[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 19.6.2008

KOM(2008) 371 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE

Viides taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta käsittelevä kertomus Kasvavat alueet, kasvava Eurooppa

{SEC(2008) 2047 lopullinen}

(komission esittämä)

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 3

2. Koheesiopolitiikka: Keskustelun nykytila 4

2.1. Tavoitteet ja painopistealueet 4

2.2. Koheesiopolitiikan hallintomalli 6

2.3. Seuraavat vaiheet 7

3. Lähentymien, kasvu ja talouden rakennemuutos EU:n alueilla 7

3.1. Nopeasti kasvavien alojen alueellinen jakautuminen Euroopassa 8

3.1.1. Lähentymistavoitealueet 8

3.1.2. Siirtymäalueet 9

3.1.3. Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvat alueet 9

3.2. Korkean kasvun toimialojen panos lähentymiseen 10

3.3. Koulutus, osaaminen ja tietotyöntekijät 10

3.4. Päätelmät 11

KOMISSION TIEDONANTO

Viides taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta käsittelevä kertomus Kasvavat alueet, kasvava Eurooppa

JOHDANTO

Komissio käynnisti syyskuussa 2007 julkisen kuulemisen koheesiopolitiikan haasteista lähivuosina. Kuulemisella haluttiin kerätä ajatuksia politiikan painopisteistä, järjestelyistä ja ohjauksesta.

Koheesiopolitiikka liittyy EY:n perustamissopimuksen 158 artiklaan, jossa määrätään, että yhteisö edistää sopusointuista kehitystä ja että se tämän vuoksi kehittää ja harjoittaa toimintaansa taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi. Lissabonin sopimuksella, joka on parhaillaan ratifiointivaiheessa, tätä tekstiä muutetaan siten, että siinä viitataan taloudelliseen, sosiaaliseen ja alueelliseen yhteenkuuluvuuteen.

Kuuleminen on nähtävä laajemmissa puitteissa, joihin kuuluu talousarvion parhaillaan käynnissä oleva tarkastelu, jota kuuleminen myös osaltaan tukee. Kuulemista ovat täydentäneet muut merkittävät tapahtumat, kuten aluekehityksestä vastaavien ministerien epävirallinen tapaaminen Azoreilla 23. ja 24. marraskuuta 2007, puheenjohtajamaana toimineen Slovenian järjestämä korkean tason konferenssi Mariborissa 7. ja 8. huhtikuuta 2008 sekä Euroopan parlamentin[1], alueiden komitean[2] ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitean[3] neljännestä koheesiokertomuksesta antamat lausunnot.

Merkittävä virstanpylväs vuonna 2008 on lisäksi komission vihreän kirjan julkaiseminen alueellisesta koheesiosta. Kirjalla pyritään ennen kaikkea käynnistämään laaja julkinen keskustelu siitä, mitä alueellisen yhteenkuuluvuuden sisällyttäminen perustamissopimukseen merkitsee nimenomaan koheesiopolitiikan kannalta.

Komissio antaa vuonna 2008 myös tiedonannon uudistetusta sosiaalisesta toimintaohjelmasta. Tiedonanto pohjautuu Euroopan ”sosiaalista todellisuutta” luotaavaan laajaan julkiseen kuulemiseen, ja siinä kuvaillaan tapoja, joilla Eurooppa voi vastata muuttuvaan sosiaaliseen tilanteeseen, erityisesti sitä, miten unionin toimintalinjoilla voidaan edistää mahdollisuuksien, väylien ja yhteisvastuun toteutumista.

Nyt käsillä olevan kertomuksen ensimmäiseen osaan on koottu tiivistelmä syyskuun 2007 ja helmikuun 2008 välillä saaduista kannanotoista. Tässä keskustelun ensivaiheessa pyritään tunnistamaan käsiteltäviä aiheita ja pohdinnan suuntauksia, jotka komissio ottaa tarkoin huomioon talousarvion tarkastelun yhteydessä.

Kertomuksen toisessa osassa annetaan syvällisempi analyysi keskeisistä alueellisista kehityssuuntauksista. Tämän edistymistä kuvaavan kertomuksen aiheena ovat Euroopan kasvusektorit, joiden menestys eri alueilla määrittää suurelta osin lähivuosien alueellista talouskehitystä.

