Komission kertomus tuotevastuudirektiivin 85/374 soveltamisesta /* KOM/2000/0893 lopull. */





KOMISSION KERTOMUS tuotevastuudirektiivin 85/374 soveltamisesta SISÄLLYSLUETTELO 1 TAUSTAA 1.1 JOHDANTO 1.2 VIHREÄ KIRJA 1.3 VIHREÄÄN KIRJAAN SAADUT VASTAUKSET 2 DIREKTIIVIN 85/374 KÄYTÄNNÖN VAIKUTUKSET 2.1 VAIKUTUS SISÄMARKKINOIHIN 2.1.1 DIREKTIIVIN TOIMINTA KÄYTÄNNÖSSÄ 2.1.2 EUROOPPALAISTEN YRITYSTEN ASEMA SUHTEESSA ULKOMAISIIN KILPAILIJOIHIN 2.2 KANSALAISTEN TERVEYDEN JA TURVALLISUUDEN SUOJELU 2.3 VAIKUTUKSET TEOLLISUUTEEN JA VAKUUTUSALAAN 3 DIREKTIIVIN 85/374 MAHDOLLISTA MUUTTAMISTA SILMÄLLÄ PITÄEN KÄSITELTYJEN KYSYMYSTEN ARVIOINTI 3.1 TASAPAINON SÄILYTTÄMINEN 3.2 MAHDOLLISIA TULEVAISUUDEN UUDISTUSSUUNTIA 3.2.1 TODISTUSTAAKKA 3.2.2 KEHITTÄMISRISKIT 3.2.3 TALOUDELLISEN VASTUUN RAJAT 3.2.4 VANHENTUMIS- JA VASTUUAJAT 3.2.5 VAKUUTTAMISVELVOLLISUUS 3.2.6 AVOIMUUS 3.2.7 TUOTTEEN LIIKKEELLE LASKIJAN VASTUU 3.2.8 DIREKTIIVIN KATTAMAT TUOTTEET 3.2.9 DIREKTIIVIN KATTAMAT VAHINGOT 3.2.10 OIKEUSSUOJA 3.2.11 MUUTA 4 PÄÄTELMÄT 4.1 TUOTEVASTUUSEEN VÄLITTÖMÄSTI LIITTYVÄT SEURANTATOIMENPITEET 4.1.1 LYHYEN AIKAVÄLIN TOIMET 4.1.2 KESKIPITKÄN AIKAVÄLIN TOIMET 4.2 TUOTEVASTUUTA TÄYDENTÄVÄT MUIDEN ALOJEN SEURANTATOIMENPITEET 4.2.1 MUUTOKSET DIREKTIIVIIN 92/59 JA MUIDEN TUOTETURVALLISUUTEEN LIITTYVIEN DIREKTIIVIEN TÄYTÄNTÖÖNPANO 4.2.2 OIKEUSSUOJAKEINOJA KOSKEVAT ALOITTEET 4.2.3 YMPÄRISTÖVAHINKOVASTUUSEEN LIITTYVÄT ALOITTEET 1. TAUSTAA Vuonna 1985 annetun tuotevastuudirektiivin [1] myötä yhteisössä otettiin käyttöön objektiivisen eli tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaate. Sen mukaisesti turvallisuudeltaan puutteellisen irtaimen esineen valmistajan on korvattava kaikki vahingot, jotka tuote aiheuttaa yksityishenkilöiden fyysiselle hyvinvoinnille tai omaisuudelle, riippumatta valmistajan tuottamuksesta. [1] Neuvoston direktiivi 85/374/ETY, annettu 25 päivänä heinäkuuta 1985, EYVL L 210, 7.8.1985, s. 29. 1.1 Johdanto Tässä yhteisön lainsäädännössä säädetty vastuu muodostaa yhtenäisen kehyksen, jossa otetaan huomioon asiaan liittyvät erilaiset intressit: - toisaalta on suojattava yksilöiden intressejä, jotka liittyvät selviytymiseen niistä terveyteen sekä fyysiseen ja aineelliseen hyvinvointiin kohdistuvista riskeistä, joita teknisesti monimutkainen moderni yhteiskunta aiheuttaa, - toisaalta valmistajan intressejä on suojattava välttämällä erilaisista vastuuta koskevista säännöistä johtuva kilpailun vääristyminen ja vähentämällä näiden erojen innovaatiotoimintaan, kilpailukykyyn ja työpaikkojen luomiseen kohdistuvia vaikutuksia. Tällä vastuukehyksellä voidaan edistää osaltaan kuluttajien hyvinvointia (varmistamalla, että vahinkoa kärsineet saavat korvauksen ja ehkäisemällä turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden markkinointia) ja minimoida teollisuuden kustannukset, jotta vältetään erilaisista kansallisista säännöistä johtuva liiallinen puuttuminen teollisuuden suorituskykyyn innovaatiotoiminnan, työpaikkojen luomisen ja viennin osalta. Tuotevastuudirektiivi sisältää seuraavat pääasialliset elementit: - valmistajan tuottamuksesta riippumaton vastuu - vahinkoa kärsineen todistustaakka koskee vahinkoa, tuotteen puutteellista turvallisuutta ja niiden välistä syy-yhteyttä - kaikkien tuotantoketjun toimijoiden yhteisvastuu taloudellisen takuun antamiseksi vahingon korvaamisesta - valmistajan vapautuminen vastuusta, jos hän osoittaa tiettyjen direktiivissä nimenomaan mainittujen seikkojen olevan olemassa - vastuu on ajallisesti rajoitettu ja aikarajat ovat yhtenäiset - sopimusehdot, joilla rajoitetaan valmistajan vastuuta suhteessa vahinkoa kärsineeseen tai poistetaan tämä vastuu kokonaan, ovat laittomia. Ottaen huomioon erilaiset oikeudelliset perinteet direktiivissä hyväksytään, että jäsenvaltiot poikkeavat yhteisistä säännöistä ("vaihtoehdot") seuraavien kolmen kohdan osalta: - sisällyttämällä maatalouden alkutuotteet sen soveltamisalaan - säilyttämällä valmistajan vastuun, vaikka tämä näyttäisi, että tieteellisen ja teknisen tiedon taso silloin, kun hän laski tuotteen liikkeelle, ei mahdollistanut puutteellisen turvallisuuden havaitsemista - asettamalla vähintään 70 miljoonan euron taloudellisen ylärajan vastuulle, joka johtuu samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten samanlaisten tuotteiden aiheuttamista kuolemantapauksista ja muista henkilövahingoista. Direktiivissä tunnustettiin, että yhdenmukaistaminen ei voinut olla täydellistä siinä vaiheessa. Sen vuoksi siinä säädetään, että komissio antaa joka viides vuosi kertomuksen yhteisön toimielimille direktiivin yleisestä soveltamisesta ja tekee tarvittaessa aiheelliset ehdotukset muutoksiksi (21 artikla). Direktiivin 15 artiklan 3 kohdan ja 16 artiklan 2 kohdan mukaisesti komissio antaa kertomuksen kehittämisriskeistä ja taloudellisen vastuun enimmäismäärää koskevista rajoista kymmenen vuoden kuluttua direktiivin tiedoksi antamisesta. Joka viides vuosi se tarkastelee kysymystä direktiivissä vahvistettujen rahamäärien tarkistamisesta (18 artiklan 2 kohta). Ensimmäinen kertomus [2] esitettiin vuonna 1995. Direktiiviä pidetään yleisesti tärkeänä osana lainsäädäntöä. Se on vaikuttanut tuoteturvallisuutta koskevan tietoisuuden lisääntymiseen ja sen korostamiseen. Komissio päätteli, että kokemukset olivat vielä vähäisiä ja että ne lisääntyisivät hitaasti. Vuonna 1995 jäsenvaltioiden alaa koskevaa oikeuskäytäntöä oli erittäin vähän. Siinä vaiheessa käytettävissä olleiden tietojen perusteella komissio katsoi, ettei ollut tarkoituksenmukaista tehdä muutosehdotuksia. Tietyt kuluttajansuojaan ja sisämarkkinoiden toimintaan liittyvät direktiivin näkökohdat edellyttivät kuitenkin jatkuvaa huomiota. Näin oli esimerkiksi tiettyjen maatalouden alkutuotteiden osalta, jotka suurin osa jäsenvaltioista jätti direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. [2] Komissio esitti 13.12.1995 ensimmäisen kertomuksensa direktiivin soveltamisesta (KOM(95)617). Se perustui vuonna 1994 tehtyyn vaikutuksia koskevaan selvitykseen. Tämä selvitys on julkaistu Internet-osoitteessa: www.europa.eu.int/comm/internal_market/en/goods/liability/index.htm. Hullun lehmän taudin aiheuttaman kriisin jälkeen komissio teki ehdotuksen direktiivin 85/374 mukaisen tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaatteen laajentamisesta turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden osalta maatalouden alkutuotteisiin ja riistatuotteisiin. Direktiivi 99/34 [3] velvoittaa nyt jäsenvaltiot laajentamaan ankaran tuotevastuun soveltamisalaa maatalouden alkutuotteisiin. [3] EYVL L 141, 4.6.1999, s. 20. 1.2 Vihreä kirja Direktiivin 99/34 ensimmäisen käsittelyn aikana Euroopan parlamentti vaati nykyisen tuotevastuujärjestelmän huomattavaa tarkistamista. Vaikka komissio ei ollutkaan samaa mieltä, se lupasi avata laajan keskustelun kaikkien asianomaisten osapuolten kanssa vihreän kirjan muodossa, jonka avulla valmisteltaisiin toista kertomusta direktiivin 85/374 soveltamisesta. Vihreä kirja tuotevastuusta annettiin heinäkuussa 1999. [4] Sen tavoitteena oli koota tietoja kaikilta asianomaisilta osapuolilta, erityisesti taloudellisilta toimijoilta, kuluttajilta, vakuutusyhtiöiltä ja julkisilta hallinnoilta kahdesta kysymyksestä: [4] KOM(1999) 396 lopullinen, 28.7.1999. - miten vuoden 1985 tuotevastuudirektiivi oli toiminut käytännössä ja - missä laajuudessa sitä olisi muutettava. Tämän asiakirjan tarkoituksena oli edistää pohdintoja ja keskustelua. Merkittävässä vihreän kirjan osassa kehotettiin kaikkia asianomaisia tahoja ottamaan perustellusti kantaa siihen, olisiko direktiiviä tarkistettava. Tässä kohdassa käsitellään useita kysymyksiä, joihin sisältyvät Euroopan parlamentin direktiiviä 99/34 koskevassa keskustelussa esiin nostamat seikat, kuten todistustaakka, kehittämisriskit, aineettomat vahingot, kynnysarvot, vanhentumisaika ja taloudellisen vastuun rajat. Myös kysymykset avoimuuden lisäämisestä, liikkeelle laskijan vastuusta ja oikeussuojakeinoista otetaan huomioon. Vihreän kirjan luvussa 3 mainittujen tarkistusvaihtoehtojen olisi ohjattava avointa keskustelua sanotun kuitenkaan rajoittamatta komission tulevia aloitteita. Komissio pyysi osapuolia antamaan vastauksensa, jotka perustuvat tosiasioihin eivätkä pelkästään periaatteellisiin kantoihin. 1.3 Vihreään kirjaan saadut vastaukset Komissio sai noin 100 kommenttia vihreään kirjaan. Ne tulivat neljältä eri ryhmältä: - kansalliset ja eurooppalaiset kuluttajajärjestöt - kansalliset toimialajärjestöt sekä kansalliset ja eurooppalaiset yhdistykset, jotka edustavat asianomaista teollisuudenalaa (erityisesti lääkkeet, autot, vakuutukset, kemikaalit, maataloustuotteet, sähkölaitteet) - jäsenvaltioiden (Itävalta, Tanska, Saksa, Suomi, Ranska, Alankomaat, Kreikka, Portugali, Espanja ja Yhdistynyt kuningaskunta) ja muiden maiden (Islanti, Norja, Slovenia ja Sveitsi) julkiset hallinnot - tuotevastuuseen erikoistuneet elimet (esim. Pan-European Organisation of Personal Injury Lawyers, US Defense Research Institute ja Special Committee on European Product Liability Law). Kuten vihreässä kirjassa mainittiin, saadut kommentit on julkaistu, jollei niitä ole nimenomaisesti pyydetty pitämään salassa, ja ne ovat saatavilla seuraavassa Internet-osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/goods/liability/replies.htm. Konsultti teki kahdesta kolmasosasta vastauksia yhteenvedon, joka löytyy samasta osoitteesta. Talous- ja sosiaalikomitea antoi 1. maaliskuuta 2000 lausunnon vihreästä kirjasta [5]. Euroopan parlamentti hyväksyi vihreää kirjaa koskevan päätöslauselman 30. maaliskuuta 2000 pidetyssä istunnossaan. [5] EYVL C 117, 26.4.2000, s. 1. Tässä soveltamista koskevassa kertomuksessa otetaan huomioon tiedot ja kommentit, jotka saatiin vihreän kirjan johdosta samoin kuin kaikki muut olennaiset käytettävissä olevat tiedot. Siinä noudatetaan yleisesti vihreän kirjan rakennetta: 2 luvussa kootaan (pääasiassa) tosiasiatietoja direktiivin 85/374 käytännön soveltamisesta; 3 luvussa arvioidaan asianomaisten tahojen esittämiä tietoja ja argumentteja keskustelunaiheiden osalta (kertomuksen arviointi on merkitty harmaalla värillä); 4 luvussa vedetään lopulta johtopäätökset kahden edeltävän luvun perusteella. 2. DIREKTIIVIN 85/374/ETY KÄYTÄNNÖN VAIKUTUKSET Vihreän kirjan 2 luvussa kehotettiin arvioimaan eri näkökulmista, miten direktiivillä saavutetaan tavoitteet, joihin sillä pyritään. Näitä tavoitteita ovat sisämarkkinat, kansalaisten terveyden ja turvallisuuden suojelu sekä vaikutukset teollisuuteen ja vakuutusalaan. 2.1 Vaikutus sisämarkkinoihin Tuotevastuudirektiivi on merkittävä osatekijä siinä oikeudellisessa ympäristössä, jossa yhteisön sisäistä ja ulkoista kauppaa ohjataan. Komissio kehotti asianomaisia tahoja esittämään kommenttinsa direktiivin vaikutuksista vuoden 1985 jälkeen saadun kokemuksen perusteella ottaen huomioon sen toiminnan suhteessa yhteisön kauppaan ja yhteisön yritysten aseman suhteessa kolmansista maista tuleviin kilpailijoihin. 2.1.1. Direktiivin toiminta käytännössä Monet kommentit osoittavat, että direktiivi toimii asianmukaisesti käytännössä. Tämän katsotaan johtuvan siitä, että direktiivi on luonut tasapainoisen ja vakaan oikeudellisen kehyksen, jossa otetaan huomioon seikat, joita sekä kuluttajat että valmistajat pitävät tärkeinä. On kuitenkin tärkeätä huomata, että soveltamisesta on olemassa vain vähän tietoja ja että tilastot, jos niitä on käytettävissä, eivät ole täydellisiä. Useimmissa jäsenvaltioissa sovelletaan pääosassa tapauksia kansallisia sääntöjä, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, muun vastuuta koskevan sääntelyn ohella. Itävallassa lähes kaikki tuotevastuuta koskevat tapaukset ratkaistaan ainoastaan direktiivissä säädetyn järjestelmän nojalla. Kantajat käyttävät muita vastuujärjestelmiä (sopimusoikeus tai vahingonkorvausoikeus), koska ne tarjoavat kattavampia korvauksia (jotka kattavat alle 500 euron vahingot, aineettomat vahingot ja turvallisuudeltaan puutteelliselle tuotteelle itselleen ja ammattikäyttöön tarkoitetulle omaisuudelle aiheutuneet vahingot; lisäksi vanhentumisajat ovat pidemmät). Saksan oikeuskäytännössä tulkitaan sovellettavia vahingonkorvausoikeuden säännöksiä jatkuvasti siten, että lähestytään tuottamuksesta riippumatonta vastuuta. Toinen syy rinnakkaiselle soveltamiselle on se, että "perinteinen" lainsäädäntö tunnetaan paremmin, koska vakiintunutta oikeuskäytäntöä on olemassa. Tämä erilaisten tuotevastuusääntöjen rinnakkaisuus, joka on mahdollista direktiivin 13 artiklan mukaan, nähdään eri tavoin: sääntöjen erilaisuus ei ole estänyt tuotteiden markkinointia yhteisössä, eikä sillä ole ollut mitään vaikutusta vakuutusyhtiöihin. Se on mahdollistanut myös kuluttajansuojan korkeamman tason, mikä toisaalta saattaisi rajoittaa direktiivin mukaisten sääntöjen soveltamista. Näistä syistä useimmissa kommenteissa vastustettiin sitä, että direktiivistä tulisi yleinen ja ainoa vastuujärjestelmä turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden osalta, ja kannatettiin nykyisen 13 artiklan mukaisen tilanteen säilyttämistä. [6] [6] Ennakkoratkaisumenettely, joka on parhaillaan vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa, koskee 13 artiklan tulkintaa (asia C-183/00, González Sánchez). Lisäksi kysyttiin, olisiko jokaisen jäsenvaltion voitava päättää direktiivin säännösten suhteen ankarammista vastuusäännöistä ottamalla käyttöön "vähimmäislauseke". Joidenkin mielestä tällainen vähimmäislauseke olisi otettava käyttöön, koska kaikissa muissa kuluttajansuoja-alan direktiiveissä seurataan tätä mallia. Toisessa vastausten ryhmässä ei hyväksytä tätä ehdotusta, koska tällainen säännös alentaisi nykymuotoisesta direktiivistä johtuvaa yhdenmukaistamisen tasoa ja loisi mahdollisesti esteitä tuotteiden vapaalle liikkuvuudelle. 