[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 1.8.2006

KOM(2006) 430 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annetun asetuksen (ETY) N:o 259/93 täytäntöönpanostaVaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotanto, käsittely ja maan rajat ylittävät siirrot Euroopan unionin jäsenvaltioissa vuosina 1997–2000 {SEK(2006) 1053}

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 4

2. Vaarallisten jätteiden tuotanto 6

3. Vaarallisten jätteiden siirrot jäsenvaltioista 7

4. Vaarallisten jätteiden siirrot jäsenvaltioihin 9

5. Yhteenveto 11

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annetun asetuksen (ETY) N:o 259/93 täytäntöönpanosta Vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotanto, käsittely ja maan rajat ylittävät siirrot Euroopan unionin jäsenvaltioissa vuosina 1997–2000

YHTEENVETOKERTOMUS: VAARALLISTEN JÄTTEIDEN JA MUIDEN JÄTTEIDEN TUOTANNOSSA, KÄSITTELYSSÄ JA SIIRROISSA TAPAHTUNEET MUUTOKSET EU:N JÄSENVALTIOISSA

1. JOHDANTO

Jätteiden tuontia ja vientiä säädellään kansainvälisellä tasolla vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevalla 22. maaliskuuta 1989 tehdyllä Baselin yleissopimuksella. Euroopan yhteisö on yleissopimuksen osapuoli ja on saattanut sen osaksi lainsäädäntöään neuvoston asetuksella (ETY) N:o 259/93[1] (ns. jätteiden siirtoja koskeva asetus). Toukokuusta 1994 voimassa olleen asetuksen tarkoituksena on järjestää jätteiden siirtojen valvonta ja tarkastaminen, jotta otettaisiin huomioon tarve säästää, suojata ja parantaa ympäristön laatua.

Asetuksessa määritellään yhteisön jätehuoltostrategian suuntaa-antavien periaatteiden ja erityisesti ennaltaehkäisyä, hyödyntämistä ja loppusijoittamista koskevien periaatteiden pohjalta säännöt, joiden avulla yhteisö kokonaisuutena voi itse huolehtia jätteistään ja jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta ottaen kuitenkin huomioon maantieteelliset edellytykset tai tietynlaisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten tarpeen.

Asetuksessa säädetään toimenpiteistä, joilla valvotaan Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvia jätteiden siirtoja. Siinä erityisesti:

- vahvistetaan jätteiden siirtoihin liittyvät yhteiset määritelmät ja termit,

- asetetaan hävitettäviksi tai hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden vientiin, tuontiin ja kauttakulkuun sovellettavat säännöt,

- määritetään tiedot, jotka jäsenvaltioiden ja komission on toimitettava.

Asetuksen 41 artiklassa säädetään, että:

1. ”Jokaisen kalenterivuoden lopussa jäsenvaltioiden on laadittava kertomus Baselin yleissopimuksen 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti ja lähetettävä se Baselin sopimuksen sihteeristöön ja toimitettava jäljennös komissiolle.

2. Komissio laatii joka kolmas vuosi näiden kertomusten pohjalta kertomuksen tämän asetuksen täytäntöönpanosta yhteisössä ja sen jäsenvaltioissa. Se voi pyytää tätä varten lisätietoja direktiivin 91/692/ETY 6 artiklan mukaisesti.”

Suurin osa jäsenvaltioista on noudattanut velvoitettaan toimittaa komissiolle jätteiden siirtojen valvontaa ja tarkastamista käsittelevät vuotuiset kertomuksensa. Liitteen taulukossa 1 on luettelo niistä jäsenvaltioista, jotka toimittivat Baselin yleissopimuksen mukaisen kertomuksen komissiolle. Taulukosta ei kuitenkaan käy ilmi, kuinka tarkasti kyselylomakkeeseen on vastattu. Kaikki maat eivät toimittaneet kaikkia pyydettyjä tietoja.

Baselin yleissopimuksen sihteeristön kyselylomakkeeseen sisältyy kysymyksiä lainsäädännöstä, täytäntöönpanosta ja ympäristönsuojelutoimista. Komissio laatii kolmen vuoden välein kertomuksen jäsenvaltioiden toimittamien tietojen pohjalta. Kertomuksen avulla pitäisi voida arvioida, missä määrin maan rajat ylittäviä jätteiden siirtoja valvotaan yhteisössä. Tähän kertomukseen on otettu mukaan myös tiedot vuodelta 2000, mikäli ne ovat saatavilla. Kertomuksen julkaiseminen on viivästynyt, koska eräiden jäsenvaltioiden tiedot saatiin vasta hyvin myöhään ja koska komission henkilöstöresurssit oli vuosina 2002–2004 keskitetty jätteiden siirtoja koskevan asetuksen lainsäädäntötarkistuksen valmisteluun.