KOHEESIOPOLITIIKKA: KESKUSTELUN NYKYTILA

Komissio sai yli sata kannanottoa[4], pääasiassa sidosryhmiltä, jotka ovat läheisessä yhteydessä politiikan hallinnointiin. Ne edustavat yli puolta jäsenvaltioista (ja lähes 80 prosenttia EU:n väestöstä), suurta määrää alueellisia viranomaisia, useita alueellisia ja paikallisia yhdistyksiä, talouselämän toimijoita ja työmarkkinaosapuolia, kansalaisyhteiskunnan järjestöjä, akateemisia ja tutkimuslaitoksia sekä joitakin yksittäisiä kansalaisia.

Useimmat vastaukset eivät ole lopullisia kannanottoja – tämä koskee erityisesti kansallisten hallitusten vastauksia. Tämä onkin normaalia, sillä keskustelu on varhaisvaiheessa, ja siinä on otettava huomioon EU:n talousarvion tarkastelua koskeva laajempi keskustelu.

Julkinen kuuleminen vahvistaa, että koheesiopolitiikka herättää edelleen huomattavaa kiinnostusta. Keskustelun alustavana yleisenä päätelmänä voidaankin todeta, että sidosryhmät tunnustavat koheesiopolitiikan suuren merkityksen Euroopan unionin rakentamisessa ja toivovat tällaisen politiikan jatkuvan. Lähes yksimielisesti torjuttiin kaikki yritykset palauttaa koheesiopolitiikka takaisin jäsenvaltioiden vastuulle.

Monissa kannanotoissa vahvistettiin, että koheesiopolitiikka ohjaa ja edistää kasvua kaikkialla Euroopassa, tukee investointeja, jotka muutoin jäisivät tekemättä, parantaa kaikkein heikoimpien alueiden kilpailukykyä, tukee sosiaalista kehitystä ja solidaarisuutta, kehittää fyysistä, sosiaalista ja inhimillistä pääomaa, jotka ovat kasvun, innovaatiopotentiaalin, hallinnollisten valmiuksien ja hallinnon nykyaikaistamisen liikkeellepanijoita, rohkaisee monivuotista strategista ja rahoitushallintoa, edistää osaamisen ja parhaiden toimintatapojen siirtoa alueiden ja jäsenvaltioiden välillä sekä tukee arviointi- ja seurantakulttuuria. Monissa kannanotoissa pidettiin myös hyvänä tällaisella politiikalla tuettavaa kumppanuusajattelua. Hiljattaisen Eurobarometri-tutkimuksen[5] tulosten suuntaisesti kuuleminen vahvistaa, että koheesiopolitiikalla on merkitystä EU:n näkyvyyden lisääjänä Euroopan kansalaisten suuntaan.

Tavoitteet ja painopistealueet

Kaikissa kannanotoissa oltiin yhtä mieltä siitä, että koheesiopolitiikan päätavoite on taloudellisten ja sosiaalisten kehityserojen vähentäminen Euroopan alueiden välillä. Jälkeenjääneiden alueiden onkin pysyttävä politiikan polttopisteessä. Suurimmassa osassa kannanottoja katsottiin kuitenkin – Euroopan parlamentin tavoin – että politiikan pitäisi koskea koko EU:n aluetta ja että koheesiopolitiikka ei ole pelkkä solidaarisuusväline vaan sillä myös pyritään tukemaan Euroopan alueiden omalähtöistä kehityspotentiaalia.

Sidosryhmien valtaenemmistö tunnustaa alueellisen yhteistyön koheesiopolitiikan olennaiseksi osaksi ja katsoo, että se on nyt ”täysimittainen” tavoite. Näissä kannanotoissa korostetaan, että alueellinen yhteistyö on parhaimpia esimerkkejä tällaisen politiikan tuomasta lisäarvosta ja että sitä olisi vahvistettava.

Neljännessä koheesiokertomuksessa nimettiin useita haasteita, joita alueet ja jäsenvaltiot yhä useammin kohtaavat: globalisaatio, väestönmuutos ja sosiaaliset jännitteet, ilmastonmuutos ja nousevat energiahinnat. Vaikka yleisesti myönnetään, että koheesiopolitiikan avulla olisi vastattava myös tällaisiin haasteisiin, useimmissa kannanotoissa todettiin, että koheesiopolitiikka ei voi olla ainoa tällainen väline, eikä edes tärkein. Osa katsoo, että näitä haasteita käsitellään jo nyt toteuttamalla Lissabonin ja Göteborgin toimintaohjelmia. Toiset taas muistuttavat, että näihin haasteisiin ei pitäisi pyrkiä vastaamaan perustamissopimukseen kirjattujen koheesiopolitiikan keskeisten tavoitteiden kustannuksella.

Osassa kannanottoja komissiota kehotetaan täydentämään ostovoimakorjattua, henkeä kohden laskettua BKT:tä muilla hyvinvoinnin ja elintason mittareilla.