2.1.2 Eurooppalaisten yritysten asema suhteessa ulkomaisiin kilpailijoihin Näyttää siltä, että direktiivi ei heikennä eurooppalaisten yritysten asemaa maailmanlaajuisessa yhteydessä. Ulkomaisten yhtiöiden, jotka myyvät tuotteitaan Euroopan markkinoille, on myös noudatettava yhteisön säännöksiä. Kolmansia maita arvioidessaan eurooppalaisen teollisuuden edustajat toteavat, ettei vaikeuksia kohdata niissä maissa, joiden tuotevastuulainsäädäntö noudattaa direktiivin mukaisia periaatteita (tällaisia maita ovat esim. Australia, Japani, Sveitsi, Norja jne.). Yhdysvaltain tilanteen katsotaan muodostavan erityistapauksen, jolla on hyvin merkittävä vaikutus eurooppalaisiin yrityksiin. Vastaukset vahvistavat tavan, jolla vihreässä kirjassa arvioitiin sitä oikeudellista kehystä, jonka osa Yhdysvaltain tuotevastuulaki on: valamiehistöjen käyttö oikeudenkäynneissä, "no win, no fee" -periaate, suurten rangaistusluonteisten vahingonkorvausten myöntäminen ja ryhmäkanteiden mahdollisuus ovat seikkoja, jotka kannustavat vahinkoa kärsineitä kääntymään tuomioistuimen puoleen. Tämän väitetään luovan ilmapiirin, jossa lopputuloksen ennustaminen on mahdotonta valmistajille. Tämän erilaisen tilanteen johdosta eurooppalaiset yritykset ja erityisesti pienet ja keskisuuret yritykset väittävät pidättyvänsä jossain määrin viemästä tuotteitaan Yhdysvaltoihin. Toinen seuraus on, että niiden on maksettava korkeampia vakuutusmaksuja ja varauduttava huomattavasti suurempaan oikeusjuttujen määrään. Belgian teollisuuden esittämien lukujen mukaan Yhdysvaltain lainsäädäntö aiheuttaa sen, että vienti Euroopasta Yhdysvaltoihin on tekstiilien ja teräksen osalta kaksi kertaa, elintarvikkeiden osalta viisi kertaa ja lääkkeiden osalta kymmenen kertaa kallimpaa kuin vienti muihin maihin. Komissio ei ole arvioinut ja todentanut näitä lukuja. 2.2. Kansalaisten terveyden ja turvallisuuden suojelu Direktiivin avulla voidaan nostaa suojelun tasoa turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita vastaan kahdesta syystä. Ensinnäkin se kannustaa valmistajia tekemään parhaansa tuottaakseen turvallisia tuotteita täydentämällä tiettyä tuoteryhmää koskevia tai yleisestä tuoteturvallisuudesta annetun direktiivin 92/59 mukaisia sääntelytoimenpiteitä. Toiseksi vahinkoa kärsineiden on sen avulla mahdollista saada korvausta valmistajilta, jos nämä ennakolta ehkäisevät toimet ovat epäonnistuneet ja onnettomuus on tapahtunut. Ensimmäinen kysymys, jota vihreässä kirjassa käsiteltiin tässä suhteessa, oli korvaus vahinkoa kärsineille. Sanotaan, että tuotevastuutapauksia on käsitelty pääasiassa perinteisten järjestelmien nojalla ja paljon vähäisemmässä määrin sen lainsäädännön nojalla, jolla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Suomessa kuluttajavalituslautakunta kirjasi aikavälillä 1.1.1993-22.11.1999 71 tapausta, joista 46 tapauksessa tehtiin päätös tuotevastuulain perusteella ja 25 tapauksessa Suomen kuluttajansuojalain perusteella. Portugalissa esitettiin 200 korvausvaadetta direktiivin täytäntöönpanopäivän jälkeen; niiden oikeusperustaa ei ilmoiteta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tapausten lukumäärä on vähäinen. Direktiiviin perustuvia ilmoitettuja oikeustapauksia on vain muutamia: tuore tapaus Irlannissa, 2 tapausta Italiassa, 3 tapausta Yhdistyneessä kuningaskunnassa, 3 tai 4 tapausta Belgiassa, Ruotsissa ja Suomessa, 20-25 päätöstä Itävallassa, noin 30 päätöstä Saksassa, 19 tuomiota Portugalissa eikä vielä yhtään päätöstä Ranskassa, Kreikassa ja Luxemburgissa. Tuotevastuutapausten lukumäärä näyttää olevan suhteellisen alhainen. Suurin osa (90 prosenttia Saksan ja Alankomaiden vakuutuksenantajien mukaan) näistä vaateista ratkaistaan tuomioistuinten ulkopuolella, erityisesti silloin, kun tosiasiat (toisin sanoen tuotteen puutteellinen turvallisuus, vahinko ja syy-yhteys) ovat selvät. Yritykset tunnustavat, että on hyödyllistä sopia asianmukaiset perustellut vaateet ilman pitkiä ja kalliita oikeudenkäyntejä. Näissä tapauksissa ei keskustella vastuusta vaan ainoastaan korvauksesta. Vaikka joidenkin mielestä riitojen ratkaiseminen tuomioistuinten ulkopuolella toimiikin hyvin, nimenomaan kuluttajajärjestöt kritisoivat sitä, koska ratkaisun yksityiskohdat jäävät usein luottamuksellisiksi ja koska valmistajilla ja vakuutuksenantajilla on kohtuuttoman edullinen asema. Ottaen huomioon tuomioistuinten ulkopuolisten ratkaisujen suuri lukumäärä vahinkoa kärsineet saavat ilmeisesti korvauksen yleensä nopeasti ja tehokkaasti. Kansallisten tuomioistuinten ratkaistavaksi saatettujen tapausten osalta kysymys nopeasta ratkaisusta on enemmänkin kysymys kansallisten siviiliprosessijärjestelmien nopeudesta ja tehokkuudesta kuin aineellisen oikeuden riittävyydestä. Espanjan prosessilainsäädännön sanotaan olevan erittäin muodollinen ja tiukka todisteiden esittämisen osalta. Vihreässä kirjassa otettiin esiin myös kysymys direktiivin vaikutuksista vahinkoa kärsineen etuihin. Turvallisuudeltaan puutteellisiin tuotteisiin perustuvien vaateiden lukumäärä ei näytä kasvaneen. Tuoteturvallisuuden tason sanotaan nousseen huomattavasti sen jälkeen kun direktiivi annettiin vuonna 1985. Tämä tilanne johtuu korkeasta turvallisuustasosta, jonka takaa tiukka sääntelykehys erityisesti tietyillä tuotannonaloilla, kuten lääkkeet, kemikaalit, koneet, sähkölaitteet, kun taas direktiivi 92/59 yleisestä tuoteturvallisuudesta kattaa muut alat. Teollisuuden sanotaan ottavan huomioon nämä turvallisuuspiirteet suunnittelussa, tuotannossa, merkinnöissä ja markkinoille saattamista seuraavassa valvonnassa, ja se käyttää laajasti hyviä toimintastandardeja. Vastaukset vahvistavat, että tuotevastuudirektiivi vaikuttaa ehkäisevästi valmistajiin ja toimittajiin ja toimii voimakkaana kannustimena yhdessä edellä mainittujen turvallisuussäännösten mukaisten velvoitteiden kanssa turvallisuustason parantamiseksi. Teollisuuden näkemyksen mukaan direktiivissä löydettiin oikea tasapaino vahinkoa kärsineiden ja valmistajien intressien suojelun välillä. Kuluttajajärjestöt ovat eri mieltä tässä kohdin ja vaativat useita muutoksia. Monet jäsenvaltiot (Saksa, Alankomaat, Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta) toteavat kommenteissaan, että tällä hetkellä ei ole konkreettisia tietoja, jotka oikeuttaisivat tekemään direktiiviin muutoksia kuluttajien eduksi. Toinen jäsenvaltioiden ryhmä (Ranska, Suomi, Tanska, Kreikka ja Portugali) mainitsevat aloja, joilla muutoksia voitaisiin tehdä esittämättä kuitenkaan tietyissä tapauksissa perusteluja. [7] [7] Jos vastauksissa yksilöidään joitakin puutteita nykyisessä järjestelmässä, niitä käsitellään tämän kertomuksen 3 luvun asianomaisessa kohdassa. Kommentit paljastavat joitakin eroja jäsenvaltioiden välillä kun kyseessä on kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien ja direktiivin mukaisesti myönnetyn korvauksen välinen suhde. Yleisenä sääntönä on, että turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen johdosta vahinkoa kärsinyt henkilö saa maksun sosiaaliturvajärjestelmien nojalla riippumatta vastuullisen henkilön olemassaolosta vastineena suorittamilleen vakuutusjärjestelmän mukaisille maksuille. Vahinkoa kärsineen direktiivin nojalla saama korvaus tulee tämän maksun lisäksi. Sosiaaliturvasäännösten taso ja soveltamisala Euroopassa on yleensä ottaen korkea, mutta jäsenvaltioiden välillä on eroja. On epäselvää, aloittavatko vahinkoa kärsineet korvausprosessin tapauksissa, joissa nämä järjestelmät kattavat suuren osan vahingoista. Joissakin jäsenvaltioissa, kuten Alankomaissa [8] ja Skandinavian maissa [9] sosiaaliturvajärjestelmillä ei ole mahdollisuutta nostaa kannetta turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistajaa vastaan. Muissa maissa (esimerkiksi Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa [10] tai Italiassa) sosiaaliturvajärjestelmillä on tällainen mahdollisuus, mutta ne eivät kuitenkaan ole vielä käyttäneet sitä käytännössä niiden oikeuksien perusteella, jotka direktiivin nojalla annetaan vahinkoa kärsineelle. Mitään lukuja ei ole olemassa tapausten lukumäärän osalta niissä jäsenvaltioissa, joissa sosiaaliturvajärjestelmä on todella aloittanut korvausprosessin valmistajaa vastaan. [11] [8] Siviililakikirjan 6 osan 197 artikla. [9] Valitusjärjestelmän käyttöönotosta keskustellaan parhaillaan Ruotsissa. [10] Social Security (Recovery of Benefits) Act 1997 [11] Ranskassa tiedetään yksi tapaus, Portugalissa ei yhtään; Saksassa vain muutamia. Lisäksi kysyttiin, esiintyikö tapauksia, joissa direktiivin 85/374 mukainen tuotevastuujärjestelmä on ollut riittämätön korvauksen saamisen kannalta ja sen vuoksi on ollut pakko turvautua koko yhteiskunnan yhteisvastuullisuuteen, jotta vahinkoa kärsineet ovat saaneet korvauksen. Ne harvat vastaukset, joissa käsitellään tätä asiaa, vahvistavat vihreään kirjaan sisältyvät tiedot (verensiirrot Ranskassa, rapsiöljytapaus Espanjassa, verituotteet Tanskassa). Saksassa hemofiliapotilaat saivat HIV-viruksen saastuneista verituotteista vuosien 1980 ja 1993 välisenä aikana ja korvausrahasto perustettiin. [12] Monissa jäsenvaltioissa (Saksa, Ranska, Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta, Ruotsi, Italia, Suomi ja Itävalta) on annettu lainsäädäntöä, jonka nojalla julkisen vallan hallinnoimat järjestelmät suorittavat korvauksia henkilöille rokotteisiin liittyvistä vahingoista. Ne rahoitetaan julkisista varoista, paitsi Tanskassa, Ruotsissa ja Suomessa, missä valmistajat suorittavat maksuja vakuutusrahastoon. [12] BGBl. I 1995, 972. 2.3. Vaikutukset teollisuuteen ja vakuutusalaan Vihreässä kirjassa kysyttiin teollisuudelta, oliko sen tiedossa turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevia tapauksia, joissa direktiiviä on todella sovellettu ja miten se on vaikuttanut teollisuuden toimintoihin. Tämäntyyppisiä vaateita oli erittäin vähän ja yhtiön vakuutus kattoi yleensä nämä tapaukset.Vaikutuksia toimintoihin saattoi olla sikäli, että yhtiöiden oli otettava vakuutus suurempien riskien varalta. Lääkealan edustajat ilmoittivat, että kattavan sääntelyjärjestelmän käyttöönotto vuonna 1965 johti kustannusten lisääntymiseen. Direktiivin vaikutusten osalta ei anneta mitään lukuja. Mitään tutkimuksia tai selvityksiä ei ole tehty direktiivin mahdollisista vaikutuksista yritysten toimintoihin. Toinen kysymyssarja osoitettiin erityisesti vakuutusalalle. Siinä pyydettiin tietoja sellaisten vahinkoilmoitusten lukumäärästä, joita vakuutusala on käsitellyt vuodesta 1990 lähtien. Lisäksi kysyttiin, liittyikö vakuutuksenantajan antama takuu erityisesti direktiivin mukaiseen valmistajan vastuuseen, lisääntyivätkö tämäntyyppistä takuuta koskevat hakemukset direktiivin soveltamisen aloittamisen jälkeen ja mikä on ollut sen vaikutus. Vakuutusten määrä näyttää kasvaneen Itävallassa 100 prosenttia sen jälkeen kun laki direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä hyväksyttiin. Saksassa tuotevastuuvakuutusta koskevien hakemusten lukumäärä ei kuitenkaan noussut huomattavasti. Syynä oli se, että suurin osa yhtiöistä oli jo ottanut asianmukaisen vakuutusturvan ennen direktiiviä seuraten Saksan tuomioistuinten oikeuskäytäntöä, jossa kehiteltiin ankarampia vastuustandardeja tuottajille. Tilanne oli sama useimmissa muissa jäsenvaltioissa. Direktiivin vaikutusta kustannuksiin on vaikea arvioida, koska monet tekijät ja tapahtumat vaikuttivat maksettujen korvausten tasoon, tavoitellun vakuutusturvan määriin ja kerättyihin vakuutusmaksuihin. Euroopan tasolla ei ole olemassa tilastoja, jotka jakautuvat vastuutyypin (tuottamus tai tuottamuksesta riippumaton vastuu) tai puutteellisuuden tyypin mukaan. Tämä johtuu siitä tosiasiasta, että kaikki yksittäiset vakuutuksenantajat eivät kerää tuotevastuutilastoja systemaattisesti tällä tasolla eivätkä niin yksityiskohtaisesti. Muutamat pienemmistä markkinoista keräävät tilastoja kansallisella tasolla. Näiden tietojen perusteella noin 60-70 prosenttia ratkaistuista korvausvaateista perustuu valmistusvirheisiin ja 1-11 prosenttia koskee suunnitteluvirheitä. 