Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus neuvoston direktiiviksi direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta telepalveluihin sovellettavan arvonlisäverojärjestelmän osalta" () (97/C 287/08)

Neuvosto päätti 4. maaliskuuta 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 99 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta.

Asian valmistelusta vastannut talous-, raha- ja valuutta-asiain jaosto hyväksyi lausuntonsa 13. toukokuuta 1997. Ilman valmisteluryhmää työskennellyt esittelijä oli Kenneth Walker.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28. ja 29. toukokuuta 1997 pitämässään 346. täysistunnossa (toukokuun 28. päivän 1997 kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 92 ääntä puolesta, 2 vastaan, ja neljä pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

Telepalveluista veloitettava arvonlisävero on erittäin monimutkainen asia. Tällä hetkellä palvelut kuuluvat kuudennen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan piiriin, mutta kaikki viisitoista jäsenvaltiota ovat anoneet samansisältöistä poikkeuslupaa, joka on niille myönnetty (). Myönnetyn poikkeusluvan teksti esitetään liitteessä 1. Poikkeus tulee voimaan joko huhtikuussa tai heinäkuussa jäsenvaltiosta riippuen (mutta sitä voidaan soveltaa taannehtivasti 1. tammikuuta 1997 lähtien kunkin jäsenvaltion harkinnan mukaan) ja se poistaa telepalvelut 9 artiklan 1 kohdan vaikutuspiiristä ja liittää ne 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan piiriin ja siten 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan piiriin. Ehdotetussa direktiivissä luotaisiin uusi 9 artiklan 2 kohdan f alakohta, jossa säädettäisiin telepalvelujen suorittamisesta ja jossa samalla poistettaisiin kyseiset palvelut 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan piiristä ja siten myös 9 artiklan 3 kohdan b alakohdasta. Se korvattaisiin sitten aikanaan ehdotetulla uudella yhteisellä alv-järjestelmällä, jos ja kun se tulee voimaan. Telepalvelujen alv-säännösten kehityksessä voidaan siten tulevina vuosina havaita neljä erillistä vaihetta. Liitteessä 2 on esitetty, miten muuttuvat vaatimukset vaikuttavat palvelun suorittajiin ja kuluttajiin tuona aikana.

2. Nykyjärjestelmä

2.1. Komission ehdotuksen lähtökohtana on, että nykyisin voimassa olevissa säännöksissä ei oteta huomioon telepalvelujen teknistä kehitystä ja että muutokset ovat välttämättömiä nykylainsäädännöstä johtuvien verotulojen menetysten ja kilpailuvääristymien välttämiseksi. TSK hyväksyy tämän näkökohdan.

2.2. Artiklan 9 kohdassa 1 määritellään palvelun suorituspaikaksi paikka, johon palvelun suorittaja on sijoittautunut. Jos suorittajan liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka sijaitsevat EU:n ulkopuolella, EU:ssa sijaitseville asiakkaille suoritetuista palveluista ei makseta alv:ta. EU:ssa sijaitsevien yritysten tulee kuitenkin veloittaa jäsenvaltiossaan voimassa olevan verokannan mukainen alv palveluista, jotka on suoritettu EU:n ulkopuolella sijaitseville asiakkaille. Mikäli kyseinen asiakas on rekisteröitynyt elinkeinonharjoittaja, alv:ta voidaan hakea takaisin kolmannentoista direktiivin mukaisesti, mutta menettely on työläs ja todennäköisesti karkottaa mahdollisia asiakkaita; yksityiset tilaajat eivät saa hyvitystä. Nykyisellään vero vääristää kilpailua merkittävästi ja asettaa EU:n teleyritykset epäedulliseen kilpailuasemaan verrattuna EU:n ulkopuolisiin palvelun suorittajiin.

2.2.1. Televiestintätekniikan viimeaikainen kehitys luo mahdollisuuden tarjota sekä liike-elämälle että tavallisille kuluttajille täysimittaiset palvelut ilman että palvelun suorittaja sijaitsee fyysisesti palvelun vastaanottajan valtiossa. Esimerkiksi EU:n ulkopuolella sijaitsevalle paikkakunnalle voidaan nyt ottaa (ilmainen) puhelu, joka laukaisee automaattisen paluupuhelun ko. paikasta. Syntynyttä yhteyttä voidaan sitten käyttää reittinä mihin tahansa maailman kolkkaan suuntautuvalle puhelulle, myös tilaajan omassa maassa sijaitsevaan numeroon, mutta koska puhelu tulee EU:n ulkopuolelta, siitä ei tarvitse maksaa alv:ta.