Koheesiopolitiikan sisällön osalta tässä vaiheessa näyttää olevan muotoutumassa yhteisymmärrys seuraavista laaja-alaisista aiheista:

- Kilpailukyky on koheesiopolitiikan ytimessä. Selkeää kannatusta sai vaatimus, jonka mukaan merkittävä osa rahoitusvaroista ”korvamerkittäisiin” sellaisia keskeisiä investointeja varten, jotka liittyvät uudistettuun kasvu- ja työllisyysstrategiaan. Avainaloina, joille investointeja olisi keskitettävä, pidetään erityisesti tutkimusta, innovointia ja ammattitaidon päivittämistä osaamistalouden tukemiseksi, inhimillisen pääoman kehittämistä koulutuksen avulla, sopeutumiskykyä, liiketoiminnan tukea (erityisesti pienet ja keskisuuret yritykset), institutionaalisten valmiuksien vahvistamista sekä yrittäjyyskulttuurin kehittämistä.

- Myös aktiivinen työmarkkinapolitiikka on merkittävällä sijalla niissä toimissa, joita ehdotetaan työllisyyden tukemiseksi, sosiaalisen koheesion vahvistamiseksi ja köyhyyden riskin pienentämiseksi. Merkittävä määrä osallistujia katsoi, että koheesiopolitiikalla olisi tuettava Euroopan sosiaalista ulottuvuutta siten, että parannetaan heikoimmassa asemassa olevien ryhmien – kuten nuorten, vanhusten, vammaisten, siirtolaisten ja vähemmistöjen – työllistymismahdollisuuksia.Talouselämän edustajat ja työmarkkinaosapuolet sekä kansalaisjärjestöt painottavat yhteisötalouden suurta merkitystä laadukkaiden työpaikkojen tuottajana, innovoinnin tehostajana, maaseudun aluekehityksen tukijana ja useiden yleishyödyllisten palveluiden tarjoajana. Ne myös huomauttavat, että valmiuksien rakentaminen edistää hyvän hallintotavan ja kumppanuuden täytäntöönpanoa. Osa kansalaisyhteiskunnan edustajista ilmaisi lisäksi, että koheesiopolitiikalla olisi tuettava ryhmiä, joilla on erityisvaikeuksia työmarkkinoille pääsyssä.

- Kolmas laaja-alainen teema on kestävä kehitys. Monissa kannanotoissa katsotaan, että koheesiopolitiikkaa olisi voimakkaammin suunnattava Göteborgin toimintaohjelman tavoitteisiin. Politiikalla voitaisiin erityisesti edistää kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä energiatehokkuuden parantamiseen ja uusiutuvan energian kehittämiseen tähtäävien, lieventävien toimintalinjojen avulla.

Edellä mainittujen teemojen lisäksi tietyt muutkin kysymykset herättivät huomattavaa mielenkiintoa.

Alueellisen koheesion sisällyttämistä Lissabonin sopimukseen pidettiin yleisesti tervetulleena. Joissakin kannanotoissa kuitenkin kehotettiin komissiota laatimaan alueellisen koheesion määritelmä ja indikaattoreita, jotta käsite olisi paremmin ymmärrettävissä. Monet hallitukset katsovat lisäksi, että alueellinen koheesio on jo liitetty osaksi koheesiopolitiikkaa ja että koheesion taloudellista, sosiaalista ja alueellista ulottuvuutta ei voi erottaa toisistaan.

Erityisesti alueelliset ja paikalliset toimijat näkevät alueellisen koheesion mahdollisuudeksi vahvistaa alue- ja paikallisviranomaisten ja muiden toimijoiden roolia politiikan täytäntöönpanossa. Monissa kannanotoissa korostetaan kaupunkialueiden merkitystä sekä niiden ja maaseutualueiden keskinäistä riippuvuutta merkittävänä taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen koheesion ulottuvuutena. Kaupunkeja pidetään usein sosiaalisen syrjäytymisen, köyhyyden ja epätasapainoisen kehityksen leimaamina paikkoina. Nykyisiä välineitä, joilla tuetaan esimerkiksi syrjäisimpiä tai harvaan asuttuja pohjoisia alueita, ei aseteta kyseenalaisiksi.

Monet myös uskovat, että alueellisen koheesion käsite auttaa liittämään alueellisen ulottuvuuden Euroopan alakohtaisten toimintalinjojen suunnitteluun ja täytäntöönpanoon.

