FI Euroopan unionin virallinen lehti C 132/15

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Energiahuolto: millaista naapuruuspolitiikkaa tarvitaan energian toimitusvarmuuden takaamiseksi EU:ssa?”

(puheenjohtajavaltio Unkarin pyynnöstä laadittu valmisteleva lausunto)

2011/C 132/04

Esittelijä: Edgardo Maria IOZIA

EU:n nykyinen puheenjohtajavaltio Unkari päätti 15. marraskuuta 2010 Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 304 artiklan nojalla pyytää Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta

Energiahuolto: millaista naapuruuspolitiikkaa tarvitaan energian toimitusvarmuuden takaamiseksi EU:ssa?

(valmisteleva lausunto).

Asian valmistelusta vastannut ”liikenne, energia, perusrakenteet, tietoyhteiskunta” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 1. maaliskuuta 2011.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 15.–16. maaliskuuta 2011 pitämässään 470. täysistunnossa (maaliskuun 15. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 86 puolesta ja 4 vastaan 8:n pidättyessä äänestämästä.

1. Päätelmät

1.1 Euroopan talous- ja sosiaalikomitea (ETSK) suosittaa seuraavaa:

1.1.1 Euroopan unionin tulee ryhtyä viipymättä vahvistamaan vaiheittain yhteistä ulkopolitiikkaansa energiaan, toimitusvarmuuteen sekä tuottaja-, kauttakulku- ja käyttäjämaiden kanssa tehtävään yhteistyöhön liittyvissä asioissa jäsenvaltioiden yhteisvastuun hengessä. Ulkopolitiikka tulee sovittaa ja integroida unionin turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaan ottaen huomioon energian toimitusvarmuuden strateginen merkitys.

1.1.2 Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan rinnalle olisi perustettava energiapolitiikan korkean edustajan tehtävä, sillä energiavarmuus tulee ottaa huomioon näillä politiikanaloilla. Kyseinen rooli voitaisiin virallisesti osoittaa energiasta vastaavalle komission jäsenelle.

1.1.3 Tulee ryhtyä soveltamaan yhdennettyä lähestymistapaa sisä- ja ulkopolitiikoissa ja niihin liittyvillä politiikanaloilla, kuten naapuruuspolitiikassa ja ympäristönsuojelupolitiikoissa.

1.1.4 Energia-asioissa tulee luopua unilateraalisista toimista, jotka murentavat pohjaa jäsenvaltioiden yhteisvastuun periaatteelta ja saattavat sitä vastoin aiheuttaa niille, joilla ei ole riittävän suurta neuvotteluvoimaa, vakavia vaikeuksia saada energiaa oikeudenmukaiseen ja kohtuulliseen hintaan.

1.1.5 Olisi perustettava energiayhteisö ja ulotettava tällaisen kumppanuuden malli myös Välimeren eteläpuolisiin maihin erityisesti energiatehokkuuden, uusiutuvien energialähteiden sekä verkkojen yhteenliittämisen ja yhteentoimivuuden edistämiseksi. Uuden yhteisön tavoitteena olisi oltava uuden energiaperuskirjan ja energiatehokkuutta koskevan pöytäkirjan laadinnan edistäminen.

1.1.6 ETSK toivoo pääsevänsä mukaan energiavarmuutta käsittelevään itäisen kumppanuuden kolmanteen foorumiin. Se toivoo myös, että itäisen kumppanuuden kansalaisyhteiskuntafoorumin kolmannen työryhmän ”ympäristö, ilmastonmuutos ja energiavarmuus” edustajat voisivat osallistua systemaattisesti foorumi 3:n toimintaan, sillä kansalaisyhteiskunnan – työmarkkinaosapuolet mukaan luettuna – näkemykset jäävät vieläkin liian usein vähälle huomiolle tai ne jopa tukahdutetaan.

1.1.7 Energia-asiat tulee ankkuroida uudella tavalla institutionaaliseen kehykseen. Nykyiset perussopimukset vahvistavat epäilemättä unionitason toimivaltuuksia, mutta energiapolitiikassa voidaan edelleen toteuttaa vain kansallisia politiikkoja täydentäviä toimia. Päätösvallan jäsenvaltioissa käytettävistä energiayhdistelmistä olisi kuitenkin säilyttävä kansallisella tasolla. Komitea kehottaakin komissiota tutkimaan mahdollisuutta laatia Euratom-sopimuksen kaltainen energiaunionia koskeva sopimus.