2.2.2. Veroedut ovat niin suuria yksityiskäyttäjälle ja yrityksille, jotka eivät voi saada palautusta maksamastaan alv:sta ollenkaan tai vain osittain (esimerkiksi pankit), että näiden palvelujen tuottaminen on lisääntynyt nopeasti. Tämän kehityksen voidaan odottaa jatkuvan ja voimistuvan. Merkittävän kilpailuvääristymän lisäksi tuloksena on alv:sta saatujen kokonaistulojen huomattava väheneminen jäsenvaltioissa.

2.3. Yllä mainituista syistä TSK on samaa mieltä entistä paremman järjestelmän tarpeesta.

3. Poikkeuslupa

3.1. Samoista syistä jäsenvaltiot ovat halunneet anoa liitteessä 1 mainittua poikkeusta. Poikkeusluvat ovat jo astuneet voimaan eräissä jäsenvaltioissa ja tämän vuoden heinäkuun loppuun mennessä ne ovat voimassa niissä kaikissa. Poikkeus on voimassa 31. joulukuuta 1999 saakka tai kunnes ehdotettu direktiivi astuu voimaan, sen mukaan kumpi vaihtoehto toteutuu aiemmin.

3.2. Poikkeusluvassa määritellään palvelujen suorituspaikaksi asiakkaan sijaintipaikka ja viestintäpalvelut on tässä suhteessa asetettu samaan asemaan muihin palveluihin esimerkiksi lakimiesten, kirjanpitäjien, konsulttien ja insinöörien tarjoamiin nähden. Poikkeuksen myötä EU:ssa sijaitsevien teleyhtiöiden ei tarvitse veloittaa alv:ta EU:n ulkopuolelle toimitetuista palveluista, mikä on merkittävä parannus nykyjärjestelmään.

3.3. Kun yhdessä jäsenvaltioissa sijaitseva palvelun suorittaja toimittaa veronalaisen palvelun toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalle rekisteröityneelle elinkeinonharjoittajalle, kuluttaja maksaa alv:n omaan valtioonsa "käännetty verovelvollisuus" -periaatteen mukaisesti mutta voi sitten käyttää maksua vähennyksenä kokonaisverotuksessaan. Näin elinkeinonharjoittajan ei tarvitse tällä hetkellä voimassa olevan järjestelyn mukaisesti anoa sitä takaisin kahdeksannessa direktiivissä mainitun monimutkaisen ja pitkällisen menettelyn avulla, mikä on myös merkittävä etu.

3.4. Kun EU:n ulkopuolella sijaitseva palvelun suorittaja toimittaa palveluja EU:ssa sijaitsevalle rekisteröityneelle elinkeinonharjoittajalle, poikkeus noudattaa samaa "käännetty verovelvollisuus" -menettelyä. TSK hyväksyy tämän johdonmukaisena kehityskulkuna mutta epäilee, onko mahdollista valvoa tätä vaatimusta tehokkaasti, kun muistetaan, ettei EU:n ulkopuolisia palvelun suorittajia, jotka eivät toimi elinkeinonharjoittajina unionin alueella, voida vaatia toimittamaan veroviranomaisille yksityiskohtaisia tietoja EU:ssa sijaitseville asiakkaille toimitetuista palveluista. Näyttäisi siltä, että viranomaiset olisivat hyvin riippuvaisia tilaajien halukkuudesta ilmoittaa sitoumuksestaan, vaikka onkin mahdollista tutkia osittain verovapaiden yritysten kirjanpitoa.

3.5. Kun EU:n ulkopuolella sijaitseva palvelun suorittaja toimitti palveluja yksityiskäyttäjille EU:ssa, suorittajaa voitiin vaatia rekisteröitymään kussakin jäsenvaltiossa, jossa se oli toimittanut samanlaisia palveluja, kun asianosaiset jäsenvaltiot käyttivät niille 9 artiklan 3 kohdan b alakohdassa myönnettyä toimivaltaa.

