Ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS hallinnollisesta yhteistyöstä välillisen verotuksen (ALV) alalla annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 218/92 muuttamisesta

(Komission esittämät)

PERUSTELUT

1. Yleistä taustaa

1.1. Johdanto

Euroopan unioniin on kehittymässä tietoyhteiskunta. Kaupankäynnin muodot muuttuvat nopeasti, ja sähköinen kaupankäynti lupailee Euroopalle merkittävää vaurastumista. Sähköisen kaupan markkinoiden maailmanlaajuisuus merkitsee sitä, että kaupalla ei ole perinteisiä maantieteellisiä ja taloudellisia rajoja, ja sen vuoksi sitä pystyvät parhaiten käyttämään hyväkseen ne, jotka ovat parhaassa asemassa sen hyödyntämistä ajatellen. Yksi yhteisön merkittävimmistä taloudellisista haasteista tällä hetkellä onkin varmistaa, että nämä työllisyyden ja vaurastumisen lisäämisen mahdollisuudet käytetään Euroopassa mahdollisimman hyvin hyödyksi. Tähän haasteeseen vastatakseen sekä eurooppalaisen liike-elämän että julkisten instituutioiden on osallistuttava luovaan muutosprosessiin, jolla varmistetaan, että kaikki mahdollisuudet tunnistetaan, hyödynnetään ja toteutetaan.

Sekä liike-elämä että hallintoviranomaiset pitävät selkeää ja täsmällistä lainsäädäntöympäristöä välttämättömänä edellytyksenä sellaisen luottamuksen ilmapiirin syntymiselle, jossa yritykset voivat tehdä investointeja ja käydä kauppaa. Liian mutkikkaat säännöt saattavat tukahduttaa taloudellista aktiivisuutta edistävän luovuuden, mutta myös lainsäädännön horjuvuus voi olla aivan yhtä tuhoisaa.

Verotusjärjestelmää koskevat päätökset tulevat vaikuttamaan ratkaisevasti siihen, pystyykö sähköinen kaupankäynti lunastamaan sille asetetut odotukset. On tärkeää, että verotus ei ole kasvun esteenä, vaan pikemminkin tukee ilmapiiriä, jossa kasvu voi toteutua samalla kun kaikkien osapuolten edut turvataan. Veroviranomaisten kannalta tämä on tällä hetkellä ehkä kaikkein tärkein kysymys, jota joudutaan nykyisin pohtimaan. Komissio on todennut tämän tilanteen, ja uudessa arvonlisäverostrategiassaan se onkin tuonut esiin tarpeen nykyaikaistaa olemassa olevia arvonlisäverosäännöksiä [1]. Tämän hankkeen tulisi sisältää arvonlisäverojärjestelmän yksinkertaistamiseen ja lujittamiseen tähtääviä toimenpiteitä, joilla edistetään laillista liiketoimintaa sisämarkkinoilla. Tarkoituksena on parantaa sisämarkkinoiden toimivuutta kyseenalaistamatta pitkän aikavälin oikeudellista ja poliittista sitoutumista lopulliseen verotusjärjestelmään ja sen edellyttämään yhdenmukaisuusasteeseen. Tämä ehdotus tiettyihin sähköisessä muodossa toimitettaviin palveluihin sovellettavasta verotuksesta on ensimmäinen askel tämän strategian täytäntöönpanossa.

[1] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille "Strategia sisämarkkinoiden arvonlisäverojärjestelmän toiminnan parantamiseksi" KOM (2000) 349 lopullinen.

Lissabonissa 23.-24. maaliskuuta 2000 kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi päätelmissään, että yhtenä toimenpiteenä sähköisen kaupankäynnin täysimittaiseksi hyödyntämiseksi EU:ssa on sähköistä kaupankäyntiä koskevien sääntöjen oltava ennakoitavia ja niiden on saavutettava liike-elämän ja kuluttajien luottamus. Tällä ehdotuksella pyritään edistämään tämän tavoitteen saavuttamista.

1.2. Tähänastinen kehitys

Euroopan komissio alkoi vuonna 1997 tutkia sähköistä kaupankäyntiä verotuksen kannalta, kun se oli todennut, että kehittymässä oleva sähköinen liiketoimintaympäristö, ja erityisesti Internetin kasvu kansainvälisen kaupankäynnin välineenä, nostaa useita uudenlaisia kysymyksiä EU:n uuden arvonlisäverojärjestelmän ratkaistavaksi. Sähköisen kaupankäynnin kasvun todennäköiset vaikutukset yhteisöveroihin tutkittiin tarkasti läheisessä yhteistyössä kaikkien 15 jäsenvaltion verohallinnon edustajien kanssa. Tarkoituksena oli pyrkiä tunnistamaan mahdolliset ongelmakohdat sekä löytämään niihin ratkaisuvaihtoehtoja.

Sähköisen kaupankäynnin vaikutuksia arvonlisäveroon ja tulleihin selvitelleessä välikertomuksessa [2] todettiin, että monissa tapauksissa olemassa olevat mekanismit ja oikeudellinen perusta riittävät varmistamaan, että verot tulevat kerätyiksi, mutta viranomaisten on kuitenkin oltava tietoisia liiketoimien muodon ja määrän muutosten todennäköisistä vaikutuksista. Tämä pätee erityisesti silloin, kun yksityisasiakkaat ostavat tavaroita sähköisen verkon välityksellä, mutta tavarat toimitetaan perinteiseen tapaan. Arvonlisäveroasioissa näitä myyntitapahtumia kohdellaan samoin kuin muitakin etäkaupan muotoja (esim. kuvasto-, puhelin- ja postimyynti). Näiden liiketoimien verotukseen on olemassa vakiintuneet käytännöt: yhteisön ulkopuolisista maista ostetuista tavaroista kannetaan vero tuonnin yhteydessä, vientituotteilta ei peritä arvonlisäveroa ja yhteisön sisäiseen tavarakauppaan sovelletaan erityisesti etäkauppaa varten luotua järjestelmää, jolloin arvonlisävero maksetaan joko myyjän tai ostajan kotimaassa (riippuen lähinnä myyjän harjoittaman liiketoiminnan laajuudesta). Näihin sääntöihin komissio ei ehdota tällä hetkellä mitään muutoksia. Tämän tyyppisen myynnin kasvu näyttää kuitenkin olevan tosiasia, ja se vaatii huomion kiinnittämistä pienten tavaraerien tuontiin sovellettavien tulliselvitysmenettelyjen yksinkertaistamiseen sekä tarvittaessa yhteisön sisäistä etäkauppaa koskevien sääntöjen päivittämistä. Komissio on jo aloittanut työn ensin mainitun asian parissa ja aikoo käsitellä yhteisön sisäistä etäkauppaa uudessa arvonlisäverostrategiassaan.

[2] Asiakirja XXI/98/0359, 3.4.1998, joka on saatavana Internet-sivulta http://europa.eu.int/comm/dgs/taxation_customs/

Nyt käsillä oleva ehdotus keskittyy digitaalisiin verkkopalveluihin ja erityisesti lopullisille kuluttajille suunnattuihin palveluihin, joiden todettiin välikertomuksessa olevan ongelmallisia verotuksen kannalta. Verkkopalvelut ovat uudentyyppisiä liiketoimia, joita ei ole otettu huomioon nykyistä lainsäädäntöä laadittaessa. Lisäksi tällä hetkellä veroviranomaisten käytössä olevat valvonta- ja täytäntöönpanokeinot ovat tietyissä suhteissa riittämättömiä.

Vaikka tällä hetkellä verotulot eivät olekaan suuremmin uhattuna, pitkällä aikavälillä sähköisen kaupankäynnin kasvu saattaa muodostua ongelmaksi verohallinnolle. Sähköisen kaupankäynnin järjestelmät ja toimintatavat ovat muuttuneet ja muuttuvat koko ajan. On olemassa vaara, että tämä kehitys kulkee verotuksen kannalta vahingolliseen suuntaan, elleivät veroviranomaiset ryhdy ajoissa ennakoiviin toimiin.

Yksi välikertomuksen keskeisimmistä suosituksista oli, että olemassa olevat verot voidaan saada ja saadaan toimimaan uudessa ympäristössä, eikä näin ollen ole tarvetta harkita uusia tai erityisiä veroja nimenomaan sähköistä kauppaa varten. Tämä edellyttää muutoksia nykyiseen lainsäädäntöön, mutta selvää on myös se, että puhtaasti lainsäädännöllinen lähestymistapa sähköisen kaupan verottamiseen ei yksin pysty ratkaisemaan ongelmaa. Sähköinen kaupankäynti on luonteeltaan aidosti maailmanlaajuinen prosessi, eikä mikään verotusjärjestelmä yksin pysty vastaamaan kaikkiin sen esiin nostamiin kysymyksiin. Tarvitaan siis kansainvälistä yhteistyötä. Verotuksen onnistuminen riippuu paljon muun muassa siitä, pystytäänkö asiassa saavuttamaan kansainvälinen yksimielisyys, jonka avulla vältetään kaksoisverotus ja toisaalta perusteeton verottamatta jättäminen sekä annetaan samalla liikeyrityksille turva ja varmuus omista velvollisuuksistaan. Tätä varten komissio hyväksyi kesäkuussa 1998 joukon suuntaviivoja [3] pohjaksi kehitykselle sekä ennen kaikkea kehyksiksi yhteisön sisäiselle keskustelulle asiasta. Niiden tarkoituksena oli myös toimia yhteisenä perustana EU:n ja sen jäsenvaltioiden kannalle epäsuoraan verotukseen liittyvissä kysymyksissä saman vuoden lokakuussa Ottawassa pidetyssä OECD:n ministerikokouksessa.

