Kertomuksessa kuvataan raportointikauden 2007–2012 keskeisiä tuloksia, ja jäsenvaltiot ja unionin toimielimet ovat tehneet ennennäkemättömän tiivistä yhteistyötä laatiessaan sitä. Kertomuksen perustana on EU:n luontoon keskittyvä ainutlaatuinen tietokanta, johon sisältyy yli 17 000 tietokokonaisuutta ja arviointia yksittäisistä lajeista ja luontotyypeistä. Se sisältää tietoja noin 450 luonnonvaraisen lintulajin, 231 luontotyypin ja yli 1 200 muun yhteisön kannalta kiinnostavan lajin suojelutasosta. Vaikka nämä tiedot kattavan vain osan EU:n biologisesta monimuotoisuudesta, otos on erittäin merkittävä ja osoittaa biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvat uhkat ja paineet eri jäsenvaltioissa.

Lintujen suojelua ja luontotyyppejä koskevat direktiivit ovat keskeisiä säädöksiä, joilla taataan luonnon suojelu ja kestävä käyttö EU:ssa, varsinkin biologisesti erittäin monimuotoisten alueiden Natura 2000 -verkoston kautta. Direktiivit ovat keskeisiä tekijöitä EU:n biodiversiteettistrategiassa. Sillä pyritään EU:n yleistavoitteeseen, jonka mukaan EU:n biologisen monimuotoisuuden köyhtyminen ja ekosysteemipalvelujen heikentyminen on pysäytettävä vuoteen 2020 mennessä ja biologinen monimuotoisuus ja ekosysteemipalvelut on palautettava mahdollisuuksien mukaan ennalleen. Direktiivit ovat keskeisiä myös Nagoyassa lokakuussa 2010 tehdyn biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen mukaisten EU:n globaalien sitoumusten toteutumisen kannalta.

Tällainen luonnonpääoman menetys on erittäin huolestuttavaa. Saamme luonnosta elintarvikkeita, energiaa, raaka-aineita, ilmaa ja vettä, jotka mahdollistavat elämän. Luonto on lisäksi keskeinen talouden moottori, joka antaa panoksensa talouselämään tavoilla, joita emme vielä edes täysin ymmärrä. Se myös tarjoaa palveluita, jotka ovat ratkaisevan tärkeitä työpaikkojen ja kasvun ylläpitämisen ja luomisen kannalta. Luonto toimii myös inspiraation lähteenä, kartuttaa tietoa ja tarjoaa virkistäytymismahdollisuuksia ja on olennainen osa Euroopan kulttuuriperintöä.

Eurooppalaiset elävät yhdellä maailman tiheimmin kansoitetulla alueella, jolla on pitkä maankäyttöhistoria. Tällä on ollut mullistavia vaikutuksia luontoon, ja sen tuloksena on syntynyt monimuotoisia kulttuurimaisemia, joissa on runsas eläimistö ja kasvisto. Etenkin 1900-luvulla tapahtunut kehitys on kuitenkin myös johtanut luonnon laaja-alaiseen tuhoutumiseen. Euroopan kosteikoista oli tuhoutunut vuoden 1900 ja 1980-luvun puolivälin välillä jo kaksi kolmasosaa ja hiekkadyyneistä ja nummista lähes kolme neljäsosaa maankäytön muutosten, infrastruktuurin kehittämisen, saastumisen ja kaupunkialueiden laajentumisen yhteisvaikutuksesta.

Kaikista arvioiduista luonnonvaraisten lintujen lajeista yli puolen suojelutaso on turvattu. Lajeista noin 15 prosenttia on lähes uhanalaisia, vähenemässä tai ehtymässä ja 17 prosenttia on uhanalaisia (kaavio 1). Lintulajien kantojen lyhyen aikavälin kehityssuunnat osoittavat, että vain 4 prosenttia on ei-turvattuja mutta kasvussa, 6 prosenttia on ei-turvattuja ja vakaalla tasolla ja 20 prosenttia on ei-turvattuja ja vähenemässä (kaavio 2).

