[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 10.10.2007 KOM(2007) 591 lopullinen KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE Sosiaalisen sääntelykehyksen uudelleenarvioimisesta uusien ja parempien merenkulkualan työpaikkojen luomiseksi EU:ssa (perustamissopimuksen 138 artiklan 2 kohdan mukaisen työmarkkinaosapuolten kuulemisen ensimmäinen vaihe yhteisön tasolla) KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE Sosiaalisen sääntelykehyksen uudelleenarvioimisesta uusien ja parempien merenkulkualan työpaikkojen luomiseksi EU:ssa (perustamissopimuksen 138 artiklan 2 kohdan mukaisen työmarkkinaosapuolten kuulemisen ensimmäinen vaihe yhteisön tasolla) 1. JOHDANTO Euroopan unionin tulevaa meripolitiikkaa käsittelevässä vihreässä kirjassa[1] tuotiin esiin, että merenkulkuala on rajattu pois osasta Euroopan työ- ja sosiaalilainsäädäntöä. Sama rajaus koskee myös työmarkkinaosapuolten kanssa tiiviissä yhteistyössä tehtävää uudelleenarviointia. Komissio haluaa samassa yhteydessä, kun se käsittelee muita Euroopan merenkulun sosiaalista ulottuvuutta tehostavia hankkeita[2] ja edistää EU:n merenkulkualan kilpailukykyä, tarkastella varmistaako nykyinen EU:n lainsäädäntö riittävällä tasolla merenkulkualan työntekijöiden suojelun ja voidaanko suojelun tasoa parantamalla saada EU:n merenkulkualasta työnhakijoille[3] houkuttelevampi sen kilpailukykyä kuitenkaan vaarantamatta. Tarkastelussa on otettava huomioon Euroopan parlamentin ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitean sekä sidosryhmien pyynnöt. Tässä tiedonannossa tarkastellaan keskeistä lainsäädäntöä, jotta voidaan määritellä ne rajaukset tai poikkeukset, jotka koskevat merenkulkualan ammattilaisia, sekä lainsäädännön tulkintavaikeuksia. Tiedonannon tavoitteena on määritellä nykyään jo lukuisten kansainvälisten yleissopimusten ja normien taustaa vasten, missä määrin tarvitaan toimia merenkulkualan ammattien oikeudellisen suojan parantamiseksi EU:ssa. Lopuksi siinä käynnistetään perustamissopimuksen 138 artiklan 2 kohdan mukainen työmarkkinaosapuolten kuuleminen mahdollisista yhteisön toiminnan suuntaviivoista. Sääntelykehyksen ydin kaventaa väistämättä analyysin soveltamisalaa niihin ammatteihin, joihin kohdistuu EU:n lainsäädännön alhaisempi suojataso ja/tai joissa on havaittu suuria ongelmia, eli meriliikenteen ja kalastuksen alojen työntekijöihin. Käsiteltävällä asialla on hyvin suuri taloudellinen ja sosiaalinen painoarvo. Vuonna 2005 merenkulkijoiden kokonaismäärän EU:n 27 jäsenvaltiossa arvioitiin olevan 204 400[4], ja EU:n 25 jäsenvaltiossa työskentelevien kalastajien määrän arvioitiin olevan 190 000 – 195 000. Useissa kuulemiseen annetuissa vastauksissa kerrottiin, että eurooppalaisten alusten miehistöksi ei ole riittävästi ammattitaitoisia työntekijöitä. 2. KANSAINVÄLINEN KEHYS Suurimmassa osassa merenkulun aloista toimitaan hyvin globalisoituneessa ympäristössä. Lisääntyvä talouden globalisoituminen ja työvoiman kansainvälistyminen, johon joskus liittyy myös riittämätön täytäntöönpano, ovat nakertaneet nykyisten kansainvälisten normien tehokkuutta ja vaikuttaneet merenkulun turvallisuuteen maailmanlaajuisesti lisäten voimakkaasti merenkulkualan työntekijöiden asumis- ja työskentelyolosuhteiden eriarvoisuutta. EU tehostaa voimakkaasti osallistumistaan maailmanlaajuisilla foorumeilla vahvistaakseen kansainvälistä sääntelyjärjestelmää. Sen tuloksena hyväksyttiin menestyksekkäästi merenkulkualan työvoimaa koskeva ILOn yleissopimus [5] vuonna 2006 ja kalastusalusten työoloja koskeva ILOn yleissopimus [6] vuonna 2007. Näissä yleissopimuksissa määrätyt uudet kansainväliset normit ovat olennaisia, kun päivitetään ja täydennetään EU:n sisäisiä ja ulkoisia menettelytapoja, joihin sosiaaliset normit kuuluvat, koska niissä kootaan yhdeksi yhtenäiseksi tekstiksi ja päivitetään nykyinen kansainvälinen oikeus hyvin monelta alalta ja tarjotaan kattava lainsäädännön noudattamista ja soveltamisen valvontaa koskeva säännöstö. Lainsäädännön noudattamista ja soveltamisen valvontaa koskevan vuonna 2006 tehdyn merenkulkualan työvoimaa koskevan ILOn yleissopimuksen toteuttaminen on ensiarvoisen tärkeää, kun luodaan merikuljetusten alalla maailmanlaajuisia tasapuolisia toimintaedellytyksiä. On myös huomattava, että kolmannessa meriturvallisuuspaketissa tarkastellaan joitain satamavaltion suorittamaa valvontaa koskevia sääntöjä kyseisen valvonnan tehostamiseksi työnormien osalta. Näihin normeihin kuuluu myös miehistön tekemien valitusten käsittely[7]. Neuvosto antoi 7. heinäkuuta 2007 