1.1.8 Tulee pyrkiä solmimaan Venäjän kanssa monenvälinen ja kattava sopimus, jonka avulla puolustetaan unionin yleisiä intressejä. Tällaista politiikkaa olisi sovellettava myös suhteissa Kaukasian maihin, joiden asema Euroopan energiahuollossa korostuu tulevaisuudessa entisestään.

1.1.9 Tulee kehittää strategisia kumppanuuksia Yhdysvaltojen, Japanin, Brasilian, Intian ja Kiinan kanssa energiatehokkuuden ja energian toimitusvarmuuden edistämiseksi sekä kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. Tavoitteena tulee olla maailmanlaajuinen sopimus, jota sovellettaisiin Kioton pöytäkirjan jälkeen. Myös Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän nousevien demokratioiden kanssa tehdyt sopimukset tulee uusia ja ottaa huomioon maiden kehitystarpeet.

1.1.10 Tulee harkita kansainvälisen konferenssin järjestämistä tästä aiheesta energiaperuskirjan ja energiatehokkuutta koskevan pöytäkirjan laatimiseksi. Näin voitaisiin tehostaa toimia, parantaa ja laajentaa osallistumismahdollisuuksia sekä kytkeä toimet energia-alalla tapahtuneeseen taloudelliseen ja poliittiseen kehitykseen.

1.1.11 Euroopan energiariippuvuutta tulee asteittain vähentää toteuttamalla aiempaa määrätietoisempia ja sitovampia toimia energiatehokkuuden edistämiseksi sekä vaihtoehtoisten ja kestävien, vähän hiilidioksidipäästöjä aiheuttavien energiamuotojen kehityksen tukemiseksi.

1.1.12 Tulee antaa etusija lähialueilla toteutettaville energialähteiden monipuolistamishankkeille, joihin kuuluvat mm. EU:n–Kaspianmeren–Mustanmeren energiakäytävä ja erityisesti Nabucco-kaasuputki, sekä nesteytetyn maakaasun vaatimalle infrastruktuurille, sähköverkkojen yhdistämiselle ja Euro–Välimeri-alueen yhteisen sähköinfrastruktuurin (Med-ring) ja kaasuinfrastruktuurin viimeistelylle sekä EU:n kannalta kiinnostaville uusille öljyinfrastruktuurihankkeille, joita ovat esimerkiksi Odessa–Gdańsk-, Constanța–Trieste- ja Nord Stream -hankkeet. Viimeksi mainittu on erittäin tärkeä Suomelle, ja mahdollisuudesta rakentaa liittymät Baltian maihin ja Puolaan tulisi neuvotella uudestaan.

1.1.13 EU:n toimielinten tulee tarttua vakavasti ja yhteisvastuun hengessä energiahuollon kysymyksiin. ETSK kehottaa neuvostoa, Euroopan parlamenttia ja komissiota ryhtymään kaikkiin mahdollisiin toimenpiteisiin energiadiplomatian hyödyntämiseksi työntekijöiden ja yritysten aseman sekä EU:n kansalaisten elämänlaadun parantamisessa ja varmistamisessa.

2. Johdanto

2.1 EU:n puheenjohtajavaltion Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle esittämä pyyntö koskee arimpiin ja tärkeimpiin kuuluvaa kysymystä 27 jäsenvaltion EU:n energiastrategiassa: energian toimitusvarmuutta ja unionin yhteistyövälineisiin kuuluvan naapuruuspolitiikan hyödyntämistä tässä yhteydessä.

2.2 Energiasta on tullut muutaman viimeksi kuluneen vuoden aikana yksi talous-, sosiaali- ja ympäristöpolitiikkojen keskeisistä ja ensisijaisista teemoista. Nykypäivän ja tulevaisuuden kestävä kehitys edellyttää energian saatavuutta, sen huolellista ja tietoista käyttöä sekä uusien energiamuotojen tutkimusta tavoitteeksi asetetun vähäpäästöisen yhteiskunnan saavuttamiseksi.

