KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE humala-alan tilanteesta

1. JOHDANTO

Neuvoston heinäkuussa 1997 hyväksymän humalan yhteisen markkinajärjestelyn uudistamisen yhteydessä vahvistettiin tuottajille maksettavan kiinteän tuen määrä (480 euroa/ha) viisivuotiskaudeksi. Järjestelmää on sovellettu satovuodesta 1996, ja sitä sovelletaan satovuoden 2000 loppuun asti. Humala-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun perusasetuksen (ETY) N:o 1696/71 18 artiklassa säädetään, että komissio laatii neuvostolle ennen 1. syyskuuta 2000 alaa koskevan arvion, jonka yhteydessä voidaan tarvittaessa tehdä tulevaisuutta koskevia ehdotuksia. Kyseinen arvio esitetään tässä kertomuksessa.

2. ALAN YLEISKATSAUS

2.1 Tuotanto

2.1.1. Euroopan unioni

Euroopan unioni on humalan päätuottaja maailmassa. Vuonna 1999 humalan tähkien tuotanto oli unionissa 34 600 tonnia. Humalaa tuotetaan kahdeksassa jäsenvaltiossa: Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Irlannissa, Itävallassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Humalan viljelyala oli vuonna 1999 kaiken kaikkiaan 22 700 hehtaaria, joista 18 300:aa hehtaaria (80 %) viljellään Saksassa. Tuotantoalueet ja niiden pinta-alat esitetään liitteenä olevassa taulukossa 1. Vuonna 1999 humalaa viljeltiin 3 556 tilalla, ja humalan tilakohtainen viljelyala oli keskimäärin 6,38 hehtaaria.

Humalanviljely on vähentymässä sekä Euroopan unionissa että muualla maailmassa. Suuntaus on havaittavissa kaikissa jäsenvaltioissa, lukuun ottamatta Ranskaa, jonka humalantuotannossa on keskitytty pääasiallisesti alueelliseen aromaattiseen lajikkeeseen, Strisselspaltiin.

Humalan viljelyala ja tuotanto supistuivat noin 18 prosenttia vuosina 1995-1999 (katso taulukko 2).

Määrällinen supistuminen on korvautunut alfahappopitoisuuden merkittävällä kasvulla (alfahappoa on humalan tähkissä ja sitä käytetään oluen valmistuksessa) erityisesti, kun korkean alfahappopitoisuuden omaavien lajikkeiden (nk. superalfalajikkeiden) viljely on yleistynyt. Alfahappona ilmoitettuna tuotanto on lisääntynyt kuusi prosenttia, vaikka tähkien viljelyala ja tuotanto supistuivat 18 prosenttia. On huomattava, että hehtaarikohtainen alfahapon tuotanto on lisääntynyt 37 prosenttia saman kauden aikana. Suurin piirtein kolme viidesosaa tuotannosta suuntautuu nykyään aromaattisiin lajikkeisiin ja loppuosa karvaisiin lajikkeisiin, joista osaa nimitetään superalfaksi. Kummankin lajikeryhmän viljelyala supistui 17 prosenttia vuosina 1995-1999 (katso taulukko 3), mistä voidaan päätellä, ettei aromaattisten lajikkeiden viljely EU:ssa, toisin kuin muualla maailmassa, ole suhteellisesti supistunut.