päätöksen, jolla se antoi jäsenvaltioille suostumuksen ratifioida vuonna 2006 tehdyn merenkulkualan työvoimaa koskevan ILOn yleissopimuksen Euroopan yhteisön edun mukaisesti, mieluiten ennen 31.12.2010[8]. Komissio aikoo tehdä ehdotuksen neuvoston päätökseksi, jossa annetaan suostumus ja kehotetaan EU:n jäsenvaltioita ratifioimaan pikaisesti vuonna 2007 tehty kalastusalusten työoloja koskeva ILOn yleissopimus [9]. Viime vuosina ILO ja IMO ovat myös tehneet aloitteita parantaakseen turvallisuusnormeja. ILO teki vuonna 2003 yleissopimuksen N:o 185, jolla päivitettiin merenkulkijoiden henkilöllisyystodistuksia (merenkulkijoiden henkilöllisyystodistukset – yleissopimus N:o 108) tarkoituksena helpottaa aluksen henkilökunnan maissa käyntiä ja kauttakulkua. Neuvosto antoi suostumuksensa[10] EU:n jäsenvaltioille sen ratifioimiseksi ja komissio on kehottanut niitä ratifioimaan ja toteuttamaan sen. Kehitysmaiden kanssa tehdyissä kalastuskumppanuussopimuksissa edistetään myös asianmukaisia työskentely- ja asuinolosuhteita, koska niihin sisältyy sosiaalisia ehtoja. 3. TYÖOLOSUHTEITA SEKÄ TIEDOTTAMISTA JA KUULEMISTA KOSKEVA EU:N LAINSÄÄDÄNTÖ On olemassa seuraavat neljä vaihtoehtoa, kun tarkastellaan, koskeeko työolosuhteita sekä tiedottamista ja työntekijöiden kuulemista koskeva EU:n lainsäädäntö merenkulkijoita ja/tai kalastajia: - Heidät jätetään ulkopuolelle (eli erityisiä säännöksiä tai poikkeuksia ei ole). Näin on direktiiveissä, jotka koskevat määräaikaista työtä, osa-aikatyötä, määräaikaisessa tai tilapäisessä työsuhteessa olevien työntekijöiden terveyttä ja turvallisuutta, työsopimukseen tai -suhteeseen sovellettavia ehtoja koskevia tietoja sekä työntekijöiden osallistumista eurooppayhtiöissä ja -osuuskunnissa. - Erityislainsäädäntö tai yleissäädökset sisältävät erityissäännöksiä. Näin on direktiiveissä, jotka koskevat työajan järjestämistä (päädirektiivissä[11] jätetään merenkulkijat sen soveltamisalan ulkopuolelle, mutta samalla siinä annetaan merimiehiä koskevia erityissäädöksiä) tai nuoria työntekijöitä[12] (jossa on eriytettyjä alaa koskevia erityisiä poikkeusmahdollisuuksia). - Jäsenvaltiot voivat sisällyttää rajauksia kansalliseen lainsäädäntöön, kun ne panevat direktiivejä täytäntöön. Näin on eurooppalaisia yritysneuvostoja koskevassa direktiivissä, tiedottamista ja kuulemista koskevassa direktiivissä ja direktiivissä, joka koskee työntekijöiden suojelua maksukyvyttömyystilanteessa. - Soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen. Direktiiveissä työntekijöiden joukkovähentämisestä, yritysten luovutuksista ja työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon. Kahta jälkimmäistä tilannetta koskevaa direktiiviä on tutkittava tarkemmin. a) Neuvoston direktiivi 2002/74/EY [13] – työntekijöiden suojelu työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa Direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat jättää tiettyihin ryhmiin kuuluvat työntekijät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos on olemassa muita tapoja varmistaa, että työntekijät saavat asianmukaista turvaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa. Vaikka säännöksessä ei viitata erityisesti merenkulkijoihin, jäsenvaltiot voisivat käyttää tätä mahdollisuutta niiden osalta. Direktiivin 1 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot, jotka ovat rajanneet palkkansa osuutena saaliista saavat kalastajat vastaavan kansallisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle silloin kun direktiivi tuli voimaan, voivat pitää rajauksen voimassa. Vain kuusi jäsenvaltiota[14] käytti direktiivin 1 artiklan 2 kohdan ja/tai 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan mahdollisuutta kansallisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle rajaamiseen. Olisi harkittava uudelleen, ovatko rajaukset edelleen perusteltuja näiden jäsenvaltioiden osalta, ja voisiko toisessa muodossa oleva, kyseisissä tilanteissa tarjottu suoja osoittautua yhtä hyväksi. b) Neuvoston direktiivi 94/45/EY [15] – Eurooppalainen yritysneuvosto Direktiiviä sovelletaan sen yleiseen soveltamisalaan kuuluvien kalastusalusten miehistöihin. Kuitenkin 1 artiklan 5 kohdassa säädetään, että ” jäsenvaltiot voivat säätää, että tätä direktiiviä ei sovelleta kauppalaivaston miehistöön ”. Eräs syy tällaiseen poikkeukseen[16] oli, että yleensä kyseiset miehistöt työskentelevät kaukana toisistaan ja yrityksen johdosta, joten heidän yhteensaattamisensa kuulemista varten on hyvin vaikeaa. Kuusi jäsenvaltiota[17] on käyttänyt tätä säännöstä. Kahdessa