2.3 Oikeudellinen kehys

2.3.1 Lissabonin sopimukseen Euroopan unionin toiminnasta (SEUT) sisältyy uusi 194 artikla, jossa määrätään unionin toimivaltuuksista harjoittaa jäsenvaltioiden yhteisvastuun hengessä politiikkaa, jonka tavoitteena on

— varmistaa energiamarkkinoiden toimivuus

— varmistaa energian toimitusvarmuus unionissa

— edistää energiatehokkuutta ja energiansäästöä sekä uusiin ja uusiutuviin energialähteisiin perustuvien energiamuotojen kehittämistä

— edistää energiaverkkojen yhteenliittämistä.

2.3.2 SEUT:n 4 artiklan 2 kohdan i alakohdan mukaan unionilla on energia-asioissa jaettua toimivaltaa.

2.3.3 Kansainvälisiä sopimuksia koskevassa SEUT:n 216 artiklassa osoitetaan unionille tarvittavat valtuudet solmia sopimuksia unionin tavoitteiden saavuttamiseksi.

2.4 Unionin riippuvuus sen ulkopuolisista energiantoimittajista

2.4.1 Euroopan unioni on erittäin riippuvainen sen ulkopuolisista maista saatavista energiatoimituksista. Vuosina 1997–2007 (Eurostat: Energy, transport and environment indicators, 2009) riippuvuus ulkomaista kasvoi 45 prosentista 53,1 prosenttiin, vaikka energiaintensiivisyys pieneni 17 prosenttiyksikköä. Vain Tanska on edelleen energian nettoviejä: vientiin menee osuus, joka vastaa 25,4:ää prosenttia sen energiantarpeesta. Puolan tuontienergiariippuvuus nousi 6,4 prosentista vuonna 1997 aina 25,5 prosenttiin vuonna 2007.

2.4.2 Maltan, Luxemburgin, Kyproksen, Irlannin, Italian ja Portugalin tuontienergiariippuvuus on suurin: 82–100 prosenttia.

2.4.3 Energialähteittäin tarkasteltuna EU:n 27 jäsenvaltion riippuvuus tuontiöljystä nousi 75,8 prosentista 82,6 prosenttiin. Tanska on ainoa maa, joka on lisännyt vientiään huomattavasti. Kaikki muut maat ovat nettotuojia.

2.4.4 Maakaasun osalta tuontiriippuvuus on noussut huomattavasti, 45,2 prosentista 60,3 prosenttiin, eli 33 prosenttia. Tanska ja Alankomaat ovat ainoita viejämaita, kun taas Irlannissa kasvu on ollut kiivainta: 31,2 prosentista 91,4 prosenttiin vuosina 1997–2007.

2.4.5 Primaarienergiantuotanto laski Euroopassa 962 384:stä 849 592:een tuhanteen öljytonniekvivalenttiin (ktoe) vuosina 1997–2007. Energialähteiden osuudet olivat seuraavat: hiili 10 prosenttia, ruskohiili 12 prosenttia, öljy 14 prosenttia, maakaasu 20 prosenttia, ydinvoima 28 prosenttia ja uusiutuvat energialähteet 16 prosenttia.

2.4.6 Sisäinen bruttokulutus nousi 6 prosenttia eli 1 704 473:sta (ktoe) 1 806 378:aan (ktoe). Hiilen osuus oli 13 prosenttia, ruskohiilen 6 prosenttia, öljyn 36 prosenttia, maakaasun 24 prosenttia, ydinvoiman 13 prosenttia ja uusiutuvien energialähteiden 8 prosenttia. Kyseisellä vuosikymmenellä öljyn, ydinvoiman ja ruskohiilen käyttö pysyi pääosin vakaana ja hiilen käyttö väheni 7 prosenttia, mutta maakaasun käyttö lisääntyi 20 prosenttia ja uusiutuvien energialähteiden 50 prosenttia. Viimeksi mainittujen osuus on kuitenkin edelleen hyvin pieni, noin 8 prosenttia.