Komissio teki 41 artiklan 2 kohdan nojalla vuonna 1999 päätöksen[2], jonka mukaan jäsenvaltioiden on käytettävä kyselylomaketta lisätietojen antamisessa. Ensimmäisten kyselylomakkeen perusteella laadittavien kertomusten piti kattaa vuoden 2000 tiedot. Niitä ei ole vielä sisällytetty tähän komission kertomukseen, mutta seuraavassa kertomuksessa niitä käsitellään.

Huomattakoon, että Baselin yleissopimuksessa käytetään termejä ”tuonti” ja ”vienti” jokaisen yleissopimuksen osapuolivaltioon tai -valtiosta tapahtuvan siirron yhteydessä, kun EU:n lainsäädännössä näitä termejä käytetään vain, kun on kyse siirrosta koko Euroopan unionin ulkopuolelle tai Euroopan unioniin. Yhdestä EU:n jäsenvaltiosta toiseen suuntautuvia siirtoja ei siten kutsuta tämän kertomuksen tekstiosassa ”tuonniksi” ja ”vienniksi”. Termit kuitenkin esiintyvät liitteissä Baselin yleissopimuksessa käytetyssä merkityksessä, kun niillä viitataan Baselin yleissopimuksen mukaisen kyselylomakkeen otsikoihin.

Lisäksi on syytä ottaa huomioon, että jätteiden siirtoja koskevassa asetuksessa ja Baselin yleissopimuksessa jätteet luokitellaan eri tavalla, eivätkä vaarallisten jätteiden ja ilmoitusmenettelyn piiriin kuuluvien jätteiden määritelmät ole aivan samat. Jäsenvaltioilta Baselin yleissopimuksen nojalla saatuja tietoja ei siten voida pitää jätteiden siirtoja koskevan asetuksen kanssa yhteensopivina tietoina. Niitä käytetään tässä kertomuksessa kuvaamaan vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotantoon, käsittelyyn ja maan rajat ylittäviin siirtoihin liittyviä pääasiallisia suuntauksia EU:n jäsenvaltioissa kyseisellä kaudella.

Joissakin tapauksissa jäsenvaltioiden antamia tietoja oikaistiin myöhemmissä kertomuksissa, mikä on otettu huomioon. Jos jäsenvaltio ei ollut toimittanut komissiolle pyydettyjä tietoja, aukot täydennettiin mahdollisuuksien mukaan ja mikäli se oli tarkoituksenmukaista Baselin yleissopimuksen sihteeristön vuonna 2002 julkaiseman ”Global Trends” -tutkimuksen[3] tiedoilla ja Eurostatin tilastotiedoilla[4]. Näin tehtiin kuitenkin vain poikkeustapauksissa, sillä Eurostatin tietokannassa on samat puutteet ja siinä keskitytään eri näkökohtiin, erityisesti jätteiden taloudelliseen lisäarvoon. Tässä yhteenvetokertomuksessa esitellään EU:n jäsenvaltioihin ja jäsenvaltioista tapahtuvia jätteiden siirtoja koskevista toimitetuista määrällisistä tiedoista saadut olennaisimmat tulokset. Tiedot liittyvät vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotantoon, tuontiin, vientiin ja käsittelyyn. Kaikki taulukot ja kuviot on sijoitettu liitteeseen A, jotta kertomuksen tekstiosa säilyisi tiiviinä ja sen jakelu olisi helpompaa.

Liitteessä B on tietoa Baselin yleissopimuksen ja jätteiden siirtoja koskevan asetuksen täytäntöönpanosta ja noudattamisesta. Siinä ei esitetä kaikkia vastauksia, jotka jäsenvaltiot antoivat Baselin yleissopimuksen sihteeristölle, sillä niissä kuvataan usein samaa oikeudellista tai tosiasiallista tilannetta. Näin on erityisesti sellaisten EU:n lainsäädännön kattamien kysymysten kohdalla, joihin sovellettavat säännöt ovat melko samanlaisia kaikissa jäsenvaltioissa. Tällöin viitataan vain yleisesti EU:n asetukseen.

2. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN TUOTANTO

Baselin yleissopimuksen mukaisissa kauden 1997–2000 kyselylomakkeissa kaikkia maita pyydettiin ilmoittamaan kyseisenä vuonna tuotettujen vaarallisten jätteiden ja ”muiden jätteiden” kokonaismäärä. ”Muilla jätteillä” tarkoitetaan tässä yhteydessä kotitalouksista kerättyjä jätteitä ja kotitalousjätteiden polttamisessa syntyviä jäämiä. Molemmat mainitut jätteiden luokat ovat erityistä huomiota vaativia jätteitä, ja niitä on Baselin yleissopimuksen mukaan valvottava vastaavalla tavalla kuin vaarallisia jätteitä (luokat Y46 ja Y47). Vaaralliset jätteet määritellään jätevirta- ja/tai ainesosaluettelon (yleissopimuksen liite I, luokat Y1–18 ja Y19–45)[5] ja eräiden vaarallisten ominaisuuksien perusteella (liite III). Jos kuitenkin tietty jäte on luokiteltu vaaralliseksi vienti-, tuonti- tai kauttakulkumaan lainsäädännössä, sitä pidetään vaarallisena myös yleissopimusta sovellettaessa.

Neljätoista jäsenvaltiota on ilmoittanut komissiolle antamissaan kertomuksissa vaarallisten jätteiden tuotantomäärän yhdeltä tai useammalta vuodelta. Luxemburgin tietoja piti sen sijaan täydentää Baselin yleissopimuksen sihteeristön tilastotiedoilla. Tiedot, jotka jäsenvaltiot kertomuksissaan antoivat jätteiden tuotannosta, olivat kuitenkin useimmissa tapauksissa hajanaisia, ja vain muutamat maat pystyivät esittämään ajallisesti yhtäjaksoiset tiedot (ks. liite A, kuviot 1 ja 2).

Kertomusten mukaan eniten vaarallisia jätteitä tuotetaan Saksassa (13–15 miljoonaa tonnia vuodessa) ja seuraavina Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Espanjassa ja Ranskassa (2,6–6,3 miljoonaa tonnia). Tarkasteltaessa jätteiden tuotantoa asukasta kohden ensimmäisinä ovat Saksa, Alankomaat ja Belgia. Pienimmät asukaskohtaiset jätemäärät kirjattiin Kreikassa, Portugalissa ja Ranskassa (ks. liite A, kuvio 2).

Tarkastelun kohteena olevilta vuosilta saatujen tietojen mukaan koko yhteisössä tuotettu vaarallisten jätteiden määrä on kasvanut noin 10 prosenttia, vuoden 1997 noin 36 miljoonasta tonnista hieman yli 40 miljoonaan tonniin vuonna 2000. Tämä heijastaa joidenkin jäsenvaltioiden, kuten Saksan, Ranskan, Italian ja Espanjan, tilanteessa tapahtuneita muutoksia, mutta myös vaarallisten jätteiden määrän selvempää kasvua muun muassa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Suomessa ja Itävallassa. Lisäys ei välttämättä kuitenkaan merkitse jätteiden tuotantomäärän todellista kasvua, vaan se saattaa johtua myös vaarallisten jätteiden kansallisiin määritelmiin tai luetteloihin tehdyistä muutoksista (esim. Itävallassa vuonna 1998). Alankomaissa vaarallisten jätteiden tuotanto kasvoi selvästi vuosien 1994 ja 1997 välillä, mutta on seuraavina vuosina laskenut hieman.

Vain yhdeksän jäsenvaltiota antoi tietoja Baselin yleissopimuksessa käytettyjen Y-koodien mukaisesta vaarallisten jätteiden luokittelusta. Ilmoitusten mukaan suurin osa jätteistä oli kotitalouksista kerättyjä jätteitä (Y46) ja kotitalousjätteiden polttamisessa syntyviä jäämiä (Y47). Ne olivat myös ainoat muun kuin vaarallisen jätteen tyypit, joista ilmoitettiin komissiolle jätteiden siirtoja koskevan asetuksen mukaisesti. Alankomaiden kertomuksessa ilmoitettiin, että noin 20 prosenttia jätteiden kokonaismäärästä oli saastunutta maata ja 15–20 prosenttia laivanpuhdistusjätettä.

3. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN SIIRROT JÄSENVALTIOISTA

Kaikilla Euroopan unionin jäsenvaltioilla ei ole riittävää kapasiteettia huolehtia kaikista alueellaan tuotettujen jätteiden luokista. Tietyt jätevirrat – mukaan luettuina vaaralliset jätteet – on käsiteltävä erikoistuneissa käsittelylaitoksissa, jotta ne voidaan hyödyntää tai hävittää ympäristön kannalta turvallisesti. EU:n jäsenvaltioiden välisissä vaarallisten jätteiden rajat ylittävissä siirroissa ei olekaan kyse vain ympäristöstä, vaan siitä, että Euroopassa on nykyisin edistykselliset jätehuoltojärjestelmät, jotka kattavat myös jäsenvaltioiden välisen yhteistyön tiettyjen jätevirtojen käsittelyn alalla. Kaikki jäsenvaltiot ovat toimittaneet tietoja maastaan siirretyistä vaarallisista jätteistä (”vienti” Baselin yleissopimuksen mukaisessa merkityksessä) vähintään kahdelta vuodelta kaudella 1997–2000 (ks. liite A, taulukko 5). Yhdistelemällä lukuja ja päättelemällä joitakin tietoja pystyttiin arvioimaan jäsenvaltioista tapahtuvien vaarallisten jätteiden siirroissa vuosina 1997–2000 vallinnut suuntaus. Määrä yli kaksinkertaistui vuoden 1997 noin 2,6 miljoonasta tonnista 5,4 miljoonaan tonniin vuonna 2000. Kasvu oli erityisen jyrkkää vuosien 1999 ja 2000 välillä.

Suurimpia tällaisten jätteiden ”viejiä” olivat Saksa, Belgia ja Alankomaat. Lähes kolme neljäsosaa jäsenvaltioista vuonna 1999 siirretyistä jätteistä oli peräisin näistä kolmesta maasta. Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Espanjasta ja Ranskasta siirrettiin lukujen perusteella EU:ssa vähiten jätteitä.

Tulokset ovat samanlaiset myös tarkasteltaessa jäsenvaltioista siirrettyjen jätteiden määrää kilogrammoina asukasta kohden. Yhdistynyt kuningaskunta, Espanja, Italia ja Ranska olivat niiden kuuden maan joukossa, joista jätteitä ”vietiin” vähiten asukasta kohden (ks. liite A, taulukko 6). Toisessa ääripäässä ovat Luxemburg, Alankomaat ja Belgia, joista vietiin eniten jätteitä asukasta kohden rajojen yli. Tämän perusteella näyttää siltä, että pienet maat siirtävät suuremman osan vaarallisista jätteistään ulkomaille, koska niiden alueella ei sijaitse yhtä monenlaisia käsittelylaitoksia kuin suuremmissa maissa.

Muissa maissa, useimmiten naapurijäsenvaltioissa, käsiteltäviksi siirrettyjen vaarallisten jätteiden osuudeksi laskettiin 0–25 prosenttia (liite A, kuvio 6). Prosenttiosuus oli suurin Tanskassa, Alankomaissa ja Portugalissa, mikä on sikäli ymmärrettävää, että ne ovat pienempiä maita, joilla ei ole kapasiteettia käsitellä kaikkia vaarallisten jätteiden luokkia omien rajojensa sisällä. Ulkomaille siirrettyjen jätteiden prosenttiosuus oli alhainen Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Kreikassa ja Espanjassa. Tässä yhteydessä on painotettava, että näihin tietoihin liittyy huomattavia epävarmuustekijöitä, koska ne on laskettu yhdistämällä jäsenvaltioiden ilmoittamat tuotantoa ja vientiä koskevat luvut, jotka eivät välttämättä ole keskenään yhdistettävissä.

Baselin yleissopimuksessa tarkoitettuja ”muita jätteitä” – sekalaista kotitalousjätettä ja polttamisessa syntyviä jäämiä – ei ilmoitettuja siirtoja koskevien tietojen mukaan siirretty kyseisellä kaudella kovin paljon jäsenvaltioista muihin maihin. Vain Alankomaat, Tanska ja Portugali ilmoittivat, että tähän ryhmään kuuluvien siirrettyjen jätteiden osuus oli kaikkina vuosina yli 10 prosenttia vaarallisten jätteiden määrästä (liite A, taulukko 8).