muussa[18] rajaus johtuu erityislainsäädännöstä, kun taas kolmessa jäsenvaltiossa[19] on olemassa mekanismeja, joilla täytäntöönpanolainsäädäntö mukautetaan merenkulkijoihin. Kauppalaivaston miehistöä koskevaa rajausmahdollisuutta on tarkistettava seuraavasti: (i) hyvin kansainvälinen työvoima tarvitsee monikansallisen tiedottamista ja kuulemista koskevan menettelyn, (ii) suurin osa jäsenvaltioista ei sovella tätä mahdollisuutta ja (iii) direktiivin säännökset ovat joustavia (tiedottamista ja kuulemista koskevat menettelyt on neuvoteltu sellaisiksi, että ne mukautuvat yrityksen erityispiirteisiin). Merenkulkijoiden erityiset työtavat on kuitenkin aina otettava huomioon. Yksi mahdollisuus on muuttaa nykyinen rajausmahdollisuus suostumukseksi mukauttaa kansalliset säännökset kauppalaivaston miehistöjen – varsinkin pitkänmatkan miehistöjen – erityistilanteeseen, kuten osa jäsenvaltioista jo tekee. c) Direktiivi 2002/14/EY [20] – Tiedottaminen ja kuuleminen Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan mukaan ” jäsenvaltiot saavat poiketa tästä direktiivistä erityissäännöksin, joita sovelletaan aavalla merellä liikennöivien alusten miehistöihin ”. Jäsenvaltioiden esittämät perustelut rajoituksen käyttämiselle olivat samanlaisia kuin direktiivin 94/45/EY osalta, eli on vaikea soveltaa tiedottamista ja kuulemista koskevia menettelyjä niillä aluksilla, jotka toimivat kaukana yrityksen toimipaikasta, ja merenkulkijoiden sopimukset ovat usein lyhytkestoisia. Tältä osin rajoitus ei kuitenkaan ole ehdoton, koska se velvoittaa jäsenvaltiot antamaan erityissäännöksiä. Rajoitusta ei voida siis muotoilla yksinkertaisesti jättämällä asiasta säätämättä tai viittaamalla eritasoiseen suojaan. Kahdeksan[21] jäsenvaltiota käytti hyväkseen 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua mahdollisuutta, mutta vain kolme[22] niistä antoi erityissäännöksiä, joita sovelletaan poikkeuksen soveltamisalaan kuuluviin miehistöihin. Komissio aikoo tarkastella kyseisten erityissäännösten laillisuutta tämän direktiivin soveltamista koskevassa tulevassa kertomuksessaan. d) Neuvoston direktiivi 98/59/EY [23] – Työntekijöiden joukkovähentäminen Direktiivin 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään, ettei direktiiviä sovelleta merialusten miehistöihin. Vuonna 1991 direktiivin 75/129/ETY muutosesitykseen[24] liitetyissä perusteluissa komissio katsoi, että tässä direktiivissä säädetyt tiedottamista, neuvotteluja ja ilmoittamista koskevat vaatimukset eivät ole mitenkään ristiriidassa merialusten miehistöjen työsopimusten tai työsuhteiden erityisluonteen kanssa. Komission mukaan miehistöjen rajaaminen kyseisen direktiivin suojan ulkopuolelle ei ole perusteltua, jollei niitä koske muu turva, joka tarjoaa samantasoisen suojan kuin kyseinen direktiivi. Viittausta muihin samantasoisen suojan tarjoaviin turvamuotoihin vastustettiin neuvostossa käydyissä keskusteluissa. Sen vuoksi on olemassa järkeviä perusteita tutkia uudelleen niitä olosuhteita, joissa direktiivillä suojataan merialusten miehistöjen oikeuksia[25]. e) Neuvoston direktiivi 2001/23/EY [26] – Yritysluovutukset Direktiivin 1 artiklan 3 kohdassa suljetaan merialukset yleisesti soveltamisalan ulkopuolelle. Erityisiä viittauksia merialuksiin ei ole alkuperäisessä komission esityksessä (KOM(74) 351) eikä 25. heinäkuuta 1975 päivätyssä muutetussa esityksessä (KOM(75) 429). Direktiivissä on kuitenkin siinä muodossa kuin se hyväksyttiin 14. helmikuuta 1977 (direktiivi 77/187/ETY) rajaus, jonka lähteenä on ilmeisesti vastaava rajaus työntekijöiden joukkovähentämistä koskevassa direktiivissä. Komissio katsoi vuonna 1994 antamassaan ehdotuksessa direktiivin 77/187/ETY muuttamiseksi[27], että merialuksilta voitaisiin rajata pois direktiivissä turvattu tiedottamista ja kuulemista koskeva oikeus, mutta ei sen olennaisia säännöksiä eli työntekijöiden oikeuksien säilyttämistä luovutuksen hetkellä. Neuvosto ei kuitenkaan hyväksynyt tätä kantaa. Pintapuolisesti tarkasteltuna näyttää siltä, että ei ole mitään erityistä syytä säilyttää tätä rajausta. Erityisesti direktiivin ne säännökset, joilla turvataan työntekijöiden oikeudet, eivät vaikuta olevan ristiriidassa merialusten miehistöjen työsopimusten tai työsuhteiden erityisluonteen kanssa. Tiedottamista ja kuulemista koskevien oikeuksien osalta lähestymistavan olisi oltava yhdenmukainen direktiivien 2002/14/EY ja 98/59/EY lähestymistavan kanssa. On huomionarvoista, että merkittävä osa jäsenvaltioista[28], johon kuuluu suurimpia merenkulkuvaltioita, ei ole rajannut merialuksia