[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 7.6.2006

KOM(2006) 275 lopullinenOsa I

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE

Euroopan unionin tuleva meripolitiikka: Meriä ja valtameriä koskeva eurooppalainen näkemys

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE

Euroopan unionin tuleva meripolitiikka: Meriä ja valtameriä koskeva eurooppalainen näkemys

Komissio totesi strategisissa tavoitteissaan vuosiksi 2005–2009: ”… olisi erityisesti kehitettävä kattava meripolitiikka, jonka tavoitteena on varmistaa elinvoimainen merenkulkutalous ja merten tarjoamien mahdollisuuksien hyödyntäminen ympäristön kannalta kestävällä tavalla.” Maaliskuun 2. päivänä 2005 antamassaan tiedonannossa komissio totesi, että vuoden 2006 alkupuoliskolla annettavaksi tarkoitettu EU:n tulevaa meripolitiikkaa koskeva vihreä kirja on ensimmäinen askel kohti kattavaa EU:n meripolitiikkaa.

Näiden tavoitteiden mukaisesti komissio on antanut vihreän kirjan. Tässä asiakirjassa julkaistaan julkiseen kuulemiseen tarkoitettu teksti. Vihreä kirja tulisi nähdä osana kestävää kehitystä koskevaa EU:n politiikkaa ja yhtenä pyrkimyksenä toteuttaa sitä. Vihreällä kirjalla pyritään laajemmassa merenkulkuyhteydessä edistämään kasvua ja työpaikkojen luomista Lissabonin strategian mukaisesti kestävällä tavalla, jolla varmistetaan meriympäristön suojelu. Näin vihreässä kirjassa tunnustetaan, että valtameret ovat avainasemassa pyrittäessä parantamaan yhä useampien rannikkoalueilla elävien, työskentelevien tai lomailevien EU:n kansalaisten elämänlaatua.

Mannertamme ja syrjäisimpiä alueitamme ympäröivät meret ja valtameret ovat yhdistäviä tekijöitä, ja niiden tehtävät ovat moninaisia. Oman luontaisen arvonsa lisäksi ne muodostavat resurssipohjan kaikelle merellä tapahtuvalla toiminnalle. Komissaareista koostuvan johtoryhmän alaisuudessa toimivalle meriasioiden erityisryhmälle annettiin tehtäväksi tarkastella meriin ja valtameriin liittyvää tai niihin vaikuttavaa eurooppalaista taloudellista toimintaa ja tässä suhteessa harjoitettavaa politiikkaa. Tavoitteena oli löytää kehittyneempiä keinoja, joiden avulla eurooppalaiset voivat hyödyntää valtameriä paremmin – ja kestävämmällä tavalla. Vihreä kirja on laadittu tämän tehtävänannon mukaisesti.

Vihreän kirjan odotetaan kannustavan laajaan ja avoimeen keskusteluun sidosryhmien keskuudessa ja kaikilla hallinnon tasoilla. Komissio rohkaisee tällaiseen keskusteluun ja avustaa sen järjestämisessä.

Vihreän kirjan runko

Johdannossa esitellään nykytilannetta ja syitä vihreän kirjan esittämiseen. Meriliikennettä, teollisuutta, rannikkoalueita, merellä tapahtuvaa energiatuotantoa, kalastusta, meriympäristöä, sosioekonomista yhteenkuuluvuutta ja muita merkityksellisiä aloja koskevat menettelytapamme ovat kehittyneet erillään, ja näiden menettelytapojen välisiin yhteyksiin ei ole järjestelmällisesti paneuduttu yleiseltä merenkulkuun liittyvältä näkökannalta. Ei ole pohdittu, kuinka näitä menettelytapoja voitaisiin yhdistää, jotta ne vahvistaisivat toisiaan. Nyt on otollinen hetki koota yhteen kaikki nämä tekijät ja luoda uusi näkemys siitä, kuinka hoitaa vuorovaikutussuhdettamme valtameriin.

Vihreän kirjan tarkoituksena on käynnistää keskustelu EU:n tulevasta meripolitiikasta. Tarkoituksena on omaksua kokonaisvaltainen lähestymistapa valtameriin ja meriin.

Johdannossa todetaan, että meripolitiikan olisi oltava yhteydessä Lissabonin strategiaan ja samalla huomioon olisi otettava ekosysteemipohjaisen hallinnoinnin periaatteet. Lisäksi korostetaan, että EU:n toimia tarvitaan ainoastaan, jos ne antavat lisäarvoa kansallisille ja paikallisille toimille.

Luku 2: Euroopan johtavan aseman säilyttäminen kestävän merialan kehittämisessä

Toisessa luvussa tarkastellaan merenkulkutalouden taloudellista merkitystä sekä alan kasvunäkymiä ja kilpailukyvyn lähteitä. Siinä tarkastellaan merenkulkutalouden käytettävissä olevia resursseja, jotka syntyvät itse meriympäristöstä, valtameritietämyksestä, yritysten luovuudesta ja eri aloilla työskentelevien ammattitaidosta, ja pohditaan, kuinka viranomaiset voisivat auttaa maksimoimaan nämä resurssit. Tämän jälkeen tarkastellaan talousalojen välisiä suhteita ja sääntelykehystä.