Yksimielisyys näyttää olevan muotoutumassa siitä, että alueellisessa yhteistyössä tarvitaan enemmän joustavuutta, jotta alueet voivat tehdä yhteistyötä myös muiden kuin naapurialueiden tai samaan maantieteelliseen alueeseen kuuluvien alueiden kanssa. Olennaisen tärkeänä pidetään myös yhteistyötä EU:n naapurialueiden ja -maiden kanssa.

Koheesiopolitiikan hallintomalli

Koheesiopolitiikan uudistaminen entistä strategisemman lähestymistavan mukaiseksi saa kannatusta vastaajien enemmistöltä.

Monet mainitsevat, että ohjelman täytäntöönpano on vasta aloitettu ja että kattavaa arviota ei voida tehdä, ennen kuin arviointien tulokset ovat saatavilla.

Useimmat sidosryhmät peräänkuuluttavat kuitenkin entistä selkeämpää vastuunjakoa eri instituutiotasojen välillä (komissio, jäsenvaltiot, alueet ja muut toimijat). Monet sidosryhmät – erityisesti alue- ja paikallistasolla – haluaisivat, että vastuuta hajautettaisiin edelleen. Ne myös korostivat erityisesti Euroopan sosiaalirahaston kohdalla paikallistason toiminnan merkitystä. Vastaavia näkemyksiä saatiin talouden toimijoilta ja työmarkkinaosapuolilta sekä kansalaisjärjestöiltä. Nämä sidosryhmät pitävät erittäin tärkeänä, että kumppanuusperiaate määritellään nykyistä laajemmin.

Toinen useimmissa kannanotoissa toistuva vaatimus koskee yksinkertaistamista. Monet ilmaisevat huolensa äskettäin käyttöön otetusta periaatteesta ”yksi ohjelma – yksi rahasto” , joka ei välttämättä helpota politiikan täytäntöönpanoa.

Politiikan täytäntöönpanoon liittyvästä byrokraattisuudesta ja tarkastusvaatimuksista esitettiin lukuisia valituksia. Niiden katsotaan haittaavan monia potentiaalisia edunsaajia ja estävän merkittävien hankkeiden toteuttamista paikallistasolla. Komissiota kehotetaan yksinkertaistamaan nykyisiä menettelyjä vähintäänkin pienten ohjelmien osalta.

Toinen merkittävä usein mainittu seikka liittyy Euroopan aluekehitysrahaston, Euroopan sosiaalirahaston ja koheesiorahaston väliseen koordinointiin. Joissakin vastauksissa katsotaan, että johdonmukaisemman strategisen kehityksen nimissä rahastot olisi yhdistettävä yhdeksi rahastoksi.

Näkemykset näyttävät jakautuvat siitä, voitaisiinko koheesiopolitiikkaa käyttää välineenä, jolla välittömästi reagoidaan asymmetrisiin sokkeihin tai rakennemuutosprosessien käynnistämiin merkittäviin kriiseihin: osa kannattaa joustavuuden lisäämistä, toiset huomauttavat, että koheesiopolitiikka on ennen kaikkea rakenteellinen toimintalinja, jolle on leimaa-antavaa strateginen keskipitkän ja pitkän aikavälin suunnittelu.

Monissa kannanotoissa korostetaan, että olisi edelleen tarkasteltava muiden rahoitusmuotojen kuin avustusten käyttöä, kuten pankkilainoja, mikroluottoja, riskipääomavälineitä tai julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuusvälineitä.

Kuulemisessa nousi lisäksi esiin vielä merkittävä kysymys, joka koskee koheesiopolitiikan, yhteisön muiden toimintalinjojen ja kansallisten toimintalinjojen koordinointia. Monet katsovat, että yhteisön alakohtaisissa toimintalinjoissa olisi otettava alueelliset seikat paremmin huomioon. Lisäksi monet sidosryhmät pitävät tärkeänä, että laaditaan johdonmukaisia ja yhdennettyjä toimintatapoja, erityisesti koheesiopolitiikan ja maaseudun kehittämisen välillä.

Myös koordinointia kansallisten toimintalinjojen suuntaan pidetään ensiarvoisen tärkeänä. Osa sidosryhmistä esimerkiksi katsoo, että täydentävyysperiaatetta olisi vahvistettava. Lisäksi osa talouselämän kumppaneista ja työmarkkinaosapuolista katsoo, että koheesiopolitiikkaa pitäisi ohjata kasvun ja työllisyyden yhdennetyillä suuntaviivoilla ja kansallisilla uudistusohjelmilla.

