[pic] | EUROOPAN KOMISSIO |

Bryssel 1.3.2010

KOM(2009)112 lopullinen/3

OikaisuKumoaa ja korvaa asiakirjan KOM(2009) 112 lopullinen, annettu 6.3.2009.Koskee kaikkia kieliversioita, sivu 11 – taulukko 3, sivu 15 – neljännen kohdan ensimmäinen virke

KOMISSION TIEDONANTO

Kertomus täydentävyyden ennakkovarmennuksesta kaudella 2007–2013 lähentymistavoitteiden perusteella tukikelpoisilla alueella {SEK(2009) 273 lopullinen/2}

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 3

2. Arviointiprosessi 4

2.1. Varmennusmenetelmä 4

2.2. Tukikelpoiset rahoituskohteet 4

3. Varmennuksen tulokset 5

4. Täydentävyys laajemmasta taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna 8

5. Päätelmät 12

KOMISSION TIEDONANTO

Kertomus täydentävyyden ennakkovarmennuksesta kaudella 2007–2013 lähentymistavoitteen perusteella tukikelpoisilla alueilla

JOHDANTO

Täydentävyys kuuluu tärkeimpiin periaatteisiin, jotka tehostavat koheesiopolitiikan taloudellista roolia ja toimivuutta. Täydentävyysperiaatteen tavoitteena on varmistaa todelliset taloudelliset vaikutukset edellyttämällä, että rakennerahastojen rahoitusosuudet eivät saa korvata jäsenvaltion julkisia menoja.

Tässä kertomuksessa esitetään yhteenveto tärkeimmistä havainnoista, jotka on tehty täydentävyysperiaatteen noudattamisen ennakkovarmennuksessa kaudella 2007–2013. Kertomukseen sisältyy myös taloudellisesta näkökulmasta laadittu selvitys.

Luvuissa 2 ja 3 esitetään tulokset, joihin on päädytty jäsenvaltioiden kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen. Kunkin asianomaisen jäsenvaltion kanssa sovittiin tavoitetasosta, jolla menot on pidettävä koko kauden ajan.

Eri kotimaisista lähteistä sijoitetaan kaudella 2007–2013 kaiken kaikkiaan yli 650 miljardia euroa (vuoden 2006 hintoina). Tämä rahoitus täydentää rakennerahastoista myönnettävää 174 miljardin euron (vuoden 2006 hintoina) summaa, joka on tarkoitus maksaa lähentymistavoitealueilla kaudella 2007–2013.

Luvussa 4 täydentävyyttä analysoidaan laajemmasta näkökulmasta ja kiinnitetään erityistä huomiota jäsenvaltioiden investointipolitiikan ja Euroopan koheesiopolitiikan väliseen synergiaan. Analyysiin sisältyy myös tarkastelu taloussuhdanteen kannalta. Täydentävyyden varmennus ei kata koheesiorahaston varoja, mutta ne ovat mukana tarkastelussa, jotta luvun 4 perusteella on mahdollista saada täysimittainen ja selvä kuva siitä, mikä on Euroopan koheesiopolitiikan osuus julkisten investointien kokonaismäärästä.

Kyseisestä luvusta ilmenee, että jäsenvaltiot investoivat keskimäärin 3 euroa kutakin Euroopan koheesiopolitiikan perusteella investoitua euroa kohden. Tukikelpoisilla alueilla toteutettavien suunniteltujen julkisten investointien kokonaismäärä on noin 5,6 prosenttia kyseisten alueiden arvioidusta yhteenlasketusta BKT:stä. Tämä osuus on joissakin tapauksissa huomattavasti suurempi, varsinkin eräissä uusissa jäsenvaltioissa.

Uudella ohjelmakaudella 2007–2013 on omaksuttu kaksi merkittävää uudenlaista lähestymistapaa:

- täydentävyys varmennetaan ainoastaan lähentymistavoitteen osalta;

- jos jäsenvaltio ei pysty 30. kesäkuuta 2016 mennessä osoittamaan, että se on noudattanut täydentävyysperiaatetta, komissio voi tehdä rahoitusoikaisun[1].

