[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 21.11.2007

KOM(2007) 721 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE, ALUEIDEN KOMITEALLE JA EUROOPAN KESKUSPANKILLE

EU:n vuoden 2007 talouskatsaus Euroopan tuottavuuden eturintaman siirtäminen {SEC(2007) 1507}

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE, ALUEIDEN KOMITEALLE JA EUROOPAN KESKUSPANKILLE

EU:n vuoden 2007 talouskatsaus Euroopan tuottavuuden eturintaman siirtäminen

Euroopan unioni on kaikessa monimuotoisuudessaan yksi maailman edistyneimmistä ja tuottavimmista talouksista. EU sijoittuu kansainvälisesti korkealle tuotoksessa työntekijää ja reaalituloissa henkeä kohti mitattuna. Vaikka äskettäin EU:hun liittyneillä jäsenvaltioilla on vielä jonkin verran matkaa EU:n muiden jäsenvaltioiden kehittyneempiin markkinatalouksiin, ne kurovat välimatkaa umpeen nopeasti. Sitä edistävät ulkomaisten suorien sijoitusten jatkuva virta, EU:n koheesiopolitiikka sekä hyvin toimivien markkinatalouksien tunnusmerkkejä edustavien vankkojen oikeudellisten, lainsäädännöllisten ja institutionaalisten perusrakenteiden käyttöönotto.

Euroopan unionin elintason ja maailman kehittyneimmän talouden Yhdysvaltojen välillä on edelleen merkittävä kuilu. Talouden kehitys pysähtyi 1970-luvun alussa 1950- ja 1960-luvulla tapahtuneen nopean kiinnikuromisen jälkeen. Nykyään EU:n elintaso on asukasta kohden lasketulla BKT:lla mitattuna yhä kolmasosan Yhdysvaltojen elintasoa alhaisempi, vaikka työikäisten ihmisten osuus EU:n työvoimamarkkinoista onkin ilahduttavasti kasvanut viime vuosina.

Perussyynä ovat erot tuottavuuskehityksessä. Vaikka kokemukset EU:n eri jäsenvaltioissa vaihtelevat, tuottavuuden kasvu – mitattiinpa sitä tehtyä työtuntia tai työntekijää kohti tai työvoiman ja pääoman sisältävien tuotantopanosten kannalta – on itse asiassa hidastunut EU:ssa 1990-luvun puolivälistä alkaen, kun taas Yhdysvalloissa se on nopeutunut huomattavasti. Esimerkiksi työn tuottavuuden kasvu työtuntia kohti laski 15:n jäsenvaltion EU:ssa 2 prosentista vuosina 1981–1995 1 ½ prosenttiin kaudella 1995–2000 ja sen jälkeen 1 prosenttiin vuosina 2000–2005. USA:n tuottavuuden kehitys on sitä vastoin selvästi nopeutunut, ja sen keskimääräinen vuosikasvu nousi vastaavilla ajanjaksoilla 1 ¼ prosentista 2 prosenttiin ja sitten lähes 2 ½ prosenttiin.

Hyväksyessään Lissabonin strategian maaliskuussa 2000 Euroopan johtajat asettivat etusijalle EU:n tuottavuuden kehityksen ja työllisyyden vankan kasvun. Tämä voidaan tiivistää avainsanoihin ”osaamistalouteen” siirtyminen sekä ”uusien ja parempien työpaikkojen” luominen. Tähänastinen työllisyyskehitys onkin näyttänyt lupaavalta. EU-15:n työllisyysaste on noussut 60 prosentista 66 prosenttiin vuodesta 1995, kun taas työttömyys on romahtanut yli 10 prosentista lähes 7 prosenttiin eli tasolle, jota ei ole nähty moneen vuoteen. Näyttää siltä, että vahvempaan työpaikkojen kasvuun tähtäävä työmarkkinapolitiikka on kannattanut, kun taas parempaan tuottavuuskehitykseen tähtäävä politiikka, kuten henkiseen pääomaan tarkoitettujen investointien edistämistoimenpiteet, sääntelyn uudistamisen kannustaminen sekä yrittäjyyden ja innovoinnin edistäminen, ovat tähän mennessä olleet vähemmän tehokkaita tai niiden tulokset näkyvät myöhemmin.