2.5 Tuonti alkuperämaittain

2.5.1 Energiantuotannon polttoaineiden tärkeimmät toimittajat olivat vuonna 2007 seuraavat:

Maakaasu: Öljy: Hiili: Uraani (2009): Venäjä 39 % Venäjä 33 % Venäjä 25 % Australia 22 % Norja 26 % Norja 15 % Etelä-Afrikka 21 % Venäjä 21 % Algeria 16 % Libya 10 % Australia 13 % Kanada 19 % Libya 5 % Saudi-Arabia 7 % Kolumbia 13 % Niger 11 % Iran 6 % USA 9 % Kazakstan 9 % Indonesia 8 % Etelä-Afrikka – Namibia 5 %

2.5.2 Taulukosta ilmenee, että tuonti keskittyy erittäin selvästi tiettyihin harvoihin maihin. Maakaasusta 86 prosenttia tulee neljästä maasta, öljystä 71 prosenttia tulee viidestä maasta, hiilestä 89 prosenttia tulee kuudesta maasta ja uraanista 87 prosenttia samaten kuudesta maasta.

2.5.3 Lähes kaikkien polttoaineiden tärkein tuontimaa on Venäjä; EU tuo sieltä noin 30 prosenttia energiantarpeestaan, ja tuonti kasvaa jatkuvasti. Nestemäisissä hiilivedyissä merkittävimmät energiantoimittajat ovat Norja, Algeria ja Libya, hiilessä ja uraanissa Australia, Kanada, Kolumbia ja Niger.

2.5.4 Sähkökaupassa tilanne vaihtelee voimakkaasti. Eurostatin vuoden 2009 raportin tarkasteluvuosikymmenellä kolmena vuotena oli nettovientiä, kolmena vuonna kysyntä ja tarjonta olivat markkinoilla suurin piirtein tasoissa ja viitenä vuotena unionin ulkopuolisiin energiantoimittajiin suuntautunut kysyntä kiihtyi. Italia on 46 283 gigawattitunnillaan suurin tuoja ja Ranska 56 813 gigawattitunnillaan suurin viejä. Vuonna 2007 EU:n 27 jäsenvaltioon tuotiin sähköä10,5 terawattituntia.

3. Unionin politiikka

3.1 Öljyn ja siihen liittyvien hiilivetyjen hinta on noussut jatkuvasti. Vuonna 2008 markkinahinta nousi helmikuun 90 dollarista heinäkuun 11. päivän 147,27 dollariin, joka on kaikkien aikojen ennätys. Energia-asiat ja toimitusvarmuus nousivat jälleen poliittisen keskustelun ytimeen, kun kaasuntoimituskriisit kärjistyivät tammikuussa 2006 niin, että Gazprom lopetti kaasun toimittamisen ukrainalaiselle kumppanilleen Naftogazille. Vuoden 2009 kriisi koski vielä kovemmin Itä-Euroopan maihin. Energiakomissaari Andris Piebalgs kykeni puuttumaan kriisiin määrätietoisesti ja älykkäästi ja turvaamaan säännölliset toimitukset, vaikka Euroopan unionin maihin kyseisinä päivinä suuntautuneisiin toimituksiin tulikin noin 30 prosentin vajaus, mikä alensi kaasuputkien painetta.

3.2 Energia oli keskeinen kysymys jo vuoden 1952 EHTY-sopimuksessa (Euroopan hiili- ja teräsyhteisö) ja vuoden 1957 Euratom-sopimuksessa, ja ennen Rooman sopimuksen allekirjoittamista käydyissä keskusteluissa eräät tahot esittivät, että energian pitäisi kuulua kaikilta osin yhtenäismarkkinoiden toiminta-alaan ja että se pitäisi ankkuroida kiinteästi yhteisön toimivaltuuksiin.

3.3 Vasta vuosien kuluttua, erittäin vakavan kriisin uhatessa havahduttiin huomaamaan, että Euroopan energiatalouden riippuvuus on äärimmäisen tärkeä taloudellinen kysymys ja että energiatoimituksia voidaan käyttää kylmän rauhallisesti poliittisena painostuskeinona.

