Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Komission kertomus vuodelta 1996 Naisten ja miesten yhtäläiset mahdollisuudet Euroopan unionissa"

(97/C 296/06)

Komissio päätti 13. helmikuuta 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta "Komission kertomus vuodelta 1996 Naisten ja miesten yhtäläiset mahdollisuudet Euroopan unionissa".

Asian valmistelusta vastannut sosiaali-, perhe-, koulutus- ja kulttuuriasiain jaosto antoi lausuntonsa 26. kesäkuuta 1997. Esittelijänä oli Dédée Drijfhout-Zweijtzer.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 9. heinäkuuta 1997 pitämässään 347. täysistunnossa seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 113 ääntä puolesta, 2 vastaan, ja 2 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Ajatus naisten ja miesten yhdenvertaista kohtelua käsittelevästä vuosikertomuksesta esitettiin naisten ja miesten tasa-arvoisia mahdollisuuksia koskevassa neljännessä yhteisön toimintaohjelmassa (vuosiksi 1996 2000). Talous- ja sosiaalikomitea tuki aloitetta 22. marraskuuta 1995 antamassaan lausunnossa. Komissio hyväksyi ensimmäisen vuosikertomuksen 12. helmikuuta 1997.

1.2. Ensimmäisen vuosikertomuksen esipuheesta käy ilmi, että komissio pyrkii kertomuksellaan kolmeen päätavoitteeseen: esittelemään naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevaa yhteisön politiikkaa, virittämään tavoitellusta edistyksestä ja kehitettävästä politiikasta käytävää keskustelua "strategia" sekä tarjoamaan vertailukohdan komissiolle, EU:n jäsenvaltioille ja jäsenyyttä hakeville maille- "lähentyminen".

1.3. Kertomuksessa pyritään esittämään yhteisön ja kansallisen tason suuntaukset ja saavutettu edistys tasapainoisesti. Näin asiakirja toimii myös yhtäläisten mahdollisuuksien seurantavälineenä. Sen ensimmäisen osan rakenne on neljännen toimintaohjelman rakenteen kaltainen. Vuosikertomuksen toisessa osassa käsitellään erästä yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan keskustelun aihetta.

2. Yleistä

2.1. Komissiolla on jo aikaisemminkin ollut hyvin merkittävä asema naisten ja miesten yhdenvertaisia mahdollisuuksia koskevan yhteisöpolitiikan muotoilussa. Mainittakoon erityisesti komission lakiehdotukset, jotka ovat johtaneet yhdenvertaista kohtelua koskevien direktiivien hyväksymiseen, ja viisivuotisten toimintaohjelmien laatiminen ja toteuttaminen. Nämä toimintaohjelmat ovat toistuvasti antaneet uutta virikettä naisten asemasta käytävään laajaan keskusteluun. Tämä politiikka on osaltaan vaikuttanut siihen, että miesten ja naisten yhdenvertainen kohtelu on saanut osakseen laajempaa huomiota ja että yksittäiset jäsenvaltiot ovat todella edistyneet tässä asiassa, osittain Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen päätösten ansiosta. Tämän ensimmäisen naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia unionissa koskevan laajan kertomuksen hyväksyminen merkitsee sekä tervetullutta lisää yhteisön tähänastiseen politiikkaan että ennen kaikkea uutta askelta yhteisön yleisen ja eheän tasavertaisuuspolitiikan kehityksessä. Siksi tämä aloite, johon talous- ja sosiaalikomitea on erittäin tyytyväinen, ansaitsee täyden kiitoksen, ja asiakirja puolestaan ansaitsee laajan levikin.

2.2. Mutta vielä on pitkä tie kuljettavana, kuten neljännen toimintaohjelman esittelyn yhteydessä todettiin. Voidaan myös yhtyä vuosikertomuksessa esitettyyn huomautukseen, että tasa-arvon edistäminen edellyttää kunnianhimoista lähestymistapaa, johon kuuluu, "ettei rajoiteta naisten auttamiseen tarkoitettujen erityisten toimenpiteiden toteuttamiseksi tehtäviä ponnisteluja vaan että otetaan kaikkiin yleisiin toimenpiteisiin ja politiikkoihin mukaan tasa-arvon saavuttamisen tavoite." (s. 10)

Vuosikertomuksessa esitetyt runsaat ja varsin tuoreet tilastotiedot, jotka koskevat naisten aseman eri piirteitä työmarkkinoilla ja heidän osallisuuttaan päätöksenteossa, osoittavat, ettei tähänastisella politiikalla ole (vielä) ollut toivottua tehoa, eivätkä sen tulokset ole aina olleet tyydyttäviä. Esitetyt tosiasiat eivät sinällään muuta kuvaa, joka asiasta on muodostunut. Tästä huolimatta tämän aineiston kokoamien samaan asiakirjaan on erittäin hyödyllistä erityisesti niille, jotka eivät suoranaisesti ole vastuussa yhdenvertaisuuspolitiikasta mutta joita se käytännössä kuitenkin koskee tai saattaa tulevaisuudessa koskea. Asiakirjassa selvitetään laajasti nykytilannetta, mutta kohdittain annetaan myös tietoja menneestä kehityksestä. Sopiikin kysyä onko paikallaan luokitella käsillä oleva komission asiakirja "vuosikertomukseksi". Valittu esitystapa on kyllä ymmärrettävissä, koska julkaisu on ensimmäinen laatuaan, mutta TSK:n mielestä jatkossa olisi syytä käyttää toisentyyppistä esitysmuotoa. Asiaan palataan yksityiskohtaisemmin kohdassa 4: Ehdotuksia ja suosituksia.