Tuottavuuden parantaminen ja työllisyyden lisääminen voivat käydä käsi kädessä. On ilmeisen houkuttelevaa ajatella, että viimeaikainen työpaikkojen määrän nopea kasvu on itsessään laskenut tuottavuutta siinä mielessä, että jälkimmäinen on hinta, joka edellisestä on ollut maksettava. Lisätyöpaikkojen ja korkeamman tuottavuuden välillä saatetaan joutua tekemään kompromissi, jos työllisyyden kasvu johtaa siihen, että työntekijää koti käytetään vähemmän pääomaa ja jos työllistetään enemmän alhaisen ammattitaidon omaavia ihmisiä. Mutta näiden tekijöiden yhteisvaikutus on pieni, ja sitä vähentävät uusien teknologioiden kehittämisen ja levittämisen vaikutukset sekä parhaat työkäytännöt edellyttäen, että niitä todellakin kehitetään ja levitetään nopeasti, mikä on edelleen melkoinen haaste erityisesti edistyneimmissä jäsenvaltioissa, jotka toimivat teknologian eturintamassa, mutta omaksuvat uusia käytäntöjä hitaasti. Jos työ- ja tuotemarkkinat toimivat hyvin ja teknologian kehitys etenee, työllisyyden nopea kasvu vastaa tuottavuuden nopeaa kasvua.

EU:n tuottavuuden kasvu on nopeutunut vuoden 2005 puolivälistä lähtien. Parannuksen odotetaan olevan osittain enemmän rakenteellista kuin suhdanteista johtuvaa, jolloin se ei johtuisi yksinomaan noususuhdanteen vauhdittumisesta. Aiemmat uudistukset, joilla tähdättiin tuottavuuden kasvuun, ovat ehkä lopulta alkaneet kannattaa. Siinä tapauksessa viime aikoina havaittavissa ollut tuottavuuden kasvu saattaa olla osittain rakenteellista ja liittyä parempaan tehokkuuteen. Tämän tiedonannon kanssa julkaistavan 2007 EU Economic Review -talouskatsauksen mukaan varovainen tulkinta vaikuttaa kuitenkin perustellulta, koska tähän mennessä rakenteellisen tuottavuuden kasvu näyttää olleen niukkaa.

Euroopan tuottavuutta voitaisiin kasvattaa merkittävästi edistämällä innovointia, tehostamalla investointeja inhimilliseen ja TVT:hen liittyvään pääomaan, edistämällä kilpailua ja rationalisoimalla tuote-, työvoima- ja rahoitusmarkkinoiden sääntelyä. Tämä korostui vuonna 2005 uudistetussa Lissabonin kasvu- ja työllisyysstrategiassa, jossa painotetaan aiempaa enemmän kattavia integroituja uudistuspaketteja, jäsenvaltioiden sitoutumista uudistuksiin sekä sitä, että EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla toteutetut uudistukset täydentävät toisiaan enemmän. 1990-luvun puolivälistä alkaneen suuntauksen perusteella näyttää siltä, että EU ei ole vielä saanut täyttä hyötyä informaatioteknologian mullistuksesta eikä kansainvälisen talouden yhdentymiseen liittyvästä työvoiman maailmanlaajuisesta jakautumisesta. Komission ja neuvoston tekemien arviointien mukaan uudistuksissa on edistytty, mutta niiden vauhti ja teho vaihtelevat jäsenvaltioiden välillä. Euroopan unionilla ei ole enää varaa sivuuttaa rakenteellisten uudistusten mukanaan tuomia tuottavuuden nopeamman kasvun mahdollisuuksia. Väestön ikääntymisen ja kasvavan maailmanlaajuisen kilpailun vuoksi tuottavuuden kasvattaminen on elintärkeää kestävän talouskasvun turvaamiseksi keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä[1].

1. KATSAUKSEN TÄRKEIMMÄT HAVAINNOT

Euroopan unionin tuottavuus laski 1990-luvun jälkipuoliskolla. Yhdysvalloissa kehitys on ollut selkeästi päinvastaista. Suuntaus Euroopassa kuvastaa ensisijaisesti laskusuhdannetta, joka koetteli erityisen ankarasti euroalueen kahta suurta jäsenvaltiota, Espanjaa ja Italiaa. Vaikutukset muihin tärkeimpiin talouksiin eivät ole olleet yhtä suuria. Toisin kuin Espanjassa ja Italiassa, Saksan ja Ranskan tuotantoteollisuus välttyi 1990-luvun yleiseltä laskusuuntaukselta. Vuosituhannen vaihteen jälkeen EU:ssa ei ole koettu tuottavuuden kasvun laskusuuntausta, ja vuoden 2005 puolivälistä alkaen tuottavuus on itse asiassa kasvanut. Osan kasvusta oletetaan kuitenkin johtuvan nopeasti elpyvän talouden vallitessa syntyneestä suhdanteesta, koska tällä hetkellä käytettävissä olevat tiedot eivät riitä vahvistamaan sitä, että tuottavuuden kasvu olisi luonteeltaan rakenteellista.