direktiivin täytäntöönpanolainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. On sen vuoksi ilmeistä, että asiaa on tarkasteltava lähemmin. f) Direktiivi 96/71/EY [29] – Työntekijöiden lähettäminen Direktiivin 96/71/EY 1 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ” tätä direktiiviä ei sovelleta kauppamerenkulkua harjoittaviin yrityksiin aluksilla työskentelevän henkilökunnan osalta ”. Lähetetyllä työntekijällä tarkoitetaan direktiivissä työntekijää, joka rajoitetun ajan tekee työtään muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka alueella hän tavallisesti työskentelee. Tarkkaan ottaen aavalla merellä liikennöivillä aluksilla työskentelevää henkilökuntaa ei voida pitää lähetettynä muun jäsenvaltion alueelle[30]. Edellisessä tämän direktiivin[31] täytäntöönpanoa koskevassa kertomuksessa komissio totesi, " että hyvin suuri osa jäsenvaltioista katsoo, että tämä rajaus on perusteltu kun otetaan huomioon tämän työntekijäryhmän tekemän paikasta toiseen siirtyvän työn erityisluonne ja heidän valvontaansa liittyvät käytännön vaikeudet ". Näiden yritysten rajaaminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ei kuitenkaan rajaa niitä kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen (Rooman sopimus) soveltamisalan ulkopuolelle[32]. Näin ollen direktiiviin 96/71/EY sisältyvä lähettämisen määritelmä ei näytä soveltuvan aluksilla työskentelevään henkilökuntaan. Nykyinen rajaus vaikuttaa vastaavan todellisuutta ja on sen vuoksi perusteltu. 4. EU:N TERVEYTTÄ JA TURVALLISUUTTA KOSKEVA LAINSÄÄDÄNTÖ EU:n terveyttä ja turvallisuutta koskevaa lainsäädäntöä sovelletaan ” kaikkiin sekä julkisiin että yksityisiin toiminnan aloihin ”[33]. Sen vuoksi merenkulkualan työntekijät nauttivat samantasoista suojaa kuin muiden alojen työntekijät. Tätä aluetta koskevista 28 direktiivistä vain kahta ei sovelleta merenkulkualaan: - Neuvoston direktiivi 89/654/ETY, annettu 30 päivänä marraskuuta 1989, työpaikoille asetettavista turvallisuutta ja terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista [34]; - Neuvoston direktiivi 90/270/ETY, annettu 29 päivänä toukokuuta 1990, turvallisuutta ja terveyttä varten näyttöpäätetyölle asetettavista vähimmäisvaatimuksista [35] . Direktiiviä 89/654/ETY ei sovelleta yrityksen tai laitoksen ulkopuolella käytettäviin kuljetusvälineisiin tai kuljetusvälineissä ja kalastusaluksissa oleviin työpaikkoihin. Tämän rajauksen syynä oli, että ne ovat erityisiä työpaikkoja, jotka ovat erilaisia kuin yrityksessä tai laitoksessa olevat työasemat ja joita sen vuoksi on säädeltävä erityissäännöksillä. Koska kalastusala on lisäksi suhteellisen altis onnettomuuksille, tarvittiin erityissäädös, jolla käsitellään erityisiä riskejä ja edistetään kalastajien työterveyttä ja -turvallisuutta. Näistä syistä neuvosto antoi direktiivin 93/103/ETY, jossa määritellään turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset kalastusaluksilla tehtävässä työssä. Kansainväliset yleissopimukset ja muut sopimukset ovat olennaisia välineitä, kun määritellään merialuksille asetettavia terveyttä ja turvallisuutta koskevia vaatimuksia. Tässä suhteessa vuonna 2006 solmittu merenkulkualan työvoimaa koskeva ILOn yleissopimus ja vuonna 2007 solmittu kalastusalusten työoloja koskeva ILOn yleissopimus ovat erityisen merkittäviä. On kuitenkin korostettava, että yhteisö tarjoaa tehokkaita oikeudellisia välineitä täydentämään näitä kansainvälisiä säädöksiä silloin kuin siitä on hyötyä. Sitovat kansainväliset säännöt ja sopimukset sisältävät joskus tiukempia ja/tai erityisempiä määräyksiä kuin EU:n työterveyttä ja -turvallisuutta koskeva lainsäädäntö, ja niiden soveltamisesta säädetään nimenomaisesti joissakin direktiiveissä. Näissä tapauksissa määrätään nimenomaisesti, että kyseisten direktiivien säännöksiä sovelletaan rajoittamatta kyseisten sääntöjen ja sopimusten soveltamista. Direktiivin 1999/92/EY[36] osalta kansainväliset sopimukset kattavat täysin kyseisen alan. Komissio sitoutuikin yhteisön työterveys- ja työturvallisuusstrategiassa vuosiksi 2007–2012[37] edistämään terveyttä ja turvallisuutta kansainvälisellä tasolla ja vahvistamaan yhteistyötään ILOn, WHO:n ja muiden kansainvälisten järjestöjen kanssa korkeampien turvallisuustasojen saavuttamiseksi maailmanlaajuisesti. Kahta direktiiviä sovelletaan erityisesti merenkulkualalla: - Neuvoston direktiivi 92/29/ETY, annettu 31 päivänä maaliskuuta 1992, terveydelle ja turvallisuudelle asetettavista vähimmäisvaatimuksista aluksilla tapahtuvan sairaanhoidon parantamiseksi[38] ; - Neuvoston