KOMISSION KERTOMUS SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON TOTEUTETTAVUUDESTA

SISÄLLYSLUETTELO

I TAUSTAA

Nykyinen ja tuleva rehua koskeva lainsäädäntötilanne

Syyt tämän raportin laatimiselle

Toteutettavuustutkimus

Raportin tarkoitus

II SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELOA KOSKEVAT VAATIMUKSET

Johdanto-osa

Kaikenkattava luettelo

Rehuaineiden ryhmät

Hyväksymiskriteerit

Pakkausmerkinnät

Ravitsemukselliset ominaisuudet

Rehun määritelmä ja valmistusmenetelmä

Muut kuin tuotantoeläimet

III SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON LAATIMINEN JA YLLÄPITO

Luettelon laatiminen

Luettelon ylläpito

IV SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON VAIKUTUKSET

Nykyisten luetteloiden asema

Jäljitettävyys ja pakkausmerkinnät

Vaikutukset kauppaan - rehualaa koskeva yleiskatsaus

Alueelliset ja kansalliset vaikutukset

Vaikutukset rehun turvallisuutta koskevaan politiikkaan

Vaikutukset innovaatioihin

Vaikutukset ympäristöön

V VAIHTOEHTOISIA TAPOJA TAATA REHUN TURVALLISUUS

Rehuaineiden luettelot

Tuotantoprosessia koskevat toimet

Codex Alimentarius -toimintamalli

Käytännesäännöt

VI POLITIIKAN SUUNTAAMINEN

Perustelut

Toteutettavat toimenpiteet

Rehuja koskeva nykyinen lainsäädäntötilanne

KOMISSION KERTOMUS SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON TOTEUTETTAVUUDESTA

TIIVISTELMÄ

Rehuseosten merkintäsääntöjä muuttaneen direktiivin 2002/2/EY antamisesta käydyn sovittelumenettelyn aikana neuvosto ja parlamentti sopivat johdanto-osan kappaleesta, jossa todetaan seuraavaa:

Komissio antaa toteutettavuustutkimuksen pohjalta viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2002 Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen ja tekee sen johtopäätöksiin perustuvan asianmukaisen ehdotuksen positiivilistan (sallittujen rehuaineiden luettelon) laatimiseksi.

Komissio reagoi tähän lausumaan katsomalla, että se loukkaa komission aloiteoikeutta, ja lisäsi julkilausuman sovittelukomitean pöytäkirjaan. Komissio kiinnitti samassa lausumassa huomiota myös siihen, miten monimutkaista tällaisen luettelon laatiminen on.

Tässä raportissa selkiytetään sallittujen rehuaineiden luettelon käsitettä. Kyseessä on kattava luettelo niistä aineista, joiden katsotaan arvioinnin perusteella olevan turvallisia ihmisten ja eläinten terveydelle ja joita näin ollen voidaan käyttää eläinrehussa. Tämä tarkoittaa sitä, että alan yritykset saisivat käyttää ainoastaan luetteloon sisältyviä rehuaineita.

Raportissa eritellään lisäksi, mitä seurauksia siitä olisi kaupan, pakkausmerkintöjen, kansallisen ja alueellisen moninaisuuden sekä rehualan innovaatioiden ja ympäristön - erityisesti elintarvikkeiden ja rehujen turvallisuuden - kannalta, jos Euroopan unioni laatisi tällaisen luettelon.

Raportissa tarkastellaan erilaisia tapoja taata rehun turvallisuus, kuten rehuaineiden luettelot, tuotantoprosesseja koskeva lainsäädäntö sekä käytännesäännöt, joita alan yritysten olisi noudatettava.

Raportissa tullaan siihen tulokseen, että kattavan luettelon laatiminen ei ole ratkaisevaa rehujen turvallisuuden varmistamisessa. Komissio kuitenkin myöntää, että rehuaineiden luettelosta on hyötyä kauppaa, pakkausmerkintöjä, jäljitettävyyttä ja petosten ehkäisyä silmällä pitäen.

Raportissa tullaan näin ollen siihen tulokseen, ettei tällaisen kattavan luettelon laatiminen edistä rehun turvallisuutta, eikä komissio näin ollen aio tehdä ehdotusta tällaisen luettelon laatimisesta.

Komission mukaan rehun turvallisuuden lisääminen edellyttää toimenpiteitä, joilla

- vahvistetaan rehuhygieniaa koskevat säännökset

- kohennetaan rehun valvontaa koskevia nykyisiä säännöksiä

- laajennetaan sen lainsäädännön soveltamisalaa, jossa säädetään rehuissa kiellettyjen lisäaineiden luettelosta

- laajennetaan nykyistä esimerkinomaista rehuaineiden luetteloa pakkausmerkintöjä ja jäljitettävyyttä silmällä pitäen

- säädetään uudet rehujen pakkausmerkintöjä koskevat säännökset.

Komissio on jo tehnyt ehdotuksen elintarvikkeiden ja rehujen valvonnasta sekä rehuhygieniasta. Lisäksi komisio esittää piakkoin muita asioita koskevat aloitteet.

I TAUSTAA

Nykyinen ja tuleva rehua koskeva lainsäädäntötilanne

1. Rehun turvallisuus on taattu lainsäädännöllä, joka kokonaisuudessaan muodostaa yhtenäisen sääntökokoelman. Liitteessä I on yksityiskohtainen kuvaus rehulainsäädännöstä.

2. Elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 178/2002 [1] "yleinen elintarvikelainsäädäntö" koskee yleisiä rehun turvallisuusvaatimuksia, rehualan yritysten vastuuta, rehua koskevan nopean hälytysjärjestelmän toimintaa, jäljitettävyyttä, kriiseihin reagoimista sekä tieteen roolia elintarvikkeiden ja rehun turvallisuuden varmistamisessa.

[1] EYVL L 31, 1.2.2002, s. 1.

3. Nykyiseen rehulainsäädäntöön sisältyy kattavat eri aloja koskevat säännöt:

a) Rehuaineiden ja rehuseosten liikkeelle laskeminen ja käyttö: Rehuaineita ja rehuseoksia saa laskea liikkeelle ainoastaan, jos ne ovat terveellisiä, aitoja ja kauppakelpoisia. Ne eivät saa aiheuttaa terveydellistä vaaraa ihmisille, eläimille tai ympäristölle, eikä niitä saa pitää kaupan harhaanjohtavalla tavalla. Joidenkin erityistä riskinarviointia edellyttävien rehuaineiden on saatava hyväksyntä ennen markkinoille saattamista, esimerkkeinä bakteerien käymisestä saatavat valkuaisaineet.

b) Rehuaineiden esimerkinomainen luettelo: Tärkeimmistä Euroopan unionissa käytetyistä rehuaineista on olemassa esimerkinomainen luettelo. Kustakin rehuaineesta on kuvaus ja nimi sekä tiettyjen sen ainesosien määrä. Luettelo sisältää yleisimmin käytetyt rehuaineet (noin 166), mutta sitä on kuitenkin välttämätöntä täydentää, jotta kohennetaan jäljitettävyyttä ja varmistetaan pakkausmerkintöjen sisältävän kaikki tarvittavat tiedot. Jäsenvaltiot sallivat nykyisin myös luetteloon kuulumattomien rehuaineiden liikkeelle laskemisen, mikäli ne ovat turvallisia eivätkä johda kuluttajaa harhaan. Tämä saattaa aiheuttaa ristiriitaisuuksia joidenkin rehuaineiden nimissä ja ominaispiirteissä.

c) Kiellettyjen rehuaineiden luettelo: Vuodesta 1991 lähtien on ollut olemassa niiden rehuaineiden luettelo, joita ei saa käyttää rehuseoksissa. Kieltoa ei kuitenkaan sovellettu silloin, kun kyseisiä rehuaineita käytettiin suoraan. Oikeusperustaa on muutettu, jotta kielto tai rajoitus on saatu koskemaan kyseisten rehuaineiden käyttöä myös sellaisenaan tai rehuseoksissa.

d) Sallittujen lisäaineiden luettelo: lainsäädäntö sisältää rehujen lisäaineiden hyväksymistä, käyttöä ja kaupan pitämistä koskevat säännöt.

e) Pakkausmerkinnät ja jäljitettävyys: Säännöksiä on olemassa sekä rehuaineiden ja rehuseosten että lisäaineiden pakkausmerkinnöistä. Näitä sääntöjä muutettiin vastikään, jotta rehuseosten pakkausmerkintöihin sisällytettäisiin luettelo rehuaineista painoprosenttiosuuksien mukaisesti suurimmasta pienimpään; poikkeamaksi sallitaan +/- 15 prosenttia. Jäljitettävyysvaatimuksia ei ole kehitetty kaikentyyppisille rehuille. Valmistusprosessin jäljitettävyyttä vaadittiin ennen "yleisen elintarvikelainsäädännön" antamista vain tietyiltä ryhmiltä.

f) Haitalliset aineet: Vuodesta 1974 lähtien on ollut voimassa lainsäädäntöä, jolla on asetettu rehuihin sisältyvien haitallisten aineiden enimmäismäärät. Tulevalla lainsäädännöllä parannetaan nykyistä järjestelmää: siinä kielletään kontaminoituneiden rehuaineiden laimentaminen, asetetaan lisäaineiden sisältämien haitallisten aineiden enimmäispitoisuudet (aiemmin enimmäispitoisuudet oli asetettu vain rehuaineille ja rehuseoksille) ja otetaan käyttöön haitallisia aineita koskevat raja-arvot, joiden ylittyessä toimivaltaisen viranomaisen on puututtava asiaan.

g) Valvonta: Vahvistetaan virallisten tarkastusten järjestämistä koskevat periaatteet. Lainsäädäntöä muutettiin vuonna 2001. Erityisenä tavoitteena on saada luotua oikeusperusta suojatoimenpiteille yhteisön ulkopuolisten maiden varalta ja komission elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston paikan päällä tekemille tarkastuksille yhteisön alueella ja sen ulkopuolella.

h) Rehualan tuotantolaitoksia ja välittäjiä koskevat edellytykset: Joidenkin rehujen tuotanto ja käyttö edellyttää rekisteröitymistä jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ja tiettyjen vaatimusten noudattamista. Tarkemmin valvottavia rehuja tuottavien laitosten on sen sijaan saatava toimivaltaisen viranomaisen hyväksyntä, jota ennen on täytynyt tehdä paikan päällä pakollinen tarkastus. Laitoksen on lisäksi noudatettava erittäin tiukkoja vaatimuksia, jotka liittyvät toimitiloihin ja tuotantolaitteistoihin, henkilöstöön, laadunvarmistukseen, varastointiin, dokumentaatioon, valituksiin ja tuotteiden vetämiseen pois markkinoilta. Hygieniavaatimuksia ei kuitenkaan ole asetettu.

i) Eläinperäisen rehun turvallisuus: uudella asetuksella on vahvistettu eläinten sivutuotteiden turvallisuusvaatimukset määrittelemällä ne eläinten sivutuotteiden raaka-aineet, joita saa käyttää rehuissa ja vain sillä edellytyksellä, että ne täyttävät turvallisuusvaatimukset ja niitä valmistavat laitokset täyttävät erityisedellytykset.