3. DIREKTIIVIN 85/374 MAHDOLLISTA MUUTTAMISTA SILMÄLLÄ PITÄEN KÄSITELTYJEN KYSYMYSTEN ARVIOINTI 3.1 Tasapainon säilyttäminen Aiemmin käydyt poliittiset keskustelut ja vihreään kirjaan annetut kommentit osoittavat, että tuotevastuupolitiikka herättää valmistajien ja kuluttajien leireissä vastakkaisia reaktioita. Vahinkoa kärsineet toivovat saavansa mahdollisimman laajan suojan mahdollisimman pienillä kustannuksilla. Valmistajat puolestaan vaativat erityisesti vastuille enimmäismääriä ja mahdollisimman lyhyitä vastuuaikoja. Direktiivi 85/374 on kompromissi, jossa sovitetaan yhteen asianomaiset intressit. Ei pidä aliarvioida jäsenvaltioiden direktiivin säännöksissä osoittamaa poliittista tahtoa saada aikaan tasapainoiseen vastuuseen perustuvat puitteet, jotka ohjaavat yrittäjien ja kuluttajien välisiä suhteita. Komissio toivoi vihreässä kirjassa tämän sovittelevan lähestymistavan säilyvän. Näin ollen kaikissa direktiivin muutosehdotuksissa olisi otettava huomioon tasapaino, joka tällä hetkellä perustuu seuraaviin periaatteisiin: ( valmistajan siviilioikeudellinen vastuu on (1) objektiivinen (tuottamuksesta riippumaton), (2) suhteellinen (valmistaja vapautuu vastuusta, jos hän osoittaa tiettyjen tosiasioiden olemassaolon, ja nämä tosiasiat voidaan tutkia uudelleen, ks. jäljempänä esimerkiksi "kehittämisriskit"), (3) ajallisesti rajoitettu (valmistaja ei ole vastuussa rajoittamatonta aikaa, vaikka tämän periaatteen käytännön soveltamista on aihetta tarkastella uudelleen erityisesti vastuuajan päättymisen osalta) ja (4) vastuuta ei voida kumota osapuolten tahdosta; ( vahinkoa kärsineellä on seuraavat oikeudet ja velvollisuudet: (5) hänen on näytettävä toteen, että vahinko on tapahtunut, että tuote oli turvallisuudeltaan puutteellinen ja että puutteellisen turvallisuuden ja kärsityn vahingon välillä on syy-yhteys (toteennäyttämisen edellytyksiä voidaan tarkastella uudelleen - katso jäljempänä "todistustaakka") ja (6) vastuu on yhteisvastuullista (vahinkoa kärsinyt voi kääntyä kenen tahansa vahingosta vastuussa olevan puoleen tämän rajoittamatta hänen regressioikeuttaan). Vihreässä kirjassa kysyttiin, muodostavatko mainitut kuusi periaatetta perustan, joka on säilytettävä, jotta direktiivin sisäistä tasapainoa ei horjuteta. Joissakin kommenteissa katsotaan, että näiden kuuden periaatteen avulla saavutetaan asianomaisten intressien oikeudenmukainen tasapaino ja että ne olisi säilytettävä. Toiset kommentoijat haluaisivat sen sijaan tehdä joitakin muutoksia. 3.2 Mahdollisia tulevaisuuden uudistussuuntia Aiemmat poliittiset keskustelut, asianomaiset tahot ja asiantuntijat ovat korostaneet useita direktiivin näkökohtia, joita on syytä analysoida perusteellisemmin mahdollista muuttamista silmälläpitäen. Vihreässä kirjassa selitettiin kriittiset kysymykset kunkin kohdan osalta ja mahdollisuuksien mukaan mainittiin "vaihtoehdot", joita tulisi harkita suuntaviivoina vapaalle keskustelulle, rajoittamatta kuitenkaan komission tulevia aloitteita. 3.2.1 Todistustaakka Direktiivin mukaan vahinkoa kärsineen osapuolen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja kärsityn vahingon välinen syy-yhteys. Käytännössä voi olla vaikeata näyttää toteen, että tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen ja/tai että syy-yhteys on olemassa. Tämä voi johtua kyseisen tuotteen teknisestä monimutkaisuudesta, tarvittavien asiantuntijalausuntojen korkeista kustannuksista tai kyseisen tuotteen tuhoutumisesta (esim. elintarvikkeet, lääkkeet). Rajoittamatta periaatetta, jonka mukaan todistustaakka kuuluu vahinkoa kärsineelle, vihreässä kirjassa kysyttiin, pitäisikö sen soveltamista keventää. Siinä mainittiin neljä "vaihtoehtoa": - syy-yhteyden otaksuminen, kun vahinkoa kärsinyt näyttää toteen vahingon tai turvallisuuden puutteellisuuden tai turvallisuuden puutteellisuuden otaksuminen, kun vahinkoa kärsinyt näyttää toteen tuotteen aiheuttaman vahingon; - vähimmäisnormin tai -asteen vahvistaminen toteennäyttöön vaadituille kolmelle tekijälle; - valmistajan velvoittaminen toimittamaan kaikki tarvittavat asiakirjat ja tiedot, jotta vahinkoa kärsinyt voisi käyttää hyväkseen konkreettisia tosiasioita tapauksensa toteennäyttämiseksi; - valmistajan velvoittaminen vastaamaan asiantuntijalausuntojen kustannuksista tietyissä olosuhteissa. Vastaukset jakaantuvat tässä asiassa. Yksi ryhmä uskoo, että nykyinen järjestelmä on riittävä, koska ongelmia ei ollut mainittu. Jos valmistajan olisi näytettävä toteen, että tuote on turvallinen, olisi olemassa riski, että suuri joukko kanteita nostettaisiin ilman asianmukaista syytä. Tämä ryhmä hylkää ajatuksen olettamukseen perustuvasta vastuusta. Koska jokainen tuotevastuutapaus on ratkaistava yksilöllisesti, olettamus ei olisi sopiva väline. Toinen ryhmä katsoo, että olettamusten käyttö on hyödyllinen oikeudellinen keino todistustaakan asettamiseksi henkilölle, jolla on enemmän tietoja ja asiaankuuluvat edellytykset näyttää tuomioistuimessa toteen, miksi tuotetta ei tulisi pitää turvallisuudeltaan puutteellisena. Samanlainen argumentti voidaan esittää syy-yhteyden osalta. Olisi epäoikeudenmukaista velvoittaa vahinkoa kärsinyt maksamaan toteennäyttämisestä aiheutuvat kustannukset, jos on selvää, että turvallisuudeltaan puutteellinen tuote oli ainoa mahdollinen syy vahinkoa kärsineelle aiheutuneeseen vahinkoon. Jäsenvaltioiden tilanteet tällä alueella eroavat joissakin suhteissa. Se osoittaa kuitenkin, että kansalliset tuomioistuimet ovat jo kehittäneet tapoja keventää todistustaakkaa. - Ruotsissa on syy-yhteyden arviointi kuuluu tuomarille, erityisesti teknisesti monimutkaisissa tapauksissa. Tuomioistuimet ovat keventäneet todistustaakkaa tietyissä tilanteissa ("todennäköisyys"). - Suomessa tuomari voi vapaan todisteiden harkinnan periaatteen nojalla ottaa huomioon tuotteen puutteellisen turvallisuuden tai syy-yhteyden osoittamisessa esiintyvät vaikeudet. - Saksassa tuomioistuimella on siviiliprosessilain mukaisesti vapaus arvioida ja harkita todisteita yksittäistapauksessa. Syy-yhteys näytettiin toteen useissa tapauksissa prima facie -todisteiden perusteella, kun vahinko oli aiheutunut tavanomaisissa olosuhteissa. - Espanjassa tuomarit perustivat päätöksensä olettamuksille, kun tuote oli tuhoutunut (esim. räjähtänyt pullo) ja kun oli vaikea saada selville puutteellisuuden alkuperää. - Alankomaissa tuomarit käyttivät oikeuttaan kumota todistustaakka poikkeuksellisissa tapauksissa, esim. kun tuote oli turvallisuudeltaan puutteellinen. - Tanskassa todisteille asetettavat vaatimukset riippuvat kustakin tapauksesta ja niistä päättää tuomari. On useita tuomioita, joissa kuluttajat eivät ole pystyneet esittämään todisteita ja joissa tuomioistuin on pyytänyt valmistajaa esittämään vastanäyttöä. - Ranskan ja Belgian oikeuskäytännön mukaan tuotteen puutteellisuus voidaan näyttää toteen millä tavalla tahansa, todisteiden tai todennäköisyyden avulla. Tuomari voi otaksua syy-yhteyden olemassaolon ("edellytysten vastaavuus"). - Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovelletaan yksinkertaista todennäköisyyksien (vähintään 51 %) arviointitestiä kysymyksiin, jotka koskevat vahinkoa, tuotteen puutteellista turvallisuutta ja syy-yhteyttä. Asiantuntijalausuntojen kustannusten maksamisesta johtuvan vahinkoa kärsineen taloudellisen taakan keventämisestä on vähän kokemusta. Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 1999 siviiliprosessisääntöjen (Civil Procedure Rules) nojalla tuomioistuin on velvollinen varmistamaan, että osapuolet ovat mahdollisimman tasapuolisessa asemassa. Sillä on myös valtuudet antaa ohjeita yhteisesti pyydetyn asiantuntijan palkkioiden ja kustannusten maksamisesta. Saksan voimassaolevan lainsäädännön mukaan valmistaja on velvollinen maksamaan kustannukset, mikäli vahinkotapaus ratkaistaan tuomioistuimen ulkopuolella tai jos valmistaja on määrätty maksamaan vahingonkorvausta. Jos vahinkoa kärsineellä on taloudellisia vaikeuksia, hän voi hakea oikeusapua. Asetuksen, jolla direktiivi on saatettu osaksi Italian kansallista lainsäädäntöä, mukaan tuomari voi määrätä valmistajan maksamaan asiantuntijalausunnon kustannukset, jos on todennäköistä, että vahinko on aiheutunut tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta. Lisäksi kansalliset säännöt asiakirjojen esittämisestä vaihtelevat suuresti jäsenvaltioiden välillä. Jos tällaisissa säännöissä sallitaan asiakirjojen tai tietojen erittäin rajallinen paljastaminen ennen oikeudenkäyntiä tai sen aikana, mahdollisena tuloksena saattaisi olla oikeussuojan epääminen. Yhdistyneen kuningaskunnan siviiliprosessisäännöt vuodelta 1999 (Civil Procedure Rules) mainitaan tasapainoisena lähestymistapana, kun kyseessä on tietojen ilmoittaminen sekä kantajien että vastaajien toimesta riidan varhaisessa vaiheessa. Saksan lainsäädännön mukaiset muut vastuusäännöt velvoittavat valmistajan antamaan asiakirjoja ja tietoja, jos erityisedellytykset täyttyvät. Tätä velvoitetta sovelletaan, kun vahingon aiheuttamisesta on olemassa riittävä osoitus ja valmistajan toimivaltapiiriin kuuluvia tosiallisia olosuhteita koskevat tiedot ovat tarpeen vahinkoa kärsineelle näytön esittämiseksi. Tapauksissa, joissa valmistaja ei anna näitä tietoja, todistustaakka voidaan kääntää. [13] [13] Biotekniikkaa koskevan lain 35 (Gesetz zur Regelung von Fragen der Gentechnik), BGBl I 1999, 1080): Liegen Tatsachen vor, die die Annnahme begründen, daß ein Personen- oder Sachschaden auf gentechnische Arbeiten eines Betreibers beruht, so ist dieser verpflichtet, auf Verlangen des Geschädigten über Art und den Ablauf der in der gentechnischen Anlage durchgeführten oder einer Freisetzung zugrundeliegenden gentechnischen Arbeit Auskunft zu erteilen, soweit dies zur Feststellung, ob ein Anspruch nach 32 besteht, erforderlich ist. Die 259 bis 261 BGB sind entsprechend anzuwenden. Yleensä ottaen kansallisten hallintojen tiedossa ei ole todistustaakkasäännöistä johtuvia käytännön ongelmia. Tämä johtopäätös koskee myös elintarvikkeita ja lääkkeitä, jotka ovat erityistapaus. [14] Saksassa keskustellaan parhaillaan siitä, miten tietyt lääketuotteisiin liittyvät erityisongelmat voitaisiin ratkaista. Tässä tapauksessa voitaisiin harkita sitä, että käyttäjälle annettaisiin oikeus saada tietoonsa tietyt tosiasiat lääketuotteiden sivuvaikutuksista, jotka mainittaisiin tuotteessa tai pakkauslehtisessä, koska tämä on tarpeen oikeudellisiin toimenpiteisiin ryhtymiseksi. [14] Saksassa voitiin ratkaista lähes kaikki lääkkeitä koskevat tapaukset prima facie-säännön perusteella. Vihreässä kirjassa käsiteltiin vielä erityisongelmaa, joka liittyy valmistajan tunnistamiseen sellaisessa tapauksessa, jossa useat valmistajat valmistavat samaa tuotetta, ja kysyttiin, voitaisiinko Euroopassa käyttää "market share liability" -periaatetta samantyyppisissä tapauksissa. Markkinaosuuteen sidotun vastuun ("market share liability") käsite torjutaan lähes kaikissa kommenteissa. Tuotevastuu perustuu vahingon aiheuttaneen henkilön henkilökohtaiseen vastuuseeen. Mainitun käsitteen mukaan henkilöt olisivat vastuussa, vaikka heillä ei olisi osuutta vahinkoon, mikä poikkeaisi siten vastuuta koskevasta perusperiaatteesta. Tässä tilanteessa olisi erittäin vaikeata suojautua riskiltä, koska vakuutuksenantajat eivät voisi arvioida tai ilmaista määrällisesti vastuunsa tasoa ennen kuin tapaus on ratkaistu. Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa säädetään tuotteen liikkeelle laskijan vastuusta, jos valmistajaa ei voida tunnistaa. Tämä takaa sen, että on olemassa vastaaja, johon vahinkoa kärsinyt voi kohdistaa vaatimuksensa. Lisäksi 3 artiklassa annetaan laaja valmistajan määritelmä. Tämä voi johtaa valmistajien yhteisvastuulliseen vastuuseen (5 artikla). Alankomaiden korkein oikeus kehitti seuraavan säännön DES-tapauksessa: [15] mikäli näytetään toteen, että vahinkoa kärsineen vahinko johtuu tietystä tuotteesta, kaikki vahingon tapahtumisajankohtana kyseistä tuotetta markkinoille saattaneet valmistajat voivat olla vastuussa vahingon koko määrästä. [15] Ks. vihreä kirja, s. 23, alaviite 42. Näyttää siltä, ettei muita samanlaisia tapauksia ole ja ettei tätä käsitettä ole tarpeen ottaa käyttöön. Myös Yhdysvalloissa, josta käsite on peräisin, sen soveltaminen on vähäistä ja tuomioistuimet ovat kieltäytyneet soveltamasta sitä määritelmiin liittyvien käytännön ongelmien takia. 