[3] Sähköinen kaupankäynti ja epäsuora verotus - komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille ja talous- ja sosiaalikomitealle - KOM (1998)374 lopullinen, joka on saatavana Internet-sivulta http://europa.eu.int/comm/dgs/taxation_customs.

Vaikka suuntaviivat onkin muotoiltu ennen kaikkea EU:n omaa arvonlisäverojärjestelmää ajatellen, niissä tunnustetaan asianmukaisesti myös kansainvälisen sopimisen merkitys. Yhteisön noudattaman epäsuoran verotuksen ei pitäisi vaikuttaa millään tavalla sen kauppakumppaneihin. Kaikki EU:n sisällä tapahtuva kulutus on arvonlisäveron alaista, kun taas EU:n ulkopuolelle suuntautuvat toimitukset eivät ole. Tämä osoittaa yhteisön arvonlisäverojärjestelmän luonteen yleisenä kulutukseen kohdistuvana verona.

Komission tiedonantoa käsiteltiin Ecofin-neuvoston kokouksessa 6. heinäkuuta 1998, jolloin jäsenvaltiot sopivat komission ajamien suuntaviivojen pohjalta periaatteista, jotka muodostaisivat perustan yhteisön yhtenäiselle panokselle OECD:n Ottawan konferenssissa. Siellä vahvistettiin myös poliittinen kehys, jonka sisällä yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään sähköisten kaupankäyntijärjestelmien vuoksi tarvittavat muutokset on nyt määrä tehdä. Nyt käsillä olevan ehdotuksen tavoitteena on ennen kaikkea toteuttaa nämä selkeät poliittiset päätökset.

Neuvosto hyväksyi kolme pääperiaatetta. Ensimmäinen oli, että sähköistä kaupankäyntiä varten ei tarvitse luoda uusia veroja, vaan olemassa olevia veroja, erityisesti arvonlisäveroa, on muutettava niin, että niitä voidaan soveltaa sähköiseen kauppaan.

Toinen periaate oli, että kulutusveroa määrättäessä sähköisessä muodossa tapahtuvaa toimitusta ei voida katsoa tavarantoimitukseksi. EU:n arvonlisäverojärjestelmässä sähköistä toimitusta on pidettävä palvelun suorittamisena.

Kolmas periaate oli, että Euroopassa voidaan verottaa vain sellaisia palveluja, jotka myös kulutetaan Euroopassa (toisin sanoen verotuspaikka määräytyy kulutuspaikan mukaan).

Nyt käsillä oleva ehdotus korjaa kuudennen arvonlisäverodirektiivin [4] puutteita näiden palvelujen verotuksen osalta edellä selvitettyjen periaatteiden mukaisesti. Ehdotuksen yleistä taustaa selvitetään tämän asiakirjan luvussa 2 ja lainsäädäntöehdotuksen tarkempi kuvaus ja perustelut on esitetty luvussa 5.

[4] Direktiivi 77/388/ETY, annettu 17 päivänä toukokuuta 1977, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston direktiivillä 1999/85/EY. Asiakirja on saatavana EUR-Lex-tietokannan Internet-sivulta http://europa.eu.int/eur-lex kohdasta 90.30.10.

Neuvosto korosti myös seuraavia seikkoja:

* sähköisen kaupankäynnin arvonlisäverotuksen valvonta ja täytäntöönpano. Näitä käsitellään tämän asiakirjan neljännessä luvussa.

* tarve luoda säännöt paperittoman laskutuksen hyväksymiselle. Komissio on kuullut laajasti liike-elämän ja jäsenvaltioiden edustajia tässä kysymyksessä. Se tulee antamaan lähiaikoina ehdotuksensa yhteisiksi laskutusta koskeviksi standardeiksi, joissa hyväksyttäisiin myös paperiton laskutus yhteisön sisäisessä kaupassa. Komissio näkemyksen mukaan tämä malli voisi muodostaa pohjan kansainväliselle sopimukselle aiheesta.

* EU:n ulkopuolisten sähköisen kaupan harjoittajien sääntöjen noudattaminen pitäisi tehdä kansainvälisten sopimukset huomioon ottaen mahdollisimman helpoksi ja yksinkertaiseksi. Tätä varten komissio ehdottaa, että EU:n ulkopuolisilta sähköisen kaupan harjoittajilta riittäisi rekisteröityminen yhdessä jäsenvaltiossa, jolloin ne voisivat hoitaa kaikki verotukseen liittyvät velvoitteensa yhden maan verohallinnon kanssa.

* tarve luoda järjestelmä, jolla verotukseen liittyvät velvoitteet voidaan hoitaa sähköisessä muodossa. Komissio ehdottaa, että palveluntarjoajille annettaisiin mahdollisuus hoitaa kaikki tavanomaiset verovelvoitteensa sähköisten arvonlisäveroilmoitusten ja kirjanpidon kertomusten muodossa. Tämä tulisi nähdä yleisenä järjestelmää nykyaikaistavana ja helpottavana toimenpiteenä, eikä ole mitään syytä rajoittaa sitä yksinomaan sähköisen kaupan harjoittajiin.

Ottawan kokouksessa laaditussa hallitusten ja liike-elämän hyväksymässä verotusta koskevassa kansainvälisessä yleissopimuksessa [5] nostettiin erityiseksi painopistealueeksi sellaisen kulutukseen kohdistuvan verotusjärjestelmän käyttöönotto, jossa toteutuisivat verotuksen perinteiset perusperiaatteet: puolueettomuus, tehokkuus, varmuus ja yksinkertaisuus. Arvonlisäveron kaltaisten kulutukseen kohdistuvien verojen osalta järjestelmän pitäisi täyttää vielä muutamia erityisvaatimuksia, jotka vastaavat hyvin komission hyväksymiä periaatteita [6].

[5] Sähköinen kaupankäynti: verotusta koskeva yleissopimus - OECD, asiakirjanumero DAFFE/CFA(98)38/REV3. http://www.oecd.org/daf/fa/e_com/Ottawa.htm

[6] Vaikka Ottawan yleissopimuksen päätelmien ja Ecofin-neuvoston periaatteiden välillä onkin tiettyjä eroja sanamuodoissa ja esitystavassa, erot eivät ole merkittäviä, vaan pikemminkin heijastelevat OECD:n laajempaa tehtäväkenttää.

1.3. Sähköisen kaupankäynnin verotuksen perusperiaatteet

Ottawan konferenssin jälkeen edellä kuvatut periaatteet ovat saaneet laajaa kannatusta OECD:n ulkopuolisilta mailta sekä kansallisten verohallintojen alueellisilta ryhmittymiltä. Myös liike-elämän edustajat hyväksyvät ne oikeana tapana edetä asiassa (ks. jäljempänä 1.4 kohta). Ottawan jälkeen haasteena onkin ollut muuttaa laajat periaatteet oikeuden ja käytännön toimenpiteiksi, jotka on mahdollista toteuttaa selkeästi. Komissio ja EU:n jäsenvaltioiden kansalliset veroviranomaiset osallistuvat aktiivisesti OECD:ssä käynnissä olevaan prosessiin ja uskovat edelleen, kuten heti alusta lähtien, että parasta, mitä tavoitteiden edistämiseksi voidaan tehdä, on määritellä selkeästi, miten yhdessä sovitut suuntaviivat vaikuttavat yhteisön sisäiseen verotusjärjestelmään ja sen jälkeen määritellä ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet. Tämä on se tilanne, jossa nyt käsillä oleva ehdotus on tehty.

Koska jäsenvaltioiden Ecofin-neuvostossa heinäkuussa 1998 hyväksymät periaatteet ovat hyvin selkeitä, komissiolla on selkeät poliittiset valtuudet käytännön toteutukseen vaadittavien oikeudellisten toimenpiteiden valmisteluun. Myös Ottawassa aikaansaatu kansainvälinen yhteisymmärrys tukee tätä lähestymistapaa.

1.4. Liike-elämän edustajien kuuleminen

Yhtenä keskeisenä osana sitoutumistaan sähköisen kaupankäynnin edistämiseen komissio on tunnustanut välttämättömäksi sekä liike-elämän että julkisen sektorin edustajien osallistumisen luovaan muutosprosessiin. Liike-elämältä varsinkin kansainvälisten yhteistyöelinten, kuten Global Business Dialogue -järjestön, kautta saatu viesti on johdonmukaisesti ollut se, että kehittyäkseen täyteen laajuuteensa sähköinen kauppa tarvitsee varmoja, läpinäkyviä ja ennakoitavissa olevia sääntöjä, joiden luomiseen kaikkien osapuolten olisi yhdessä osallistuttava. Yhtenä kaikkein kiireellisimmistä haasteista on tuotu esiin verotus ja sen selkeyden ja varmuuden vaatimukset.

Komissio pyrkii omalta osaltaan etsimään Ottawan yleissopimuksen ja Ecofin-neuvoston päätelmien pohjalta käytännön ratkaisuja, jotka kehitetään läheisessä yhteistyössä eurooppalaisen liike-elämän kanssa.