Monet jäsenvaltiot eivät ilmoittaneet, mistä Baselin yleissopimuksessa käytettyjen Y-koodien mukaisista vaarallisten jätteiden luokista oli kyse (ks. liite A, kuvio 9: ”ei tiedossa”) tai käyttivät Y-koodien yhdistelmää (”yhdistelmä”). Tämä johtuu osittain siitä, että jäsenvaltiot rekisteröivät vaaralliset jätteet OECD:n koodien mukaan eivätkä välttämättä käytä rinnakkaisia Y-koodeja. Toinen syy on se, että osalla ilmoitetuista jätteistä ei ole Y-koodia, koska ne eivät kuulu Baselin yleissopimuksen soveltamisalaan.

Liitteessä (A, kuvio 10) on yhdistetty niiden kymmenen jäsenvaltion tiedot, jotka ilmoittivat maasta siirrettyjen jätteiden Y-koodit. Huomionarvoista on, että rajojen yli siirrettyjen jätteiden määrässä vuosien 1997 ja 2000 välillä tapahtunut huomattava kasvu muodostuu suurelta osin ”tuntemattomista” jätteistä, joilla ei ole Y-koodeja. Selvimpiä esimerkkejä tästä ovat Saksasta Italiaan siirretyt sekalaiset puujätteet ja Saksasta Ranskaan kuljetetut raudan ja teräksen valmistuksesta syntyneet jätteet.

Suurin osa jäsenvaltioista tarkastelun kohteena olevina vuosina siirretyistä vaarallisista jätteistä ja muista jätteistä hyödynnettiin jonkinlaisella käsittelyllä. Vuonna 2000 tällä tavalla hyödynnettiin noin 4,5 miljoonaa tonnia jätettä (yli 80 prosenttia), joka oli siirretty kymmenestä maasta (ks. liite A, kuvio 11). Absoluuttisina lukuina tarkasteltuna osuus yli kaksinkertaistui vuodesta 1997. Myös hävitettäviksi tarkoitettujen jätteiden siirrot jäsenvaltioista kaksinkertaistuivat samalla kaudella, mutta määrällisesti niitä oli paljon vähemmän: 400 000 tonnista 900 000 tonniin.

Kerätyt tiedot osoittavat, että jäsenvaltioiden välillä on valtavia eroja hyödynnettäviksi tai hävitettäviksi tarkoitettujen jätteiden siirtojen prosenttiosuuden suhteen (ks. liite A, kuvio 12). Yli 70 prosenttia muun muassa Itävallasta, Belgiasta, Suomesta, Ranskasta, Saksasta, Kreikasta, Luxemburgista, Alankomaista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta ulkomaille siirretyistä jätteistä päätyi hyödynnettäviksi, kun tämä osuus oli toisessa ääripäässä eli Portugalissa vain 10 prosenttia. Keskivaiheilla olevassa ryhmässä eli Tanskassa, Irlannissa, Italiassa, Espanjassa ja Ruotsissa hyödynnettäviksi päätyneiden jätteiden siirtojen osuus oli 40–60 prosenttia.

Maiden jätehuoltojärjestelmistä ei voi tehdä johtopäätöksiä vain tarkastelemalla hyödynnettäviksi ja hävitettäviksi päätyvien maasta vietyjen jätteiden osuutta, sillä suurin osa asianomaisista jätteistä käsiteltiin siinä maassa, jossa ne tuotettiin (ks. liite A, kuvio 6).

Jätteiden siirtoa koskevan EU:n asetuksen mukaan jäsenvaltiot saavat viedä vaarallisia jätteitä vain tiettyihin maihin. Vaarallisia jätteitä saa viedä hyödynnettäviksi kaikkiin niihin maihin, joissa sovelletaan OECD:n päätöstä[6]. Alun perin vienti oli mahdollista myös muihin sellaisiin maihin, jotka ovat Baselin yleissopimuksen osapuolia tai joiden kanssa jäsenvaltiot ovat tehneet kahdenvälisiä sopimuksia, mutta se kiellettiin niin kutsutulla ”Basel-kiellolla”, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 1998. Hävitettäviksi tarkoitettujen jätteiden siirto sen sijaan on sallittu vain muihin EU:n jäsenvaltioihin ja EFTA-maihin (Norja, Sveitsi, Islanti ja Liechtenstein). Jätteiden siirtoja koskevan asetuksen mukaan jätteitä ei siten saa viedä hävitettäviksi muihin kuin EU:n ja EFTAn jäsenvaltioihin eikä vaarallisia jätteitä saa viedä hyödynnettäviksi muihin kuin OECD-maihin.