EU:n ja USA:n tuottavuuden kasvuerot vuoden 1995 jälkeen johtuvat suurelta osin erilaisista tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden suuntauksista. Tuotannontekijöiden kokonaistuottavuudella mitataan kaikkien tuotannontekijöiden – työvoiman, tieto- ja viestintäteknisten laitteiden (TVT-pääoma) ja perinteisen pääoman (laitteet ja rakenteet) käytön tehokkuutta. Kyseisten kahden talouden eroilla pääoman kasvussa työntekijää kohden on paljon vähemmän merkitystä tuotantokuilun muodostumisessa. Silti pääomapalveluiden osuuden tarkempi erittely osoittaa, että Yhdysvalloissa on havaittavissa siirtyminen perinteisestä pääomasta TVT-pääomaan, erityisesti yksityisten palveluiden sektorilla, kun taas Euroopassa ei ole havaittavissa samanlaista suuntausta. Siinä määrin kuin TVT-pääoma on tuottavuutta tehostavaa, siirtyminen saattaa selittää myös näiden kahden talouden välisen tuottavuuskuilun syvenemisen.

Tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvuero USA:han nähden johtuu lähestulkoon kokonaan hitaasta kehityksestä vain muutamilla toimialoilla, joilla taloudelliset rakenteet, alan suhteellinen koko ja sääntelykysymykset ovat keskeisessä asemassa. Alakohtainen yksityiskohtainen analyysi osoittaa, että kyseessä olevat alat ovat ensisijaisesti tukku- ja vähittäiskauppa, kiinteistöala ja muut yrityselämän palvelut, sähkölaitteet ja optiset laitteet (sisältää myös puolijohteet, joka on merkittävin TVT-tuottajateollisuudenala) ja vähemmässä määrin rahoituspalvelut. USA:han nähden alhaiset TVT-alan yksityiset T&K-menot Euroopassa johtuvat paljolti toimialojen rakenne-eroista, erityisesti siitä, että EU:n korkean teknologian ala on suppeampi kuin USA:ssa. Sääntelykysymyksillä, erityisesti markkinoille tuloa ja sieltä poistumista koskevilla säännöillä, näyttää olevan merkitystä yrityselämän ja rahoituspalveluiden aloilla, kun taas EU:n vähittäis- ja tukkumyyntialojen alhainen tuottavuus selittyy osittain mittakaavaetujen käyttöön liittyvillä rajoituksilla. Positiivisena seikkana voidaan todeta, että EU on suoriutunut USA:ta huomattavasti paremmin nk. verkkotoimialoilla, mitä on edistänyt kahden viime vuosikymmenen aikana sääntelyn purkamisesta koitunut tehokkuuden kasvu.

EU:n tuottavuuden hidastumiseen on liittynyt ennennäkemätön työllisyyden kasvu. Voidaan perustellusti kysyä, onko näillä kahdella ilmiöllä yhteyttä keskenään. Väitteet kompromissista tuottavuuden ja työllisyyden välillä ovat saaneet jonkin verran tukea sodanjälkeisessä taloushistoriassa. Nopeahko tuottavuuden kasvu yhdistyi Euroopan unionissa 1970- ja 1980-luvuilla hitaaseen työllisyyden kasvuun, kun taas Yhdysvalloissa työpaikkojen määrä kasvoi nopeasti, samalla kun tuottavuus oli laskusuunnassa. Kyseisenä aikana tapahtunut öljynhintojen jyrkkä nousu ja siihen liittynyt reaalipalkkakustannusten nopea kasvu monissa EU-maissa (työntekijät siirsivät energiahintojen kasvun työnantajille palkkavaatimusten kautta) käynnistivät työvoiman korvaamisen pääomalla, mikä merkitsi sitä, että työvoiman tuottavuuden nopea kasvu yhdistyi työvoiman laajamittaiseen karsimiseen. Ilmiön tulkitseminen kompromissiksi tuottavuuden ja työllisyyden välillä pitää kuitenkin jossain määrin paikkansa, mutta se voi olla myös harhaanjohtavaa. USA:n kokemukset 1990-luvun puolivälistä alkaen vaikuttavat olevan ristiriidassa sen käsityksen kanssa, että työllisyyden ja tuottavuuden välillä on tehtävä kompromissi, koska kehitys USA:ssa oli molemmilta kannoilta katsottuna voimakasta. Tuottavuuden vahva kasvu, joka on johtunut USA:n talouskehitykseen viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana liittyneistä innovaatioista ja paremmista työkäytännöistä, ovat kasvattaneet sekä työvoiman että pääoman tuottavuutta ja siten lisänneet kummankin kysyntää. Näin ollen innovaatiot eivät ole haitanneet eivätkä tavallisesti haittaakaan työllisyyttä lainkaan, paitsi jos työmarkkinainstituutiot ovat muutosvastaisia ja yrityksillä ei ole juurikaan markkinoiden kannustimia tilanteeseen mukautumiseen.