Tässä laajassa neuvotteluprosessissa edettiin, kun yli 100 eurooppalaista liike-elämän edustajaa (mukana myös pk-yritysten edustajia) osallistui Brysselissä tammikuussa 1999 pidettyihin pyöreän pöydän neuvotteluihin EU:n arvonlisäverojärjestelmän ja sähköisen kaupankäynnin mahdollisuuksista. Näin komissiolla oli tilaisuus esitellä käsityksiään siitä, kuinka edellä mainittuja periaatteita voitaisiin kehittää arvonlisäverojärjestelmän yhteydessä ja toisaalta saada palautetta liike-elämän edustajilta. Välittömänä tuloksena näistä neuvotteluista oli epävirallisen kontaktiryhmän perustaminen osapuolten väliseen näkemysten vaihtoon eurooppalaisen verkkokaupan kehityksestä. Useat muutkin epäviralliset ryhmittymät ovat oma-aloitteisesti tarjonneet neuvojaan ja mielipiteitään komission avuksi tässä asiassa.

Liike-elämän viesti on johdonmukaisesti ollut se, että sähköisen kaupankäynnin verotusta koskevissa säännöissä tärkeintä on selkeys. Lisäksi on tuotu esiin tarve saada varmuus siitä, millaisia säännöt ovat ja miten niitä pitää noudattaa. Komissio tunnustaa täysin, että on välttämätöntä pyrkiä poistamaan nykyisen verotusjärjestelmän epäselvyydet ja vääristymät, ja vaikka nyt tehtävä ehdotus ei ratkaisekaan kaikkia neuvotteluprosessin kuluessa esiin tulleita epäkohtia, se on kuitenkin merkittävä askel siihen suuntaan.

2. Ehdotuksen taustaa

Komission verotuksen ja tulliliiton pääosasto julkaisi kesäkuussa 1999 alustavan asiakirjan [7], jossa kartoitetaan yksityiskohtaisia vaihtoehtoja näiden periaatteiden toteuttamiseen arvonlisäverojärjestelmässä sekä hahmotellaan mahdollisia lähestymistapoja lainsäädännön muuttamiseen.

[7] Asiakirja XXI/1201/99 - Epäsuora verotus ja sähköinen kaupankäynti, saatavana Internet-sivulta http://europa.eu.int/comm/dgs/taxation_customs/ .

Asiakirjassa pohdittiin myös, miksi arvonlisäverojärjestelmään tarvitaan muutoksia. Nykyisten säädösten mukaan tilanteessa, jossa palvelun suorittaja on sijoittautunut EU:n ulkopuolelle, EU:n asiakkaille suoritettavista palveluista ei peritä arvonlisäveroa, ellei erikseen toisin määrätä. Vaikka käänteinen verovelvollisuus, joka on eräänlainen itsearviointimuoto palveluja hankkivalle yritykselle, varmistaakin sen, että useimmat yritysten väliset liiketoimet tulevat oikein verotetuksi, nykyisissä säädöksissä ei oteta kattavasti huomioon kaikkia niitä erilaisia palveluja, joita on nykyisin mahdollista toimittaa sähköisesti. Ottaen huomioon, että palvelujen ja aineettomien hyödykkeiden kauppa muodostaa aina vain suuremman osan kansainvälisestä kaupasta, tämä tilanne on korjattava. Tämän lisäksi olemassa olevilla säännöillä ei pystytä kaikissa tapauksissa varmistamaan, että sähköisessä muodossa toimitettavia palveluja voi viedä EU:n ulkopuolelle verottomasti. Lisäksi ulkomaisten yritysten EU:n yksityisille kuluttajille tarjoamien palvelujen arvonlisäverotukselle ei ole olemassa riittävää oikeudellista perustaa. Nämä ongelmat saattavat aiheuttaa merkittävää kilpailun vääristymistä ja asettaa EU:n alueelle sijoittautuneet palveluntarjoajat epäedulliseen kilpailuasemaan EU:n ulkopuolisiin palveluntarjoajiin nähden.

Tämä on erittäin valitettava tilanne, ja sen korjaaminen onkin tämän ehdotuksen välittömänä tavoitteena. Komission toteuttama laajat kuulemiskierros on vahvistanut näkemystä, jonka mukaan tarvittavien muutosten pitäisi perustua mahdollisimman pitkälti nykyisen arvonlisäverojärjestelmän toimintaan. Nyt tehtävä ehdotus perustuukin edelleen käänteisen verovelvollisuuden järjestelmän käyttöön yritysten välisissä liiketoimissa ja siihen liittyvään rekisteröitymisvelvollisuuteen, joka koskee niitä palveluntarjoajia, joiden asiakkaita ovat EU:n yksityiset kuluttajat.

Yritysten välisiä liiketoimia verotetaan käänteisen verovelvollisuuden periaatteiden mukaisesti. Sitä varten tavaran tai palvelun toimittajan on pystyttävä tekemään ero yritysasiakkaiden (arvonlisäverovelvolliset) ja lopullisten kuluttajien (ei arvonlisäverovelvollisia) välillä: veropäätöksiä tehdessään heidän täytyy siis tietää, onko asiakas rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi. Tämä tietenkin kuuluu jo nykyäänkin perinteisen kaupankäynnin verotuskäytäntöön, ja vahvistuksen arvonlisäverorekisteriin kuulumisesta saa myyjän kotimaan veroviranomaisilta. Sähköisessä kaupassa tämä tieto tarvitaan heti kaupantekohetkellä ja sen vuoksi komissio aikookin ryhtyä tarvittaviin toimiin varmistaakseen tiedon välittömän saatavuuden sähköisessä muodossa. Tarpeelliset lainsäädäntötoimenpiteet sisältyvät käsillä olevaan ehdotukseen ja komissio on jo aloittanut tarvittavien teknisten välineiden ja toimenpiteiden valmistelun.

Muille kuin arvonlisäverovelvollisille tarjottaviin palveluihin yhteisön sisällä ei ehdoteta muutoksia, eli EU:n jäsenvaltioiden yritykset veloittavat edelleenkin arvonlisäveron asiakkaalta siinä jäsenvaltiossa, jossa palvelun tarjoajalla on liiketoimintansa kotipaikka, kuten kuudennen direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään. EU:n ulkopuolisille asiakkaille tarjottavien palvelujen suhteen ehdotus sisältää kuitenkin selkeitä säännöksiä, jotka vapauttaisivat sähköisessä muodossa toimitettavat palvelut arvonlisäverosta.

EU:n ulkopuolisia yrityksiä, jotka myyvät palvelujaan yhteisön sisällä oleville asiakkaille, vaaditaan nyt perimään veroa samoin perustein kuin EU-maiden yritykset, silloin kun ne käyvät kauppaa yhteisön alueella. Tämä merkitsee sitä, että niiden on perittävä arvonlisävero ja tilitettävä se veroviranomaisille myynnistään EU:n sisällä oleville lopullisille kuluttajille. Näiden palveluntarjoajien osalta hallinnolliset velvollisuudet tulevat kuitenkin olemaan mahdollisimman kevyitä ja yksinkertaisia. Yksi rekisteröityminen riittää ja hyvin pienet tai satunnaisesti yhteisön alueelle toimituksia tekevät yhteisön ulkopuoliset yritykset rajataan rekisteröitymisvelvollisuuden ulkopuolelle.

Ehdotettavat lainsäädäntötoimenpiteet selvitetään yksityiskohtaisemmin luvussa 5 ja hallinnollisia kysymyksiä käsitellään luvussa 3.

Tässä ehdotuksessa puututaan myös maksullisten radio- ja tv-kanavien ja kertamaksulähetysten verotukseen. Komissio noudattaa tässä neuvoston sille telepalveluiden verotukseen liittyvien toimenpiteiden [8] hyväksymisen yhteydessä esittämää pyyntöä. Näiden erilaisten tekniikoiden lähentyessä toisiaan radio- ja tv-palvelut pitää joka tapauksessa sisällyttää sähköisessä muodossa toimitettavien palvelujen verotusta koskeviin ehdotuksiin. Näistä palveluista on tulossa yhä tärkeämpi kaupallisen toiminnan muoto, joka on paljolti kuluttajien ohjailemaa ja jossa olemassa olevat verotussäännökset syrjivät eurooppalaisia yrityksiä ja antavat EU:n ulkopuolisille toimijoille merkittävän verotuksellisen hintaedun.

[8] Neuvoston direktiivi 1999/59/EY, annettu 17 päivänä kesäkuuta 1999, direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta telepalveluihin sovellettavan arvonlisäverojärjestelmän osalta.

3. Arvonlisäveron hallinnointi ja perintä sähköisessä ympäristössä

3.1. Yritysten velvollisuudet

Komission tarkoituksena on, että tämä ehdotus antaisi sähköisen kaupan harjoittajille selkeän kehyksen, jonka mukaan veloittaa, periä ja tilittää arvonlisäveroa sähköisistä toimituksista.

Pystyäkseen tekemään oikean verotuspäätöksen kaupantekohetkellä palvelun suorittaja tarvitsee joitakin avaintietoja:

- asiakkaan asema verotuksessa: on selvitettävä, onko palvelun vastaanottaja rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi vai yksityinen kuluttaja. Komissio on jo aloittanut VIES [9]-järjestelmän uudistamisen varmistaakseen, että myyjällä on tämä tieto käytettävissään oikealla hetkellä tarvittavassa paikassa. Toimituksista samassa jäsenvaltiossa arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröidylle yritykselle peritään vero (jonka saaja sitten voi vähentää omassa verotuksessaan tavalliseen tapaan), kun taas toisessa jäsenvaltiossa arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröidyltä yritykseltä tavaran tai palvelun toimittaja ei peri arvonlisäveroa, vaan vastaanottaja maksaa verot käänteisen verovelvollisuuden mukaisesti;

[9] VAT Information Exchange Scheme (arvonlisäveroa koskeva tietojenvaihdon järjestelmä).