3.4 EU:n yhä kasvava riippuvuus energian tuonnista epädemokraattisilta ja levottomilta seuduilta ja maista, joissa ei useinkaan kunnioiteta ihmisoikeuksia ja sosiaalisia oikeuksia, sekä riippuvuus Venäjän-tuonnista etenkin kaasutoimituksissa on aivan ilmeisesti erittäin huolestuttavaa ja voi aiheuttaa pitkällä aikavälillä paljon ongelmia jäsenvaltioille ja ennen muuta unionin yleiselle turvallisuudelle.

3.5 Kansainvälinen tilanne on muuttunut perinpohjaisesti. EU:n on muutettava politiikkojaan voimakkaasti Kiinan, Intian ja Brasilian taloudellisen ja poliittisen roolin johdosta ja koska Yhdysvaltojen pitkän aikavälin strategiana on sen omien varantojen säilyttäminen mahdollisimman pitkään, mikä lisää sen tarvetta ostaa energiaa kansainvälisiltä markkinoilta. Lisäkimmokkeena on myös energianviejäalueiden lisääntyvä epävakaus ja konfliktien paheneminen. Energiavarmuudesta on tullut tekijä, jota ei voida sivuuttaa kansallista turvallisuutta ja talouskehitystä tarkasteltaessa.

4. Uudet skenaariot

4.1 Koska energiavarmuus on strategisesti tärkeää, uudessa skenaariossa on otettava huomioon kaikki itäisiin ja eteläisiin, Välimeren alueella ja Lähi-idässä sijaitseviin naapurimaihin liittyvät vaihtoehdot. Toimia EU:n ja Afrikan energiakumppanuuden täysipainoiseksi toteuttamiseksi pitää vauhdittaa, ja lisäksi tulee käynnistää valmistelut energian saatavuutta ja energiavarmuutta käsittelevän suuren kansainvälisen konferenssin järjestämiseksi. Konferenssin tavoitteena olisi uusien yhteisten sääntöjen laatiminen. Mahdollisen uuden maailmanlaajuisen energiavarmuussopimuksen täytäntöönpanon valvonta olisi osoitettava kansainvälisille erityisjärjestöille. Koska asia on erittäin tärkeä, suurilla kansainvälisillä elimillä olisi oltava sopimuksessa keskeinen rooli.

4.2 EU:n olisi pidettävä toimitusvarmuutta yhtenä ulko- ja turvallisuuspolitiikkansa painopisteenä ja perustettava ulkoasioista vastaavan edustajan rinnalle uusi energiapolitiikan korkean edustajan toimi. Vaikka yhteisessä politiikassa on otettu joitakin edistysaskelia, jäsenvaltioilla on edelleen taipumus pitää ohjakset tiukasti omissa käsissään ja pitää yllä kahdenvälisiä suhteita tuottajamaihin.

4.3 Perussopimusten muutoksista ja SEUT:n uudesta 194 artiklasta huolimatta ei ole vielä selvyyttä unionin toimivaltuuksien käytöstä eikä varsinkaan siitä, miten ”yhteisvastuun henkeä” toteutetaan käytännössä. Edistysaskelia on otettu esimerkiksi strategisten kaasuvarastojen järjestämisessä, mikä on ensimmäinen osoitus yhteisvastuullisesta sitoutumisesta. Komissio pyrkii harjoittamaan vakavasti otettavaa ulkopolitiikkaa. Kuluvan vuoden aikana julkaistaan tiedonanto kansainvälisestä politiikasta ja energiavarmuudesta. Eräät jäsenvaltiot sitä vastoin kehittävät energiatoimituksiin liittyen muista riippumattomia ulkopoliittisia suhteita erityisesti Venäjään ja eräisiin Välimeren alueen maihin. Tällainen ulkopolitiikka aiheuttaa muille maille vakavia ongelmia ja heikentää yhteistä kykyä taata unionin painoarvo.

