Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Euroalueen valtioiden talouspolitiikan yhtymäkohdat, erot, tulokset ja opetukset"

(2002/C 125/17)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 31. toukokuuta 2001 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta "Euroalueen valtioiden talouspolitiikan yhtymäkohdat, erot, tulokset ja opetukset".

Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 25. helmikuuta 2002. Esittelijä oli Lars Allan Nyberg.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 20. ja 21. maaliskuuta 2002 pitämässään 389. täysistunnossa (maaliskuun 21. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 90 ääntä puolesta ja 1 vastaan 3:n pidättyessä äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Lausunnossaan aiheesta "talous- ja rahaliitosta johtuva talouspolitiikkojen(1) koordinointi"(2) talous- ja sosiaalikomitea totesi, että koordinointi on tarpeen, ja esitti joitakin mahdollisia asiaa koskevia sääntöjä.

- Ensimmäinen sääntö on oikeansuuntaisen tavoitteen valinta talouspoliittisille toimille, eli pyritäänkö talouden elvyttämiseen vai hillitsemiseen.

- Tavoitteen lisäksi on pohdittava, miten toimet vaikuttavat muissa euroalueen maissa. Vaikutukseltaan mahdollisimman tehokkaat toimet on valittava, jos taloudet ovat samassa suhdannekehityksen vaiheessa. Jos jonkin maan suhdannekehitys poikkeaa muiden maiden kehityksestä, sen on valittava toimet, jotka vaikuttavat mahdollisimman vähän muihin maihin.

- Toimien tarkka valinta jää jokaisen yksittäisen maan tehtäväksi, sen jälkeen kun on keskusteltu yhteisesti kunkin maan kannalta hyödyllisimmästä politiikkojen yhdistelmästä.

- Jos huomioon otetaan toimien muut vaikutukset, kuten vaikutukset veroasteeseen, niitä olisi pidettävä tärkeysjärjestyksessä toissijaisina. Ensisijainen tavoite on vaikutus suhdanteisiin.

- On luonnollisesti pyrittävä löytämään sellaisia toimia, joilla on toivotun suhdannevaikutuksen ohella mahdollista vaikuttaa myönteisesti myös muihin tavoitteisiin.

1.2. Jatkaakseen keskustelua talouspolitiikan koordinoinnista komitea on päättänyt antaa lisälausunnon. Tässä lausunnossa tarkastellaan euroalueen 12 valtion erillistä talouspolitiikkaa sen seikan selvittämiseksi, onko joillakin politiikan aloilla käytännössä havaittavissa yhtymäkohtia vai kenties eroja. Mitä tuloksia valituilla politiikoilla on saatu aikaan kunkin maan taloustilanteessa? Voidaanko jo talous- ja rahaliiton ensimmäisten toimintavuosien jälkeen löytää hyviä esimerkkejä?

1.3. Tämän lausunnon voidaan myös katsoa kuuluvan osana talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja koskeviin komitean vuotuisiin tutkimuksiin. Niiden kohteena on EU:n taloudellisen tilanteen yleiskehitys ja politiikkojen yleinen suuntaaminen. Yksittäisiä maita koskeviin perinpohjaisiin tutkimuksiin ei ole aikaisemmin ollut mahdollisuuksia.

1.4. Tässä selvityksessä käytetyt luvut ovat peräisin lähinnä Euroopan komission, talouden ja rahoituksen pääosaston ja työllisyyden ja sosiaaliasioiden pääosaston eri julkaisuista(3).

2. Poliittiset tavoitteet

2.1. Rahapoliittinen tavoite on Euroopan keskuspankin (EKP) asettama, ja sen mukaan inflaatio on pidettävä keskipitkällä aikavälillä alle 2 prosentissa. Tässä lausunnossa ei käsitellä EKP:n toimenpiteitä, sen asettamia korkoja eikä avomarkkinaoperaatioita. Lähtökohtana on sen sijaan rahapoliittisten toimien jälkeinen nykytila. Alhainen inflaatiotaso kuuluu kuitenkin luonnollisesti kaikkien poliittisten vaikuttajien päätavoitteisiin.

2.2. Julkistalouden budjettitavoite perustuu pyrkimykseen varmistaa, ettei talousarvion alijäämä ylitä 3:a prosenttia BKT:sta. Tämä aikaisempi "tavoite" on kuitenkin kehittynyt keskipitkän aikavälin tavoitteeksi saavuttaa "lähellä tasapainoa oleva tai ylijäämäinen" rahoitusasema. Komissiossa ja neuvostossa käydyissä talouspoliittisissa keskusteluissa tätä näkyy pidettävän yleisenä tavoitteena.

2.3. Maastrichtin sopimuksen lähentymisperusteiden mukainen julkisen velan 60 prosentin enimmäismäärä on yhä tavoitteena, mutta velkaantuneisuuden supistuttua viime vuosina siihen kohdistuva mielenkiinto on vähentynyt. Lähivuosina velkaantumisaste ylittää tämän enimmäismäärän vain kolmessa EU:n jäsenvaltiossa. Tähän tavoitteeseen tulee kiinnittää huomiota, sillä väestörakenteen muutokset tekevät välttämättömäksi muun muassa korkotaakan pitämisen mahdollisimman kevyenä.

2.4. Taloudellista tilannetta ja talouspolitiikan vaihtoehtoja koskevat keskustelut perustuvat budjettitasapainoa ja julkistalouden velkaantumisastetta koskeviin tavoitteisiin. Talouskasvua koskevaan tavoitteeseen näkyy kuitenkin kiinnitettävän yhä enemmän huomiota. Talouskasvulle ei ole asetettu tavoitetasoa. Se nähdään pikemminkin taloudellisen tilanteen ja talouspolitiikan tuloksena. Jos kasvu jää keskimääräistä alhaisemmaksi jossakin maassa, sen talouspolitiikkaa ei välttämättä aseteta kyseenalaiseksi. Vaikka talouskasvu ei olekaan nimenomainen tavoite, sen saavuttamista pidetään taloutta koskevissa komission tutkimuksissa keskeisenä. Talouspolitiikan yhtenä päätavoitteena tulisikin olla kestävä talouskasvu.

