KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE Varojen vapaata liikkuvuutta yhteen maksuvalmiusalaryhmään kuuluvien laitosten välillä haittaavat oikeudelliset esteet /* COM/2014/0327 final */





1. Johdanto ja tavoitteet Tausta Asetuksen (EU) N:o 575/2013[1] (vakavaraisuusasetus) ja direktiivin 2013/36/EU[2] (vakavaraisuusdirektiivi) muodostavat yhdessä oikeudellisen kehyksen, jolla säännellään oikeutta harjoittaa luottolaitos- ja sijoituspalveluyritystoimintaa, sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten (näistä käytetään jäljempänä yhteisnimitystä ”laitokset”) valvontakehyksen ja vakavaraisuussäännöt. Vakavaraisuusasetukseen sisältyvät laitoksia koskevat vakavaraisuusvaatimukset, jotka liittyvät pankki- ja finanssipalvelumarkkinoiden toimintaan. Tavoitteena on varmistaa toimijoiden taloudellinen vakaus kyseisillä markkinoilla sekä korkeatasoinen sijoittajien ja tallettajien suoja. Markkinavääristymien ja sääntelyn katvealueiden välttämiseksi vakavaraisuusvaatimuksilla olisi varmistettava erittäin korkea yhdenmukaistamistaso. Kansallisille toimivaltaisille viranomaisille ja jäsenvaltioille on kuitenkin jätetty useita vaihtoehtoja ja runsaasti harkintavaltaa. Näihin kuuluu vakavaraisuusasetuksen 8 artiklaan perustuva mahdollisuus vapauttaa yksittäiset laitokset maksuvalmiusvaatimuksen soveltamisesta. Vaikka vapautus kuuluu kansallisen harkintavallan piiriin, se helpottaa tuntuvasti uusien maksuvalmiussääntöjen soveltamista ryhmätasolla. Tämän kertomuksen perustelut Vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan mukaisesti toimivaltaiset viranomaiset voivat kokonaan tai osittain vapauttaa laitoksen ja kaikki tai jotkin sen tytäryrityksistä unionissa vakavaraisuusasetuksen kuudennen osan soveltamisesta ja valvoa niitä yhtenä maksuvalmiusalaryhmänä, jos ne täyttävät kaikki asetetut edellytykset. Nämä edellytykset ovat seuraavat: a) emoyrityksenä toimiva laitos konsolidoinnin perusteella tai tytäryrityksenä toimiva laitos alakonsolidointiryhmän tasolla täyttää kuudennessa osassa säädetyt velvoitteet; b) emoyrityksenä toimiva laitos konsolidoinnin perusteella tai tytäryrityksenä toimiva laitos alakonsolidointiryhmän tasolla seuraa ja valvoo jatkuvasti ryhmän tai alaryhmän kaikkien tämän vapautuksen kohteina olevien laitosten kassatilanteita ja varmistaa riittävän maksuvalmiustason kaikkien näiden laitosten osalta; c) laitokset ovat tehneet toimivaltaisten viranomaisten hyväksymät sopimukset, jotka mahdollistavat varojen vapaan liikkuvuuden niiden välillä, jotta kyseiset laitokset voivat täyttää laitoskohtaiset ja yhteiset velvoitteensa niiden erääntyessä; d) c alakohdassa tarkoitettujen sopimusten täyttämiselle ei ole sillä hetkellä tai ennakoitavissa olevia olennaisia käytännön esteitä tai oikeudellisia esteitä. Vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 1 kohdan viimeisen alakohdan mukaisesti komissio laatii Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen kaikista oikeudellisista esteistä, jotka voivat tehdä ensimmäisen alakohdan c alakohdan soveltamisen mahdottomaksi, ja esittää tarvittaessa viimeistään 31. joulukuuta 2015 asianmukaisia lainsäädäntöehdotuksia näiden esteiden poistamiseksi. Viime kuukausien aikana Euroopan komissio on kuullut suoraan sekä alan edustajia että kansallisia viranomaisia yksilöidäkseen mahdolliset varojen vapaan liikkuvuuden esteet EU:ssa yhteen maksuvalmiusalaryhmään kuuluvien laitosten välillä. Tarkoituksena on ollut pohtia keinoja tällaisten esteiden poistamiseen ja selvittää, tarvitaanko EU:n tasolla sääntelytoimenpidettä. Komissio keskusteli aiheesta syyskuussa 2013 myös pankki-, maksu- ja vakuutusalaa käsittelevässä komission asiantuntijaryhmässä. 