EU:n talousarvio on ainutlaatuinen väline. Toisin kuin kansalliset talousarviot, joista rahoitetaan pitkälti julkisia palveluja ja sosiaaliturvajärjestelmien kustannuksia, EU:n talousarvio on ensisijaisesti investointitalousarvio. Seitsenvuotisen rahoituskehyksen puitteissa toimintaa voidaan suunnitella pitemmällä aikavälillä ja investointien edellyttämällä vakaalla pohjalla. EU:n talousarvion on oltava aina tasapainossa.

Vuosien 2021–2027 monivuotisesta rahoituskehyksestä sopiminen on tärkeä hetki, jonka yhteydessä EU:n johtajat voivat vahvistaa tukensa myönteiselle toimintaohjelmalle ja koko unionille. Kyseessä on merkittävä testi unionin yhtenäisyydelle ja kyvyllemme toimia muuttuvassa maailmassa. Johtajilla on tilaisuus valita yhtenäisempi, vahvempi ja demokraattisempi unioni – ja vahvistaa talousarvio, jonka avulla se voidaan toteuttaa.

Yhdistyneen kuningaskunnan ero unionista tarkoittaa, että menetämme merkittävän osan unionin politiikkojen ja ohjelmien rahoituksesta. Tästä syystä on tarkasteltava kriittisesti, missä voidaan säästää ja missä tavoitteisiin voidaan päästä tehokkaammin. Tämä on olennainen osa minkä tahansa talousarvioehdotuksen laadintaa, ja komissio on täysin valmis modernisointiin ja virtaviivaistamiseen missä se suinkin on mahdollista. Lisäksi on kuitenkin pystyttävä tarkastelemaan avoimin mielin, minkä verran resursseja tarvitaan, jotta uusilla painopistealoilla saadaan aikaan konkreettisia tuloksia.

Kun nykyinen rahoituskehys hyväksyttiin, taustalla oli pahin talous- ja finanssikriisi miesmuistiin. Julkiseen talouteen kohdistui monissa jäsenvaltioissa suuria paineita. Unionin ja jäsenvaltioiden yhteisen ponnistelun ansiosta tilanne on tänään toinen. Talouden elpymisen päästessä vauhtiin huomio on siirtynyt nykyisiin ja tuleviin haasteisiin.

Epävirallinen johtajien kokous 23. helmikuuta on tätä silmällä pitäen erittäin merkittävä ja osuu juuri oikeaan ajankohtaan. Aivan ensiksi on päätettävä, mitä haluamme tehdä unionissa yhdessä, ja sovittava painopistealoista. Toiseksi unionille on annettava toimintaa varten tarvittavat resurssit. Nämä kaksi toimenpidettä ovat erottamattomia. Painopistealoja ja unionin tulevia toimia koskevat valinnat ratkaisevat, millainen talousarvio niiden toteuttamiseen tarvitaan. EU:n talousarvio on väline, jonka avulla toteutetaan poliittisia tavoitteita.

EU:ssa määritetään uusi rahoituskehys seitsemän vuoden välein. Johtajien on nyt aika päättää rahoituksesta sen mukaan, millaisen unionin he haluavat. Rahoituskehyksen määrittäminen on aina tärkeä hetki. Erityisen tärkeä se on nyt kun Euroopassa käydään perustavanlaatuista keskustelua siitä, miten unionia olisi kehitettävä tulevina vuosina. Meillä on nyt tilaisuus päättää, millaisen unionin haluamme, ja laatia talousarvio, jonka avulla se voidaan toteuttaa.

Täysin kattava EU:n rajavalvontajärjestelmä edellyttäisi 100 000 EU:n palveluksessa olevaa toimihenkilöä ja merkittävän EU:n kalustoreservin, kuten Yhdysvalloissa tai Kanadassa. Kun otetaan huomioon kaikki rajojen suojeluun liittyvät kansalliset menot, tähän tarvittaisiin seitsemän vuoden aikana noin 150 miljardia euroa. Tämä olisi noin 14 prosenttia nykyisen monivuotisen rahoituskehyksen määrärahoista, eli se vastaisi yhtä EU:n vuotuista talousarviota. Vertailun vuoksi voidaan todeta, että pelkästään Yhdysvaltain tulli- ja rajavartiolaitoksen (Customs and Border Protection agency) vuosibudjetti on 13,56 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja henkilöstömäärä yli 62 000. Kanadan rajapalveluviraston (Border Services Agency) vuosibudjetti on 2 miljardia Kanadan dollaria ja henkilöstömäärä yli 14 000.

EU-johtajat ovat vaatineet unionin ulkorajojen vahvistamista, jotta sisärajatarkastuksista voitaisiin luopua. Vuonna 2016 perustettiin eurooppalainen raja- ja merivartiosto Euroopan komission ehdotuksen mukaisesti. Vuoteen 2020 mennessä sen henkilöstömäärä kasvaa kenttätoimet mukaan lukien 1 015:een, minkä lisäksi kansallisissa nopean toiminnan joukoissa on ainakin 1 500 henkilöä. Sen vuosibudjetti, joka on nyt 292 miljoonaa euroa, kasvaa siihen mennessä 335 miljoonaan euroon. EU:n ulkorajojen valvonnasta vastaavat jäsenvaltioiden 96 000 kansallista rajavartijaa, mutta EU myöntää osarahoitusta tästä aiheutuviin kustannuksiin ja lisäksi hätätilanteen tukea sisäisen turvallisuuden rahastosta (ulkorajojen rahoitusväline). Yhteensä näistä toimista aiheutuu seitsemän vuoden aikana noin 4 miljardin euron kustannukset. Tämä on noin 0,4 prosenttia EU:n talousarviosta.