4. Rehun valmistuksessa, kaupan pitämisessä ja valvonnassa on viime vuosikymmeninä kehitytty huimasti. Komissio on kuitenkin määrittänyt joitakin toimia elintarvikkeiden turvallisuuden kohentamiseksi. Erityisesti seuraavat nykyisen lainsäädännön osa-alueet on saatettava ajan tasalle:

a) Rehuhygienia: Rehuhygieniaan liittyviä vaatimuksia koskeva asetusehdotus on virstanpylväs elintarvikkeiden turvallisuuden varmistamisessa. Tällä ehdotuksella laajennetaan toimivaltaisille viranomaisille tapahtuva rekisteröityminen koskemaan kaikkia rehualan yrityksiä ja asetetaan muille kuin alkutuotannossa toimiville rehualan yrityksille velvollisuus noudattaa HACCP (Hazard Analysis and Critical Control Point, vaarojen analysointi ja kriittiset kohdat niiden hallitsemiseksi) -periaatteita. Ehdotuksella kannustetaan hyviä maatalouskäytäntöjä koskevien kansallisten oppaiden kehittämistä ja HACCP-järjestelmän soveltamista ja edellytetään yhteisön oppaiden laatimista.

b) Kiellettyjen rehuaineiden luettelo: Kiellettyjen rehuaineiden luettelo on uuden oikeusperustan mukaisesti laadittava komiteamenettelyä noudattaen. Näin voidaan tehokkaasti kieltää niiden rehuaineiden käyttö, jotka saattavat vaarantaa elintarvikkeiden turvallisuuden, tai rajoittaa käyttöä. Komiteamenettelyn ansiosta tällaisten rehuaineiden luettelon laajentamisesta saadaan joustavampaa ja tehokkaampaa.

c) Rehuaineiden pakkausmerkinnät, jäljitettävyys ja hyväksyminen: laaditaan uutta lainsäädäntöä rehuaineista ja rehuseoksista tavoitteena mukauttaa tiettyjen rehuaineryhmien hyväksymismenettelyt Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen uusien vastuualueiden mukaisiksi (esim. bioproteiinit), yhdenmukaistaa pakkausmerkintävaatimuksia, poistaa tietyt pakkausmerkintäsäännösten poikkeukset sekä ottaa käyttöön ravitsemuksellisia väittämiä koskevat säännökset. Lisäksi nykyistä rehuaineiden esimerkinomaista luetteloa on tarkoitus laajentaa komiteamenettelyä noudattaen. Säännökset auttavat käyttäjiä saamaan pakkausmerkinnöistä tarkempia tietoja tuotteesta sekä helpottavat "yleisessä elintarvikelainsäädännössä" asetettujen jäljitettävyysvaatimusten valvontaa ja ihmisten ja eläinten terveydelle sekä ympäristölle mahdollisesti haitallisten tuotteiden poistamista myynnistä.

d) Valvonta: Komissio antoi helmikuussa 2003 ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi rehujen ja elintarvikkeiden virallisesta valvonnasta. Sillä korvataan rehujen virallisen valvonnan järjestämistä koskevista periaatteista annettu direktiivi 95/53/EY. Ehdotus on kattava säädös, jolla asetetaan uudelleen eri valvontavaatimukset, luodaan yhdenmukaistettu yhteisön toimintamalli kansallisten valvontajärjestelmien suunnittelua ja kehittämistä varten sekä tehostetaan komission ja jäsenvaltioiden valvontaelimiä.

Syyt tämän raportin laatimiselle

5. Direktiivillä 2002/2/EY muutettiin rehuseoksissa olevien rehuaineiden pakkausmerkintöjä koskevia sääntöjä. Rehuaineet on nykyisin yleisesti ottaen lueteltava painoprosenttiosuuksien mukaisesti suurimmasta pienimpään. Näissä prosenttiosuuksissa sallitaan noin 15 prosentin poikkeama.

6. Kyseisen direktiivin antamisesta käydyn sovittelumenettelyn aikana neuvosto ja parlamentti sopivat johdanto-osan kappaleesta, jossa todetaan seuraavaa: Komissio antaa toteutettavuustutkimuksen pohjalta viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2002 Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen ja tekee sen johtopäätöksiin perustuvan asianmukaisen ehdotuksen positiivilistan (sallittujen rehuaineiden luettelon) laatimiseksi.

7. Komissio lisäsi tässä yhteydessä seuraavan julkilausuman sovittelukomitean pöytäkirjaan:

"Komissio ilmoittaa, että se ei voi taata johdanto-osan 10 a kappaleessa mainitun vaatimuksen - joka lisäksi vaikuttaa komission aloiteoikeuteen - täytäntöönpanoa. Komissio korostaa, että sallittujen aineiden luettelon laatiminen on monitahoinen asia, joka koskee jäsenvaltioita ja kaikkia asiaan liittyviä osapuolia. Tästä syystä komissio on käynnistänyt toteutettavuustutkimuksen sallittujen rehuaineiden luettelon laatimisesta. Komissio toimittaa neuvostolle ja Euroopan parlamentille raportin tämän tutkimuksen tuloksista ennen 31. joulukuuta 2002. Komissio aikoo esittää myöhempänä ajankohtana asiaa koskevia ehdotuksia, joissa otetaan huomioon kyseiset tutkimustulokset." [2]

[2] EYVL C 27, 31.1.2002, s. 2.

Sallittujen rehuaineiden luettelon käsite

8. Sallittujen rehuaineiden luettelo on kattava luettelo aineista, joiden katsotaan arvioinnin perusteella olevan turvallisia ihmisten ja eläinten terveydelle ja joita näin ollen voidaan käyttää eläinrehussa. Tämä tarkoittaa sitä, että alan yritykset saisivat käyttää ainoastaan luetteloon sisältyviä rehuaineita.

9. Joillakin jäsenvaltioilla, kuten Saksalla, Tanskalla ja Ruotsilla, oli käytössä sallittujen aineiden luettelot jo ennen Euroopan unionin rehulainsäädännön kehittämistä. Direktiivillä 96/25/EY kielletään rajoittavammat kansalliset toimenpiteet. Saksa on vastikään laatinut luettelon, jolla pyritään tavoitteeseen, että eläinrehuissa käytettäville rehuaineille olisi saatava asianmukainen lupa. Alan yritykset voivat käyttää Saksan luetteloa kuitenkin vain vapaaehtoispohjalta, koska yhteisön lainsäädännön mukaan jäsenvaltioiden ei ole sallittua käyttää todellisia sallittujen aineiden luetteloita.

10. Rehuaineiden luettelot ovat käytössä myös EY:n ulkopuolisissa maissa, kuten Sveitsissä, Yhdysvalloissa (AAFCO:n luettelo [3]) ja Kanadassa. Näistä kuitenkin ainoastaan Sveitsin luettelo on kattava ja oikeudellisesti sitova.

[3] AAFCO:n (Association of American Feed Control Officials) luettelo on sisällytetty Alaskaa lukuun ottamatta Yhdysvaltojen kaikkien osavaltioiden rehulainsäädäntöön. Vaikka Kanada, Puerto Rico ja Costa Rica ovat AAFCO:n jäseniä, niiden oikeusjärjestelmät poikkeavat Yhdysvaltojen järjestelmistä, ja niillä voi näin ollen olla omat viralliset luettelonsa.

11. EY:n rehulainsäädännön tavoitteena oli 1970-luvulla yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa taata avoimuus kautta koko rehuketjun ja parantaa samalla maataloustuotannon ja erityisesti kotieläintuotannon laatua. Neuvoston direktiivissä 77/101/ETY, joka annettiin 23. marraskuuta 1976 ja joka korvattiin myöhemmin direktiivillä 96/25/EY, tunnustetaan, että jäsenvaltioilla on edelleen erilaiset perinteet raaka-aineiden markkinoinnin sääntelyssä. Direktiivissä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää poikkeuksia tietyissä tapauksissa.

12. Direktiivissä 96/25/EY säädetään rehuaineiden yhdenmukaistetusta määritelmästä, jonka mukaan rehuaineilla tarkoitetaan: "erilaisia rehuseosten valmistukseen tai esiseosten kantaja-aineiksi tarkoitettuja ja joko suoraan sellaisenaan tai jalostuksen jälkeen eläinten ruokintaan tarkoitettuja kasvi- tai eläinperäisiä tuotteita sellaisenaan, tuoreena tai säilöttynä ja niiden teollisia johdannaisia sekä orgaanisia tai epäorgaanisia aineita riippumatta siitä, sisältävätkö ne lisäaineita". Samassa direktiivissä (johdanto-osan 8 kappaleessa) myös selkiytettiin, että käsitettä "rehuaineet" voidaan käyttää EY:n lainsäädännössä yleiskäsitteenä, joka sisältää raaka-aineet ja rehuseokset.

13. Tässä raportissa käytetään termiä "rehuaine" siten kuin se on määritelty direktiivissä 96/25/EY. Rehussa käytettävät lisäaineet eivät näin ollen kuulu tämän määritelmän piiriin, eikä niitä käsitellä rehuaineluettelosta käytävissä keskusteluissa.

Toteutettavuustutkimus

14. Komissio käynnisti 7. kesäkuuta 2001 yleisen tarjouspyynnön nro 2001/S 107-072830 yhteisön tasolla sallittujen rehuaineiden luettelon toteutettavuuden arvioimiseksi. Aikomuksena oli arvioida tätä toteutettavuutta kuvailemalla eri vaihtoehtoja luettelon laatimiseksi ja ylläpitämiseksi (myös muuttamiseksi) sekä selvittämällä asianmukaisessa täytäntöönpanossa vaadittavia voimavaroja. Arvioinnissa olisi myös esitettävä eri vaihtoehtojen edut ja haitat. Tarjouspyynnössä pyydettiin seuraavia tietoja:

- Tausta: tiedot muista jo käytössä olevista rehuaineiden luetteloista, kyseisten luettelojen vastuutahot, periaatteet, tavoitteet, laatimis- ja hallinnointimenettelyt jne.

- Luettelon valmistelun ja perustamisen eri vaihtoehdot: periaatteet, tavoitteet, asema, muuttamisperusteet, perusteet luettelossa olevien tuotteiden kuvaamiseksi, yksityiskohtaisuus jne.

- Luettelon hallinnointi (eri vaihtoehdot): ylläpitäminen, käytettävyys, luettelon muuttamiseen liittyvät mekanismit, elektroninen tuki jne.

- Voimavarat (eri vaihtoehdot): tarkat tiedot luettelon ylläpitämiseen tarvittavista henkilöresursseista sekä taloudellisista ja teknisistä voimavaroista.

15. Tähän toteutettavuustutkimukseen voi tutustua terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosaston www-sivuilla.

Raportin tarkoitus

16. Raportilla täytetään direktiivissä 2002/2/EY asetettu komission velvoite parlamenttia ja neuvostoa kohtaan. Ottaen huomioon juuri mainitun toteutettavuustutkimuksen siinä ilmaistaan komission näkemykset mahdollisen sallittujen rehuaineiden luettelon laajuudesta sekä tällaisen luettelon vaikutuksista rehujen turvallisuutta koskevaan politiikkaan ja kauppaan.

II SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELOA KOSKEVAT VAATIMUKSET

Johdanto-osa

17. Tässä luvussa pyritään tarkastelemaan vaatimuksia, jotka luettelon on täytettävä ollakseen käyttökelpoinen. Tarkasteltavana on erilaisia parametrejä: kattavuus, rehuaineiden ryhmät, hyväksymiskriteerit, pakkausmerkinnät, ravitsemukselliset ominaisuudet, rehujen määritelmä, valmistusmenetelmä ja luettelon käyttäminen muiden kuin tuotantoeläinten tapauksessa.

Kaikenkattava luettelo

18. Tällaisessa luettelossa on mainittava kaikki yhteisössä eläinrehun aineina käytettävät tuotteet niiden valmistusmäärästä tai markkina-arvosta riippumatta. Jos tällainen luettelo hyväksytään, sitä olisi sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa.