2.3. On myös tärkeää pohtia mihin tämäntyyppisellä vuosikertomuksella pyritään. Esipuheesta käy ilmi, etteivät nämä pyrkimykset suinkaan ole vähäiset, ja voidaankin kysyä, eivätkö asetetut tavoitteet ole liian laajat ja kunnianhimoiset. Voidaan nimittäin todeta, ettei asiakirja monilta osin täytä niitä odotuksia, joita ilmoitetut tavoitteet synnyttävät.

2.4. Vaikka TSK ymmärtääkin, että syynä lopputulokseen saattaa olla se, ettei yhteisöllä ole toimivaltaa tietyillä aloilla, on kuitenkin todettava, ettei tavoiteltua tasapainoa ole kaikilta osin saavutettu. Tämä koskee ennen muuta tiettyjen kehityskulkujen esittelyä yhteisö- ja kansallisella tasolla: toisinaan selvitetään laajasti kansallisten politiikkojen kehitystä, mutta yhteisötoimista annetaan hyvin niukasti tietoja (esim. 2. luvussa ja erityisesti kohdassa 2.2, jossa käsitellään työllisyysstrategioita) tai päinvastoin (esim. luvussa 5, jossa keskitytään pelkästään yhteisöpolitiikan kuvailuun). Eri aiheiden ja lukujen (ja niiden jaksojen) keskinäiset painosuhteet eivät myöskään ole kohdallaan. Niinpä joitakin aiheita käsitellään aivan liian suppeasti (esim. 5 luvussa "Naisten mahdollisuudet käyttää oikeuksiaan").

2.5. Komission mukaan kertomuksen on toimittava tasa-arvopolitiikan seurantavälineenä. Luontevalta tuntuu ajatella, että tarkoitetaan vuosikertomuksen tarjoavan mahdollisuuden tarkastella yhteisöpolitiikan vaikutuksia jäsenvaltioissa. Eräissä asiakohdissa komissio toimiikin juuri näin. Tulos on hyvä erityisesti yhteisön rakennepolitiikan ja rakennerahastojen käytön osalta, mutta eräissä jaksoissa se on vain tyydyttävä (esim. lastenhoitoa ja oikeuksien käyttöä käsittelevissä kohdissa). Mahdollisesti kertomuksen luonteesta johtuu, että (omaa) politiikkaa arvioidaan vain rajoitetusti (rajoitetun kriittisesti). TSK:n toivoma toisentyppinen esitysasu tarjoaa tähän paremmat mahdollisuudet (ks. kohtaa 4.1 jäljempänä).

On kuitenkin aivan toinen kysymys, miten yhteisö asettaa politiikkansa päätavoitteet, varsinkin kun muistetaan, että neljännen toimintaohjelman talousarviota on supistettu.

2.6. Edellä sanotusta riippumatta voidaan todeta, että kertomuksessa käytetty lähestymistapa, jossa huomio kohdistetaan yhtäläisiin mahdollisuuksiin, on liian rajoittunut. Syntyy nimittäin vaikutelma, että naiset ovat oikeuksiensa osalta jo nyt yhdenvertaisessa asemassa miesten kanssa. Molempien merkitys on aivan yhtä olennainen: yhtäläiset oikeudet luovat perustan yhtäläisille mahdollisuuksille. Keskityttäessä yhtäläisiin mahdollisuuksiin ja kumppanuuden ja valtavirtaistamisen käsitteisiin on vaarana että unohdetaan, että yhtäläisiin oikeuksiin tulee kiinnittää jatkuvaa huomiota. Tämä vaara ei ole pelkästään kuvitteellinen. Tästä on osoituksena jo edellä mainittu kertomuksessa osoitettu vähäinen huomio tapaan, jolla jäsenvaltiot ovat panneet täytäntöön yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevia direktiivejä. Myöskään niiden (yhteisön ja kansallisten) oikeuskeinojen käyttöön, jotka takaavat naisille yhdenvertaisen kohtelun, ei vakavasti paneuduta. Tätä vaikutelmaa vahvistaa havainto, ettei kertomuksessa oteta kantaa keskusteluun, jota parhaillaan käydään yhdenvertaisen kohtelun periaatteen sisällyttämisestä yhteisön perustamissopimukseen (ks. TSK:n antama Kalanke-asiaa koskeva lausunto) (). Tällaisen jakson puuttuminen on sitäkin silmiinpistävämpää, koska vuosikertomuksen neljänteen lukuun on kyllä otettu mukaan Rooman peruskirjan 18. toukokuuta 1996 allekirjoitettu teksti otsikolla "Naiset politiikan ja yhteiskunnan uudistajina. Siinä todetaan: `Julistamme [siis: me Euroopan unionin jäsenvaltioiden naisministerit] sitoutuvamme tukemaan naisten ja miesten välisen tasa-arvon sisällyttämistä Euroopan uuteen sopimukseen.` TSK on kannattanut tätä sekä neljännestä toimintaohjelmasta antamassaan lausunnossa" () että komission ehdotusta direktiivin 76/207/ETY muuttamisesta koskevassa lausunnossaan ().