Unionin kansalaiset ovat toistuvasti todenneet, että heille tärkeimpiä asioita unionissa ovat turvallisuus ja vakaus. Samaan aikaan epävakaus Euroopan naapurialueilla aiheuttaa vakavia ongelmia sekä unionin sisällä että sen ulkopuolella. EU:n talousarvio on väline, jonka avulla voidaan turvata tehokas muuttoliikkeen hallinta, torjua terrorismia ja puuttua kyberuhkiin. Talousarviolla on keskeinen merkitys ulkorajojen valvonnan vahvistamisessa. Vuoden 2020 jälkeen toteutettava talousarvio määrittää muun muassa sen, voidaanko visio vahvemmasta ja kaikilta osin toimintakelpoisesta eurooppalaisesta raja- ja merivartiostosta toteuttaa käytännössä.

EU:n menoilla myös luodaan Eurooppaan julkishyödykkeitä, joista hyötyvät kaikki. Vakaus, rauha, yhteiset arvot, tasapuoliset toimintaedellytykset sisämarkkinoilla ja neuvotteluvalmiudet, jotka kestävät vertailun suurimpien maailmanmahtien kanssa, eivät näy nettomaksuasemaa koskevissa laskelmissa. Esimerkiksi sisämarkkinoilla on huomattava ja välitön myönteinen vaikutus työllisyyteen ja kasvuun. Niiden ansiosta yritykset voivat toimia tehokkaammin, minkä lisäksi ne edistävät työpaikkojen luomista ja alentavat kuluttajahintoja. Ne antavat ihmisille mahdollisuuden asua, opiskella ja tehdä työtä siellä, missä he haluavat.

Siksi EU:n talousarviosta keskusteltaessa on harhaanjohtavaa puhua pelkästään nettomaksuasemasta. Nettomaksuasemaa koskevat laskelmat ovat ruokkineet käsitystä siitä, että EU:n budjettineuvotteluissa olisi kyse nollasummapelistä nettomaksajien ja nettosaajien välillä. Tällöin unohdetaan kuitenkin EU:n talousarvion ydinolemus: yhdelle jäsenmaalle myönnetyt varat hyödyttävät todellisuudessa useita muitakin jäsenmaita, koska niiden avulla luodaan uusia mahdollisuuksia markkinoille ja parannetaan infrastruktuuria. On esimerkiksi arvioitu, että vuosien 2007–2013 koheesio-ohjelmien ansiosta muissa kuin koheesiomaissa syntyneestä lisäkasvusta peräti neljännes selittyy välillisillä eduilla, jotka johtuvat lisääntyneestä myynnistä koheesiomaihin ja kaupasta koheesiomaiden kanssa. Näitä vaikutuksia tehostaa EU:n talousarviosta myönnettyjen lainatakauksien ja muiden rahoitusvälineiden vipuvaikutus.

Kaikilla edellä mainituilla aloilla resurssien yhdistäminen unionin tasolla voi tuottaa tuloksia, joihin ei pelkästään kansallisella tasolla ylletä. Tätä tarkoittaa EU:n talousarvion tuoma lisäarvo. Jokaisella EU:n talousarviosta käytetyllä eurolla on saatava aikaan enemmän hyötyä unionin kansalaisille kuin kansallisella tasolla käytetyllä eurolla. Monilla aloilla on tarkoituksenmukaista rahoittaa toimia joko kansallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla. Joillakin aloilla haasteet kuitenkin ylittävät valtioiden rajat, minkä vuoksi Euroopan laajuiset ohjelmat ovat sekä vaikuttavampia että tehokkaampia kuin yksittäisten maiden tai alueiden toimet. Suhteellisen vaatimattomallakin EU-rahoituksella voidaan saada aikaan suuria käytännön vaikutuksia, kun se keskitetään oikeille aloille. Samalla voidaan saada aikaan säästöjä kansallisissa talousarvioissa.

Talous- ja finanssikriisin aikana kansalliseen talousarvioon kohdistui monissa jäsenvaltioissa suuria paineita. Silloin EU:n talousarviosta ja erityisesti Euroopan rakenne- ja investointirahastoista muodostui merkittävä kasvua tukevien vakaiden investointien lähde. Euroopan strategisten investointien rahasto (ESIR) on kriisistä lähtien vauhdittanut merkittävästi yksityisiä investointeja kaikkialla Euroopassa. Viime aikoina EU:n talousarvio on tarjonnut edellytykset toimille, joita unioni on toteuttanut vastauksena pakolaiskriisiin sekä järjestäytyneen rikollisuuden ja terrorismin aiheuttamaan uhkaan. Tämä on koetellut talousarvion joustavuutta äärirajoille asti.