Työllisyyden kasvuun voi liittyä vähäinen tuottavuuden lasku, mutta yleisvaikutukset ovat pieniä. Jotkut työmarkkinauudistukset, kuten joustavien työsopimusten ja työaikajärjestelyjen käyttöönotto sekä työllisyyttä edistävät palkkaneuvottelukäytännöt, voivat laskea tuottavuutta jossain määrin, koska työvoimasta palkataan töihin vähemmän tuottavia työntekijöitä ja pääoman käyttö työntekijää kohti laskee. Empiiriset analyysit vahvistavat paljolti tämän kehityksen, vaikka vaikutukset näyttävät olevan melko pieniä. Ekonometrisissä tutkimuksissa arvioidaan tuottavuuden ja työllisyyden välillä tehtävän kompromissin olevan 10–40 prosentin luokkaa tuottavuuden suhteellisessa vähenemisessä tiettyä työllisyyden kasvun määrää kohti, kun taas talous- ja rahoitusasioista vastaavan pääosasto ECFIN:in makroekonometrinen QUEST-malli osoittaa, että tuottavuus laskee noin 20 prosenttia tiettyä työllisyyden kasvun määrää kohti. Ekonometristen arvioiden mukaan marginaaliryhmien työntekijöiden työllistymistä parantavat toimenpiteet, kuten määrä- tai osa-aikatyön verokannustimet, alhaisen ammattitaidon ja tulotason omaaville työntekijöille suunnatut veroleikkaukset, työllistämistuet, työpaikkojen suoraa luomista koskevat ohjelmat ja työssäoloa tukevat etuudet, ovat saattaneet nostaa työllisyyttä hieman yli yhdellä prosentilla vuosina 2001–2006 maissa, joissa kyseisiä toimenpiteitä toteutettiin. Negatiiviset vaikutukset tuottavuuden kasvuun lienevät olleet vähäiset eli noin ¼–½ prosenttia tai noin 25 prosenttia työllisyyden kasvusta. Eräissä maissa, kuten Italiassa ja Espanjassa, laittomien työntekijöiden laillistaminen on lisäksi saattanut vaikuttaa negatiivisesti työvoiman tuottavuustilastoihin.

Työllisyyden ja tuottavuuden viimeaikaisella kehityksellä on kummallakin perussyynsä, mutta niille molemmille voi olla hyötyä työpaikkojen ja kasvun lisäämiseen tähtäävästä laajasta strategiasta. Tämä saavutetaan parhaiten osaamisyhteiskuntaan tähtäävällä politiikalla, joka esiintyy näkyvästi Euroopan unionin poliittisessa ohjelmassa, josta esimerkkinä on Lissabonin kasvu- ja työllisyysstrategia. Jäsenvaltiot ovat näiden puitteiden mukaisesti lisänneet kansallisiin uudistusohjelmiinsa erilaisia tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvuun tähtääviä toimenpiteitä. Tuottavuutta edistävät ja työllisyyttä tukevat toimenpiteet voidaan ryhmitellä kolmeen pääotsikkoon: i) osaamisen kehittäminen, ii) kilpailukyvyn lisääminen ja iii ) joustavuuden lisääminen.

i) Osaamisen kehittäminen vaatii enemmän ja parempia investointeja T&K:een ja inhimilliseen pääomaan. Toimenpiteillä on pyritty kuromaan umpeen Yhdysvaltojen ja Euroopan unionin välillä olevaa T&K-investointien ja inhimilliseen pääomaan tehtävien investointien kuilua. USA investoi lähes 3 prosenttia BKT:stä tutkimukseen ja kehitykseen ja yli 7 prosenttia koulutukseen verrattuna vastaavasti lähes 2 prosenttiin ja 5 ½ prosenttiin EU:ssa. EU:n ponnistelut eron poistamiseksi alkoivat ennen Lissabonin strategian hyväksymistä vuonna 2000, ja esimerkiksi Bolognan prosessissa pyrittiin luomaan eurooppalainen koulutusalue ja yhdenmukaistamaan akateemiset tutkinnot. Eurooppalaisen tutkimusalueen tarkoituksena on T&K-investointien hajanaisuuden poistaminen ja oheisvaikutusten lisääminen. Lissabonin strategian mukaisesti jäsenvaltiot ovat sitoutuneet T&K-menojen (valtaosan on oltava peräisin yksityisistä lähteistä, mikä on suurin syy siihen, että EU:n ja USA:n T&K-menojen välillä on kuilu), muodollisen koulutuksen ja työvoiman ammattitaidon lisäämiseen.