4.4 Nykyisiin perussopimuksiin sisältyvät ilmaukset ovat eittämättä hyödyllisiä kompromisseja, mutta riittämättömiä tulevaisuuden haasteisiin vastaamiseksi. Energiapolitiikkaa olisi tarkasteltava kokonaisuudessaan uudelleen erityisessä Euratom-sopimuksen kaltaisessa sopimuksessa, jonka avulla korostettaisiin voimakkaasti turvallisuuspolitiikan ja siihen sisältyvän energiavarmuuspolitiikan virallista asemaa. Yksipuolisten energia-alan toimien sijasta tarvitaan vahvaa yhteistä, yhteisvastuuseen pohjautuvaa energiapolitiikkaa, joka perustuu monipuolistamiseen, kunkin jäsenvaltion olojen ja erityispiirteiden mukaiseen energialähteiden yhdistelmään ja ennen kaikkea ekologiseen kestävyyteen, kun otetaan huomioon, että keskeiset energiaa kuluttavat alat, kuten sähköntuotanto, -siirto ja -jakelu, liikenne ja lämmittäminen tuottavat selvästi suurimman osan kasvihuonekaasupäästöistä.

4.5 EU:n ulkosuhdepolitiikan itäinen ulottuvuus

4.5.1 Naapuruuspolitiikan puitteissa tulee tiedetyistä poliittisista ongelmista huolimatta tehostaa yhteistyötä esimerkiksi itäisten naapurimaiden, kuten Moldovan, Ukrainan ja Valko-Venäjän kanssa ja edistää näiden maiden osallistumista yhteisiin politiikkoihin. Tässä yhteydessä on tietysti taattava demokratian sääntöjen ja ihmisoikeuksien kunnioittaminen, mikä joutui Valko-Venäjällä äskettäin kovalle koetukselle valtaapitäviä vastustavien tahojen väkivaltaisen nujertamisen takia. Kokemukset energiayhteisöstä, johon kuuluu Balkanin maita ja itäisiä naapurimaita, ovat olleet myönteisiä. Entisen Jugoslavian alueen maiden mahdollisen integraation tukemiseksi perustettu yhteisö on hiljalleen laajentunut, ja Ukrainan äskettäinen liittyminen nivoo hankkeen yhä tiiviimmin unionin naapurimaihin sekä Keski-Aasian maihin, kuten Uzbekistaniin ja Kirgisiaan.

4.5.2 Puola ja Ruotsi ehdottivat vuonna 2008 itäisen kumppanuuden käynnistämistä unionin aloitteena kuuden naapurimaan (Armenia, Azerbaidžan, Valko-Venäjä, Georgia, Moldova ja Ukraina) kanssa. Sen tavoitteena on poliittisen yhteistyön ja taloudellisen lähentymisen syventäminen sekä monenvälisen yhteistyön rakenteiden luominen alueelle. Ensimmäinen virallinen itäisten kumppanimaiden huippukokous pidettiin Prahassa 7. toukokuuta 2009. Sen myötä käynnistyi kumppanuustoiminta.

4.5.3 ETSK on ollut mukana kolmessa neljästä itäisen kumppanuuden aihekohtaisesta foorumista ja haluaa päästä viipymättä mukaan energiavarmuutta käsittelevään kolmanteen foorumiin. Tässä foorumissa käsitellään energiayhteisön ja energiaperuskirjan vahvistamista, energiatehokkuuden parantamista ja uusiutuvien energialähteiden asemaa. EU:n itäisten kumppanien talouden energiatehokkuuden talouden kehittämisen sekä uusiutuvien energialähteiden hyödyntämisen edistämisen naapurimaissa tulee olla yksi kumppanuuden puitteissa toteuttavien toimien pääsuuntauksista. On välttämätöntä toteuttaa lisätoimia yhteistyön lisäämiseksi, energianjakelun infrastruktuurin nykyaikaistamiseksi ja energian tuotanto- ja jakeluverkkojen muiden vastavuoroisten yhteyksien edistämiseksi.

