Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "2002 - Yhteinen kalastuspolitiikka ja Euroopan unionin kalastuksen tila"



Virallinen lehti nro C 268 , 19/09/2000 s. 0039 - 0042



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "2002 - Yhteinen kalastuspolitiikka ja Euroopan unionin kalastuksen tila" (2000/C 268/10) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 21. lokakuuta 1999 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta "2002 - Yhteinen kalastuspolitiikka ja Euroopan unionin kalastuksen tila". Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 21. kesäkuuta 2000. Esittelijä oli Eduardo Chagas. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 12. ja 13. heinäkuuta 2000 pitämässään 374. täysistunnossa (heinäkuun 12. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 34 ääntä puolesta, 3 vastaan, ja 9 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Kalastusala on ponnisteluista huolimatta selvästi vaikeuksissa. Vuodesta toiseen todettavia pulmakysymyksiä ovat työpaikkojen väheneminen, aktiivikalastajien asteittainen vanheneminen ja monien kalastuksesta riippuvaisten alueiden vaikeuksien kärjistyminen. On aiheellista pyrkiä pitämään taloudelliset indikaattorit ajan tasalla edistämällä tutkimuksia sosioekonomisesta tilanteesta eri jäsenvaltioiden kalastuksesta riippuvaisilla alueilla. 1.2. Yhteisen kalastuspolitiikan (YKP) avulla on vuodesta 1973 lähtien pyritty vähitellen kehittämään alaa ja omaksumaan kokonaisvaltainen, kaikilta osin johdonmukainen lähestymistapa. Ponnistelut eivät valitettavasti ole aina tuottaneet tuloksia, ja tiettyjen epäonnistumisten ohella alalla on edelleen riittämättömän poliittisen tahdon vuoksi monien vuosien takaa periytyviä puutteita. 1.3. Uuden vuosituhannen kynnyksellä on toivottavaa tasapainottaa uudelleen YKP:n koko rakenne ja pyrkiä mahdollistamaan koko toimialan todella kestävä kehittäminen, takaamaan tuotteiden toimitus, työpaikkojen säilyminen ja kalastuksesta riippuvaisten yhteisöjen elinkelpoisuus, joka on yksi yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteista. Alaa kehitettäessä ei myöskään pidä unohtaa Rooman sopimuksessa määriteltyjä tavoitteita, kuten tulotason parantaminen ja yhtäläisten sosiaalisten olojen luominen. 1.4. TSK tarkastelee tilannetta vuoden 2002 näkökulmasta asetuksen (ETY) N:o 3760/92 6 ja 7 artiklan mukaisten tärkeimpien päätösten valossa. Komitea käsittelee myös yhteisön kalastuksen tilaa, yhteisen kalastuspolitiikan tulevaisuutta, sen eri lohkojen ja alan ongelmien edellyttämiä mukauttamistoimenpiteitä sekä mukauttamiskehystä ja -välineitä. 2. Yleistä 2.1. Asetuksessa (ETY) N:o 3760/92(1) säädetään, että komissio esittää viimeistään 31. joulukuuta 2002 Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen Euroopan unionin kalatalousalasta. Samassa säädöksessä mainitaan, että neuvoston tulee päättää 31. päivään joulukuuta 2002 mennessä tärkeimmistä mukauttamistoimista, joita tarvitaan yhteisön ulkopuolisten maiden kalastusalusten päästämiseksi 6-12 meripeninkulman rannikkovyöhykkeelle sekä vuoden 1985 jälkeen Euroopan unioniin liittyneiden maiden alusten päästämiseksi Shetlannin suojelualueelle ja Pohjanmeren kalastusvyöhykkeille. 2.2. Edellä mainitun asetuksen 6 artiklassa säädetään, että mikäli neuvosto ei tee päätöstä viimeistään 31. joulukuuta 2002, vapaata pääsyä 6-12 meripeninkulman vyöhykkeellä sijaitseville alueille koskevan rajoituksen voimassaolo päättyy. 