- kun palvelun vastaanottaja on yksityinen kuluttaja tai yhteisön ulkopuolelle sijoittautunut yritys, palvelun suorittajan on pystyttävä päättämään, minkä maan oikeusjärjestelmän piiriin asiakas kuuluu verotusasioissa. Jos saatavilla olevista tiedoista voidaan perustellusti päätellä, että palvelun vastaanottaja on sijoittautunut yhteisön ulkopuolelle, veroa ei peritä. Sähköisen kaupan nykyinen toimintatapa on aiheuttanut huolta siitä, onko palveluntarjoajilla mahdollisuuksia saada tällaisia tietoja, sillä myyjän ja ostajan välillä liikkuvia dataprofiileja ei ole suunniteltu tätä varten. Henkilöllisyyden varmentamisen standardit ja taso kehittyvät koko ajan. Etusijalle kehityksessä on asetettava luotettavampien tietojen saaminen verotusta varten ja liiketoimien yksinkertaistaminen. Tavoitteena on kehittää varmennettavissa oleva henkilöllisyyden tunnistin, joka voisi toimia hyväksyttävänä osoituksena kulutuspaikasta (direktiivin terminologiassa 'suorituspaikka'). Niistä tiedoista, joita sähköisiä palveluja yksityisille kuluttajille tarjoavilla yrityksillä on tällä hetkellä käytettävissään, varmennettavissa olevan luottokortin laskutusosoitteen pyytäminen turvallisuuden varmistamiseksi ja petosten torjumiseksi vakiintuneen käytännön mukaisesti saattaa olla varteenotettavin vaihtoehto. Verotuksen kannalta osoitetiedoista on merkityksellinen ainoastaan maa eikä asiakkaan muita tietoja tarvita. On kuitenkin todennäköistä, että luottokorttien valta-asema maksuvälineenä sähköisissä liiketoimissa muuttuu muiden maksumenetelmien kehittyessä. Komissio jatkaa työtä erityisesti OECD:n yhteydessä soveltuvien ja käyttökelpoisten menetelmien löytämiseksi suorituspaikan määrittelemiseksi. Kuten luottokorttienkin osalta, tarvitaan ainoastaan tieto asuinvaltiosta tai jostain vastaavasta siteestä, mikä ei aiheuttane ongelmaa nimettömän maksutavan käytön kannalta;

- kyseiseen liiketoimeen sovellettava verokanta. Nykyisten säännösten mukaan myynnissä yhteisön kuluttajille sovelletaan palvelun tarjoajan kotimaan normaalia verokantaa. Tässä yhteydessä on harkittava, voidaanko näennäisesti samanlaisiin tavaroihin ja palveluihin soveltaa erilaisia verokantoja. Komissio aikoo tarkastella tätä kysymystä tekeillä olevassa tarkistuksessa kuudennen arvonlisäverodirektiivin liitteeseen H, jossa luetellaan ne tavarat ja palvelut, joiden myyntiin voidaan soveltaa alennettua arvonlisäverokantaa.

Arvonlisäveron laskuttamisen ja perimisen lisäksi yritykset ovat velvollisia tilittämään rahat edelleen veroviranomaisille sekä toimittamaan vaadittavat tositteet ja ilmoitukset. Veroviranomaisten olisi ryhdyttävä tarvittaviin toimenpiteisiin erityisesti sähköisessä kaupassa, jotta nämä velvoitteet voidaan hoitaa kokonaan sähköisessä muodossa. Joissakin jäsenvaltioissa tällainen veronmaksajien ja verohallinnon välinen yhteys on jo toteutettu, mutta se pitäisi hyväksyä normiksi.

3.2. Yritysten itsearviointi ja velvoitteiden vapaaehtoinen noudattaminen

Arvonlisävero on vero, jonka tehokkuus perustuu ensisijaisesti yritysten suorittamaan itsearviointiin ja velvoitteiden vapaa-ehtoiseen noudattamiseen. Liiketoiminnan harjoittajalla on veronmaksajana velvollisuus ilmoittaa kaupallisesta toiminnastaan veroviranomaisille ja periä, ilmoittaa ja tilittää veronsa asianmukaisesti.

Tämän lähestymistavan tehokkuus voidaan varmistaa vain sillä, että järjestelmässä voidaan kohtuudella ja realistisesti olettaa, että velvoitteiden laiminlyönti havaitaan, korjataan ja siitä määrätään asianmukaiset rangaistukset. Suorana kannustimena toimivan rangaistusten välttämisen lisäksi sääntöjä noudattavat yritykset kaipaavat varmuutta siitä, että ne eivät joudu kohtaamaan epäreilua kilpailua sellaisten yritysten taholta, jotka eivät noudata samoja verovelvoitteita ja käyttävät sitä hyödykseen. Sähköinen kauppa ei eroa tässä muusta kaupankäynnistä ja sen harjoittajilla on siten samanlaiset odotukset.

Arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröityjen palveluntarjoajien kohdalla ilmoitusvelvollisuus pätee jatkossakin. Internetin liiketoimien muuttuessa yhä automaattisemmiksi on tarpeen varmistaa, että käytettävät ohjelmistot täyttävät riittävät vähimmäisvaatimukset tietojen taltioinnin ja jäljitysketjujen suhteen, jotta verotarkastajat voivat niiden avulla varmistaa velvoitteiden noudattamisen. Etäkauppaa harjoittavien yritysten kohdalla tietojen saatavuus tulee todennäköisesti olemaan tärkeämpää kuin yritysten varsinainen sijainti. Ilmoitusvelvollisuutta on kehitettävä sähköiselle kaupankäynnille sopivaan suuntaan. Myös kaukaisen maantieteellisen sijainnin aiheuttamat ongelmat verotarkastusten kannalta on pyrittävä ratkaisemaan.

3.3. Puuttuminen laiminlyönteihin

Sähköisessä kaupassa verovelvoitteiden laiminlyöminen aiheuttaa uusia ja erityislaatuisia ongelmia, jotka veroviranomaisten on otettava huomioon ja ratkaistava. Se on lisäksi viranomaisten velvollisuus velvoitteensa hoitavia ja laillisesti toimivia veronmaksajia kohtaan. Komission petostentorjunnan alakomitea (SCAF) on jo todennut, että arvonlisäverosääntöjä rikotaan perinteisessä kaupankäynnissä huomattavasti [10]. Sähköinen kaupankäynti tuskin poikkeaa tästä, joten veroviranomaisilta odotetaan huomattavaa valppautta myös sen suhteen.

[10] Kertomus hallinnollisesta yhteistyöstä sekä ALV:n perimis- ja valvontamenettelyistä - KOM (2000) 28 lopullinen, 28 päivänä tammikuuta 2000.

Yrityksen kannalta lain määräämien velvoitteiden laiminlyömiseen liittyy useita välittömiä ja vakavia riskejä. Yksi merkittävä riski on se, että syntynyt arvonlisäverovelvollisuus ei poistu salaamalla tai jättämällä ilmoitukset tekemättä toimivaltaisille veroviranomaisille. Oma-aloitteisten velvoitteiden noudattamatta jättäminen ei millään tavalla vähennä tai poista syntyviä verovelkoja, vaan aiheuttaa yritykselle rangaistusvero- ja korkokuluja, jotka vain kasvattavat velkaa.

Yrityksen kannalta (edes EU:n ulkopuolelle sijoittautuneen yrityksen) asettuminen alttiiksi merkittävän suuruisille hoitamattomille veroveloille maailman suurimmalla markkina-alueella ei voi olla järkevää liiketoimintaa. Velat eivät myöskään raukea ajan kuluessa, vaan pysyvät jatkuvasti yrityksen liiketoiminnan taustalla, ja joissakin tapauksissa saattavat jopa siirtyä seuraavalle omistajalle. Lisäksi tällaisen velan olemassaolo tuskin helpottaa laillisten pääoma- tai rahoituslähteiden saatavuutta. Verovelvoitteiden laiminlyömisen niinkin laajalla toimialueella kuin EU:ssa voi olettaa paljastuvan tavallisissa lakisääteisissä tilintarkastuksissa tai verotarkastuksissa. Rangaistusluonteisen arvioverotuksen riski on myös suuri. Lisäksi joissakin tapauksissa yritysten johtoon ja omistajiin saattaa kohdistua myös yksityis- tai rikosoikeudellisia seuraamuksia. Lisäksi yhteisön säännökset keskinäisestä avunannosta ja takaisinperinnästä takaavat sen, että yhdessä jäsenvaltiossa syntynyt verovelka voidaan tosiasiallisesti periä missä tahansa yhteisön alueella.

Laillisesti toimivat yritykset haluavat myös varmistaa oikeussuojansa ja oikeutensa korvauksiin tekijänoikeuksiin ja muihin henkisen omaisuuden loukkauksiin liittyvissä asioissa. Tämän vuoksi ne pyrkivät varmistamaan sen, että ne noudattavat omia lakisääteisiä velvollisuuksiaan.