3.5.1. Artiklan 9 kohdan 2 alakohdassa e tehdään varauksia artiklan 9 kohdan 3 alakohtaan b, jossa todetaan, että kaksinkertaisen verotuksen, verottomuuden ja kilpailuvääristymän välttämiseksi jäsenvaltiot voivat, mikäli se on niiden mielestä tarkoituksenmukaista, todeta, että artiklan mukaan EU:n ulkopuolella sijaitseva palvelun suorituspaikka sijaitsee sen valtion alueella, jossa palveluja käytetään tai nautitaan. Koska artiklan sanamuoto on tulkinnanvarainen, jäsenvaltioille jää mahdollisuus soveltaa artiklaa eri tavoin samanlaisissa olosuhteissa. Tämä todennäköisesti ennemminkin aiheuttaisi kuin estäisi kilpailuvääristymiä, ja tässä mielessä säännös on epätyydyttävä.

3.5.2. Tämä vaatimus näyttäisi myös olevan vaikea panna toimeen, jos palvelun suorittajat, joilla ei ole varsinaista toimipaikkaa EU:ssa, kieltäytyisivät noudattamasta sitä, kuten näyttää todennäköiseltä. Tässä tapauksessa tulisi luoda jokin toinen veron laskemis- ja kantamisjärjestelmä.

3.6. TSK:n mielestä tämä poikkeusluvin säännelty tilanne on kaiken kaikkiaan selvä parannus nykyjärjestelmään, vaikka siinä onkin vielä vakavia puutteita.

4. Direktiiviehdotus

4.1. Direktiiviehdotuksessa telepalvelut siirrettäisiin 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan ja siten 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan piiristä, ja sisällytettäisiin uuden 9 artiklan 2 kohdan f alakohdan säännöksiin. Siinä itse asiassa määritellään palvelun suorituspaikaksi asiakkaan sijoittautumispaikka, mikäli joko palvelun suorittaja tai asiakas sijaitsevat EU:n ulkopuolella. Sen sijaan jos sekä asiakas että palvelun suorittaja sijaitsevat EU:ssa, suorituspaikkana on suorittajan sijoittautumispaikka, olkoonpa näiden sijoittautumispaikka samassa jäsenvaltiossa tai ei.

4.2. Kun asiakas ja suorittaja sijaitsevat samassa jäsenvaltiossa, tilanne olisi käytännössä sama kuin mitä nyt on määritelty poikkeusluvassa ja direktiiviehdotuksessa.

4.3. Kun sekä asiakas että palveluiden suorittaja sijaitsevat EU:ssa mutta eri jäsenvaltioissa, yksityiskäyttäjien asema säilyisi edelleen muuttumattomana, mutta rekisteröityneet elinkeinonharjoittajat maksaisivat alv:ta suorittajan jäsenvaltioon eivätkä omaan jäsenvaltioonsa; siksi niiden tulisi hakea palautusta kahdeksannessa direktiivissä mainitun menettelyn avulla eikä verovähennysoikeutta käyttämällä.

4.3.1. Tämä olisi huomattava haitta yrityksille, koska kahdeksannen direktiiviin menettely on monimutkaisempi ja vie enemmän aikaa, mutta toisaalta sen avulla verotuotto olisi luultavasti suurempi, koska viranomaisten on helpompi valvoa palvelun suorittajan veloittamaa alv:tä kuin "käännettyä verovelvollisuutta" ja veronkierto todennäköisesti vähenee.

4.3.2. On huomattava, että niin poikkeusluvan ja direktiiviehdotuksen kuin nykyjärjestelmänkin mukaan yksityiskäyttäjät maksaisivat alv:n palvelujen suorittajalle, ja koska heillä ei ole todellista mahdollisuutta saada perittyä veroa takaisin, se jäisi palvelujen suorittajan jäsenvaltion hyväksi. Koska kulutus tapahtuu selvästi kuluttajan jäsenvaltiossa, kuvattu tilanne ei ole johdonmukainen sen käsityksen kanssa, että alv on kulutusvero, mutta todennäköisesti tätä ei voida välttää käytännössä.

4.4. Kun palvelujen suorittaja sijaitsee EU:n ulkopuolella mutta tilaaja EU:ssa, direktiiviehdotuksen mukaan tilanne ei perustaltaan eroa poikkeusluvan mukaisesta tilanteesta muilta kuin niiltä osin, että 9 artiklan 3 kohdan b alakohta ei olisi enää voimassa. Tämän johdosta erilainen kohtelu ei olisi enää mahdollista eri jäsenvaltioissa riippuen siitä ovatko ne päättäneet käyttää tai olla käyttämättä niille kyseisessä artiklassa suotua valtaa eri tilanteissa. Tätä on pidettävä edistysaskeleena.