2.1.2. Koko maailma

Humalan tähkien maailmanlaajuinen tuotanto vuonna 1999 oli arviolta 93 750 tonnia, josta 34 6000 tonnia (37 %) tuotettiin Euroopan unionissa. Humalan maailmanlaajuinen viljelyala on noin 58 000 hehtaaria, josta 27 000 hehtaaria (46 %) on EU:ssa ja joka on vähentynyt 30 prosenttia vuodesta 1995. Euroopan unionin jälkeen suurimpien tuottajien, Yhdysvaltojen ja Kiinan, viljelyalat supistuivat vastaavasti 19 ja 11 prosenttia (katso taulukko 2). Yhdysvalloissa (jossa humalaa tuotetaan Oregonin, Washingtonin ja Idahon osavaltioissa) suositaan erittäin alfahappopitoisia lajikkeita (2/3 on karvaita ja 1/3 aromaattisia lajikkeita); tietyt lajikkeet tuottavat jopa 14 prosenttia alfahappoa. Yhdysvaltojen, jossa humalaa viljeltiin vuonna 1999 noin 14 000 hehtaarin alalla, osuus on 42 prosenttia alfahapon maailmanlaajuisesta tuotannosta. Sadot ovat viljelyalojen kastelun ansiosta 40 prosenttia suuremmat kuin EU:ssa. Pinta-ala (-19 %) ja tuotanto (-21 %) supistuivat vuosina 1995-1999 samassa määrin kuin EU:ssa; alfahapon tuotanto (tonneina ilmaistuna) sen sijaan supistui kahdeksan prosenttia (tuotanto EU:ssa taas kasvoi kuusi prosenttia). Supistuminen johtui powdery mildew -nimisen taudin aiheuttamista tuhoista. Kiinan nykyinen tuotanto on noin 12 700 tonnia; tämä luku on saatu kaupankäyntiin perustuvista tiedoista .

2.2. Yhteisön ja sen ulkopuolisten maiden välinen kauppa

EU on perinteisesti ja enenevässä määrin nettoviejä; puolet viennistä koostuu jauhetusta tai murskatusta humalasta (pelleteistä). Yhdysvallat on EU:n tärkein kauppakumppani (katso taulukko 4). Vuonna 1999 humalan tähkiä tuotiin Yhdysvalloista yhteisöön 5 876 tonnia ja niitä vietiin Yhdysvaltoihin yhteisöstä 5 071 tonnia. EU:n seuraavaksi tärkeimmät vientimaat ovat Japani ja Venäjä; EU:hun suuntautuvassa tuonnissa tärkeitä toimittajia ovat myös Tsekki ja Slovenia, jotka molemmat toivat 2 000 tonnia.

2.3. Humalamarkkinat

Humalaa pidetään kaupan spot-markkinoilla tai ennakolta tehtyjen, tavallisesti 3-5 vuotta voimassa olevien sopimusten perusteella. Sopimusten perusteella kaupanpidetyn humalantuotannon osuus yhteisössä kasvoi 82 prosentista vuonna 1995 75 prosenttiin vuonna 1999. Sopimukset ovat näin ollen edelleen arvostetuin kaupan pitämisen perusta (katso taulukko 5).

Yhteisössä aromaattisten ja karvaiden lajikkeiden sopimuksiin perustuvat hinnat ja spot-hinnat olivat lähellä toisiaan vuonna 1991 (katso taulukko 5). Sen jälkeen on ilmennyt merkittäviä eroja, ja sopimuksiin perustuvat hinnat, erityisesti aromaattisten lajikkeiden osalta, ovat selvästi korkeammat. Hinnat lähentyivät jälleen toisiaan vuonna 1999, mutta on odotettava satovuoden 2000 tuloksia, jotta tämä suuntaus voitaisiin vahvistaa.

Sopimuksiin perustuvat hinnat pysyivät vuosina 1995-1999 melko vakaina (+/-195 euroa/Zentner ). Sen sijaan vapaiden markkinoiden hinnat nousivat vuonna 1999 vuoden 1995 tasolle (+/-155 euroa/Zentner) laskettuaan 50 prosenttia vuosina 1996 ja 1997; 1990-luvun puolivälin ylituotanto saatiin markkinoille.

On syytä todeta, että tuotantohintojen kehitys ei kuvasta alfahappopitoisuuden erittäin merkittävää lisääntymistä (+37 prosenttia vuodesta 1995 vuoteen 1999). Panimo saavat nykyisin maksaa saman hinnan kuin ennenkin humalasta, jonka alfahappopitoisuus on paljon aiempaa suurempi. Markkinat eivät ole palkinneet uusiin lajikkeisiin siirtymistä, johon tuottajat ovat sitoutuneet, eivätkä tuottajat ole saaneet siitä odottamaansa hyötyä.