ARVIOINTIPROSESSI

Varmennusmenetelmä

Koheesiopolitiikkaa koskevan asetuksen (EY) N:o 1083/2006 15 artiklassa säädetään, että lähentymistavoitteen piiriin kuuluvilla alueilla komissio ja jäsenvaltio määrittävät tason, jolla jäsenvaltion on pidettävä julkiset tai niihin rinnastettavat rakenteelliset menonsa, jäljempänä ’rakenteelliset menot’, kaikilla kyseisillä alueilla koko ohjelmakauden ajan.

Täydentävyyden noudattaminen varmennetaan kansallisella tasolla. Kansallisten varojen katsotaan olevan täydentäviä, jos kaudella 2007–2013 ylläpidetty rakenteellisten menojen vuotuinen keskitaso on vähintään yhtä suuri kuin kaudella 2000–2005 toteutunut rakenteellisten menojen vuotuinen keskitaso (vuonna 2004 EU:hun liittyneiden jäsenvaltioiden tapauksessa viitekausi on 2004–2005).

Tarkastelussa otettiin huomioon menojen kohteet sekä jäsenvaltioiden käyttämät menettelyt ja olettamukset, myös sovelletut deflaatiokertoimet. Euroalueen ulkopuolisten jäsenvaltioiden tapauksessa otettiin huomioon myös vaihtokurssit.[2] Täydentävyyttä varmennettaessa tehtiin tiivistä yhteistyötä jäsenvaltioiden kanssa järjestämällä kirjallisia kuulemisia ja kahdenvälisiä kokouksia, joissa käsiteltiin teknisiä ja menetelmiin liittyviä kysymyksiä.

Samaan aikaan valmisteltiin kansallisia strategisia viitekehyksiä kaudeksi 2007–2013. Jäsenvaltiot esittivät kansalliset strategiset viitekehyksensä ja toimittivat niiden mukana täydentävyyden varmennukseen tarkoitetun vakiomuotoisen taulukon sekä lisätietoja käytetyistä menettelyistä. Komission henkilöstölle annettiin lisätietoja neuvottelujen aikana.

Tukikelpoiset rahoituskohteet

Tukikelpoiset rakenteelliset menot jaetaan kolmeen pääryhmään (perusinfrastruktuuri, henkilöstöresurssit ja tuotantoympäristö), joiden lisäksi on vielä ryhmä ’muut’. Varmennus kattaa kansallisten rakenteellisten menojen[3] kokonaismäärän tukikelpoisilla aloilla, ja siinä otetaan huomioon sekä talousarvioon kuuluvat että sen ulkopuoliset menot. Näin ollen tiedot voivat kunkin jäsenvaltion julkistalouden rakenteen mukaan kattaa valtion, alueiden ja kuntien lisäksi myös julkisia yrityksiä, julkisia elimiä ja talousarvion ulkopuolisia rahastoja kansallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla. Tietoihin sisältyy myös sellaisten julkisen palvelun tehtäviä hoitavien yksiköiden menoja, joilla on oma talousarvio.

Asiaankuuluvien kansallisten strategisten viitekehysten (NSRF) yhteydessä toimitetut täydentävyyttä käsittelevät taulukot sisältävät tietoja siitä, miten rakenteelliset menot jakautuvat eri ryhmien ja rahoituslähteiden mukaan (EU, kansallinen osarahoitus, julkiset yritykset ja NSRF:n ulkopuoliset kansalliset rahastot). Nämä tiedot toimitetaan kaudelta 2000–2005 tai 2004–2005 (toteutuneet vuotuiset menot) sekä kaudelta 2007–2013 (toteutuneita vuotuisia menoja koskevat ennusteet), jotta on mahdollista varmentaa periaatteen noudattaminen.

Seitsemällä 27:stä jäsenvaltiosta ei ole lähentymistavoitteen piiriin kuuluvia alueita kaudella 2007–2013. Kyseessä ovat Alankomaat, Irlanti, Kypros, Luxemburg, Ruotsi, Suomi ja Tanska. Siksi kyseisiä maita ei käsitellä tässä kertomuksessa.