Tässä luvussa todetaan, että nopeasti globalisoituvassa maailmassa eri merenkulkualojen on jatkossakin perustettava kasvunsa innovatiivisiin tuotteisiin. Luvussa viitataan yhteisön nykyisiin ohjelmiin, joiden on tarkoitus edistää tutkimusta ja innovaatiota, ja tuodaan esille ideoita siitä, kuinka lähestymistapaa voitaisiin yhtenäistää ja saada jäsenvaltiot mukaan toimintaan.

Siinä korostetaan teemakohtaisen meristrategian keskeistä asemaa ympäristön kestävyyden varmistamisessa. Samoin korostetaan meriturvallisuuslainsäädännön keskeistä asemaa.

Nykyään yhä harvemmat eurooppalaiset haluavat merenkulkualan ammatteihin, ja luvussa pohditaankin, mitä voitaisiin tehdä tämän suuntauksen muuttamiseksi päinvastaiseksi ja työpaikkojen laadun parantamiseksi.

Luvussa pidetään tervetulleena yksityissektorilla parhaillaan kehittymässä olevaa yhtenäistetympää lähestymistapaa (klustereiden muodostuminen) ja esitetään, kuinka merenkulkualojen sääntely-ympäristöä voitaisiin kehittää. Samalla toivotaan keskustelua yksinkertaistamistarpeista. Sidosryhmät voisivat ilmoittaa tapauksista, joissa jonkin alan tarpeisiin ja tavoitteisiin kehitetty lainsäädäntö on saattanut tahattomasti ja ristiriitaisesti vaikuttaa muiden merenkulkualojen tavoitteisiin. Luvussa keskustellaan myös ongelmista, joita liittyy EY:n mahdollisiin alusrekistereitä koskeviin toimiin, ja EU:n vapaaehtoisen rekisterin perustamisesta.

Luvussa todetaan, että merenkulkualan uudet haasteet on otettava huomioon, pohditaan maailmanlaajuisen ilmastomuutoksen vaikutuksia, kuvataan joitakin lupaavia energia-alan kehitysaskelia ja todetaan, että ”sinisellä” bioteknologialla on huomattavaa potentiaalia.

Luku 3: Elämänlaadun parantaminen rannikkoalueilla

Kolmannessa luvussa tarkastellaan sitä erityisasemaa, joka rannikkoalueilla on meriasioissa. Siinä pohditaan terveen meriympäristön merkitystä yhä useampien kansalaisten elämänlaadulle. Lisäksi tarkastellaan rannikkoon ja rannikkoasukkaisiin kohdistuvia erilaisia uhkakuvia, kuinka niitä pitäisi käsitellä ja kuinka ne voidaan muuttaa mahdollisuuksiksi. Luvussa pohditaan merimatkailualan keskeistä asemaa paikallisessa taloudessa ja kuinka parhaiten voidaan varmistaa alan terve jatkokehitys. Lisäksi tarkastellaan, kuinka voidaan parhaiten hoitaa merellä ja maalla tapahtuvien toimintojen välisiä monimutkaisia suhteita niin, että toiminnot vahvistavat toinen toistaan.

Luku 4: Työvälineet, joilla voimme hoitaa vuorovaikutussuhdettamme valtameriin

Neljännessä luvussa tarkastellaan joitakin tärkeitä välineitä, joiden avulla voimme paremmin ja kestävämmin hoitaa vuorovaikutussuhdettamme meriin ja valtameriin.

Tässä luvussa tarkastellaan, millaisia tietoja tarvitaan sekä meristä ja valtameristä että niihin liittyvistä ihmisten toiminnoista, ja todetaan, että on tarpeen perustaa merialan tietojen laaja EU:n verkosto sekä edelleen yhdentää ja kehittää nykyisiä verkostoja, joilla pyritään seuraamaan alusten liikkeitä EU:n rannikkovesillä.

Siinä kehotetaan perustamaan aluesuunnittelujärjestelmiä, joilla säänneltäisiin rannikkovesillä harjoitettavaa taloudellista toimintaa. Perustana käytettäisiin teemakohtaisessa meristrategiassa jo ehdotettua ekosysteemipohjaista hoitotapaa. Lopuksi luvussa todetaan, kuinka merkittävässä asemassa EY:n rannikkoalueille myöntämä taloudellinen tuki voi olla. Tukea myönnetään lähinnä rakennerahastoista (EAKR ja ESR) ja koheesiorahastosta.