2.4. Siirtyminen uusiin lajikkeisiin

Perinteiset panimot, joiden ostoperiaatteet olivat tietyssä määrin vakaat, ovat katoamassa panimoiden keskittymisen myötä ja tilalle ovat tulleet suuren luokan panimot. Näiden yritysten ostoperiaatteet vaihtelevat kuluttajien mieltymysten mukaan, minkä vuoksi ne tekevät lyhyemmän aikavälin päätöksiä.

Kysynnän kehitykseen vastatakseen humalantuottaja joutuu tekemään kalliita investointeja uudistaakseen viljelmiään ja laitteitaan. Humala on täystuotannossa vasta kolmantena kasvuvuotenaan, minkä vuoksi lajikkeiden vaihtaminen vähentää tuloja merkittävästi kahden vuoden ajan. Lisäksi ei ole lainkaan varmaa, että kyseisellä lajikkeella olisi kysyntää vielä kolmantena vuonna.

Näin ollen vaikka panimoteollisuuden, kauppiaiden ja tuottajien välillä saataisiin aikaan tehokkaampaa yhteistoimintaa, tuottajat eivät voi joustaa riittävästi pystyäkseen vastaamaan hyvin lyhyellä aikavälillä panimoiden vaihteleviin tarpeisiin. Arvaamattomat tekijät vaikuttavat aina tuottajien toimintaan. Tästä syystä tuottajien kannalta paras kaupan pitämisen muoto on sopimuksiin perustuva kauppa.

Taulukossa 3 esitetään uusiin lajikkeisiin siirtymisen kehitys vuosina 1995-1999 aromaattisten lajikkeiden, karvaiden lajikkeiden ja muiden lajikkeiden osalta. Kahden ensiksi mainitun ryhmän osalta uusiin lajikkeisiin siirtyminen koskee hyvin pientä määrää lajikkeita.

2.5. Laadun parantaminen

Uusiin lajikkeisiin siirtymistä koskeviin toimiin on liittynyt tuotteen laadun jatkuva valvonta. Tältä osin on syytä mainita esimerkiksi merkittävimmillä tuotantoalueilla toteutetut pyrkimykset, joiden tavoitteena on kannustaa tuottajia parantamaan humalan laatua ja vahvistamaan täten markkina-asemiaan.

Jo ennen humala-alan yhteisen markkinajärjestelyn uudistamista heinäkuussa 1997 otettiin itsenäisesti käyttöön uusi kaupan pitämisen järjestelmä, joka pitää sisällään mm. puolueettoman laadunvalvonnan ja laatuasteikon käytön. Tämän järjestelmän soveltamisen rahoittamiseksi ostaja maksaa tuottajaryhmittymälle myyjän ja ostajan välillä sovitun hinnan kiinteämääräisesti.

Ryhmittymä teettää riippumattomalla elimellä laatuanalyysin, jonka perusteella osa kyseisestä maksusta suoritetaan tuottajalle bonus/malus -järjestelmän perusteella (parametrit vahvistetaan vesipitoisuuden, lehtien, varsien ja jätteiden osuuden, tähkän peittona olevien lehtien osuuden ja alfahappopitoisuuden perusteella).

2.6. Tuotantokustannukset ja tuotannosta saatavat tulot

Humalanviljelyyn liittyvät tuotantokustannukset ovat korkeat. Investoinnit ovat suuria olipa kyse humalaviljelmien perustamisesta ja ylläpidosta (paalut, köydet jne.) taikka viljelyyn, sadonkorjuuseen ja korjatun humalan käsittelyyn tarkoitetuista laitteista. Myös työvoiman tarve on erittäin suuri; tuottajat puhuvat 250-300 henkilötyötunnista yhtä hehtaaria kohden. Humalanviljelyn erityiskustannukset, kuten lannoitteiden, kasvinsuojeluaineiden ja energian hankinta, ovat niin ikään merkittävästi suuremmat kuin muilla viljelmillä.