T&K-investointeihin ja koulutukseen myönnettävän julkisen tuen kannustimena ovat kyseisten toimien myönteiset vaikutukset hyvinvointiin ja kasvuun. QUEST-mallilla tehdyt simuloinnitkin osoittavat, että T&K-investointeihin suunnatut tukitoimet voivat lisätä talouden ja tuottavuuden kasvua huomattavasti. Erityisesti jos T&K-investoinnit kasvaisivat 1,8 prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 2005 EU:n ennakoituun tasoon eli 2,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuoteen 2010 mennessä (perustuu jäsenvaltioiden omiin tavoitteisiin, jotka sisältyvät niiden kansallisiin uudistusohjelmiin), sekä BKT että tuottavuus kasvaisivat 0,2 prosenttiyksiköllä vuodessa. Vaikutus voisi olla jopa kaksinkertainen, jos otetaan huomioon suotuisat rajatylittävät vaikutukset. Vaikka kokonaistyöllisyysvaikutuksia ei juuri olisikaan, kysyntä siirtyisi alhaisen ammattitaidon omaavista työntekijöistä korkeasti koulutettuun työvoimaan; korkeasti koulutettuun työvoimaan liittyy suhteellinen palkannousu, joka johtuu tällaisen työvoiman joustamattomasta saatavuudesta lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä.

Jotta T&K-politiikka olisi tehokasta, joidenkin ennakkoedellytysten on täytyttävä. Edellä mainitut suotuisat vaikutukset eivät välttämättä toteudu, jos tietyt edellytykset eivät täyty. Voi esimerkiksi tapahtua korvautumista, jos yksityinen sektori käyttää saamiaan tukia oman rahoitusosuutensa vähentämiseksi. Ei ole myöskään aina ilmeistä, että viranomaiset voivat valita kehittämiskelpoiset T&K-projektit tarkemmin kuin yksityinen sektori, vaikka tämä ongelma on vähäisempi, jos tukea myönnetään verokannustimina (kohdistettujen avustusten sijaan). Mutta verokannustimien tapauksessa riski tehokkuuden menetyksestä on suurempi, koska viranomaiset tukevat T&K-investointeja, jotka olisi toteutettu joka tapauksessa. Näillä institutionaalisilla riskeillä saattaa olla vähemmän merkitystä, jos yksityisen ja julkisen sektorin toimintaympäristö on kannustava. Siihen sisältyy tehokas teollis- ja tekijänoikeuksien suoja, hyvin koulutettu ammattitaitoinen työvoima, hyvin toimiva kilpailu ja julkisen ja yksityisen tutkimuksen väliset tiiviit yhteydet.

Koulutuksen tehokkuus ja kustannustehokkuus on myös turvattava koko Euroopan unionissa . Koulutusjärjestelmät näyttävät olevan hyvin tehottomia joissakin jäsenvaltioissa, koska toiset jäsenvaltiot näyttävät saavuttavan samoja tuloksia huomattavasti vähemmin resurssein, tai toisin sanottuna: vastaavilla resursseilla on mahdollista saada parempia tuloksia. Tämä on erityisen huolestuttavaa, koska inhimillinen pääoma ei ole pelkästään merkittävä työvoiman laatua ja tuottavuutta määrittävä tekijä, vaan myös koska se voi tehostaa talouksien innovointikykyä. Erityisesti teknologian eturintamassa olevien maiden, kuten monien EU:n jäsenvaltioiden, on tehostettava kykyään omaksua uusia teknologioita. Se edellyttää suuria ponnisteluja koulutuksen, erityisesti korkeakoulutuksen, laadun säilyttämiseksi ja jos mahdollista parantamiseksi.

ii) Kilpailu on ratkaisevan tärkeää tuottavuuden tason ja kasvun kannalta . Markkinakilpailu kannustaa yrityksiä innovoimaan ja edistää niiden vaihtuvuutta, koska se rohkaisee kilpailukykyisiä yrityksiä tulemaan markkinoille ja vähemmän kilpailukykyisiä poistumaan sieltä. Huoli siitä, että kova kilpailu vähentäisi yritysten halukkuutta innovointiin, koska voittomarginaalien saavuttamispaineiden vuoksi olisi vaikeaa saada tarvittavia varoja, näyttää olevan aiheeton, vaikka on näyttöä siitä, että kaikkein innovatiivisin yritys markkinoilla on yleensä hallitsevimmassa asemassa. Vahvempaan kilpailuun tähtäävä EU:n politiikka on kolmiosainen, ja vaikka tuottavuuden kasvu ei olekaan sen pääasiallisin tavoite, kyseinen politiikka on selvästi hyödyllistä myös tuottavuuden kannalta. Erityisesti täysillä toimivat yhtenäismarkkinat tehostavat tuottavuutta altistamalla yritykset ulkomaiseen kilpailuun, mahdollistamalla mittakaavaedut (myös T&K-toiminnassa) ja helpottamalla teknologian ja johtamistaitojen siirtymistä rajojen yli. Kuten aiemmin mainittiin, verkkotoimialojen, kuten televiestinnän, sähkö-, kaasu- ja postipalvelujen, rautateiden sekä tie- ja lentoliikenteen vapautuminen ja sääntely ovat lisänneet tuottavuutta. Kilpailupolitiikka itsessään on myös auttanut poistamaan markkinoilletulon esteitä ja nostanut kilpailunvastaisten käytäntöjen kustannuksia.