VARMENNUKSEN TULOKSET

Taulukosta 1 käy ilmi rakenteellisten menojen vuotuinen keskitaso, joka on pidettävä yllä kussakin jäsenvaltiossa koko kauden 2007–2013 ajan. Komissio ja jäsenvaltiot sopivat kyseisistä määristä kansallisista strategisista viitekehyksistä käydyissä neuvotteluissa. [pic]

Pääsääntönä on, että rakenteellisten menojen vuotuisen keskitason on oltava vähintään yhtä suuri kuin edellisellä ohjelmakaudella toteutunut todellisten menojen vuotuinen keskitaso. Asetuksen mukaan on kuitenkin otettava huomioon tietyt seikat kuten yleiset makrotaloudelliset olosuhteet, meneillään olevat tai suunnitellut yksityistämiset sekä jäsenvaltion edellisen ohjelmakauden julkisten tai niihin rinnastettavien rakenteellisten menojen poikkeuksellinen taso[4].

Esimerkiksi Saksan tapauksessa komissio sopi rakenteellisten menojen tason alentamisesta ottaen huomioon aiemmat, maan yhdistymiseen liittyvät poikkeukselliset menot. Kolmessa muussa jäsenvaltiossa toteutuneita rakenteellisia menoja pidettiin osin poikkeuksellisina tiettyjen ylimääräisten menoerien vuoksi (olympiakisat Kreikassa, suuri sairaala Maltalla ja Unkarin liikenneinfrastruktuuriin liittyvät menot, joiden rahoitukseen käytettiin julkisten yritysten yksityistämisestä saatuja tuottoja). Kyseisiä menoja ei otettu huomioon, kun määritettiin rakenteellisten menojen taso, joka on pidettävä yllä koko kauden 2007–2013 ajan. Näiden erityisten seikkojen vuoksi koko kauden ajan ylläpidettävään rakenteellisten menojen tasoon aiheutui kaiken kaikkiaan noin 7 miljardin euron vähennys vuotta kohden.

Rakenteellisten menojen taso pysyy reaalisesti ilmaistuna samana kuin edellisellä kaudella neljässä jäsenvaltiossa (Itävalta, Unkari, Tšekki ja Liettua) ja nousee muissa jäsenvaltioissa pienimmillään 0,1 prosenttia (Slovakia) ja enimmillään 63 prosenttia (Latvia).

Maakohtaisten täydentävyystaulukoiden laadintaan käytetyt tiedot ovat peräisin kansallisista (tai liittovaltion), alueellisista ja paikallisista talousarvioista[5]. Julkisin varoin rahoitettujen riippumattomien laitosten menot on myös sisällytetty tukikelpoisten menojen ryhmiin. Sama koskee useimpia julkisia yrityksiä, vaikka eräissä tapauksissa ne jätettiin ottamatta huomioon meneillään olevien tai suunniteltujen yksityistämisten vuoksi (esimerkiksi Puola ja Slovakia). Aluetasolla (esimerkiksi Portugalissa) ja julkisissa yrityksissä (esimerkiksi Latviassa) toteutuneita tukikelpoisia rakenteellisia menoja oli joissakin tapauksissa mahdotonta laskea suoraan. Tuolloin jäsenvaltiot käyttivät erilaisia arviointimenetelmiä.

Niissä jäsenvaltioissa, joiden valtakunnallinen alue ei ole kokonaan oikeutettu lähentymistavoitteen mukaiseen tukeen, tehtiin maantieteellisiä oikaisuja, joiden avulla suljettiin ulkopuolelle sellaisten alueiden rakenteelliset menot, jotka eivät ole oikeutettuja tukeen. Eräissä oikaisuissa käytettiin olettamuksia tai arviointimenetelmiä (esimerkiksi Tšekki ja Slovakia). Vastaavalla tavalla toimittiin myös eräiden sellaisten jäsenvaltioiden tapauksessa, joiden tukikelpoisten alueiden kartta muuttui kahden ohjelmakauden välillä (esimerkiksi Espanja, Kreikka ja Portugali), sillä laskelmista täytyi poistaa sellaisten alueiden rakenteelliset menot, jotka eivät enää ole oikeutettuja lähentymistavoitteen mukaiseen tukeen.

[pic]

Lähde:PO REGIO:n laskelmat

Kaaviossa 1 esitetään täydentävyyden varmentamisen tulokset menoryhmittäin. Lähes 50 prosenttia kansallisista rakenteellisista menoista koskee perusinfrastruktuuria, kuten liikennettä, televiestintää, energiaa ja vesihuoltoa, sekä terveyttä.