EU:n jäsenvaltiot ilmoittivat Baselin sihteeristölle antamissaan kertomuksissa maasta vietyjen vaarallisten jätteiden määränpäävaltiot. Kertomusten mukaan maan rajojen yli vuosina 1997–2000 siirretyt yhä suuremmat vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden määrät päätyivät enimmäkseen toisiin EU:n jäsenvaltioihin. Vuonna 1997 osuus oli 84 prosenttia; vuonna 2000 se oli noussut 91 prosenttiin (ks. liite A, kuviot 13 ja 14). Tämä merkitsee sitä, että jäsenvaltiot noudattivat entistä paremmin läheisyys- ja omavaraisuusperiaatteita vaarallisten jätteiden ja muiden ilmoitettavien jätteiden hävittämisessä ja hyödyntämisessä. Muihin kuin EU:n/EFTAn jäsenvaltioihin vietyjen jätteiden prosenttiosuus laski vuoden 1997 11 prosentista 5 prosenttiin vuonna 2000.

Maat, jotka veivät jätteitä muihin kuin OECD-maihin vuonna 2000 olivat Saksa, Italia ja Alankomaat. Saksan kohdalla kyse oli ensisijaisesti erilaisista hyödynnettävistä pakkausmateriaaleista, Italia vei sekalaisia kotitalousjätteitä ja Alankomaat ilmoitti vietyjen jätteiden kuuluvan luokkiin Y18 ja Y23 eli sekalaiset kotitalousjätteet ja muovijätteet. Tällaisten jätteiden vienti muihin kuin OECD-maihin ei ole jätteiden siirtoja koskevan asetuksen mukaan laitonta, mikäli niistä ilmoitetaan asianmukaisesti.

4. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN SIIRROT JÄSENVALTIOIHIN

Kaikki jäsenvaltiot toimittivat Baselin yleissopimuksen sihteeristölle laatimissaan kertomuksissa tietoja vaarallisten jätteiden tuonnista yhtenä tai useampana vuonna kaudella 1997–2000 (ks. liite A, taulukko 16). Vaikka tiedot eivät ole täysin kattavia, niiden perusteella voidaan hahmottaa jäsenvaltioihin suuntautuneiden vaarallisten jätteiden siirroissa kyseisellä kaudella vallinnut yleinen suuntaus: samaan aikaan kun jäsenvaltioista tapahtuneiden siirtojen määrä kasvoi, toiseen suuntaan siirrettyjen vaarallisten jätteiden määrä yli kaksinkertaistui vuoden 1997 noin 2,3 miljoonasta tonnista 5,2 miljoonaan tonniin vuonna 2000. Suurin osa kasvusta tapahtui jälleen vuosien 1999 ja 2000 välillä. Luvut muistuttavat hyvin paljon jätteiden ”vientilukuja”, mikä kertoo siitä, että valtaosa siirroista tapahtui jäsenvaltioiden välillä.

Ne EU:n jäsenvaltiot, jotka ottivat vastaan suurimman määrän jätteitä ulkomailta, olivat Saksa, Italia, Belgia, Ranska ja Alankomaat. Niiden osuus kaikista EU:n jäsenvaltioihin siirretyistä jätteistä oli 82 prosenttia vuonna 1997 ja nousi 88 prosenttiin vuosina 1999 ja 2000. Pelkästään Saksan, Italian ja Belgian osuus kaikista ”tuonneista” oli 50 prosenttia vuonna 1997 ja 67 prosenttia vuonna 2000. Vähiten jätteitä siirrettiin Irlantiin, Portugaliin ja Kreikkaan.

Kun tarkastellaan jäsenvaltioihin siirrettyjen jätteiden määrää asukasta kohden, luvut ovat yleensä korkeampia pienissä maissa kuin suurissa maissa (ks. liite A, kuvio 16). Tähän voi olla syynä se, että pienissä maissa sijaitsevat vaarallisten jätteiden käsittelylaitokset ovat riippuvaisempia muista maista tuotavista jätteistä, koska niiden kotimarkkinoiden koko on rajallinen.