Empiiriset tutkimukset vahvistavat sen, että markkinoiden avautuminen kilpailulle vaikuttaa ennakoidulla tavalla myönteisesti tuottavuuteen ja kasvuun, mutta myös työllisyyteen. QUEST-mallilla tehdyt simuloinnit näiden politiikan alojen vaikutusten arvioimiseksi joko erillään tai yhdessä vahvistavat kilpailun varmistamisen tarpeen koko talouselämässä. Vuosina 1995–2003 toteutettujen tuotemarkkinauudistusten vaikutusten laskennallinen simulointi osoittaa, että myönteiset vaikutukset BKT:hen ovat lähes 1 ½ prosenttia, josta 1 prosentti on työllisyyden kasvua ja ½ prosenttia työvoiman tuottavuuden kasvua. Tämä vahvistaa jälleen sen, että tuottavuuden kasvuun tähtäävä politiikka voi vaikuttaa myönteisesti työllisyyteen. Toisin sanoen joskus esitetty käsitys siitä, että työllisyyden ja tuottavuuden välillä on tehtävä kompromissi, on harhaluulo.

iii) Lisää joustavuutta tarvitaan siihen, että tuotantorakenteita voidaan mukauttaa sujuvasti kohti lisäerikoistumista ja laajentamista uusille suhteellisten etujen aloille. Teknologian eturintaman, jonka on säilyttävä kilpailukykyisenä maailmanlaajuisella tasolla, laajentaminen ei ole ilmaista, koska sen myötä talous altistuu rakennemuutokselle. Talouden mukautumiskyky on näin ollen elintärkeää, ei pelkästään sen varmistamiseksi, että häiriöistä selvitään ilman pysyvää laskusuhdannetta, vaan myös siksi, että teknologisesta muutoksesta voidaan saada mahdollisimman paljon hyötyä. Monien EU:n jäsenvaltioiden mukautumiskyky näyttää kuitenkin olevan rajallinen, toisin kuin Yhdysvalloissa, jossa arvioidaan, että yli puolet kokonaistuottavuuden kasvusta johtuu resurssien uudelleenjakamisesta innovointitoimintaan. EU:n mukautumiskykyä teknologiseen muutokseen haittaa myös se, että työmarkkinainstituutiot ja säännöt eivät jätä juurikaan joustovaraa. Erityisesti liian tiukat työsuojelulait ja liian korkeat minimipalkat saattavat haitata työvoiman liikkuvuutta. Ylipäätään yritysten markkinoille tuloa ja laajentamista haittaavat rakenteelliset esteet lisäävät EU:n ja USA:n välillä olevaa tuottavuuskuilua.

EU:n jäsenvaltiot ovat viime vuosina toteuttaneet toimenpiteitä helpottaakseen yritysten ja työvoiman liikkuvuutta, mutta lisää ja laajempia toimia tarvitaan. Toimenpiteitä on toteutettu erityisesti markkinoille tulijoiden hallinnollisten kustannusten vähentämiseksi ja pk-yritysten rahoituksen saatavuuden parantamiseksi. Lisäksi monet jäsenvaltiot ovat tarkistaneet konkurssilainsäädäntöään kannustaakseen riskinottoon. On suhtauduttava kuitenkin varauksella siihen, että tietynkokoisille (tyypillisesti pk-yrityksille) suunnatuilla toimenpiteillä, kuten sosiaaliturvamaksujen alennuksilla tietyn työllistämiskynnyksen alapuolella, saatetaan estää yrityksiä kasvamasta kelpoisuuskynnysten yläpuolelle, mikä tulee entistäkin kalliimmaksi, koska uusien yritysten tuottavuuden on havaittu paranevan huomattavasti niiden kasvaessa. Yleensä ottaen kaikkia eurooppalaisia yrityksiä koskevan hallintokustannustaakan, jonka suuruudeksi arvioidaan 3–4 prosenttia suhteessa BKT:hen, vähentäminen neljänneksellä voisi lisätä BKT:tä yhdellä prosentilla. Työvoiman liikkuvuuden maantieteellisten ja ammatillisten esteiden poistaminen edistää myös resurssien tehokkaampaa jakautumista ja lisää potentiaalista kasvua. Osaamistalouteen siirtymisen onnistumisen edellytyksenä on siirtyminen kohti elinikäistä oppimista.