”Henkilöstöresurssit”-ryhmään kuuluvat jäsenvaltioiden suunnitellut rakenteelliset menot ovat noin 29 prosenttia kokonaismäärästä. Tämä ryhmä sisältää pääasiassa investointeja, joiden kohteina ovat yleissivistävä ja ammatillinen koulutus sekä tutkimus- ja kehitystoiminta. Loput jakautuvat ”tuotantoympäristö”-ryhmään (hieman alle 13 prosenttia menoista; kyseessä ovat muun muassa tuotantosektoreiden toiminnan tukeminen esimerkiksi yrityksille myönnettyjen tukien avulla sekä yrityspalvelujen kehittäminen) ja ryhmään ”muut” (noin 9 prosenttia menoista; lähinnä tekniseen tukeen liittyviä ja muita pieniä menoja).

On kuitenkin huomattava, että kansalliset rakenteelliset menot ovat ”henkilöstöresurssit”-ryhmässä lähentymistavoitealueilla suuremmat kuin ”perusinfrastruktuuri”-ryhmässä seuraavissa seitsemässä jäsenvaltiossa: Belgia, Saksa, Viro, Ranska, Latvia, Slovakia ja Yhdistynyt kuningaskunta.

Tulokset ovat erilaisia, kun tarkasteluperusteena on kunkin ryhmän suhteellinen osuus rakennerahastoista. Tuolloin ”perusinfrastruktuuri”-ryhmän rakenteellisten menojen osuus on alle 37 prosenttia kokonaismäärästä, eli se on 12 prosenttiyksikköä pienempi verrattuna kansallisiin menoihin. Ero kytkeytyy ennen kaikkea ”tuotantoympäristö”-ryhmään, jonka osuus on 22 prosenttia, kun taas vastaava osuus kansallisten investointien kokonaismäärästä on noin 13 prosenttia. Myös ”henkilöstöresurssit”-ryhmällä on hieman suurempi osuus rakennerahastoissa.

Toisin sanoen rakennerahastoista rahoitetut investoinnit, jotka täydentävät jäsenvaltioiden investointeja täydentävyysperiaatteen vaatimusten mukaisesti, tasapainottavat osaltaan julkisten investointien rakennetta painottumalla suhteellisesti suuremmassa määrin tuotantoympäristöä (innovointia, yrittäjyyden edistämistä, matkailupalveluja jne.) tukeviin menoihin.

Näihin päätelmiin on suhtauduttava tietyin varauksin, sillä täydentävyystaulukoiden perustana olevat kansalliset nimikkeistöt eivät ole kaikilta osin yhdenmukaiset. Taulukoissa ei myöskään oteta huomioon koheesiorahaston maksuja.

TÄYDENTÄVYYS LAAJEMMASTA TALOUDELLISESTA NÄKÖKULMASTA TARKASTELTUNA

Jotta täydentävyysperiaatteesta saisi selvän kuvan laajemmasta taloudellisesta näkökulmasta katsottuna, on tarkasteltava, mikä on kaiken kaikkiaan kansallisten ja yhteisön investointien välinen suhde. Täydentävyyden varmentaminen ei kata koheesiorahaston[6] maksuja, mutta ne ovat mukana kertomuksen tässä luvussa tehdyssä tarkastelussa, jotta on mahdollista saada kokonaiskäsitys siitä, mikä on Euroopan koheesiopolitiikan osuus julkisten investointien kokonaismäärästä.

Kansallisten rakenteellisten menojen keskitaso, joka on täydentävyysperiaatteen mukaisesti pidettävä yllä tukikelpoisilla alueilla koko jakson 2007–2013 ajan, on yli 94 miljardia euroa (vuoden 2006 hintoina) vuodessa (ks. taulukko 1). Tähän määrään sisältyy rakennerahastojen ja koheesiorahaston kansallinen osarahoitus[7].

Kun tähän lisätään Euroopan koheesiopolitiikan (rakennerahastojen ja koheesiorahaston) suunnitellut maksut, rakenteellisten menojen kokonaismäärä on yli 125 miljardia euroa vuodessa (vuoden 2006 hintoina) näillä alueilla.