19. Luettelon laajuus ja yksityiskohtaisuus riippuu tavoitteista. Jos rehun turvallisuus on ainoa tavoite, tiettyjä näkökohtia ei tarvitse ottaa huomioon. Tällaisia ovat muun muassa tarve soveltaa luetteloa muihin kuin tuotantoeläimiin tai eri rehuaineiden välisen erottelun aste. Jos tavoitteena on lisäksi helpottaa kauppaa, pakkausmerkinnät on otettava huomioon. Direktiivin 2002/2/EY mukaan rehuseoksen sisältämät rehuaineet on lueteltava erityisnimillään. Velvoite luetella rehuaineet pakkausmerkinnöissä helpottaa lisäksi yleisessä elintarvikelainsäädännössä asetettujen jäljitettävyysvaatimusten täytäntöönpanoa mutta edellyttää samalla yksityiskohtaista ja yhdenmukaistettua rehuaineiden luetteloa.

Rehuaineiden ryhmät

20. Ryhmien valinta ei periaatteessa vaikuta turvallisuuteen: ryhmien valinnan perustana on tehdä luettelosta mahdollisimman helposti hallittava ja vähentää sekaantumisen vaaraa käyttäjien kannalta. Samalla on muistettava, että oikeudellinen velvoite luetella rehuaineet pakkausmerkinnöissä edellyttäisi varsin yksityiskohtaisia tietoja.

21. Direktiivissä 96/25/EY vahvistetaan 12 ryhmää. Saksassa ja Sveitsissä nykyisin käytössä olevien rehuaineluetteloiden perusrakenne on sama kuin direktiivin 96/25/EY; molemmissa luetteloissa on 18 ryhmää. AAFCO:n (Association of American Feed Control Officials) luettelossa on 35 ryhmää, mutta ne sisältävät aineita tai mikro-organismeja, joita EU:ssa pidetään lisäaineina.

22. Luetteloa pohdittaessa on olennaista, että omaksutaan pikemminkin käytännöllinen ja pragmaattinen kuin teoreettinen toimintamalli. Saksan ja Pohjois-Amerikan luettelot ovat esimerkkejä käytännöllisestä toimintamallista, sillä niissä jätetään joustovaraa vaikeissa asioissa kuten nimeämisessä. Saksan luettelossa on "yleisiä" ryhmiä eli ryhmiä, joihin voidaan luokitella rehut, joiden turvallisuus on mahdollisesti samaa luokkaa mutta joiden kuvailu olisi tarpeettoman monimutkaista. Tätä toimintamallia käytetään nurmirehuihin ja ihmisille tarkoitettujen elintarvikkeiden valmistuksesta syntyviin rehuaineisiin. Saksan luettelossa niiden oletetaan olevan turvallisia, ellei toisin säädetä.

23. Nurmirehut tekisivät luettelosta monimutkaisemman, vaikka rehujen turvallisuutta silmällä pitäen ne tarvitsisi ehkä vain luetella laajoihin ryhmiin. Useimmissa tapauksissa nämä rehut sinällään vaarantavat elintarvikkeiden ja rehujen turvallisuutta vain vähän tai eivät ollenkaan, vaikkakin epäasianmukainen käsittely, varastointi tai säilytys voi vaarantaa niiden turvallisuuden. Tämä olisi näin ollen otettava huomioon luettelossa. Nurmirehuissa olevia vaarallisia rikkakasveja ja käsittelystä aiheutuvia haitallisia aineita säänneltäisiin haitallisista aineista annetulla lainsäädännöllä. On huomattava, että Kanadan luetteloon ei ole sisällytetty tuore- tai säilörehuja, vaikka siinä mainitaankin yksityiskohtaisesti useita kuiva- ja karkearehuja. Tästä käy ilmi luettelon merkitys ostorehuille.

24. Muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta nykyiseen direktiivin 96/25/EY mukaisesti laadittuun luetteloon ei sisälly kosteita eikä nestemäisiä rehuaineita. Nämä tuotteet ovat yleensä elintarvike- ja juomateollisuuden sivutuotteita (tai rinnakkaistuotteita), joita käytetään eläinten ravintona ja jotka on jo pitkään tiedetty turvallisiksi.

25. Eläinperäisiä rehuja säädellään kahdella erityislainsäädännöllä: rehuja koskevalla yleisellä lainsäädännöllä sekä eläinlääkintälainsäädännöllä. Jotta rehu- ja eläinlääkintäsäännökset eivät poikkeaisi toisistaan, näille tuotteille on tarpeen luoda oma erityisryhmänsä sekä joustava mekanismi luettelon saattamiseksi ajan tasalle eläinlääkintälainsäädännön relevanttien säännösten mukaisesti.

Hyväksymiskriteerit

26. Ollakseen EY:n lainsäädännön mukainen luetteloon sisällytettävän rehun on täytettävä seuraavat kriteerit:

- siitä ei aiheudu haitallisia vaikutuksia ihmisten ja eläinten terveydelle eikä ympäristölle

- se ei johda käyttäjää harhaan

- se ei vahingoita kuluttajia heikentämällä eläintuotteiden tunnuspiirteitä

- sen tavanomaisesta nauttimisesta ei aiheudu eläimille ravitsemuksellista haittaa.

27. Näiden perusvaatimusten lisäksi rehuaineen koostumus on tunnettava riittävän tarkasti, jotta varmistetaan, että kyseinen rehuaine voidaan tunnistaa asianmukaisesti ja että se pysyy ajan mittaan koostumukseltaan yhtäläisenä.

28. Hyväksyttäessä rehuaineita luetteloon huomiota olisi ensi sijassa kiinnitettävä rehun turvallisuuteen eikä niinkään sen ravitsemuksellisiin ominaisuuksiin, koska nämä eivät välttämättä ole syynä tiettyjen rehujen antamiseen eläimille. Tuotteilla saattaa olla hyödyllisiä ominaisuuksia - esimerkiksi massan lisääminen -, jotka eivät tarkkaan ottaen ole ravitsemuksellisia. Riskien tieteellinen arviointi ei kuitenkaan yksistään ehkä ole ainoa tai edes asianmukaisin perusta rehuaineiden hyväksymiselle kaikissa tapauksissa. Tapauskohtaisesti voidaan oikeutetusti ottaa huomioon muitakin tekijöitä, kuten yhteiskunnallisia, taloudellisia tai eläinten hyvinvointiin liittyviä näkökohtia.

Pakkausmerkinnät

29. Rehuseosten liikkuvuudesta annetun neuvoston direktiivin 79/373/ETY muuttamisesta annetussa direktiivissä 2002/2/EY säädetään, että kaikki rehuseoksen sisältämät rehuaineet on 6. marraskuuta 2003 alkaen lueteltava erityisnimillään ja rehuseoksessa olevien painoprosenttiosuuksien mukaisesti suurimmasta pienimpään. Prosenttiosuuksissa sallitaan +/- 15 prosentin poikkeama. Muiden kuin tuotantoeläinten osalta on mahdollista korvata rehuaineen erityisnimi sen ryhmän nimellä, johon rehuaine kuuluu.

30. Rehun merkintävaatimukset edellyttävät tietynasteista rehujen nimien yhdenmukaistamista, jotta käyttäjälle ei annettaisi harhaanjohtavia tietoja. Rehun nimen pitäisi olla se yleinen nimitys, jota käytetään pakkausmerkinnöissä, rehun mukana seuraavissa asiakirjoissa ja muussa materiaalissa.

31. On väitetty, että jos rehun turvallisuus olisi ainoa tavoite, useiden eri rehuaineiden välillä ei tarvitsisi tehdä eroa. Esimerkiksi kokonaisille perunoille, nestemäisille perunatuotteille, perunamuhennoksen ja perunankuorien sekoituksille, perunan palasille ja kuorille voitaisiin kaikille antaa yleinen nimi (esim. 'perunat ja perunan sivutuotteet'). Tämä ei ole kuitenkaan täysin totta kaikissa tapauksissa: eläimet syövät kasveja ja kasvien osia, joissa toksiinien ja haitallisten aineiden pitoisuudet saattavat vaihdella, ja näin ollen nämä tuotteet on erotettava toisistaan. Rehujen turvallisuutta painottavassa toimintamallissa ei otettaisi huomioon monien näiden tuotannonalojen jalostustoiminnan innovatiivisuutta ja siinä tapahtunutta kehitystä, eikä kyseinen malli soveltuisi kauppaan ja pakkausmerkintöihin liittyviin tarkoituksiin. Mahdolliset kuluttajat eivät myöskään voisi tehdä eroa niiden rehuaineiden välillä, jotka on saatu samasta valmistusprosessista mutta joiden koostumus ja ravitsemukselliset ominaisuudet poikkeavat toisistaan. On esimerkiksi tärkeää erottaa toisistaan viinirypälemassa ja viinirypäleiden siemenet, maissigluteenirehu ja maissigluteenijauho, perunankuoret ja kuoritut perunat. Pakkausmerkinnöissä on käytännössä hyödyllistä mainita tärkeimmät rehuaineet yksitellen, vaikka muutamia vähäisemmässä määrin käytettyjä rehuja varten onkin todennäköisesti luotava "sekalaiset" tai "muut tuotteet" -ryhmä. Tällä tavalla säilytettäisiin luettelon joustavuus silloinkin, kun käyttöön tulee uusia tai erilaisia sivutuotteita. Ne eivät ehkä pysy "muut"-ryhmässä kauan, mutta tämä ryhmä voisi toimia lähtötasona ennen kyseisen rehun luokittelemista omaan ryhmäänsä.

32. Useat samantyyppiset tai täsmälleen samanlaiset rehuaineet on yhteisössä merkitty eri tavalla ja niitä myydään eri nimillä, kun taas toisinaan eri rehuaineista saatetaan käyttää samaa nimeä. Jos tätä ei oteta huomioon, saatetaan syrjiä joitakin rehuaineita, joiden on jo kauan tiedetty olevan turvallisia. Tämä johtaisi kaupan vääristymiseen. Olisi myös harkittava paikallisia nimiä, jos nämä poikkeavat yleisesti hyväksytyistä nimistä edellyttäen, että rehuaineet ovat kaikilta muilta osin samanlaiset. Tässä on haastetta kerrakseen, eikä siihen vastaamiseen liittyviä ongelmia pidä aliarvioida.

Ravitsemukselliset ominaisuudet

33. Nykyisessä rehuluettelossa viitataan tiettyihin ravitsemuksellisiin ominaisuuksiin, esimerkiksi direktiivissä 96/25/EY on seuraava täsmennys kuorituista, paahdetuista soijapavuista valmistettujen soija(papu)kakkujen kohdalla "raakaselluloosapitoisuus enintään 8 prosenttia kuiva-aineesta". AAFCO:n ja Sveitsin luettelot ovat direktiiviä 96/25/EY paljon yksityiskohtaisemmat ja sisältävät sellaisia ravitsemuksellisiin ominaisuuksiin liittyviä täsmennyksiä, jotka ovat tarpeen kauppaa ja pakkausmerkintöjä varten sekä petoksilta suojautumiseksi - mutta eivät turvallisuuden kannalta. Niillä on lähinnä tarkoitus erottaa rehut toisistaan ja tavoitteena on ostajien auttaminen sekä petosten ehkäisy. Joissakin jäsenvaltioissa on kehitelty ja käytetään rehuaineluetteloita, jotka sisältävät huomattavasti enemmän tietoja ravitsemuksellisista ominaisuuksista. Näitä luetteloita käytetään kuitenkin lähinnä rehunvalmistuksessa. Erityisten ravitsemuksellisten ominaisuuksien mainitsemiselle ei ole perusteita, ellei ole selkeästi välttämätöntä erottaa rehuaineita toisistaan tai ellei niiden mainitseminen ole perusteltua turvallisuussyistä.