3.2.2 Kehittämisriskit Direktiivin 85/374 nojalla valmistaja vapautuu vastuusta, jos hän osoittaa tiettyjen seikkojen olemassaolon. Yksi näistä tapauksista koskee niin sanottuja "kehittämisriskejä". Euroopan yhteisöjen tuomioistuin tulkitsi asianomaista säännöstä seuraavalla tavalla: turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistaja vapautuu vastuusta, jos hän voi näyttää toteen, että teknisen ja tieteellisen tiedon objektiivinen taso kaikkein edistyneimmällä tasollaan ajankohtana, jolloin hän laski tuotteen liikkeelle ei ollut sellainen, että puutteellinen turvallisuus olisi voitu havaita. Jotta tämä olisi pätevä argumentti valmistajaa vastaan, asianomaisen tiedon on pitänyt olla käytettävissä tuotetta liikkeelle laskettaessa [16]. [16] Asia C-300/95, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 30.5.1997 (Kok.1997, s. I-2649, 29 kohta. Koska asia oli kiistanalainen, yhteisön lainsäätäjä ei ratkaissut tätä kysymystä vuonna 1985 lopullisesti vaan ainoastaan väliaikaisesti: vastuuvapaus oli mahdollinen kymmenen vuoden aikana ja jäsenvaltioilla oli mahdollisuus poistaa se yksipuolisesti. Direktiivin 15 artiklan 3 kohdan nojalla oli sovittu, että komissio arvioisi, miten tuomioistuinten päätökset, joissa on sovellettu 7 artiklan e alakohtaa ja 15 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, ovat vaikuttaneet kuluttajansuojaan ja sisämarkkinoiden toimintaan. Tämän arvioinnin perusteella oli määrä päättää, tulisiko valmistajien vastata "kehitämisriskeistä" siirtymäkauden jälkeen. Täytäntöönpanon jälkeen valmistaja vastaa joissakin jäsenvaltioissa myös kehittämisriskeistä. Luxemburgissa ja Suomessa vastuun soveltamisala koskee kaikentyyppisiä tuotteita. Muut maat rajoittivat tämän vastuun tiettyihin tuotannonaloihin: Espanja elintarvikkeisiin ja lääkkeisiin ja Ranska ihmisruumiista saatuihin ja ennen toukokuuta 1998 liikkeelle laskettuihin tuotteisiin. Saksassa valmistajan vastuu kehittämisriskien osalta on ollut voimassa vuodesta 1978 lääkkeiden alalla. [17] [17] Direktiivissä tunnustettiin tällaisen erityisen vastuujärjestelmän olemassaolo ja sallittiin sen esiintyminen rinnakkain direktiivin kanssa, ks. 13 artikla ja johdanto-osan 13 kappale. Tässä yhteydessä vihreässä kirjassa kysyttiin, aiheuttaako kehittämisriskejä koskeva vastuu ja millä tavalla ylitsepääsemättömiä seurauksia valmistajille Euroopan tasolla ehkäisemällä innovaatiotoimintaa erityisesti lääkealan osalta, ja olisiko mahdollista ottaa vakuutus tällaisen riskin varalta vakuutusmarkkinoilta. Teollisuuden vastauksissa esitetään joukko argumentteja kehittämisriskeihin perustuvan vapautuksen säilyttämisen puolesta. Sen näkemyksen mukaan tällainen vastuu estäisi tieteellistä edistystä ja uusien tuotteiden kehittämistä ja innovaatiotoimintaa. Yhdistettynä lääkealan erityispiirteisiin innovatiivisten biotekniikalla tuotettujen tuotteiden liikkeellelaskeminen voisi viivästyä tai estyä. Ennalta-arvaamattoman riskin taso niin sanottujen "harvinaislääkkeiden" eli harvinaisten sairauksien hoitoon tarkoitettujen lääkkeiden osalta olisi suhteellisesti korkeampi kuin muiden lääkkeiden, koska kliiniset testit rajoittuvat pieneen määrään potilaita. Tällaisen vastuun käyttöönotto saattaisi alentaa huolellisuuden tasoa, jota lääketeollisuudessa noudatetaan, koska valmistajat voitaisiin saattaa vastuuseen riippumatta siitä tosiasiasta, että nämä ovat soveltaneet korkeinta olemassa olevan tieteellisen tiedon tasoa. Vakuutuksenantajat korostavat tästä aiheutuvia vaikeuksia sellaisen tuotevastuuvakuutuksen hinnoittelussa, joka kattaa kehittämisriskit. Ottaen huomioon riskin ennalta-arvaamattomuus ja tuntemattomuus sitä olisi hyvin vaikea kattaa ja vakuutuksenantajat saattaisivat jättää sen vakuutusten ulkopuolelle. Muissa vastauksissa, nimittäin kuluttajajärjestöjen vastauksissa, korostetaan, että ankara vastuu perustuu tunnustettuun periaatteeseeen, jonka mukaan henkilön, joka hyötyy vaarallisesta toiminnasta, olisi korvattava muille henkilöille aiheutuva haitta. Tämän seurauksena valmistajan olisi oltava vastuussa myös vahinkotapauksissa, jotka johtuvat mistä tahansa riskistä, jota ei ole voitu havaita. Käytettävissä on joitakin tietoja viiden jäsenvaltion osalta, joissa valmistaja vastaa kehittämisriskeistä osittain tai yleisesti. Suomi: Hallitus piti kehittämisriskitapauksia hyvin harvinaisina ja otti käyttöön valmistajan vastuun tässä tapauksessa, koska ei ollut perusteltua, että kuluttajien olisi kannettava nämä riskit. Käytännössä vakuutusmaksujen taso nousi, mutta lisäkustannukset olivat erittäin pieniä. Oikeusministeriön marraskuussa 1999 järjestämässä julkisessa kuulemisessa oli todettu, että kehittämisriskejä koskevia tapauksia ei ollut esiintynyt. Luxemburg: Ennen direktiivin antamista vallinneen oikeuskäytännön mukaan valmistajat olivat vastuussa myös kehittämisriskeistä. Mahdollisuutta tämän tilanteen säilyttämiseksi oli käytetty. Tästä järjestelmästä johtuvia erityisongelmia ei ole tiedossa. Espanja: Kehittämisriskejä koskevan vastuun käyttöönotto elintarvikkeiden ja lääkkeiden osalta selittyy sillä, että nämä alat ovat erittäin herkkiä suuren yleisön kannalta ja riskien esiintyminen tällä alalla on erittäin todennäköistä. Teollisuuteen kohdistuvia taloudellisia vaikutuksia (vakuutusmaksut) ei tunneta. Ranska: Perinteisen vastuujärjestelmän nojalla se seikka, ettei puutteellisuus ollut havaittavissa, ei ollut peruste valmistajan vapauttamiselle vastuusta. Eettisten näkökohtien johdosta laissa, jolla direktiivi saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä, säädettiin valmistajalle vastuu kehittämisriskeistä ihmisruumiista saatujen aineosien ja tuotteiden osalta. Vaikka tiedetään, että tämä säädös tuotti vakuutusyhtiöille vaikeuksia, käytettävissä ei ole täsmällisiä tietoja. Saksa: Ankara vastuu, johon sisältyivät kehittämis- ja valmistusriskit lääkevalmisteiden osalta, oli ollut voimassa jo ennen direktiivin antamista. Ottaen huomioon lääkkeiden välitön vaikutus ihmisruumiiseen lääkkeitä koskevaan lakiin sisällytettiin tällaiset säännökset. Kehittämisriskejä koskevan vastuun sisällyttämiseen liityvät taloudellisen vastuun ylärajat (vastuun ylärajana on 500 000 Saksan markkaa kaikissa yksittäistapauksissa ja 200 miljoonaa Saksan markkaa kunkin lääkkeen osalta tai 12 miljoonaa Saksan markkaa kunkin tuotteen osalta vuotta kohti, jos kyseessä on vuotuismaksutapaus). Käytettävissä ei ole tietoja käytännön vaikutuksista ja oikeuskäytäntöä on erittäin vähän. Käytettävissä on erittäin vähän tietoa siitä, mikä käytännön vaikutus valmistajan vastuun käyttöönotolla kehittämisriskitapauksissa olisi teollisuuteen ja vakuutuksenantajiin. Mitään yksityiskohtaista tutkimustietoa kansallisten tuomioistuinten ratkaisuista, jotka koskevat kehitämisriskeihin liittyvän vapautuslausekkeen soveltamista, ei ole. Muutamat tiedossa olevat tapaukset näyttävät osoittavan, ettei valmistajan ole käytännössä kovin helppoa näyttää toteen, ettei puutteellisuus voinut olla havaittavissa tuotetta liikkeelle laskettaessa käytettävissä olleen tiedon perusteella ja siten vapautua vastuusta. Vahinkojen esiintyminen kehittämisriskin johdosta näyttää todennäköisimmältä seuraavilla aloilla: lääkevalmisteet, kemialliset aineet, geneettisesti muunnetut organismit ja elintarvikkeet. Vihreässä kirjassa kysyttiin, pitäisikö yhteiskunnan vastata kokonaisuudessaan kehittämisriskeistä aiheutuneista vahingoista julkisin varoin ylläpidetyn korvausrahaston avulla ja/tai pitäisikö vastuun olla asianomaisella tuotantosektorilla rahaston kautta, johon alalla toimivat osallistuvat. Vastaukset jakaantuvat tässä kohdassa. Joissakin kommenteissa kannatetaan korvausrahaston käyttöönottoa kaikkein herkimmillä aloilla. Saadut kokemukset ovat osoittaneet, että laajamittaisen vahingon osalta yhteiskunnan osallistuminen on ollut välttämätöntä ja julkisin varoin on perustettu rahastoja vahinkoa kärsineiden auttamiseksi (katso edellä kohdassa 2.2 mainitut tapaukset - HIV jne.). Voidaan kysyä, eikö tällaisen osallistumisen tulisi olla poikkeuksellista. Sen vuoksi olisi ensin tarkasteltava ajatusta tuotantosektorilla toimivien yritysten perustamasta rahastosta. Toisissa kommenteissa ehdotetaan, että korvausrahastoja koskeva kysymys jätettäisin yksittäisten jäsenvaltioiden ratkaistavaksi. Teollisuuden perustamia korvausrahastoja on joissakin maissa. Saksassa lääkkeiden valmistajat ja vakuutuksenantajat sopivat 200 miljoonan Saksan markan vastuurajan johdosta "Pharmapoolin" perustamisesta. Valmistajat maksavat kolmeen riskiluokkaan perustuvan osuuden liikevaihdostaan poolille, johon kuuluvat kaikki lääkeyhtiöitä vakuuttavat Saksan vakuutuksenantajat. Vastineeksi vakuutuksenantajat takaavat kollektiivisesti suojan. Olemassaolonsa aikana tämä pooli on suorittanut yhden 55 miljoonan Saksan markan maksun tapauksessa, jossa maksettiin korvausta hemofiliapotilaille, joiden väitettiin saaneen HIV-tartunnan verituotteista. Maksuja pienennettiin vuonna 1981, koska poolille ei esitetty vaatimuksia. Ruotsissa perustettiin vuonna 1978 vapaaehtoinen järjestelmä lääkkeiden aiheuttamia vahinkoja varten. Järjestelmä rahoitetaan prosenttiosuudella valmistajien myyntituloista ja sitä hallinnoivat vakuutusyhtiöt. Tämä järjestelmä perustettiin siltä pohjalta, ettei valmistajien odotettaisi korvaavan kansalliselle sosiaaliturvajärjestelmälle mitään maksuja, joita se oli suorittanut vahinkoa kärsineille henkilöille. Myös Suomessa on ollut vuodesta 1990 lähtien vapaaehtoinen lääkealan vakuutusjärjestelmä. Kokonaisylärajaksi on asetettu 100 miljoonaa markkaa epideemisten vahinkojen osalta. Tanskan lainsäädännössä säädetään lääkkeiden yksityishenkilöille aiheuttamien henkilövahinkojen korvaamisesta riippumatta tuottamusta tai vastuuta koskevasta näytöstä, jos tuotteet on hankittu 31. joulukuuta 1995 jälkeen. Korvausrahastoa hallinnoi potilasvakuutusyhdistys ja se rahoitetaan pienentämällä valtion maksamaa korvausta lääketuotteista, joita yksityiset ovat ostaneet. Vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana esitettiin kaksi vaatimusta. Käytettävissä olevien tietojen mukaan näyttää siltä, että mainitut korvausrahastot puuttuivat asiaan hyvin harvoin ja silloinkin pienten vahinkojen osalta. 3.2.3 Taloudellisen vastuun rajat Vihreässä kirjassa käsiteltiin kahta kysymystä tämän otsikon alla. Ensinnäkin direktiivin 9 atiklan mukaan valmistajan ei tarvitse korvata vahinkoa kärsineelle omaisuusvahinkoa, joka on vähäisempi kuin 500 ecua. Tämä kynnys tai omavastuu otettiin käyttöön vuonna 1985 oikeusjuttujen liian suuren määrän välttämiseksi. [18] Asianomaisia tahoja pyydettiin toimittamaan tietoja siitä, miten suuri prosenttimäärä tapauksista koskee alle 500 euron suuruisia aineellisia vahinkoja. [18] Ks. direktiivin johdanto-osan 9 kappale. Yhdessä vastausten ryhmässä ehdotetaan 500 euron rajan poistamista. Kuluttajat kärsivät usein omaisuusvahinkoja, jotka ovat tätä pienempiä, eivätkä saa sen vuoksi korvausta näissä tapauksissa. Kommentteihin sisältyy vähän tietoja: Suomessa 71 tapausta saatettiin kuluttajavalituslautakunnan käsiteltäväksi 1.1.1993 ja 22.11.1999 välisenä aikana; 13 näistä tapauksista koski alle 500 euron suuruista omaisuusvahinkoa. Toisessa ryhmässä katsotaan, että nykyinen järjestelmä pitäisi säilyttää. Raja on melko kohtuullinen eikä saata kuluttajia kohtuuttoman epäedulliseen asemaan. Tähän vaatimusten luokkaan liittyvät oikeudenkäyntikustannukset olisivat suhtettoman korkeat. Useimmissa tapauksissa kuluttajan kotivakuutus kattaisi vahingon. Käytettävissä olevat vähäiset tiedot näyttävät osoittavan, että omavastuun poistaminen saattaisi johtaa valmistajiin, myös pieniin ja keskisuuriin yrityksiin kohdistuvien oikeusjuttujen määrän lisääntymiseen. Lisääntymistä voitaisiin ehkäistä kannustamalla riitojen ratkaisemista tuomioistuinten ulkopuolella pienten vaatimusten osalta. Toinen kysymys koskee jäsenvaltioille direktiivin 16 artiklan 1 kohdan nojalla jätettyä mahdollisuutta vahvistaa tuotevastuun enimmäismäärä samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten samanlaisten tuotteiden aiheuttamista henkilövahingoista. Tämä raja on 70 miljoonaa euroa. Vuonna 1985 lainlaatijat katsoivat tämän rajan koskevan siirtymäkautta ja sopivat, että komissio arvioisi tämän mahdollisuuden käytön vaikutusta kuluttajansuojaan ja sisämarkkinoiden toimintaan kymmenen vuoden kuluttua (16 artiklan 2 kohta). Tämän arvioinnin perusteella olisi päätettävä, pitäisikö tämä taloudellisen vastuun enimmäismäärä poistaa. Kolme jäsenvaltiota (Saksa, Espanja ja Portugali) ovat hyväksyneet enimmäismäärät taloudelliselle vastuulle. Saksassa taloudellisen vastuun enimmäismäärän asettamista 160 miljoonaan Saksan markkaan selitettiin tosiasialla, että tuottamuksesta riippumatonta vastuuta oli tarpeen rajoittaa. Lääkevalmisteita koskevan erityisjärjestelmän mukainen vastuun enimmäismäärä on 200 miljoonaa Saksan markkaa. Tiedossa ei ole tapauksia, joissa taloudellisen vastuun enimmäismäärä ei olisi riittänyt. Espanjassa enimmäismäärä on 10 500 miljoonaa Espanjan pesetaa. Tähän mennessä tietoon ei ole tullut tapauksia, joissa tämä rajoitus olisi jättänyt vahinkoa kärsineet henkilöt ilman korvausta. Portugalin lainsäädännössä asetettiin taloudellisen vastuun enimmäismäärä 10 000 miljoonaan Portugalin escudoon. Tietoja soveltamisesta ei ole käytettävissä. Vähäiset tiedot näyttävät osoittavan, että taloudellisen vastuun enimmäismäärät kolmessa jäsenvaltiossa ovat tarpeeksi suuria kaikkien korvausvaatimusten kattamiseksi. Ei ole olemassa tietoja, jotka osoittaisivat, että direktiivin 16 artiklan 1 kohdan mukaisen mahdollisuuden käyttämisellä olisi suurta vaikutusta sisämarkkinoiden toimintaan. 