2.3. Mikäli pääsystä Shetlannin alueelle ja uusien jäsenvaltioiden pääsystä Pohjanmerelle ei tehdä päätöstä, nykyisin vallitseva tilanne säilyy ennallaan. 3. Kalastusvesille pääsy ja kalavarojen saatavuus 3.1. 12 meripeninkulman vyöhyke 3.1.1. Euroopan yhteisön perustamissopimuksista johtuvien oikeuksien ja velvoitteiden mukaisesti kalavarojen yhtäläinen saatavuus jäsenvaltioiden suvereniteettiin tai lainkäyttövaltaan kuuluvilla merivesillä on yksi yhteisen kalastuspolitiikan perusperiaatteista. 3.1.2. Kalavarojen hyödyntämistä rajoittavat kaikki yhteisön toimet muodostavat poikkeuksen varojen yhtäläisen saatavuuden periaatteesta, joka puolestaan seuraa yhtäläisen kohtelun tai syrjimättömyyden yleisestä periaatteesta(2). Toimet ovat perusteltavissa nykyisten kalavarojen niukkuudella ja tarpeella edistää kalavarojen elpymistä tai ainakin välttää niiden ehtyminen. 3.1.3. Yhteisen kalastuspolitiikan lainsäädännöllinen muovaaminen on ollut pitkä ja vaivalloinen diplomaattinen prosessi. Politiikka syntyi yhteisön laajentumisten sekä taloudellisten ja poliittisten realiteettien ja muutosten, kuten kansainvälisen merikalastusjärjestelmän kehittymisen seurauksena. 3.1.4. Alkuperäinen ajatus 12 meripeninkulman rannikkokaistaleiden varaamisesta poikkeuksellisesti paikallisten ja rannikkoseudun kalastajien käyttöön sisällytettiin viimein kalavarojen säilyttämis- ja hoitojärjestelmään, joka perustettiin samaisella säädöstekstillä, jossa toimenpiteen katsottiin olevan ehdottomasti ensisijainen tavoite. 3.1.5. Vapaata pääsyä rannikkovyöhykkeelle koskeva poikkeus on ollut voimassa vuodesta 1972 lähtien(3), ja sitä on sittemmin jatkettu. Jäsenvaltiot ja itse kalastusala ovat olleet asiasta erittäin yksimielisiä. 3.1.6. Mahdollisuus sallia pääsy 12 meripeninkulman vyöhykkeellä sijaitseville vesille tuottaa suunnattomia lainsäädännöllisiä ongelmia ja on erittäin tulenarka kysymys, jolla on vakavia seurauksia useiden alueiden taloudelle. 3.1.7. Vapaata pääsyä oli rajoitettava rannikkoseutujen väestön perinteisen kalastustoiminnan suojelemiseksi, ja samalla myönnettiin kyseisen väestön oikeudet ja velvollisuudet näiden alueiden kalavaroihin nähden. Kansainvälisessä oikeudessa rannikkoseutujen väestön yksinoikeus rannikkovyöhykkeisiin on tunnustettu jo vuonna 1964(4). 3.1.8. Yhtäläistä vesille pääsyä koskevan periaatteen soveltaminen vuodesta 2002 lähtien häiritsisi tilannetta pahasti, ja sillä olisi odottamattomia seurauksia sekä poliittisella tasolla että taloudelliselta ja sosiaaliselta kannalta. 3.1.9. Tällaisen toimenpiteen hyväksyminen häiritsisi vakavasti kalastuksesta eniten riippuvaisten alueiden tiettyjen yhteisöiden taloudellista ja sosiaalista verkostoa. Sillä olisi vakavia seurauksia kalavarojen tilaan varojen jo muutenkin ehdyttyä melkoisesti, koska tiettyjen jäsenvaltioiden alusten kalastusponnistukset siirtyisivät kyseisen toimenpiteen vuoksi häikäilemättä tuottoisimmille alueille. 3.1.10. Nykyään näyttää vallitsevan täysi yhteisymmärrys siitä, että YKP:n tavoitteiden saavuttaminen merkitsee kalavarojen säilyttämistä siten, että samalla pyritään tasapainottamaan kalavarat ja niiden hyödyntämisessä käytetyt menetelmät. 3.1.11. YKP:ssa on vastedes otettava paremmin huomioon kyseisen elinkeinon erityisluonteisuus, sen sosiaalinen rakenne ja sen erityinen suhde niin alueeseen, jolla elinkeinoa harjoitetaan, kuin alueen taloudelliseen verkostoon. On toivottavaa, että kalastusalueet ja niiden työmarkkinaosapuolet osallistuvat aktiivisemmin niitä koskevien päätösten tekoon yhteisössä. 