Seuraavat vaiheet

Tulevaa koheesiopolitiikkaa koskeva keskustelu on vasta käynnistynyt ja sitä jatketaan lähivuosina. Keskustelua tulevat leimaamaan monet merkittävät tapahtumat, joista on syytä mainita parhaillaan käynnissä oleva julkinen kuuleminen talousarvion tarkastelusta, julkinen kuuleminen, jonka komissio käynnistää syksyllä 2008 alueellista koheesiota koskevasta vihreästä kirjasta, sekä ministeri- ja korkean tason tapahtumat, joita eri puheenjohtajavaltiot järjestävät.

Komissio raportoi pohdinnan edistymisestä kuudennessa taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta käsittelevässä kertomuksessa keväällä 2009.

Komissio antaa aikanaan kertomuksensa vuosien 2008–2009 talousarvion tarkastelusta, jossa se esittää näkemyksensä EU:n menojen painopisteiden tulevasta rakenteesta ja suuntauksesta.

LÄHENTYMIEN, KASVU JA TALOUDEN RAKENNEMUUTOS EU:N ALUEILLA

Lähentyminen on viime vuosina jatkunut voimakkaana Euroopan alueilla, jolloin henkeä kohden lasketun BKT:n sekä työllisyys- ja erityisesti työttömyysasteen erot ovat merkittävästi kaventuneet. Tämä kehityssuuntauksen taustalla on ennen kaikkea edistyminen kaikkein köyhimmillä alueilla (ks. kuva 1).

Jäljempänä annettavaa analyysia varten alueet on ryhmitelty kolmeen luokaan: lähentymisalueet, siirtymäalueet[6] sekä alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueet. Näillä on kullakin omat sosioekonomiset piirteensä.

Lähentymisalueiden henkeä kohti laskettu BKT on yhä huomattavasti pienempi, 58 % EU:n keskiarvosta, kun taas siirtymäalueet lähestyvät EU:n keskiarvoa. Vuosina 2000–2005 kumpikin alueiden ryhmä kuroi umpeen eroa EU:n keskiarvoon noin 5 prosenttiyksikköä (ks. taulukko 1 ja BKT-sivu).

Työllisyysaste on lähentymisalueilla alhainen, 58 prosenttia, kun sitä verrataan alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvien alueiden 68 prosenttiin. Lähentymisalueet eivät ole vuoden 2000 jälkeen onnistuneet pienentämään tätä eroa. Siirtymäalueet sitä vastoin onnistuivat supistamaan eroa, ja niiden työllisyysaste on nyt 63 prosenttia, mikä kuitenkin on selvästi alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvien alueiden astetta pienempi (ks. taulukko 1). Työttömyysaste on lähentymisalueilla yhä neljä prosenttiyksikköä korkeampi kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla, mutta vuonna 2000 ero oli vielä lähes kaksinkertainen.

Nopeasti kasvavien alojen alueellinen jakautuminen Euroopassa

Tässä osassa tarkastellaan alueiden talouksien toimialakohtaista rakennetta ja keskitytään EU:n kasvualoihin (ks. liite). Aluetasolla tarkastellaan kolmea toimialaa: 1) rahoitus- ja liike-elämän palvelut, 2) kauppa, liikenne ja viestintä sekä 3) rakentaminen. Huipputeknologian ja keskitason teknologian valmistusteollisuus, joka on kasvava toimiala, muodostaa osan teollisuutta, eikä sen tunnistaminen aluetasolla ole helposti mahdollista.

Edellä mainitut kolme aluetyyppiä eroavat toisistaan talouden rakenteen, kasvusuuntausten ja tuottavuuden osalta. Esimerkiksi lähentymisalueiden tuottavuus on puolet tai vähemmän alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueiden tuottavuudesta (ks. taulukko 3), ja lähentymisalueilla työllisyys supistui, kun taas kahdessa muussa aluetyypissä se kasvoi.

Lähentymistavoitealueet

Kolme kasvutoimialaa eivät muihin alueisiin verrattuna ole yhtä merkittäviä lähentymisalueilla, missä ne vastaavat vain 40 prosentista työllisyyttä, mitä voidaan verrata muiden alueiden 50 prosenttiin. Rahoitus- ja liike-elämän palveluiden osuus on erityisen pieni. Bruttoarvonlisäys ja työllisyys kasvoivat kuitenkin tällä toimialalla huomattavasti muita toimialoja enemmän. Myös kaupan, liikenteen ja viestinnän alalla nähtiin voimakasta kasvua sekä työllisyyden että bruttoarvonlisäyksen osalta, kun taas rakennusalalla kasvuvauhdit muistuttivat EU:n keskiarvoja.