3.2.4 Vanhentumis- ja vastuuajat Valmistajan vastuu lakkaa kymmenen vuoden kuluttua päivästä, jona tuote on laskettu liikkeelle, lukuunottamatta vireillä olevia vaatimuksia tai oikeusmenettelyjä (vastuuaika). Henkilön, joka haluaa nostaa tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta johtuvan vahingonkorvauskanteen valmistajaa vastaan, on nostettava kanteensa kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jolloin hän sai tiedon tai hänen olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta (vanhentumisaika). Tällaista vastuun rajoittamista on perusteltu pääasiassa sillä seikalla, että ankara vastuu asettaa valmistajille taakan, joka on raskaampi kuin se vastuu, jota perinteiset sopimussuhteeseen perustuva ja sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu edellyttävät. Vastuuaika on rajallinen, jotta tekninen innovaatiotoiminta ei estyisi ja jotta vakuutusturvan saaminen olisi mahdollista. Vihreässä kirjassa kysyttiin, olisiko kymmenen vuoden vanhentumisaikaa muutettava joko yleisesti tai erityisesti tiettyjen tuotteiden tai sektoreiden osalta. Lisäksi kysyttiin, pitäisikö teollisuuden ja vakuutusmarkkinoiden vastata tämän muutoksen aiheuttamista kustannuksista ja kykenevätkö ne siihen. Yhdessä vastausten ryhmässä katsotaan, että kymmenen vuoden aikaraja olisi säilytettävä. Esitetyt argumentit liittyvät oikeusvarmuuden tarpeeseen, ongelmiin vakuutusturvan saamisessa pitemmiksi kausiksi ja ainakin vakuutusmaksujen kasvuun. Koska vahinkoa kärsineen on helpompi saada korvausta ankaran vastuun nojalla, vastaajat katsovat lisäksi, että aikaraja on perusteltu ja vahinkoa kärsineellä on mahdollisuus vaatia korvausta valmistajalta pitemmän ajan kuluessa (jopa 30 vuotta) muiden vastuujärjestelmien nojalla. Toisessa vastausten ryhmässä ehdotetaan aikarajan pidentämistä ainakin tiettyjen tuotantosektorien osalta (kuten elintarvikkeet, lääkkeet, maataloustuotteet tai erityisen pitkäaikaiseen käyttöön tarkoitetut tuotteet). Näiden sektorien katsotaan sisältävän piilevän vahingonvaaran, jolloin vahinko voi aiheutua pitkän ajan kuluttua tuotteen liikkeelle laskemisen jälkeen. [19] Muissa vastauksissa ehdotetaan, että kymmenen vuoden aika alkaisi päivästä, jona tuote toimitettiin kuluttajalle ensimmäistä kertaa tai että aikarajaa pidennettäisiin tuotteen ennakoitavissa olevaan käyttöikään. [19] Ranskassa esiintyi tapaus, jossa lääkettä käyttivät raskaanaolevat naiset, ja lääke aiheutti heidän lapsilleen fyysisiä vammoja, jotka kuitenkin ilmenivät vasta näiden tultua sukukypsään ikään. Yleisestä tuoteturvallisuudesta annetussa direktiivissä 92/59 [20] edellytetään, että ainoastaan turvallisia tuotteita saatetaan markkinoille. Tässä yhteydessä turvallisen tuotteen käsite viittaa tuotteen ennakoitavissa olevaan käyttöikään. On kuitenkin huomattava, että direktiivillä 92/59 ja direktiivillä 85/374 on toisiaan täydentävä tehtävä: ensimmäisessä säädöksessä varmistetaan, että vain turvallisia tuotteita saatetaan markkinoille (ennaltaehkäisy); toisessa säädöksessä vahvistetaan säännöt, joiden nojalla korvataan turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamat henkilö- ja omaisuusvahingot (korvaaminen). Sen vuoksi on perusteltua käsitellä aikarajaa koskevaa kysymystä suhteessa valmistajan vastuuseen eri tavalla kuin suhteessa yleiseen tuoteturvallisuuteen. [20] EYVL 228, 11.8.1992, s. 24. Käytettävissä ei ole tietoja kymmenen vuoden aikarajaan liittyvistä käytännön tapauksista eikä myöskään konkreettisia tietoja aikarajan mahdollisen pidentämisen taloudellisista vaikutuksista teollisuuteen ja vakuutussektoriin. 3.2.5 Vakuuttamisvelvollisuus Tällä hetkellä valmistajilla ei edellytetä olevan minkäänlaista taloudellista suojaa; heitä ei vaadita ottamaan vastuuvakuutusta määrälle, joka riittää kattamaan turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamat vahingot. Vihreässä kirjassa tiedusteltiin tähän liittyvistä kokemuksista. Erityisesti kysyttiin, oliko tiedossa tapauksia, joissa vakuutuksen puuttuminen olisi aiheuttanut sen, että vahinkoa kärsinyt ei olisi saanut korvausta ja oliko tässä suhteessa tarvetta lisätoimiin. Eräässä vastausten ryhmässä katsotaan, että valmistajien itsensä olisi päätettävä vakuutuskysymyksestä. Argumentit ovat kaksiosaisia: tiedossa ei ole tapauksia, joissa korvausta ei olisi voitu antaa vakuutuksen puuttumisen johdosta, ja pakollinen vakuutus kaikkien tuotannonalojen osalta merkitsisi sitä, että vähäriskisten tuotteiden valmistajat joutuisivat maksamaan osan vaarallisempien tuotteiden taloudellisesta taakasta. Joissakin kommenteissa kannatetaan pakollisen vakuutuksen käyttöönottoa niiden sektorien osalta, joita vakuutusyhtiöt pitävät riskisektoreina. Käytettävissä olevien tietojen perusteella näyttää siltä, että vakuutusturvaa koskevan erityissäännöksen puuttuminen ei ole johtanut käytännön ongelmiin. Lisäksi pitäisi arvioida, hakevatko niillä sektoreilla toimivat valmistajat, joilla vastuuriski on jo korkea, käytännössä itse vakuutusturvaa vai tarvitaanko lisätoimia. 3.2.6 Avoimuus Direktiivissä ei tällä hetkellä säädetä mistään keinoista sen täytäntöönpanon avoimuuden parantamiseksi perustamalla mekanismi, joka kattaisi tuotevastuutapauksia koskevat tiedot. Valmistajat eivät ole velvollisia pitämään kirjaa heihin kohdistuvista vaatimuksista eivätkä kansalliset viranomaiset ole velvollisia keräämään ilmoitettuja tapauksia. Vihreässä kirjassa kysyttiin, tulisiko direktiivissä säätää keinoista avoimuuden lisäämiseksi sen suhteen, miten toimijat soveltavat sen sääntöjä, erityisesti tunnistamalla tapaukset, jotka koskevat vielä markkinoilla olevia turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita. Mitä tulee kysymykseen tavoista tunnistaa edelleen markkinoilla olevat turvallisuudeltaan puutteelliset tuotteet joissakin vastauksissa ehdotetaan järjestelmän perustamista, jossa edellytetään turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden valmistajien antavan keskuselimelle kaikki asiaankuuluvat tiedot. Toisessa vastausten ryhmässä viitataan direktiiviin 92/59 yleisestä tuoteturvallisuudesta. Tätä direktiiviä ja kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä pidetään keinona taata, että ainoastaan turvallisia tuotteita saatetaan markkinoille ja että turvallisuudeltaan puutteelliset tuotteet vedetään pois markkinoilta tai palautetaan valmistajalle, mikäli niitä tavataan. Lukuisissa kommenteissa torjutaan ajatus tuotevastuutapausten yksityiskohtien julkaisemisesta. Tätä perustellaan kahdella pääasiallisella argumentilla: yksityiskohtaiset tiedot tietyistä tapauksista voisivat joissakin tapauksissa heikentää kuluttajan asemaa neuvoteltaessa korvauksen määrästä ja tuotevastuutapauksia koskevien tietojen lisääntyminen voisi johtaa epäaitojen vaatimusten esittämiseen. On tarpeen analysoida tarkemmin, onko valmistajan direktiivin 92/59 mukainen velvollisuus markkinoille saattamisen jälkeisen valvonnan osalta pantu asianmukaisesti täytäntöön, erityisesti turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden palauttamisen ja markkinoilta vetämisen osalta. 3.2.7 Tuotteen liikkeelle laskijan vastuu [21] [21] Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetaan käsitteellä tuotteen liikkeelle laskija jokaista, joka jakelee markkinoille saatettua tuotetta kuluttajille. Tässä kertomuksessa noudatetaan tätä määritelmää. Vihreässä kirjassa käsiteltiin tämän otsikon alla kahta seikkaa: ilmoitusmenettelyä suhteessa tuotteen liikkeelle laskijaan ja liikkeelle laskijan vastuuta. Virallinen ilmoitus tuotteen liikkeelle laskijalle: Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistajaa ei voida tunnistaa, tuotteen valmistajana pidetään jokaista, joka on laskenut tuotteen liikkeelle, jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle kohtuullisessa ajassa valmistajaa tai sitä, jolta hän on hankkinut tuotteen. Tätä sovelletaan myös, jos tarkoitettu maahantuoja ei käy ilmi yhteisöön tuodusta tuotteesta, vaikka valmistajan nimi kävisikin ilmi siitä. Vahinkoa kärsineellä on sen vuoksi velvollisuus tehdä virallinen ilmoitus tuotteen liikkeelle laskijalle, jotta tämä voi ilmoittaa kohtuullisessa ajassa valmistajan tai edellisen liikkeelle laskijan yhteystiedot. Vihreässä kirjassa kysyttiin, pitäisikö tuotteen liikkeelle laskijan ilmoittaa vahinkoa kärsineelle valmistajan nimi tietyn ajan kuluessa. Monissa kommenteissa katsottiin, että vahvistettu aikaraja voisi olla perusteltu, koska nykyistä ilmaisua "kohtuullinen aika" voidaan tulkita jäsenvaltioissa eri tavoin. Toiset ehdottavat yhden kuukauden aikarajaa, kun taas toiset pitävät kolmea kuukautta parempana. Näyttää siltä, että jäsenvaltiot soveltavat ilmaisua "kohtuullinen aika" vaihtelevasti. Tietoja näiden erojen käytännön vaikutuksista ei ole käytettävissä. Tässä vaiheessa ei ole tarvetta yhdenmukaistamiseen. Tuotteen liikkeelle laskijan vastuun laajuus: Direktiivi perustuu periaatteelle, että valmistaja on vastuussa valmistamansa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa valmistajalla tarkoitetaan "lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, joka varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen valmistajana". Seuraavissa kolmessa poikkeustapauksessa tuotteen liikkeelle laskijana toimivaa ammatinharjoittajaa voidaan pitää vastuullisena: kun tämä toimii tuotteen maahantuojana yhteisöön direktiivin 3 artiklan 2 kohdan tarkoittamalla tavalla - ja tietyin ehdoin, jos vahinkoa kärsinyt ei voi tunnistaa tuotteen valmistajaa tai jos maahantuojan nimeä ei ole ilmoitettu tuotteessa (3 artiklan 3 kohta). Vihreässä kirjassa kysyttiin, pitäisikö direktiiviä soveltaa kaikkiin tuotteen jakeluketjussa oleviin elinkeinonharjoittajiin, jos heidän toimintansa on vaikuttanut markkinoille lasketun tuotteen turvallisuusominaisuuksiin. Eräässä vastausten ryhmässä viitataan direktiiviin 92/59, jonka mukaan valmistajan määritelmään sisältyvät muut jakeluketjussa olevat elinkeinonharjoittajat, jos heidän toimintansa vaikuttaa markkinoille lasketun tuotteen turvallisuusominaisuuksiin. Tämä tarkoittaa, että jakeluketjussa olevilla elinkeinonharjoittajilla on myös velvollisuus varmistaa, että ainoastaan turvallisia tuotteita saatetaan markkinoille ja osallistua myynnin jälkeisiin valvontatoimenpiteisiin. Direktiivin 85/374 mukaisia vastuusääntöjä pitäisi laajentaa tässä mielessä. Kommenteissa ei aina mainita selvästi, olisiko tuotteen liikkeelle laskijan vastuun oltava rajaton (eli liikkeelle laskija olisi vastuussa myös valmistusvirheestä) vai rajoitettu ainoastaan liikkeelle laskijan erityisiin toimiin, joihin kuuluvat esim. uudelleenpakkaus, kuljetus ja varastointi. Toisessa kommenttien joukossa torjutaan ajatus tuotteen liikkeelle laskijan vastuun käyttöönotosta. Pääargumenttina on, että on vaikea nähdä, miten tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaatetta voidaan soveltaa tuotteen liikkeelle laskijaan. Jos liikkeelle laskija olisi vastuussa varastoinnista tai kuljetuksesta johtuvista puutteellisuuksista, tällainen vastuu olisi lähellä tuottamusvastuun käsitettä. Muita ongelmia olisivat vastuussa olevan henkilön tunnistaminen (tuotteen valmistaja vai liikkeelle laskija) ja puutteellisuuden toteennäyttäminen, jos kyseessä on puutteellisuus, joka kuuluu tuotteen liikkeelle laskijan alaan. Direktiivissä 85/374 omaksuttu lähestymistapa, joka perustuu turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden valmistamiseen ja markkinoille saattamiseen, ei oikeuta tuotteen liikkeelle laskijan täydellistä vastuuta, toisin sanoen myös siinä tapauksessa, että puutteellisuus oli olemassa tuotteen markkinoille saattamisen ajankohtana. Kuten edellä jo mainittiin direktiivin 92/59 tavoitteena on ennaltaehkäisy ja direktiivi 85/374 liittyy korvaamiseen. Vaikka nämä tehtävät täydentävät toisiaan, se ei tarkoita, että sovellettavien sääntöjen on kaikissa suhteissa oltava samat. Tämä pitää paikkansa, kun kysymys on siitä, voidaanko yleisestä tuoteturvallisuudesta annetun direktiivin mukaiset tuotteen liikkeellelaskijan velvoitteet siirtää ipso facto tuotevastuun alueelle. Direktiivin 85/374 perustavoite on se, että valmistajat olisivat vastuussa turvallisuudeltaan puutteellisista tuotteista tuottamuksesta riippumatta. Tuotteen liikkeelle laskijat ovat vastuussa ainoastaan, jos valmistajaa ei voida tunnistaa. Näin ollen direktiivissä tunnustetaan poikkeustilanteessa tuotteen liikkeelle laskijan vastuu. Niiden tapausten lukumäärä, joissa tuotteen puutteellisuus johtuu liikkeelle laskijan toiminnasta, näyttää olevan suhteellisen vähäinen (pääasiassa elintarvikkeiden ja maataloustuotteiden alalla). Käytettävissä ei ole konkreettisia tietoja tässä suhteessa. Tietoja ei ole saatavilla siitä, jäivätkö kuluttajat ilman korvausta tässä erityistilanteessa vai saattoivatko he kääntyä valmistajan puoleen. Perustavaa laatua oleva muutos vastuun siirtämiseksi tuotteen liikkeelle laskijalle muissa kuin direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa säädetyissä tilanteissa ei näytä perustellulta tässä vaiheessa. 