3.1.12. Potentiaalisten sijoittajien ja koko kalatalousalan on saatava etukäteen tietää, millaisissa lainsäädäntöpuitteissa ja millä ehdoilla ala toimii. Alan sosioekonomisen vakauden takaamiseksi YKP:ssa on siksi asetettava etusijalle pitkän aikavälin kehitysstrategiat sekä nykyistä kokonaisvaltaisempi ja yhdennetty lähestymistapa. 3.1.13. Tähän asti rannikkoalueille pääsyä ja kalavarojen saatavuutta rajoittavat toimenpiteet, jotka on toteutettu joko poliittisista syistä tai kalavarojen säilyttämistarkoituksessa, ovat muodostaneet tilapäisen esteen yhtäläistä pääsyä koskevan periaatteen toteutumiselle. Näihin kysymyksiin on löydettävä kokonaisvaltainen ratkaisu. 3.1.14. Nykyinen poikkeuskäytäntö on syytä säilyttää yhteisön kalastusalan tämänhetkisessä tilanteessa, koska 12 meripeninkulman vyöhykkeelle pääsyä rajoittavien toimenpiteiden kumoaminen aiheuttaisi alalle riskejä. 3.1.15. Syrjäisimmät saarialueet kärsivät jo sinänsä maantieteellisestä sijainnistaan. Paikallisten kalastajayhteisöjen perinteisen kalastustoiminnan suojelemiseksi ja sen vuoksi, että olennainen osa kalavaroista on usein 12 meripeninkulman vyöhykkeen ulkopuolella, syrjäisillä alueilla on syytä tutkia mahdollisuutta laajentaa suojavyöhykettä tai toteuttaa muita samansuuntaisia toimenpiteitä, jotta kyseiset yhteisöt voivat harjoittaa toimintaansa täysipainoisesti. Muutoin paikallisväestön etu saattaa vaarantua. 3.2. Suhteellinen vakaus 3.2.1. Asetuksen (ETY) N:o 170/83 4 artiklassa säädetyn suhteellisen vakauden periaatteen tarkoituksena on taata merellisten luonnonvarojen tasapainoinen hyödyntäminen ja tukea samalla varsinkin sellaisten alueiden kalastustoiminnan vakautta, joiden väestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta ja sen liitännäistoimista. 3.2.2. Jäsenvaltioille oli taattava tietty kalastustoiminnan vakaus perustamalla suurimpiin sallittuihin saaliisiin (TAC) perustuva kiintiöjärjestelmä, joka jaetaan kunkin jäsenvaltion kesken (kiintiöt). 3.2.3. Kalastusponnistusten välillinen rajoittaminen TACien ja kiintiöiden avulla riippuu suuresti siitä, miten kiintiöitä noudatetaan. Se onnistuu ainoastaan tehokkaalla valvonnalla, jossa on nykyisin paljon toivomisen varaa. 3.2.4. Edellä mainittu periaate liittyy läheisesti kalavarojen tasapainoiseen hoitoon sekä kalastustoiminnan vakauteen ja sellaisten alueiden tarpeiden vakauttamiseen, joiden väestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta. Kyseisen periaatteen säilyttäminen hyväksytään yleisesti. 3.2.5. Suhteellisen vakauden periaatteesta, joka varmistaa kullekin jäsenvaltiolle kiinteän saalisosuuden riippuen kuitenkin kantojen biologisesta tilanteesta, ollaan niin ikään jokseenkin yksimielisiä. 3.2.6. Tämän periaatteen säilyttämistä ei kyseenalaisteta, joten sen soveltamismenetelmää tulisi pohtia yhdessä alan edustajien kanssa. Koska jäsenvaltiot vaihtavat kiintiöitään pysyvästi vuodesta toiseen ja tietyt kiintiöt jäävät käyttämättä, periaate on mukautettava uusiin realiteetteihin tasapainon parantamiseksi ja asetetun päämäärän saavuttamiseksi. 3.3. Shetlannin alue 3.3.1. Kalavarojen suojeluun tähtäävät tekniset hoitotoimenpiteet on institutionalisoitu joko sulkemalla vyöhyke alueellisesti (Shetland Box) tai ajallisesti tai muiden samaa tarkoitusperää palvelevien toimenpiteiden avulla. Kokemus on osoittanut toimenpiteiden torjuvan merkittävästi liikakalastusta ja kantojen ehtymistä. 