Luku 5: Hyvä hallintotapa

EU:n alueella

Uusi tietämys meristä ja valtameristä haastaa perinteiset alakohtaiset ja maantieteellisesti rajoitetut lähestymistavat ja puoltaa yhdennetympää, toissijaisuusperiaatteeseen perustuvaa päätöksentekoa. Teknologinen kehitys, mukaan lukien edistysaskeleet merien seurannassa ja valvonnassa, on mahdollistanut datapalveluiden hyödyntämisen ennennäkemättömällä tavalla. Teknologiavetoiset mittakaavaedut ovat parhaiten saavutettavissa yhdennettyjen toimintatapojen avulla. Lainvalvonta merillä onnistuu parhaiten, kun jäsenvaltioissa käytettävissä olevia niukkoja ja kalliita resursseja käytetään koordinoidusti. Viidennessä luvussa käsitellään yksityiskohtaisemmin sitä, millaisia vaikutuksia on yhdennetyn meripolitiikan luomisella, ja vahvistetaan joitakin yleisiä periaatteita meripolitiikkaa koskevalle päätöksenteolle. Siinä myös esitetään, miten aluesuunnittelun toteutukseen liittyviä toimintoja voitaisiin jakaa EY:n ja jäsenvaltioiden välillä.

Meriasioiden hallinnossa olisi hyödynnettävä niitä kokemuksia, joita aluepolitiikassa on saavutettu alakohtaisten politiikkojen koordinoinnissa, hyviin toimintatapoihin liittyvässä yhteistyössä ja sidosryhmiä hyödyntävissä kumppanuuksissa.

Lisäksi todetaan, että rannikkovesillä toteutettavien toimintojen yhdentäminen on useissa jäsenvaltioissa vähäistä. Tehtävien ja jäsenvaltioiden keskinäisen koordinaation ja yhtenevyyden parantaminen katsotaan hyödylliseksi.

Lisäksi mainitaan EU:n yhteisen merialueen ulottaminen lisätoimintoihin (muun muassa jäsenvaltioiden väliseen rannikkoliikenteeseen) sekä ajatus EU:n rannikkovartioston perustamisesta. Erilaisen laittoman toiminnan, myös ihmiskaupan ja terrorismin, lisääntyminen mainitaan yhtenä tekijänä, jonka vuoksi yhä kiireellisemmin tarvitaan nykyisten kansallisten resurssien parempaa koordinoimista ja uusien resurssien yhteistä hankintaa. Jäsenvaltioiden laivastojen yhä laajempaa osallistumista siviilitoimintoihin korostetaan.

Kansainvälisissä yhteyksissä

Tässä luvussa katsotaan, että meripolitiikalla on oltava ulkoinen ulottuvuus, sillä maailman valtameret ovat yhteydessä toisiinsa ja säännöt laaditaan usein maailmanlaajuisella tasolla. Suuri osa meripolitiikasta ulottuu luontaisesti Euroopan rajojen ulkopuolelle, ja sen kaltaisia seikkoja, kuten ilmastomuutos, meriympäristö, biologisen monimuotoisuuden suojeleminen, meriliikenne ja kalastus, säännellään parhaiten kansainvälisten sääntöjen perusteella. Niinpä jos EU kehittää meripolitiikkaa koskevia uusia ajatuksia, se haluaa jakaa ne kansainvälisen yhteisön kanssa. Jos EU katsoo, että uusia kansainvälisiä sääntöjä tarvitaan, se haluaa vaikuttaa tähän olemalla mukana näiden sääntöjen kehittämisessä. Jos kansainvälisen tason toiminta ei kuitenkaan onnistu, EU:n on huolehdittava omista velvollisuuksistaan ja harkittava, millaisia toimintavaihtoehtoja sillä on EY:n perustamissopimuksen nojalla. Jos yhteisön ulkopuolisilla mailla ei ole kapasiteettia tai tehokasta hallintoa kansainvälisesti sovittujen sääntöjen soveltamiseksi, EU haluaa käyttää ulkoisen politiikan välineitään kannustaakseen parannuksiin. Lopuksi luvussa todetaan selkeästi, että vaikka eurooppalainen meripolitiikka tarvitsee yleistä kehystä, politiikan toteuttamisessa on otettava huomioon Euroopan maantieteellinen tilanne ja sen monimuotoisuus.

Luku 6: Eurooppalaisen merenkulkualan perinnön korostaminen ja eurooppalaisen merenkulkualan identiteetin vahvistaminen

Kuudennessa luvussa tarkastellaan, kuinka kannustettaisiin toimintoihin, jotka liittyvät merenkulkualan perintöön ja ovat samalla yhteydessä muihin merenkulkualoihin, ja kuinka koulutuksen avulla voidaan kehittää yhteistä näkemystämme siitä, millainen asema valtamerillä on meidän elämässämme. Näin voitaisiin myös parantaa kuvaa merenkulkualan ammateista ja myötävaikuttaa merenkulkualojen suorituskyvyn kohenemiseen.

Luku 7: Tie eteenpäin – kuulemismenettely

Seitsemännessä luvussa korostetaan komission sitoumusta kuulla sidosryhmiä kesäkuun 2007 loppuun kestävän kuulemisvaiheen aikana. Ennen vuoden 2007 loppua komissio antaa neuvostolle ja parlamentille tiedonannon, jossa esitetään tiivistelmä kuulemismenettelyn tuloksista ja ehdotetaan tietä eteenpäin.