2.5. Talouspolitiikkaa koskevissa tutkimuksissa vähätellään usein työllisyyteen liittyvien muuttujien merkitystä. Tämä pätee sekä työttömyysasteen pitämiseen alhaisena että työvoima-asteen(4) nostamiseen. Nopea talouskasvu on tavoite sinänsä, ja lisäksi se on tarpeen alhaisen työttömyysasteen ja korkean työvoima-asteen saavuttamiseksi. Tässä lausunnossa ei tarkastella palkkapolitiikkaa eikä sen mahdollisia vaikutuksia työllisyyteen ja kysyntään. Sekä Luxemburgin että Cardiffin prosesseilla ja rakennerahastoilla on luonnollisesti myös merkittäviä vaikutuksia työllisyyteen. Työllisyyden pitäisi olla yksi talouspolitiikan ensisijaisista tavoitteista. Valtioiden menestymistä talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen ja vakaus- ja kasvusopimuksen(5) noudattamisessa olisi arvioitava myös sen perusteella, miten ne ovat saavuttaneet kyseisen tavoitteen.

2.6. Euroopan unionin sosiaalisen yhteenkuuluvuuden vahvistamista koskevien perusartiklojen(6) mukaisen sosiaalisen hyvinvoinnin korkean tason saavuttamista pidetään tavoitteena vain harvoin. Myös sitä voidaan pitää yhtenä nopeamman talouskasvun tuloksena ja varsinaisena päämääränä, johon talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin sekä vakaus- ja kasvusopimukseen liittyvillä poliittisilla toimilla pyritään. Tämä hyvinvoinnin jakautuminen jätetään analyyseissä usein huomiotta, kuten muutkin sosiaalijärjestelmiin liittyvät näkökohdat. Tällaiset talouspolitiikan vaikutukset kuuluvat hyvin pitkälle yksittäisten jäsenvaltioiden toimivaltaan, eikä analyysissämme siksi käsitellä sosiaalisen hyvinvoinnin tavoitteita. Tästä syystä emme myöskään noudata yleistä käytäntöä osoittaa sormella niitä maita, jotka keventävät verotustaan mutta jättävät kuitenkin vastaavat sosiaalietuuksien leikkaukset tekemättä.

2.7. Komitea ei suoranaisesti käsittele tässä talouspolitiikkaa koskevassa lausunnossaan inflaatiota, jolla on keskeinen asema rahapolitiikassa. Sen sijaan lausunnossa käsitellään tavoitteena olevaa kasvuvauhtia, työttömyys- ja työvoima-asteelle asetettuja tavoitteita sekä sosiaalista hyvinvointia kasvusta, työllisyydestä ja muista välittömistä tavoitteista johtuvana lopputuloksena.

3. Kansalliset talouspolitiikat vuosina 1999-2001 - yleiskatsaus

3.1. Komissio katsoo, että on pyrittävä vakaus- ja kasvusopimuksessa asetettuun tavoitteeseen julkisen talouden lähellä tasapainoa olevasta tai ylijäämäisestä rahoitusasemasta. Yhtenä syynä on, että tämä mahdollistaa jäsenvaltioille tulevaisuudessa automaattisten vakauttajien toiminnan myös talouden laskusuhdanteen aikana. Sitä, milloin tilannetta voidaan pitää laskusuhdanteena, ei ole kuitenkaan määritelty.

3.1.1. Ei riitä, että kansallisen tason talouspolitiikkayhdistelmä soveltuu kyseisen maan taloudelliseen tilanteeseen, vaan se pitäisi virittää yhdenmukaiseksi koko euroalueen finanssipolitiikan kanssa.

3.2. Komissio(7) viittaa aiheellisesti tarpeeseen laajentaa keskustelua niin, että nykyisin keskeisellä sijalla olevan vakaus- ja kasvusopimuksen tiukan noudattamisen ohella keskustelussa korostetaan myös julkisen talouden vaikutusta kasvuun ja työllisyyteen Tämä on erittäin myönteinen toivomus, mutta samansuuntaisia suosituksia on vaikea havaita. Kun sellaisia ilmenee, ne koskevat usein maita, joissa ne voidaan liittää vaivatta budjetin tasapainottamistoimiin.

3.3. Keskustelujen keskipisteessä on nyt aiheellisesti kaksi pääteemaa - finanssipolitiikan merkitys suhdannevaihteluiden vakauttamisessa ja kysymys siitä, missä määrin automaattisten vakauttajien vaikutus olisi sallittava. Joissakin maissa siirrytään seuraavaan suhdannepoliittiseen vaiheeseen - harkinnanvaraisiin suhdannekiertoa tasoittaviin toimiin - vaikka vaihetta kuvataankin "harkinnanvaraiseksi" vain harvoin. Myös tätä voidaan pitää esimerkkinä budjetin tasapainottamiseen erottamattomasti liittyvistä toimista. Jos toimia pidetään osana rakenneuudistuspolitiikkaa, ne voidaan hyvin mainita komission taloudellisissa katsauksissa.

3.3.1. Katsauksessaan julkistalouden rahoitusasemasta komissio toteaa, että julkisen talouden vuoden 2000 tuloksen olisi pitänyt olla parempi, sillä eräissä maissa odotettua nopeammasta kasvusta saatu hyöty käytettiin veroleikkauksiin tai menojen lisäyksiin(8). Samalla voitaisiin pohtia, millaiset vuoden 2001 kasvunäkymät olisivat olleet, jos maat eivät olisi käyttäneet hyväkseen kyseistä tilaisuutta.

3.3.2. Saman hengen mukaisesti sanotaan, että automaattisia vakauttajia voidaan käyttää, jos talouskehitys on vaarassa kääntyä laskuun. Se on kuitenkin mahdollista vain mikäli kyseinen maa on saavuttanut tavoitteen lähellä tasapainoa olevasta tai ylijäämäisestä rahoitusasemasta. Ongelma pahenee, jos suurimmassa tällaisen taloudellisen elvytyksen tarpeessa olevat maat eivät ole saavuttaneet mainittua tavoitetta.

3.4. Komissio on aiheellisesti huolestunut suhdannekiertoa vahvistavasta käyttäytymisestä. Tällaista käyttäytymistä on ilmennyt toistuvasti varsinkin 1990-luvulla. Tämä on ollut kielteinen seuraus Maastrichtin sopimuksessa määrättyjen lähentymiskriteerien soveltamisesta. Nykytilanteessa jotkin maat, joiden talouskasvu on hidastumassa, noudattavat jälleen eräänlaista suhdannekiertoa vahvistavaa politiikkaa pyrkimällä tiukasti vakaus- ja kasvusopimuksen tavoitteisiin. Tällaiset toimet eivät herätä kritiikkiä. Toisaalta maita, jotka ovat huolissaan laskusuhdanteesta ja toimivat tilanteen edellyttämällä tavalla, arvostellaan vakaus- ja kasvusopimuksen vastaisesta toiminnasta. Tavoitteiden välinen ristiriita olisi ratkaistava 90-luvulla saatujen kokemusten perusteella. Ratkaisuksi ei pitäisi valita pyrkimistä vain yhteen tavoitteeseen. Komission pääosastot painottavat eri tavoitteita eri tavalla. Tämä on huolestuttavaa, jos politiikkaa halutaan tarkastella kokonaisuutena.