2. PÄÄTELMÄT JA TÄRKEIMMÄT VAIKUTUKSET TOIMINTALINJOIHIN

Tarvitaan ajatusmaailman muutosta. Globalisaatio sekä tieto- ja viestintäteknologian mullistus ovat kumonneet monia laajalle levinneitä käsityksiä kuten sen, että vain suuret maat ja suuryritykset voivat olla teknologiajohtajia ja että teknologiaa levitetään parhaiten kaupan avulla. Nyt näyttää itse asiassa siltä, että pienet maat voivat olla teknologiajohtajia erityisaloilla, että uudet teknologiat kehitetään ja otetaan käyttöön usein pienissä aloittelevissa yrityksissä ja että teknologian leviäminen tapahtuu kaupan sijaan ennemminkin tutkijoiden ja rahoituspääoman kansainvälisen liikkuvuuden avulla.

Tuottavuuden kasvun esteistä ja kasvun lisäämiseksi tarvittavista toimenpiteistä ollaan nyt laajalti pääsemässä yhteisymmärrykseen. Työvoima- ja tuotemarkkinoiden rajoitukset, riittämätön avautuminen ulkomaisille suorille sijoituksille ja uuden teknologian saatavuuden tai se luomisen sekä levittämisen esteet voivat haitata tuottavuuden kasvua merkittävästi pitkällä aikavälillä. Tuotemarkkinalainsääntelyn kilpailuystävällisyys, T&K-toiminta ja inhimillisen pääoman laatu edistävät kaikki tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvua. Samalla on turvattava lainsäädännön ja sääntelyn laajemmat tavoitteet ja edut. Sääntely voi myös edistää innovointia (esim. ekoinnovaatioissa tai asettamalla standardeja top-runner-ohjelmien avulla, jolloin edistetään uusiutuvien energialähteiden tai energiaa säästävien tuotteiden käyttöönottoa).

Tuottavuuden hitaan kasvun perussyiden ratkaiseminen on edelleen yksi kiireellisimmistä ja monimutkaisimmista talouspolitiikan haasteista EU:ssa. On toteutettava tuottavuuden nopeampaa kasvua edistäviä laajoja toimintalinjoja, jotta helpotettaisiin mukautumista nopeasti muuttuvaan globaaliin talousympäristöön ja pystyttäisiin vastaamaan siihen liittyvään paremman kilpailukyvyn tarpeeseen. Tuottavuuden nopeampaa kasvua kannustavat toimintalinjat voivat helpottaa Euroopan hyvinvointivaltioiden väestön ikääntymisestä aiheutuvia sosiaalisia, taloudellisia ja julkisen talouden haasteita. Ne edesauttavat myös mukautumista kilpailukyvyn epäsuotuisaan kehitykseen euroalueen sisällä.

Lissabonin uudistetun kasvu- ja työllisyysstrategian painopistealueet ovat yhä ajankohtaisia ja niitä olisi noudatettava tiiviisti myös seuraavan suhdannejakson aikana. T&K-alan ja innovaatioiden kasvun, dynaamisemman liiketoimintaympäristön, paremman työllistyvyyden ja ihmisiin suuntautuvien investointien sekä energian ja ilmastonmuutoksen säilyttäminen painopistealueina on nyt entistäkin tärkeämpää, kun aiempien uudistusten tulokset alkavat näkyä.

EU:n tuottavuuden nopeampaa kasvua voidaan edistää huomattavasti monilla keskeisillä toiminta-alueilla. Tämän tiedonannon perusteena olevan analyysin mukaan politiikoilla on pyrittävä seuraaviin päämääriin:

- T&K-investointien lisääminen . Tähän olisi sisällytettävä erityisesti yksityiset investoinnit, joita edistettäisiin markkinoihin paremmin perustuvilla rahoitusjärjestelmillä, kuten riskipääomarahoituksella. Verokannustimet voivat olla tällaisen politiikan tärkeä osa, mutta olisi pyrittävä minimoimaan tehokkuuden menetykset ja varmistamaan, että politiikka täydentää muita toimintalinjoja. Julkisen ja yksityisen tutkimuksen välillä on oltava tiiviit yhteydet, ja samalla on tehostettava tekijänoikeuksien suojaa.

- Korkealuokkaisten tutkimus- ja koulutuslaitosten kehittäminen . Parhaiden johtamis- ja tutkimustaitojen tavoittelu ohjaa taloutta innovaatioiden määrän kasvuun ja uusien teknologioiden levittämiseen. T&K-toiminnan laajentamiseksi tarvitaan enemmän korkeasti koulutettuja tutkijoita, koska muutoin näiden taitojen kysynnän kasvu nostaa vain palkkakustannuksia ja haittaa muuta investointitoimintaa. Bolognan prosessin aloitteet akateemisten tutkintojen yhdenmukaistamiseksi ja eurooppalaisen tutkimusalueen luomiseksi edistänevät kipeästi tarvittavaa korkeasti koulutettujen tutkijoiden kansainvälistä liikkuvuutta. Tiettyjen tutkimusaloitteiden lisäksi aloitteet ottaa EU:ssa käyttöön ns. blue card (USA:n Green Cardin mallin mukaisesti) voivat myös lisätä EU:n kiinnostavuutta ammattitaitoisten siirtolaisten kannalta. Koulutusjärjestelmien tehottomuuteen on puututtava joissakin maissa, ja niissä on saavutettava parempia tuloksia. Koulutusjärjestelmien mukauttaminen on tarpeen, jotta ne vastaisivat paremmin osaamistalouden ja yhteiskunnan tarpeisiin.