Vaikka kaikki edellä esitetyt seikat ovat jo sinällään vahvoja perusteita velvoitteiden noudattamiselle, ne eivät yksin riitä, ja varsinkin fyysisesti etäällä sijaitsevia yrityksiä varten tarvitaan suoria täytäntöönpanovälineitä veroviranomaisten käyttöön. Internetissä tapahtuvat väärinkäytökset eivät kuitenkaan ole yksin verotukseen liittyvä ilmiö, vaan liittyvät useisiin muihinkin julkisen vallankäytön alueisiin ja yksityisten oikeuksien ja etujen turvaamiseen. On jo olemassa selkeitä todisteita siitä, että liike-elämän toimijat pitävät tiukasti kiinni omien omistusoikeuksiensa suojasta ja sen toteutumisesta. Sen lisäksi, että ne hakevat oikeusteitse korvausta kärsimistään vahingoista, ne saattavat myös pyrkiä estämään tapahtumassa olevat tappiot. Veroviranomaisten on harkittava samankaltaisia toimenpiteitä aineellisten tappioiden yksilöimiseksi ja korvaamiseksi ja tietyissä tapauksissa estettävä tapahtumassa olevat tappiot.

Jotta pystyttäisiin luomaan sellainen luottamuksen ilmapiiri, jota sähköinen kauppa tarvitsee kehittyäkseen täyteen mittaansa, tarvitaan keinoja puuttua Internetissä tapahtuvaan laittomaan tai julkisia tai yksityisiä etuja loukkaavaan toimintaan. Näihin keinoihin pitäisi kuulua valtuudet välittömiin ja suoriin toimiin sovittujen menettelytapojen mukaisesti silloin, kun jokin osapuoli on kärsinyt jatkuvia ja todennettavissa olevia menetyksiä

Tarvittavien välineiden ja menettelytapojen kehittäminen on osa sähköisen kaupankäynnin kehitysprosessia, ja on olemassa selviä osoituksia siitä, että tässä onnistutaan. Nykyistä kehitystä vievät eteenpäin erityisesti tietyt osapuolet omien etujensa turvaamiseksi, mutta sitä voidaan todennäköisesti soveltaa myös yleisemmin sääntely- ja toimeenpanotarkoituksiin. Itse asiassa tästä syntyvä yhteisvaikutus on omiaan toimimaan yhtenä kantavana voimana sähköisen kaupan luottamuksen ja turvallisuuden muodostumisessa. Tällainen lähestymistapa sopii johdonmukaisesti yhteen veroviranomaisten perinteisen kaupan alalla toteuttamien toimien kanssa, jossa viranomaisten väliintulolla useinkin suojataan muita osapuolia vilpillisiä toimijoita vastaan. Hyvä esimerkki tästä on tullivalvontamenettelyjen lailliselle yritystoiminnalle tarjoama suoja väärennöksiä ja tavaroiden laitonta valmistamista vastaan. Komissio kannustaa kaikkia kansallisia sähköistä kaupankäyntiä valvovia viranomaisia yhteistyöhön ja tietojenvaihtoon.

Komissio jatkaa työtään yhdessä EU:n kansallisten veroviranomaisten kanssa turvallisuuden parantamisen edellyttämien toimenpiteiden määrittelemiseksi ja kehittämiseksi. Tämän työn kuluessa nousee tietenkin esiin kysymyksiä, jotka eivät rajoitu maantieteellisesti EU:n alueelle. Tämän vuoksi komissio jatkaakin OECD:ssä tehtävää työtä kansainvälisen verohallinnon kehittämisessä. Sen on tapahduttava läheisessä yhteistyössä muiden osapuolten kanssa.

4. Sähköisen kaupankäynnin alv-järjestelmän kehitys tulevaisuudessa

Verotuksen ja uuden tietoyhteiskunnan yhteensovittamisessa ei pitäisi olla mitään perustavanlaatuisia ongelmia, mutta joitakin näkökohtia on noussut esiin. Sähköinen kaupankäynti kehittyy jatkuvasti, ja veroviranomaisten, samoin kuin muidenkin asianosaisten, on tehtävä suunnitelmansa ja toimittava sen mukaisesti. Internetin tässä kehitysvaiheessa ja erityisesti uudenlaisten liiketoiminnan mallien ja kaupankäyntitapojen kehittyessä jatkuvasti nykyisen arvonlisäverojärjestelmän täydellinen uudistaminen olisi vielä ennenaikaista, mutta sitä ei voida lykätä loputtomiin. Palvelujen verotusta koskevat yleiset säännökset eivät pysty vastaamaan muutoksiin, joita kansainvälisessä kaupassa on tapahtunut niiden laatimisen jälkeen.

Kuudenteen arvonlisäverodirektiiviin nyt ehdotettavien muutosten tarkoituksena on pikemminkin tuoda esiin täydellisemmän tarkistuksen tarve. Nyt käsillä oleva ehdotus käsittelee vain kapeaa eritysaluetta, sähköisessä muodossa toimitettavien palvelujen verotusta. Palvelujen ja aineettomien hyödykkeiden kaupan ilmiömäistä kasvua ei voida sivuuttaa loputtomiin. Maantieteellisten rajoitusten poistuminen lähestulkoon kokonaan palvelujen tarjoamisen tieltä ja uudet innovatiiviset tuotteet tuovat erityisen selkeästi esiin nykyisten säännösten puutteet.

Veroviranomaiset eivät kuitenkaan voi rajoittua vain varmistamaan, että lainsäädäntö ajantasaistetaan verotettavan taloudellisen toiminnan kehityksen muutosten mukaisesti. Sähköisessä kaupassa järjestelmät, toimintatavat ja säännösympäristö kehittyvät jatkuvasti. Se, mihin suuntaan ne kehittyvät, vaikuttaa myös siihen, kuinka laajasti ja millä tavalla muut osapuolet pystyvät saavuttamaan omia tavoitteitaan. Veroviranomaisten on omalta osaltaan pidettävä huolta siitä, että julkiset edut tulevat turvatuiksi. Toisin sanoen niiden on varmistettava, että sähköinen kaupankäynti ei kehity sellaiseen suuntaan, joka olisi vastoin julkista etua. Tärkeimpänä tavoitteena on varmistettava, että verotus on jatkossakin tasapuolisesta eikä verotettavaa toimintaa ei voida salata.

Kansallisten viranomaisten tavoitteita ei pidä nähdä muiden asianosaisten etujen vastaisina tai sähköisen kaupan kasvun esteinä. Itse asiassa useimmiten, ellei aivan kaikissa tapauksissa, ne soveltuvat yleisiin avoimuuden tavoitteisiin ja luottamuksen lisäämiseen, jotka ovat kasvulle välttämättömiä. Hyvä esimerkki on komission äskettäin antama tiedonanto, joka käsitteli Internetin organisaatiota ja hallinnointia [11]. Tiedonannossa käsiteltiin liiketoiminnan tunnistamis- ja paikantamistarpeita. Pääasiassa WIPOn [12] aloitteesta ICANNin [13] antamiin rekisteröintiohjeisiin on sisällytetty määräyksiä, jotka edellyttävät riittävien tietojen keräämistä ja julkaisemista, niin että niiden perusteella pystytään riittävän varmasti identifioimaan ip-osoitteiden haltijat ja käyttäjät. WIPO on edelleen suosittanut, että yhteydet katkaistaisiin, mikäli annetut tiedot osoittautuvat vääriksi. Tämä on selvästikin ainoa tapa varmistaa tietojen paikkansapitävyys ja sen vuoksi merkittävä myös veroviranomaisten kannalta.

[11] KOM (2000) 202. Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Internetin organisaatiosta ja hallinnoinnista - Kansainvälinen ja eurooppalainen politiikka 1998-2000.

[12] The World Intellectual Property Organisation (Maailman henkisen omaisuuden järjestö).

[13] The Internet Corporation for Assigned Names and Numbers. Tämä on kansainvälinen, yksityinen, voittoa tavoittelematon, teollisuusjohtoinen itsesäätelyelin, joka vastaa Internetin nimi- ja osoitejärjestelmästä.

Komissio jatkaa omalta osaltaan toimia sen varmistamiseksi, että EU:n verotusjärjestelmästä poistetaan kaikki sellaiset piirteet, jotka saattaisivat muodostua sähköisen kaupankäynnin kasvun esteeksi. Tätä varten komissio antaa lähiaikoina ehdotuksensa toimenpiteiksi, joita tarvitaan paperittoman laskutuksen ja sähköisen kirjanpidon käyttöön liittyvien rajoitusten poistamiseen yhteisön sisäisestä kaupasta. Internetiin ja sähköiseen kauppaan liittyvät teknologiset muutokset tarjoavat sekä mahdollisuuden että tehokkaan sysäyksen verotusjärjestelmien uudistamiselle. Komissio jatkaa toimia varmistaakseen, että nämä edut toteutuvat.

5. Direktiivin 77/388/ETY muutosehdotuksen tavoite ja sisältö

Tämän ehdotuksen tarkoituksena on sovittaa kuudes arvonlisäverodirektiivi yhteen Ecofin-neuvoston tekemien päätösten kanssa, jotka koskevat arvonlisäveron perimistä sähköisessä muodossa toimitettavista palveluista sekä maksullisia radio- ja tv-lähetyksiä.