EU:n talousarviovarojen koostumus on ajan mittaan muuttunut. Maatalous- ja koheesiopolitiikan menojen osuus on supistunut, mutta se on edelleen noin 70 prosenttia kokonaismenoista. Investoinnit keskittyvät yhä vahvemmin ohjelmiin, joita hallinnoidaan suoraan unionin tasolla mm. tutkimuksen ja innovoinnin, Euroopan laajuisten liikenne- ja energiaverkkojen, nuorten liikkuvuutta edistävien ohjelmien ja Euroopan ulkosuhdehallinnon alalla.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten voidaan parhaiten tukea todellista Euroopan puolustusunionia? Euroopan puolustusrahasto perustettiin kesäkuussa 2017, ja sitä kasvatetaan asteittain. Alkuvaiheessa rahastosta voidaan tukea tutkimusyhteistyötä ja kehittämishankkeita vain rajoitetusti, sillä puolustusalan tutkimukseen on varattu alustavasti 90 miljoonaa euroa ja teollisen kehittämisen ohjelmaan 500 miljoonaa euroa kaudelle 2017–2020 (yhteensä noin 0,05 prosenttia nykyisen rahoituskehyksen määrärahoista). Millaisen puolustusrahaston haluamme tulevaisuudessa? Todellinen Euroopan puolustusunioni edellyttäisi huomattavia talousarviovaroja. Kun otetaan huomioon nykyisten puolustusalan tutkimusbudjettien suuruusluokka (Ranska ja Saksa käyttävät kumpikin puolustusalan tutkimukseen yli miljardi euroa vuodessa) ja myös kyberpuolustukseen kelpaavien huipputason puolustusteknologioiden kehittämisen korkeat kustannukset, rahaston tutkimusbudjetin olisi oltava arviolta ainakin 3,5 miljardia euroa koko rahoituskehyksen aikana, jotta siitä olisi merkittävää apua. Vastaavasti kaudella 2021–2027 tarvittaisiin ainakin noin 7 miljardia euroa puolustusalan teollisen kehittämisen osarahoittamiseen. Tällä tavoin puolustusvalmiuksien kehittämiseen voitaisiin vivuttaa merkittävät kokonaisinvestoinnit, eli ainakin 35 miljardia euroa seitsemän vuoden aikana. Tämä olisi 14 prosenttia puolustusvalmiuksiin osoitetuista kansallisista menoista. Kyseessä olisi merkittävä edistysaskel kohti jäsenvaltioiden Euroopan puolustusvirastossa sopimaa tavoitetta, jonka mukaan 35 prosenttia niiden kalustomenoista käytettäisiin yhteistyöhankkeisiin. Euroopan puolustusrahastolla on edellytykset vahvistaa merkittävästi EU:n strategista riippumattomuutta ja Euroopan puolustusteollisuuden kilpailukykyä. Perussopimuksista johtuvien rajoitusten vuoksi EU:n talousarviosta ei kuitenkaan voida kattaa kaikkien turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaan liittyvien EU:n toiminta-alojen menoja. Erillinen noin 10 miljardin euron rahoitusmekanismi kaudelle 2021–2027 parantaisi merkittävästi EU:n edellytyksiä myöntää rahoitusta puolustukseen liittyviin operaatioihin. Kuluvalla rahoituskaudella tähän tarkoitukseen on myönnetty 3,5 miljardia euroa.

Pariisin ilmastosopimuksen hyväksymisestä on kulunut kaksi vuotta, ja EU:n on edelleen pysyteltävä tiukasti kärjessä ilmastonmuutoksen torjunnassa ja varmistettava sujuva siirtyminen kohti modernia ja puhdasta kiertotaloutta. Myös kokemukset ilmastotoimien valtavirtaistamisesta olisi otettava huomioon. Lisäksi EU:n on täytettävä YK:n kestävän kehityksen tavoitteita koskevat lupauksensa. EU:n talousarviosta tuetaan myös Euroopan ainutlaatuista sosiaalista markkinataloutta. Taloudelliset ja sosiaaliset olosuhteet vaihtelevat eri puolilla Eurooppaa, mikä näkyy sekä työllisyys- että köyhyysasteissa että sosiaalisen suojelun järjestelmissä. EU:n talousarvion avulla on täytettävä johtajien Göteborgissa pidetyssä sosiaalialan huippukokouksessa antamat lupaukset. Tämä tarkoittaa, että unionin sosiaalista ulottuvuutta on kehitettävä edelleen muun muassa panemalla Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilari täytäntöön kaikilta osin sekä tukemalla nuorisoa ja unionin kansalaisten liikkuvuutta. Työllistymismahdollisuuksien parantaminen ja mm. digitalisaatioon liittyviin osaamishaasteisiin vastaaminen edellyttävät riittäviä resursseja.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten voidaan parhaiten tukea nuorten liikkuvuutta? Eramus+ -ohjelman avulla on edistetty 30 vuoden aikana yhdeksän miljoonan nuoren työllistymismahdollisuuksia tukemalla opiskelua ja harjoittelua tai opetus- tai vapaaehtoistyötä toisessa maassa. Erasmus+ -ohjelman budjetti kaudella 2014–2020 on 14,7 miljardia euroa (noin 1,3 prosenttia nykyisen monivuotisen rahoituskehyksen määrärahoista). Näillä varoilla voidaan tarjota oppimiseen liittyviä liikkuvuusmahdollisuuksia alle 4 prosentille Euroopan nuorista. Yleisen mielipiteen mukaan liikkuvuutta ja vaihto-ohjelmia olisi tehostettava muun muassa lisäämällä tuntuvasti Eramus+ -ohjelman rahoitusta sekä laajentamalla sitä ja tekemällä siitä osallistavampi. Tavoitetasosta riippuen voidaan harkita erilaisia skenaarioita: Eramus+ -ohjelmaan osallistuvien nuorten määrän kaksinkertaistaminen 7,5 prosenttiin EU:n nuorista edellyttäisi, että seuraavaan monivuotiseen rahoituskehykseen otettaisiin tätä varten 30 miljardia euroa (koko seitsemän vuoden ajaksi). Jos joka kolmannelle nuorelle tarjottaisiin mahdollisuus osallistua Erasmus+ -ohjelmaan ulkomailla, kaudella 2021–2027 tarvittaisiin noin 90 miljardia euroa.