3.4.1. Kasvun hidastuttua vuonna 2001 ongelmat ovat pahentuneet. Komission mielestä inflaatio on joidenkin maiden riskinä, toiset eivät ole saavuttaneet budjettitasapainoa ja muut voisivat antaa automaattisten vakauttajiensa toimia. Kahta maata lukuun ottamatta automaattisten vakauttajien mahdolliset vaikutukset jäävät 0,1-0,2 prosenttiin BKT:sta. Jotkin maat ovat toteuttaneet harkinnanvaraisia toimia. Alankomaat supistaa ylijäämäänsä, mikä vaikuttaa nykytilanteessa suositeltavalta. Suomi, Luxemburg ja Irlanti supistavat hyvin suuria ylijäämiään. Tätä voidaan pitää suhteellisena elvytyksenä, jota komissio ei mahdollisesti pidä hyväksyttävänä. Nämä maat ovat kuitenkin pieniä, joten niillä ei ole suurta vaikutusta inflaatiovauhtiin. Talouden elvyttäminen voi olla hyödyllistä maissa, joissa kasvuvauhti aiheuttaa tavallista suurempia ongelmia. Saksa kasvattaa alijäämäänsä lähinnä toteuttamalla veronalennusohjelmaansa. Saksa tosin lähestyy 3 prosentin enimmäisrajaa, mikä selittyy jatkuvasti supistuneilla kasvuennusteilla.

3.5. Komissio pyrkii käyttämään sekä taloudellisen että rahapoliittisen tilanteen mittaamiseen pitkälle kehitettyjä menetelmiä voidakseen päätellä, ovatko talous- ja rahapolitiikat olleet talous- ja rahaliiton kahden ensimmäisen toimintavuoden aikana neutraaleja, kasvua elvyttäviä vai sitä hillitseviä. Talous- ja rahaliiton ensimmäisen toimintavuoden aikana talouspolitiikkaa on pidetty neutraalina, mutta suuntauksen katsotaan olevan kevenemässä. Alussa rahapoliittinen tilanne oli varovaisen elvyttävä, mutta se on kehittynyt tiukempaan suuntaan. Yksittäisistä euroalueen maista vain Suomi tiukensi käytännössä talouspolitiikkaansa vuonna 2000. Kreikassa rahapoliittiset olot kevenivät hieman. Useimmissa muissa maissa, joiden rahapoliittinen tilanne on suhteellisen tiukka, sitä on jouduttu hieman tiukentamaan entisestään. Irlannin rahapoliittinen tilanne johti inflaation kasvuun.

3.5.1. Vuonna 2001 tilanne oli monijakoisempi. Suomi, Alankomaat, Saksa ja Irlanti ovat keventämässä finanssipolitiikkaansa. Rahapoliittisen tilanteen kiristyminen on yhtä yleistä kuin muutokset kevenemisen suuntaan. Kun tätä tarkastellaan kapasiteetin käyttöasteen kannalta, komission keväällä tekemien laskelmien mukaan vain Saksalla on vielä merkittävästi käyttämätöntä kapasiteettia. Muun muassa 11. syyskuuta 2001 tehdyt terrori-iskut ovat muuttaneet tilannetta. Useimmissa maissa kysyntä on vähentynyt ja käyttämättömän kapasiteetin määrä on lisääntynyt, mikä on johtanut vastatoimiin, kuten koronalennuksiin.

4. Taloudelliset vaikutukset

4.1. Yleiset taloudelliset vaikutukset

4.1.1. Talouspolitiikan arviointi sen talouskasvuun kohdistuvien vaikutusten näkökulmasta on monitahoista. Ei ole mahdollista tehdä arvioita yhden toimenpiteen perusteella, vaikka se olisi hallitsevakin. On analysoitava ja arvioitava koko toimenpidekokonaisuutta rakenteineen ja vuorovaikutuksineen. Lopullinen arviointi on mahdollinen vasta, kun toimen vaikutusten ilmenemisen ajankohta on mukana analyysissa. Komissio on pyrkinyt tekemään laskelmansa näiden näkökohtien pohjalta. Se on havainnut, että valtiontalouden budjetin menopuolella toteutetut muutokset ovat vaikuttaneet nopeammin kuin verotoimenpiteet.

4.1.2. Talouden kysyntäpuoleen vaikuttavat toimet aiheuttavat muutoksia nopeammin kuin tarjontapuolelle suunnatut toimenpiteet. Koska veronalennuksilla voi olla sekä kysyntään että tarjontaan kohdistuvia vaikutuksia, osa verotukseen kohdistuvista muutoksista on vaikuttanut tavallista hitaammin.

4.1.3. Kaikki nämä seikat on otettava huomioon, jotta talouspolitiikasta saataisiin aikaan hyvin toimiva kokonaisuus. Esimerkiksi veronalennukset eivät ehkä johda toivottuun työttömyysasteen alenemiseen. Päivähoitomaksujen alentamisella tai päivähoitopaikkojen lisäämisellä ei ehkä myöskään ole odotetun suuruista vaikutusta. Nämä kaksi toimenpidettä yhdessä saattavat kuitenkin tuottaa paremman tuloksen kuin kummankin erillisen toimen yhteenlasketut vaikutukset.

4.1.4. Toinen talouspolitiikan suunnittelua ja mittaamista vaikeuttava näkökohta on ero kaikki hallinnon tasot kattavan talousarvion ja valtion budjetin välillä. Hallituksella ja kansanedustuslaitoksella on tavallisesti mahdollisuus vaikuttaa suoraan vain valtion budjettiin. Joissakin maissa on tehty sopimuksia muiden hallinnon tasojen talousarvioiden yhdenmukaistamisesta valtion budjetin kanssa. Tämä ongelma on luonnollisesti vielä monimutkaisempi liittovaltiomuotoisissa maissa. EKP ja komissio tarkkailevat julkistaloutta kokonaisuutena.