2. Mahdolliset varojen vapaan liikkuvuuden esteet Tämän kertomuksen painopisteenä ovat valtioiden rajat ylittävät tilanteet, koska esteiden ilmaantuminen on käytännössä todennäköisintä juuri kyseisenkaltaisissa tilanteissa. Lisäksi vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 2 kohdan nojalla säännellään erikseen sellaisten yksittäisten laitosten ja sen kaikkien tai joidenkin tytäryritysten vapauttamista vakavaraisuusvaatimusten soveltamisesta, kun kaikille yhteen maksuvalmiusalaryhmään kuuluville laitoksille on myönnetty toimiluvat samassa jäsenvaltiossa. On huomattava, ettei tässä kertomuksessa analysoida kolmansissa maissa mahdollisesti ilmeneviä esteitä, koska vapautusta sovelletaan vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 1 kohdan mukaan vain unionissa, vaikka komissio myöntää, että tällaiset esteet olisivat ongelmallisia konsolidoidun valvonnan yhteydessä. EU:n yleinen sääntö pääomien vapaasta liikkuvuudesta Yleinen sääntö on, ettei pääomien vapaata liikkuvuutta Euroopan unionissa saa rajoittaa. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 63 artiklan nojalla kaikki pääomanliikkeitä ja maksuja koskevat rajoitukset jäsenvaltioiden välillä on kiellettävä. Tämän vuoksi kansallinen lainsäädäntö, joka estää laitoksia tekemästä sopimuksia, joissa määrätään varojen vapaasta liikkuvuudesta valtioiden rajojen yli laitosten välillä, jotta laitokset voivat täyttää yksittäiset ja yhteiset velvoitteensa määräaikaan mennessä, olisi periaatteessa perussopimuksella kielletty rajoitus, joka voi johtaa rikkomusmenettelyn aloittamiseen SEUT-sopimuksen 258 kohdan ja sitä seuraavien kohtien nojalla. Jäsenvaltiot eivät tästä syystä voi yleisen periaatteen mukaan ottaa käyttöön kansallisia lakeja, joilla kielletään pääomien vapaa liikkuvuus. SEUT-sopimuksen 65 artiklan 1 kohdan b a alakohdassa määrätään kuitenkin, ettei 63 artiklassa vahvistettu yleinen sääntö saisi rajoittaa jäsenvaltioiden oikeutta toteuttaa kaikki toimenpiteet, jotka ovat välttämättömiä, jotta estetään erityisesti rahoituslaitosten toiminnan vakauden valvontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien ja asetusten rikkominen, tai toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat perusteltuja yleisen järjestyksen ja turvallisuuden kannalta. SEUT-sopimuksen 65 artiklan 3 kohdan mukaan kansalliset säännökset eivät saisi olla keino mielivaltaiseen syrjintään taikka pääomien ja maksujen vapaan liikkuvuuden peiteltyä rajoittamista. Tästä seuraa, ettei kansallisten vaatimusten, joilla on pääomavirtoja rajoittavia vaikutuksia, voida katsoa sinänsä rikkovan SEUT-sopimuksen 63 artiklaa, kun ne eivät ole syrjiviä ja kun ne ovat asianmukaisesti perusteltuja vakavaraisuusvaatimusten kannalta, soveltuvat varmistamaan niille asetetun tavoitteen saavuttamisen ja ovat oikeassa suhteessa kyseiseen tavoitteeseen. Poikkeuksellisia olosuhteita voi ilmetä, jos pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittaminen on perusteltua esimerkiksi pääomanvalvontaan liittyvistä syistä. Komissio katsoi tähän liittyen äskettäin, että Kyproksen määräämät tilapäiset rajoitukset pääomien liikkuvuudelle olivat perusteltuja yleisen järjestyksen ja turvallisuuden kannalta (SEUT-sopimuksen 65 artiklan 1 kohdan b alakohta) sekä yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Erottelu Käytännössä jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset toteuttavat toisinaan toimia, joiden tavoitteena on säilyttää maksuvalmius, osingot ja muut pankkivarat kansallisten rajojen sisällä, mikä vaikuttaa mahdollisesti haitallisesti muihin jäsenvaltioihin. Tällaisista toimenpiteitä kutsutaan erottelutoimenpiteiksi (”ring-fencing”). Erottelutoimenpiteet voivat olla pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksia, jotka ovat perussopimuksen mukaan kiellettyjä, jolleivät ne ole asianmukaisesti perusteltuja ja oikeassa suhteessa tavoitteeseensa. On myös vaarana, että kansalliset toimivaltaiset viranomaiset saattavat ajoittain pyrkiä kiertämään vakavaraisuusasetuksessa ja -direktiivissä säädetyt velvoitteet tehdä yhteistyötä muiden jäsenvaltioiden kanssa. Komission yksiköt ovat yksilöineet 27 jäsenvaltion keskuudessa järjestetyn luottamuksellisen kyselyn perusteella pilarin 2[3], suuria asiakasriskejä koskevan järjestelmän[4] ja kotimaiset maksuvalmiusjärjestelyt[5] erityisaloina, joilla pääomien vapaata liikkuvuutta laitosten välillä saatetaan estää joko vakavaraisuusasetuksella ja -direktiivillä sallituilla toimenpiteillä tai muilla epävirallisilla toimilla. Laillisen ja laittoman toimen välinen raja on toisinaan häilyvä, koska erottelutoimenpiteitä toteutetaan usein osana laillisia toimia (tai piilotettuina laillisilla toimilla) ja/tai aloilla, joilla toimivaltaiset viranomaiset voivat käyttää harkintavaltaa. Edellä mainituilla aloilla käytetyillä välineillä, kuten pilari 2:n mukaisilla valtuuksilla, on kuitenkin hyväksyttävä ja hyödyllinen tavoite edellyttäen, että niitä sovelletaan lainsäädännön mukaisesti ja että ne ovat oikeassa suhteessa vakavaraisuusvaatimusten mukaiseen tavoitteeseen. Pelkästään se seikka, että niiden käyttö voi vaikuttaa kielteisesti mahdollisuuteen siirtää varoja ryhmän sisällä, ei oikeuta niiden automaattista luokittelua vakavaraisuusasetuksen 8 artiklassa tarkoitetuiksi oikeudellisiksi esteiksi. Ne voidaan katsoa esteiksi ainoastaan, jos niitä käytetään tarkoitukseen, joka ei ole EU:n lainsäädännön mukainen. Tällaista epäasianmukaista käyttöä olisi vältettävä, mutta se ei merkitse, että itse välineitä olisi muutettava. Tämän kertomuksen tarkoituksena ei myöskään ole asettaa kyseenalaiseksi äskettäin sovittuja vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin säännöksiä, jotka liittyvät edellä mainittuihin välineisiin. Tällaisille välineille on selvä ja perusteltu tarve, ja niiden sisällyttäminen vakavaraisuusasetukseen ja -direktiiviin perustuu pitkäaikaisiin ja vakiintuneisiin valvontatarpeisiin. Tämän kertomuksen tarkoituksena on ennemminkin tarkastella oikeudellisia esteitä, jotka johtuvat muista lähteistä kuin vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin säännöksistä. Yhtiöoikeuden säännökset Jotkin yhtiöoikeuden säännökset, jotka estävät laitoksia tarjoamasta likviditeettiä muille saman ryhmän jäsenille ilman rajoituksia, mainittiin sidosryhmien kuulemisen aikana yhdeksi mahdollisista esteistä pääomien vapaalle liikkuvuudelle ryhmän sisällä. Näin on etenkin silloin, kun laitoksen johdon on noudatettava yleistä luottamusvelvollisuutta, jonka mukaan sen on suojattava laitoksensa etuja (myös sen ryhmän laajempien etujen kustannuksella, johon laitos kuuluu). Tämä aiheuttaa sen, että vaikka laitoksella on ylimääräistä likviditeettiä, sillä ei ole automaattisesti oikeutta siirtää sitä ryhmän muille jäsenille, jos varojen takaisinmaksua ei voida taata. Laitos ei sen vuoksi voi vapaasti (ainakaan ilman perusteellisempaa tarkastelua) tehdä ryhmän muiden jäsenten kanssa sopimusta, jossa määrättäisiin varojen vapaasta siirrosta niiden välillä. Tällaiset ”esteet” ovat kuitenkin täysin perusteltuja varsinkin siksi, että ne kuuluvat yhtiöoikeuden yleisiin periaatteisiin, ts. niitä sovelletaan yrityksiin myös muilla aloilla kuin pankkialalla. Kyseisen periaatteen jättäminen noudattamatta olisi varsin kyseenalaista. Nämä kysymykset on ratkaistava tasapuolisesti, ts. joko takaamalla