Luontotyyppidirektiivin mukaisten tietojen saatavuus, laatu ja vakiointi ovat parantuneet huomattavasti viime raportointikauden jälkeen. EU:n tason ”ei tiedossa”-arviointien lukumäärä on puolittunut (luontotyyppien osalta 18 prosentista 7 prosenttiin ja muiden kuin lintulajien osalta 31 prosentista 17 prosenttiin). Lintukantoihin ja niiden kehityssuuntiin liittyvä tietämys on myös parantunut merkittävästi viime vuosikymmenen aikana, minkä ansiosta suojelutoimet ovat huomattavasti parempia ja paremmin kohdennettuja.

Lintudirektiivin tarkoituksena on suojella kaikkia EU:ssa esiintyviä luonnonvaraisia lintulajeja, ja jäsenvaltiot ovat ensimmäistä kertaa toimittaneet tietoja kantojen koosta ja kehityssuunnista alueellaan. Kannan suojelutasoa on arvioitu vain EU:n tasolla. Lintujen osalta käytetyt suojelutason luokat perustuvat tieteellisiin kriteereihin, jotka on kehitetty sukupuuttoon häviämisen riskin määrittämiseksi ja joita Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) käytti uhanalaisten lajien luetteloiden laatimiseen. Vuosiin 2001–2012 liittyvien ei-turvattujen lajien kannan kehityssuuntien osalta on yksilöity neljä tyyppiä (taulukko 2).

Jotta jäsenvaltioita voitaisiin vertailla merkityksellisellä tavalla, Eurooppa on jaettu yhdeksään luonnonmaantieteelliseen maavyöhykkeeseen ja viiteen merivyöhykkeeseen, joissa on samanlaiset ekologiset olosuhteet (kartta 1). Jäsenvaltiot, joiden alueella on enemmän kuin yksi luonnonmaantieteellinen vyöhyke, ovat toimittaneet erillisen arvioinnin kustakin luonnonmaantieteellisestä vyöhykkeestä kunkin niiden alueella esiintyvän lajin ja luontotyypin osalta.

Suojelutaso ja kehityssuunnat ovat luontotyyppien osalta heikommat kuin lajien osalta. Tämä johtuu todennäköisesti siitä, että lajien suojelutoiminnalla on vakiintuneet perinteet, se on yksinkertaisempaa, ja lajit elpyvät lyhyemmässä ajassa. EU:ssa luontotyyppien arvioinneista 16 prosenttia on suotuisia ja yli kolme neljäsosaa epäsuotuisia, ja näistä 30 prosenttia on epäsuotuisia/huonoja. Suojelutason kehityssuunnan osalta epäsuotuisiksi arvioidut 77 prosenttia jakautuvat niin, että 4 prosentissa tilanne on kohentumassa, 33 prosentissa vakaa ja 30 prosentissa heikkenemässä ja 10 prosentissa kehityssuunta ei ole tiedossa (kaaviot 6 ja 7).

Monet makean veden elinympäristöihin liittyvät lajit, kuten vaelluskalat, ovat vähenemässä huolestuttavaa tahtia. Vaelluskaloja, kuten toutainta (Aspius aspius) Ruotsissa ja pilkkusilliä (Alosa alosa) Saksassa, koskevilla laajoilla kumppanuushankkeilla on kuitenkin onnistuttu vahvistamaan kantoja palauttamalla vesistöjä ennalleen ja poistamalla vaelluksen esteitä rakentamalla kalateitä. Itävallassa kalojen vaelluksen esteiden vähentäminen Tonavan yläjuoksulla on parantanut Tonavan lohen (Hucho hucho) ja muiden uhanalaisten kalalajien vaellusmahdollisuuksia.

Suotuisia arviointeja on eniten putkilokasveilla (29 %) ja sammakkoeläimillä (28 %) (kaavio 5). Monet huonon suojelutason ja heikkenevän kehityssuunnan arvioinnit liittyvät vesiympäristöjen, kuten jokien, järvien ja kosteikkojen, lajeihin. Tämä vastaa havaintoa, jonka mukaan makean veden elinympäristöissä on useimmiten epäsuotuisa/riittämätön suojelutaso. Näissä ympäristöissä uhkana ovat ihmisten aikaan saamat muutokset hydrologisessa toiminnassa, elinympäristöjen kytkeytyvyyden häviäminen, kanavointi, sedimentin poistaminen, rehevöityminen sekä saastuminen.