2.7. Todettakoon vielä, että EU turvautuu yhteisöpolitiikkaa muotoillessaan yhä laajemmassa mitassa erityyppisiin välineisiin, jotka eivät ole luonteeltaan sitovia. Komission lähtökohta näyttää olevan, että esimerkiksi suosituksetkin velvoittavat jäsenvaltioita (ks. s. 97) ehkä eivät välittömästi, mutta joka tapauksessa EY:n perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun yhteisöuskollisuuden periaatteen nojalla. Voidaan sitäpaitsi kysyä, miten ne toimijat, joiden oletetaan soveltavan näitä välineitä ja asiakirjoja, saavat tietää niistä (esim. samapalkkaisuutta koskevasta ohjesäännöstä) ja miten niiden noudattamista valvotaan. Kertomuksessa ei tätä kysymystä valaista.

3. Erityistä

3.1. 1. luku: Yhteistyökumppanuuden rakentaminen muuttuvassa yhteiskunnassa

3.1.1. Uuden yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan politiikan laaja-alaisuus ja yhtenäisyys on myönteinen asia. Esimerkkinä tästä on komission kertomukseen sisältyvä valtavirtaistamisen periaatteen esittely (mainstreaming). Valtavirtaistaminen määritellään siinä "naisten ja miesten ensisijaisten tavoitteiden ja tarpeiden huomioon ottamiseksi yhteisön kaikissa politiikoissa."Tässä yhteydessä huomautetaan aiheellisesti, että valtavirtaistamisen periaatetta sovellettaessa on samanaikaisesti käytettävä myös yhteisön oikeudellisia välineitä, rahoitusta sekä analyysi- ja järjestelymahdollisuuksia. On myös selvää, että yhtäläisiä mahdollisuuksia koskeva politiikka voidaan perustaa vain vankoille tilastotiedoille. Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskeva politiikka on kuitenkin niin monisyistä ja kehkeytyy sitä paitsi siinä määrin hitaasti, että valtavirtaistamisen rinnalla tarvitaan erityistoimia varsinkin ammatinharjoittamista ja taloudellista riippumattomuutta edistäviä toimia.

Valitettavasti kertomuksessa tyydytään vain viittaamaan siihen, miten monimutkaista valtavirtaistamisen periaatteen soveltaminen käytäntöön on ja minkälaisiin ongelmiin tässä törmätään. Vaikka politiikan eri lohkoilla käyttökelpoisiin valtavirtaistamisen strategioihin luodaankin lyhyt yleiskatsaus, näitä ajatuksia ei kehitellä edelleen eikä esitellä toimia, joihin yhteisö on ryhtynyt tai on aikeissa ryhtyä, jotta valtavirtaistamisen periaatteesta tulisi todellinen liikkeellepaneva voima. Alankomaita lukuunottamatta kertomuksessa ei myöskään mainita tämän periaatteen soveltamisesta eri jäsenvaltioissa (ei ainakaan sellaisista toimista, joihin valtavirtaistaminen yhteisön yleisenä periaatteena olisi antanut aihetta).

Vuosikatsauksessa hahmoteltuun Alankomaiden tilanteeseen sitä paitsi liittyy kaksi kiintoisaa piirrettä, joihin yhteisön tasolla kannattaisi tarkemmin paneutua. Kyse on ensinnäkin erityyppisten poliittisten toimien naisten vapautumiselle aiheuttamien vaikutusten ennakkoarvioinnista (Emancipatie Effectrapportage). Ehkäpä tämänkaltainen väline voitaisiin kehittää myös yhteisöpolitiikan arviointia varten, eikä tässä yhteydessä tulisi myöskään unohtaa muissa jäsenvaltioissa näihin tarkoituksiin kehitettyjä välineitä. Viimeaikaiset tapahtumat Alankomaissa osoittavat lisäksi, että valtavirtaistamispolitiikkaan saattaa kätkeytyä vaara, jos se esimerkiksi johtaa erityisen emansipaatio-neuvontaelimen lakkauttamiseen (kuten Alankomaissa tapahtui vapautumista käsittelevälle neuvostolle [Emancipatieraad]) ennen kuin on käynyt selväksi, missä määrin vapautumiseen ja yhtäläisiin mahdollisuuksiin liittyvät kysymykset voidaan yhdistää tai sisällyttää muiden (neuvoa-antavien) elinten toimintaan.

Komission tiedonannossa "Naisten ja miesten yhtäläisten mahdollisuuksien sisällyttäminen yhteisön politiikkaan ja toimintaan kaikilla aloilla" esitetyn arvion mukaan valtavirtaistamisen periaatteen toteutuksessa ja soveltamisessa olisi vuoden 1996 aikana pitänyt edistyä merkittävästi. Ennen muuta olisi pitänyt ryhtyä poliittisten toimien jatkuvan tarkkailun ja arvioinnin valmisteluun ja seurannassa käytettävistä analyyttisistä mittausvälineistä ja -menetelmistä olisi pitänyt sopia. Asiakirjassa luvattiin myös, että ensimmäisessä vuosikertomuksessa esiteltäisiin sekä jäsenvaltioiden politiikkaa ja toimia että yhteisön toimintaa tällä alueella. Koska vuosikertomuksessa on tuskin minkäänlaisia viittauksia näihin seikkoihin, voidaan päätellä, ettei jäsenvaltioissa ole vielä riittävästi edistytty tässä asiassa, mikä on valitettavaa.