asianmukaisesti tarjotun likviditeetin takaisinmaksu tai käyttämällä muita rakenteita – kuten sivuliikkeitä – jotka eivät ole erillisiä oikeushenkilöitä. Vaikka jäsenvaltioilla on nykyisin merkittävät valtuudet sivuliikkeiden harjoittamaan maksuvalmiuden hallintaan nähden, niiden luonne on erilainen. Ne liittyvät vakavaraisuusvaatimuksiin eivätkä yhtiöoikeuden mukaisiin velvollisuuksiin. Niiden merkitys on lisäksi vähenemässä (ks. jäljempänä olevat Euroopan likviditeettisääntöjen kehitystä ja yhteistä valvontamekanismia koskevat jaksot). Verolainsäädäntö Vaikka verolainsäädännön, joka rajoittaa ryhmän muilta jäseniltä saaduista lainoista maksettavien korkojen verovähennyskelpoisuutta, voidaan kiistatta väittää estävän pääomien vapaata liikkuvuutta, se ei näytä estävän laitoksia tekemästä sopimuksia, joissa määrätään pääomien vapaasta liikkuvuudesta niiden ja ryhmän muiden jäsenten välillä.[6] 3. Tarve puuttua nykytilanteeseen Tämän tarkastelun perusteella näyttää siltä, ettei ole olemassa olennaisia oikeudellisia esteitä – ainakaan perusteettomien oikeudellisten esteiden muodossa – jotka saisivat laitokset luopumaan sopimuksista, joissa määrätään varojen vapaasta liikkuvuudesta laitosten välillä. Ensimmäiset ongelmat, joita laitokset voivat kohdata yrittäessään tehdä tällaisia sopimuksia, ovat (toimivaltaisten viranomaisten asettamat) valvontavaatimukset, jotka estävät toisinaan pääomien vapaan liikkuvuuden ryhmän sisällä. Nämä vaatimukset voivat olla perusteltuja, jos valvontavaatimuksen piiriin kuuluvan yksittäisen laitoksen tilanne edellyttää niitä perustellusti, tai kyseenalaisia, jos toimivaltaisten viranomaisten todellisena taustalla vaikuttavana lähtökohtana on likviditeetin säilyttäminen niiden alueella, mikä merkitsee kyseisen maan veronmaksajien ja kyseisten viranomaisten valvomien velkojien liiallista suojelemista EU:n muiden jäsenvaltioiden veronmaksajien ja ryhmän muiden osien velkojien kustannuksella. Monien jäsenvaltioiden ja niiden toimivaltaisten viranomaisten reaktiot osoittavat, että tämänkaltaiset näkökannat ovat yleisiä ja jopa avoimesti tunnustettuja. Tämä viittaa siihen, että monet toimivaltaiset viranomaiset eivät ole täysin tyytyväisiä (valtioiden rajojen yli toimivan) yhden maksuvalmiusalaryhmän käsitteeseen, koska ne pitävät sitä mahdollisena uhkana kansallisille eduille. Tällaista toimintaa (erottelukäytännöt) (joka on loogista puhtaasti kansallisesta näkökulmasta mutta aiheuttaa selviä ja huomattavia kielteisiä vaikutuksia tarkasteltuna laajemmasta eurooppalaisesta näkökulmasta) on vaikea muuttaa ilman, että nykyisen sääntely- ja valvontakehyksen yhdentyminen jatkuu. Tällaisten käytäntöjen tehokas poistaminen ei toisin sanoen onnistu puuttumalla vain ongelman ilmenemismuotoihin, vaan lisäksi on pureuduttava sen perimmäisiin syihin ja pelkoihin. Tästä seuraa, että jos nämä perimmäiset syyt ja pelot jätetään huomioimatta, toimivaltaiset viranomaiset voivat hakea vaihtoehtoisia keinoja saavuttaakseen samat tavoitteet. Jos perusongelmana on kansallisen edun ajaminen, julkisten sidosryhmien tavoitteiden yhtenäistäminen tiivistämällä Euroopan yhdentymistä finanssipalveluiden alalla ja muuttamalla valvontavastuita yhdennetymmiksi näyttäisi tarjoavan tehokkaamman tavan päästä lähemmäksi asetettua tavoitetta. Euroopan pankkiviranomainen Ensimmäinen tärkeä väylä, jonka kautta voidaan välttää valvontakäytännöt, jotka rajoittavat pääomien vapaata liikkuvuutta, tai puuttua niihin (siltä osin kuin ne ovat perusteettomia), on Euroopan pankkiviranomainen (EPV). EPV:llä on yhä tärkeämpi asema toimivaltaisten viranomaisten yhteistyön helpottamisessa, asiantuntemuksen tarjoamisessa ja yhteisen sääntökirjan laatimisessa. Toimivaltaisia viranomaisia olisi erityisesti kannustettava parantamaan yhteistyötä ja hyödyntämään EPV:n ei-sitovaa sovittelua, jos ne ovat erimielisiä yhden maksuvalmiusalaryhmän perustamisedellytysten täyttymisestä. Tämä koskee myös vuotta 2015 edeltävää jaksoa, jonka jälkeen aletaan soveltaa tähän kysymykseen liittyviä yhteistä päätöksentekoa ja ei-sitovaa sovittelua koskevia vakavaraisuusasetuksen säännöksiä.