4.1.5. Usein sanotaan, että talouspolitiikkaan kohdistuu suurempi paine, kun rahapolitiikka on ennalta määrätty. Taloudellisen tilanteen eroihin on nyt mahdollista puuttua vain talouspoliittisin keinoin. Toisaalta ennen talous- ja rahaliiton yhteistä rahapolitiikkaa suurempi osa talouspoliittisista toimista menetti merkityksensä. Vaikutukset saattoivat kadota ulkomaankaupan ja kiihtyvän inflaation vuoksi, mutta niitä murensivat myös korkeammat korot ja valuuttakurssiheilahtelut. Yhteisen rahapolitiikan voidaan siten sanoa laajentavan talouspoliittisia vaikutusmahdollisuuksia, ja lisäksi se myös tehostaa talouspolitiikan vaikutusta.

4.2. Kasvu ja talouden koheneminen

4.2.1. Talouspoliittisen toimenpiteen vaikutusten arviointi on monimutkaista, koska niitä määrääviä tekijöitä on kaksi: toteutettavat poliittiset toimenpiteet ja taloudellinen tilanne, eli lähinnä kasvu, joka puolestaan riippuu osittain kuluttajien ja tuottajien luottamuksesta. Arvioinnissa ei ole suuria ongelmia, jos seuraavaa vuotta koskeva kasvuennuste toteutuu. Tällaisessa tilanteessa on kasvuvauhdin arvioimisen jälkeen mahdollista päättää ennalta, noudatetaanko elvyttävää, neutraalia vai kasvua hillitsevää talouspolitiikkaa. Vuosina 1999 ja 2000 hallitusten ennusteet alittivat tavallisesti talouden todellisen kasvuvauhdin. Jos talouspolitiikan tulosten arviointiperusteena käytetään budjettitasapainon paranemista ja julkisen velan alenemista, hallitusten toiminta näyttää myönteisemmältä kuin mitä ne toimenpiteidensä perusteella ansaitsisivat. Vuoden 2001 kaltaisessa tilanteessa, jolloin kasvu jää useimmissa maissa odotettua hitaammaksi, toimintalinjat saatetaan arvioida asianmukaisiksi tai kasvua liikaa hillitseviksi.

4.2.2. Kasvuvauhti riippuu paljon myös toteutetuista politiikoista. Ostovoimaa supistava politiikka vähentää kulutusta ja hidastaa samalla myös kasvua. Juuri tällaiset toimien ja seurausten keskinäiset riippuvuussuhteet vaikeuttavat huomattavasti politiikkojen arviointia.

4.2.2.1. Komissio pyrkii tarmokkaasti erottamaan toisistaan kasvusta ja poliittisista toimista johtuvat vaikutukset. Alijäämän yllättävän nopea supistuminen oli pääasiassa odotettua nopeamman kasvun ansiota. Myös julkisten korkomenojen alenemisesta ja automaattisista vakauttajista johtuvat vaikutukset erotetaan harkinnanvaraisten toimenpiteiden vaikutuksista. Tällöin harkinnanvaraisten toimenpiteiden vaikutus jää vain 0,1 prosenttiin BKT:sta. Mittausongelmat osoittautuvat ylitsepääsemättömiksi, jos kunkin toimen vaikutuksia yritetään mitata erikseen. Esimerkiksi Espanjassa toteutetun sosiaaliturvamaksujen alennuksen osuus BKT:sta oli vain 0,1 prosenttia. Miten tämän muutoksen vaikutusta BKT:hen voitaisiin arvioida erikseen, kun se toteutettiin monien muiden toimenpiteiden kanssa samanaikaisesti?

4.2.3. Luvut voivat myös johtaa erilaisiin poliittisiin päätelmiin. Komissio toteaa, että ne kolme maata, joiden alijäämä on pysynyt pitkään suurena, eivät parantaneet rahoitusasemaansa nopean kasvun vuosina. Se ei kuitenkaan nimenomaisesti mainitse, että samojen maiden kasvuvauhti kuului kaikkein hitaimpiin, mikä saattaisi osoittaa talouden elvytystoimet kyseisten maiden tilanteessa perustelluiksi. Jos ne eivät olisi käyttäneet hyväkseen mahdollisuutta elvyttää talouttaan näiden vuosien aikana, niiden taloudellinen tilanne olisi nyt heikompi, mutta niillä olisi toisaalta paremmat mahdollisuudet korjaaviin toimiin. Toimintalinjojen arvioinnista tulee entistä vaikeampaa, jos samalla tarkastellaan sekä toimien luonnetta että niiden ajoitusta.

4.2.4. Useimmat maat ovat supistaneet julkista velkaansa viime vuosina. Kun otetaan huomioon nopea kasvuvauhti, tätä ei kuitenkaan voi pitää erityisen ansiokkaana saavutuksena. Voimme tarkastella esimerkkinä Belgiaa, joka supisti vuonna 2000 velkaosuuttaan 5,5 prosenttiyksikköä. Tästä 4,5 prosenttiyksikköä voidaan katsoa velkaosuuden arvon matemaattiseksi muutokseksi suhteessa BKT:hen, mikä johtuu talouskasvun nopeudesta. Lukuja siitä, kuinka suuri osa euromaiden velan supistumisesta oli tosiasiassa velan reaalista lyhentämistä, ei ole käytettävissä. Komissio huomauttaa Espanjan velkasuhteen supistumisesta vuonna 2000, että 2,5-2,7 prosenttiyksikköä siitä johtui kasvuvauhdista. Toivoisimme komission toimittavan vastaavat luvut kaikista maista.

4.3. Automaattiset vakauttajat

4.3.1. Kun budjettialijäämä on alle 3 prosenttia BKT:sta (tai pikemminkin, kun budjetti on tasapainossa), tulee esiin kysymys, voidaanko automaattisten vakauttajien antaa toimia vapaasti? Mutta kuinka suuri osuus suhdannevaihteluiden vaikuttamisesta voi johtua automaattisista vakauttajista? Voidaanko niitä tehostaa?

4.3.2. Yleisen käsityksen mukaan automaattisten vakauttajien(9) vaikutus on suurimmillaan, kun rakenteellinen häiriö (sokki) on kysyntäpuolella. Esimerkiksi tietyt progressiiviset verot ja työttömyyskorvaukset tasoittavat sekä taantuvan että elpyvän talouden olosuhteissa tilanteen vaikutuksia henkilökohtaisiin tuloihin. Ne lieventävät tehokkaimmin kulutukseen vaikuttavia sokkeja ja toimivat vähemmän tehokkaina investointeihin tai ulkoiseen kysyntään kohdistuvien häiriöiden lieventäjinä. Tarjontapuoleen kohdistuvien sokkien vaikutusten sanotaan vaikuttavan inflaatioon ja tuotantoon erisuuntaisina. Esimerkiksi öljyn hinnan nousu kiihdyttää inflaatiota ja supistaa tuotantoa. Automaattista vakauttajaa on vaikea löytää, kun sen tulisi olla kyseisessä tapauksessa samaan aikaan sekä kasvua elvyttävä että sitä hillitsevä.

