1.27

toteaa, että seuraavia tekijöitä voidaan pitää kaatopaikkadirektiivin onnistuneen täytäntöönpanon kannalta välttämättöminä: a. Proaktiivinen lähestymistapa: On ilmeistä, että tietyt kaatopaikkadirektiivin taustalla olleet toimenpiteet käynnistettiin eräissä jäsenvaltioissa jo 1990-luvun alkupuoliskolla tai jopa aikaisemmin. Tämän proaktiivisen lähestymistavan ansiosta monet alue- ja paikallisviranomaiset ovat kyenneet suhteellisen helposti noudattamaan direktiivissä asetettuja määräaikoja sen jälkeen, kun direktiivi oli saatettu osaksi kansallista tai alueellista lainsäädäntöä. b. Direktiivin täytäntöönpano laajemmassa yhteydessä: Direktiivin täytäntöönpanoa ei tulisi tarkastella vain erillisenä poliittisena toimenpiteenä. Jätteiden hävittäminen on osa materiaaliresurssien hallintaa, ja se on asetettava tähän yhteyteen poliittisella tasolla. Näin ollen on tärkeää kehittää integroituja kansallisia, alueellisia ja paikallisia strategioita, jotka nivovat sen muihin jätteenkäsittelyjärjestelmiin, mutta myös muihin politiikanaloihin, kuten hankintapolitiikkaan ja resurssien tehokkaaseen käyttöön. c. Alue- ja paikallisviranomaisten keinot noudattaa velvoitteitaan: Uusien kierrätysmenetelmien ja muiden vaihtoehtoisten jätteenkäsittelymenetelmien luominen, valveuttamiskampanjoiden toteuttaminen ja kaatopaikkojen parantaminen edellyttävät alue- ja paikallisviranomaisilta tietoa sekä henkilö- ja rahoitusresursseja. Kaatopaikkadirektiivin tavoitteiden saavuttaminen edellyttääkin usein varojen siirtämistä ylemmiltä hallintotasoilta tai viranomaisten mahdollisuutta periä veroja. d. Kaikkien hallintotasojen yhteistyö ja tiedonvaihto: Koska lähes kaikissa jäsenvaltioissa direktiivi on pantava täytäntöön hallinnon eri tasoilla, on niiden tiivis yhteistyö ratkaisevan tärkeää täytäntöönpanon onnistumiseksi. Yhteistyöhön sisältyy tiedonvaihto siitä, miten uudet ja aiempaa tiukemmat vaatimukset kaatopaikkojen rakentamisesta, toiminnasta, käytöstä poistamisesta ja jälkihoidosta voidaan täyttää ja miten vaihtoehtoiset jätteenkäsittelymenetelmät voidaan toteuttaa. Lisäksi jätehuoltopolitiikassa on usein ylitettävä naapurikuntien ja -alueiden välisiä hallinnollisia rajoja esimerkiksi silloin, kun perustetaan yhteisiä jätteenkäsittelylaitoksia tai kierrätysjärjestelmiä. e. Taloudelliset kannustimet: Koska yritykset toimivat yleensä talouden periaatteiden mukaisesti, on tärkeää kannustaa vähentämään kaatopaikoille sijoitettavan jätteen määrää tekemällä kaatopaikkasijoituksesta muita käsittelytapoja kalliimpaa esimerkiksi kaatopaikkaverolla. f. Vaihtoehtoisten menetelmien tukeminen: Jotta jätteet ohjattaisiin muualle kuin kaatopaikoille, jätteen haltijoille on tarjottava taloudellisesti toteutuskelpoisia jätteenkäsittelyvaihtoehtoja. Jos kyseisiä vaihtoehtoja ei ole tai ne ovat riittämättömiä, niitä on tuettava. Jätekuljetusten lisääntymisen välttämiseksi on kannustettava paikallisia ratkaisuja, kuten jätteiden kotikompostointia tai jätteenkäsittelyä yritysten alueella. g. Laittomien kaatopaikkojen torjuminen: Jätteenkäsittelykustannusten nousun vuoksi laittomat kaatopaikat saattavat yleistyä. Asianmukaisella toimenpideyhdistelmällä voidaan ehkäistä ja torjua laittomia kaatopaikkoja. Kyseiset toimenpiteet edellyttävät ainakin siirtymäajaksi henkilöresurssien lisäämistä kyseisen tehtävän hoitamiseksi. h. Yleisen valveutuneisuuden parantaminen ja sidosryhmien kuuleminen: Jätemäärän ja jätteiden kaatopaikkasijoituksen vähentäminen edellyttää kansalaisten ja yritysten aktiivista osallistumista. Tämän vuoksi tiedotuskampanjat ja sidosryhmien kuuleminen sekä tehokkaat perusrakenteet ovat välttämättömiä.