Lähestymistavaksi on valittu edellä mainitun direktiivin 9 artiklan muuttaminen siten, että tällaisista liiketoimista peritään yhteisön arvonlisävero silloin, kun palvelu on tarkoitettu kulutukseen yhteisön sisällä, kun taas yhteisöön sijoittautuneen yrityksen yhteisön ulkopuoliseen kulutukseen tarjoamat palvelut eivät ole EU:n arvonlisäveron alaisia.

Lisäksi ehdotetaan joitakin tuki- tai suojatoimenpiteitä, joiden tarkoituksena on helpottaa veronkantoa sähköisessä liiketoimintaympäristössä sekä yritysten että veroviranomaisten kannalta. Niiden tarkoituksena on myös vahvistaa ilmoitus- ja valvontajärjestelmää.

5.1. Verotuspaikka

Direktiivin 9 artiklan 1 kohtaan ei ehdoteta muutoksia, eli palvelun suorittajan kotipaikka katsotaan edelleen palvelujen suorituspaikaksi, ellei erikseen toisin määrätä.

Myöskään 9 artiklan 2 kohdan a tai b alakohtiin ei ehdotetaan muutoksia. Vaikka ensiksi mainitussa kohdassa mainitut liiketoimet voidaan osittain hoitaa sähköisessä muodossa tai sähköisen verkon välityksellä, periaate, jonka mukaan palvelujen suorituspaikka on omaisuuden sijaintipaikka, säilyy edelleen voimassa. Osapuolten välinen yhteydenpito sähköisessä muodossa ei muuta oleellisesti tapahtuman luonnetta. Sama pätee myös 9 artiklan 2 kohdan c alakohdan toiseen, kolmanteen ja neljänteen luetelmakohtaan.

Direktiivin 9 artiklan 2 kohdan c alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa mainittuja palveluja sen sijaan on täsmennettävä siinä tapauksessa, että ne toimitetaan sähköisessä muodossa, myös radio- tai tv-lähetysten välityksellä. Nämä tapaukset kaipaavat lisäselvitystä. Kun mainittuja palveluja tarjotaan perinteisesti, niin että sekä palvelun suorittaja että vastaanottaja ovat fyysisesti samassa paikassa, nykyisiä verotuksen perusteita ei tule muuttaa.

Tavat, joilla tällaisia palveluja pystytään tarjoamaan asiakkaille, ovat muuttuneet perusteellisesti sen jälkeen, kun nämä säädökset on alun perin laadittu. Palvelujen tarjoajat pyrkivät tavoittamaan mahdollisimman laajan maksavan yleisön, ja maksullisten verkkojen tuomat lähetys- ja levitysmahdollisuudet tarjoavat siihen sopivan keinon. Esimerkiksi maksulliset tv-kanavat tai kertamaksulliset urheilulähetykset ovat jo hyvinkin yleisiä. Verkkojen kapasiteetin lisääntyminen, digitaalilähetysten sekä maksujärjestelmien kehittyminen nopeuttavat tätä kehitystä.

Telepalvelujen verotusta koskevaan neuvoston direktiiviin 1999/59/EY ei ehdoteta muutoksia.

Ehdotettavat toimenpiteet voidaan tiivistää seuraavasti:

1 artiklan 1 kohta

Sähköiset toimitukset viittaavat palvelujen toimituksiin - tämä käy selkeästi ilmi jo nykyisen direktiivin 6 artiklasta. Ehdotus ei vaikuta maksuttomiin palveluihin, esimerkiksi vapaaseen pääsyyn Internetiin tai maksutta ladattaviin ohjelmiin. (Direktiivin 2 artiklasta käy selvästi ilmi, että vain vastikkeelliset palvelujen suoritukset ovat arvonlisäveron alaisia.) Ehdotus rajoittuu siis seuraaviin palveluihin, silloin kun ne toimitetaan sähköisessä muodossa ja maksua vastaan, ja se kattaa myös eri palvelujen käyttöoikeuksien myymisen:

- kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, kasvatus-, viihdetoiminta tai vastaava toiminta, myös tällaisen toiminnan järjestäjän harjoittama toiminta sekä mahdolliset liitännäiset palvelut (9 artiklan 2 kohdan c alakohdan ensimmäinen luetelmakohta). Tähän sisältyvät kaikki radio- ja tv-lähetysten muodot sekä muu sähköisesti välitettävä ääni ja kuva;

- tietokoneohjelmistot: tähän sisältyvät esimerkiksi tietokonepelit;

- tietojenkäsittely (9 artiklan 2 kohdan e alakohdan kolmas luetelmakohta); sisältää erityisesti atk-palvelut, kuten verkkosivujen ylläpidon ja suunnittelun tai vastaavat palvelut;

- tiedon luovutus.

Tällaisten palvelujen käytön on oltava verollista siellä missä ne kulutetaan.

Nykyisissä kuudennen arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan ja erityisesti sen 1 kohdan ja 2 kohdan c ja e alakohdan säännöksissä määrätään kuitenkin, että:

- kolmansiin maihin sijoittautuneiden palveluntarjoajien suorittamat palvelut muille kuin arvonlisäverovelvollisille EU:n sisällä on vapautettu arvonlisäverosta, kun taas EU:hun sijoittautuneiden palveluntarjoajien on perittävä arvonlisävero tällaisista palveluista, koska palvelujen suorituspaikkana on tavallisesti paikka, jossa palvelun suorittajalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka (9 artiklan 2 kohdan e alakohta ei kata tällaisia tapauksia ja ne kuuluvat 9 artiklan 1 kohdan pääsäännön piiriin);

- 9 artiklan 2 kohdan c alakohdassa mainittuihin palveluihin, jotka yhteisöön sijoittautunut palveluntarjoaja suorittaa yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneelle vastaanottajalle tai yhteisöön muualle kuin suorittajan maahan sijoittautuneille verovelvollisille, on lisättävä arvonlisävero, koska palvelun suorituspaikka on paikka, jossa suoritukset tosiasiallisesti tehdään.

Tämä muodostaa yhteisöön sijoittautuneiden palveluntarjoajien kannalta haitallisen kilpailun vääristymän. Tämän vuoksi ehdotuksessa muutetaan kyseisten palvelujen perussäännön mukaiseksi suorituspaikaksi se paikka, jossa palvelun vastaanottajalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka taikka näiden puuttuessa vastaanottajan kotipaikka tai pysyvä asuinpaikka palvelun suorittamispaikassa, (9 artiklan 2 kohdan f alakohdan ensimmäinen kappale). Kun asiakas on arvonlisäverovelvollinen, joka on sijoittautunut muuhun kuin palvelun suorittajan maahan, tällöin asiakas vastaa arvonlisäverosta (ks. 1 artiklan 3 kohta).

Kun palvelun suorittajana on arvonlisäverovelvollinen (joka on sijoittautunut joko yhteisöön tai sen ulkopuolelle) ja vastaanottajana arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolella oleva yksityinen kuluttaja, jonka kotipaikka on yhteisön sisällä, ehdotus sisältää näitä tilanteita varten erityissäännöksen, jonka mukaan palvelun suorituspaikka on se jäsenvaltio, jossa palvelun suorittaja on rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi (9 artiklan 2 kohdan f alakohdan toinen kappale). Tämä säännös on voimassa seuraavin ehdoin:

- palvelun suorittaja on rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi voimassa olevien säännösten mukaisesti. Yhteisöön sijoittautuneen palvelun suorittajan osalta voimassa olevat säännökset tarkoittavat niitä säännöksiä, joita jäsenvaltiot ovat laatineet direktiivin 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla. Yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneisiin palveluntarjoajiin sovelletaan tässä ehdotuksessa esitettyä uutta 22 artiklan 1 kohdan f alakohtaa (joka on ehdotuksen 1 artiklan 4 kohdan b alakohdassa);

- palvelujen vastaanottajana on arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolella oleva yksityinen kuluttaja, jonka kotipaikka on yhteisön alueella.

Tässä tapauksessa

- palvelun suorittajalla katsotaan olevan kiinteä toimipaikka siinä jäsenvaltiossa, jossa se on rekisteröitynyt arvonlisäverovelvolliseksi kuitenkin vain uuden 9 artiklan 2 kohdan f alakohdan kattamien palveluiden osalta ja kun arvonlisäverotunniste ilmoitetaan palvelun suorituksen yhteydessä;

- palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa verovelvollisella katsotaan olevan kiinteä toimipaikka.

Termi "sähköisessä muodossa" määritellään 9 artiklan 2 kohdan f alakohdan kolmannessa kappaleessa. Se ei sisällä sähköisen materiaalin toimittamista kiinteässä muodossa (esim. CD- tai DVD-levykkeet).

Ehdotus voidaan tiivistää seuraavasti:

* Palveluissa, joita EU:n ulkopuolelle sijoittautunut palveluntarjoaja suorittaa EU:n sisällä olevalle asiakkaalle, verotuspaikka on EU:n alueella ja näin ollen palveluista peritään arvonlisäveroa.

* Kun palveluja tarjoaa EU:hun sijoittautunut palveluntarjoaja EU:n ulkopuolella olevalle asiakkaalle, verotuspaikka on asiakkaan kotipaikka, eivätkä palvelut näin ollen ole EU:n arvonlisäverotuksen alaisia.

* Kun EU:hun sijoittautunut palveluntarjoaja suorittaa palveluja verovelvolliselle (eli toiselle liikeyritykselle) toisessa jäsenvaltiossa, palvelujen suorituspaikka on asiakkaan kotipaikka.