3.1.2. Yhtäläisten mahdollisuuksien periaatteen asteittain lisääntyvä soveltaminen yhteisön rakennepolitiikassa ja siis (nykyisin) myös kaikkiin rakennerahastoihin , ja sen myönteinen vaikutus esimerkiksi pitkäaikaisesti työttöminä olleiden naisten työllistämiseen osoitettaviin määrärahoihin, on rohkaisevaa kehitystä. Tilanteen parantumisesta huolimatta säilyy kuitenkin vaikutelma, että liian vähäinen osa rakennerahastojen varoista hyödyttää naisia. Sama koskee myös Sokrates- ja Leonardo-ohjelmien puitteissa käynnistettyjä hankkeita. Tarvitaan jatkuvaa tarkkailua ja arviointia sukupuolten kannalta, jos rahastojen ja ohjelmien avulla halutaan parantaa yhtäläisiä mahdollisuuksia. Tämä koskee kaikkia niitä aloja, joilla on esteitä yhtäläisten mahdollisuuksien edistämiselle.

3.1.3. Koska vuosikertomus on suunnattu laajalle lukijakunnalle, on sitäkin harmillisempaa todeta, ettei yhteiskunnallista vuoropuhelua ja työmarkkinaosapuolia käsittelevässä jaksossa ole syvällisemmin paneuduttu kysymyksiin, joita työmarkkinaosapuolet käsittelevät sosiaalipoliittisen pöytäkirjan puitteissa. Jaksossa kiinnitetään hyvin vähän huomiota esimerkiksi ensi vaiheen tuloksiin neuvotteluista, joita mainitun pöytäkirjan perusteella käydään naisten ja miesten tasa-arvosta työpaikoilla.

TSK painottaa, että mahdollisuus, jonka sosiaalipolitiikkaa koskeva pöytäkirja tarjoaa työmarkkinaosapuolten harjoittamaan itsesääntelyyn, ei vapauta komissiota vastuusta kehittää omia välineitään yhtäläisten mahdollisuuksien edistämiseen, eikä varsinkaan silloin, kun kyseessä ovat "vaikeat aiheet".

3.2. 2. luku: Naiset ja miehet muuttuvassa taloudellisessa ympäristössä

3.2.1. Luvussa kartoitetaan naisten asemaa ja heidän osallistumistaan työmarkkinoilla monine eri muotoineen; tähän käytetään yli puolet luvun sivumäärästä. Eräs tärkeimmistä yleisistä huomioista on, että voidaan edelleenkin puhua naisten ja miesten välisestä palkkakuilusta, jonka avaintekijöinä ovat naisten keskittyminen matalapalkka-aloille ja ammatillinen erottelu työmarkkinoilla. Kuten jo todettiin, tämä ei ole mikään mullistava uutinen. On kuitenkin syytä korostaa uudelleen, että oikeus työhön ja taloudelliseen riippumattomuuteen on eräs yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan politiikan tärkeimmistä tavoitteista. Töiden selvä erottelu merkitsee sekä yhtäläisten mahdollisuuksien estettä että laadullista ongelmaa eräillä aloilla. Suurin tiedotuksesta saatava hyöty lieneekin siinä, että työnantajat ja muut asianomaiset tahot tiedostavat nämä ongelmat. On valitettavaa, että kertomuksessa sivuutetaan tehtävien arviointiin liittyvät ongelmat. Etupäässä naisten suorittamien työtehtävien huono sijoittuminen tehtäväarviointi- ja palkkataulukoissa on kuitenkin tärkeä syy naisten (liian) matalaan palkkatasoon.

3.2.2. On tärkeää muuttaa myös koulutusjärjestelmää, jotta edellä kuvatut asetelmat voidaan murtaa. Lausunnossa, jonka TSK antoi naisten ja miesten tasa-arvoisesta osallistumisesta päätöksentekoon, () todetaan muun muassa, että on tärkeää rohkaista nuorukaisia ja miehiä valitsemaan perinteisesti naisvaltaisina pidettyjä ammatteja. Tarvitaan pedagogista tutkimusta ja kehittelyä, jotta naisten opiskelumahdollisuuksia voidaan lisätä ja kasvattaa heidän tietoisuuttaan omista voimavaroistaan, mikä puolestaan tarjoaa heillä paremmat mahdollisuudet saada jalansijaa uusissa ammateissa ja samalla kannustaa heitä itsenäiseen toimintaan. Myös koulutus- ja opintotukijärjestelmät ovat osoittautuneet hyödyllisiksi, koska ne antavat kaikille työelämässä oleville mahdollisuuden laajentaa säännöllisesti tietojaan ja valmiuksiaan.

3.2.3. Sukupuolten välistä palkkakuilua käsittelevä jakso on epätyydyttävä sekä analyysin että johtopäätösten osalta. Eurostatin tuottamien hyvin rajallisten tilastotietojen mukaan eurooppalaiset naiset ansaitsevat keskimäärin 20 % vähemmän kuin vastaavissa tehtävissä työskentelevät miehet. Mainittuun lukuun päätymistä perustellaan heikosti vaikuttaa siltä, että tämä luku koskee lähinnä käsiteollisuutta. Komission lupaaman Eurostatin tutkimuksen naisten ja miesten palkkaeroista odotetaan ilmestyvän kesäkuussa 1997, ja mm. TSK odottaa sitä suurella mielenkiinnolla.