- Toimivien, avoimien ja kilpailukykyisten yhtenäismarkkinoiden perustaminen . Aktiivinen markkinoiden kilpailukyvyn parantaminen, erityisesti vapauttamalla palveluja, joiden alalla tuottavuuden kasvu näyttää olevan nopeinta, on avainasemassa innovaatioiden edistämiseksi. Sääntelyn ja institutionaalisten puitteiden joustavuuden lisäämisellä ja keventämisellä, mikä helpottaa markkinoille tuloa ja sieltä poistumista, voidaan saavuttaa dynaaminen ja kilpailukyinen liiketoimintaympäristö. Tämä on tarpeen erityisesti palveluiden, etenkin vähittäiskaupan alalla. Hyvänä esimerkkinä tästä ovat verkkotoimialojen sääntelyn purkamisella kahden viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana saavutetut tehokkuushyödyt. Kasvu- ja työllisyysstrategian yleistavoitteena onkin avoimen, tehokkaan ja tarpeita vastaavan sääntelyn varmistaminen sekä kasvua ja innovointia haittaavien tarpeettomien hallinnollisten rasitusten poistaminen.

- Yhtenäisen toimintatavan edistäminen työmarkkinoiden joustavuuden ja turvan lisäämiseksi. Nykyaikaisen sosiaali- ja työmarkkinapolitiikan avulla on mahdollista yhdistää tehokkuuspyrkimykset ja oikeudenmukaisuusnäkökohdat. Olisi suunniteltava ja otettava käyttöön joustoturvastrategioita työllisyyden tukemiseksi ja työvoiman liikkuvuuden helpottamiseksi neljän seuraavan toisiaan vahvistavan tekijän avulla: i) joustavat ja luotettavat sopimusjärjestelyt, ii) laajat elinikäistä oppimista koskevat strategiat, iii) tehokas ja toimiva työmarkkinapolitiikka ja v) riittävät toimeentuloturvajärjestelmät.

- Julkisen talouden laadun parantaminen. Kilpailukyvyn parantamisen tarve, julkisen talouden kestävyyteen liittyvät ongelmat ja veronmaksajien kasvavat vaatimukset saada parempaa vastinetta julkisten varojen käytölle sekä tarve tarkastella uudelleen valtion taloudellisten tukitoimien laajuutta on lisännyt pyrkimyksiä keskittää julkisen talouden varoja enemmän kasvua lisäävään toimintaan ja ohjata veroyhdistelmää ja varojen jakautumista julkisella sektorilla tehokkaampaan ja vaikuttavampaan suuntaan. Tähän kuuluu mm. julkishallinnon nykyaikaistaminen, mikä voi olla ratkaiseva tekijä menojen ja julkisen talouden vakauttamista koskevan valvonnan varmistamiseksi. Vankan julkisen talouden saavuttaminen ja ylläpitäminen välttämällä sitä, että yksityiset säästöt supistuvat julkisen alijäämän rahoittamiseksi, on sinällään tärkeä edellytys yksityisen sektorin vahvojen ja kestävien pääomainvestointien tukemista silmällä pitäen.

Vaikka tämän lähestymistavan monia näkökohtia on viime aikoina sisällytetty yksittäisten EU-maiden uudistusohjelmiin ja monissa tapauksissa otettu käyttöönkin, koko prosessin onnistumiseksi tarvittava ajattelutavan muutos on vielä kesken sekä jäsenvaltioiden että EU:n tasolla. Tehokkuuden ja oikeudenmukaisuuden laajalla yhdistämisstrategialla olisi taattava kansalaisille ne taidot, tuki ja aloitteet, joita tarvitaan menestymiseksi muuttuvassa maailmassa.

Lissabonin kasvu- ja työllisyysstrategia voi olla tehokas väline muutosprosessin hallintaan, sillä muutos on elintärkeää Euroopan tuottavuuden eturintaman siirtymiseksi eteenpäin.

[1] Ks. myös komission tiedonanto Lisätään tuottavuuden kasvua: Euroopan kilpailukykyraportin 2007 keskeiset viestit , KOM(2007) 666 lopullinen.