[7] Tarkastelujakson päätyttyä ja sen jälkeen, kun maksuvalmiusvaatimus on pantu kokonaisuudessaan täytäntöön, komissio arvioi, tarvitaanko lisätoimenpiteitä.[8] Yhteinen valvontamekanismi Yhteisen valvontamekanismin (YVM) luominen neuvoston asetuksella (EU) N:o 1024/2013[9] on ollut merkittävä edistysaskel. EKP saa oikeuskelpoisuuden valvoa kaikkia luottolaitoksia euroalueella ja maissa, jotka päättävät liittyä pankkiunioniin. EKP:lle annetaan YVM:ää koskevalla asetuksella keskeisiä valvontatehtäviä ja ‑valtuuksia, jotka kattavat kaikki euroalueelle sijoittautuneet luottolaitokset. EKP valvoo suoraan tiettyjä suuria luottolaitoksia ja luottolaitoksia, jotka ovat pyytäneet tai saaneet suoraa julkista rahoitustukea. EKP seuraa myös toimivaltaisten viranomaisten harjoittamaa valvontaa, joka kohdistuu vähemmän merkittäviin luottolaitoksiin. EKP voi milloin tahansa päättää valvoa suoraan yhtä tai useampaa näistä luottolaitoksista valvontastandardien johdonmukaisen soveltamisen varmistamiseksi. Sellaisten rajatylittävien luottolaitosten osalta, jotka harjoittavat toimintaa sekä YVM:ään osallistuvien jäsenvaltioiden alueella että niiden ulkopuolella, kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten välisten nykyisten yhteistyömenettelyiden noudattaminen jatkuu entiseen tapaan. EKP:n vastuulleen ottamien valvontatehtävien tapauksessa se huolehtii kuitenkin kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisen tehtävistä kaikkien valvontamekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden puolesta. Tämän pitäisi mahdollistaa edellä kuvailtujen haitallisten erottelukäytäntöjen poistaminen olennaisilta osin. Mitä suurempi YVM:ään osallistuvien jäsenvaltioiden lukumäärä on, sitä epätodennäköisemmiksi haitalliset erottelukäytännöt muuttuvat. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi YVM:n perustaminen on ensimmäinen askel kohti pankkiunionia ja yksi ennakkoedellytyksistä Euroopan vakausmekanismiin perustuvalle luottolaitosten suoralle pääomittamiselle. Yhdennetty pankkiunioni sisältää myös luottolaitosten yhteisen kriisiratkaisumekanismin, jossa käytetään yhteistä sääntökirjaa. Komissio on korostanut, kuinka tärkeää on päästä yhteisymmärrykseen luottolaitosten rakenneuudistusta sekä kriisinratkaisu- ja talletussuojajärjestelmiä koskevista ehdotuksista ja Euroopan yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevasta komission ehdotuksesta, jotta löydetään tehokas keino valtioiden rajojen yli toimivien luottolaitosten kriisinratkaisuun ja vältetään veronmaksajien varojen käyttö luottolaitosten pelastamiseen. Sovitun lainsäädännön odotetaan edistävän tuntuvasti viranomaisten tavoitteiden yhtenäistämistä ja vähentävän edelleen kannustimia erottelukäytäntöjen käyttöön. Euroopan maksuvalmiusvaatimus Komissio valmistelee delegoitua säädöstä, jolla on tarkoitus ottaa käyttöön yksityiskohtainen yhdenmukaistettu maksuvalmiusvaatimus unionissa. Kyseisen delegoidun säädöksen on vakavaraisuusasetuksen 460 artiklan 2 kohdan mukaan tultava voimaan viimeistään 31. joulukuuta 2014, mutta sen soveltaminen saa alkaa aikaisintaan 1. tammikuuta 2015. Delegoidulla säädöksellä halutaan rajoittaa osaltaan myös haitallisia käytäntöjä, joilla likviditeetti pidetään kansallisten