Digitaalisten, energia- ja liikenneinfrastruktuurien huippuunsa viety yhteenliitettävyys on Euroopan alueellisen, sosiaalisen ja taloudellisen koheesion kannalta erittäin tärkeää. EU:n on hyödynnettävä innovoinnin mahdollisuudet ja tartuttava sen tarjoamiin tilaisuuksiin. Etenkin teknologian muutokset ja digitalisaatio mullistavat eurooppalaisen teollisuuden ja työkulttuurin sekä koulutus- ja hyvinvointijärjestelmät. Euroopassa on jääty jälkeen siirtymisessä kohti digitaalitaloutta ja -yhteiskuntaa. Digitaalisten investointien vaje heikentää paitsi EU:n innovointi- ja kasvuedellytyksiä myös sen kykyä vastata yhteiskunnan uusiin tarpeisiin. Siksi verkon tarjoamien mahdollisuuksien hyödyntäminen ja digitaalisten sisämarkkinoiden viimeistely ovat unionin keskeisiä painopistealoja.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten voitaisiin parhaiten vauhdittaa EU:n digitaalista siirtymää? EU:n tuki datainfrastuktuurille, yhteenliitettävyydelle ja digiosaamiselle on yhteensä noin 35 miljardia euroa seitsemän vuoden aikana. Varat saadaan Euroopan aluekehitysrahastosta (17 mrd €), tutkimuksen ja innovoinnin puiteohjelmasta (13 mrd €), Euroopan sosiaalirahastosta (2,3 mrd €), Verkkojen Eurooppa -välineestä (1 mrd €) ja Luova Eurooppa -ohjelmasta (1 mrd €). Jos investoinnit pysyvät nykytasolla tai jopa supistuvat, vaarana on EU:n kilpailukyvyn heikkeneminen keskeisillä teollisuus- ja palvelualoilla, joita ovat esimerkiksi teollisuustuotanto ja koneet, rahoituspalvelut, terveydenhuolto, liikenne, energia ja ajoneuvoteollisuus. Liian vähäinen investointi digiosaamiseen laajentaisi entisestään kuilua asiantuntijoiden kysynnän ja tarjonnan välillä samalla kun automatisaatio korvaa perinteisiä työtehtäviä. Tämä heikentäisi työllisyys- ja kasvunäkymiä ja julkisten palvelujen laatua ja lisäisi alttiutta kyberturvallisuusuhkille. Kaksinkertaistamalla digitaalitalouden rahoitus noin 70 miljardiin euroon kaudella 2021–2027 edistettäisiin voimakkaasti älykästä kasvua muun muassa laadukkaan datainfrastruktuurin, yhteenliitettävyyden ja kyberturvallisuuden alalla. Sen ansiosta voitaisiin ottaa käyttöön uusia luotettavia ja turvallisia palveluja sähköisen terveydenhuollon, sähköisen hallinnon ja liikkuvuuden alalla. Se varmistaisi EU:n johtoaseman suurteholaskennan, seuraavan sukupolven internetin, tekoälyn, robotiikan ja massadatan alalla. Tämä puolestaan vahvistaisi eurooppalaisen teollisuuden ja liike-elämän kilpailuasemaa digitaalitalouden eri aloilla. Samalla se supistaisi tuntuvasti osaamisvajetta kaikkialla unionissa.