4.3.3. Eri maissa myös julkishallinnon talousarvion herkkyys suhdannevaihteluille vaihtelee hyvin paljon. Taloudessa, jossa suhdannevaihteluilla on automaattisten vakauttajien välityksellä hyvin suuri vaikutus julkiseen sektoriin, talouspolitiikan muutoksilla on myös mahdollista saada aikaan enemmän tuloksia. Suhdanneherkkyys toimii kumpaankin suuntaan - joko yrityssuhdanteista tai poliittisista toimista lähtien. Kyseisillä mailla on usein hyvin kehittyneet sosiaaliturvajärjestelmät.

4.3.4. Tästä voimme päätellä, että automaattisten vakauttajien käytöstä ei voida antaa yleispätevää lausuntoa. Komissio on tehnyt laskelmia sellaisten budjetin alijäämää ja ylijäämää koskevien tavoitetasojen määrittelemiseksi, jotka vaihtelevat maittain ja jotka tulisi pyrkiä saavuttamaan suhdannevaihtelujen eri vaiheissa. Mitä suuremmille vaihteluille talous on altis, sitä suurempaa ylijäämää siltä edellytetään. Vähimmäistasojen vahvistamisen jälkeen on asetettu uudet tavoitetasot, jotka mahdollistaisivat automaattisten vakauttajien vapaan toiminnan.

4.4. Investoinnit

4.4.1. Monentyyppisellä julkisella kulutuksella voi olla myönteisiä vaikutuksia sekä kasvuun että työllisyyteen. Tämä koskee "perinteisiä" menoja, jotka liittyvät esimerkiksi koulutukseen, terveyspalveluihin, alueellisiin tulonsiirtoihin ja sosiaalipolitiikkaan. Niiden määrä ja laatu muodostavat nykyaikaisen kasvavan talouden perustan. Näiden menojen tärkeydestä huolimatta eniten huomiota kiinnitetään tutkimukseen sekä yksityisiin ja julkisiin investointeihin. Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmissä, joiden toteutumista tarkasteltiin Tukholmassa, hahmoteltiin poliittinen tahto kehittää näitä politiikkoja. Kulunut aika on liian lyhyt, jotta vaikutukset kasvuun ja työllisyyteen voisivat näkyä, eikä kaikkia asianmukaisia toimia ole vielä ehditty toteuttaa. Kuhunkin toimeen liittyvien indikaattoreiden löytäminen on ensimmäinen vaihe, jota ei ole vielä saatettu päätökseen.

4.4.2. Sekä tutkimus- ja kehitysmenojen että investointien määrät vaihtelevat paljon euroalueen valtioiden kesken. Eroista huolimatta voidaan tuskin kiistää sitä, että kaikkien maiden tulisi noudattaa näihin menoihin käytettävää osuutta BKT:sta kasvattavaa politiikkaa. Vaikka emme pystykään arvioimaan viimeaikaisten toimenpiteiden vaikutuksia, aikaisemmat kokemukset osoittavat selvästi näillä alueilla toteutettujen toimien tehokkuuden. Tietotekniikkaan (koulutukseen, verkkoihin, käyttöön) ja alan tutkimukseen esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Pohjoismaissa käytetyt suuret rahamäärät liittyvät erottamattomasti kasvun nopeutumiseen ja työllisyyden paranemiseen.

4.4.3. Tilastollisesti tämä tuottaa ongelmia, koska investoinnit tilastoidaan vain, jos niiden kohteet ovat fyysisiä. Tilastoja olisi kehitettävä niin, että niihin sisällytetään myös inhimilliseen pääomaan tehdyt sijoitukset. Mittaaminen tuottaa valtavia ongelmia, koska sitä varten on määriteltävä "tavanomaisen" koulutuksen ja tuotantokykyä lisäävän yleissivistävän sekä ammatillisen koulutuksen välinen raja. Yksi mahdollisuus on käsitellä kaikkia yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen osoitettuja yritysten menoja (vaikka osa niistä voikin olla peräisin julkisista varoista) inhimilliseen pääomaan tehtyinä investointeina.

4.4.4. Suurin osa investoinneista on yksityisiä, ja niistä kasvu on eniten riippuvainen. Myös julkiset fyysiset investoinnit ovat kuitenkin tärkeitä kasvua edistäviä ja yksityisiä investointeja täydentäviä tekijöitä. Niiden sovittaminen vakaus- ja kasvusopimuksen rakenteeseen tuottaa kuitenkin vaikeuksia. Jos julkisten investointien osuus BKT:sta kasvaa jossakin maassa suureksi, mikä on suositeltavaa, kyseisen maan vaikeudet saavuttaa budjettitasapaino lisääntyvät. Muiden julkisten menojen leikkauksia on vastaavasti kasvatettava, jotta "ylimääräisiin" julkisiin fyysisiin investointeihin käytettävät menot saataisiin niillä tasoitetuiksi, mikäli kyseisiä investointeja ei voida rahoittaa talousarvion ulkopuolelta, jolloin ne eivät kuuluisi vakaus- ja kasvusopimuksen arvioinnin piiriin. Tällaisissa tapauksissa talous- ja rahaliiton lähentymiskriteerit saattavat supistaa julkisia investointeja. Julkisten investointien leikkaukset muodostivat 1990-luvulla jopa kolmanneksen julkisen talouden vajeen supistuksista. Näin ollen niiden osuus BKT:sta pienenikin 2,9 prosentista vuonna 1991 vain 2,3 prosenttiin vuonna 1999(10). Taloudellisesti tämän tekee vielä mielettömämmäksi se, että kyseiset menot nopeuttaisivat kasvua ja loppujen lopuksi helpottaisivat vakaus- ja kasvusopimuksen tavoitteiden saavuttamista.