Jäsenvaltioihin siirretyt sekalaiset kotitalousjätteet ja polttamisessa syntyvät jäämät (Baselin yleissopimuksessa tarkoitetut ”muut jätteet”) eivät yleensä juurikaan kasvattaneet samana aikana siirrettyjen vaarallisten jätteiden määrää. Vain Saksa ja Alankomaat ilmoittivat, että tällaisia jätteitä oli ”tuotu” huomattavia määriä eli joinakin vuosina jopa lähes yhtä paljon kuin ulkomailta tuotuja vaarallisia jätteitä (ks. liite A, taulukot 16 ja 18). Sekalaiset kotitalousjätteet olivat kummassakin tapauksessa peräisin pääasiassa Belgiasta, kun taas Saksaan siirretyt polttamisessa syntyneet jäämät olivat peräisin monista muistakin naapurimaista, ennen kaikkea Alankomaista, Sveitsistä ja Tanskasta.

Suurelle osalle jäsenvaltioihin siirretyistä vaarallisista jätteistä ei taaskaan ilmoitettu Y-koodeja (ks. liite A, kuvio 19: ”ei tiedossa”) tai jätteet sijoitettiin ryhmään, jolle osoitettiin useita Y-koodeja (”yhdistelmä”). Niiden kymmenen maan tiedot, joista saatiin tarkempia Y-koodeja (Itävalta, Belgia, Tanska, Suomi, Ranska, Saksa, Alankomaat, Espanja, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta), osoittavat, että kaudella 1997–2000 eniten kasvoi ”tuntemattomien” jätteiden määrä. Vuonna 2000 lähes puolelle jätteistä ei osoitettu Y-koodia. Saksan kyseisen vuoden kertomuksessa mainitaan tähän ryhmään kuuluviksi suurimmiksi yksittäisiksi jätevirroiksi Luxemburgista siirretyt rakennus- ja purkujätteet ja Alankomaista siirretyt sekalaiset puujätteet ja maatalousjätteet. Belgia ei täsmennä, minkälaisesta jätteestä on kyse, vaan ilmoittaa ainoastaan, että jäte päätyi erilaisiin hyödyntämis- ja hävittämislaitoksiin, muun muassa kaatopaikoille ja poltettavaksi. Italiassa merkittävin vastaanotettu jätevirta – paljon suurempi kuin mikään Y-luokkien virroista – oli käsitelty jätepuu Saksasta, Sveitsistä ja Benelux-maista.

Suurin osa jäsenvaltioihin siirretyistä vaarallisista jätteistä ja muista jätteistä hyödynnettiin. Noin 4 miljoonaa tonnia jätettä (eli 80 prosenttia) hyödynnettiin vuonna 2000 niissä kymmenessä maassa, jotka ilmoittivat tarkat Y-koodit (liite A, kuvio 21). Määrä on yli kaksinkertainen vuoteen 1997 verrattuna. Myös hävitettävien vaarallisten jätteiden siirrot jäsenvaltioihin kaksinkertaistuivat samalla kaudella, mutta määrällisesti niitä oli paljon vähemmän: 400 000 tonnista 900 000 tonniin.

Saatavilla olevat tiedot osoittavat joitakin eroja jäsenvaltioiden välillä hyödynnettäviksi ja hävitettäviksi vastaanotettujen jätteiden prosenttiosuuksissa. Belgiassa, Tanskassa, Alankomaissa, Portugalissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa yli 80 prosenttia ulkomailta tulevista jätteistä oli tarkoitettu hyödynnettäviksi, kun Itävallassa ja Espanjassa osuus oli noin 60 prosenttia ja Luxemburgissa ilmeisesti alle 20 prosenttia (ks. liite A, kuvio 22). Luxemburgin kohdalla tämä voi johtua siitä, että maan tärkein käsittelylaitos on yhdyskuntajätteen polttolaitos.

Jätteiden siirtoja koskevan asetuksen mukaan jäsenvaltiot saavat tuoda jätteitä vain tietyistä maista. Jätteitä saa tuoda hyödynnettäviksi kaikista sellaisista maista, jotka ovat OECD:n jäseniä tai Baselin yleissopimuksen osapuolia tai joiden kanssa on tehty monen- tai kahdenvälisiä sopimuksia. Hävitettäväksi tarkoitettuja jätteitä saa tuoda yhteisöön EFTA-maista (Norja, Sveitsi, Islanti ja Liechtenstein), muista Baselin yleissopimuksen osapuolivaltioista tai maista, joiden kanssa on tehty monen- tai kahdenvälisiä sopimuksia. Jätteiden tuontia yhteisöön on siis rajoitettu, mutta rajoitukset eivät ole läheskään yhtä tiukkoja kuin vientirajoitukset.