Rehun määritelmä ja valmistusmenetelmä

34. Rehun määritelmässä on kuvattava yksiselitteisesti rehun biologista koostumusta (laji tai kemiallinen kaava, käytetty kasvin tai eläimen osa) sekä sitä prosessia, jonka rehuaine on läpikäynyt. Jotta ei haitattaisi rehuaineiden vapaata liikkuvuutta ja käyttöä, määritelmässä on otettava huomioon eri puolilla EU:ta käytössä olevat lukuisat erilaiset prosessit ja termit.

35. Laajan määritelmäluettelon aikaansaamiseksi on tarkasteltava sekä käytettävissä olevia rehuaineita että niiden valmistuksessa käytettyjä prosesseja. AAFCO:n luettelo sisältää yli 250 rehuaineisiin (esim. jyvä, leseet jne.) ja prosesseihin (esim. puristaminen, kuivajauhatus) liittyvää termiä ja määritelmää. Direktiivi 96/25/EY puolestaan sisältää vain 17 määritelmää.

36. Rehuaineen turvallisuuteen saattaa vaikuttaa yhtä paljon sille tehty käsittely kuin raaka-aineen koostumus ja laatu. Lisättäessä rehu sallittujen aineiden luetteloon siihen pitäisi tämän vuoksi lisätä myös käytetyn prosessin kuvaus. Jotkin näistä prosesseista näyttävät ensi näkemältä varsin yhtenäisiltä, kuten esimerkiksi "kuivatus", mutta edes tässä ei ole kyse vakioprosessista, vaan kuumuuden määrän ja keston muutokset saattavat merkittävästi vaikuttaa rehun laatuun ja turvallisuuteen. Kyseessä on selkeästi monitahoinen asiakokonaisuus, joka edellyttää turvallisuushakuista luokittelua. Käsittelyn vaikutus tietyn rehun turvallisuuteen pitäisi aina pitää mielessä päätettäessä, kuinka pitkälle yksityiskohtiin on mentävä. On kuitenkin huomattava, että yleensä rehuihin liittyvät ongelmat kytkeytyvät epäasianmukaisiin tuotantokäytäntöihin. Näistä ongelmista voidaan selvitä soveltamalla tiukasti HACCP-periaatteita ja hyviä tuotantotapoja.

Muut kuin tuotantoeläimet

37. Direktiivissä 96/25/EY ja muussa eläinten ravintoon liittyvässä yhteisön lainsäädännössä ei tätä nykyä erotella toisistaan muille kuin tuotantoeläimille tarkoitettua rehua ja tuotantoeläimille tarkoitettua rehua. On kuitenkin olemassa joitakin muille kuin tuotantoeläimille tarkoitettuun rehuun liittyviä erityisiä sääntöjä. On esimerkiksi annettu erityiset säännökset sellaisten ravintovalmisteiden pakkausmerkinnöistä ja esillepanosta tai hyväksymisestä, joilla on tarkoitus tyydyttää lemmikkieläinten tietyt ravitsemukselliset tarpeet. Eläinlääkintälainsäädännön mukaan muiden kuin tuotantoeläinten ruokinnassa sallitaan sellaisten tiettyjen eläinperäisten rehuaineiden käyttö, jotka ovat kiellettyjä tuotantoeläinten ruokinnassa.

38. Lemmikkieläinruokien valmistajat käyttävät tämän lisäksi joitakin rehuaineita, joita muut rehunvalmistajat tai kotieläintuottajat eivät käytä. Näihin kuuluvat teurastuksen sivutuotteet ja useat erityiset rehuaineet kuten pähkinät, hyönteiset, äyriäisten kuoret, plankton (tuore tai kuivattu) jne. Useat näistä ovat olleet käytössä jo kauan.

39. Lemmikkieläinruokien valmistajat ovat huomauttaneet, että koska lemmikkieläinten ruoka ei ole osa ihmisten ravintoketjua, siitä ei aiheudu mitään vaaraa ihmisten ravinnoksi tarkoitetun ruoan turvallisuudelle. Tämän vuoksi on kyseenalaista, pitäisikö lemmikkieläinten ruoan sisältyä luetteloon, joka on laadittu elintarvikkeiden turvallisuutta silmällä pitäen. Tämä malli näytetään omaksutun Saksan ja Sveitsin luetteloita laadittaessa, kun taas AAFCO:n luettelo sisältää - joissakin tapauksissa yksinomaan - lemmikkieläinruoan tuotantoon hyväksyttyjen rehujen kuvauksia.

III SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON LAATIMINEN JA YLLÄPITO

Luettelon laatiminen

40. Sallittujen rehuaineiden luettelon laatimisessa olisi huomioitava seuraavat kolme seikkaa:

- Luettelon laatiminen on hyvin tekninen urakka, joka olisi parasta antaa eläinten ruokintaan liittyvien eri alojen asiantuntijoille, jotka edustaisivat useita maita.

- Laadinta edellyttäisi toimivaltaisen tahon (Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen) tekemää turvallisuusarviointia.

- Laadinta edellyttäisi kaikkia rehualan yrityksiä oikeudellisesti sitovaa päätöstä. Luetteloa koskevassa päätöksessä pitäisi riskinarvioinnin lisäksi ottaa huomioon myös muut relevantit tekijät.

41. Nykyinen yhteisön rehuainelainsäädäntö ei tarjoa mahdollisuutta sallittujen rehuaineiden luettelon laatimiseen. Luettelon oikeusperustan luominen edellyttäisi näin ollen yhteispäätösmenettelyllä annettavaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta tai direktiiviä.

Luettelon ylläpito

42. On selvää, että rehuaineluetteloa olisi aika ajoin muutettava. Olisi luotava joustava mekanismi rehuaineiden hyväksymiseksi luetteloon ja poistamiseksi siitä.

43. Sveitsissä esitetään vuosittain noin 20 hakemusta uusien rehuaineiden hyväksymiseksi ja sisällyttämiseksi viralliseen luetteloon, joka sisältää jo yli 300 rehuainetta. Noin puolet hakemuksista hylätään - syynä on yleensä tietojen puuttuminen tai ehdotetun rehuaineen yleinen sopimattomuus. Vaikka näitä tietoja on vaikea siirtää koko EU:n mittakaavaan, on kohtuullista olettaa, että EU:ssa esitettäisiin vuosittain huomattavasti enemmän hakemuksia. Ranskalla, Espanjalla, Italialla, Alankomailla, Saksalla ja Yhdistyneellä kuningaskunnalla on erittäin innovatiivista rehuteollisuutta paljon suuremmassa mittakaavassa kuin Sveitsillä.

44. Jos rehuaineen sisällyttämiseen luetteloon kuluu pitkä aika, tämä jarruttaisi useiden rehuaineiden käyttöä ja vaikuttaisi näin ollen kielteisesti kotieläintuotantoon, kauppaan ja ympäristöön. Yhdysvalloissa kestää vähintään 12 kuukautta, ennen kuin rehu luokitellaan GRAS-luokkaan [4], ja joissakin tapauksissa vieläkin kauemmin.

[4] Generally Recognised As Safe (yleisesti turvallisena pidetty).

45. Hyväksyntää varten toimitettujen tietojen on oltava suhteessa riskiin. Useimpien rehuaineiden kohdalla voidaan toimia joustavasti, mutta toiset edellyttävät yksityiskohtaisempia tietoja. Direktiivissä 82/471/ETY [5] säädetään erityisestä hyväksymisjärjestelmästä tietyille proteiinilähteille, jotka on tuotettu tiettyjä teknisiä menetelmiä käyttäen.

[5] EYVL L 213, 21.7.1982, s. 15.

46. Sveitsin ja Yhdysvaltojen järjestelmien kaltaisissa nykyisissä järjestelmissä on käytössä väliaikainen kokeiluluonteinen luettelo. Tämä järjestely mahdollistaa sen, että vähäriskisiä rehuaineita, jotka suurella todennäköisyydellä hyväksytään ja sallitaan väliaikaisesti, voidaan käyttää ja markkinoida ennen täyden hyväksynnän myöntämistä. Päätös siitä, onko hakemusta käsiteltävä tämän nopean kaavan mukaan, perustuu alustavaan arviointiin niistä riskeistä, joita kyseinen uusi rehuaine todennäköisesti aiheuttaa eläimille tai eläintuotteita nauttiville. Kun otetaan huomioon direktiivistä 7/524/ETY saatu kokemus, rehuaineiden väliaikainen hyväksyminen voi olla ongelmallista pitkällä aikavälillä, jos lopullinen arviointi johtaa poistamiseen luettelosta.

47. On myös mainittu sellaisten rehuaineiden käyttö EU:ssa, joita on saatavana vain vähäisinä määrinä ja epäsäännöllisesti ja joita käytetään vain paikallisesti. Hyväksymisen hakeminen näille rehuaineille saattaa olla suhteetonta aineiden käyttöön nähden, ja seurauksena saattaa olla kielteisiä vaikutuksia kotieläintuotannolle ja ympäristölle. Yksi mahdollisuus on soveltaa toissijaisuusperiaatetta niihin rehuaineisiin, joita on saatavana ja käytössä vain jollakin alueella tai yksittäisessä jäsenvaltiossa. Paikallisessa hyväksymismenettelyssä esim. turvallisuuteen ja pakkausmerkintöihin olisi sovellettava samoja periaatteita kuin koko EU:ssa. Jos tällaista rehuainetta myytäisiin tai käytettäisiin sen paikallisen alueen tai jäsenvaltion ulkopuolella, jolle hyväksyntä on myönnetty, olisi käytettävä edellä kuvattua koko EU:ta koskevaa hyväksymismenettelyä. Tämä malli on otettu käyttöön Yhdysvalloissa, jossa AAFCO:n luetteloa käytetään sääntelytarkoituksiin ja kaupankäyntiin kaikissa osavaltioissa mutta jossa yksittäiset osavaltiot voivat hyväksyä muita rehuja, joita tuotetaan ja käytetään ainoastaan kyseisen osavaltion alueella.

IV SALLITTUJEN REHUAINEIDEN LUETTELON VAIKUTUKSET

Nykyisten luetteloiden asema

48. Joillakin jäsenvaltioilla on ennen EU:n rehulainsäädäntöä ollut käytössä sallittujen aineiden luetteloita. Nämä luettelot eivät kuitenkaan voi tyydyttää rehualan nykyisiä tarpeita ottaen huomioon, että rehuteollisuuden innovaatiotoiminta on tuottanut lukuisia uusia rehuja tehostamaan ruokintaa ja vähentämään kustannuksia. Kyseisiä luetteloita käytettiin yhdessä jäsenvaltiossa, joten ne koskivat vain tiettyjä tuotantojärjestelmiä ja sääolosuhteita, eivätkä ne voi millään kattaa koko Euroopan unionin lukuisia eri tuotantotapoja.

49. EU:n ulkopuolisissa maissa, kuten Yhdysvalloissa, käytetyt luettelot eivät ole todellisia oikeudellisesti sitovia luetteloita. Sama pätee Saksan nykyiseen luetteloon. Tästä syystä on vaikea siirtää sallittujen aineiden luettelon toteuttamisesta aiheutuvat seuraukset EU:n mittakaavaan. Sveitsin luettelo on kuitenkin esimerkki todellisesta sallittujen aineiden luettelosta.