Teollisuus on lähentymisalueilla tärkeämpi kuin muilla alueilla, ja bruttoarvonlisäyksen kasvuvauhti olikin teollisuudessa suurin. Työllisyys supistui teollisuudessa mutta vähemmän kuin muilla alueilla. Teollisuuden tuottavuus oli kuitenkin vain kolmannes alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueiden vastaavasta arvosta. Huipputeknologian ja keskitason teknologian valmistusteollisuudessa työllisyys tosin kasvoi 1 prosentilla vuosina 2000–2005.

Maatalous on edelleen merkittävä toimiala lähentymisalueilla, joissa se vastaa lähes 15 prosentista työllisyyttä, mikä on viisinkertaisesti alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueiden osuuteen verrattuna. Tämän taustatilanteena on, että alan työllisyys supistuu samalla kuin tuottavuus kasvaa.[7] Tämän vuoksi kokonaistyöllisyys supistui lähentymisalueilla, vaikka kasvutoimialojen työllisyys kasvoikin voimakkaasti.

Siirtymäalueet

Siirtymäalueilla kolmen kasvutoimialan osuus työllisyydestä ja bruttoarvonlisäyksestä on sama kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueillakin, mutta rahoitus- ja liike-elämän palveluiden osuus on paljon pienempi. Tämän toimialan vuotuinen kasvuvauhti on ollut 4 prosenttia, mikä on suurempi kuin millään muulla toimialalla, mutta erot ovat edelleen suuria.

Myös kaksi muuta kasvutoimialaa – kauppa, liikenne ja viestintä sekä rakentaminen – kasvoivat keskimääräistä enemmän. Erityisesti rakentamisen osuus on siirtymäalueilla paljon suurempi kuin muilla alueilla. Tämä selittyy osittain voimakkaalla talouskasvulla, kasvavilla tuloilla ja sillä, että fyysistä infrastruktuuria on osittain yhä tarpeen parantaa. Joillakin alueilla rakentamisen kasvu johtuu osittain myös loma-asuntojen ja matkailijamajoitustilojen kysynnästä. Toimialan erittäin suhdanneherkän luonteen vuoksi tällaiset taloudet ovat kuitenkin hyvin haavoittuvia.

Teollisuuden osuus on siirtymäalueilla vähäisempi kuin kahdessa muussa aluetyypissä.

Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvat alueet

Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvilla alueilla työllisyys ja bruttoarvonlisäys kasvoivat eniten rahoitus- ja liike-elämän palveluissa, mikä on merkki lisääntyvästä erikoistumisesta. Kahdella muulla kasvutoimialalla bruttoarvonlisäyksen ja työllisyyden osuus on pienempi kuin kahdella muulla alueella, ja niiden kasvuvauhti on ollut lähellä EU:n keskiarvoa.

Teollisuuden bruttoarvonlisäys on alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla verrattavissa lähentymisalueisiin, mutta toimialan työllisyys on kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla merkittävästi alhaisemmalla tasolla, missä näkyy onnistunut siirtyminen suuremman lisäarvon tuoviin toimintoihin tällä toimialalla. Työllisyys supistui tällä toimialalla sekä huipputeknologian ja keskitason teknologian valmistusteollisuudessa.

T&K-menojen osuus BKT:stä on alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla lähes kolminkertainen lähentymisalueisiin verrattuna. Innovointikilpailu on kuitenkin muuttumassa globaaliksi, jolloin myös EU:n on kilpailtava globaalisti. Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla 2,1 % BKT:stä käytetään tutkimus- ja kehittämistoimintaan, mutta Yhdysvalloissa vastaava osuus on 2,5 %. T&K-toimintaan käytettävä osuus BKT:stä on Yhdysvaltojen suorituskykyisimmissä osavaltioissa (10 prosenttia) neljänneksen suurempi kuin vastaavilla EU:n alueilla.

Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvat alueet ovat kolmesta alueryhmästä suurin ja näin ollen myös monimuotoisin. Talouden rakenne vaihtelee huomattavasti. Osa on erikoistunut rahoitus- ja liike-elämän palveluihin, kuten Luxemburg ja Île de France, joissa vähintään 40 % bruttoarvonlisäyksestä on tältä toimialalta. Jotkin alueet tukeutuvat voimakkaasti kauppaan, liikenteeseen ja viestintään, kuten Tiroli, Praha ja Baleaarit, joilla vähintään 30 % bruttoarvonlisäyksestä on peräisin tältä toimialalta. Myös talouden suorituskyky vaihtelee. Vuosina 2000–2005 työllisyys laski 17:llä alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueella, ja 22:lla BKT:n kasvuvauhti oli alle 0,5 %.