Luonnonmaantieteellisten maavyöhykkeiden suotuisia arviointeja oli eniten Mustallamerellä (32 %) ja Alppien alueella (31 %), kun taas epäsuotuisia/huonoja arviointeja oli eniten boreaalisella vyöhykkeellä (29 %) ja Atlantin alueella (32 %). Merivyöhykkeillä on lajien arviointeja vähemmän, mutta ”ei tiedossa” -arviointien osuus on paljon suurempi (jopa 88 % Makaronesian vyöhykkeellä). Heikoin suojelutaso on Itämeren vyöhykkeellä: arvioinneista 60 prosenttia on epäsuotuisia/huonoja, ja seuraavana tulee Mustanmeren vyöhyke (33 %).

Lajien EU-tason arvioinneista noin 23 prosentissa suojelutaso on suotuisa ja 60 prosentissa epäsuotuisa, ja näistä 18 prosentissa epäsuotuisa/huono. Suojelutason kehityssuunnan osalta epäsuotuisiksi merkityt 60 prosenttia arvioinneista jakautuvat niin, että 4 prosentissa tilanne on kohentumassa, 20 prosentissa vakaa ja 22 prosentissa heikkenemässä ja 14 prosentissa kehityssuunta ei ole tiedossa (kaaviot 3 ja 4).

Jotkin lintulajit vaikuttavat hyötyvän kohdennetuista suojatoimenpiteistä, joilla pyritään mukauttamaan maankäyttötapoja, etenkin Natura 2000 -alueilla. Esimerkiksi Espanjassa, Portugalissa, Itävallassa, Unkarissa ja Saksassa onnistuneesti toteutetuilla maatalouden ympäristöohjelmilla ja maanhallintaohjelmilla on autettu isotrapin (Otis tarda) kannan elpymistä. Kyseessä on laji, joka vaatii avointa maisemaa (niityt, arot ja rauhalliset viljelyalueet) ja joka vähenemässä muualla Euroopassa. Vanhoista ja kuolleista lehtipuista erittäin riippuvaisen valkoselkätikan (Dendrocopos leucotos) kannat ovat pienentyneet huomattavasti joissakin jäsenvaltioissa mutta kasvaneet Suomessa, jossa se on hyötynyt muuttuvista metsänhoitokäytännöistä Natura 2000 -alueilla. Useat petolintujen lajit, mukaan luettuna Karpaattien altaan keisarikotkan (Aquila heliaca) kannat, ovat lisääntyneet eri toimenpiteiden, kuten pesimäpaikkojen suojelun ja elinympäristön hoitamisen, ansiosta.

Luontotyyppien yleinen kehityssuunta vaikuttaa olevan suunnilleen samanlainen kuin lajien. Suojelutasoltaan jo suotuisaksi/turvatuksi arvioitujen suojelutaso pysyy vakaana tai on kohentumassa. Pieni osuus epäsuotuisiksi/ei-turvatuiksi arvioiduista suojelutasoista on kohentumassa, mutta aiemmin epäsuotuisiksi määritetyistä suurempi osuus jatkaa heikkenemistään. Elleivät kehityssuunnat parane huomattavasti, tavoitteeseen 1 ei päästä vuoteen 2020 mennessä.

Sellaisten lintulajien osuus, joiden suojelutaso on arvioitu turvatuksi, on edelleen 52 prosenttia (kuten vuonna 2004). Tarkasteltaessa kaikkia lintujen arviointeja, 8,5 prosentin suojelutaso on ei-turvattu mutta kohentumassa, 2 prosentin ei-turvattu ja vakaa ja 20 prosentin heikentynyt edelleen.

Lajien osalta muutoksia raportointikausien välillä on vaikeampi arvioida. Tietojen saannin ja menetelmien parannukset ovat vaikuttaneet merkittävästi arviointeihin itse suojelutason mahdollisten todellisten muutosten lisäksi. Jos nämä tekijät otetaan huomioon, vaikuttaa siltä, että vuonna 2007 lajeista 22 prosentilla eikä 17 prosentilla suojelutaso oli todennäköisesti suotuisa. Tämä huomioon ottaen voidaan päätellä, että lajien suotuisat arvioinnit ovat itse asiassa kohentuneet todella vähän (1–2 % enemmän kuin vuonna 2007). Sen vuoksi kaaviossa 8 osoitetaan myös ”takautuva” tavoite, joka osoittaa, mikä todellinen tavoite olisi ollut, jos näiden lajien suojelutaso olisi arvioitu suotuisaksi vuonna 2007. Kun tarkastellaan kaikkia lajien arviointeja, 5 prosenttia on epäsuotuisia mutta kohentumassa olevia, 22 prosenttia on edelleen heikkenemässä ja 33 prosenttia ei ole muuttunut vuodesta 2006.