direktiivi 93/103/EY, annettu 23 päivänä marraskuuta 1993, turvallisuutta ja terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista kalastusaluksilla tehtävässä työssä[39] .. Direktiiviä 93/103/EY sovelletaan ainoastaan uusiin kalastusaluksiin (rakentamissopimus tehty 23.11.1995 jälkeen), joiden perpendikkelipituus on vähintään 15 metriä, ja kaikkiin nykyisiin kalastusaluksiin, joiden perpendikkelipituus on vähintään 18 metriä. Komission on tarkoitus antaa vuonna 2008 kertomus direktiivin 93/103/EY säännösten käytännön täytäntöönpanosta, jossa esitetään perusteellinen analyysi direktiivin vaikutuksesta EU:n kalastajien terveyden ja turvallisuuden suojelussa sekä määritellään tarpeet toimenpiteisiin. Pienten alusten rajaus direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on perusteltua niiden vakavien taloudellisten vaikutusten vuoksi, mukaan luettuna ylimääräinen hallinnollinen taakka, joka direktiivin antamisella olisi pienille aluksille. On kuitenkin edelleen tarpeen korjata kalastusalan sitkeästi korkealla pysyvä työtapaturmien taso. Erityisesti olisi levitettävä hyviä käytäntöjä ottaen huomioon pienissä kalastusaluksissa tehtävän työn luonne ja olisi tarjottava käytännön opastusta työnantajille ja työntekijöille turvallisempien työtapojen edistämiseksi. 5. TYÖNTEKIJÖIDEN VAPAA LIIKKUVUUS JA SOSIAALITURVAJÄRJESTELMIEN YHTEENSOVITTAMINEN 5.1. Työntekijöiden vapaa liikkuvuus Työntekijöiden vapaa liikkuvuus EU:ssa on yksi yhteisön lainsäädännön takaamista kansalaisten perusvapauksista. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vapaata liikkuvuutta koskevia EY:n perustamissopimuksen säännöksiä sovelletaan myös meriliikenteeseen. Vaikka toimintaa suoritetaan yhteisön alueen ulkopuolella, säännöksiä sovelletaan kyseiseen työntekijään, jos laillinen työsuhde voidaan paikallistaa yhteisön alueelle tai se säilyttää riittävän kiinteän liitynnän kyseiseen alueeseen[40]. 5.2. Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen Yhteisön sosiaaliturvalainsäädännössä säädetään, että työntekijät ja heidän perheenjäsenensä eivät menetä sosiaaliturvaansa muuttaessaan yhteisön alueella, ja siinä varmistetaan, että jäsenvaltiot noudattavat tasa-arvoisen kohtelun ja syrjimättömyyden perusperiaatteita, kun ne soveltavat kansallisia sosiaaliturvasääntöjään. Keskeinen säännöstö vahvistetaan asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 ja sen täytäntöönpanoasetuksessa 574/72. Näissä säädöksissä vahvistetaan jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien yksinkertaisesta yhteensovittamisesta. Merenkulkijoiden osalta asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 on erityissääntöjä sovellettavasta lainsäädännöstä. Jäsenvaltion lipun alla purjehtivalla aluksella työskentelevä EU:n kansalainen on periaatteessa tämän valtion lainsäädännön alainen. Jos kyseinen henkilö työskentelee kuitenkin jäsenvaltion lipun alla purjehtivalla aluksella, jonka toiminnasta maksaa korvauksen yritys, jonka kotipaikka tai liiketoimipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, on hän viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jos hän asuu tässä valtiossa[41]. Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 säännöksiä sovelletaan myös kolmansien maiden kansalaisiin, jos nämä asuvat laillisesti jonkun jäsenvaltion alueella ja ovat tilanteessa, joka ei kaikilta osin kuulu vain yhden jäsenvaltion toimivaltaan (katso asetus (EY) N:o 859/2003). Näillä yhteisön säännöksillä voidaan kuitenkin varmistaa vain hyvin rajoitettu oikeuksien suoja merenkulkijoiden osalta, koska (i) niitä sovelletaan vain EU:n, ETA:n ja Sveitsin valtioiden sosiaaliturvajärjestelmiin ja (ii) kolmansien maiden kansalaisiin, jotka työskentelevät jäsenvaltion lipun alla purjehtivalla aluksella, mutta eivät asu laillisesti yhteisön alueella tai jotka eivät ole asetuksessa (EY) N:o 859/2003 määritellyssä rajatylittävässä tilanteessa, ei sovelleta kyseistä yhteisön lainsäädäntöä. Kysymys siitä, ovatko he oikeutettuja oman valtionsa kansallisen lainsäädännön mukaiseen sosiaaliturvaan, kuuluu yksin kyseiselle jäsenvaltiolle tai -valtioille. Lisäksi näiden sääntöjen aineellinen soveltamisala kuuluu kansallisessa lainsäädännössä säädetyille sosiaaliturvajärjestelmille. Poikkeuksina ovat itsenäisten ammatinharjoittajien[42] muut kuin lakisääteiset täydentävät vakuutusjärjestelmät tai erityisjärjestelmät ja työehtosopimukset, jollei niitä ole säädetty pakollisiksi kansallisessa lainsäädännössä. Merenkulku- ja kalastusalalla sosiaaliturva on usein