4.5.4 Nämä kysymykset ovat ratkaisevan tärkeitä kansalaisyhteiskunnalle, eikä niitä pitäisi jättää yksinomaan viranomaisten ja rahoituslaitosten pohdittaviksi. ETSK pyytää myös, että itäisen kumppanuuden kansalaisyhteiskuntafoorumin kolmannen työryhmän ”ympäristö, ilmastonmuutos ja energiavarmuus” edustajat voisivat osallistua systemaattisesti eivätkä vain tarpeen mukaan itäisen kumppanuuden foorumi 3:n toimintaan, sillä kansalaisyhteiskunnan – työmarkkinaosapuolet mukaan luettuna – näkemykset jäävät vieläkin liian usein vähälle huomiolle tai ne jopa tukahdutetaan. Aloite yritysfoorumin perustamiseksi itäisen kumppanuuden puitteissa on pyrkimys lujittaa työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua talouden alalla ja näin ollen myös energiakysymyksissä.

4.6 EU:n ulkosuhdepolitiikan Euromed-ulottuvuus

4.6.1 Useissa Välimeren eteläpuolisissa maissa meneillään olevien poliittisten muutosten johdosta Välimeren etelä- ja pohjoispuolisten maiden poliitikkojen on välttämättä kuunneltava kansalaisyhteiskuntaa ja kutsuttava se mukaan tulevien yhteisten energiapolitiikkojen kehittämiseen. Näin voidaan varmistaa, ettei näitä politiikkoja pidetä ylhäältä saneltuina tai ulkomaailman antamina, vaan niille saadaan suuren yleisön aito tuki. ETSK tekee työtä sen puolesta, että syksyyn 2011 mennessä perustettaisiin Välimeren alueen talous- ja sosiaalineuvostojen edustajakokous, joka voisi toimia kansalaisyhteiskuntien keskeisenä energiapolitiikkaa koskevan näkemystenvaihdon foorumina.

4.6.2 Unionin pitäisi ehdottaa erityiseen energiayhteisöön liittymistä myös Välimeren eteläpuolen valtioille. Välimeren alueen sähköverkkorenkaan Med-ringin viimeistelyä, Desertecin ja Välimeren aurinkosuunnitelman kaltaisia kehitteillä olevia hankkeita ja itse Välimeren alueen yhteistyötä varten olisi paikallaan käynnistää esimerkiksi Maghreb-maissa tehostettu yhteistyö energiatehokkuuteen, uusiutuviin energialähteisiin, siirtoon ja verkkojen yhteenliittämiseen sekä tuotanto- ja jakelujärjestelmien uudenaikaistamiseen liittyvissä asioissa.

4.6.3 Unionille koituva hyöty on ilmiselvää. Välimeren alueen kumppanimaiden infrastruktuurin parantaminen auttaa niitä monien yhteisten tavoitteiden saavuttamisessa: kestävässä kehityksessä, energian kokonaiskysynnän pienentämisessä, joka edistää energiavarmuuden ja raaka-ainehintojen vakiintumista, sekä päästöjen vähentämisessä.

4.6.4 Tällainen rahoitus, johon liittyisi Euroopan investointipankin tuki Välimeren alueen maille ja Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin tuki eräille sen toiminta-alaan kuuluville tukea tarvitseville maille, voisi olla osa taloudellista apua, jota unioni tulisi antaa kehityksessä jäljessä olevien kansantalouksien tukemiseksi kestävän kehityksen ja vain vähän hiilidioksidipäästöjä tuottavan toiminnan edistämisessä.

4.7 Lähitulevaisuudessa yhteisö tukee kumppanimaitaan energiatehokkuuden huomattavaan parantamiseen tähtäävien strategisten ohjelmien puitteissa. Hanke liittyy myös ympäristöyhteistyöhön sekä Kioton pöytäkirjan jälkeisiin uusiin tavoitteisiin.

4.8 Uuden ”energiadiplomatian” tavoitteet, joihin pitäisi pyrkiä tuottaja-, kauttakulku- ja kuluttajamaiden kanssa, olisi nivottava uuteen EU:n institutionaaliseen kehykseen sekä energiaperuskirjaa koskevan sopimuksen ja energiatehokkuutta koskevan pöytäkirjan kaltaisiin sopimuksiin. Nämä kansainväliset yhteistyö- ja kiistanratkaisuvälineet ovat olleet olemassa jo parikymmentä vuotta, mutta ne eivät ole olleet erityisen tehokkaita.