50. Sveitsin luettelo sisältää yli 300 rehuainetta, kun direktiiviä 96/25/EY valmistelemaan perustettu asiantuntijaryhmä puolestaan määritteli tuolloin 620 rehuainetta. Sveitsissä tuotetaan lähinnä maitotuotteita sekä naudan- ja sianlihaa. Muiden alojen, kuten siipikarjanlihan ja munien, tuotanto on hyvin vähäistä, ja maa joutuu turvautumaan tuontiin. Näistä esimerkeistä käy ilmi, että sallittujen aineiden luettelon toteuttaminen EU:ssa olisi aivan eri suuruus- ja vaikeusluokkaa.

51. Sveitsin sallittujen aineiden luettelo ei estänyt BSE:n laajamittaista esiintymistä maassa. Sallittujen aineiden luetteloon ei ole mahdollista sisällyttää tuhansia eri tuotteita, joita valmistetaan eri paikoissa erilaisella tekniikalla ja joiden turvallisuuteen liittyvät, ravitsemukselliset ja tekniset ominaispiirteet poikkeavat toisistaan. Näistä syistä sallittujen aineiden luetteloa on yksinkertaistettu, ja tuotteet on ryhmitelty potentiaalisesti samankaltaisten turvallisuusominaisuuksien mukaan. Tällaisella yksinkertaistamisella ei voida taata elintarvikkeiden turvallisuutta kaikissa tapauksissa. Yhtä lailla huomionarvoista on se, että luetteloon valittava tuote on täytynyt valmistaa riittävissä hygieniaoloissa. Nopean hälytysjärjestelmän toiminta ja viimeaikaiset rehuskandaalit ovat osoittaneet, että ongelman syynä ei useimmissa tapauksissa ollut rehuaine itsessään vaan sen joutuminen tuotannon, varastoinnin tai kuljetuksen aikana kosketuksiin sellaisten aineiden kanssa, joita ei sallita eläinten rehuissa. Esimerkiksi glukoosisiirapin hormonikontaminoitumisessa (medroksiprogesteroniasetaatti) oli kyse kiellettyjen aineiden jäämistä rehuaineissa. Glukoosisiirappi on itsessään turvallinen rehuaine mutta joutui kosketuksiin sellaisen aineen kanssa, jonka käyttöä ei sallita rehuissa.

Jäljitettävyys ja pakkausmerkinnät

52. Asetuksessa (EY) N:o 178/2002 vahvistetun yleisen elintarvikelainsäädännön periaatteiden mukaisesti rehun jäljitettävyys on taattava kaikissa tuotanto-, jalostus- ja jakeluvaiheissa. Rehualan yritysten on voitava tunnistaa kaikki henkilöt, joilta ne ovat hankkineet rehua, ja kaikki yritykset, joille niiden tuotteita on toimitettu. Yleisessä elintarvikelainsäädännössä tunnustetaan lisäksi pakkausmerkintöjen ja jäljitettävyyden välinen yhteys toteamalla, että rehu on merkittävä riittävällä ja asianmukaisella tavalla jäljitettävyyden helpottamiseksi. Näitä säännöksiä aletaan soveltaa tammikuussa 2005.

53. Nykyisessä lainsäädännössä direktiiviin 95/69/EY sisältyy vaatimuksia, jotka koskevat valmistusmenetelmän jäljittämistä tiettyjä rehuaineita ja lisäaineita käyttävien tai tuottavien tiettyjen tuotantolaitosten osalta. Rehuseosten liikkuvuudesta annetun neuvoston direktiivin 79/373/ETY muuttamisesta annetulla direktiivillä 2002/2/EY otetaan käyttöön velvoite sisällyttää eränumero rehuseosten pakkausmerkintöihin, pakkaukseen, säiliöön tai tavaran mukana seuraavaan asiakirjaan (kun on kyse irtotavarasta). Direktiivi 96/25/EY ei sisällä samanlaisia rehuaineisiin liittyviä säännöksiä; eränumeroa edellytetään vain tietyiltä rehuaineryhmiltä. Tämän lisäksi jotkin yritykset on vapautettu tietyistä merkintävaatimuksista.

54. Jäljitettävyysjärjestelmillä on tämän vuoksi voitava liittää kuhunkin rehuerään tiedot sen valmistusajankohdasta ja -paikasta sekä käytettyjen rehuaineiden lähteestä koko elintarvikeketjun pituudelta. Jäljitettävyysjärjestelmät voivat selvästikin erittäin tehokkaasti parantaa rehun ja elintarvikkeiden turvallisuutta. Rehuaineiden toimiva ja kattava luettelo (ei välttämättä tässä raportissa tarkoitettu sallittujen aineiden luettelo) saattaisi edistää tätä prosessia, koska se mahdollistaisi tarkkojen rehun nimien ja kuvausten käytön koko ketjun pituudelta ja koska sitä sovellettaisiin paljon useampiin rehuihin kuin nykyistä luetteloa. Jopa sallittujen rehuaineiden luettelon laatimista vastustavat pitäisivät toivottavana kattavan luettelon laatimista pakkausmerkintätarkoituksiin.

Vaikutukset kauppaan - rehualaa koskeva yleiskatsaus

55. Kotieläintuotannon arvo (108 369 miljoonaa euroa) on 41 prosenttia EU:n 15 jäsenvaltion maataloustuotannosta, jonka arvo oli 267 019 miljoonaa euroa vuonna 1999. [6]

[6] Lähde: Eurostat.

56. EU:n rehunkulutus oli vuonna 2001 arviolta 394 miljoonaa tonnia. Puolet oli tilalla tuotettua nurmi- ja karkearehua, 10 prosenttia tilalla tuotettuja jyviä, jotka voidaan laittaa myyntiin, 10 prosenttia ostettuja rehuaineita ja 30 prosenttia teollisia rehuseoksia. Ks. kaavio 1 liitteessä.

57. Rehukauppa (kaavio 2 liitteessä) on viime vuosina pysynyt vakaana noin 200 miljoonassa tonnissa (tämä määrä sisältää kaiken rehun lukuun ottamatta tilalla tuotettua nurmirehua).

58. Teollisten rehuseosten tarkastelu eläinlajeittain osoittaa, että suurin osa tuotannosta on tarkoitettu sioille, ja niiden jälkeen seuraavalla sijalla on siipikarja. BSE-kriisi johti vuodesta 1996 alkaen siihen, että nautakarjalle tarkoitetun rehun määrä on vähentynyt, minkä vastapainona sian- ja siipikarjanlihan tuotantoon tarkoitetun rehun määrä on kasvanut kuluttajien halutessa enemmän tämäntyyppistä lihaa.

59. Rehuaineet ja rehuseokset ovat kotieläintuotannon tärkeimpiä tuotantopanoksia. Vuonna 1999 oli toiminnassa 3 794 rehuja valmistavaa yritystä, joiden tuotannon arvo oli 30 248 miljoonaa euroa. Näihin lukuihin eivät sisälly tilalla tuotetun rehun arvo eikä muiden rehujen ainesosien, kuten lisäaineiden, tuotanto. Ks. taulukko I liitteessä.

60. EU on maailman suurin rehuntuoja. Tyypillisimpiä tuontituotteita vuosina 1990-2000 olivat soijajauho, öljykasvit, maissigluteenirehu, maniokki, melassi, viljat ja sitrushedelmämassa. Ks. taulukko 2 liitteessä.

61. EU:n maatalouspolitiikkaan tehtiin 1990-luvulla merkittäviä muutoksia, jotka vaikuttivat maailmankauppaan. Viljan alemmat tukihinnat ja dollarin arvon nousu ovat kuroneet umpeen EU:n ja maailmanhintojen välistä eroa. Tiettyjen tuotteiden, kuten maissigluteenirehun ja maniokin, hinnat EU:n markkinoilla seurasivat viljan hintoja, ja näiden tuotteiden käyttö jyvien korvikkeena on vähentynyt. EU:n karjantuotanto (lukuun ottamatta lypsylehmiä, jotka myös syövät huomattavia määriä väkirehua) perustuu suurelta osin laitumiin. Euroopan maataloudessa on viime vuosina ollut suuntaus ruohoa syövien eläimien tuotannosta väkirehua syövien eläinten tuotantoon (siat ja siipikarja). Soijajauhon käyttö lisääntyi 1990-luvulla, ja maissigluteenirehun ja maniokin määrä laski rehuannoksissa. Rehun käytön lisääntymiseen 1990-luvulla ei liittynyt EU:hun suuntautuvan tuonnin kasvua: tuonti oli vain 2 prosenttia suurempaa vuosina 1998-2000 kuin 12:ssa EU:n jäsenvaltiossa vuosina 1990-1992.

62. Rehun käytön lisääntyminen edellytti proteiinipitoisten rehujen (soijajauhon) tuonnin huomattavaa lisäystä. Soijajauhon osuus kokonaistuonnista kasvoi 50 prosenttiin entisten 39 prosentin sijasta. Proteiinipitoisten rehujen käytön lisääntymistä tasapainotti maissigluteenirehun ja maniokin tuonnin huomattava vähentyminen.

63. Tautiepidemioiden ja muiden rehuskandaalien aiheuttamat häiriöt ovat vaikeuttaneet ennusteiden laatimista. On kuitenkin kohtuullista olettaa, että alhaisemmat jyvien hinnat ja alhaisemmat siipikarjan- ja sianlihan hinnat lisäävät tällaisen lihan kulutusta. Itä-Euroopan maiden liittyessä jyviä sekä auringonkukan ja rapsin siemeniä saattaa tulla saataville suhteellisen alhaisin hinnoin.

64. Naudanlihan kulutusta koskevat ennusteet ovat hieman vuotta 1995 koskevia ennusteita alhaisemmalla tasolla, mutta tämä ei näytä vaikuttavan sian- ja siipikarjanlihan kulutukseen. Vaikka ennusteita on vaikea laatia, seuraavalla vuosikymmenellä suuntauksena näyttäisi olevan soijajauhon tuonnin kasvu ja maissigluteenirehun ja maniokin tuonnin vähentyminen.

65. Kattavan luettelon laatiminen estäisi rehuaineiden tuonnin EU:hun ja niiden käytön, kunnes niiden turvallisuus on osoitettu ja ne on otettu sallittujen rehuaineiden luetteloon. Kuten edellisistä kohdista näkyy, tämä ei aiheuta huomattavia ongelmia, koska suurin osa tuonnista koskee aineita, joita on perinteisesti käytetty EU:ssa. EU:hun tuodaan kuitenkin joitakin rehuaineita, joiden osuus kaikista EU:ssa käytetyistä rehuista on suhteellisen pieni mutta jotka ovat kuitenkin hyvin tärkeitä sekä markkinoiden kapeille sektoreille yhteisössä että yhteisön ulkopuolisissa maissa toimiville rehunvalmistajille.

66. Sallittuja aineita koskevaan EU:n luetteloon sisältymättömiä rehuaineita sisältävien rehuseosten ja -sekoitusten tuonti yhteisön ulkopuolisista maista olisi kiellettyä. Tämä koskisi erityisesti useita lemmikkieläinruokia, joita valmistetaan yhteisön ulkopuolisissa maissa rehuaineista, joita ei ole EU:ssa saatavilla.

67. Naudanliha-alan viimeaikaisen BSE-kriisin seurauksena kysyntä suuntautui muuntyyppiseen lihaan. Siipikarjanlihan tuotanto nousi vuonna 2001 noin 3,7 prosentilla, ja myös siipikarjanlihan tuonti lisääntyi (407 000 tonnia vuosina 1999-2001 Brasiliasta ja Thaimaasta). Siipikarjanlihan tuonnin oletetaan edelleen kasvavan, ja EU:sta saattaa tulla siipikarjanlihan nettotuoja. Sianlihan kulutuksen keskipitkän ja pitkän aikavälin näkymät ovat yleisesti ottaen myönteiset. Sianlihan tuonnin odotetaan kasvavan keskipitkällä aikavälillä.