Luontotyyppien suojelutasossa ei ole tähän mennessä ollut merkittäviä muutoksia. Aiemmin suotuisiksi määritetyt arvioinnit säilyvät sellaisina. Mikään uusi luontotyyppi ei saanut suotuisan suojelutason arviointia (16 %). 4 prosenttia on nyt arvioitu epäsuotuisiksi mutta kohentumassa oleviksi, 30 prosenttia on edelleen heikkenemässä ja 42 prosenttia ei ole muuttunut vuodesta 2006.

Kaaviossa 8 esitetään, miten asetettujen päämäärien saavuttamisessa on edistytty. Verrattaessa eri kausina tehtyjä arviointeja on keskeisen tärkeää varmistaa mahdollisimman hyvin, että havaitut muutokset ovat aitoja eivätkä vain tulosta paremmin saatavilla olevista tiedoista tai eri menetelmistä. Keskeisiä seikkoja ovat seuraavat:

EU:n biodiversiteettistrategian päätavoitteena on pysäyttää EU:n biologisen monimuotoisuuden köyhtyminen ja ekosysteemipalvelujen heikentyminen vuoteen 2020 mennessä ja palauttaa ne mahdollisuuksien mukaan ennalleen. Strategian tavoitteessa 1 asetetaan mitattavia päämääriä luontodirektiiveillä suojeltujen luontotyyppien ja lajien suojelutason kohentamiseksi. Siihen liittyen on asetettu seuraavat päämäärät, joissa käytettiin vertailuarvona luontotyyppidirektiivin mukaisesti vuonna 2009 laadittua raporttia ja lintujen suojelutasoa EU:ssa koskevaa vuoden 2004 arviointia:

Atlantin ja boreaalisen vyöhykkeen luonnonmaantieteellisillä vyöhykkeillä on suurin osuus epäsuotuisia/huonoja arviointeja (molemmat 51 %), mutta näillä kahdella vyöhykkeellä on myös suurin osuus kohentumassa olevia tilanteita (11 % Atlantin ja 10 % boreaalisella vyöhykkeellä). Vaikka esimerkiksi rannikon laguunien suojelutaso on edelleen epäsuotuisa/huono Tanskan Atlantin puoleisella alueella, Life-hankkeiden mukaisilla kohdennetuilla toimilla ja maatalouden ympäristöohjelmilla on onnistuttu saattamaan ennalleen joitakin rannikon laguuneja ja rantaniittyjä. Latviassa, joka kuuluu boreaaliseen vyöhykkeeseen, kuivat nummet tai dyynit ovat laajentuneet, ja niiden kehityssuunta on ollut yleisesti positiivinen. Nämä alueet ovat enimmäkseen suojeltuja Natura 2000 -ohjelmassa, ja ne ovat hyötyneet Life-hankkeista ja innovatiivisesta yhteistyökumppanuudesta sotilaskoulutuspaikkoja johtavien tahojen kanssa. Sloveniassa on onnistuttu palauttamaan ennalleen mediterraanisen vyöhykkeen suolaniittyjä varmistamalla suola-altaiden perinteinen toiminta ja toteuttamalla muita hoitotoimenpiteitä, minkä ansiosta luontotyypin suojelutaso on kohentunut.

Luontotyyppien ja lajien suojelutasot ja kehityssuunnat vaihtelevat suuresti maaekosysteemien välillä. Niityillä ja kosteikoilla on suurin osuus elinympäristöjä, joiden suojelutaso on epäsuotuisa/huono ja heikkenemässä. Tämä saa tukea myös paineita ja uhkia koskevista havainnoista, joiden mukaan maatalous ja hydrologiset muutokset vaikuttavat erityisen paljon näihin järjestelmiin.