Korkean kasvun toimialojen panos lähentymiseen

Edellä esitetty analyysi osoittaa, että kasvutoimialat ovat merkittävästi edistäneet lähentymistä sekä lähentymis- että siirtymäalueilla mutta eri tavoin.

Lähentymisalueilla kaikki kolme kasvutoimialaa ovat edistäneet merkittävää työllisyyden syntymistä, mutta se ei ole ollut riittävää maataloudessa tapahtuneen työllisyyden supistumisen korvaamiseksi. Bruttoarvonlisäyksen kasvu on ollut voimakasta kasvutoimialoilla, ja erityisesti rahoitus- ja liike-elämän palveluissa sekä kaupassa, liikenteessä ja viestinnässä.

Bruttoarvonlisäyksen kasvu oli kuitenkin suurempaa teollisuudessa, minkä vuoksi tämän toimialan osuus on suuri ja kasvussa. Yhdessä suuren työllisyysosuuden kanssa tämä kehityssuuntaus voi aiheuttaa riskin, koska monet teollisuuden toimialat ovat EU:n tasolla olleet taantumassa (ks. kuva 2). Teollisuuden osalta huipputeknologian ja keskitason teknologian valmistusteollisuuden – jossa EU:n kilpailuetu on suurin – osuus työllisyydestä oli lähentymisalueilla vain 24 % verrattuna alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueiden lähes 40 prosenttiin. Vuoden 2000 jälkeen lähentymisalueet ovat kyenneet supistamaan tätä eroa vain 1 prosenttiyksikön.

Kansalliset tiedot osoittavat että bruttoarvonlisäys kasvaa useimmissa jäsenvaltioissa nopeammin huipputeknologian ja keskitason teknologian alalla kuin muilla teollisuustuotannon aloilla. Silti joissakin maissa – erityisesti Romaniassa, Bulgariassa, Baltian maissa, Kreikassa ja Portugalissa – on huippu- ja keskitason teknologian osuus teollisuustuotannon bruttoarvonlisäyksestä alhainen. Tämä ja niiden alhainen tuottavuus kyseisellä toimialalla voi altistaa ne kasvavalle maailmanlaajuiselle kilpailulle.

Siirtymäalueet saavat nopeasti kiinni alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueita, sillä niiden tulokset ovat olleet hyviä kolmella kasvutoimialalla sekä huippu- keskitason teknologian valmistusteollisuudessa. Siirtymäalueiden talouden rakenne muistuttaakin yhä enemmän alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueita.

Koulutus, osaaminen ja tietotyöntekijät

Ammattitaidot ja –pätevyys ovat merkittävä työntekijän tuloja ja työllistettävyyttä määrittävä tekijä ja myös osaltaan huomattava työvoiman tuottavuutta lisäävä tekijä. Ne myös ilmaisevat sen, missä määrin aluetalous on siirtynyt intensiivisempään osaamisen hyödyntämiseen. Silti EU sijoittaa vain 1,2 % BKT:stä korkea-asteen koulutukseen, kun vastaava osuus Yhdysvalloissa on lähes 2,9 %.

Lähentymisalueilla 25–64-vuotiaiden korkeasti koulutettujen osuus (17 %) on selvästi pienempi kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla (25 %) Osuus on kuitenkin noussut tasaisesti vuosina 2000–2006, ja lisäys on ollut hieman suurempi siirtymäalueilla, jotka ovatkin nyt lähes saavuttaneet saman osuuden kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueet.

Tieteen ja teknologian alan osuus henkilöstöresursseista ( HRST core )[8] on samaten jäljessä lähentymisalueilla (12 %) alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueisiin verrattuna (17 %). Lähentymisalueet ovat kuitenkin pystyneet pienentämään eroa vuodesta 2000 yhdellä prosenttiyksiköllä. HRST core –resursseja käytetään erityisen paljon tietovaltaisissa palveluissa kuten terveysalalla, koulutuksessa sekä huipputeknologian ja keskitason teknologian valmistusteollisuudessa.

Niiden yleinen osuus lähentymisalueilla oli vuonna 2006 yhä 10 prosenttiyksikköä alhaisempi kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla. Tietotyöntekijöiden osuuden kasvu oli kuitenkin suurta. Osuus kasvoi 3,4 prosenttiyksikköä vuosina 2000–2006, ja lisäys oli samanlainen niin lähentymisalueilla kuin alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueillakin.