3.2.8 Direktiivin kattamat tuotteet Direktiiviä sovelletaan ainoastaan tuotteisiin [22] ja se kattaa kaikki irtaimet aineelliset esineet, jotka on tarkoitettu yksityiseen tai muuhun käyttöön, mukan luettuna sähkö. [22] Komissio harkitsee mahdollista erityisaloitetta turvallisuudeltaan puutteellisten palvelujen osalta, ks. komission tiedonanto - "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2001 (KOM(98) 696, 1.12.1998). Vihreässä kirjassa kysyttiin, olisiko kiinteä omaisuus sisällytettävä direktiivin soveltamisalaan. Kommentit ovat yleensä kielteisiä tässä kohdassa. Useissa jäsenvaltioissa on vastuuta koskevaa erityislainsäädäntöä rakennusten osalta. Toisissa jäsenvaltioissa sopimusoikeuden säännöt varmistavat, että henkilö voi hakea korvausta siinä tapauksessa, että rakennuksessa ilmenee ongelmia. Direktiivissä tarkastellaan valmistajan vastuuta puutteellisuuksista tuotteissa, jotka on valmistettu teollisesti massatuotantona. Sen mukaisesti direktiivi kattaa rakennustuotteet, jotka yhdistetty kiinteään omaisuuteen. Kiinteän omaisuuden osalta kysymyksessä on yksittäinen palvelu, mikä edellyttää erilaisia sääntöjä. Käytettävissä olevien tietojen perusteella ei ole asianmukaista muuttaa direktiiviä siten, että se kattaisi kiinteän omaisuuden. 3.2.9 Direktiivin kattamat vahingot Direktiivin 9 artikla viittaa tällä hetkellä kuolemaan tai muuhun henkilövahinkoon, sekä omaisuusvahinkoon edellyttäen, että omaisuus on tarkoitettu ei-ammatilliseen käyttöön. Turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen itsensä [23] vahingoittuminen ei kuulu direktiivin soveltamisalaan. [23] Tuotteen korvaamisen kattaa myyntitakuita koskeva lainsäädäntö (ks. direktiivi 99/44/EY kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista, EYVL L 171, 7.7.1999, s. 12). Vihreässä kirjassa käsiteltiin kolmea kysymystä tässä suhteessa: Aineeton vahinko (muut kuin omaisuudelle aiheutuneet vahingot, kipu, särky, henkinen kärsimys jne.) ei kuulu tällä hetkellä direktiivin soveltamisalaan, vaikka se otetaankin huomioon useimmissa kansallisissa lainsäädännöissä. Asianomaisilta tahoilta kysyttiin, pitäisikö direktiivin kattaa myös aineeton vahinko. Tässä asiassa kommentit jakaantuvat. Vahvistetaan, että ankaraa vastuuta koskevat kansalliset lait useimmissa jäsenvaltioissa kattavat jo aineettoman vahingon. Eroja kuitenkin esiintyy määritelmien ja käytännön soveltamisen osalta (esim. myönnetyn korvauksen määrä). Saksassa on aloitettu keskustelut ankaraa vastuuta koskevan kansallisen lain mukaan korvattavien vahinkojen laajentamiseksi kattamaan kärsimyksestä johtuva aineeton vahinko. Vastauksista ei käy ilmi riittävästi yksityiskohtia sen arvioimiseksi, mikä käytännön vaikutus aineettoman vahingon korvaamista koskevilla kansallisilla säännöillä ja sillä tosiasialla, että niiden soveltamisala on erilainen ja että niitä sovelletaan eri tavoin, on sisämarkkinoiden toimintaan ja kuluttajansuojaan. Tätä kysymystä on tarpeen tutkia lisää ennen kuin voidaan tehdä mitään johtopäätöksiä. Vihreässä kirjassa kysyttiin myös, pitäisikö direktiivin kattaa tavanomaisesti ammatilliseen tai kaupalliseen käyttöön tarkoitetuille tuotteille aiheutuneet vahingot pitäisikö näin ollen ammatinharjoittajia suojata vahinkotapauksessa. Kommentit ovat tässä suhteessa yleensä kielteisiä. Pääargumentti on, että yksi direktiivin tavoitteista on kuluttajan suojelu ja muita kuin kulutustavaroita ei tulisi sisällyttää direktiivin soveltamisalaan. Käytännössä ammattikäyttäjillä on käytettävissään sopimusoikeuden mukaiset oikeussuojakeinot, tai vahingot kattaa yrityksen vakuutus. Käytettävissä olevien tietojen perusteella ei vaikuta tarkoituksenmukaiselta muuttaa direktiiviä tältä osin. Vain harvoissa kommenteissa käsiteltiin kysymystä, olisiko turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen itsensä vahingoittumisen kuuluttava direktiivin soveltamisalaan. Sopimusjärjestelyjen katsottiin kattavan tällaiset vahingot. Käytettävissä olevien tietojen perusteella ei näytä tarkoituksenmukaiselta tässä vaiheessa sisällyttää direktiivin soveltamisalaan tämäntyyppistä vahinkoa. 3.2.10 Oikeussuoja Direktiivin nykyinen versio ei sisällä erityissäännöksiä vahinkoa kärsineen oikeussuojakeinoista. Vahinkoa kärsineen on käytettävä kansallisia oikeuskeinoja. Vihreässä kirjassa asetettiin kysymys, olisiko otettava käyttöön erityistoimenpiteitä vahinkoa kärsineen oikeussuojakeinojen parantamiseksi säätämällä kieltokanteista, erityisistä mekanismeista riitojen ratkaisemiseksi tuomioistuinten ulkopuolella ja/tai ryhmäkanteista. Lukuisissa kommenteissa katsotaan, että kansallisille viranomaisille direktiivin 92/59 nojalla annetut valtuudet poistaa vaaralliset tuotteet markkinoilta riittää kuluttajan suojelemiseksi. He katsovat, ettei ole tarvetta säätää yksityishenkilön oikeudesta kieltokanteeseen. Samalla kun joissakin vastauksissa kannatettiin vaihtoehtoisten riitojenratkaisumekanismien lisätarkastelua, toisissa katsottiin, että tämänhetkiset tuomioistuinten ulkopuoliset menettelyt toimivat hyvin, koska pääosa vaatimuksista ratkaistaan tällä tavalla. Ryhmäkanteita vastustetaan muodollisilla perusteilla (yhteisön toimivallan puuttuminen Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 95 artiklan nojalla siviiliprosessisääntöjen yhdenmukaistamisen osalta). Toinen kielteinen argumentti tässä suhteessa liittyy siihen, ettei oikeusmenettelyjä koskevia sääntöjä tulisi luoda erityissektoria varten, koska sama ongelma esiintyy kaikilla kuluttajia koskevilla aloilla. Useimpien jäsenvaltioiden tilanteesta on joitakin tietoja ryhmäkanteen osalta. Tiedoista voidaan esittää seuraava yhteenveto: Portugalissa on olemassa yhteinen kanne, jonka avulla virallisen syyttäjän toimisto ja kuluttajajärjestöt voivat tulla väliin yksityishenkilöitä koskevissa vahinkotapauksissa. Itävallan prosessisääntöjen mukaan vahinkoa kärsinyt voi siirtää vastuuvelvollisuutta koskevan vaateensa kuluttajajärjestölle. Belgiassa kantajat, joilla on samanlaiset mutta erilliset vaateet, voivat panna vireille oikeudenkäyntimenettelyn samassa tuomioistuimessa ja pyytää sitten, että heidän vaateensa käsitellään samassa oikeuskäsittelyssä kuitenkaan yhdistämättä niitä. Kreikassa kuluttajaryhmät voivat nostaa kanteen. Tanskassa oikeudenkäyntimenettelyä koskevissa säännöissä sallitaan yhteisten kanteiden nostaminen kaikilla kuluttajia koskevilla aloilla. Ranskassa on lainsäädäntöä, jossa annetaan kuluttajajärjestöille oikeus puolustaa kuluttajien siviilioikeudellisia etuja. Tähän eivät kuitenkaan sisälly vahinkoa kärsineiden henkilöiden ryhmän korvauskanteet. Yhdysvaltojen ryhmäkanteita ("class actions") vastaavia kanteita ei näin ollen ole. Saksassa käytetään "Musterprozess" -menettelyä, jos kyseessä on sarja onnettomuuksia. Tämä muodostaa myöhemmin korvauksen perustan teollisuuden ja vahinkoa kärsineiden henkilöiden välillä. Irlannin tuomioistuinmenettelyä koskevien sääntöjen mukaan on mahdollista, että yksi tai useampi henkilö, joiden edut yksittäisen vaateen suhteen ovat yhteneväiset, voivat nostaa kanteen tai puolustaa sitä kaikkien niiden puolesta, joita asia koskee. Italiassa kuluttajajärjestöt voivat puolustaa kuluttajien etuja, mutta eivät voi toimia vahinkoa kärsineiden puolesta. Suomessa tarkasteltiin kysymystä ryhmäkanteesta muutamia vuosia sitten. Kuluttaja-asiamies voi avustaa yksityishenkilöitä tuomioistuimessa. Oikeudenkäyntikulut voidaan kattaa kokonaisuudessaan erityisistä budjettivaroista. Alankomaissa ryhmäkanne on mahdollinen toukokuussa 1994 annetun lain nojalla. Espanjassa kuluttajajärjestöt voivat nostaa kanteen jäsentensä puolesta. Tuomioistuinmenettelyä koskevien sääntöjen muutos tekee mahdolliseksi nostaa yhteisiä kanteita tammikuusta 2001 alkaen. Ruotsissa ryhmäkannetta koskevia sääntöjä harkitaan ja asiaa koskeva ehdotus saatetaan tehdä tulevaisuudessa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ryhmäkanne voidaan nostaa Englannin ja Walesin tuomioistuimissa [24] asiaa koskevan siviiliprosessuaalisen säännön nojalla. Tämän menettelyn mukaisesti yksi tai useampi henkilö voi toimia edustajan ominaisuudessa ja nostaa kanteen muiden puolesta silloin kun heillä on sama etu. [24] Scottish Law Commission torjui ajatuksen tällaisen säännön käyttöön ottamisesta. Tässä vaiheessa ei ole merkkejä siitä, että oikeussuojakeinoja koskevat toimet erityisesti tuotevastuutapausten osalta olisivat tarkoituksenmukaisia. 3.2.11 Muuta Joissakin kommenteissa esitetään lisänäkökohtia, joita olisi harkittava jatkossa. Kysymykset koskevat seikkoja, joiden osalta direktiivissä jätetään jäsenvaltioille tiettyjen oikeudellisten käsitteiden määrittely (kuten "liikkeelle laskeminen" [25]) tai joiden osalta jäsenvaltiot näyttävät antaneen direktiivin epäselvyyden vuoksi erilaisia kansallisia lakeja, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Toinen seikka koskee turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen käyttöä palvelun toimittamisessa. Lopuksi on nostettu esiin kysymys, olisiko direktiiviin sisällytettävä lakiristiriitoja koskevia säännöksiä (joissa määritellään toimivaltainen tuomioistuin ja sovellettava lainsäädäntö). [25] Ennakkoratkaisupyyntö, joka on parhaillaan vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa, koskee muun muassa tätä seikkaa (asia C-203/99, Veedfald). Nämä kysymykset edellyttävät lisäharkintaa. Ne eivät periaatteessa edellyttäisi direktiivin muuttamista ja ne voitaisiin käsitellä direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskevan valvonnan yhteydessä tai tiettyjen säännösten käytännön soveltamista koskevan jäsenvaltioiden välisen tietojenvaihdon yhteydessä. 