3.2.4. Tässä luvussa todetaan perustellusti, että naisten keskinäiset erot ovat kasvussa. On erityisen ikävää, että arimmassa tai heikoimmassa asemassa olevien "naisryhmien" kuten maahanmuuttajien tai etnisiin vähemmistöihin kuuluvien tai vanhempien naisten, yksinhuoltajien, miehensä omistamassa yrityksessä työskentelevien, työmarkkinoille palaavien tai vammaisten naisten tilanteen käsittely joko laiminlyödään tässä esityksessä kokonaan tai se sivuutetaan lyhyellä maininnalla. Tässä ei nimittäin ole pelkästään kyse naisista, jotka haluavat ja pystyvät työskentelemään, vaan myös naisista, joiden henkilökohtainen tilanne ei salli heidän osallistumistaan työelämään. Viimeksimainitun naisryhmän tulot ovat heikot. TSK:n mielestä ei voida tyytyä vain toteamaan yksikantaan, että erot naisten välillä kasvavat, vaan on sanottava selkeästi, että näiden heikossa asemassa olevien tilanne edellyttää yhteisön taholta tarkempaa huomiota ja aktiivisempaa otetta. Komitea kehottaa Eurostatia kokoamaan mitä pikimmin edellämainittuja ryhmiä koskevia tietoja. TSK joutuu ikävä kyllä vielä toteamaan, että naisten tilanteessa näkyy yhteisössä myös maantieteellinen jakauma.

3.2.5. Työllisyyden parantamiseen tähtäävät kansalliset monivuotiset ohjelmat, jotka perustuvat Eurooppa-neuvoston Essenissä sopimiin viiteen ensisijaiseen tavoitteeseen, ovat osoitus myönteisestä kehityksestä. Ensisijaisten tavoitteiden joukossa on myös maininta, että työttömien naisten vaikeaan tilanteeseen on kiinnitettävä huomiota. On kuitenkin valitettavaa, että aihe "miesten ja naisten yhtäläiset mahdollisuudet" on jäänyt vähäiselle huomiolle monivuotisia ohjelmia muotoiltaessa, vaikka useimmat valtiot ovatkin päättäneet naisia suosivista tai erityisesti heille suunnatuista toimista. Myös toisen ohjelmakierroksen (1996) ohjelmista on todettava, ettei sukupuolinäkökulma ole niissä yleispoliittisena periaatteena. Ruotsi muodostaa tässä suhteessa poikkeuksen.

Naisten epätyydyttävä asema EU:ssa, jota edellä on kuvattu, sekä sukupuolinäkökulman puuttuminen useimmista työllisyyttä parantamaan tarkoitetuista monivuotisista ohjelmista vaikka kyseessä on yksi yhteisön nykyisen yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan politiikan painopistealueista edellyttää yhteisöltä aktiivisuutta. Vaikka (esimerkiksi) yhteisöpolitiikkoja pidetäänkin ratkaisevan tärkeinä, unionin toiminta näyttää paljolti rajoittuvan yhtäläisten mahdollisuuksien edistämistä koskeviin poliittisiin julistuksiin (kuten Madridissa kokoontuneelle Eurooppa-neuvostolle annettu kertomus). On todettava, että Euroopan yhteisön tähänastiset toimet (rakennerahastoja lukuunottamatta) ovat liian yleisluontoisia ja liian harvoin niin konkreettisia, että valtavirtaistamisen periaate ja sukupuolinäkökulman käyttö olisi voitu viedä kovinkaan pitkälle, kun sovittua politiikkaa toteutetaan.

3.3. 3. luku: Työn ja perheen yhteensovittaminen

3.3.1. Lasten synnyttäminen vaikuttaa merkittävästi naisten osallistumiseen työmarkkinoille. Tämä vaikuttaa suuressa määrin työ- ja perhe-elämän yhdistämiseen. TSK on huolestunut siitä, että eräissä jäsenvaltioissa on säästötoimien yhteydessä puututtu myös lastenhoitopalvelujen määrärahoihin. Tällä on haitallinen vaikutus yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevaan politiikkaan. Perheen tehtäviä täydentävien laitosten tarjoamien palvelujen riittämättömyydestä voi olla seurauksena, että naiset voivat ottaa vastaan vain epätyypillistä tai koulutustaan vastaamatonta työtä tai että he eivät voi käydä töissä ollenkaan.

Haittoihin voidaan lisätä vielä vaikutukset naisten terveyteen. Viimeaikaiset tutkimukset Norjassa ja Ruotsissa osoittavat, että kokopäivätyön ja kotona tehtävän (epätasa-arvoisesti jaetun) palkattoman työn aiheuttama kaksinkertainen työtaakka vaikuttaa yhä haitallisemmin naisten terveyteen.

Lastenhoidon ohella saattaa myös vanhuksista tai omista vanhemmista tai sairaasta elämänkumppanista huolehtiminen vaikeuttaa työ- ja perhe-elämän yhdistämistä. Kertomuksessa ei näitä ongelmia aseteta laajempiin yhteyksiin ja viimeksimainittua hoitonäkökulmaa ei tarkastella ollenkaan. Niinpä ei myöskään pohdita, mitä seurauksia hoitotyön ja ansiotyön yhdistämisestä ja sosiaaliturvan riittämättömyydestä on tässä yhteydessä.

Jäsenvaltioiden lastenhoitopalveluita kuvaillaan kyllä jossain määrin, mutta komission mielestä käytettävissä olevasta aineistosta on vaikea päätellä, vastaavatko lastenhoitopalvelut lastenhoitoa koskevan suosituksen periaatteita (kohtuuhintaisuus, saatavuus, luotettava hoito jne). Vaatimukset täyttävän tiedon keräämiseen ja tulkintaan ei ole olemassa yhtenäistä järjestelmää. TSK:n mielestä komission kannattaa tutkia tällaisen järjestelmän perustamisesta tehtyjä ehdotuksia.