työsopimuksen osa ja se varmistetaan kansainvälisellä yksityisellä vakuutusjärjestelyllä. Työntekijät voivat vain vedota asetuksen (ETY) N:o 1408/71 säännöksiin, joiden mukaan niitä koskee sen maan, jonka lakeja heihin sovelletaan, kansallisen lainsäädännön lakisääteinen vakuutus. Näin ollen he voivat joutua väliinputoajiksi sosiaaliturvaa koskevien oikeuksiensa osalta. Näin on erityisesti eläkeoikeuksia hankittaessa. Vuonna 2006 solmittu merenkulkualan työvoimaa koskeva ILOn yleissopimus sisältää määräyksiä sosiaaliturvan vähimmäistasosta, joka sopimusvaltioiden on kansallisessa lainsäädännössään tarjottava alueellaan tavanomaisesti asuville merenkulkijoille. Tämän suojan ei pitäisi vuonna 2006 solmitun merenkulkualan työvoimaa koskevan ILOn yleissopimuksen mukaan olla huonompi kuin sen, joka koskee valtion alueella asuvia maissa työskenteleviä henkilöitä. Samanlaisia säännöksiä on 2007 solmitussa kalastusalusten työoloja koskevassa ILOn yleissopimuksessa. Kun ne tulevat voimaan, niillä varmistetaan tietty sosiaaliturvan taso tämän alan työntekijöille. Lisähyötyä saataisiin lisäämällä kolmansien maiden kanssa tehtävien sellaisten kansainvälisten sopimusten määrää, jotka sisältävät sosiaalilausekkeita ja tasa-arvoista kohtelua koskevia lausekkeita. 6. TYÖMARKKINAOSAPUOLTEN VUOROPUHELUN ASEMA Meriliikenteen ja merikalastuksen alakohtaiset komiteat ovat säännöllisesti ottaneet asioita käsiteltäväksi tavoitteenaan parantaa turvallisuutta ja hyvinvointia aluksilla. Molemmat komiteat ovat pitkäjänteisesti sitoutuneet tavoittelemaan asiallisia työolosuhteita globalisaation yhteydessä ja merenkulkijoita koskevien kansainvälisten säädösten noudattamista. Euroopan työmarkkinaosapuolet osallistuvat aktiivisesti ILOssa ja IMO:ssa ja auttavat näin vahvistamaan Euroopan kantaa. Ne ovat vahvasti sitoutuneita seuraamaan ja panemaan täytäntöön keskeisiä kansainvälisiä säädöksiä. Merenkulkualalla työmarkkinaosapuolet neuvottelevat saadakseen aikaan eurooppalaisen sopimuksen, jolla pannaan täytäntöön vuonna 2006 solmitun merenkulkualan työvoimaa koskevan ILOn yleissopimuksen keskeiset määräykset. Kyseiset neuvottelut käynnistettiin sen jälkeen kun komissio aloitti kesäkuussa 2006 perustamissopimuksen 138 artiklan 2 kohdan mukaisen työmarkkinaosapuolten kuulemisen. Jos sopimus syntyy ja jos työmarkkinaosapuolet niin toivovat, tarkastellaan ehdotusta direktiiviksi EY:n perustamissopimuksen 139 artiklan mukaisesti. Lisäksi voitaisiin tarkastella ehdotusta direktiiviksi, joka koskee yhteisön lipun alla purjehtivien ja yhteisön satamissa käyvien alusten merityön normien säännösten valvontaa. Kyseisen säädöksen avulla jäsenvaltiot voivat soveltaa vuonna 2006 solmittua merenkulkualan työvoimaa koskevaa ILOn yleissopimusta kaikkiin aluksiin, myös niihin, jotka purjehtivat kolmansien maiden lipun alla sen jälkeen kun vuonna 2006 solmittu merenkulkualan työvoimaa koskeva ILOn yleissopimus on tullut voimaan sen periaatteen mukaisesti, että niihin maihin, jotka eivät ole ratifioineet sopimusta, ei sovelleta edullisempaa kohtelua. Kansainvälisten normien sisällyttäminen EU:n lainsäädäntöön edistäisi tasavertaisten toimintaedellytysten luomista. Komissio kehottaakin merikalastusalan työmarkkinaosapuolia tutkimaan, onko mahdollista tehdä yhteinen aloite vuonna 2007 solmitun kalastusalusten työoloja koskevan ILOn yleissopimuksen soveltamisen edistämiseksi EU:ssa. 7. PÄÄTELMÄT Komissio aikoo työskennellä jatkossakin vahvistaakseen kansainvälistä sääntelykehystä erityisesti edistämällä kansainvälisten normien ratifiointia ja täytäntöönpanoa ja kansainvälisten sopimusten avulla, jotka tehdään kolmansien maiden kanssa ja jotka sisältävät sosiaalilausekkeita ja tasa-arvoista kohtelua koskevia lausekkeita. Komissio aikoo myös parantaa yhteisön oikeudellista kehystä, joka koskee merenkulun ammattilaisia. Tässä tiedonannossa oleva analyysi osoittaa, että heidän rajaamisensa joidenkin direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle ei ole välttämättä aivan perusteltua, jos rajaus ei ole tarpeen sellaisen erityisratkaisun soveltamiseksi, joka on paremmin mukautettu kyseisten työntekijöiden konkreettiseen tilanteeseen. Erityisesti huomiota on kiinnitettävä merenkulkijoiden oikeussuojaan siinä tapauksessa, että heidän työnantajansa joutuu maksukyvyttömäksi tai yritys luovutetaan, jolloin olisi edistettävä johdonmukaista lähestymistapaa, jonka avulla he voivat tehokkaasti käyttää oikeuksiaan kansallisella tasolla ja yhteisön laajuisissa yrityksissä. Nykyiset rajaukset niiden direktiivien