EU:n talousarviosta myönnettävä tuki tarjoaa erilaisille tutkijoille ja tutkimusryhmille ponnahduslaudan jatkaa tutkimustyötä ja innovointia. EU:n on myös edistettävä sellaisten olosuhteiden luomista, joissa yritykset voivat kasvaa. Markkina-arvoltaan keskisuurten yritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten on edelleen vaikea kehittyä eteenpäin startup-vaiheesta. Monet yrittäjät lähtevät Euroopasta muualle parempien kasvuedellytysten toivossa. Tutkimus ja innovointi ovat EU:n tulevaisuuden kannalta keskeisiä haasteita. Vain niiden avulla voidaan puuttua samanaikaisesti ja kestävällä tavalla heikkoon talouskasvuun, työpaikkojen määrän vähäiseen luomiseen ja sellaisiin globaaleihin haasteisiin kuin terveys ja turvallisuus, elintarvikkeet ja valtameret, ilmasto ja energia.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten voitaisiin parhaiten edistää kilpailukykyä tutkimuksen ja innovoinnin avulla? Euroopan kaltaisissa kehittyneissä talouksissa tutkimuksella ja innovoinnilla on ratkaiseva merkitys tuottavuuden ja kilpailukyvyn parantamisessa. Siksi EU:n tulevan talousarvion on turvattava EU:n edellytykset tehdä investointeja innovoinnin moottoreihin, joiden avulla Euroopan teollisuus voi kasvaa ja kukoistaa. Kaudella 2014–2020 EU:ssa on varattu Horisontti 2020 -tutkimus- ja innovaatiopuiteohjelman rahoittamiseen lähes 80 miljardia euroa. Millainen EU:n tutkimustalousarvion pitäisi olla tulevaisuudessa? Jos investoinnit pysyvät nykytasolla tai jopa supistuvat, rahoitusvajeen täyttäminen ei onnistuisi. Tämä näkyisi kerrannaisvaikutuksina kansallisissa ja yksityisissä investoinneissa ja heikentäisi mahdollisuuksia saavuttaa Eurooppa 2020 -strategiassa asetettu tavoite, jonka mukaan tutkimus- ja kehittämistoimiin olisi investoitava 3 prosenttia EU:n BKT:sta. EU jäisi entistä enemmän jälkeen maailman johtavista maista tutkimuksen alalla. Tutkimustuki muille EU:n toiminta-aloille vähenisi. Lisäämällä puiteohjelman rahoitusta 50 prosentilla 120 miljardiin euroon voitaisiin luoda arviolta 420 000 uutta työpaikkaa vuoteen 2040 mennessä ja kasvattaa bruttokansantuotetta noin 0,33 prosenttia samalla ajanjaksolla. Näin jatkettaisiin EU:n tutkimus- ja innovointimäärärahojen nousevaa suuntausta ja voitaisiin varmistaa rahoitus kohtuulliselle osalle laadukkaista ehdotuksista. Tämä lisäisi unionin houkuttelevuutta maailman huippututkijoiden keskuudessa, ja sen avulla voitaisiin myös tarttua innovointiin liittyviin puutteisiin ja luoda uusia mahdollisuuksia. Näin voitaisiin tukea mm. digitalisaatioon, energiaan, ilmastoon ja terveydenhuoltoon liittyviä painopisteitä. Kaksinkertaistamalla puiteohjelman rahoitus 160 miljardiin euroon voitaisiin luoda arviolta 650 000 uutta työpaikkaa vuoteen 2040 mennessä ja kasvattaa bruttokansantuotetta noin 0,46 prosenttia samalla ajanjaksolla. Tämän ansiosta EU voisi nousta maailman johtavaksi suuren mittakaavan aloitteiden toteuttajaksi ja valmistautua hyödyntämään markkinoilla täysimääräisesti mm. akkuihin, tartuntatauteihin, älykkäisiin ja vähäpäästöisiin rakennuksiin ja ajoneuvoihin, hiilidioksidipäästöjen vähentämisteknologioihin, kiertotalouteen, muovijätteeseen sekä internetyhteydellä varustettuihin ja automatisoituihin autoihin liittyviä ratkaisuja.

EU:n talous kasvaa nyt yli 2 prosentin vuosivauhtia, joten pahin talous- ja finanssikriisi on selätetty. Euroalueeseen kuuluu jo 19 jäsenvaltiota, ja euro on maailman toiseksi käytetyin valuutta. EU:n 27 jäsenvaltiota ovat yhtä lukuun ottamatta sitoutuneet oikeudellisesti ottamaan euron käyttöön jossain vaiheessa. Rahoitusmarkkinat ovat elpyneet kriisiä edeltävälle tasolle, ja viimeaikainen kehitys, kuten pankki- ja pääomamarkkinaunionin perustaminen, luo edellytykset katon korjaamiseen hyvän sään aikana.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten EU:n talousarvio voi luoda pohjaa todelliselle talous- ja rahaliitolle? Komissio esitti joulukuussa 2017 näkemyksensä siitä, miten EU:n talousarvion avulla voitaisiin vahvistaa euroaluetta ja koko unionia nyt ja tulevaisuudessa. Tässä yhteydessä määritettiin neljä tehtävää, jotka olisi toteutettava talousarvion avulla: rakenneuudistusten edistäminen jäsenvaltioissa, jäsenvaltioiden tukeminen niiden edetessä kohti euroalueeseen liittymistä, varautumisjärjestelyn muodostaminen pankkiunionille sekä sellaisen vakautusjärjestelyn luominen, jonka avulla voidaan säilyttää investointien taso laajojen epäsymmetristen häiriöiden yhteydessä yhdistämällä erilaiset EU:n ja euroalueen rahastot ja rahoitusvälineet. Nämä tehtävät edellyttävät uudenlaista ajattelua, jossa ylitetään EU:n talousarvioon liittyvät nykyiset rajoitukset. Tätä varten voitaisiin esimerkiksi hyödyntää synergiaetuja Euroopan investointipankin ja aikanaan perustettavan Euroopan valuuttarahaston kanssa. Vuoden 2020 jälkeen toteutettavalla talousarviolla on kuitenkin tässä oma tehtävänsä: Uudistusten toteuttamisen tukivälineen ja lähentymisvälineen avulla on voitava antaa vahvaa tukea ja kannustimia monenlaisille uudistuksille eri jäsenvaltioissa. Vähintään 25 miljardin euron määrärahat seitsemän vuoden aikana muodostaisivat tähän tarvittavan kriittisen massan, jonka avulla voitaisiin välttää rahoituksen keskittyminen vain muutamiin jäsenvaltioihin. Vakautusjärjestely on tarkoitus muodostaa asteittain EU:n talousarviosta taattavien back-to-back -lainojen, Euroopan valuuttarahaston myöntämien lainojen, kansallisiin rahoitusosuuksiin perustuvan vapaaehtoisen vakuutusjärjestelmän sekä EU:n talousarviosta myönnettävän avustuksen pohjalta. EU:n talousarviosta saatavan rahoitusosuuden ei välttämättä tarvitsisi olla kovin suuri, mutta sen pitäisi kuitenkin olla riittävä, jotta sen avulla voitaisiin vähentää lainojen koroista aiheutuvaa rasitusta ja tarjota kannustimia toteuttaa tukijärjestelmä asianmukaisella tavalla.