4.5. Muutokset verojärjestelmässä

4.5.1. Tutkimuksen ja investointien myönteisiä vaikutuksia ei juuri kiistetä, mutta verojärjestelmien muutosten ansiosta saavutettavat kasvuun ja työllisyyteen liittyvät tulokset eivät aina saavuta yleistä hyväksyntää. Verojärjestelmä vaikuttaa halukkuuteen tehdä työtä, säästää ja investoida. Vaikutukset eivät riipu vain verotuksen tasosta, vaan myös sen koostumuksesta. Jäljempänä esitetään joitakin esimerkkejä, mutta kuten komissio toteaa, tulokset ovat toistaiseksi olleet vaihtelevia. Yleisesti voidaan sanoa, että kuluu pitkään - muutamia vuosia - ennen kuin tulokset alkavat näkyä. Muutosten on myös oltava melko suuria, jotta ne vaikuttaisivat käyttäytymiseemme.

4.5.2. Lisäksi verojärjestelmän muutoksia on tarkasteltava laajemmin ottaen huomioon myös etuusjärjestelmät. Verojen ja etuuksien vuorovaikutus on nähtävä yhtenä kokonaisuutena tutkittaessa vaikutuksia työllisyyteen ja kasvuun. Pyrittäessä lisäämään työllisyyttä vero- ja etuusjärjestelmien muutoksilla on samalla siirryttävä myös passiivisista aktiivisiin työmarkkinatoimenpiteisiin, mikä mahdollistaa työvoima-asteen nostamisen.

4.5.3. Tässä lausunnossa ei ole mahdollista käsitellä väestön ikääntymisestä aiheutuvaa koko ongelmaa, mutta haluamme kuitenkin korostaa, että se lisää tarvetta supistaa velkaantumisastetta. Tämän voidaan todeta joissakin maissa vaikeuttaneen laskusuhdanteen aikana siirtymistä noudattamaan enemmän suhdannekiertoa tasoittavaa politiikkaa.

4.5.4. Talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirtymistä edeltävinä vuosina talouspolitiikan tiukentaminen oli hyvin korostetusti esillä. Politiikka on jatkunut tiukkana, mutta tiukentuminen on hidastunut samalla kun sen tarve on vähentynyt talousarvioiden saavutettua lähes tasapainoisen tilan ja uudistusten alkaessa tuottaa tuloksia. Useimmissa maissa muutoksiin on liittynyt sekä menojen leikkauksia että veronalennuksia, mikä on pienentänyt julkisen sektorin suhteellista osuutta. Joissakin maissa verotuksen muutokset on toteutettu muuttamalla veronkantojärjestelmää tai veron perustaa, niin että veron tuotto on lisääntynyt verokantaa nostamatta. Tämä on lisännyt verojärjestelmien oikeudenmukaisuutta.

4.6. Työllisyys

4.6.1. Työllisyyden kehityssuuntauksien tutkimiseksi on käytettävä työllisyystilastoja sisältäviä julkaisuja kuten "Employment in Europe". Jo tämä osoittaa, että Eurooppa-neuvoston päätelmiin sisällytettyä mainintaa työllisyydestä ei ole otettu huomioon kaikissa komission yksiköissä. Euroalueen maiden talouspolitiikan arvioinnissa ei todellisuudessa huomioida työllisyysvaikutuksia.

4.6.2. Espanjan, Belgian ja Irlannin työttömyysaste laski yli yhdellä prosenttiyksiköllä vuodessa kahden vuoden ajanjaksona 1999-2000. Belgia ja Irlanti onnistuivat tässä, vaikka niiden työttömyysaste ei ollut alun perin kovin korkea. Kahdeksan kahdestatoista maasta jäi jälkeen mahdollisesta -1 prosenttiyksikön vuotuisesta tavoitteesta ja kolme (Itävalta, Luxemburg ja Portugali) saavutti vain puolet tavoitteesta. Tosin niiden työttömyysasteet olivat jo muita alemmalla tasolla(11).

4.6.3. Työvoima-aste nousi nopeimmin Alankomaissa, Irlannissa, Luxemburgissa ja Espanjassa. Hitainta tämä kehitys oli Itävallassa, Saksassa ja Ranskassa. Kyseisinä vuosina tapahtuneiden työvoima-asteen muutosten ja aloitustason välillä ei ole selvää yhteyttä. Kehityserojen selittämiseksi on löydettävä muita tekijöitä.

4.6.4. Espanja näyttää selviytyneen näinä vuosina parhaiten, vaikka sen lähtökohtana olikin suurin työttömyys ja alhainen työvoima-aste. Itävallan menestys oli heikoin, mutta se aloitti alhaisesta työttömyydestä ja korkeasta työvoima-asteesta(12). Erilaisiin kehityssuuntauksiin voi olla eri syitä, mutta nämä työmarkkinoihin liittyvät näkökohdat näyttävät olevan lähentymässä.

4.6.5. Kasvuvauhti on luonnollinen eroja selittävä syy. On myös mahdollista todeta, että nopea kasvu korreloi voimakkaasti työllisyyden myönteisen kehityksen kanssa.

4.6.6. Joskus kansallisten työmarkkinoiden ristiriitainen kehitys edellyttää tarkempaa paneutumista työmarkkinoilla saavutettujen hyvien ja huonojen tulosten syihin. Joitakin syitä on löydettävissä 12 maan harkinnanvaraisista talouspoliittisista toimenpiteistä. Valmisteluryhmän laatiman talouspolitiikkaa maakohtaisesti esittelevän asiakirjan pohjalta voidaan todeta, että syyt vaikuttavat erilaisilta eri maissa.

5. Epäjohdonmukaiset suositukset

5.1. Jos huomioon otetaan muutkin politiikan alueet kuin talouspolitiikan laajat suuntaviivat, eräitä maita koskevat suositukset vuodeksi 2001 eivät vastaa hidastuneen kasvuvauhdin edellyttämän elvytyspolitiikan vaatimuksia. Taloudellista tilannetta (rahapolitiikka ja suhdanteet) koskevassa yleisessä arviossaan komissio on lähinnä huolissaan maista, joiden talouskehitys on ylikuumenemassa ja joissa on inflaatiopaineita. Maista, joissa kysyntä on liian heikkoa riittävän talouskasvun aikaansaamiseksi, ei ilmaista vastaavaa huolta. Tämä koskee myös useimpia hallituksia. Talouspolitiikan voidaan sanoa yleensä tukevan yhteistä rahapolitiikkaa nopean kasvun aikana, mutta hitaan kasvun kausina niiden välille saattaa syntyä ristiriitaa. Tämä on mielestämme nykyisen taloustilanteen ja sitä vastaavien talouspoliittisten suositusten kannalta hyvin huolestuttavaa.