soveltamisalasta, jotka koskevat tiedottamista ja kuulemista, on myös otettava tarkasteltaviksi. Jos on olemassa riittävän vahvoja syitä säilyttää nykyiset rajaukset tai poikkeukset, olisi harkittava olisiko erityinen alan EU-lainsäädäntö sopivin ratkaisu varmistamaan merenkulun ammattilaisille samantasoinen suoja kuin mistä muut yleisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvat työntekijät nauttivat. Siinä tapauksessa jäsenvaltioissa sovellettavat erityiset oikeudelliset olosuhteet on tutkittava, jotta voidaan varmistua siitä, että merenkulkijat saavat asianmukaisen tasoista suojaa, erityisesti silloin, kun on kyse ehdollisista rajauksista, joissa jäsenvaltiot velvoitetaan antamaan enemmän erityislainsäädäntöä tai vaihtoehtoisia vakuuksia, joilla varmistetaan sama suojan taso. Kaikkia tulevia ehdotuksia, jotka koskevat merialaan sovellettavien rajausten ja/tai poikkeusten uudelleenarviointia, käsiteltäisiin perusteellisen analyysin pohjalta, joka koskee niiden vaikutusta EU:n merenkulkualaan. Lisäksi otettaisiin huomioon kansainväliset normit ja niiden vuorovaikutus EU:n sääntöjen kanssa. Työmarkkinaosapuolia pyydetään edellä esitetty huomioon ottaen vastaamaan seuraaviin kysymyksiin: 1. Oletteko samaa mieltä komission analyysin kanssa, joka koskee perusteluja merenkulun ammattien rajauksille ja poikkeuksille EU:n työlainsäädännössä? 2. Jos poistetaan ne rajaukset, jotka eivät enää ole oikeutettuja, pitäisikö sen johtaa merenkulun ammattien sisällyttämiseen asianomaisten direktiivien yleiseen soveltamisalaan? Mitkä olisivat ensisijaiset toimet tässä tapauksessa? 3. Niiden rajausten osalta, joita pidätte perusteltuina alan erityispiirteiden tai muiden syiden vuoksi, onko riittävän tasoinen suoja merenkulun ammateille turvattu muilla keinoilla? Katsotteko, että erityinen asetus kyseisen direktiivin puitteissa tai erityinen EU-lainsäädännön säädös, joka koskee merenkulun ammatteja, olisi perusteltu? 4. Mitä keinoja pidätte sopivampana terveyden ja turvallisuuden parantamiseksi aluksissa, erityisesti pienissä kalastusaluksissa? 5. Kun otetaan huomioon oikeudellisten vastuiden jako yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä sosiaaliturvan alalla, mitä toimintakeinoja pidätte sopivimpana työntekijöiden sosiaaliturvan kohentamiseksi merenkulun ammateissa? ************* Tämä tiedonanto on perustamissopimuksen 138 artiklan 2 kohdassa määrätyn kuulemismenettelyn ensimmäinen vaihe. Jos komissio katsoo kuulemisen jälkeen, että yhteisön toimi on suotava, se kuulee työmarkkinaosapuolia kaikista ehdotuksista, kuten perustamissopimuksen 138 artiklan 3 kohdassa määrätään. [1] KOM(2006) 275, 7.6.2006. [2] Esimerkiksi satamapolitiikasta annetaan tiedonanto meripolitiikan yhteydessä ja siinä on luku, jossa käsitellään työoloja ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua satamissa. [3] Euroopan parlamentti 11. heinäkuuta 2007 antamassaan päätöslauselmassa (2007/2023(INI)) ”vaatii, että kaikilla työntekijöillä olisi mahdollisuudet samaan suojan tasoon ja että tietyt ryhmät eivät jäisi automaattisesti suojan laajimman tason ulkopuolelle, kuten nyt tapahtuu usein merenkulkijoille, laivoilla työskenteleville ja offshore-työntekijöille”. Euroopan talous- ja sosiaalikomitea ”panee merkille, että kalastajat ja merenkulkijat on monilta osin rajattu EU:n sosiaalilainsäädännön ulkopuolelle (esimerkkeinä mainittakoon direktiivit työntekijöiden joukkovähentämisestä, yritysten luovutuksista, työntekijöille tiedottamisesta ja heidän kuulemisestaan sekä palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon). Rajausten perusteista riippumatta on tärkeää, että tällaisesta syrjinnästä tehdään loppu. Komitea kehottaakin komissiota arvioimaan asiaa uudelleen tiiviissä yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa.” (TEN/255 CESE 609/2007, 3. huhtikuuta 2007, 1.7 kohta). [4] Bimco/ISF Manpower Studies 1995–2005. [5] Vuonna 2006 solmitun merenkulkualan työvoimaa koskevan ILOn yleissopimuksen on tarkoitus olla laadukkaan merenkulun kansainvälisen sääntelyjärjestelmän neljäs pilari, joka täydentää Kansainvälisen merenkulkujärjestön (IMO) yleissopimuksia. Sopimuksella kootaan yhdeksi yhtenäiseksi tekstiksi ja päivitetään nykyinen kansainvälinen oikeus (68 säädöstä), mutta tuore merenkulkijoiden henkilöllisyystodistuksia koskeva yleissopimus (n:o 185) ja merenkulkijoiden eläkettä koskeva yleissopimus (n:o 71) eivät kuulu sen piiriin. [6] Tällä yleissopimuksella tarkistetaan neljä nykyistä sopimusta ja täydennetään niitä muilla määräyksillä, jotka