68. Yhteenvetona voidaan todeta, että lähivuosina sian- ja siipikarjanlihan tuotannon odotettu lisääntyminen riippuu Euroopassa tuotettujen rehuaineiden (viljojen) käytön lisääntymisestä ja soijajauhon tuonnin kasvusta muttei maniokin ja maissigluteenirehun kasvavasta tuonnista. Ollakseen kilpailukykyinen eläintuotteiden tuotannossa maailmanmarkkinoilla Euroopan rehuteollisuus etsii edelleen käyttöönsä uusia rehuaineiden lähteitä.

Alueelliset ja kansalliset vaikutukset

69. Kansallisella tasolla on laadittu kattavia sallittujen aineiden luetteloita (Sveitsin luettelo ja joidenkin jäsenvaltioiden luettelot, joita sovellettiin ennen EU:n lainsäädännön täytäntöönpanoa), ja niissä on usein käytetty yhtä tai vain muutamaa kieltä. Rehuaineiden ja niille tehtyjen käsittelyjen määrät ovat olleet suhteellisen pieniä. AAFCO:n luettelo Yhdysvalloissa (kyseessä ei ole kaikenkattava luettelo) on monitahoisempi ja sisältää hyvin laajan rehuaineiden luettelon. [7] Nämä luettelot toimivat yleensä käytännössä hyvin, ja rehu- ja maatalousala ovat ottaneet ne hyvin vastaan. Ne on kuitenkin laadittu vain yhdellä kielellä, ja niiden ylläpito edellyttää henkilöresursseja.

[7] Julkaisussa on vuosittain noin 450 sivua.

70. Kattavan luettelon laatiminen yhteisön tasolla olisi suuri ja vaikea urakka ja aivan eri suuruusluokkaa kuin minkään kansallisen luettelon laatiminen ja ylläpito. EU:n laajuisessa sallittujen aineiden luettelossa olisi otettava huomioon kaikki alueelliset ja paikalliset rehunvalmistusmenetelmät.

71. Rehujen nimien yhdenmukaistaminen olisi välttämätöntä. Useita samantyyppisiä tai täsmälleen samoja rehuaineita kuitenkin kaupataan eri nimillä, ja toisinaan taas samaa nimeä käytetään eri rehuaineista. Paikalliset nimet saattavat poiketa yleisesti hyväksytystä nimestä.

72. EU:ssa on myös rehuaineita, joita on usein saatavana vain pieniä määriä. Niitä on saatavana vain epäsäännöllisesti, ja niiden käyttö on paikallista. Erilaisia vaihtoehtoisia tapoja ottaa tämä näkökohta huomioon olisi myös pohdittava.

Vaikutukset rehun turvallisuutta koskevaan politiikkaan

73. Liitteen taulukossa 3 luetellaan ne ilmoitukset, jotka on tehty elintarvikkeita ja rehua koskevan nopean hälytysjärjestelmän käyttöönotosta helmikuussa 2002 lähtien.

74. Rehualan viimeaikaisten hälytystilojen analyysista voidaan päätellä, että suurin osa tilanteista liittyi kloramfenikolin kaltaisten kiellettyjen aineiden tai sellaisten haitallisten aineiden käyttöön, joiden käyttöä on rajoitettu direktiivin 1999/29/EY mukaisesti. Rasvattomaan maitojauheeseen sisältyvästä kloramfenikolista on tehty suuri määrä ilmoituksia. Rasvaton maitojauhe on sallittu rehuaine, joka sisältyy tärkeimpien rehuaineiden esimerkinomaiseen luetteloon (neuvoston direktiivi 96/25/EY). Kloramfenikoli sisältyy neuvoston asetuksen (EY) N:o 2377/90 [8] liitteeseen IV, joten tämän aineen antaminen tuotantoeläimille on kielletty koko yhteisön alueella. Saksassa vastikään sattunut tapaus, jossa leipomotuotteisiin (kyseiset tuotteet sisältyivät saksalaisten yritysten hyväksymään nykyiseen luetteloon) oli päässyt dioksiineja, on toinen esimerkki siitä, että rehuaineluettelon hyväksyminen ei tarjoa ratkaisua joka tilanteeseen.

[8] EYVL L 224, 18.8.1990, s. 1.

75. Mitä taas tulee BSE-kriisiin, Sveitsissä jo vuonna 1975 laadittu kattava luettelo ei ole estänyt BSE:n merkittävää esiintymistä tässä maassa. Tilintarkastustuomioistuin esitti vuonna 2001 erityiskertomuksessaan nro 14/2001 [9] tiettyjä suosituksia BSE:n esiintymisen ehkäisemiseksi. Näissä suosituksissa ei pohdita sitä, olisiko sallittujen rehuaineiden kattavan luettelon laatiminen tarpeen. Kertomuksessa todettiin toisen BSE-kriisin johtuvan siitä, että jäsenvaltiot olivat panneet EU:n nykyistä lainsäädäntöä heikosti täytäntöön, seuranta (valvonta) oli heikkoa ja nisäkäsperäisen lihaluujauhon käyttökiellon täytäntöönpano oli puutteellista. Kertomuksen mukaan myös institutionaalinen lainsäädäntöprosessi on viivästyttänyt merkittävästi BSE-toimenpiteiden toteuttamista.

[9] EYVL C 324, 20.11.2001, s.1.

76. Rehualalla on säädetty paljon lakeja rehukriisien estämiseksi. Jos nämä lait pannaan tiukasti täytäntöön, ne riittävät suojaamaan rehuun liittyviltä riskeiltä. Komissio on kuitenkin tunnustanut tarpeen parantaa nykyistä rehulainsäädäntöä ja on tehnyt useita aloitteita tähän suuntaan (ks. kohta 13).

77. Yhteenvetona voidaan todeta, että viimeaikaiset kriisit ovat aiheutuneet vieraiden aineiden esiintymisestä, huumausaineiden tai lisäaineiden laittomasta käytöstä taikka kiellettyjen rehuaineiden vilpillisestä käytöstä. Sallittujen rehuaineiden luettelolla ei näin ollen olisi ehkäisty kriisitilanteita, joihin on viitattu taulukossa 3.

Vaikutukset innovaatioihin

78. Aina ennen rehuaineen hyväksymistä sallittujen aineiden luetteloon pitäisi tehdä asiakirja-aineistoon perustuva arviointi. Tämä johtaa siihen päätelmään, että tällainen luettelo saattaisi hyvinkin vaikeuttaa uusien aineiden tai tuotteiden käyttöön liittyvää innovaatiotoimintaa rehualalla.

79. Yhdysvalloissa rehun luokittelu GRAS-luokkaan vie vähintään noin 12 kuukautta. EY:n sääntelymekanismiin liittyvä hyväksymisprosessi veisi todennäköisesti vähintään yhtä kauan.

80. Jonkinasteista joustoa saatetaan tarvita siten, että yksittäisiä rehuja käsitellään tapauskohtaisesti. Rehuaineiden hyväksyminen edellyttäisi tiettyä määrää perustietoja. Lisätiedot ovat tarpeen rehun käyttöön liittyvän mahdollisen riskin mukaan.

81. Monien rehujen, erityisesti karjan rehujen, katteet ovat mitättömän pienet, eikä hyväksymisestä aiheutuvia kuluja ehkä saataisi katettua. Useat rehuaineet ovat luonteeltaan geneerisiä, joten yhtiöt olisivat haluttomia maksamaan hyväksymisestä aiheutuvia kustannuksia.

Vaikutukset ympäristöön

82. Rehuaineiden jättäminen pois sallittujen aineiden luettelosta lisäisi painetta hävittää nämä aineet.

V VAIHTOEHTOISIA TAPOJA TAATA REHUN TURVALLISUUS

Rehuaineiden luettelot

83. Toteutettavien lainsäädäntötoimien tavoitteena on taata rehun turvallisuus. Komissio katsoo, ettei sallittujen rehuaineiden kattavan luettelon käyttöönotolla sinällään päästäisi tähän tavoitteeseen. On viitattu useisiin tuoreisiin rehujen turvallisuutta koskeviin tilanteisiin, joita on esiintynyt rehua ja elintarvikkeita koskevan nopean hälytysjärjestelmän käyttöönoton jälkeen ja joita ei olisi voitu ehkäistä, vaikka tällainen luettelo olisikin olemassa. Komission mielestä ehdotus laatia kattava luettelo ja vastata näin rehun turvallisuutta koskevaan huoleen on poliittinen eikä niinkään tekninen ratkaisu. Mitä tulee eläinten ruokinnassa sallittuihin tai kiellettyihin aineisiin, kiellettyjä aineita koskevien nykyisten luetteloiden päivityksellä voidaan näin ollen päästä rehun turvallisuuden varmistamista koskevaan tavoitteeseen.

Tuotantoprosessia koskevat toimet

84. Eläinrehun alalla on jo olemassa laajalti EU:n ja kansallista lainsäädäntöä. On kuitenkin pidettävä mielessä, että rehuhygieniaa koskevia sääntöjä ei ole, lukuun ottamatta asetuksen (EY) N:o 178/2002 yleisiä sääntöjä (elintarvikelainsäädäntö) ja tiettyjen lisäaine- tai rehuaineryhmien parissa toimiviin yrityksiin sovellettavia erityisiä sääntöjä (direktiivi 95/69/EY).

85. Komission mielestä on tärkeintä korjata tämä puute, jotta voitaisiin taata tuotantoprosessien ja näin ollen rehun turvallisuus.

Codex Alimentarius -toimintamalli

86. Codex Alimentarius on YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön FAO:n ja Maailman terveysjärjestön WHO:n yhteinen elintarvikealan standardointiohjelma, jonka päätavoitteena on suojella kuluttajien terveyttä ja varmistaa hyvän kauppatavan mukainen elintarvikekauppa. Codex Alimentarius -komissio perusti vuonna 2000 eläinrehua käsittelevän työryhmän saattamaan päätökseen hyvää eläinten ruokintaa koskevien käytännesääntöjen luonnostelutyö (joka käynnistettiin FAO:n kuulemisella maaliskuussa 1999). Työryhmälle annettiin neljä vuotta saada työnsä päätökseen.

87. Ehdotusluonnokset sisältävät suosituksia rehuaineista, pakkausmerkinnöistä, jäljitettävyydestä, tarkastuksesta ja menettelyistä (näytteenotto- ja analyysimenettelyt mukaan luettuina), eläinrehun teollisesta tuotannosta sekä rehuaineiden tuotannosta tiloilla. Yksi valvontamenettelyn osatekijä on FAO:n ja WHO:n kuvaama HACCP-analyysi. [10] HACCP on tuotannon valvontajärjestelmä, jolla määritetään mahdolliset elintarvikkeiden tuotantoprosessissa piilevät vaarat sekä toimet, joilla ehkäistään näiden vaarojen esiintyminen. Valvomalla ja seuraamalla tiukasti jokaista prosessin vaihetta vaarojen esiintymistodennäköisyys pienenee. Järjestelmä voi näin merkittävästi edesauttaa rehuaineiden turvallista tuotantoa. Komission mielestä EU:n rehulainsäädännössä on välttämätöntä noudattaa tällaista toimintamallia.

[10] FAO/WHO. 1997. Report of the 30th session of the Codex Committee on Food Hygiene, liite IV. ALINORM 99/13. Rooma.

88. Eläinten ruokintaa käsittelevän hallitustenvälisen tilapäisryhmän toisessa kokouksessa (maaliskuussa 2001) järjestettiin avoin keskustelu muun muassa sallittujen ja kiellettyjen aineiden luetteloista. Kokouksessa tunnustettiin kummankin luettelon edut ja heikkoudet. Ryhmä katsoi, että tämäntyyppisen jatkuvasti päivitettävän luettelon laatiminen veisi liian kauan ottaen huomioon, että käytännesääntöjen luonnosteluun on käytettävissä vain neljä vuotta. Ryhmä ei tämän vuoksi suosittanut sallittujen aineiden luettelon laatimista.