4. PÄÄTELMÄT Komissio päätteli vuonna 1995 antamassaan ensimmäisessä soveltamista koskevassa kertomuksessa, että kokemusta oli saatu vasta vähän ja että sitä kertyisi todennäköisesti hitaasti. Vaikutuksia koskevassa selvityksessä [26], johon kertomuksen johtopäätökset perustuivat ja johon siinä viitattiin, selitettiin syyt siihen, miksi kokemusta olisi vähän. [26] Ks. alaviite 2. Tämä tilanteen vuoksi komissio katsoi tarkoituksenmukaiseksi antaa tuotevastuuta koskevan vihreän kirjan seuraavista syistä: tässä asiakirjassa käsiteltäisiin eri näkökohtia, joista tarvitaan tosiasiallista tietoa ja se panisi alulle laajan ja merkittävän keskustelun tässä suhteessa. Komissio sai suuren joukon vastauksia, mikä osoittaa laajaa kiinnostusta asiaan. Vihreässä kirjassa oli pyydetty asianomaisia tahoja toimittamaan komissiolle tosiasiatietoja käytännön soveltamisesta pikemmin kuin pelkkiä periaatteellisia kantoja, jotta komissio voisi perustella johtopäätöksensä erityisesti, jos ne johtaisivat direktiivin olennaiseen muuttamiseen. Tällä hetkellä käytettävissä olevien tietojen perusteella, jotka on saatu kommenteista vihreään kirjaan ja muista asiakirjoista, voidaan tehdä yhteenveto jäsenvaltioissa vallitsevasta tilanteesta seuraavasti: - kokemusta direktiivin soveltamisesta on edelleen vähän. Tämä johtuu pääasiassa seuraavista kahdesta tekijästä: direktiivi on saatettu osaksi joidenkin jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä äskettäin ja direktiivin 13 artiklassa jäsenvaltioille annetun mahdollisuuden mukaisesti sopimukseen perustuvaa tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevia kansallisia säännöksiä tai erityistä vastuujärjestelmää sovelletaan samanaikaisesti - käytettävissä olevien vähäisten tietojen perusteella ei ole voitu yksilöidä direktiivin soveltamiseen liittyviä erityisiä ongelmia - kustannus-tehokkuus -kehys olisi säilytettävä kuluttajien ja valmistajien intressien välisen tasapainon ylläpitämiseksi. Yleisesti ottaen tosiasiallinen tilanne ei ole erilainen verrattuna tilanteeseen vuonna 1995, kun komissio esitteli ensimmäisen kertomuksen. Komissio on sitä mieltä, että direktiivin muutosten olisi perustuttava objektiivisiin, todellisiin syihin. Tässä vaiheessa käytettävissä olevat tiedot eivät ole riittäviä sitovien johtopäätösten tekemiseksi. Sen vuoksi komissio katsoo, että olisi ennenaikaista suunnitella mitään muutoksia nykyisen direktiivin 85/374 mukaiseen vastuujärjestelmään. Komissio aikoo kuitenkin toteuttaa joukon kahdentyyppisiä seurantatoimia. Toisaalta se suunnittelee toimenpiteitä, jotka liittyvät välittömästi tuotevastuukysymykseen ja joilla on lyhyen tai keskipitkän aikavälin tavoitteet. Toisaalta tuotevastuuta täydentäviä muiden alojen toimenpiteitä on jo joko meneillään tai niitä aiotaan toteuttaa lähitulevaisuudessa. 4.1 Tuotevastuuseen välittömästi liittyvät seurantatoimenpiteet Vihreän kirjan tarkoituksena oli kerätä mahdollisimman paljon tosiasiatietoja direktiivin soveltamisesta. Asianomaisten tahojen laajasta osallistumisesta huolimatta kokonaiskuvan saaminen jäsenvaltioiden tilanteesta on edelleen vaikeaa. Ottaen huomioon direktiivin soveltamisen jatkuva arviointiprosessi yhteisössä on tutkittava keinoja, joiden avulla nykyiset tietojen aukkokohdat voidaan täyttää lyhyellä aikavälillä. Olisi myös alettava pohtia tapoja tuotevastuun laajemmaksi yhdenmukaistamiseksi yhteisön tasolla keskipitkällä aikavälillä. 4.1.1 Lyhyen aikavälin toimet Komissio on sitä mieltä, että käytännöllinen ja tehokas väline tietojen keräämiseksi voisi olla tuotevastuuasiantuntijaryhmän perustaminen, mikä vastaisi ajatusta "näköalapaikasta", jota talous- ja sosiaalikomitea ehdotti vihreää kirjaa koskevassa lausunnossaan. Tähän asiantuntijaryhmään kuuluisivat kaikki asianomaiset osapuolet, kuten asiantuntijat kansallisista hallinnoista, erikoistuneet lakimiehet ja akateemikot, eri tuotannonalojen ja vakuutusalan sekä kuluttajajärjestöjen edustajat. Asiantuntijaryhmä keräisi kaikkiin jäsenvaltioihin liittyviä tietoja erityisesti direktiivin oikeudellisesta soveltamisesta, viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä ja kansallisen lainsäädännön muutoksista, joilla on vaikutusta tuotevastuuseen (kuten oikeussuojakeinoja koskevat kysymykset). Lisäksi tiedot voitaisiin julkaista Internetissä avoimuuden lisäämiseksi. Komissio katsoo, että tällaisen asiantuntijaryhmän perustaminen ei olisi ainoastaan käytännöllinen tapa tietojen puutteen korjaamiseksi vaan myös foorumi, jolla voitaisiin jatkuvasti keskustella tuotevastuukysymyksistä. Asiantuntijaryhmää ja sen toimintaa koskevat täsmälliset yksityiskohdat määritellään vuoden 2001 alussa. Toinen kysymys koskee sellaisten tietojen keruuta, jotka liittyvät turvallisten tuotteiden saatavuuteen markkinoilla. Henkilövahinkoja koskeva yhteisön tiedonkeruu- ja tietojärjestelmä on ollut olemassa jo vuodesta 1993 aiemman EHLASS-järjestelmän (kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskeva yhteisön tietojenvaihtojärjestelmä) nojalla. Aikaisemmin järjestelmässä ei yksilöity turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden aiheuttamia vahinkoja, koska tietoja kerättiin kaikentyyppisistä onnettomuuksista, joihin osallisena oli tuote. Henkilövahinkojen ehkäisemistä koskevan yhteisön toimintaohjelman [27] nojalla on perustettu uusi henkilövahinkoja koskeva yhteisön tietojenkeruujärjestelmä. Tuotteiden ja palveluiden turvallisuusindikaattoreita on tarkoitus kehittää. Lisäksi tarkastellaan mahdollisuutta ottaa mukaan lisätietoja, jotka koskevat erityisesti turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita. [27] EYVL L 46, 20.2.1999, s. 1. Vihreästä kirjasta käydyn keskustelun aikana asianomaisilta osapuolilta saatuja tietoja on lisäksi täydennettävä muilla asiantuntijalausunnoilla. Komissio aikoo käynnistää tutkimuksen, joka koskee direktiivin 85/374 mukaisen nykyisen vastuujärjestelmän vahvistamisen taloudellisten vaikutusten arviointia. Nykyisessä direktiivissä annetaan komissiolle erityinen tehtävä direktiivin vaikutusten arvioinnissa jäsenvaltioille jätettyjen vaihtoehtojen suhteen, jotka koskevat vastuuvapautta kehittämisriskien osalta ja taloudellisen vastuun ylärajaa (katso direktiivin 15 artiklan 3 kohta ja 16 artiklan 2 kohta). Koska näiden kahden vaihtoehdon vaikutusta sisämarkkinoiden toimintaan ja kuluttajansuojaan ei voida tällä hetkellä mitata riittävästi, aiotun tutkimuksen pitäisi kohdistua näihin kysymyksiin. Tutkimuksen tavoitteena olisi arvioida niitä taloudellisia vaikutuksia teollisuuteen, kuluttajiin ja koko yhteiskuntaan (erityisesti sosiaaliturvajärjestelmien kautta), joita valmistajan vastuun käyttöönotolla myös kehittämisriskitapauksissa ja taloudellisen vastuun ylärajan poistamisella onnettomuksien sarjan osalta olisi. Tämän analyysin tulisi perustua mahdollisimman suuressa määrin tosiasioihin. Komission olisi voitava tutkimuksen tulosten avulla saada realistinen arvio kustannuksista ja hyödyistä, jotka liittyvät nykyisen vastuujärjestelmän vahvistamiseen. 4.1.2 Keskipitkän aikavälin toimet Lainlaatijat ajattelivat vuonna 1985, että direktiivi oli ainoastaan ensimmäinen askel kohti aidon valmistajan vastuuta koskevan politiikan luomista yhteisön tasolla. He päättivät tarkastella direktiiviä uudelleen säännöllisin väliajoin (joka viides vuosi). Uudelleentarkastelun tarkoituksena on eteneminen kohti laajempaa yhdenmukaistamista ja sellaisen sääntelykehyksen perustaminen, joka on niin kattava, johdonmukainen, tasapainoinen ja tehokas kuin mahdollista vahinkoa kärsineiden suojelemiseksi ja oikeusvarmuuden takaamiseksi valmistajille. Tällä hetkellä pohdinta voitaisiin aloittaa siitä, olisiko nykyisin voimassa olevien eri vastuujärjestelmien laajempi yhdenmukaistaminen suositeltavaa ja jos olisi, mitkä keinot olisivat mahdollisia. Toistaiseksi direktiivi ei vaikuta oikeuksiin, joita vahinkoa kärsineellä saattaa olla sopimukseen perustuvan tai sopimussuhteen ulkopuolisen (tuottamus/rikkomus) vastuun tai sellaisen erityisen vastuujärjestelmän peusteella, joka oli olemassa heinäkuussa 1985 (13 artikla). Tämä tarkoittaa sitä, että direktiivissä annetaan ankaraa vastuuta koskevat yhteiset säännöt, jotka jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön ja joista ne eivät voi poiketa antamalla tiukempia säännöksiä. Vahinkoa kärsinyt voi kuitenkin perustaa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistajaan kohdistuvan kanteensa muihin tuotevastuujärjestelmiin, joita saattaa esiintyä eri jäsenvaltioissa, mikäli niiden soveltamiseksi tarvittavat erityisedellytykset täyttyvät. Tämä mahdollisuus sallia erilaisten vastuujärjestelmien esiintyminen rinnakkain saattaisi olla yksi tekijä, joka voisi selittää sen, että niiden kansallisten sääntöjen, joilla tuotevastuudirektiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, perusteella kansallisten tuomioistuinten käsiteltäväksi saatettujen käytännön tapausten määrä on vähäinen. Periaatteessa näyttäisi siltä, että vahinkoa kärsinyt osapuoli voisi helpommin nostaa kanteen ankaraa vastuuta koskevien säännösten kuin muiden säännösten nojalla. Hänen ei siis tarvitse osoittaa valmistajan tuottamusta kuten sopimusoikeuden tai vahingonkorvausoikeuden mukaan. Tuottamuksen puuttuminen näyttäisi sulkevan pois valmistajan vastuun toisen järjestelmän nojalla. Vihreään kirjaan saadut kommentit kuitenkin osoittavat, että käytännössä ainakin joissakin jäsenvaltioissa kanteet perustuvat samanaikaisesti eri järjestelmiin eivätkä ainoastaan ankaraa vastuuta koskeviin säännöksiin. Lisäksi useiden jäsenvaltioiden oikeuskäytännössä on taipumus tulkita valmistajan vastuuta tuottamukseen perustuvien vastuujärjestelmien nojalla laajentavasti, minkä seurauksena ero tuottamukseen ja ankaraan vastuuseen perustuvien vastuujärjestelmien välillä käytännössä hämärtyy. Tässä tilanteessa ja ottaen huomioon, että tuottamukseen perustuvat vastuujärjestelmät yleensä tarjoavat laajemmat mahdollisuudet kuluttajan suojeluun, käytännön seurauksena on rinnakkainen soveltaminen. Joissakin jäsenvaltioissa ankaraa vastuuta koskevia sääntöjä oli sovellettu vain poikkeuksellisesti ja direktiivissä säädetty periaate oli sen vuoksi uusi asia näissä oikeusjärjestelmissä. Tässä tilanteessa voisi olettaa, että vahinkoa kärsineen henkilön, joka haastaa oikeuteen turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistajan, asema on parantunut. Tällä hetkellä ei ole mahdollista arvioida, mikä todellinen vaikutus kansallisten lakien, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja muiden vastuujärjestelmien samanaikaisella voimassaololla on. Sen vuoksi komissio aikoo käynnistää tutkimuksen, jossa pitäisi analysoida ja vertailla kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavien eri järjestelmien käytännön vaikutuksia turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevien vaatimusten esittämiseen (kansalliset lait, joilla tuotevastuudirektiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, sopimusvelvoitteita koskevat kansalliset lait, sopimussuhteen ulkopuolisia velvoitteita koskevat kansalliset lait ja erityiset vastuuta koskevat lait). Yksi tärkeä näkökohta tutkimuksessa olisi sen analysointi, missä kohdin eri järjestelmät eroavat toisistaan (erityisesti soveltamisedellytysten ja soveltamisalan, todistustaakkasääntöjen, katettujen tuotteiden ja vahinkojen, valmistajan vastuusta vapautumisen, vanhentumis- ja vastuuaikojen, taloudellisen vastuun rajojen, myönnettyjen vahingonkorvausten tasojen ja oikeussuojakeinojen osalta). Tutkimuksen toisessa osassa tarkasteltaisiin tuotevastuulainsäädännön tulevaisuutta. Siinä käsiteltäisiin kysymystä, voitaisiinko yhteisössä ottaa käyttöön yhtenäinen tuotevastuujärjestelmä jäsenvaltioiden nykyisen tilanteen perusteella. Tässä yhteydessä tutkimuksessa olisi tarkasteltava eri aloitteita, jotka koskevat velvoiteoikeutta. Näitä ovat Landon toimikunta, European Group on Tort Law ja Euroopan vahingonkorvaus- ja vakuutusoikeuden keskus (Europäisches Zentrum für Schadenersatz- und Versicherungsrecht) Wienissä. Tämän tutkimuksen avulla komissio saisi täydellisen yleiskäsityksen kaikista sovellettavista tuotevastuulaeista ja niiden käytännön soveltamisesta kaikissa jäsenvaltioissa. Tutkimuksen tulosten perusteella komissio voisi arvioida direktiivin 85/374 mukaisten ankaraa vastuuta koskevien säännösten käytännön vaikutuksia sekä yhteisen ja ainoan turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevan vastuujärjestelmän käyttöönoton tarvetta ja toteutettavuutta keskipitkällä aikavälillä. 4.2 Tuotevastuuta täydentävät muiden alojen seurantatoimenpiteet Komissio on sitoutunut kuluttajansuojan korkean tason saavuttamiseen kuluttajan suojelemiseksi tuotteisiin liittyviltä riskeiltä. Tässä yhteydessä tuotevastuudirektiivin 85/374 säännökset ovat yksi tärkeä tekijä. Kahdella muulla alalla on täydentävä tehtävä. Direktiivi 92/59 tuoteturvallisuudesta ja tuotteiden turvallisuutta koskeva yhteisön erityislainsäädäntö ovat erittäin tärkeitä, koska niiden oikea soveltaminen varmistaa, että ainoastaan turvallisia tuotteita saatetaan markkinoille, ja vähentää sen vuoksi turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevien vastuuvaateiden esiintymisen riskiä. Oikeussuojakeinoja koskevat kysymykset ovat toinen tärkeä tekijä korvauksen antamisessa kuluttajille yleensä ja erityisesti turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttaman vahingon uhrille. Kaikissa aikaisemmin toteutetuissa toimissa on käsitelty näitä kysymyksiä yleisesti eikä niissä ole otettu huomioon erityistoimia tuotevastuuasioiden osalta. Nykyinen tilanne vahvistaa tämän lähestymistavan järkevyyden. Toinen tärkeä ala suhteessa tuotevastuuseen on ympäristövahinkovastuu, joka koskee vastuun jakoa ympäristölle aiheutetun vahingon osalta. Komissio on jo toteuttanut ja aikoo toteuttaa lisää toimia näillä aloilla, kuten edellä on esitetty. Se katsoo, että näiden toimenpiteiden avulla edistetään tuoteturvallisuutta ja taataan kuluttajille tasapuoliset oikeussuojakeinot sekä ympäristön suojelu. 