koskevat esimerkiksi työterveyttä ja työturvallisuutta sekä lainsäädännön noudattamista ja soveltamisen valvontaa, johon voimassaoleva vaatimustenmukaisuusasiakirja, tarkastus sekä lippuvaltion ja satamavaltion suorittama valvonta kuuluvat. [7] KOM(2005) 588, 23.11.2005. [8] EUVL L 161, 22.6.2007. [9] ILOn vuosien 2006 ja 2007 yleissopimusten alat kuuluvat yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan. [10] Neuvoston päätös 14. huhtikuuta 2005 (EUVL L 136, 2005, s. 1). Uusi rajanylitystä koskeva yhteisön säännöstö, joka on annettu 15. maaliskuuta 2006, sisältää viittauksen tähän yleissopimukseen. [11] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/88/EY, annettu 4 päivänä marraskuuta 2003, tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista. [12] Neuvoston direktiivi 94/33/EY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1994, nuorten työntekijöiden suojelusta. Jäsenvaltiot voivat tietyissä olosuhteissa sallia yötyön ja tehdä poikkeuksia päivittäisestä ja viikoittaisesta levosta kun on kyse nuorista, jotka työskentelevät mm. meriliikennealalla (9 artiklan 2 kohta ja 10 artiklan 4 kohta). [13] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/74/EY, annettu 23 päivänä syyskuuta 2002, työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY muuttamisesta. [14] EL, IT, HU, MT, SK, UK. [15] Neuvoston direktiivi 94/45/EY, annettu 22 päivänä syyskuuta 1994, eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisesta tai työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemismenettelyn käyttöönottamisesta yhteisönlaajuisissa yrityksissä tai yritysryhmissä (EYVL L 254, 30.9.1994, s. 64). [16] Katso direktiivin 94/45/EY täytäntöönpanoa valmistelleen työryhmän valmisteluasiakirja nro 15. Siinä todetaan kuitenkin myös, että näyttäisi asianmukaiselta olla rajaamatta soveltamisalan ulkopuolelle vain lyhyen matkan lautta-alusten miehistöjä. Tätä rajausta ei kirjattu komission ehdotukseen KOM(94) 134 lopullinen tai muutettuun ehdotukseen KOM(94) 228. [17] CY, EE, EL, HU, IT, LV. [18] LT, MT. [19] DK, NL, UK. [20] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/14/EY, annettu 11 päivänä maaliskuuta 2002, työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevista yleisistä puitteista Euroopan yhteisössä. [21] CY, DE, DK, EL, FR, MT, RO, UK. [22] DE, DK, UK. [23] Neuvoston direktiivi 98/59/EY, annettu 20 päivänä heinäkuuta 1998, työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 225, 12.8.1998, s. 16). [24] KOM(91) 292. [25] Esim. ES, FR, LT, EE, CZ, SI ja PL eivät käytä rajausta. [26] Neuvoston direktiivi 2001/23/EY, annettu 12 päivänä maaliskuuta 2001, työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 82, 22.3.2001, s. 16). [27] KOM(94) 300. [28] AT, CZ, DE, EE, ES, HU, IT, LT, PL, PT, SE, UK. [29] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/71/EY, annettu 16 päivänä joulukuuta 1996, palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon. [30] Lippulainsäädäntöä sovelletaan yleensä aluksen kansalaisuuden perusteella (analogisesti yksityishenkilön kansalaisuuden kanssa), eikä maa-alueeseen liittämällä. [31] SEK(2006) 439. [32] Työntekijöiden lähettämistä koskevan direktiivin täytäntöönpanoa käsittelevän työryhmän kertomus. [33] Toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12 päivänä kesäkuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin 89/391/ETY (EYVL L 183, 29.6.1989, s. 1) 2 artiklan 1 kohta. [34] EYVL L 393, 30.12.1989, s. 1. [35] EYVL L 156, 21.6.1990, s. 14. [36] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/92/EY, annettu 16 päivänä joulukuuta 1999, vähimmäisvaatimuksista räjähdyskelpoisten ilmaseosten aiheuttamalle vaaralle mahdollisesti alttiiksi joutuvien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelun parantamiseksi (EYVL L 23, 28.1.2000, s. 57). [37] Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle – Työn laadun ja tuottavuuden parantaminen: yhteisön työterveys- ja työturvallisuusstrategia vuosiksi 2007–2012 (KOM(2007) 62, s. 14). [38] EYVL L 113, 30.4.1992, s. 19. [39] EYVL L 307, 13.12.1993, s. 1. [40] Katso asia 9/88, Lopes da Veiga , Kok. (1989) 2989, 15 kohta. [41] Katso 13 artiklan 2 kohdan c alakohta ja 14 b artiklan 4 kohta, jotka ovat muuttumattomina uudessa asetuksessa N:o 883/2004, joka korvaa asetuksen N:o 1408/71. [42] Asetuksen (EY) N:o 883/2004 mukaan itsenäisten ammatinharjoittajien erityisjärjestelmät menettävät erityisasemansa ja asetus alkaa koskea myös niitä, jos ne muutetaan pakollisiksi kansallisessa lainsäädännössä.