Koheesiopolitiikka on unionin tärkein investointipolitiikka, jonka avulla pyritään vähentämään eri alueiden ja jäsenvaltioiden välistä eriarvoisuutta tarjoamalla unionin kansalaisille yhtäläiset mahdollisuudet kaikkialla Euroopassa. Koheesiopolitiikka edistää merkittävällä tavalla työpaikkojen luomista, kestävää kasvua ja innovointia Euroopan eri alueilla. Tulevaisuuden koheesiopolitiikan avulla EU:n talouksien modernisointia voitaisiin vauhdittaa vielä nykyistä enemmän, jos uudistusten toteuttamiseen tarjottaisiin kannustimia sitomalla ne tiiviimmin talouspolitiikan EU-ohjausjaksoon ja erityisesti maakohtaisiin suosituksiin.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Kuinka kunnianhimoista ja tehokasta koheesiopolitiikan olisi oltava? Koheesiopolitiikka on konkreettinen ilmaus solidaarisuudesta taloudellisesti vähemmän kehittyneitä unionin alueita kohtaan. Sen tarkoituksena on lisätä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Euroopan rakenne- ja investointirahastoista myönnettävää tukea voivat tätä nykyä saada kaikki EU:n jäsenvaltiot. Olisiko koheesiopolitiikkaa jatkettava tältä pohjalta vai olisiko tukea myönnettävä jatkossa ainoastaan vähemmän kehittyneille alueille ja/tai jäsenvaltioille? Jos tukea voisivat edelleen saada kaikki, mikä olisi oikea tavoitetaso? Jos kaikki jäsenvaltiot ja kaikki alueet voisivat edelleen saada tukea Euroopan aluekehitysrahastosta, Euroopan sosiaalirahastosta ja koheesiorahastosta, tuen tehokkuutta voitaisiin parantaa soveltamalla erilaisia tuki-intensiteettejä ja kohdentamalla tuki tarkemmin. Jos menot säilyvät nykytasolla eli noin 370 miljardissa eurossa, joka on lähes 35 prosenttia monivuotisen rahoituskehyksen määrärahoista, investointituella voitaisiin myös jatkossa tukea kaikilla alueilla mm. innovointia, teollisuuden muutosta, siirtymistä puhtaaseen energiaan, ilmastotoimia ja työllistymismahdollisuuksien parantamista. Jos Euroopan aluekehitysrahastosta ja Euroopan sosiaalirahastosta ei enää myönnettäisi tukea kehittyneemmille ja siirtymäalueille, menot vähenisivät noin 95 miljardilla eurolla koko rahoituskehyksen aikana. Vähennys olisi yli neljäsosa näiden rahastojen nykyisistä määrärahoista ja noin 8,7 prosenttia nykyisen monivuotisen rahoituskehyksen määrärahoista. Tämän skenaarion mukaan näistä rahastoista ei enää myönnettäisi tukea Alankomaissa, Belgiassa, Irlannissa, Itävallassa, Ranskan Euroopassa sijaitsevilla alueilla, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa ja Tanskassa eikä myöskään monilla alueilla Espanjassa ja Italiassa. Jos tukea myönnettäisiin ainoastaan koheesiomaille, investointeja ei enää tuettaisi myöskään Espanjan, Italian ja Ranskan vähemmän kehittyneillä alueilla. Tämän seurauksena menot vähenisivät noin 124 miljardilla eurolla koko rahoituskehyksen aikana. Vähennys olisi noin 33 prosenttia näiden rahastojen nykyisistä määrärahoista ja noin 11 prosenttia nykyisen monivuotisen rahoituskehyksen määrärahoista. Skenaarioissa 2 ja 3 tuki taloudellisten, sosiaalisten ja alueellisten haasteiden ratkaisemiseksi siirtyisi toissijaisuusperiaatteen mukaisesti kansallisten, alueellisten ja paikallisten viranomaisten hoidettavaksi. Skenaario 1: Tuetaan kaikkia EU:n alueita Alueiden luokat Vähemmän kehittyneet alueet: BKT/asukas < 75 % EU27:n keskiarvosta Siirtymäalueet: BKT/asukas >= 75 % ja < 100 % EU27:n keskiarvosta Kehittyneemmät alueet: BKT/asukas >= 100 % EU27:n keskiarvosta Skenaario 2: Tuetaan vähemmän kehittyneitä alueita ja koheesiomaita Mahdollisesti tukikelpoiset alueet Aluetuki Koheesiorahaston tuki Muut alueet Skenaario 3: Tuetaan vain koheesiomaita Mahdollisesti tukikelpoiset alueet Aluetuki Koheesiorahaston tuki Muut alueet