4.5. Myös tähän tapaukseen soveltuvat kohdassa 3.5.2 esitetyt huomiot todennäköisistä käytännön vaikeuksista saada palvelun suorittajat rekisteröitymään poikkeussäännön nojalla, kun niillä ei ole varsinaista toimipaikkaa EU:n alueella. Direktiiviehdotuksen mukaan niitä vaadittaisiin kuitenkin rekisteröitymään vain yhdessä jäsenvaltiossa ja tämä rekisteröinti kattaisi kaikki niiden taloudelliset toimet EU:ssa, kun taas poikkeuksen mukaan niitä vaadittaisiin rekisteröitymään erikseen kussakin jäsenvaltiossa, jossa heillä on yksityisasiakkaita. Myös tämä on parannus entiseen ja sen avulla voitaisiin mahdollisesti saada entistä useampi palvelun suorittaja noudattamaan vaatimusta, mutta kaikissa viidessätoista jäsenvaltiossa tehtäviin liiketoimiin liittyvä vero kertyisi rekisteröintivaltiolle.

5. Uusi yhteisjärjestelmä

5.1. Koska uudesta yhteisjärjestelmästä annetuissa ehdotuksissa kaavailtiin alv-tuottojen keskittämistä, EU:iin sijoittautuneet ja toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalta palvelun suorittajalta palveluja saavat rekisteröityneet elinkeinonharjoittajat saisivat alv-palautuksen omasta jäsenvaltiostaan käyttäen verovähennysoikeutta, eikä niiden tarvitsisi käyttää kahdeksannessa direktiivissä mainittua menettelyä palautuksen anomiseksi palvelun suorittajan jäsenvaltiosta. Tämä yksinkertaistaisi huomattavasti prosessia yritysten osalta ja olisi siksi merkittävä etu. Enää ei olisi merkitystä sillä, että vero maksetaan "väärään" jäsenvaltioon, koska kaikki alv-tuotot ohjautuisivat yhteisrahastoon.

5.2. Ongelmia syntyy edelleenkin pyrittäessä varmistamaan, että sellaiset palvelun suorittajat, joilla ei ole EU:ssa varsinaista toimipaikkaa noudattavat rekisteröitymisvaatimuksia. Tämä on järjestelmän luontainen heikkous, johon lienee aihetta puuttua.

6. Päätelmä

TSK:n mielestä direktiiviehdotus parantaa tilannetta riittävästi nykyisiin poikkeusjärjestelyihin verrattuna, ja siksi se hyväksyy ehdotuksen.

Bryssel, 28. toukokuuta 1997.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() EYVL C 78, 12.3.1997, s. 22

() Neuvoston 17. maaliskuuta 1997 tekemät päätökset (EYVL L 86, 28.3.1997).

LIITE 1

Neuvoston 17. maaliskuuta 1997 poikkeusluvan myöntämisestä tekemien päätösten tärkeimmät artiklat

1 artikla

Poiketen siitä, mitä direktiivin 77/388/ETY 9 artiklan 1 kohdassa säädetään, myönnetään (JÄSENVALTIOLLE) lupa sisällyttää telepalvelut kyseisen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan soveltamisalaan. Jos jäsenvaltio käyttää tätä mahdollisuutta, sen on sovellettava direktiivin 77/388/ETY 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan säännöksiä myös näihin palveluihin.

Telepalveluina pidetään palveluja, joiden tarkoituksena on signaalien, kirjoitettujen, kuvallisten ja ääniviestien tai eri tyyppisten tietojen välittäminen, lähettäminen ja vastaanottaminen johtimella, radioteitse, optisesti tai muulla sähkömagneettisella menetelmällä, mukaan luettuna tällaisen välitys-, lähetys- tai vastaanottokapasiteetin käyttöoikeuden siirto tai käyttöluvan myöntäminen.

2 artikla

Tätä päätöstä voidaan soveltaa 1 päivänä tammikuuta 1997 tai sen jälkeen toteutuneisiin verotettaviin telepalvelutapahtumiin. Sitä sovelletaan myös ennakkomaksuihin, jotka on maksettu telepalveluista ennen tämän päätöksen täytäntöönpanoa jäsenvaltiossa, jos ennakkomaksut on maksettu päätöksen voimaantulopäivän jälkeen suoritetuista telepalveluista.

3 artikla

Tässä päätöksessä tarkoitettua lupaa sovelletaan 31 päivään joulukuuta 1999 saakka, tai jos telepalvelujen verotuspaikan muuttamisesta annettava direktiivi tulee voimaan tätä aikaisemmin, kyseiseen päivään saakka.

LIITE II

>TAULUKON PAIKKA>