5.2. Tietyn maan talouspolitiikan muihin maihin kohdistuviin vaikutuksiin kiinnitetään harvoin huomiota. Huomion kohteena ovat vain vaikutukset euroalueen yleistilanteeseen. Arviot näyttävät perustuvan lähinnä muun muassa kansallisten inflaatiovauhtien matemaattiseen vertailuun eivätkä taloudellisiin laskelmiin 12 talouden todellisista keskinäisistä suhteista. Tätä voidaan havainnollistaa ottamalla esimerkiksi Irlanti. Ecofin-neuvoston suositusta, jonka mukaan Irlannin tulisi noudattaa vähemmän elvyttävää politiikkaa, voidaan hyvin puolustaa, jos ajatellaan yksinomaan Irlannin taloutta. Tämän liiallisen elvytyksen vaikutukset euroalueeseen ovat kuitenkin hyvin vähäiset. Irlannin talous on niin rajoittunut, että sillä ei ole mitenkään havaittavaa vaikutusta inflaatiotavoitteen saavuttamiseen. Irlannin kauppakumppanit ovat suureksi osaksi euroalueen ulkopuolisia maita (esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta), joten sen ulkomaankaupan vaikutus euroalueen kumppaneihin on myös hyvin pieni.

5.3. Nopean kasvun vuosina työttömyyttä ja työllisyyttä kuvaavien tunnuslukujen suotuisa kehitys on helppo saavuttaa, koska ne ovat läheisesti sidoksissa kasvulukuihin. Hitaan kasvun aikana se on paljon vaikeampaa. Jos kasvu jää alle 3 prosenttiin, työllisyys ei automaattisesti parane. Jos valitun politiikan pääasiallisena tavoitteena pidetään edelleen budjettitasapainoa, työttömyyden lisääntymisriski on selvästi olemassa. Siksi kasvuvauhtia ja työllisyyden kehitystä on myös pidettävä talouspoliittisen keskustelun pääaiheina. Talouden nykyinen kehityssuuntaus on nyt niin selvä, että muutoksen on näyttävä komission asiakirjoissa ja neuvoston päätöksissä.

5.4. Koska osa vakaus- ja kasvusopimuksen periaatteista sisältyy perustamissopimuksen määräyksiin, niihin perustuvilla suosituksilla on suurempi painoarvo kuin tavoitteilla, jotka on vain hyväksytty neuvoston kokouksissa. Tällä oikeusperustan erolla ei pitäisi olla vaikutusta varsinaisiin poliittisiin suosituksiin. Poliittista toimintaa koskevien suositusten tulisi perustua pikemminkin taloudellisiin tosiseikkoihin kuin poliittiseen harkintaan.

6. Uusi tavoitekehys

6.1. Komission kertomuksista ja neuvoston päätöksistä saa selvästi sen vaikutelman, että ensisijaisia tavoitteita ovat hintavakaus, budjettitasapaino ja velan supistaminen. Jotta euron ensimmäisten käyttövuosien kokemuksista voitaisiin tehdä yleisiä johtopäätöksiä, mielestämme on tärkeää pyrkiä täyttämään vakaus- ja kasvusopimuksen tavoitteet. Sitten voidaan luoda sellainen politiikkojen yhdistelmä, jossa kaikki talouspoliittiset tavoitteet on otettu huomioon.

6.2. Kasvusta johtuvat vaikutukset näihin tavoitteisiin on laskettu tarkoin. Sen sijaan puuttuu tieto talouspolitiikan vaikutuksista kasvuun ja työllisyyteen. Tämä lienee suurin syy siihen, että suositukset ovat usein elvyttämispainotteisia. Budjettiylijäämän supistamista tai vajeen kasvattamista voidaan hyvin suositella, jos huomioon otetaan sekä finanssipolitiikka että kasvu ja työllisyys. Siksi Eurooppa-neuvoston päätelmissä mainittu keskipitkän aikavälin vähintään 3 prosentin kasvutavoite voitaisiin sisällyttää myös talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin ja vakaus- ja kasvusopimuksen.

6.3. Lissabonin Eurooppa-neuvostossa asetettiin työllisyyden pitkän aikavälin tavoite - työttömyyden vähentäminen täystyöllisyyden saavuttamiseksi. Työllisyysasteen pitkän aikavälin tavoitteeksi asetettiin miesten osalta 70 prosenttia ja naisten osalta 60 prosenttia. Näiden pitkän aikavälin tavoitteiden tulisi heijastua vakaus- ja kasvusopimuksessa keskipitkän aikavälin tavoitteina, joilla kannustetaan luomaan pitkän aikavälin tavoitteiden saavuttamiseen tähtääviä politiikkoja.

6.4. Nyt kun vakaus- ja kasvusopimuksesta on saatu kokemuksia muutaman vuoden ajalta, niitä voidaan arvioida ja samalla muokata euroalueen maiden talouspolitiikan perustaa. Edellä mainittujen ehdotusten lisäksi komitea korostaa joitakin politiikkaa koskeviin vuotuisiin suosituksiin sisältyviä joustavuuden periaatteita:

- Tavoitteita olisi pidettävä keskipitkän aikavälin tavoitteina, joten kunkin yksittäisen vuoden tuloksia tulisi tarkastella vastaavasti.

- Suhdannevaihtelut tulisi aina ottaa huomioon.

- Kutakin jäsenvaltiota koskevien lyhyen aikavälin arvioiden olisi aina perustuttava siihen, miten hyvin maa on onnistunut saavuttamaan pitkän aikavälin tavoitteet.

- Lyhyen aikavälin tavoitteita tulisi tarkastella myös suhteessa kunkin jäsenvaltion väestönkehitykseen.

7. Päätelmät

7.1. Yleisesti voidaan todeta, että on tarpeen parantaa talouspolitiikan koordinointia ja tehostaa makrotaloutta koskevaa keskustelua. Lisäksi vakaus- ja kasvusopimuksen täytäntöönpanoon liittyvät suositukset on syytä laatia aiempaa joustavammiksi. Komitea haluaa kuitenkin tuoda esiin myös hyviä maakohtaisia esimerkkejä, joissa budjettitasapainoa, velan supistamista, inflaatiovauhtia ja kasvua sekä työllisyyttä koskevat tavoitteet täyttyvät samanaikaisesti. Johdonmukaisen politiikan etsinnässä olisi myös otettava huomioon eläkejärjestelmien uudistamiseen liittyvät tavoitteet sekä pidettävä silmällä väestön ikääntymistä ja avainalueita koskevien julkisten investointien rahoittamista Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti.