Humalan tuotantokustannusten ja siitä saatavien tulojen arviointi perustuu maatalouden kirjanpidon tietoverkosta saatuihin tietoihin ja koskee yhteisön tuotannon kannalta edustavinta aluetta.

Näiden lukujen perusteella humalan tuotantokustannukset Saksassa (Baijerissa ) olivat satovuonna 1998 4 490 euroa/ha (katso taulukko 6).

Saksan (Baijerin) ilmoittamat tulot olivat satovuonna 1998 noin 5 163 euroa/ha. Lisäksi on huomattava, että kustannukset ja tulot voivat vaihdella suuresti eri jäsenvaltioissa.

Yleisesti ottaen tulot laskivat vuonna 1994 tuottajajäsenvaltioiden vuotuisten ilmoitusten perusteella 4 prosenttia vuoteen 1995 verrattuna.

3. YHTEINEN MARKKINAJÄRJESTELY

3.1. Erityisjärjestelmä

Humala-alan yhteinen markkinajärjestely perustettiin vuonna 1971 asetuksella (ETY) N:o 1696/71.

Perusasetuksen tärkeimmät järjestelyt ovat seuraavat:

-tuotantotukijärjestelmä (hehtaarituki); Satovuoden 1995 loppuun asti yhteisön tuki vahvistettiin vuosittain tulojen ja tuotantokustannusten kehityksen perusteella, ja se eriytettiin lajikeryhmittäin. Tuen määrä vaihteli 377 ecusta hehtaarilta vuonna 1986 517 ecuun hehtaarilta vuonna 1994. Vuonna 1995 tuki laski jälleen 444 ecuun hehtaarilta (talousarvioecuina). Neuvosto tarkisti satovuonna 1996 kiinteän tuen määrää, ja se vahvistettiin 480 euroksi hehtaaria ja vuotta kohden viiden vuoden ajaksi vuoden 2000 loppuun asti.

-tuottajaryhmitymien hyväksyminen ja niiden asema; On korostettava, että tuottajaryhmittymien merkitys on YMJ:n muutosten myötä kasvanut, ja ne ovat ratkaisevassa asemassa alan tasapainon palauttamisessa. EU:ssa on nykyisin 19 tuottajaryhmittymää (katso taulukko 1). Nämä ryhmittymät vaikuttavat täten merkittävästi tuottajien tulojen määräytymiseen. Tämä näkyy ensinnäkin ryhmittymien jäsenten tarjousten keskittämisessä, minkä ansiosta kaupan ja panimoiden keskittymisen vaikutukset osittain tasapainottuvat, ja toiseksi päätettäessä pidättää ryhmittymien jäsenille tarkoitetusta yhteisön tuesta enintään 20 prosentin osuus. Tämän summan avulla ryhmittymät voivat toteuttaa tarvittavia toimenpiteitä auttaakseen tuottajia uusiin lajikkeisiin siirtymisessä, teknisessä kehityksessä ja tuotteidensa kaupan pitämisessä.

-humalanpitäminen kaupan varmentamismenettelyn ja ennakkosopimusjärjestelmän avulla; Yhteisön lainsäädännössä on vahvistettu humalan tähkien ja humalauutteen kaupan pitämistä koskevat vähimmäislaatuvaatimukset (humalan varmentamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 28. huhtikuuta 1978 annettu komission asetus (ETY) N:o 890/78 ). Tähän asiaan viitattiin edellä 2.5 kohdassa.

-yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa käytävän kaupan seuranta.

3.2. Väliaikaiset erityistoimenpiteet humala-alalla

Varmistaakseen paremman tasapainon tuotannon ja kysynnän välillä neuvosto antoi 25. toukokuuta 1998 asetuksen väliaikaisten erityistoimenpiteiden käyttöön ottamisesta humala-alalla (asetus (EY) N:o 1098/98 ). Näiden toimenpiteiden tarkoituksena on vähentää tuotantoa supistamalla viljelyalaa.