[pic]

Taulukko 2 osoittaa, että jäsenvaltioiden välillä on huomattavia eroja (ks. myös kaavio 2). Esimerkiksi ainoalla lähentymistavoitteen tukeen oikeutetulla Belgian alueella (Hainaut) kansalliset rakenteelliset menot yhtä Euroopan koheesiopolitiikan mukaisesti investoitua euroa kohden ovat lähes 17 euroa. Vastaavat määrät ovat suuria myös muissa EU15-jäsenvaltioissa. Sitä vastoin muissa jäsenvaltioissa vastaava luku on lähellä yhtä euroa tai jopa pienempi. Myös näitä päätelmiä on tulkittava tietyin varauksin, sillä lähentymistavoitealueilla asuvan väestön osuus on eräissä tapauksissa pieni (esimerkiksi Ranskassa vain 2,9 prosenttia kokonaisväestöstä asuu näillä alueilla, Itävallassa 3,4 prosenttia ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 4,6 prosenttia).

[pic]

Erot eivät ole yhtä suuret, kun kansallisia rakenteellisia menoja verrataan arvioituun keskimääräiseen BKT:hen kaudella 2007–2013 (taulukko 3). On syytä korostaa, että nämä luvut on laskettu vuoden 2006 kiinteisiin hintoihin, joissa ei oteta huomioon euroalueen ulkopuolisten maiden valuuttojen mahdollisista kurssivaihteluista aiheutuvia vaikutuksia (ks. menetelmiä koskeva liite).

[pic]

EU15-valtioiden ja uusien jäsenvaltioiden väliset erot eivät todellakaan ole kovin suuria (kaavio 3). Unkari ja Viro erottuvat muista maista, sillä suunniteltujen investointien arvioitu kokonaismäärä suhteessa BKT:hen on yli 10 prosenttia Unkarissa ja yli 9 prosenttia Virossa. Investointien kokonaismäärä on keskimäärin vähän alle 5,6 prosenttia lähentymistavoitealueiden yhteenlasketusta BKT:stä.

[pic]

Eräissä vanhoissa EU15-maissa (Italiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Portugalissa) suunniteltujen rakenteellisten menojen kokonaismäärä (Euroopan koheesiopolitiikan mukaiset maksut mukaan luettuina) on yli 6 prosenttia keskimääräisestä vuotuisesta BKT:stä. On kuitenkin muistettava, että vain osa näiden maiden alueista on oikeutettu lähentymistavoitteen mukaiseen tukeen. Kuten edellä todetaan, näiden alueiden osuus kokonaisväestöstä ja kansallisesta BKT:stä on joissakin tapauksissa melko pieni.

Euroopan koheesiopolitiikan suhteellinen osuus verrattuna suunniteltujen investointien kokonaismäärään on joka tapauksessa huomattavasti suurempi uusissa jäsenvaltioissa (kaavio 3). Yhteisön maksut ovat lähes 50 prosenttia investointien kokonaismäärästä useimmissa uusissa jäsenvaltioissa, ja Tšekissä ja Slovakiassa yhteisön maksut ovat jopa kansallisia maksuja suuremmat.

Edellä olevat taulukot ja kaaviot perustuvat niihin komission arvioihin, jotka olivat käytettävissä siinä vaiheessa, kun menotavoitteet asetettiin (syksyllä 2006).

On myös syytä huomata, että tulevien vuosien BKT-arvioita on äskettäin pienennetty ottaen huomioon finanssikriisin odotettavissa olevat vaikutukset reaalitalouteen. Komission viimeisimpien (syksyllä 2008 annettujen) arvioiden mukaan talouskasvu on unionissa heikkoa, ja eräissä jäsenvaltioissa on jopa odotettavissa taantuma. Arvioita on tämän jälkeen vieläkin pienennetty vuoden 2009 alussa julkistettujen tarkistettujen väliennusteiden pohjalta.

PÄÄTELMÄT

Täydentävyys on käsitteenä suhteellisen yksinkertainen, mutta sen käytännön toteutuksessa törmätään moniin mutkikkaisiin menetelmäkysymyksiin.