* Kun sama palveluntarjoaja suorittaa palveluja yksityishenkilölle EU:n sisällä tai samassa jäsenvaltiossa olevalle arvonlisäverovelvolliselle, palvelujen suorituspaikka on palvelun suorittajan liiketoiminnan kotipaikka.

5.2. Yksinkertaistaminen ja muut toimenpiteet

1 artiklan 2 kohta

Käyttöön otetaan erityinen säännös 9 artiklan 2 kohdan f alakohdassa tarkoitettuihin palveluihin sovellettavan veroprosentin vahvistamiseksi.

1 artiklan 3 kohta

Uudessa 24 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään, että kolmanteen maahan sijoittautunut palvelun suorittaja, jonka ainoa toiminta yhteisön alueella rajoittuu sähköisten palvelujen toimittamiseen ja jää alle vuosittaisen 100 000 euron rajan, on vapautettu arvonlisäverosta.

Tämä on ennen kaikkea käytännön toimenpide, jonka tarkoituksena on helpottaa verotusjärjestelmän toimivuutta ja välttää aiheuttamasta kohtuutonta taakkaa kansainvälisen verkkokaupan kehitykselle ja erityisesti pienyrityksille tai muille sellaisille yrityksille, joiden myynti EU:n asiakkaille on vain satunnaista. Sillä tuskin tulee olemaan suurta vaikutusta verotuloihin, sillä verkkopalveluja ostavat asiakkaat näyttävät selvästi suosivan tunnettuja ja luotettavaksi tiedettyjä palveluntarjoajia.

Lisäksi ehdotuksella ei todennäköisesti ole juuri vaikutusta EU:ssa ja sen ulkopuolella toimivien yritysten tasapuoliseen kohteluun. Useimmissa jäsenvaltioissa on jo nyt olemassa kattorajoja tai muita vastaavia määräyksiä hyvin pienten yritysten varalle. Näin ollen tämä on ongelmana vain silloin, kun johonkin EU:n jäsenvaltioon sijoittautuneella palveluntarjoajalla ei ole mahdollisuutta käyttää hyväkseen verotuksen kattorajaa toisessa jäsenvaltiossa, johon se perustaa toimipisteen, vaan se joutuu vastaamaan veroista heti ensimmäisestä liiketoimesta lähtien. Lisäksi on vaikea löytää todellisia tilanteita, joissa Euroopan unioniin ja sen ulkopuolelle sijoittautuneiden pienten verkkopalveluja tarjoavien yritysten välillä olisi todellista kilpailua. Suurten palveluntarjoajien hallitessa yrityksiltä kuluttajille suuntautuvaa sähköistä kauppaa tämä kysymys on pikemminkin teoreettinen kuin todellinen.

1 artiklan 4 kohta

Uudessa 21 artiklan 1 kohdan a alakohtaan lisätyssä kappaleessa määritellään ehdot, joiden perusteella verovelvollinen vapautuu arvonlisäverovelvollisuudesta sähköisessä muodossa toimitettavien palvelujen osalta, joista säädetään uudessa 9 artiklan 2 kohdan f alakohdassa. Vapautuakseen verovelvollisuudestaan tietyn liiketoimen osalta palvelun suorittajan on täytettävä yhtä aikaa seuraavat kaksi ehtoa:

- palvelun suorittajan on toimittava kullakin alalla tavanomaisesti kaupankäynnissä edellytettävällä valppaudella;

- palvelun suorittajan on tarkastettava luotettavasta ja riippumattomasta lähteestä, että asiakas on yhteisön alueelle sijoittautunut arvonlisäverovelvollinen. Useimmiten tämä tapahtuu tarkistamalla asiakkaan antama arvonlisäverotunniste. Kuten jo edellä mainittiin, tätä tarkistusprosessia pitäisi helpottaa luomalla reaaliajassa toimiva sähköinen varmistusjärjestelmä.

Kun nämä molemmat ehdot täyttyvät, palvelun suorittaja ei ole enää vastuussa arvonlisäverosta kyseisen liiketoimen osalta ja verovelvollisuus siirtyy asiakkaalle. Yritysten välisissä liiketoimissa, jotka ovat todennäköisesti jatkossakin tärkein osa tämän ehdotuksen kattamia sähköisen kaupan liiketoimia, palvelun suorittaja voi näin olla varma, että verovelvollisuutta ei synny jälkeenpäinkään, kun näitä selkeitä ehtoja noudatetaan.

1 artiklan 4 kohta

Ehdotuksen 1 artiklan 4 kohdassa esitetty uusi teksti laajentaa 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalan koskemaan myös 9 artiklan 2 kohdan f alakohdassa mainittuja sähköisessä muodossa toimitettavia palveluja. Tämä merkitsee sitä, että kun tällaisia palveluja tarjoaa ulkomaille sijoittautunut verovelvollinen, arvonlisäverovelvollisuus siirtyy palvelun vastaanottajana olevalle verovelvolliselle (toisin sanoen tilanteeseen sovelletaan käänteistä verovelvollisuutta).

1 artiklan 5 kohta

Artiklan 4 kohdan a alakohtaan ehdotettujen muutosten tarkoituksena on tehdä arvonlisäveroon liittyvien velvollisuuksien noudattaminen helpommaksi erityisesti yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille palvelun suorittajille. Uusittu 22 artiklan 1 kohdan a alakohta antaa verovelvolliselle mahdollisuuden ilmoittaa veron alaisesta toiminnastaan toimivaltaiselle veroviranomaiselle sähköisessä muodossa. Tätä mahdollisuutta ei kuitenkaan ole rajoitettu vain yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille palveluntarjoajille.I

Artiklan 4 kohdan b alakohdassa direktiivin 22 artiklan 1 kohtaan lisättävä uusi f alakohta velvoittaa yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneet verovelvolliset, jotka suorittavat palveluja sähköisessä muodossa yhteisön alueella oleville arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolisille yksityisille kuluttajille rekisteröitymään arvonlisäverovelvolliseksi siinä jäsenvaltiossa, johon palveluja toimitetaan. Tätä sovelletaan kuitenkin vain sellaisiin palveluntarjoajiin, joiden toimitusten arvo ylittää direktiivin 24 artiklan 2 kohdan a alakohdassa rajaksi vahvistetun 100 000 euroa (ks. ehdotuksen 1 artiklan 5 kohta). Lisäksi kun tätä säännöstä tarkastellaan yhteydessä edellä 1 artiklan 1 kohdassa mainittuihin säännöksiin, rekisteröityminen arvonlisäverovelvolliseksi jossakin jäsenvaltiossa merkitsee samalla sitä, että verovelvollisella, jonka liiketoiminnan kotipaikka on yhteisön ulkopuolella, katsotaan olevan kiinteä toimipaikka tässä kyseisessä maassa. Komissio tarkastelee tämän toimenpiteen toimivuutta viimeistään vuoden 2003 lopussa ja raportoi siitä neuvostolle tehden tarvittavat muutosehdotukset.

Artiklan 4 kohdan c alakohdassa säädetään mahdollisuudesta antaa veroilmoitukset sähköisessä muodossa, minkä tarkoituksena on tehdä velvoitteiden noudattaminen helpommaksi yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille palvelun suorittajille. Järjestelmän käyttömahdollisuutta ei kuitenkaan ole rajoitettu vain näihin palveluntarjoajiin.

Artiklan 4 kohdan d alakohdassa säädetään vastaavanlaisesta mahdollisuudesta antaa arvonlisäveron vuosittaiset kirjanpitoilmoitukset ja muut selvitykset sähköisessä muodossa. Kuten edellä, tarkoituksena on tehdä määräysten noudattaminen helpommaksi yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille palvelun tarjoajille, mutta se ei rajoitu pelkästään yhteisön ulkopuolisiin palveluntarjoajiin.

1 artiklan 6 kohta

Epäselvyyksien välttämiseksi on tarpeen yhdenmukaistaa liitteessä H olevassa 7 ryhmässä mainittujen radio- ja televisiopalvelujen kuvausta 9 artiklan 2 kohdan f alakohdassa olevaan kuvaukseen nähden.

Edellä kuvatut lisätoimenpiteet voidaan tiivistää seuraavasti:

* Yritysasiakkaille tehtävistä toimituksista perittävästä verosta vastaa asiakas. Rekisteröityminen arvonlisäverovelvolliseksi on näin ollen tarpeen vain, kun palveluja toimitetaan yksityisasiakkaille.

* Rekisteröintiä ei vaadita EU:n ulkopuolelle sijoittautuneilta yrityksiltä, joiden vuotuinen myynti EU:n jäsenvaltioihin on alle 100 000 euroa.

* Yksi rekisteröintipaikka riittää (yleensä siinä jäsenvaltiossa, johon tehdään ensimmäinen veronalainen toimitus). Näin palveluntarjoaja voi hoitaa kaikki EU:n arvonlisäveroihin liittyvät velvollisuutensa saman maan veroviranomaisten kanssa. Tämä säännös saattaa EU:n jäsenvaltioihin ja EU:n ulkopuolelle sijoittautuneet palveluntarjoajat tosiasiallisesti yhdenvertaiseen asemaan.

* Kaikki rekisteröitymiseen ja veroilmoitusten jättämiseen liittyvät toimenpiteet on myös mahdollista hoitaa kokonaan sähköisessä muodossa.