rajojen sisäpuolella. Tämä perustuu yhdenmukaistettuihin, yhtenäisiin, yksityiskohtaisiin ja sitoviin maksuvalmiussääntöihin, jotka edistävät keskinäisen luottamuksen aikaansaamista toimivaltaisten valvontaviranomaisten välillä. Delegoidulla säädöksellä olisi pyrittävä ratkaisemaan erityisesti joitakin kysymyksiä, jotka liittyvät ryhmän sisäiseen likviditeetin hallintaan valtioiden rajojen yli. Tehokkuuden ja vaikuttavuuden edistämiseksi eräät pankit harjoittavat ryhmän laajuista likviditeetin hallintaa ja kassanhallintaa. Ryhmän sisäinen virtaus, johon sovelletaan etuuskohtelua, voi olla tärkeä likviditeetin lähde ryhmille, jotka eivät hyödynnä yhtä maksuvalmiusalaryhmää koskevaa vapautusta. Etuuskohtelulla tarkoitetaan sitä, että edunsaajapankille sallitaan suurempi likviditeetin sisäänvirtaus kuin tavanomaisesti sallittaisiin yksittäiselle pankille vakavaraisuusasetuksen nojalla. Tähän voitaisiin tarvittaessa yhdistää vastaava suurempi likviditeetin ulosvirtaus likviditeettiä tarjoavasta pankista. Näiden ryhmän sisäisten virtausten toteutus on valitettavasti osoittautunut toisinaan epäluotettavaksi finanssikriisin aikana. Vakavaraisuusasetuksen 425 artiklan 4 kohdassa vahvistetaan edellytykset, joiden on täytyttävä, jotta toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa luvan soveltaa luottojärjestelyjen ja likviditeettisopimusten osalta suurempaa sisäänvirtausta. Vakavaraisuusasetuksen 425 artiklan 4 kohdan d alakohdassa edellytetään, että laitos ja vastapuoli ovat sijoittautuneet samaan jäsenvaltioon. Vakavaraisuusasetuksen 425 artiklan 5 kohdan mukaisesti toimivaltaiset viranomaiset voivat kuitenkin olla soveltamatta tätä ehtoa objektiivisten lisäkriteerien täyttyessä. Komissio tutkii, voidaanko nämä objektiiviset lisäkriteerit vahvistaa tulevassa delegoidussa säädöksessä. Vakavaraisuusasetuksen 422 artiklan 8 kohdan d alakohdassa ja 9 kohdassa on vastaavat säännökset ryhmän sisäisistä ulosvirtauksista. Yhteenvetona voidaan todeta, että valmistellessaan maksuvalmiusvaatimusta koskevaa delegoitua säädöstä komission yksiköt tutkivat, voidaanko siinä vahvistaa objektiiviset lisäkriteerit, joiden täyttyessä valtioiden rajat ylittäviin ryhmän sisäisiin sisään- ja ulosvirtauksiin voidaan soveltaa etuuskohtelua. Tarkoituksena on selventää ja parantaa valtioiden rajat ylittävien ryhmän sisäisten virtauksien toimintaa, joka on toisinaan aiheuttanut aiemmin ongelmia. Rajatylittävien ryhmien syrjivän kohtelun torjunta Yksi mahdollinen syy, joka aiheuttaa syrjivää kohtelua on se, että kansalliset viranomaiset sallivat yhden maksuvalmiusalaryhmän perustamisen kansallisella tasolla mutta eivät silloin, kun on kyse kansainvälisestä ryhmästä. Tähän tilanteeseen odotetaan kuitenkin helpotusta, sillä toimivaltaiset viranomaiset voivat vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti myöntää vapautuksen kyseisen asetuksen mukaisten maksuvalmiusvaatimusten soveltamisesta yhteen maksuvalmiusalaryhmään kansallisella tasolla vain, jos samat perusedellytykset[10], jotka rajojen yli toimivan ryhmän on täytettävä, täyttyvät. Koska sekä EU:n lainsäädännön vaatimukset, jotka koskevat syrjimättömyyttä, että yleiset hallinnolliset oikeusperiaatteet estävät samojen edellytysten soveltamisen eri tavalla puhtaasti kansallisiin ryhmiin ja valtioiden rajojen yli toimiviin ryhmiin, kyseisten ryhmien välisen eron on oltava merkittävä, jotta valtioiden rajojen yli toimivan maksuvalmiusalaryhmän luomista ei estettäisi silloin, kun maksuvalmiusryhmän luominen sallitaan kansallisella tasolla. Pelkästään sitä seikkaa, että ryhmä toimii valtioiden rajojen yli ja kuuluu eri toimivaltaisten viranomaisten harjoittaman valvonnan