Täydentävyyden ennakkovarmennus kaudelta 2007–2013 perustui asetuksen (EY) N:o 1083/2006 15 artiklaan sekä valmisteluasiakirjassa nro 3 (joulukuu 2006) esitettyihin ohjeisiin. Valmisteluasiakirjan avulla haluttiin määrittää yhteiset periaatteet, joita sovelletaan komission ja eri jäsenvaltioiden välisissä neuvotteluissa. Asiakirjan tavoitteena on muun muassa lisätä avoimuutta, varmistaa yhdenvertainen kohtelu maiden välillä ja saada aikaan vertailukelpoisia tuloksia kaikkien jäsenvaltioiden osalta. Esimerkiksi valtionyhtiöiden menojen sisällyttäminen tehtiin pakolliseksi, kun taas edellisen ohjelmakauden 2000–2006 aikana niiden sisällyttäminen oli vapaaehtoista.

Näistä toimenpiteistä huolimatta on vielä useita puutteita, joista voidaan mainita muun muassa seuraavat:

- Tuloksia on vaikea verrata jäsenvaltioiden välillä. Jäsenvaltiot eivät noudata yhtenäistä vakioitua menetelmää kansantalouden tilinpidossa. Siksi eri maissa sovelletaan erilaisia menetelmiä, kun kerätään täydentävyyden varmentamiseen tarvittavia tietoja. Useimmiten tiedot ovat peräisin talousarviolähteistä, jotka luokitellaan eri jäsenvaltioissa eri tavoin. Siksi maiden välinen vertailu on vaikeaa. Tämä ongelma korostuu vieläkin selvemmin, kun verrataan kansallisista ja yhteisön lähteistä rahoitettuja rakenteellisia menoja, sillä niitä ei luokitella johdonmukaisella ja yhtenäisellä tavalla. Esimerkiksi täydentävyyttä mittaavat luvut ovat kassaperusteisia, kun taas yleisesti saatavilla olevat jäsenvaltioiden talousarvioluvut esitetään suoriteperusteen mukaisesti (EKT95).

- Tiedot eivät ole riittävän vertailukelpoisia eri ohjelmakausien välillä. Käytetyt menetelmät voivat ajan myötä muuttua jopa yksittäisessä jäsenvaltiossa. Eräiden jäsenvaltioiden luvuissa havaittiin huomattavia eroja, kun verrattiin vuosien 2004–2006 jälkivarmennusta varten ilmoitettuja toteutuneita menoja kauden 2007–2013 ennakkovarmennusta varten käytettyihin saman jakson toteutuneisiin menoihin.

- On ongelmallista määrittää kaikki asiaankuuluvat tukikelpoiset menot. On vaikeaa määrittää asiaankuuluvia menoja jäsenvaltioissa käytettyjen erilaisten laskentalähteiden pohjalta. Useimmiten tiedot ovat peräisin talousarviolähteistä, joissa tietoja ei aina jaotella kaikkien alueiden mukaan. Tämän vuoksi on varsin vaikeaa määrittää asiaankuuluvat menot, etenkin paikallisella tasolla, ja siksi useimmiten joudutaan käyttämään arvioita ja tapauskohtaisia analyysejä, mikä puolestaan vaikuttaa lopullisten tulosten luotettavuuteen.

- Toimitetut tiedot ovat epäyhtenäisiä. Olisi aiheellista vielä virtaviivaistaa niitä tietoja, joita eräät jäsenvaltiot toimittavat kansallisessa strategisessa viitekehyksessään sekä niihin liitetyissä raporteissa ja menetelmiä koskevissa selvityksissä. Toimitetut tiedot eivät ole riittävän yhtenäisiä, ja niissä on määrällisiä ja laadullisia eroja eri jäsenvaltioiden välillä. Toiset jäsenvaltiot toimittavat erittäin yksityiskohtaisia tietoja, esimerkiksi käytetyistä menettelyistä, tietolähteistä ja tehdyistä arvioista, kun taas toiset esittävät varsin vähän tietoja siitä, miten ne ovat laatineet täydentävyystaulukkonsa. Sitä paitsi näitä tietoja ei ole aina esitetty samaan tapaan (jäsenvaltiot eivät esimerkiksi käyttäneet samaa viitevuotta deflaatiokertoimille).