Toimenpiteet kuuluvat humala-alan yhteiseen markkinajärjestelyyn, ja ne voidaan toteuttaa tuottajaryhmittymien tasolla samalla tavoin kuin asetuksen (ETY) N:o 1696/71 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainitut muut erityistoimenpiteet (tekninen tuki uusiin lajikkeisiin siirtymiseksi sekä tuotannon ja kaupan pitämisen parantamiseksi).

Erityistoimenpiteet otettiin käyttöön viideksi vuodeksi satovuodesta 1998 alkaen. Ne koskevat seuraavia seikkoja:

- väliaikainen kesannointi,

- viljelyalojen lopullinen raivaus.

Tuottajille, jotka raivaavat tai kesannoivat viljelyalaansa, maksetaan 480 euron suuruinen korvaus hehtaarilta. Tuottajaryhmittymä voi päättää määrän korottamisesta perimällä osan tuottajien tuesta (jota maksetaan viljelyaloilta, joilta sato on korjattu). Pidätetty osuus ei kuitenkaan saa koskaan olla suurempi kuin 20 prosenttia tuesta. Molemmat toimenpiteet ovat vapaaehtoisia jäsenvaltioille, tuottajaryhmittymille ja yksittäisille tuottajille.

Väliaikaisia erityistoimenpiteitä toteutettiin vuonna 1998 neljässä jäsenvaltiossa, ja viides jäsenvaltio alkoi toteuttaa niitä vuonna 1999 (katso taulukko 7). Muut jäsenvaltiot (Ranska, Irlanti ja Espanja) eivät toteuttaneet tällaisia toimenpiteitä. Ranskan osalta syynä oli tuottajien haluttomuus. Irlannissa toimenpiteiden toteuttamatta jättäminen johtuu siitä, että maan ainoa humalantuottaja jatkaa elinkeinonsa harjoittamista, ja Espanjassa syynä oli se, että hallitus pelkää humalantuotannon loppuvan lähes kokonaan, jos se antaa luvan toteuttaa näitä toimenpiteitä. Raivausten kokonaispinta-ala on 1 577 hehtaaria. Kesannoinnin pinta-alaksi vuonna 1999 on ilmoitettu 771 hehtaaria. Tämä luku vaihtelee, sillä tuottaja voi päättää vuosittain, jatkaako hän kesannointia vai ottaako hän maan uudelleen viljelykäyttöön.

On syytä todeta, että vuosina 1998 ja 1999 tehdyt korjattujen viljelyalojen supistamiset (4 064 ha) olivat kesannointia ja raivausta koskevien erityistoimenpiteiden kohteena olevia pinta-aloja suuremmat. Tiettyjen tuottajien raivaukset eivät siis perustu näihin erityistoimenpiteisiin, joten he välttävät niihin liittyvät velvoitteet.

3.3. Talousarvio

Humala-alan yhteistä markkinajärjestelyä koskevat talousarviomenot ovat kehittyneet seuraavasti:

1997 1998 1999 2000 ATE 2001 // 13,0 milj. euroa 12,8 milj. euroa 12,6 milj. euroa 12,4 milj. euroa 12,0 milj. euroa.

4. PÄÄTELMÄ

Heinäkuussa 1997 toteutetun uudistuksen yhteydessä käyttöön otetut toimenpiteet toteutettiin tilanteessa, jossa humalan viljelyalat ja tuotanto supistuivat niin yhteisössä kuin muuallakin.

Niillä pystyttiin tukemaan tehokkaasti tuottajia ja tuottajaryhmittymiä markkinoiden tasapainottamisvaiheessa ottaen samalla huomioon tuotteiden laadun parantamista koskevat tarpeet ja uusiin lajikkeisiin siirtyminen, joka perustui panimoalan kysynnän vaihteluun.

On korostettava, että kyseistä markkinoiden tasapainotutkimusta, joka edellyttää erityisesti tuottajilta jatkuvia ponnisteluja, toteutetaan edelleen.