Jäsenvaltiot ilmoittivat Baselin yleissopimuksen sihteeristölle laatimissaan kertomuksissa, mistä maista tuodut vaaralliset jätteet olivat peräisin. Kertomusten mukaan 88–90 prosenttia jäsenvaltioihin kaudella 1997–2000 siirretyistä vaarallisista jätteistä oli peräisin muista jäsenvaltioista (ks. liite A, kuviot 23 ja 24). EU:n/EFTAn ulkopuolisista maista tuotujen jätteiden osuus oli noin 3–4 prosenttia.

Tanska, Portugali ja Irlanti olivat vuonna 2000 ainoita jäsenvaltioita, jotka eivät tuoneet jätteitä OECD:n ulkopuolisista maista.

5. YHTEENVETO

Jäsenvaltioilta saatujen kertomusten pohjalta voidaan tehdä seuraavat johtopäätökset:

- Jäsenvaltiot ovat yleensä ottaen toimittaneet riittävästi tietoa jätteiden käsittelyn tyypistä ja/tai alkuperä-/määränpäävaltioista. Tiedot jätteiden luokista ja vaarallisten jätteiden kokonaistuotannosta olivat kuitenkin hajanaisia. Tämä on otettava huomioon tulkittaessa tämän kertomuksen liitteeseen sisältyviä tietoja.

- Koko yhteisössä tuotettujen vaarallisten jätteiden määrä kasvoi noin 10 prosenttia vuosien 1997 ja 2000 välillä ja oli kauden lopussa noin 40 miljoonaa tonnia vuodessa. Tämä johtuu kuitenkin osittain vaarallisten jätteiden kansallisiin määritelmiin tehdyistä muutoksista.

- Vain pieni osa, 0–25 prosenttia, kaikista jäsenvaltioissa tuotetuista vaarallisista jätteistä siirrettiin maan rajojen yli. Suurin osa jätteistä käsiteltiin maan sisällä.

- Tästä huolimatta siirrot jäsenvaltioihin ja jäsenvaltioista lisääntyivät nopeasti tarkastelun kohteena olevien vuosien aikana. ”Vientien” määrä yli kaksinkertaistui vuoden 1997 noin 2,6 miljoonasta tonnista 5,4 miljoonaan tonniin vuonna 2000 ja ”tuontien” määrä kasvoi samana aikana 2,3 miljoonasta tonnista 5,2 miljoonaan tonniin.

- Noin 90 prosenttia jäsenvaltioihin siirretyistä vaarallisista jätteistä oli peräisin muista jäsenvaltioista. Vastaavasti 90 prosenttia rajojen yli siirretyistä jätteistä päätyi toisiin jäsenvaltioihin.

- Yli 80 prosenttia jäsenvaltioihin tai jäsenvaltioista siirretyistä vaarallisista jätteistä oli tarkoitettu hyödynnettäviksi.

[1] Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 helmikuuta 1993 annettu neuvoston päätös, EYVL L 30, 6.2.1993, s.1, muutettu viimeksi komission asetuksella (EY) N:o 2557/2001, annettu 28. joulukuuta 2001, EYVL L 349, 31.12.2001, s. 1.

[2] Komission päätös 1999/412/EC, tehty 3 päivänä kesäkuuta 1999, EYVL L 156, 23.6.1999, s. 37.

[3] Basel Convention, Global Trends in Generation and Transboundary Movements of Hazardous Wastes and Other Wastes, marraskuu 2002 (Basel Convention, series/SBC N:o 02/14).

[4] Euroopan komissio (Eurostat), Waste generated and treated in Europe. Data 1990-2001, 2003.

[5] Ks. tämän kertomuksen liite D.

[6] OECD:n neuvoston päätös C(92)39/FINAL, tehty 30 päivänä maaliskuuta 1992, hyödynnettävien jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta, korvattu myöhemmin OECD:n päätöksellä C(2001)107/FINAL, tehty 14 päivänä kesäkuuta 2001.