Luontotyyppien ja lajien suojelutasoa ja kehityssuuntia on analysoitu arvioimalla niiden yhteneväisyyttä ekosysteemeihin, jotka on lueteltu EU:n MAES-aloitteen (Mapping & Assessment of Ecosystems and their Services) puitteissa kehitetyssä typologiassa. Kaaviossa 11 osoitetaan luontotyyppien ja lajien suojelutaso ja kehityssuunnat ekosysteemeittäin.

Meren ekosysteemeihin liittyvistä lintulajeista 61 prosentin suojelutaso on arvioitu turvatuksi. Noin neljännes on uhattuna, mikä korostaa saalistuksen ja yhdyskuntien häiriöiden, kalastuksen sivusaaliiden ja meren saastumisen kaltaisten uhkien vaikutusta.

Kosteikoista riippuvaisten lajien, kuten kaulushaikaran (Botaurus stellaris), kannat ovat elpyneet merkittävästi, kun niiden elinympäristöön on kohdennettu suojelutoimenpiteitä. Sama on havaittu myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa Life-ohjelmasta saadun tuen ansiosta.

Suojelutason arvioinnit osoittavat, että kosteikkoihin liittyvistä elinympäristöistä 51 prosentin taso on epäsuotuisa/huono. Ihmisten aiheuttamat muutokset hydrologiassa (kuten ojitus) aiheuttavat ehdottomasti eniten painetta. Esimerkiksi Irlannissa kaikkien suoelinympäristöjen suojelutaso on epäsuotuisa, ja soiden suojelutaso heikkenee edelleen turpeen noston ja ojituksen seurauksena. Koska kosteikkojen suojelutaso on heikentynyt laajasti koko EU:ssa, joidenkin kosteikoista erittäin riippuvaisten lajien, kuten isokuovin (Numenius arquata) ja kellosammakon (Bombina bombina), kannat ovat pienenemässä. Nämä suuntaukset on kuitenkin mahdollista kääntää. Esimerkiksi Belgiassa lähes kaikki kosteikkoluontotyyppien arvioinnit osoittavat vakaata tai kohentuvaa suuntausta lukuisten laajamittaisten hankkeiden ja Natura 2000 -alueilla jatkuvasti käynnissä olevien toimien ansiosta.

Kielteisten suuntausten kääntäminen on kuitenkin ollut mahdollista, jos on toteutettu asianmukaisia EU:n ja kansallisia toimenpiteitä. Esimerkiksi Virossa on palautettu ennalleen suuria puoliluontaisten niittyjen alueita Euroopan maaseuturahastosta, Euroopan aluekehitysrahastosta ja Life-välineestä saadulla EU:n tuella. Tämä on mahdollistanut olemassa olevien niittyjen niittokäytäntöjen mukauttamisen sekä hylättyjen niittyjen kattavien hoitotoimenpiteiden palauttamisen. Lähestymistapaa kokeiltiin alunperin Natura 2000 -alueilla, ja nyt sitä on sovellettu laajemmin niittyjen kestävään hoitoon.

Luontaiset ja puoliluontaiset niityt ovat runsaslajisimpia ekosysteemejä EU:ssa. Niihin kohdistui aiemmin kattavia hoitojärjestelmiä, mutta viime vuosikymmeninä niiden pinta-ala on pienentynyt merkittävästi. Yhteisön tärkeinä pitämien 45 niittyluontotyypin EU-arvioinneista noin 49 prosenttia on epäsuotuisia/huonoja. Lisäksi lähes 50 prosenttia niittyihin liittyvien lintujen kannoista on vähenemässä, ja muiden lajien suojelutaso on enimmäkseen epäsuotuisa.

6.1. Verkoston panos suojelutasoon (luontotyyppidirektiivi)

Verkosto kattaa vaihtelevassa määrin direktiivin liitteessä I luetellut luontotyypit ja liitteessä II luetellut lajit, joille on nimetty SAC-alueet. Jotta voitaisiin korreloida Natura 2000:n kattavuus suojelutason ja kehityssuuntien kanssa, arvioinnit on jaettu kolmeen ryhmään sillä perusteella, missä määrin luontotyypit ja lajit ovat edustettuina Natura 2000:ssa eli onko kattavuus yli 75 prosenttia (suuri), 35–75 prosenttia (keskimääräinen) vai alle 35 prosenttia (pieni) (ks. kaavio 12).