Erityistoimenpiteistä, joita voidaan lopullisesti arvioida vasta viisivuotiskauden päättyessä vuonna 2002, voidaan todeta, että tässä vaiheessa niistä on tullut erottamaton osa humala-alan yhteiseen markkinajärjestelyyn kuuluvia toimenpiteitä.

Komissio katsoo edellä esitetyn huomioon ottaen, että asetuksen (ETY) N:o 1696/71 nykyiset säännöt on aiheellista pitää voimassa seuraavan kahden vuoden ajan (2001-2002) eli erityistoimenpiteiden soveltamiskauden loppuun asti.

Komissio esittää neuvostolle 31. päivään joulukuuta 2002 mennessä kertomuksen YMJ:n toiminnasta, erityistoimenpiteiden toteuttamisesta ja vaikutuksista, joita tälle alalle aiheutuu ehdokasvaltioiden liittymisestä Euroopan unioniin. Tähän kertomukseen liitetään tarvittaessa ehdotuksia YMJ:n uudistamiseksi.

LIITE I

Humala: tekninen selvitys

1. Tuotteen kuvaus

a) Kasvitieteellisesti humala (humulus lupulus) kuuluu samaan cannabaceae-heimoon kuin hamppu ja urticales-kasveihin. Humala on kaksikotinen kasvi, toisin sanoen yksittäisellä kasvilla voi olla vain joko hede- tai emikukkia. Ainoastaan emikukkaiset kasvit muodostavat hedelmiä, joita nimitetään tähkiksi. Tähkissä on keltaista ainetta, lupuliinia, jonka saa esiin, kun murskaa sormillaan kypsän tähkän. Juuristo säilyy elossa vuosikausia (yleensä ± 20 vuotta), ja maanpinnalla oleva kasvinosa leikataan vuosittain sadonkorjuun yhteydessä. Humala on köynnöstävä kasvi, joka voi kasvaa seitsemän metrin korkuiseksi ja jota on tästä syystä tuettava (kepeillä, langoilla, säleiköillä). Humalasta on viime vuosina kehitetty myös kääpiölajikkeita (noin 2,5 metrin korkuisia). Humala tarvitsee tietyt sää- ja maaperäolosuhteet. Tästä syystä sitä viljellään yleensä 35-55:nnen pohjoisen ja eteläisen leveysasteen välillä.

b) Tuoreen humalan laatu heikkenee nopeasti hapen vaikutuksesta. Se voi menettää jopa 30 prosenttia karvaudestaan sadonkorjuun jälkeisinä kuutena kuukautena. Tämän vuoksi se kuivataan heti korjuun jälkeen ja pakataan (ts. puristetaan kokoon ja paalataan) tai jalostetaan pelleteiksi tai humalauutteeksi. Panimot päätyvät yhä useammin valitsemaan humalauutteen, koska tuote on tällaisessa tiiviimmässä muodossa helpompi varastoida ja käsitellä. Lisäksi sen laatu säilyy vakaana.

2. Humalalajikkeet

Humalalajikkeet jaetaan yhteisön voimassa olevassa lainsäädännössä (komission asetus (ETY) N:o 1517/77, 6.7.197 9 8 7 6 5 4 3 2 17]]]]]]]]] 1) kolmeen ryhmään niiden kaupallisen käyttötarkoituksen mukaan. Ne ovat aromaattiset lajikkeet (joiden alfahappopitoisuus on hyvin vähäinen), karvaat lajikkeet (joiden keskimääräinen alfahappopitoisuus on suuri tai hyvin suuri) ja muut lajikkeet, joihin kuuluvat kokeiluluonteiset lajikkeet. Muiden lajikkeiden osuus on vain 0,22 prosenttia yhteisön humalanviljelyalasta. Edellä mainitun asetuksen liitteessä mainitaan 23 aromaattista lajiketta ja 18 karvasta lajiketta. Liite saatetaan ajan tasalle aina, kun EU:ssa tuotetaan kaupallisesti uusia lajikkeita. Tällaiset lajikkeet ovat tulosta usean vuoden tutkimus- ja valikoimistyöstä. Uuden lajikkeen kehittämiseen kuluu runsaat 12 vuotta. Kun tähän vielä lisätään kolme vuotta, jotka tarvitaan viljelyn täyden tuoton aikaansaamiseksi, päädytään 15 vuoteen. Valikointi koskee hehtaarikohtaista satoa (joka vaikuttaa tuottajan tuloihin), parempaa taudinvastustuskykyä (sillä sen avulla saadaan suuremmat sadot ja vähennetään tuotantokustannuksia; tuottajat käyttävätkin uusia kasveja istuttaessaan yhä enemmän viruksille immuuneja kasveja ja ottavat huomioon maataloustekniset seikat, kuten kasvien varhaisen tai myöhäisen kypsymisajan, minkä ansiosta sadonkorjuuta voidaan porrastaa), hyviä kasvuominaisuuksia (köynnöstyskyky ja ohjattavuus) sekä aromaattisten ja karvaiden aineiden määrää.