Modernin yhteisen maatalouspolitiikan avulla on tuettava kehitystä, jossa maatalousalasta tulee kaikilta osin kestävää ja maaseutualueet säilyvät elinvoimaisina. Maatalouspolitiikan avulla on varmistettava, että saatavilla on elintarvikkeita, jotka ovat turvallisia, laadukkaita, kohtuuhintaisia, ravitsevia ja monipuolisia. Modernin yhteisen maatalouspolitiikan eurooppalaista lisäarvoa on kasvatettava siten, että siinä otetaan huomioon aiempaa kunnianhimoisemmat ympäristö- ja ilmastotavoitteet ja vastataan kansalaisten odotuksiin, jotka koskevat terveyttä, ympäristöä ja ilmastoa. Eurooppa tarvitsee älykästä ja joustavaa maatalousalaa, jonka perustana on maaseutualueiden vahva sosioekonominen rakenne.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Mikä olisi tehokkaan yhteisen maatalouspolitiikan oikea tavoitetaso? Vuosien 2014–2020 rahoituskehyksessä yhteisestä maatalouspolitiikasta rahoitetaan markkinatoimenpiteitä, viljelijöiden suoria tukia ja maaseudun kehittämisohjelmia noin 400 miljardilla eurolla. Tavoitteena on kestävä maatalous ja elinvoimainen maaseudun elinkeinoelämä. Suorien tukien osuus rahoituksesta on noin 70 prosenttia. Maaseudun kehittämisohjelmilla tuetaan investointeja, koulutusta ja resurssitehokkaampaa maataloustuotantoa. Tähän tarkoitukseen on rahoituskehyskauden aikana varattu noin 100 miljardia euroa. Nämä ohjelmat rahoitetaan yhdessä jäsenvaltioiden kanssa. Yhteisen maatalouspolitiikan kautta unioni pyrkii osaltaan ratkaisemaan maaseudun rakenteellisia ongelmia, kuten houkuttelevien työllistymismahdollisuuksien puutetta ja osaamisvajetta. Tärkeimpiä tavoitteita tältä osin on luoda uusia arvoketjuja, jotka liittyvät esimerkiksi puhtaaseen energiaan ja bioenergiaan, sekä edistää maaseudun maisemallisten arvojen hyödyntämistä. Keskustelua käydään siitä, miten suoria tukia voitaisiin parhaiten hyödyntää. Keskeinen ehdotus on, että suoria tukia vähennetään ja ne kohdennetaan tarkemmin politiikan tavoitteiden mukaisesti. Nykyään 80 prosenttia suorista tuista menee 20 prosentille viljelijöistä. Keskustelua käydään myös siitä, miten maataloustuen eroja jäsenvaltioiden välillä voitaisiin vähentää. Suorien tukien järjestelmän uudistaminen voisi tarjota tilaisuuden kohdistaa maksut odotettavissa olevien tulosten perusteella. Tällöin voitaisiin tukea kestävää maataloustuotantoa vähemmän kannattavilla tai vuoristoisilla alueilla, siirtää painopistettä pieniin ja keskisuuriin maatiloihin, investoida kestävään ja resurssitehokkaaseen tuotantoon sekä sovittaa suorat tuet paremmin yhteen maaseudun kehittämistoimien kanssa. Jos yhteisen maatalouspolitiikan varainkäyttö pysytettäisiin noin 400 miljardin euron tasolla rahoituskehyskauden aikana, mikä olisi noin 37 prosenttia nykyisestä monivuotisesta rahoituskehyksestä, olisi mahdollista kohdistaa tuki tarkemmin ja varsinkin pienille ja keskisuurille maatiloille kohdistettavalla tuella olisi tällöin myönteisiä kerrannaisvaikutuksia maaseudulla. Jos yhteisen maatalouspolitiikan tuki pienenisi 30 prosenttia, pienennystä vastaava rahamäärä seuraavan monivuotisen rahoituskehyksen aikana olisi noin 120 miljardia euroa. Tämä olisi noin 11 prosenttia nykyisestä monivuotisesta rahoituskehyksestä. Tässä skenaariossa maatilojen keskimääräiset tulot alentuisivat monissa jäsenvaltioissa enemmän kuin 10 prosenttia. Tietyillä maatalouden sektoreilla pudotus olisi ehkä vieläkin suurempi. Jos yhteisen maatalouspolitiikan tuki pienenisi 15 prosenttia, pienennystä vastaava rahamäärä seuraavan monivuotisen rahoituskehyksen aikana olisi noin 60 miljardia euroa. Tämä olisi noin 5,5 prosenttia nykyisestä monivuotisesta rahoituskehyksestä. Tässä skenaariossa maatilojen keskimääräiset tulot alentuisivat vähemmän mutta – riippuen tehtävistä valinnoista – tietyillä maatalouden sektoreilla vaikutus voisi edelleen olla merkittävä. Näitä skenaarioita ei voida tarkastella erillisinä. Aina kun suoria maksuja vähennetään, jäljelle jäävät määrärahat olisi samassa yhteydessä kohdennettava paremmin, esimerkiksi siten, että painopistettä siirretään pieniin ja keskisuuriin maatiloihin ja suorat tuet sovitetaan paremmin yhteen maaseudun kehittämistoimien kanssa.

Unionin on kyettävä saavuttamaan myös kansainvälisiä tavoitteitaan. Unioni ja sen jäsenvaltiot ovat yhdessä maailman suurin kehitysavun antaja. EU:n kansalaiset odottavat, että Eurooppa kulkee kehityksen kärjessä maailmassa ja pyrkii edistämään hyvää hallintoa, demokratiaa, oikeusvaltioperiaatetta, ihmisoikeuksia ja kestävää taloudellista kehitystä. He haluavat, että Eurooppa edustaa vakautta ja turvallisuutta, varsinkin Euroopan välittömälle naapurustolle. He haluavat, että Eurooppa panee liikkeelle kriittisen massan, jonka avulla puututaan maailmanlaajuisten ongelmien, kuten sääntöjenvastaisen muuttoliikkeen tai väkivaltaisten ääriliikkeiden, perimmäisiin syihin. He haluavat, että Eurooppa tukee kestävää kehitystä, poistaa köyhyyttä, edistää parempaa hallintoa ja oikeusvaltioperiaatteen noudattamista sekä auttaa torjumaan korruptiota ja järjestäytynyttä rikollisuutta. He haluavat Euroopan reagoivan kriiseihin, olivatpa ne ihmisen tai luonnon aiheuttamia. He haluavat, että Eurooppa johtaa monenvälisiä keskusteluja asioissa, jotka koskevat koko maailmaa, ja edistää tulevaisuudessakin sääntöihin perustuvaa maailmanjärjestystä. He haluavat Euroopan edistävän yhteistyötä aloilla, jotka koskevat yhteistä etua, olipa kyse taloudesta, energiasta, rauhasta ja turvallisuudesta, puolustuksesta tai ilmastotoimista.