piiriin, ei sinänsä voida katsoa merkittäväksi eroksi. Vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin tuleva uudelleentarkastelu Komissio on vakuuttunut siitä, että yhteisellä sääntökirjalla yhdessä pankkialan unionin kanssa voidaan varmistaa johdonmukaisuus ja turvata rahoitusjärjestelmän vakaus. Näillä uusilla säännöillä varmistetaan myös tasapuoliset toimintaedellytykset kaikkialla sisämarkkinoilla kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisille ja jäsenvaltioille riippumatta siitä, osallistuvatko ne YVM:ään. Näin voidaan torjua mahdollisuus sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöön sekä pääomien ja likviditeetin mielivaltaiseen erotteluun ja helpottaa valtioiden rajojen yli toimivien pankkien elvytystä ja kriisinratkaisua. Mahdollisissa tulevissa maksuvalmiusasetuksen ja -direktiivin tarkistuksissa kannattaisi ehkä tarkastella uudelleen toimivaltaisten viranomaisten harkintavallan vaikutuksia pääomien vapaaseen liikkuvuuteen ryhmien sisällä. Komissio arvioi tarvittaessa ja mahdollisuuksien mukaan (ts. vaarantamatta asianomaisten välineiden soveltamisalaa ja tehokkuutta perustelluissa tapauksissa), olisiko tällaista harkintavaltaa rajoitettava vähentämällä harkintavaltaa, jota käytetään suhteessa pääomien vapaata liikkuvuutta rajoittaviin toimenpiteisiin. 4. Päätelmät Kun otetaan huomioon, että i) vakavaraisuusasetusta ja -direktiiviä koskeva lainsäädäntöprosessi on saatu päätökseen vasta äskettäin (ja siten lainsäädäntövallan käyttäjät ovat hyväksyneet nykyisen kansalliset harkintavallan vasta äskettäin), ii) komissio tutkii, voidaanko tulevalla maksuvalmiusvaatimusta koskevalla delegoidulla säädöksellä rajoittaa sellaisten haitallisten käytäntöjen soveltamista, joilla likviditeetti pidetään kansallisten rajojen sisällä. Komissio voi tässä yhteydessä pyrkiä laatimaan yhdenmukaiset, yksityiskohtaiset ja sitovat maksuvalmiussäännöt, joilla edistetään vastavuoroista luottamusta toimivaltaisten valvontaviranomaisten kesken. Delegoitu säädös voisi erityisesti tarjota tilaisuuden sellaisten objektiivisten lisäkriteereiden asettamiseen, joilla helpotetaan valtioiden rajat ylittävien ryhmän sisäisten sisään- ja ulosvirtausten etuuskohtelua, mikä selventää ja parantaa valtioiden rajojen yli ulottuvien ryhmän sisäisten virtausten toimintaa, iii) käynnissä on jatkuva prosessi, jolla yhtenäistetään julkisten sidosryhmien tavoitteita edistämällä Euroopan yhdentymistä yhteisen sääntökirjan, EPV:n ja erityisesti pankkiunionin avulla, iv) tässä uudelleentarkastelussa ei ole tullut esiin asiaa koskevia oikeudellisia esteitä, jotka voisivat estää laitoksia tekemästä sopimuksia, joissa määrätään varojen vapaasta liikkuvuudesta laitosten välillä yhden maksuvalmiusalaryhmän sisällä, yhteenvetona voidaan todeta, ettei komissio katso tässä vaiheessa tarpeelliseksi esittää tätä asiaa koskevaa lainsäädäntöehdotusta. Komissio aikoo kuitenkin jatkossakin seurata tilannetta ja tarkastella sitä uudelleen, ja jos tilanne heikkenee, se arvioi uudelleen lainsäädäntöehdotuksen tekemisen tarpeellisuutta. [1] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 575/2013, annettu 26 päivänä kesäkuuta 2013, luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta, EUVL L 176, 27.6.2013, s. 1. [2] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/36/EU, annettu 26 päivänä kesäkuuta 2013, oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta, EUVL L 176, 27.6.2013, s. 338. [3] Kun laitoksen asemaa ei katsota riittävän vahvaksi ja vakaaksi huolimatta pilari 1:n mukaisten vaatimusten täyttymisestä, toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet toteuttaa pilari 2:n mukaisia