[1] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[2] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[3] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[4] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[5] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[6] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[7] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[8] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

[9] EYVL L 169, 7.7.1977, s. 13. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1159/98 (EYVL L 160, 4.6.1998, s. 18).

3. Humalan käyttö

Humalaa käytetään pääasiallisesti oluen valmistukseen ja oheistuotteena kosmeettisten aineiden (saippuoiden, hiustenpesuaineiden), terapeuttisten tuotteiden (rauhoittavien juomien) ja kotitalouksissa käytettyjen tuotteiden (tyynyjen täytteenä) valmistuksessa. Humalan käyttöä oluen valmistuksessa ohjaa sen alfahappopitoisuus (alfahappo on lupuliinin karvas osa) ja humalointi (oluen hehtolitrakohtainen alfahappomäärä). Lajikeominaisuudet ovat kuitenkin myös tärkeitä tietynmakuisten ja aromiltaan erityisten oluiden tuottamisessa.

Vaikka humala on tärkeä oluen ainesosa, joka vaikuttaa katkeruuteen, makuun ja säilyvyyteen, sitä tarvitaan hyvin pieniä määriä (80-200 grammaa humalaa hehtolitrassa olutta). Määräävänä tekijänä on luonnollisesti humalassa oleva alfahapon määrä (joka voi superalfalajikkeissa olla jopa 14 %) ja humalointi. Tekniikan kehityksen myötä humalointi on vähentynyt vuosittain. Vuonna 2000 se oli 5,5 grammaa alfahappoa hehtolitrassa. Vuonna 2000 oluen vuosituotannoksi maailmassa on arvioitu 1 337 miljoonaa hehtolitraa. Tätä tuotantoa varten tarvitaan noin 7 354 tonnia alfahappoa. Oluen kulutus lisääntyy hieman vuosi vuodelta erityisesti Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Myös kuluttajien makutottumukset kehittyvät ja suuntautuvat pois karvaista oluista, joten humalaa tarvitaan yhä vähemmän. Humalan osuus oluen tuotantokustannuksista (veroja lukuun ottamatta) on 0,3 prosenttia (lähde HOPS USA huhtikuu 2000).

LIITE II

Taulukko 1. Jäsenvaltiot ja alueet, joissa humalaa viljellään (vuosi 1999).

Taulukko 2. Humalanviljelyalat EY:ssä ja muualla maailmassa - tuotannon kehittyminen vuosina 1995-1999.

Taulukko 3. Humala: Lajikkeiden kehittyminen vuosina 1995-1999.

Taulukko 4. Humalan ja humalatuotteiden kauppa EU:n ja tiettyjen kolmansien maiden välillä vuosina 1995-1999.

Taulukko 5. Humalantuotanto sekä sopimuksiin perustuvat ja sopimusten ulkopuoliset keskihinnat vuosina 1991-1999.

Taulukko 6. Tulojen ja tuotantokustannusten kehittyminen Baijerissa.

Taulukko 7. Väliaikaiset erityistoimenpiteet ja viljelyalan supistuminen.

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>VIITTAUS KAAVIOON>

>VIITTAUS KAAVIOON>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>