Euroopan komission lastenhoitoa ja muita työ- ja perhe-elämän yhteensovittamiseen tähtääviä toimenpiteitä käsittelevä verkosto perustettiin toisen ja kolmannen toimintaohjelman yhteydessä. Verkoston piirissä keskitytään kysymyksiin, jotka vaikuttavat mahdollisuuksiin yhdistää työ- ja perhe-elämä. Näihin kuuluvat lastenhoito, vanhemmille taattavat tasavertaiset oikeudet osallistua työelämään sekä miesten osuus lastenhoidossa. Verkosto piti heti alusta pitäen laatukysymyksiä ratkaisevan tärkeinä. Verkosto lakkautettiin neljännen toimintaohjelman hyväksymisen yhteydessä. Lastenhoitoon (myös koulun ulkopuolella suoritettavaan) kiinnitetään liian vähän huomiota, vaikka sen laiminlyönnillä on kielteinen vaikutus naisten ja miesten yhtäläisiin mahdollisuuksiin. Komitea katsookin, että jos yhteisön taholta ei pystytä kehittämään tarkoituksenmukaisia aloitteita näiden ongelmien ratkaisemiseksi, verkosto on perustettava uudelleen.

3.3.2. On myönteistä, että kertomuksessa tarkastellaan vero- ja sosiaalipolitiikkaa kiinnittäen huomiota sellaisiin seikkoihin, jotka saattavat ehkäistä naisten tuloa työmarkkinoille, ja että sosiaaliturva- ja verotusjärjestelmien yksilöimistä kohtaan tunnetaan lisääntyvää kiinnostusta. Näiden järjestelmien tulee perustua yksilökäsitteelle. Tämä on ainoa oikea lähtökohta. Näin toimittaessa on kuitenkin pidettävä huolta siitä, ettei johdannaisia oikeuksia poistettaessa heikennetä naisten (ja kaikkein haavoittuvimmassa asemassa olevien ryhmien) taloudellista tilannetta. Tähän liittyen on siis järjestettävä riittävä määrä korvaavaa tukea (teemana köyhyyden vastainen taistelu). Jäsenvaltioissa meneillään olevat vertailevat tutkimukset voivat tarjota pohjan tätä alaa koskeville ehdotuksille.

Tämän ohella on kiinnitettävä huomiota vaikutuksiin, joita sosiaaliturvan yksityistämisellä mahdollisesti on naisten asemaan työmarkkinoilla ja naisten ja miesten yhdenvertaisen kohtelun kannalta. Esimerkiksi sairasvakuutuslainsäädännön yksityistäminen Alankomaissa vaikuttaa kaikkiin työntekijöihin, mutta kipeimmin tämän muutoksen tuntevat vaihtelevia työaikoja noudattavat työntekijät ja kotitaloushenkilökunta, joista, kuten tunnettua, suurin osa on naisia (hankaluuksia on erityisesti sairauspäivärahojen suhteen). Sama toteamus pätee myös sosiaaliturvaan, josta päätettäessä ei juurikaan ole ajateltu niin sanotun epätyypillisen työn eri muotoja (siis muita kuin vakinaista säännöllisesti kokopäiväistä työtä tarkoittavia työsopimuksia), koska ennen muuta naiset hoitavat tämäntyyppisiä tehtäviä. TSK:n mielestä nämä yksityistämisen piirteet ovat mitä sopivin tutkimuskohde komission seuraavaa vuosikertomusta ajatellen, ottaen erityisesti huomioon sen naisiin kohdistuvat vaikutukset.

Edelliseen liittyen lienee aiheellista esittää suositus, että seuraavassa vuosikertomuksessa sosiaaliturvaongelmat asetettaisiin laajempaan yhteyteen, eli nykyisten direktiivien (79/7, 86/378, mutta myös itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevan direktiivin nro 86/613) ja yhdenvertaista kohtelua sosiaaliturvakysymyksissä koskevan direktiivin täydentämistä koskevan kolmannen direktiivimuutosehdotuksen muodostamaan kehykseen.

3.4. 4. luku: Sukupuolten välisen tasapuolisuuden edistäminen päätöksenteossa

3.4.1. Vuosikertomuksessa esitetty selvitys asioiden nykytilasta on osoitus naisten tältäkin osin huonommasta asemasta. Vuoden 1997 lopussa tiedetään, onko neuvoston 2. joulukuuta 1996 hyväksymä suositus naisten ja miesten tasapainoisesta osallistumisesta päätöksentekoon ollut omiaan parantamaan tilannetta. On myönteistä, että komissio on ottanut suosituksessa esitetyt tavoitteet henkilökuntapolitiikkansa ohjenuoriksi, mutta sen tulokset ovat valitettavasti olleet toistaiseksi riittämättömiä. Mutta jos näihin tavoitteisiin todella pyritään, voi tämä politiikka tarjota hyvän esimerkin jäsenvaltioille, työmarkkinaosapuolille, hallituksista riippumattomille järjestöille jne.

Jatkuvaan arviointiin ja keskusteluun liittyen on kuitenkin tärkeää asettaa asianmukaisella tasolla lukumääräisiä tavoitteita ja aikatauluja, jotta voidaan edistää viimeksimainittujen mainittujen tahojen osallistumista tähän toimintaan.