Maailmanlaajuinen talouskriisi on entisestään pahentanut epävakautta ja konflikteja EU:n eteläisillä naapurialueilla ja kauempanakin. Tämä on lisännyt painetta muuttoliikkeeseen, ja ihmisiä on Euroopan lähialueilla liikkeellä enemmän kuin koskaan. Tämä on todellisuutta – ja ongelma – myös tulevaisuudessa. Meidän on vahvistettava EU:n ulkoisia toimia ja pyrittävä niiden avulla vaikuttamaan muuttoliikkeeseen ja tukemaan kasvua ja työpaikkojen luomista.

Meidän olisi ulkoisissa toimissamme etsittävä älykkäitä synergioita kansainvälisten rahoituslaitosten ja kansallisten kehityspankkien kanssa, jotta voidaan varmistaa, että niukat resurssit käytetään tehokkaasti ja yksityisiä investointeja saadaan liikkeelle aina kun mahdollista. Euroopan kestävän kehityksen rahasto, joka on EU:n ulkoisen investointiohjelman ydintoiminto, on malli, jota voitaisiin laajentaa tulevaisuudessa.

TULEVAN RAHOITUSKEHYKSEN VAIHTOEHDOT Miten voimme parhaiten ajaa etujamme ulkomailla? Unionilla on tulevaisuudessa oltava käytössään välineet, joiden avulla se saa aikaan tuloksia, olivatpa tavoitteet tai haasteet vanhoja tai uusia. Vuosien 2014–2020 rahoituskehyksessä ulkoisten toimien määrärahat ovat noin 66 miljardia euroa. Tämä on noin 6 prosenttia nykyisestä monivuotisesta rahoituskehyksestä. Lisäksi Euroopan kehitysrahasto, joka tällä hetkellä ei sisälly unionin talousarvioon, on pääasiallinen rahoitusväline kehitysavun toimittamisessa Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren maille sekä merentakaisille maille ja alueille. Yhdennentoista Euroopan kehitysrahaston kokonaisrahoitus on noin 31 miljardia euroa kaudella 2014–2020. Tulevaisuudessa: Jos ulkoisten välineiden rahoitusta lisättäisiin siten, että määrärahat olisivat yli 100 miljardia euroa tulevan rahoituskehyksen aikana, EU:n olisi mahdollista saavuttaa nykyiset ja uudet tavoitteensa. Nämä koskevat sellaisia EU:n toiminta-aloja kuin kansainvälinen yhteistyö, muuttoliikkeen hallinta, investoinnit, hyvä hallinto, ihmisoikeudet, oikeusvaltioperiaate, kestävän kehityksen tavoitteet, humanitaarinen apu, kriisinhallinta ja konfliktinesto. Erityistä huomiota olisi kiinnitettävä EU:n strategiaan Länsi-Balkanilla sekä EU:n vakauttamispyrkimyksiin naapurialueilla ja Afrikassa. Se, että ulkoisia välineitä yksinkertaistettaisiin ja selkeytettäisiin merkittävästi, voisi entisestään lisätä ulkosuhdemäärärahojen käytön tuloksellisuutta ja tehokkuutta. Tällöin esimerkiksi Euroopan kehitysrahasto voitaisiin ottaa osaksi monivuotista rahoituskehystä. Tämä kuitenkin edellyttäisi, että muutos otettaisiin huomioon menojen kokonaiskatossa ja nykyiset joustomahdollisuudet säilytettäisiin. Ulkosuhteiden talousarviossa olisi otettava huomioon myös se, että EU ja sen jäsenvaltiot ovat sitoutuneet yhdessä käyttämään 0,7 prosenttia bruttokansantulosta viralliseen kehitysapuun vuoteen 2030 mennessä. Sitoumuksen täyttäminen vaatisi noin 40 miljardin euron lisäpanostusta seuraavan monivuotisen rahoituskehyksen eli seitsemän vuoden aikana (määrästä on vähennetty Yhdistyneen kuningaskunnan osuus). Tässä on oletuksena, että EU säilyttäisi nykyisen 20 prosentin osuutensa virallisesta kehitysavusta.

4. EU:n talousarvion modernisointi

Edellä selostetut painopisteet ja politiikkavaihtoehdot kuvaavat valintoja, joita EU:n on tehtävä tulevissa talousarvioissaan. Nämä valinnat ratkaisevat sen, kuinka suuri ja kunnianhimoinen on ensimmäinen monivuotinen rahoituskehys, jonka 27 jäsenvaltion unioni laatii. Valinnat määrittävät, kuinka kunnianhimoinen EU haluaa olla ja missä määrin se kykenee lunastamaan Bratislavan toimintasuunnitelmassa annetut lupaukset.