Käytännesäännöt

89. Useat jäsenvaltiot ovat jo kehittäneet tai kehittävät parhaillaan maatilojen laadunvarmistusohjelmia ja käytännesääntöjä rehuaineiden ja rehuseosten käsittelemiseksi ja tuottamiseksi ja rehujen varastoimiseksi ja kuljettamiseksi. Useat näistä säännöistä perustuvat riskinarviointiin ja HACCP-analyysiin, ja vähittäiskauppiaat sekä maidon, lihan ja munien ja niistä saatavien tuotteiden käyttäjät vaativat yhä enenevässä määrin tällaisia sääntöjä.

90. Komission mielestä käytännesääntöjen ja laadunvarmistusohjelmien käyttöönotto olisivat rehun turvallisuuden varmistamisessa tehokkaampia kuin kattava luettelo. Alan yritykset määrittelevät nämä säännöt ja ohjelmat ja ylläpitävät niitä markkinakysynnän mukaan. Järjestelyt ovat tehokkaita, koska niitä sovelletaan koko tuotantoprosessiin ja ne mahdollistavat jäljitettävyyden, mikäli rehun turvallisuudessa ilmenee häiriöitä.

91. Ennen kuin nämä säännöt saataisiin täysin toimiviksi EU:ssa, kansalliset ohjelmat on perustettava lailla, niitä on rationalisoitava EU:n tasolla ja kaikkien raaka-ainetuottajien ja -valmistajien on otettava ne käyttöön. EU:n tulevassa lainsäädännössä on tarjottava tälle oikeusperusta. Hyvien tuotantotapojen käsitteet sisältyvät jo ehdotuksiin elintarvike- ja rehuhygieniasta.

92. Käytännesääntöjä koskevassa EU:n lainsäädännössä on otettava huomioon, että maatalousyrittäjien tai pientuottajien ei pitäisi joutua maksamaan sääntöjen noudattamisesta suuria kustannuksia. Riskin olemassaolo edellyttää kuitenkin toimivaa säätelyä, ja HACCP-toimintamalli antaa tähän keinot. HACCP-toimintamallin soveltamisen pitäisi kuitenkin vastata tuotantoprosessiin liittyvää riskiä. Käytännesäännöillä ja maatilojen laadunvarmistusohjelmilla on eittämättä suuri merkitys varmistettaessa rehujen turvallisuutta. Nämä järjestelyt tarjoavat toimintakehykset, joilla minimoidaan se riski, että vaarallisia rehuja päätyisi kuluttajille, ja lisätään koko rehun tuotantoketjun pituudelta tietoisuutta rehun turvallisuuteen mahdollisesti vaikuttavista tärkeimmistä tekijöistä. Jos nämä järjestelyt toimivat tehokkaasti, niillä voidaan saada kuluttajat vakuuttumaan tuotantoeläinten ravinnon ja sen valmistusmenetelmien laadusta.

Komissio katsoo, että jos tulevissa lainsäädäntöehdotuksissa otetaan huomioon tällaisten sääntöjen tarve, voidaan varautua siihen mahdollisuuteen, että EU:n laajuisten järjestelyjen puuttuminen luo muissa jäsenvaltioissa tuotetuille tuotteille epäedullisen kilpailuaseman.

VI POLITIIKAN SUUNTAAMINEN

Perustelut

93. Nykyisellä lainsäädännöllä varmistetaan jo korkea turvallisuustaso kautta rehuketjun. Komissio katsoo kuitenkin, että viimeaikaiset rehun turvallisuuteen liittyvät tapahtumat ovat osoittaneet, että lainsäädäntöä on parannettava pyrittäessä parantamaan elintarvikkeiden turvallisuutta kokonaisuudessaan.

94. Viimeaikaiset elintarvike- ja rehukriisit ovat tuoneet esiin kansallisten valvontajärjestelmien puutteet ja sen, että jäsenvaltiot panevat yhteisön lainsäädäntöä täytäntöön puutteellisesti. Komissio aikoo antaa ehdotuksen kansallisten valvontajärjestelmien yhdenmukaistamiseksi ja kohentamiseksi ja nostaa näin ollen turvallisuusstandardeja Euroopan unionissa.

95. Muilla yleiseen elintarvikelainsäädäntöön jo sisältyvillä laaja-alaisilla toimenpiteillä edistetään eittämättä hätätilanteiden ja kriisien havaitsemista ja hallintaa, määritellään elintarvikealan yritysten velvollisuudet sekä varmistetaan, että kuluttajat ja toimivaltaiset viranomaiset saavat asianmukaista tietoa kautta koko rehuketjun.

96. Komission mielestä etusijalle on asetettava rehun valmistusta, kuljetusjärjestelmiä ja käyttöä koskeviin hygieniaoloihin liittyvät säännökset. Niihin on kuuluttava myös oikeudelliset puitteet, jotta käytännesäännöt olisivat oikeudellisesti voimassa ja voisivat toimia haittaamatta sisämarkkinoiden toimintaa.

97. Komissio katsoo, että sallittujen rehuaineiden kattavan luettelon laatiminen (siten, että ainoastaan luettelossa olevia - jo arvioituja ja hyväksyttyjä - rehuaineita saisi käyttää) ei ole ratkaisevan tärkeää varmistettaessa rehujen turvallisuus, eikä luettelon laatimisella estetä kontaminaatioita tai kemikaalien ja muiden lääkeaineiden vilpillistä käyttöä taikka väärinkäyttöä.

98. Komissio myöntää, että rehuaineluettelosta voi olla hyötyä kauppaa, pakkausmerkintöjä ja jäljitettävyyttä sekä petosten ehkäisyä ajatellen. Rehuaineista on kuitenkin jo olemassa esimerkinomainen luettelo (direktiivi 96/25/EY), vaikkakin siihen on koottu vain rajallinen määrä tiettyjä rehun ainesosia.

99. On suuri puute, että nykyisessä lainsäädännössä ainoastaan kielletään tiettyjen ainesosien käyttö rehuseoksissa eikä estetä niiden kauppaamista rehuaineina. Komission mielestä tämä puute on korjattava tulevissa ehdotuksissa.

Toteutettavat toimenpiteet

100. Komission mielestä nykyisen esimerkinomaisen rehuaineluettelon laajentaminen, kiellettyjen rehuaineiden luettelon täydentäminen sekä HACCP-toimintamallin ja EU:n laajuisten käytännesääntöjen kehittäminen ovat asianmukaisia toimintamalleja rehun turvallisuuden varmistamiseksi yhdessä elintarvikkeiden ja rehun valvonnan kohentamista koskevan sopivan ehdotuksen kanssa. Komissio aikoo tämän vuoksi

a) esittää mahdollisimman pian Euroopan parlamentille ja neuvostolle ehdotuksen asetukseksi rehuhygieniaa koskevien säännösten vahvistamisesta

b) tehdä komiteamenettelyä noudattaen päätöksen rehujen kiellettyjen ainesosien luettelosta. Tavoitteena on laajentaa luetteloa ja kieltää näiden ainesosien käyttö joko rehun raaka-aineena tai rehuseoksessa. Näin ollen on tarkoitus laajentaa huomattavasti nykyisen lainsäädännön (päätös 91/516/ETY) soveltamisalaa, sillä siinä käsitellään ainoastaan näiden aineiden käyttöä rehuseoksissa

c) muuttaa komiteamenettelyä noudattaen direktiivin 96/25/EY liitteessä mainittujen rehuaineiden esimerkinomaista luetteloa. Tavoitteena on laajentaa rehuaineluetteloa, jotta otettaisiin huomioon elintarviketeknologian jatkuva kehitys ja uusien raaka-aineiden käyttö rehuteollisuudessa. Näin rehuaineiden ostajille tai käyttäjille voidaan antaa tarkkoja ja luotettavia tietoja, joilla eri rehuaineet voidaan erotella toisistaan selkeästi. Tällöin pakkausmerkinnöissä olisi mahdollista ilmoittaa rehuaineiden tunnustetut erityisnimet. Kuten nykyisenkin lainsäädännön mukaan, luetteloon kuuluvat rehuaineet voitaisiin laskea liikkeelle vain lainsäädännössä mainituilla nimillään ja ainoastaan sillä edellytyksellä, että ne vastaavat lainsäädännössä annettuja kuvauksia.

d) antaa uuden säädöksen rehuaineista ja rehuseoksista pakkausmerkintöjen yhdenmukaistamiseksi ja tiettyjen pakkausmerkintäsäännöksissä esiintyvien poikkeuksien poistamiseksi, tiettyjen rehuaineryhmien hyväksymismenettelyjen mukauttamiseksi Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen uusien vastuualueiden mukaisiksi ja ravitsemuksellisia väittämiä koskevien säännösten antamiseksi.

LIITE I

Rehuja koskeva nykyinen lainsäädäntötilanne

101. Komission päätöksen 91/516/ETY voimaantuloon asti jäsenvaltiot saattoivat edellyttää, että niiden alueilla myynnissä olevat rehuseokset eivät sisältäneet tiettyjä ihmisten tai eläinten terveydelle vaarallisia ainesosia. Tarve poistaa tällaisista rajoituksista aiheutuvat yhteisön sisäisen kaupan esteet oli syynä siihen, että yhteisön tasolla hyväksyttiin kiellettyjen ainesosien luettelo. Tätä rehuseoksissa kiellettyjen ainesosien luetteloa on muutettu useaan otteeseen. Säännöksillä kiellettiin kuitenkin ainoastaan näiden ainesosien käyttö rehuseoksissa muttei niiden välitöntä käyttöä rehuaineina, sillä vuoteen 2000 saakka ei ollut käytössä oikeusperustaa niiden kieltämiseksi. Uusi oikeusperusta luotiin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/16/EY [11], jolla muutettiin sekä rehuseosten pitämisestä kaupan annettua neuvoston direktiiviä 79/373/ETY [12] että rehuaineiden liikkuvuudesta ja käytöstä annettua neuvoston direktiiviä 96/25/EY [13]. Komissio voi tämän uuden oikeusperustan nojalla laatia luettelon niistä aineista, joiden välitön käyttö tai sekoittaminen rehuseoksiin, on kiellettyä tai sitä rajoitetaan. Näin ollen päätös 91/516/ETY pitäisi korvata tämän uuden oikeusperustan mukaisesti laaditulla uudella luettelolla. Luettelo laaditaan komiteamenettelyä noudattaen, ja kun se on toimintakunnossa, se on todellinen kiellettyjen aineiden luettelo.

[11] EYVL L 105, 3.5.2000, s. 36.

[12] EYVL L 86, 6.4.1979, s. 30.

[13] EYVL L 125, 23.5.1996, s. 35.