toimenpiteitä. Vakavaraisuusdirektiivin 86 artiklan 3 kohdan mukaisesti toimivaltaisten viranomaisten on toteutettava tehokkaita toimia, jos laitosten likviditeettiriskiprofiilit menevät toimivalta ja selkeältä järjestelmältä edellytettyä likviditeettiriskiprofiilia pidemmälle. Vakavaraisuusdirektiivin 104 artiklan 1 kohdan k alakohdassa ja 105 artiklassa sallitaan erityisten likviditeettivaatimusten asettaminen. [4] Suuria asiakasriskejä koskevan järjestelmän mukaisesti pääomien liikkuvuuden rajoittaminen voidaan mahdollisesti hyväksyä silloin, kun ryhmän sisäiset vastuut ovat suurille asiakasriskeille asetetun sitovan enimmäismäärän mukaiset. Vakavaraisuusasetuksen 395 artiklan 1 kohdan mukaisesti laitoksen vastuut toisessa samaan ryhmään kuuluvassa yhteisössä eivät saa ylittää 25:tä prosenttia laitoksen hyväksyttävästä pääomasta sen jälkeen, kun huomioon on otettu luottoriskin vähentäminen, jollei laitosta ole vapautettu suuria asiakasriskejä koskevan järjestelmän soveltamisesta vakavaraisuusasetuksen 400 artiklan 1 kohdan f alakohdan tai 400 artiklan 2 kohdan c, e ja f alakohdan mukaisesti. Toimivaltaiset viranomaiset voivat myös rajoittaa laitosten suuria asiakasriskejä tiukemmin pilarin 2 mukaisesti erityisesti silloin, kun ne katsovat, ettei keskittymäriskiä hallita ja valvota asianmukaisesti (vakavaraisuusdirektiivin 81 artikla). Suuria asiakasriskejä koskevassa järjestelmässä on myös erityissäännöksiä, jotka koskevat suoraan ryhmänsisäisiä vastuita, joihin jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin soveltaa alakonsolidointiryhmän tasolla suurten asiakasriskien rajaa, joka on alle 25 prosenttia (vakavaraisuusasetuksen 395 artiklan 6 kohta). Tässä erityistapauksessa komissio voi kuitenkin hylätä ehdotetut kansalliset toimenpiteet, jos se katsoo, että ne muun muassa estävät SEUT-sopimuksen mukaisen pääomien vapaan liikkuvuuden (vakavaraisuusasetuksen 395 artiklan 8 kohta). [5] Vakavaraisuusasetuksen 412 artiklan 5 kohdan ja 413 artiklan 3 kohdan nojalla jäsenvaltiot voivat säilyttää tai ottaa käyttöön maksuvalmiusvaatimuksia koskevia kansallisia säännöksiä ja kansallisia säännöksiä pysyvää varainhankintaa koskevien vaatimusten alalla ennen kuin unionissa määritellään ja otetaan täysimääräisesti käyttöön sitovat vähimmäisvaatimukset. Tästä seuraa, että vähintään vuoteen 2018 (tai vuoteen 2019, jos komissio päättää muuttaa 460 artiklassa määritettyä asteittaista käyttöönottoa ja lykkää maksuvalmiusvaatimusta koskevan 100 prosentin sitovan vähimmäisvaatimuksen käyttöönottoa vuoteen 2019 (vakavaraisuusdirektiivin 461 artikla)) jäsenvaltiot voivat säilyttää tai ottaa käyttöön maksuvalmiusvaatimuksia koskevia kansallisia säännöksiä, jotka ovat vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin mukaista kehystä tiukempia, ja asettaa 100 prosentin sitovan maksuvalmiusvaatimuksen. [6] Verolainsäädäntö saattaa kuitenkin vähentää kannustimia pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten sisällyttämiseen sopimuksiin, sillä se kasvattaa ryhmän verorasitusta. [7] Ks. vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 3 kohta ja 21 artikla yhdessä saman asetuksen 521 artiklan 2 kohdan a alakohdan kanssa. [8] Ks. vakavaraisuusasetuksen johdanto-osan 30 kappale. [9] Neuvoston asetus (EU) N:o 1024/2013, annettu 15 päivänä lokakuuta 2013 , luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille. EUVL L 287, 29.10.2013, s. 63. [10] Vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 1 kohdan mukaiset edellytykset. Jos maksuvalmiusalaryhmä on luonteeltaan rajat ylittävä, myös vakavaraisuusasetuksen 8 artiklan 3 kohdassa säädettyjen edellytysten (joita aletaan soveltaa 1. tammikuuta 2015) on täytyttävä.