7.2. Yhtenä ilmeisenä seurauksena on, että kasvun pitäminen vahvana saattaa osoittautua tehokkaammaksi tavaksi supistaa velkaantuneisuutta kuin toimenpiteet budjettiylijäämien keräämiseksi varsinaista velkojen maksua varten. Näin ollen vahvaan kasvuun tähtäävä politiikka on paras keino supistaa velkaa.

7.3. Joitakin esimerkkejä voidaan pitää rakenteellisina uudistuksina, joiden vaikutukset ovat pitkäaikaisia, kun taas toiset ovat pikemminkin suhdannevaihteluja tasoittavia toimia. Kreikan toimet veropetosten torjumiseksi muun muassa negatiivisella tuloverolla näyttävät tuottaneen tuloksia. Sekä tuloveroa että yritysverotusta koskevia verohelpotuksia Saksassa voidaan pitää hyvänä esimerkkinä suhdannevaihteluja tasoittavista toimista, vaikka se ei ollutkaan niiden päätavoitteena. Belgian menokatot ja alueellisten ja paikallisten viranomaisten kanssa tehty sopimus ovat parantaneet merkittävästi budjettitasapainoa. Alankomaiden mallia, jossa kasvun vaikutukset julkistalouteen jaetaan veronalennusten ja julkisen velan lyhentämisen kesken, on mielenkiintoista seurata. Vaikka malli saattaakin olla jakoperusteiltaan oikeudenmukainen, sen toimivuus suhdannekehitystä vakauttavana toimena saattaa osoittautua epävarmaksi. Suomen budjettipolitiikka näyttää kaiken kaikkiaan hyvin viritetyltä tarvittavan tiukan politiikan ylläpitämiseksi, vaikka tuotoissa ja menoissa tapahtuu jyrkkiä muutoksia tilanteessa, jossa rahapoliittinen tilanne on helppo ja kasvu voimakasta.

7.3.1. Jotkin maat ovat tehneet verojärjestelmäänsä muutoksia veronkierron vaikeuttamiseksi ja veropohjan laajentamiseksi. Nämä toimet ovat osoittautuneet tehokkaiksi, ja lisäksi ne ovat yhdenmukaistaneet eri verojärjestelmien rakennetta. Tällaiset muutokset ovat hyvin tärkeitä, ja niiden toteuttamista tulisi jatkaa.

7.3.2. Monet maat ovat alentaneet eri verokantoja. Nopean kasvun ansiosta niiden verotuotot eivät ole supistuneet. Sen sijaan verotuotot ovat edelleen kasvaneet. Kasvun hidastuessa tuottojen kasvu tuskin jatkuu, vaan ne alkanevat vähentyä. Veronalennusten kysyntää kasvattava vaikutus on mahdollisesti jo toteutunut, mutta toivotun tarjontaa kiihdyttävän vaikutuksen toteutuminen vie jonkin aikaa. Se saattaa tulla esiin vasta sellaisessa taloustilanteessa, jossa juuri kysyntäpuoli tarvitsisi tukea. Tämä kuvastaa vakavia ongelmia, joita verotuksellisten muutosten ajoituksesta saattaa aiheutua.

7.3.3. Veropohjien mahdollisen lähentymisen ja veronkiertomahdollisuuksien vähenemisen lisäksi painopiste näyttää nyt tosiasiassa siirtyneen työn ja tulojen verotuksesta muihin veroihin. Verojärjestelmien rakennetta ja verokantoja tarkasteltaessa havaitaan vähittäistä mutta kuitenkin selvää järjestelmien lähentymistä.

7.4. Jotkin maat ovat ottaneet käyttöön erityyppisiä menokattoja. Niiden avulla voidaan ratkaista joitakin ongelmia. Ne voivat esimerkiksi vähentää pyrkimystä kasvattaa rutiininomaisesti julkisia menoja heti, kun julkisia varoja on enemmän käytettävissä. Järjestelmää voidaan pitää "immuunina vaaleille", koska katoista päätetään usein ennalta ja päätökset tehdään yksimielisesti. Ne voivat kuitenkin aiheuttaa muita mahdollisia ongelmia kuten tarvetta tehdä muutoksia tulopuolella aina, kun tarvitaan suhdanteita tasoittavia toimia, sillä menopuoli on lyöty lukkoon useiksi vuosiksi etukäteen. Se on myös vähemmän joustava tilanteissa, joissa jotkin kattoihin vaikuttavat perusolosuhteet muuttuvat.

7.5. Nämä ovat muutamia havaituista "hyvistä esimerkeistä" - toiset niistä koskevat tiettyä maata ja toiset ovat varsin yleisluonteisia. On syytä korostaa, että vaikka esimerkit voivat soveltua hyvin tiettyyn maahan, ne eivät ole välttämättä hyviä kaikkien muiden kannalta. Tietyn maan talouden tila voi olla muihin verrattuna niin erilainen, että siellä tehoava toimenpide voi osoittautua muualla tehottomaksi tai vahingolliseksi. Siksi tässä lausunnossa esitettyjä esimerkkejä eri politiikoista ja niiden käyttöä yhdessä tai useammassa maassa koskevia huomautuksia on aiheellista pohtia kaikissa euroalueen maissa. Niiden soveltamisessa on kuitenkin otettava huomioon kunkin maan oma tilanne.

Bryssel 21. maaliskuuta 2002.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) Tässä lausunnossa käsitellään sellaisia talouspoliittisia näkökohtia, jotka sisältyvät budjettipolitiikka-käsitteeseen sekä julkisen talouden budjetin tulojen että menojen kannalta.

(2) EYVL C 139, 11.5.2001, s. 60.

(3) European Economy. Reports and studies, nro 3, 2000, nro 3, 2001, ja Employment in Europe.

(4) Työvoima-aste (aktiivinen työvoima prosentteina) tarkoittaa työllisten ja työttömien prosentuaalista osuutta potentiaalisesta työvoimasta.

(5) Stability and Growth Pact.

(6) Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 2 artikla.

(7) KOM(2001) 355 lopullinen, s. 3.

(8) Public Finances in EMU - 2001, s. 2 (European Economy Reports and studies nro 3, 2001).

(9) Automaattisia vakauttajia käsitellään tarkemmin TSK:n lausunnossa, EYVL C 139, 11.5.2001, s. 60.

(10) Julkishallinnon kiinteän pääoman bruttomuodostus, EU15, Eurostat.

(11) Luxemburg on erityistapaus, jonka hyvä työmarkkinakehitys vaikuttaa merkittävästi naapurimaihin.

(12) Luxemburg on erityistapaus, jonka hyvä työmarkkinakehitys vaikuttaa merkittävästi naapurimaihin.