102. Rehuaineiden liikkuvuutta ja käyttöä säännellään rehuaineiden liikkuvuudesta ja käytöstä annetulla neuvoston direktiivillä 96/25/EY, joka on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä kaikissa jäsenvaltioissa. Liikkeellä saa olla vain sellaisia rehuaineita, jotka ovat terveellisiä, aitoja ja kauppakelpoisia. Ne eivät saa aiheuttaa terveydellistä vaaraa ihmisille tai eläimille tai ympäristölle, eikä niitä saa pitää kaupan harhaanjohtavalla tavalla. Direktiivi sisältää esimerkinomaisen luettelon tärkeimmistä eläinrehuna käytettävistä aineista Euroopan unionissa. Kunkin nimen kohdalla on rehun kuvaus ja täsmennetään tiettyjen ainesosien (öljy, valkuaisaine jne.) määrät, jotka on ilmoitettava, kun tuotetta pidetään kaupan ja syötetään eläimille. Nämä aineet voidaan laskea liikkeelle vain erityisnimillä ja sillä edellytyksellä, että ne vastaavat luettelossa annettuja kuvauksia. Jottei kuitenkaan rajoitettaisi valmistajien ja maatalousyrittäjien valinnanvapautta, luetteloon kuulumattomiakin rehuaineita voidaan laskea liikkeelle. Niillä on kuitenkin tällöin oltava eri nimet ja kuvaukset kuin luettelossa mainituilla rehuaineilla, jotta ostajaa ei johdettaisi harhaan. Mitä tahansa rehua voidaan Euroopan unionissa näin ollen käyttää vapaasti ja ilman ennakkoarviointia tai -hyväksyntää rehuaineena, jos direktiivin 96/25/EY yleiset säännöt ja muut asiaankuuluvat rehulainsäädännön säännökset täyttyvät.

103. Tämän luettelon ainoana tavoitteena on näin ollen helpottaa kauppaa vahvistamalla pakkausmerkintäedellytykset tärkeimmille rehuaineille. Kyseessä ei siis ole kiellettyjen tai sallittujen rehuaineiden luettelo.

104. Rehun turvallisuus on taattu lainsäädännöllä, joka kokonaisuudessaan muodostaa yhtenäisen sääntökokoelman. Elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 178/2002 [14] "yleinen elintarvikelainsäädäntö" koskee yleisiä rehun turvallisuusvaatimuksia, rehualan yritysten vastuuta, rehua koskevan nopean hälytysjärjestelmän toimintaa, jäljitettävyyttä, kriiseihin reagoimista sekä tieteen roolia elintarvikkeiden ja rehun turvallisuuden varmistamisessa.

[14] EYVL L 31, 1.2.2002. s. 1.

105. Direktiivi 96/25/EY koskee rehuaineiden merkitsemistä, liikkeelle laskemista ja käyttöä koskevia erityisvaatimuksia. Rehuseosten pitämisestä kaupan annetulla direktiivillä 79/373/ETY vahvistetaan säännökset rehuseosten pitämiselle kaupan ja erityisesti niiden pakkausmerkinnöille. Neuvoston direktiiviä 79/373/EY muuttavalla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/2/EY [15] muutettiin rehuseoksissa olevien rehuaineiden pakkausmerkintöjä koskevia sääntöjä. Rehuaineet on nykyisin yleisesti ottaen lueteltava painoprosenttiosuuksien mukaisesti suurimmasta pienimpään. Näiden prosenttiosuuksien osalta sallitaan noin 15 prosentin poikkeama. Erityissäännöt on vahvistettu myös niille rehuaineille, jotka voivat toimia välittöminä tai välillisinä valkuaislähteinä, kuten "bioproteiinit". Bioproteiineja ovat esimerkiksi käymisprosessien sivutuotteet. Tietyistä eläinten ruokinnassa käytettävistä tuotteista annetussa neuvoston direktiivissä 82/471/ETY [16] annetaan säännöt kyseisten rehuaineiden käytön hyväksymiseksi rehuissa. Erityisravinnoksi tarkoitetuista rehuista annetussa neuvoston direktiivissä 93/74/ETY [17] annetaan säännöt erityisravinnoksi tarkoitettujen rehujen pitämisestä kaupan ja merkitsemisestä. Nämä rehut ovat "erikoisruokavalioon" kuuluvia rehuja vastakohtana tavanomaisille tai lääkerehuille. Esimerkkeinä voidaan mainita vaikkapa diabetesta sairastaville kissoille ja koirille tarkoitetut valmisteet.

[15] EYVL L 63, 6.3.2002, s. 23.

[16] EYVL L 213, 21.7.1982, s. 8.

[17] EYVL L 237, 22.9.1993, s. 23.

106. Neuvoston direktiivissä 95/69/EY [18] vahvistetaan tiettyjen rehualan tuotantolaitosten ja välittäjien hyväksymis- ja rekisteröintimenettelyssä sovellettavat vaatimukset ja yksityiskohtaiset säännöt. Direktiiviä ei sovelleta kaikkiin rehuntuotantolaitoksiin vaan vain tiettyjä rehuaineita ja lisäaineita käsitteleviin laitoksiin. Tavoitteena on näin estää mahdolliset eläinten ja ihmisten terveyteen ja ympäristöön kohdistuvat haitalliset vaikutukset, joita näiden aineiden käsittelyyn liittyy. Käsiteltävien aineiden tuotantoon ja käyttöön liittyvien riskien mukaan joiltakin tuotantolaitoksilta edellytetään pelkästään rekisteröitymistä, kun taas toisten on saatava hyväksyntä toimivaltaisen viranomaisen paikan päällä tekemän pakollisen tarkastuksen perusteella. Tarkastuksella pyritään todentamaan, että laitos täyttää direktiivissä asetetut edellytykset. Edellytykset liittyvät toimitiloihin ja tuotantolaitteistoihin, henkilöstön pätevyyteen, tuotantoprosesseihin ja laadunvarmistukseen, varastointiin sekä käytettyjä aineita koskevaan dokumentaatioon, valvontaan, valituksiin ja tuotteiden vetämiseen pois markkinoilta.

[18] EYVL L 332, 30.12.1995, s.15.

107. Rehujen virallisen valvonnan järjestämistä koskevista periaatteista annetussa neuvoston direktiivissä 95/53/EY [19] edellytetään, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset valvovat säännöllisesti sekä yhteisön ulkopuolisista maista tuotuja että EU:ssa tuotettuja rehuja, ja annetaan tällaisen valvonnan toteuttamista koskevat yhdenmukaistetut säännöt. Rehuaineiden ja rehujen valvonta niiden alkuperäpaikassa luo perustan sille, että jäsenvaltiot tunnustavat valvonnan vastavuoroisesti, kuten sisämarkkinalainsäädännön mukaan on yleistä. Tehokkuussyistä valvonta tapahtuu useimmiten alkuperäpaikassa eikä määräpaikassa. Näin pyritään estämään se, että rehuerä olisi jaettu myyntipisteisiin eri maissa jo, ennen kuin sen on todettu olevan säännösten mukainen. Direktiiviä 95/53/EY muutettiin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/46/EY [20], jonka erityisenä tavoitteena on saada luotua oikeusperusta suojatoimenpiteille yhteisön ulkopuolisten maiden varalta ja komission elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston paikan päällä tekemille tarkastuksille yhteisön alueella ja sen ulkopuolella.

[19] EYVL L 265, 8.11.1995, s. 17.

[20] EYVL L 234, 1.9.2001, s. 55.

108. Rehujen lisäaineiden hyväksymistä, käyttöä ja kaupan pitämistä koskevista perussäännöistä säädetään rehujen lisäaineista annetussa neuvoston direktiivissä 70/524/ETY [21].

[21] EYVL L 270, 14.12.1970, s. 1.

109. Haitallisia aineita käsitellään haitallisista aineista ja tuotteista eläinten ruokinnassa annetussa neuvoston direktiivissä 1999/29/EY [22], joka korvataan 1. elokuuta 2003 alkaen haitallisista aineista eläinten rehuissa annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/32/EY [23]. Direktiivissä vahvistetaan raskasmetallien, kuten arseenin, lyijyn, elohopean ja kadmiumin, sekä dioksiinin, aflatoksiinin ja tiettyjen torjunta-aineiden ja kasvitieteellisten epäpuhtauksien enimmäispitoisuudet tietyissä rehuissa. Uusi direktiivi sisältää merkittäviä muutoksia rehun turvallisuuden parantamiseksi. Siinä kielletään kontaminoituneiden rehuaineiden laimentaminen muilla rehuaineilla, lisätään sääntöjä rehujen lisäaineiden sisältämien haitallisten aineiden enimmäispitoisuuksien asettamiseksi, poistetaan mahdollisuus poiketa direktiivin säännöksistä ja otetaan käyttöön haitallisia aineita koskevat raja-arvot, joiden ylittyessä toimivaltaisen viranomaisen on puututtava asiaan.

[22] EYVL L 115, 4.5.1999, s. 32.

[23] EYVL L 140, 30.5.2002, s. 10.

110. Komissio teki uuden ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuuden virallisesta valvonnasta. Ehdotuksella järjestetään uudelleen elintarvike-, rehu- ja eläinlääkintäalaa koskevat yhteisön nykyiset säännöt, luodaan yhdenmukaistettu yhteisön toimintamalli kansallisten valvontajärjestelmien suunnittelua ja kehittämistä varten sekä määritellään komission rooli resurssien mahdollisimman tehokkaan käytön varmistamiseksi.

111. Muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden terveyssäännöistä annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1774/2002 [24] korvataan eläinlääkintäsäännöistä eläinjätteen hävittämisessä, käsittelyssä ja markkinoille saattamisessa sekä taudinaiheuttajien ehkäisemisestä eläin- ja kalaperäisissä rehuissa annettu neuvoston direktiivi 90/667/ETY [25]. Asetuksella tiukennetaan rehuissa käytettäviä eläinten sivutuotteita koskevia turvallisuusvaatimuksia määrittelemällä ne eläinten sivutuotteiden raaka-aineet, joita saa käyttää rehuissa. Erityisesti on syytä huomata, että ainoastaan ihmisravinnoksi kelpaavista eläimistä saatuja sivutuotteita voidaan käyttää rehuna ja vain sillä edellytyksellä, että ne täyttävät tietyt turvallisuusvaatimukset ja niitä tuottavat laitokset noudattavat asetuksessa vahvistettuja erityisedellytyksiä. Myös tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisyä, valvontaa ja hävittämistä koskevista säännöistä annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 999/2001 [26] on tässä yhteydessä merkitystä, koska siihen sisältyy luettelo aineista, joita ei saa käyttää eläinrehuissa.

[24] EYVL L 273, 10.10.2002, s.1.

[25] EYVL L 363, 27.12.1990, s. 51.

[26] EYVL L 147, 31.5.2001, s. 1.

LIITE II

KAAVIO 1 Rehun lähteet EU:ssa

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: FEFAC

KAAVIO 2 Myydyt rehut

>VIITTAUS KAAVIOON>

Million metric tons = Milj. tonnia Wheat = Vehnä Other grains = Muut viljat Soybean meal = Soijajauho Other meals = Muut jauhot Other feed concentrates = Muut väkirehut

Lähde: Euroopan komissio

KAAVIO 3 Teolliset rehuseokset eläinlajeittain vuonna 2000

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: FEFAC

TAULUKKO 1 Tuotannon arvo ja rehuseoksia tuottavien yritysten lukumäärä vuonna 1999

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde: Eurostat (yritysten lukumäärää koskevat Alankomaiden tiedot ovat vuodelta 1998 ja Yhdistyneen kuningaskunnan tiedot vuodelta 1997). Kreikka ei ole mukana tuotannon arvoa koskevissa laskelmissa.

TAULUKKO 2 Tuonti vuosina 1990-2000

Rehutyyppi // Koko rehuntuonnista, %

Soijajauho ja vastaava // 44

Öljykasvien jauho ja vastaava // 14

Maissigluteenirehu (CGF) // 10

Maniokki // 8

Melassi // 6

Viljat // 4

Sitrushedelmämassa // 3

Muu // 11

KAAVIO 4 Rehun tuonti EU:ssa (15 jäsenvaltiota)

>VIITTAUS KAAVIOON>

TAULUKKO 3

>TAULUKON PAIKKA>