Luontotyyppien ja lajien yleistä suojelutasoa ei voida määrittää sen perusteella, miten hyvin Natura 2000 kattaa ne. Sellaisten luontotyyppien ja lajien osalta, joiden suojelutaso on epäsuotuisa, sen kehityssuunta liittyy kuitenkin tiiviisti Natura 2000:n kattavuuteen. Sellaisten arviointien osuus, joissa suojelutaso on arvioitu heikkeneväksi, on suurempi alueilla, joissa kattavuus on pieni (0–35 %), kuin alueilla, joissa kattavuus on suuri (75–100 %). Sitä vastoin alueilla, joilla Natura 2000 -kattavuus on suhteellisen suuri, arvioinnit ovat todennäköisemmin vakaita. Tämä tuo esiin verkoston ratkaisevan tärkeän aseman suojelutason vakauttamisessa.

Kiinnostava esimerkki löytyy Puolasta, jossa verkosto kattaa 80–90 prosenttia uhanalaisista kalkkipitoisista niityistä (luontotyyppi 6210). Tämä luontotyyppi oli aiemmin usein jätetty heitteille tai sitä hoidettiin huonosti. Sen suojelutaso on parantunut hiljattain Natura 2000 -alueilla toteutettujen suojelutoimenpiteiden ansiosta: niityiltä on poistettu pensaita, niitä on niitetty, ja joissakin tapauksissa on harjoitettu laajamittaista laiduntamista. Näillä toimilla, jotka on suurimmaksi osaksi rahoitettu Euroopan aluekehitysrahastosta, on saatu vähitellen kasvatettua niittyaluetta ja vähennettyä sen pirstaloitumista. Tämä puolestaan on edistänyt kotoperäisen suslikin eli idänsiiselin (Spermophilus suslicus) kannan elpymistä. Sitä tavataan lähes yksinomaisesti Natura 2000 -alueilla. Tämä on oiva esimerkki siitä, miten ihmisen toiminta, myös sellainen, jolla on taloudellista tarkoitusta, saattaa olla hyödyllistä elinympäristöjen ja lajien säilymisen kannalta, jos se toteutetaan kestävällä tavalla.

6.2. SPA-alueista riippuvaisten lajien kehityssuunnat (lintudirektiivi)

Liitteessä I luetelluista lintulajeista, joiden osalta SPA-alueiden nimeäminen on keskeinen toimenpide, suuremmalla osuudella pesivän kannan kehityssuunta on kasvussa (kaavio 13) verrattuna lajeihin, jotka eivät sisälly liitteeseen. Tämä vaikuttaisi viittaavan siihen, että näihin lajeihin kohdennetuilla suojelutoimilla, etenkin SPA-alueiden hoitamisella, on myönteinen vaikutus niiden kantoihin. Liitteeseen I sisältyvistä lajeista ja alalajeista niillä, joiden osalta on laadittu lajikohtaisia EU:n toimintasuunnitelmia ja jotka ovat etusijalla Life-ohjelmasta myönnettävässä rahoituksessa, kannan kasvava kehityssuunta on vieläkin suurempi.

Liitteen I sellaisista lajeista, jotka ovat olleet vähenemässä pitkällä aikavälillä, noin 35 prosentin kehityssuunta on kasvava tai vakaa lyhyellä aikavälillä. Tämä on selvä merkki niiden suojelutason vakautumisesta ja joissakin tapauksissa kohenemisesta. Lajeista, jotka ovat vähenemässä pitkällä aikavälillä, 45 prosenttia on kuitenkin vähenemässä myös lyhyellä aikavälillä, mikä viittaisi siihen, että tämän laskusuunnan kääntämiseksi vaaditaan vielä paljon huomiota ja ponnistuksia.

Kaavio 13 – Pesivän kannan pitkän aikavälin (vuodesta 1980) kehityssuunta (%) liitteittäin

Kurki (Grus grus) on symbolinen liitteeseen I kuuluva laji, jonka pesimis-, lepäämis- ja talvehtimisalueet on suojeltu Natura 2000 -verkostossa ja johon on kohdistunut monia suojelutoimia. Sen kannan elpyminen on ollut merkittävää sekä lukumäärän että levinneisyyden osalta siitä lähtien, kun lintudirektiivi tuli voimaan 1980-luvun alkupuolella.