Tietotyöntekijöiden osuus[9] oli erityisen suuri pääkaupunkialueilla ja muilla suurilla kaupunkialueilla, joilla on suurten yritysten päätoimipaikkoja ja erikoistuneita palveluita. Tietotyöntekijöiden osuus on yleensä Portugalissa, Espanjassa, Kreikassa ja Bulgariassa pieni, jopa näiden maiden pääkaupunkialueilla. Osuus kasvoi erityisesti monilla Espanjan, Ranskan, Kreikan, Itävallan ja Slovenian alueilla, mikä osoittaa, että siirtyminen osaamistalouteen ei koske ainoastaan suurkaupunkialueita.

Päätelmät

Tämä lyhyt analyysi on osoittanut, että Euroopan kasvutoimialat ovat merkittävästi tukeneet lähentymistä. On kuitenkin edelleen merkittäviä eroja kolmen alueryhmän talouden rakenteessa ja siinä, miten lähentymis- ja siirtymäalueet kurovat eroa umpeen. Tällä on poliittisesta näkökulmasta useita seurauksia.

Korkean kasvun toimialojen eli toimialojen, joilla työllisyys tai bruttoarvonlisäys kasvaa keskimääräistä enemmän, tukeminen Euroopassa vaikuttaa oikeutetulta. Nämä toimialat ovat juuri niitä, joilla Euroopan taloudella on selkeimmät globaalit kasvunäkymät, mutta lisäksi ne voivat myös olla Euroopan lähentymisprosessin vahva liikevoima.

Analyysi osoittaa myös, että lähentymisalueilla on käynnissä merkittävä talouden rakennemuutos. Työllisyyttä syntyy huomattavasti palvelualoille, kun taas maataloudessa työllisyys supistuu entisestään. Bruttoarvonlisäyksen kasvu on erityisen suurta teollisuudessa ja palveluissa, ja tuottavuuden kasvu on kolminkertaista alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueisiin verrattuna. Tällainen rakennemuutos edellyttää räätälöityjä poliittisia toimia.

Lähentymisalueilla olisi helpotettava työpaikkojen siirtymistä palveluihin, erityisesti toimialoille, joilla ei edellytetä korkeaa koulutustasoa, ja jatkettava maatalouden nykyaikaistamista. Koska teollisuus on nyt ja jatkossakin merkittävä toimiala lähentymisalueilla, politiikalla olisi helpotettava teollisuuden asteittaista suuntausta kohti korkeamman tuottavuuden ja suuren lisäarvon tuovia toimintoja. Näin vältetään erikoistuminen teollisuuden toimialoihin, jotka ovat erityisen alttiita kansainväliselle kilpailulle ja joilla kasvunäkymät ovat heikot.

Lähentymisalueiden olisi myös pyrittävä parantamaan työvoiman koulutustasoa, sillä siirtyminen suuremman lisäarvon toimintoihin lisää tällaisen työvoiman kysyntää. Tämä vaikuttaa myös siihen, kuinka nopeasti ne omaksuvat uutta teknologiaa, ja auttaa näin kuromaan umpeen tuottavuuskuilua.

Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteeseen kuuluvien alueiden korkea tuottavuus antaa näille alueille kilpailuedun Euroopan lisäksi koko maailmassa. Tällainen korkea tuottavuus johtuu osittain voimakkaista T&K-investoinneista, jotka ovat paljon suurempia kuin lähentymisalueilla. Säilyttääkseen globaalin kilpailuetunsa näiden alueiden on kuitenkin pystyttävä kilpailemaan maailman muiden toimijoiden kanssa, jotka investoivat vieläkin enemmän T&K:hon ja korkea-asteen koulutukseen. Tässä korostuu selkeästi se, että alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden alueilla on eduksi painottaa koheesiopolitiikan suuntausta yhä enemmän innovaatiotoimintaan ja inhimilliseen pääomaan tehtäviin sijoituksiin.

[1] A6-9999/2008 [REF], annettu 21. helmikuuta 2008.

[2] COTER IV-011 [REF], annettu 29. marraskuuta 2007.

[3] ECO/209 [REF], annettu 13. joulukuuta 2007.

[4] Ks. http://ec.europa.eu/regional_policy/conferences/4thcohesionforum/all_contrib_en.cfm?nmenu=6.

[5] http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_234_en.pdf

[6] Asteittain mukaan otettavat ja asteittain poistuvat alueet (phasing in ja phasing out) luokiteltiin yhteen siirtymäalueiksi, sillä kumpikin ryhmä saa siirtymäkauden tukea.

[7] Ks. komission tiedonanto: Työllistäminen maaseutualueilla, SEC(2006) 1772.

[8] Ks. Määritelmä, SEC(2008) […].

[9] Ks. edellinen alaviite.