* Veroviranomaiset järjestävät yritysten käyttöön välineen, jolla asiakkaiden verotuksellinen asema voidaan helposti tarkastaa (toisin sanoen, onko asiakas rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi vai ei) ja näin palvelun suorittaja voi tavallisesti valppaasti toimiessaan päätellä, pitääkö suorituksesta periä arvonlisävero.

6. Asetuksen (ety) N:o 218/92 muutosehdotuksen tavoite ja sisältö

Ehdotus neuvoston direktiiviksi direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta tiettyihin sähköisessä muodossa toimitettaviin palveluihin sovellettavien arvonlisäverojärjestelyjen osalta edellyttää muutosta arvonlisäverotunnisteiden voimassaolon vahvistamisen nykyiseen oikeusperustaan.

Asetuksen (ETY) N:o 218/92 6 artiklan nykyisen sanamuodon mukaan jäsenvaltiot voivat vahvistaa tietyn henkilön arvonlisäverotunnisteen voimassaolon. Vahvistus on kuitenkin rajoitettu henkilöihin, "joita tavaroiden yhteisöluovutukset tai yhteisöpalvelujen suoritukset koskevat".

Koska direktiivin 77/388/ETY muutosehdotuksessa määritellyt sähköisessä muodossa toimitettavat palvelut eivät ole yhteisöpalvelujen suorituksia, asetuksen soveltamisalaa on muutettava siten, että jäsenvaltiot voivat vahvistaa asiakkaan arvonlisäverotunnisteen voimassaolon sähköisessä muodossa toimitettavien palvelujen toimittajalle.

Verovelvolliset, jotka toimittavat palveluja direktiivin 77/388/ETY 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaisesti, eivät ole oikeudellisesti velvollisia varmistamaan sitä, että niiden yhteisössä olevilla asiakkailla on voimassa oleva arvonlisäverotunniste. Komission mielestä asiakkaan arvonlisäverotunnisteen tarkastusmahdollisuus olisi kuitenkin ulotettava näihin palvelujen toimittajiin.

Kun palvelujen suorituspaikkaa irtaimeen aineelliseen omaisuuteen liittyvän asiantuntija-arvion tai työsuorituksen osalta koskeva direktiivi 95/7/EY annettiin, asetusta ei saatettu ajan tasalle siltä osin, että jäsenvaltiot voisivat antaa vahvistuksen arvonlisäverotunnisteen voimassaolosta kyseisten palvelujen toimittajille. Tässä ehdotuksessa vahvistetaan nyt tämä tarkastusmahdollisuus.

Kaupankäynnin helpottamiseksi on välttämätöntä, että arvonlisäverotunnisteen voimassaolo voidaan tarkastaa sähköisesti. Tämän vuoksi tässä ehdotuksessa annetaan tähän mahdollisuus komission päätöksellä, joka perustuu komission täytäntöönpanovallan käyttöön.

Koska neuvosto on päättänyt muuttaa komissiolle myönnetyn täytäntöönpanovallan käyttömenettelyjä, asetuksen muutostarpeen tarjoamaa tilaisuutta käytetään komiteamenettelyjen ajan tasalle saattamiseen.

Komissio tekee tämän ehdotuksen perustamissopimuksen 95 artiklan nojalla, koska ehdotetut toimenpiteet eivät ole säännöksiä verotuksen yhdenmukaistamiseksi, vaan niillä pyritään varmistamaan sähköisessä muodossa tarjottavien palveluiden sisämarkkinoiden toimivuus.

Komission tekemä perustamissopimuksen 95 artiklan valinta oikeusperustaksi on johdonmukainen sen 19. kesäkuuta 1990 tekemään asetusta 218/92/ETY koskeneeseen ehdotukseen (KOM (90) 183) nähden, koska se ehdotti jo siinä perustamissopimuksen 100 a artiklaa (nykyinen 95 artikla) asianmukaiseksi oikeusperustaksi.

Perustamissopimuksen 95 artikla on oikeusperusta 'sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskeville toimenpiteille jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi.' Sopimuksen 95 artiklan 2 kohdan mukaisesti 1 kohtaa ei sovelleta veroja koskeviin säännöksiin tai määräyksiin. Oikeusperusta välillisen verotuksen yhdenmukaistamiselle on perustamissopimuksen 93 artikla.

Komission käsityksen mukaan 2 kohdan rajoitus kieltää perustamissopimuksen 95 artiklan 1 kohdassa määrätyn yleisen säännön soveltamisen silloin, kun veroja koskevat säännökset tai määräykset ovat ehdotetun toimenpiteen pääkohde. Näin olisi esimerkiksi silloin, jos ehdotettu säädös koskisi verovelvollisen tai veroprosentin määrittelyä.

Asetus 218/92/ETY ja siihen ehdotetut muutokset eivät sisällä tällaisia säännöksiä. Säännöksillä pyritään ainoastaan lujittamaan jäsenvaltioiden hallinnollista yhteistyötä asettamalla yhteiset säännöt tietojen vaihdolle ja tietojen saatavuudelle. Se, että kyseisiä tietoja voidaan käyttää verotuksen oikeaan määrittelyyn, ei merkitse sitä, että verotus sinänsä olisi asetuksen 218/92/ETY tai siihen ehdotettujen muutosten pääkohteena.

2000/0147 (COD)

Ehdotus:

EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS

hallinnollisesta yhteistyöstä välillisen verotuksen (ALV) alalla annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 218/92 muuttamisesta

EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka

ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 95 artiklan,

ottavat huomioon komission ehdotuksen [14],

[14] EYVL C [...], [...], s. [...].

ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [15],

[15] EYVL C [...], [...], s. [...].

ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon [16],

[16] EYVL C [...], [...], s. [...].

noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [17],

[17] EYVL C , , s. .

sekä katsovat seuraavaa:

(1) Neuvoston direktiivin 77/388/ETY [18] 9 artiklan 2 kohdan f alakohdan oikean soveltamisen varmistamiseksi suorittajan on tarkastettava luotettavasta ja riippumattomasta lähteestä, että hänen asiakkaansa on yhteisön alueelle sijoittautunut arvonlisäverovelvollinen.

[18] EYVL L 145, 13.6.1977, s. 1, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston direktiivillä 1999/85/EY.

(2) Tällainen luotettava lähde on käytettävissä jäsenvaltioissa sähköisinä tietokantoina, jotka sisältävät rekisterin henkilöistä, joille on annettu arvonlisäverotunniste kyseisessä jäsenvaltiossa.

(3) On välttämätöntä, että tietyn henkilön arvonlisäverotunnisteen voimassaolon tarkastaminen on mahdollista myös sähköisessä muodossa toimitettavien palveluiden suorittajille.

(4) Tämän vuoksi on laajennettava asetuksen (ETY) N:o 218/92 6 artiklassa säädettyä yhteisön sisäisiä liiketoimia koskevaa yhteistä tietojenvaihtojärjestelmää.

(5) Asetuksen (ETY) N:o 218/92 tavoitteena ei ole verotusta koskevien säännösten ja määräysten yhdenmukaistaminen, vaan sisämarkkinoiden toimivuuden varmistaminen lujittamalla kansallisten viranomaisten hallinnollista yhteistyötä välillisen verotuksen alalla. Tällä muutoksella pyritään samaan tavoitteeseen.

(6) Komiteamenettelyä koskevat säännökset olisi muutettava menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 annetun neuvoston päätöksen 1999/468/EY [19] mukaisiksi.

[19] EYVL L 184, 17.7.1999, s. 23.

(7) Asetus (ETY) N:o 218/92 on tämän vuoksi muutettava vastaavalla tavalla,

OVAT ANTANEET TÄMÄN ASETUKSEN:

1 artikla

Muutetaan neuvoston asetus (ETY) N:o 218/92 seuraavasti:

1) Korvataan 2 artiklan yhdeksäs luetelmakohta seuraavasti:

" 'yhteisöpalvelujen suorituksella' tarkoitetaan kaikkea direktiivin 77/388/ETY 9 artiklan 2 kohdan e ja f alakohdassa tai 28b artiklan C, D, E tai F jaksoissa tarkoitettujen palvelujen suorittamista, ".

2) Korvataan 4 artiklan 1 kohdan neljännessä virkkeessä sanat "10 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen" sanoilla "10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen".

3) Korvataan 6 artiklan 4 kohta seuraavasti:

"4. Jokaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on huolehdittava, että henkilöt, joita tavaroiden yhteisöluovutukset tai yhteisöpalvelujen suoritukset koskevat, saavat vahvistuksen tietyn henkilön arvonlisäverotunnisteen voimassaolosta. Komissio antaa 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti luvan tällaisen vahvistuksen toimittamiseen sähköisessä muodossa kyseisten viranomaisten määräämien edellytysten mukaisesti.

4) Korvataan 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa sanat "10 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen" sanoilla "10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen".

5) Korvataan 10 artikla seuraavalla:

" 10 artikla

1. Komissiota avustaa välillisen verotuksen alan hallinnollisen yhteistyön pysyvä komitea, jäljempänä 'komitea', joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jonka puheenjohtajana on komission edustaja.

2. Kun tähän kohtaan viitataan, sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 5 artiklassa säädettyä sääntelymenettelyä ja otetaan huomioon kyseisen päätöksen 7 artiklan 3 kohdan säännökset.

3. Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa säädetty määräaika on kolme kuukautta."

2 artikla

Tämä asetus tulee voimaan seitsemäntenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.

Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.

Tehty Brysselissä,

Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta

Puhemies Puheenjohtaja