4.2.1 Muutokset direktiiviin 92/59 ja muiden tuoteturvallisuuteen liittyvien direktiivien täytäntöönpano Yleisestä tuoteturvallisuudesta annetussa direktiivissä 92/59 ja muissa tuoteturvallisuutta koskevissa direktiiveissä on vahvistettu kuluttajansuojan korkea taso yhteisössä. Saadut kokemukset ovat tuoneet esiin joitakin heikkouksia direktiivin 92/59 säännöksissä ja sen soveltamisen uudelleentarkastelussa tunnistettiin kuluttajan suojelun lisätarpeita Sen vuoksi komissio antoi 29 päivänä helmikuuta 2000 ehdotuksen direktiivin 92/59 tarkistamiseksi. [28] [28] KOM(2000) 139, lopullinen/2, 15.6.2000. Monet direktiiviin 92/59 ehdotetuista muutoksista tehostavat tuoteturvallisuuden ennakoltaehkäisevää puolta vahvistamalla markkinavalvonnan tehokkuutta. Tässä suhteessa valmistajien ja jakelijoiden velvoitteita oli täydennettävä: - Valmistajien ja jakelijoiden, viimeksimainittujen oman toimintansa rajoissa, on annettava tietoja tuotteen riskeistä, säilytettävä ja annettava tuotteiden alkuperän selvittämiseksi tarpeelliset tiedot, ilmoitettava kansallisille viranomaisille välittömästi, jos markkinoille saatettu tuote on vaarallinen ja ilmoitettava näille viranomaisille toteutetuista toimista kuluttajiin kohdistuvien riskien torjumiseksi. Nämä tiedot auttavat markkinoiden valvontaviranomaisia jäljittämään asianomaiset tuotteet, tarkistamaan, sisältyykö muihin tuotteisiin sama riski, toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet ja ilmoittamaan tarvittaessa muiden jäsenvaltioiden viranomaisille. - Valmistajien ja jakelijoiden on oltava yhteistyössä kansallisten viranomaisten kanssa, kun kyse on toimista sellaisten tuotteiden aiheuttamien riskien välttämiseksi, joita he toimittavat tai ovat toimittaneet. Tämä mahdollistaa vaarallisten tuotteiden nopean jäljittämisen hätätilanteissa ja niiden markkinoilta poistamisen järjestämisen. - Vaarallisten tuotteiden markkinoilta vetämisen lisäksi, kun tämä on tarpeen kuluttajiin kohdistuvien riskien torjumiseksi, valmistajien on pyydettävä palauttamaan kuluttajille jo toimitetut tuotteet, jos muut keinot eivät olisi riittäviä tuotteeseen liittyvien riskien torjumiseksi. - Valmistajien on riittävästi ja tehokkaasti varoitettava kuluttajia riskeistä, jotka liittyvät heille jo myytyihin tuotteisiin. Muilla ehdotuksilla pyritään markkinoiden valvonnan ja jäsenvaltioiden täytäntöönpanovaltuuksien vahvistamiseen. Näiden toimenpiteiden tavoitteena on - varmistaa, että tehokkaita, oikeasuhtaisia ja varoittavia sanktioita sovelletaan tarvittaessa - varmistaa, että kaikki jäsenvaltiot ottavat käyttöön systemaattiset ja koordinoidut markkinoiden valvontaa koskevat lähestymistavat - varmistaa, että markkinoiden valvontajärjestelmät toimivat avoimesti ja ovat avoimia kuluttajille ja muille asianomaisille tahoille - mahdollistaa komission määräajoin suorittama arviointi jäsenvaltioiden markkinoiden valvontajärjestelmien saavuttamista tuloksista - luoda puitteet jäsenvaltioiden täytäntöönpanoviranomaisten systemaattiselle yhteistyölle - vahvistaa toimivaltaisten viranomaisten täytäntöönpanovaltuuksia, erityisesti seuraavissa suhteissa: - kuluttajille jo toimitettujen vaarallisten tuotteiden palauttaminen ja riittävä tiedotus kuluttajille heille aiheutuvista riskeistä - tiettyjen tuotteiden markkinoille saattamista koskevan kiellon asettaminen niiden aiheuttamien riskien todentamisen ja arvioinnin ajaksi - nopea toiminta, jos vakavat riskit edellyttävät välitöntä tai nopeaa asiaan puuttumista, ja rajoitusten poistaminen tällaisia riskejä koskevan tiedon kululta. Markkinoiden valvonta on tärkeä väline yhteisön tuoteturvallisuutta koskevan lainsäädännön (esim. lääkkeet, kemikaalit, kosmeettiset tuotteet, lääkinnälliset laitteet, koneet ja sähkölaitteet) täytäntöönpanon kannalta. Kannattaa muistaa, että markkinoiden valvonnan avulla on voitava todentaa, että sovellettavien direktiivien säännöksiä on noudatettu jokaisessa jäsenvaltiossa samalta pohjalta. Tämä takaa kuluttajien ja käyttäjien suojelun korkean tason ja tukee tavaroiden vapaata liikkuvuutta sisämarkkinoilla poistamalla epäreilun kilpailun ja vaatimuksia vastaamattomat tuotteet. Jäsenvaltioiden viranomaisilla on velvollisuus järjestää ja toteuttaa markkinoiden valvonta tehokkaalla tavalla (riittävät infrastruktuurit ja resurssit). Mahdollisimman tehokkaan markkinoiden valvonnan varmistamiseksi komissio kannustaa viranomaisten välistä hallinnollista yhteistyötä. 4.2.2 Oikeussuojakeinoja koskevat aloitteet Sisämarkkinoiden jatkuvan kehittymisen myötä 1980-luvulta lähtien komissio on joutunut kohtaamaan uuden haasteen. Tämä koskee tehokkaampien oikeussuojakeinojen käyttöönoton edistämistä ottaen huomioon ongelman rajatylittävän ulottuvuuden. Kuluttajien oikeussuojakeinoja ja kuluttajariita-asioiden ratkaisua yhtenäismarkkinoilla käsitelleessä vihreässä kirjassaan komissio esitti joukon ehdotuksia, joiden tavoitteena oli yksittäisten ja yhteisten rajatylittävien riita-asioiden ratkaiseminen. Tämän seurauksena annettiin direktiivi 98/27 kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavista kieltokanteista [29], jotta oikeutetut yksiköt (esim. kuluttajajärjestöt) voisivat nostaa kieltokanteita, kun on toimittu jonkin kuluttajansuojaa koskevan liitteessä luetellun direktiivin vastaisesti ja tämä vahingoittaa kuluttajien yhteisiä etuja. Lisäksi komissio on julkaissut eurooppalaisen kuluttajan oppaan yhtenäismarkkinoille ja oppaan oikeusavusta Euroopan unionissa. [29] EYVL L 166, 11.6.1998, s. 51. Komissio on myös vuosien ajan tukenut kuluttajien tieto- ja neuvontakeskusten (Euroguichets) verkkoa, jonka tavoitteena on antaa tukea ja neuvoja kuluttajille oikeussuojakeinoista rajatylittävissä tapauksissa. Lisäksi komissio hyväksyi vuonna 1996 toimintasuunnitelman kuluttajien oikeussuojakeinoista ja kuluttajariita-asioiden ratkaisemisesta sisämarkkinoilla, jossa korostettiin yhteisön toimien tarpeellisuutta kuluttajariita-asioiden ratkaisemisen osalta. Näihin aloitteisiin liittyvien kuulemisten pohjalta komissio antoi vuonna 1998 tiedonannon kuluttajariitojen ratkaisemisesta tuomioistuinten ulkopuolella. Tämä tiedonanto sisältää kaksi yksityiskohtaa, joiden on määrä parantaa yksityisten kuluttajien oikeussuojaa: kuluttajavalituslomakkeen ja suosituksen 98/257/EY [30] tuomioistuinten ulkopuolisiin kuluttajariitoja ratkaiseviin elimiin sovellettavista periaatteista. [30] EYVL L 115, 17.4.1998, s. 31. Näiden kahden aloitteen tavoitteena oli käsitellä tätä kysymystä edistämällä yksinkertaisten, nopeiden, tehokkaiden ja edullisten oikeudellisten keinojen saatavuutta riitojen ratkaisemista varten. Jäsenvaltioita pyydettiin ilmoittamaan komissiolle kaikki tuomioistuinten ulkopuoliset elimet, jotka sovelsivat suosituksen periaatteita ja nämä sijoitettiin komission www-sivulle. Jatkona tälle komissio hyväksyi 17. maaliskuuta 2000 valmisteluasiakirjan EEF-verkon (EEF-Net) perustamisesta tarjotakseen edellytykset ja puitteet Euroopan laajuisen verkon luomiselle tuomioistuinten ulkopuolisista kuluttajariitojen ratkaisujärjestelmistä, tuomioistuinten ulkopuolisten elinten eurooppalaisen verkoston (EEJ-Net). EEJ-Net käyttää kaikkia olemassa olevia vaihtoehtoisia riitojen ratkaisujärjestelmiä (ADR), jotka jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet komissiolle ja joiden jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet noudattavan suosituksen 98/257/EY periaatteita. Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet perustamaan kansallisia yhteyspisteitä (tai selvityskeskuksia). [31] Jos kuluttajalla on riitaa jonkin yrityksen kanssa hän voi ottaa yhteyttä selvityskeskukseen, joka antaa tietoja ja ohjausta vaatimuksen esittämisessä tuomioistuinten ulkopuoliselle elimelle kyseisen yrityksen sijaintipaikassa. Rajat ylittävissä riita-asioissa selvityskeskus käsittelee tuomioistuinten ulkopuolisten oikeussuojakeinojen käytön esteitä, joita ovat esimerkiksi kielierot ja tiedonpuute, ja siirtää sen jälkeen vaatimuksen verkoston kautta asianomaiselle tuomioistuinten ulkopuoliselle elimelle. [31] Ks. 25 päivänä toukokuuta 2000 annettu neuvoston päätöslauselma kuluttajariitoja tuomioistuinten ulkopuolella ratkaisevien kansallisten elinten yhteisön laajuisesta verkosta, EYVL C 155, 6.6.2000, s. 1. Komissio ilmoitti edelleen kuluttajapolitiikkaa koskevassa toimintasuunnitelmassaan vuosiksi 1999-2001 joukon aloitteita, jotka koskevat kuluttajien oikeussuojakeinoja. [32] Yhdenmukaisesti tämän toimintasuunnitelman kanssa se julkaisi helmikuussa 2000 oikeusapua rajatylittävissä riita-asioissa käsittelevän vihreän kirjan [33]. Komissio hyväksyy vuoden 2001 alussa kuluttajien laajempaa oikeusturvaa koskevan tiedonannon, joka perustuu olemassa oleviin yhteisön aloitteisiin, ja jossa vahvistetaan perusteita valintamahdollisuuksien ja joustavuuden lisäämiseksi tuomioistuimien ulkopuolella tapahtuvien riitojen ratkaisumenettelyjen käyttämisessä. [32] KOM(98) 696, 1.12.1998, s. 21. [33] KOM(2000) 51, 9.2.2000. Yhteisön toimivalta on laajentunut kattamaan oikeudellisen yhteistyön yleisesti EY:n perustamissopimuksen 65 artiklan tultua voimaan toukokuussa 2000. Sen vuoksi nämä aloitteet olisi nähtävä laajemmissa yhteistyön puitteissa, jonka tarkoituksena on varmistaa kansalaisille paremmat oikeussuojakeinot. Vuoteen 2001 mennessä komissio antaa vihreän kirjan vaihtoehtoisesta riitojen ratkaisemisesta ja valmisteluasiakirjan oikeuskulujen ja lakimiesten palkkioiden korvaamisesta. Muut alat, joilla komissio aikoo käynnistää aloitteita, koskevat toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on helpottaa kuluttajien yhteisiä oikeudellisia toimenpiteitä ja sopimussuhteen ulkopuolisiin velvoitteisiin sovellettavan lain määrittelyä. 4.2.3 Ympäristövahinkovastuuseen liittyvät aloitteet Komissio antoi helmikuussa 2000 valkoisen kirjan ympäristövahinkovastuusta [34] tarkoituksena esitellä ympäristövahinkovastuuta koskeva puitedirektiivi. Tämä tuleva vastuujärjestelmä sääntelee vastuuta ympäristölle aiheutetuista vahingoista sinänsä sellaisten perinteisten vahinkojen (henkilö- ja esinevahingot) tapaan, jotka aiheutuvat vaarallisesta tai mahdollisesti vaarallisesta toiminnasta. Siinä on varmistettava yhtenäisyys ja johdonmukaisuus direktiivin 85/374 kanssa. Tässä suhteessa on tarpeen määrittää sovellettava järjestelmä tapauksissa, joissa direktiivin 85/374 ja tulevan ympäristövahinkovastuujärjestelmän välillä voisi olla päällekkäisyyksiä. Tämä kysymys edellyttää erityisharkintaa, kun kyseessä ovat geneettisesti muunnetut organismit (GMOs). Direktiivissä 85/374, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 99/34, säädetään jo geenimuunnettujen organismien henkilöille tai omaisuudelle aiheuttamista vahingoista. Tulevan ympäristövahinkovastuujärjestelmän tulisi joka tapauksessa täydentää tätä kattamalla geenimuunnettujen organismien ympäristölle aiheuttamat vahingot. [34] KOM(2000) 66, 9.2.2000. * * * Komissio seuraa edelleen direktiivin 85/374 täytäntöönpanoa ja vaikutuksia ottaen huomioon sen 21 artiklassa olevan vaatimuksen kertomusten toimittamisesta säännöllisesti neuvostolle ja parlamentille. Kertomuksen havaintojen perusteella se aikoo perustaa asianomaisten osapuolten välisen foorumin tuotevastuukysymyksistä jatkuvasti käytävää keskustelua ja tietojenvaihtoa varten. Kahden tutkimuksen tulokset täydentävät tällä hetkellä käytettävissä olevia tietoja. Niiden avulla komissio voi myös arvioida, onko turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevan yhteisön vastuujärjestelmän vahvistaminen tarpeen ja toteutettavissa. Samanaikaisesti komissio aikoo ehdottaa tukitoimia yleisen tuotevastuun, kuluttajien oikeussuojakeinojen ja ympäristövahinkovastuun alalla. RAHOITUSSELVITYS 1. TOIMENPITEEN NIMI Komission kertomus tuotevastuudirektiivin 85/374 soveltamisesta 2. BUDJETTIKOHTA / -KOHDAT B5-3001 3. OIKEUSPERUSTA Tuotevastuudirektiivin 85/374 21 artiklan mukaan komissio antaa joka viides vuosi neuvostolle kertomuksen direktiivin soveltamisesta. 4. TOIMENPITEEN KUVAUS 4.1 Toimenpiteen yleistavoite Tällä hetkellä on olemassa vain rajoitettu määrä tietoa yhteisölainsäädännön mukaisesta tuotevastuusta sisämarkkinoihin ja kuluttajansuojaan. Kyseessä oleva kertomus identifioi tuotevastuulainsäädännön soveltamiseen kaikissa jäsenmaissa liittyvät tiedonpuutteet, jotka tulee täyttää. 4.2 Toimenpiteen kesto ja sen uusimista tai voimassaolon jatkamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt Toimenpiteen kesto rajoittuu viiteen vuoteen. Direktiivin 85/374 21 artikl