3.5. 5. luku: Naisten mahdollisuus käyttää oikeuksiaan

3.5.1. Heti aluksi on todettava, että 5. luvun otsikko on osittain epätarkka. Itse asiassa vain pienessä osassa lukua käsitellään ongelmia, jotka liittyvät niiden oikeuksien käyttöön, jotka yhteisön lainsäädäntö (ja myös kansallinen lainsäädäntö) takaa naisille yhtäläisten mahdollisuuksien toteuttamiseksi.

Luku avataan yhteisölainsäädännön ja sen kehityksen kuvauksella. Tämä esitys on kuitenkin liian suppea ja puutteellinen seuraavista syistä. Luvussa käsitellään ainoastaan yhteisötason kehityskulkuja (siis Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeudenkäytössä ja yhteisölainsäädännössä tapahtuneita). Jäsenvaltioissa tehtävälle yhteisöoikeuden ja yhteisöpolitiikan täytäntöönpanolle ja käytölle ei juurikaan anneta huomiota, vaikka olisi erityisen kiintoisaa saada tietää puutteista näillä aloilla (esim. käsitteen "epäsuora syrjintä" soveltamisessa). Ei ole kovinkaan järkevää raportoida yhteisötasolla tapahtuvasta kehityksestä, samalla kun lainsäädännön ja politiikan toteuttaminen ja käyttö jäsenvaltioissa (mihin ne lopultakin kuuluvat) jäävät tarkastelun ulkopuolelle. On hämmästyttävää, ettei raskautta ja äitiyttä koskevasta direktiivistä kerrota muuta kuin sen sisältö. Vaikka komissio ei ehkä vielä ole saanutkaan kansallisilta viranomaisilta raportteja tämän direktiivin täytäntöönpanosta (mille annettu määräaika päättyi lokakuussa 1994), olisi näitä tietoja ollut saatavissa Euroopan komission oikeudellisten asiantuntijoiden verkoston ko. aiheesta laatimasta selvityksestä.

Vuosikertomuksen tässä osassa tyydytään liian usein vain toteamaan tapahtunut kehitys tarkemmin analysoimatta sen seurauksia. Niinpä täytyykin pitää huolestuttavana, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuin näyttää omaksuneen joustavamman linjan asioissa, joihin liittyy syrjinnän tosiasiallinen hyväksyminen (taloudellisen tasapainon säilyttämisen ja sosiaalipolitiikan laillisuustavoitteiden nimissä).

3.5.2. Komissio ei juurikaan arvostele omaa toimintaansa tarkastellessaan yhdenvertaista kohtelua koskevan yhteisölainsäädännön soveltamista. TSK:n tiedossa on, että oikeudellisten asiantuntijoiden verkosto on toistuvasti esittänyt, että komission tulisi toimia aloitekykyisemmin tapauksissa, joissa jäsenvaltiot ovat rikkoneet täytäntöönpano- ja soveltamismääräyksiä, ja käyttää perustamissopimuksen 169 artiklassa säädettyä menettelyä. Samassa yhteydessä asiantuntijat tekivät konkreettisia ehdotuksia yksittäisiä jäsenvaltioita vastaan 169 artiklan perusteella käynnistettävistä toimista. Tähän mennessä on kuitenkin käynnistetty vain 11 rikkomusmenettelyä.

Myöskään ongelmiin, joita naiset kohtaavat hakiessaan oikeuksiaan kansallisissa tuomioistuimissa, ei juurikaan kiinnitetä huomiota. Kertomuksessa ainoastaan ilmoitetaan ylimalkaisesti, että aiheesta on komission tuella järjestetty konferenssi, mainitsematta mitään laajoista tutkimuksista, joita kaikissa jäsenvaltioissa suoritettiin osana konferenssin valmistelua. Tutkimuksien tuloksena on kuitenkin todettu useita esteitä, joita naiset kohtaavat; esimerkiksi tiedon puute, oikeuskäsittelyn kalleus ja kesto, todistusaineiston kerääminen ja todistustaakan jakautuminen: lisäksi työntekijät, jotka katsovat tulleensa syrjityiksi, pelkäävät, että heidän aloittamansa oikeustoimet lopulta kääntyvät heitä itseään vastaan. Tästä seuraa usein, että työntekijät pidättyvät ryhtymästä oikeudellisiin toimiin työnantajaa vastaan. Samalla käy ilmi, että todistustaakka on vain yksi monista asiaan liittyvistä ongelmista. Vaikka kertomuksessa toistetaankin ne vaatimukset, jotka yhteisö (eli yhteisöjen tuomioistuin) on asettanut tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi, ei siinä kuitenkaan ehdoteta minkäänlaisia oikeustoimia, joihin havaittujen esteiden poistamiseksi voitaisiin ryhtyä. Vaikuttaa siltä, että yhteisö (komissio) on liian varovainen tässä asiassa.

3.5.3. Mitä tulee siihen laajaan huomioon, joka annetaan komission ehdotukselle direktiivin 76/207 muuttamisesta, TSK haluaa palauttaa mieliin 25. syyskuuta 1996 antamansa lausunnon, jossa se ei tue mainittua ehdotusta.