3.3.2. Jotta toimenpiteet olisivat uskottavia, niiden biologinen välttämättömyys on osoitettava tieteellisin lausunnoin. 3.3.3. Vallitsevissa oloissa on tärkeää, että toimenpiteet ovat ajallisesti rajattuja ja niiden voimassaololle asetetaan määräaika. 3.3.4. Shetlannin alueen tapauksessa rajoitus on ristiriitainen, koska sen biologista välttämättömyyttä ei ole selkeästi perusteltu. 3.3.5. Päätös Shetlannin suojelualueen säilyttämisestä tuntuu sopivalta hetkeltä arvioida tieteellisesti toimenpiteen tuloksia ja sen tulevaa biologista tähdellisyyttä. 3.4. Pääsy Pohjanmerelle 3.4.1. Espanjan, Suomen, Portugalin ja Ruotsin alusten pääsy Pohjanmerelle estettiin liittymissopimuksin 31. päivään joulukuuta 2002 asti. 3.4.2. Liittymissopimusten vuoksi kunkin kyseisen jäsenvaltion asema Euroopan yhteisöön nähden on tässä suhteessa tavanomaisuudesta poikkeava. Vuodesta 2002 lähtien myös intressit ovat erilaisia. 3.4.3. Koska lähes kaikkien Pohjanmeren kalavarojen saatavuutta on jo selkeästi säännelty, ei tunnu kovinkaan loogiselta säilyttää saatavuutta koskevaa rajoitusta, kunhan toimenpiteen vaikutusta kalavaroihin valvotaan. 4. Loppuhuomiot 4.1. Pakollisen kertomuksen laatiminen Euroopan unionin kalastuksen tilasta näyttää innoittaneen komission ulottamaan pohdinnan ja keskustelun muihinkin aiheisiin kuin seikkoihin, joihin sen oli määrä ottaa kantaa asetuksen N:o 3760/92 nojalla. 4.2. Päätökseen on suhtauduttava myönteisesti siltä osin kuin komission osoittama halukkuus merkitsee poliittista tahtoa ja rohkeutta puuttua ongelmien ytimeen hahmottelemalla näkymiä ja ehdottamalla asianmukaisia toimenpiteitä tulevaisuuteen suuntautuvan yhteisen politiikan käynnistämiseksi. 4.3. TSK toivoisi kyseisten näkymien konkretisoituvan ja haluaa antaa oman panoksensa kysymyksiin, jotka on sisällytettävä keskusteluun yhteisen kalastuspolitiikan tulevaisuudesta, sen puitteista ja seikoista, joiden pohjalta YKP luotsataan uudelle vuosituhannelle. 4.4. Nyt annettavan lausunnon aihepiiriin kuuluvilla asioilla on syvällisiä vaikutuksia, ja ne herättävät uusia kysymyksiä ja pohdintoja ja tuovat esiin uudenlaisia tapoja lähestyä asiaa tulevaisuuden näkökulmasta. Näistä asioista on todella tärkeää keskustella, mutta niitä on valitettavasti mahdoton käsitellä seikkaperäisesti nyt annettavassa lausunnossa. 4.5. Parempaa tilaisuutta jäävät odottamaan yhteisen kalastuspolitiikan monet merkittävät osa-alueet, kuten kalavarojen säilyttäminen ja hoito, tutkimuspolitiikka, TAC- ja kiintiöjärjestelmä, rakennepolitiikka, monivuotiset ohjaussuunnitelmat, valvontapolitiikka, sosiaalipolitiikka, yhteiset markkinajärjestelyt sekä tuoteturvallisuus, jotka liittyvät läheisesti tässä lausunnossa käsiteltyihin aiheisiin tai joista keskusteleminen on sangen ajankohtaista. 4.6. Itse asiassa tarve tehostaa yhteistä kalastuspolitiikkaa ja alan kehittyminen yhä merkittävimpien markkinoiden myötä antavat aihetta tarkistaa strategiaa. On harkittava uudelleen kaikkien toimijoiden roolia, niiden välistä vastuunjakoa, sääntöjen yksinkertaistamista ja avoimuutta sekä ehdotettujen toimenpiteiden vankkaa perustelemista. Bryssel 12. heinäkuuta 2000. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Beatrice Rangoni Machiavelli (1) Asetuksen 6 ja 7 artikla, EYVL L 389, 21.12.1992. (2) Asetus (ETY) N:o 170/83, EYVL L 24, 27.1.1983. (3) Vyöhyke laajennettiin 12 meripeninkulmaan asetuksella (ETY) N:o 170/83 (EYVL L 24, 27.1.1983). (4) Lontoon yleissopimus.