- Tietojen luotettavuutta on vaikea tarkistaa. Komissiolla on vain rajalliset keinot tarkistaa, että toimitetut tiedot ovat oikein. Menojen aluekohtaista jaottelua voitaisiin kehittää varsinkin niiden jäsenvaltioiden tapauksessa, joissa vain osa valtakunnallisesta alueesta on oikeutettu lähentymistavoitteen mukaiseen tukeen. Tämä voisi myös osaltaan vähentää arvioiden käyttöä aluetason menojen määrittämisessä. Alueiden tai valtion talousarvioon liittyvät täydentävät asiakirjat voisivat myös olla lisäosoituksia näiden menojen luotettavuudesta.

- Seurantajärjestelmä puuttuu. Täydentävyyttä koskevissa säännöissä ei ole määräyksiä sellaisista välineistä, joiden avulla komissio voisi säännöllisesti seurata jäsenvaltioissa tapahtuvaa muuttujien (esimerkiksi julkisen talouden ja yksityistämisten) kehittymistä, joka voi vaikuttaa valtioiden julkisiin menoihin ja siten täydentävyyttä koskeviin tuloksiin. Mahdollisia ratkaisuja olisi kartoitettava ja selvitettävä muun muassa, onko mahdollista yhdistää täydentämisen varmentamisen vaatimat tiedot niihin tietoihin, joita jäsenvaltiot toimittavat säännöllisin väliajoin vakausohjelmissaan.

Täydentävyyden määrittämiseen ja varmentamiseen käytetyissä tiedoissa ja menetelmissä on selvästikin parantamisen varaa. Komissio aikookin käynnistää jäsenvaltioiden kanssa aiempaa perusteellisemman ja jatkuvan vuoropuhelun puutteiden korjaamisesta ja siitä, miten tämän tärkeän koheesiopoliittisen periaatteen soveltamista voitaisiin parantaa.

Seuraava täydentävyyden varmentaminen suoritetaan vuonna 2011. Periaatetta katsotaan tuolloin noudatetun, jos rakenteellisten menojen toteutunut vuotuinen keskitaso kaudella 2007–2010 on vähintään yhtä suuri kuin kyseisen kauden ennuste tai jos kyseiset menot vastaavat menoprofiilia, joka on ennalta määritetty ennakkoarvioinnin aikana. Viimeksi mainitussa tapauksessa vuosien 2007–2010 vuotuinen keskitaso voi alittaa kauden 2007–2013 keskitason.

Välivarmennuksen yhteydessä jäsenvaltioilla on tilaisuus tarkistaa menotasoa ottaen huomioon taloudellisessa tilanteessa tapahtuneet merkittävät muutokset. Tämä voi olla erityisen merkityksellistä nykyisessä finanssikriisissä. Siksi on tärkeää, että jatkokeskusteluille saadaan vankempi pohja.

MENETELMIÄ KOSKEVA LIITE

Taulukossa 1 esitetään tukikelpoisten ryhmien osalta vuosien 2000–2005 toteutuneet maksut ja vuosiksi 2007–2013 suunnitellut maksut. Luvut on otettu kansallisten strategisten viitekehysten täydentävyyttä koskevista taulukoista. Luvut on ilmaistu euroina, vuoden 2006 hintoina. Jotta luvut voitiin ilmaista kiinteinä hintoina, käytettiin BKT:n deflaattoria. Vuosien 2007–2013 lukuihin sisältyvät kaikki sellaiset rakennerahastojen menot ja kansalliset osarahoitukset, jotka toteutuivat uudella ohjelmakaudella mutta joita koskevat sitoumukset tehtiin aiempien ohjelmien aikana. Koheesiorahastoon liittyvä kansallinen rahoitus on otettu huomioon, jotta on voitu määrittää kansallisten rakenteellisten menojen tavoitetaso.

Niiden jäsenvaltioiden tapauksessa, joiden valtakunnallinen alue ei kuulu kokonaan lähentymistavoitteen piiriin, kansalliset taulukot eivät sisällä sellaisten alueiden rakenteellisia menoja, jotka eivät ole oikeutettuja tukeen. Jos alueellisia tietoja ei ollut saatavilla, käytettiin tilastollisia arviointimenetelmiä.