3.6. 6. luku: Beijingin konferenssissa saavutetut tulokset

3.6.1. Talous- ja sosiaalikomitea korostaa jälleen Pekingin konferenssin aikana perustetun naisten aseman toimikunnan merkitystä. Toimikunta työskentelee samojen pääkysymysten ja tavoitteiden hyväksi kuin Euroopan unionikin. Tämä merkitsee, että maailmanlaajuisen yhteistyön on saatava merkittävä sija EU:n toiminnassa naisten ja miesten yhtäläisten mahdollisuuksien hyväksi.

Tässä luvussa käsiteltyjen teemojen osalta voidaan todeta, että vuonna 1996 aloitettiin vain vähän toimia tällä alalla ja saavutukset jäivät vaatimattomiksi.

4. Ehdotuksia ja suosituksia

4.1. Komitea ehdottaa, että joka kolmas vuosi julkaistaisiin väliraportti meneillään olevan toimintaohjelman tuloksista ja seuraavan ohjelman valmistelun etenemisestä. Tämä selvitys olisi toisin sanoen varmennettuihin tietoihin ja tilastoihin perustuva yleisarvio ensinnäkin siitä, onko naisten asema tosiasiallisesti parantunut, minkä jälkeen kohdistettaisiin huomio niihin politiikan aloihin, joilla toimet ovat menestyneet heikosti. (Nykyistä suppeammat) vuosikertomukset voisivat toimia tämän laajemman selonteon perustana keskittyen erityisesti jonkin tietyn naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia edistävän yhteisön tai kansallisen poliittisen toimintalinjan tai toimenpiteen tuottamiin tuloksiin. Tähän liittyen on toivottavaa, että vuosikertomuksessa keskitytään yhtäältä vaikutuksiin, joita yhteisöpolitiikalla ja -lainsäädännöllä on jäsenvaltioissa, ja toisaalta ilmoitetaan, mitkä uudet tai täydentävät yhteisöpolitiikat tai lainsäädännölliset toimet vaikuttavat välttämättömiltä.

Vuosikertomuksen esipuheessa annetaan ymmärtää, että seuraavassa vuosikertomuksessa on tarkoitus noudattaa jälleen samaa jäsentelyä toisin sanoen neljännen toimintaohjelman rakennetta. Voidaan kysyä, onko tämä toivottavaa. Nykyinen aihejako vaikuttaa nimittäin hyvin keinotekoiselta, koska eräät asiat on liitetty useampiin aihekohtiin, joita siis käsitellään eri luvuissa, mistä puolestaan seuraa tarpeetonta toistoa. Naisten ja miesten tasavertaista kohtelua koskevan yhteisölainsäädännön kehitys olisi parempi yhdistää lukuihin, joissa aihetta käsitellään, koska politiikkaa ja lainsäädäntöä ei tule tarkastella erikseen.

Vielä ratkaisevampaa kuitenkin on, että esitetyt tiedot jäävät selvityksen nykyrakenteesta johtuen liian yleiselle tasolle. Olisi suositeltavaa tarkastella joitakin tiettyjä periaatteita tai suunnattuja toimia ja tutkia, miten niitä on pantu täytäntöön tai suoritettu joillakin määrätyillä aloilla. Voitaisiin esimerkiksi tutkia valtavirtaistamisen periaatteen soveltamista ja sen vaikutuksia jollakin määrätyllä politiikan alalla (esim. kuljetusalalla tai maataloudessa).

4.2. Lausunnon kolmas luku sisältää joukon ehdotuksia. Niistä on alla lyhyt yhteenveto, ja samalla niihin on lisätty muutamia uusia suosituksia. Tehokkain strategia olisi kehittää ja parantaa naisten tietoja ja taitoja sekä edistää myönteistä asennetta tyttöjä ja naisia kohtaan alkaen perhepiiristä.

Naisten ja miesten yhdenvertaisuusperiaate tulisi sisällyttää perustamissopimukseen.

Tulisi asettaa lukumääräisiä tavoitteita sekä aikatauluja edistämään naisten tasapuolista osallistumista päätöksentekoelimiin.

On syytä järjestää kampanja, jonka tarkoituksena on tehdä samanarvoisen työn samapalkkaisuutta koskeva ohjesääntö tunnetummaksi.

Naisten ja miesten palkkaeroihin kohdistuvaa tilastollista tutkimusta on parannettava, jotta voidaan paremmin arvioida samapalkkaisuuspolitiikan tehoa.

Laaditaan selvitys naisten asemasta tulevaisuuden työmarkkinoilla.

Järjestetään tutkimus mahdollisuuksista parantaa naisten asemaa työmarkkinoilla.

Järjestetään heikoimmassa asemassa olevien naisryhmien taloudelliseen tilanteeseen kohdistuva tutkimus.

Ryhdytään yhteisötoimiin lastenhoidon alalla tai, jos tämä ei ole mahdollista, perustetaan lastenhoidosta vastaava verkosto uudelleen.

Selkeytetään vuosikertomuksen esitystapaa: "kehystetyt kertomukset", jotka liittyvät tilanteeseen jäsenvaltioissa tai niiden tai yhteisön tietyllä politiikan lohkolla tekemiin aloitteisiin, on parempi esittää liitteenä tai vuosikertomuksen lukujen päätteeksi.

Bryssel, 9. heinäkuuta 1997.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() EYVL C 30, 30.1.1997; "Ehdotus neuvoston direktiiviksi miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annetun direktiivin 76/207/ETY muuttamisesta."

() EYVL C 39, 12.2.1996

() EYVL C 204, 15.7.1996