Taulukossa 2 ja kaaviossa 2 on jäsenvaltioittain tehty vertailu, jossa vertailukohteina ovat täydentävyysperiaatteen mukaiset kauden 2007–2013 kansalliset suunnitellut maksut (vuoden 2006 hintoihin) ja toisaalta rakennerahastojen ja koheesiorahaston (ensimmäinen sarake) ja rakennerahastojen (toinen sarake) suunnitellut jäsenvaltiokohtaiset (lähentymistavoitteen) maksut. Vuoden 2004 hinnat muutettiin vuoden 2006 hinnoiksi käyttämällä kaikkien jäsenvaltioiden tapauksessa 2 prosentin deflaatiokerrointa.

Taulukossa 3 ja kaaviossa 3 on jäsenvaltioittain tehty vertailu, jossa täydentävyysperiaatteen mukaiset kauden 2007–2013 kansalliset suunnitellut maksut ja toisaalta rakennerahastojen ja koheesiorahaston suunniteltujen maksujen kokonaismäärä on suhteutettu lähentymistavoitealueiden syksyn 2006 BKT-ennusteisiin jäsenvaltioittain. Kyseessä ovat ennusteet, jotka olivat käytettävissä siinä vaiheessa, kun menotavoitteet asetettiin.

Kansallisia maksuja ja rakennerahastojen maksuja koskevat tiedot on otettu jäsenvaltioiden strategisten viitekehysten täydentävyyttä koskevista taulukoista. Koheesiorahaston tapauksessa laadittiin arvioituja maksuja koskeva malli, jonka perustana käytettiin Espanjassa, Portugalissa ja Kreikassa ohjelmakaudella 2000–2006 toteutunutta maksujen keskimääräistä rakennetta. Valittiin ’väestö’, jota käytettiin niiden maksujen arvioimiseksi, jotka voidaan laskennallisesti kohdentaa kyseisen rahaston tukeen oikeutettuihin jäsenvaltioiden lähentymistavoitealueihin.

On myös otettava huomioon, että kansallisten ja yhteisön suunniteltujen maksujen BKT:hen suhteutettu prosenttiosuus saattaa eräissä euroalueen ulkopuolisissa maissa olla kiinteiden hintojen käyttäminen vuoksi arvioitu liian suureksi. Tämä johtuu siitä, että eräiden kansallisten valuuttojen arvo on vuodesta 2004 vahvistunut euroon nähden. Kiinteitä hintoja käytettäessä oletetaan, että vaihtokurssi pysyy vakaana koko viitekauden ajan. Tulosten tulkinnassa on lisäksi aiheellista noudattaa varovaisuutta, sillä BKT-ennusteiden taustalla olevat inflaatio-oletukset (2 prosenttia vuodessa kaikissa jäsenvaltioissa koko ohjelmakauden ajan) saattavat poiketa toteutuneesta inflaatioasteesta taloussuhdanteen mukaan.

[1] Ks. 11. heinäkuuta 2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 99 artiklan 5 kohta (EUVL L 210, 31.7.2006).

[2] Deflaatiokertoimista ja vaihtokursseista on lisätietoja menetelmiä koskevassa liitteessä sekä kertomukseen liitetyn komission yksiköiden valmisteluasiakirjan taulukoissa 1 ja 2.

[3] On korostettava, että täydentävyysperiaatteen noudattamista varmennettaessa sovelletaan rakenteellisten menojen käsitettä, joka on laajempi kuin kiinteän pääoman bruttomuodostukseen perinteisesti rinnastettu käsite.

[4] Asetuksen (EY) N:o 1083/2006 15 artiklan 3 kohta.

[5] Tähän tiedonantoon liitetyssä komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa on tarkempia maakohtaisia tietoja täydentävyyden ennakkovarmennuksesta.

[6] Koheesiorahaston tapauksessa valittiin ’väestö’, jota käytettiin niiden maksujen arvioimiseksi, jotka voidaan laskennallisesti kohdentaa kyseisen rahaston tukeen oikeutettuihin jäsenvaltioiden lähentymistavoitealueihin (ks. myös menetelmiä koskeva liite).

[7] Ks. täydentävyysperiaatetta käsittelevä komission yksiköiden valmisteluasiakirja nro 3 (http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/2007/working/wd3_additionality_en.pdf).