4.9 Euroopan unionin olisi edistettävä uuden peruskirjan ja uuden pöytäkirjan allekirjoittamista Välimeren eteläpuolisten valtioiden kanssa ja käynnistettävä nykyisen peruskirjan tarkistaminen ja vahvistaminen, jotta jäsenvaltiot velvoitettaisiin noudattamaan yhteisvastuullista energiapolitiikkaa. Tässä suhteessa erityisen suuri merkitys on Baltian maiden integraatiokehityksellä.

4.10 Arktisesta alueesta ja Barentsinmerestä tulee EU:lle yksi dynaamisimmista taloudellisen kehityksen alueista ja Norjalle, Venäjälle, Yhdysvalloille ja Kanadalle ratkaisevan tärkeä alue. Tähän alueeseen liittyvät sekä paikalliset että maailmanlaajuiset intressit ovat eurooppalainen kysymys, joka voidaan ratkaista vain vahvan ja realistisen EU-politiikan avulla.

4.11 Unilateraalinen toiminta on heikentänyt jyrkästi unionin potentiaalista painoarvoa ja tarjonnut tuottajamaille, etenkin Venäjälle, tilaisuuden puuttua määrätietoisesti sen eräiden naapurimaiden demokraattisiin valintoihin. Unionin osuus Venäjän energiatuotteiden viennistä on yli 67 prosenttia, eikä Venäjän olisi ilmiselvistä maantieteellisistä ja poliittisista syistä helppoa löytää muita yhtä helposti saavutettavia markkinoita kuin EU:n markkinat.

4.12 Venäjän pitäisi päästä WTO:n jäseneksi sillä edellytyksellä, että se antaa yksiselitteiset takeet energia-alan monopoliensa toiminnasta, joka usein pohjautuu ja tukeutuu poliittiseen valtaan. Lisäksi sen on tietenkin ratkaistava kahdenvälisellä sopimuksella ristiriitansa Georgian kanssa.

5. Strategiset kumppanuudet Yhdysvaltojen, Japanin, Brasilian, Intian ja Kiinan kanssa

5.1 Perustavan tärkeää on kehittää strategisia kumppanuuksia maailman energiamarkkinoiden päätoimijoiden Yhdysvaltojen, Japanin, Brasilian, Intian ja Kiinan kanssa. Yhteistyön ja sopimusten tulee koskea toimitusvarmuuden erityiskysymyksiä ja oikeudenmukaista hinnoittelua, energiatehokkuuden etusijaisuutta ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä.

5.2 Toimitusvarmuus, joka vaikuttaa väistämättä turvallisuuteen yleensä sekä kestävään kehitykseen ja ilmastonmuutoksen torjuntaan, edellyttää laajaa monenvälistä yhteisymmärrystä. Talouskilpailu ei saa vaarantaa vakautta ja rauhaa. Lisäksi tulee pyrkiä ehkäisemään kansainvälisten jännitteiden mahdollinen kärjistyminen, joka on jo nyt tyypillistä monille hiilivetyjä tuottaville alueille.

5.3 Energia nousi jo kauan sitten G20-ryhmässä käytävien keskustelujen aiheeksi. Nämä keskustelut jäävät usein pelkäksi hyvien aikeiden luetteluksi, ja niiden pohjalta pitäisi solmia sopimuksia ja strategisia kumppanuuksia. Realistisin lähestymistapa lienee kahdenvälisten sopimusten solmiminen. Unionilta unohtuu usein, että se on maailman merkittävin talousalue, eikä se kykene saamaan omia kumppaneitaan tukemaan sen tavoitteita. Näihin tavoitteisiin kuuluu EU:n ulkopolitiikan keskeisten suuntaviivojen vahvistaminen: niiden avulla tulee vastaisuudessakin edistää demokratian periaatteiden omaksumista, ihmisoikeuksien ja kansojen itsemääräämisoikeuden kunnioittamista sekä levittää sanomaa siitä, ettei sota ole oikea keino ratkaista kansojen välisiä ristiriitoja, vaan niiden ratkaisemiseksi tulee vahvistaa kansainvälisiä elimiä.

5.4 Uudet nousevan talouden maat ovat unionin lailla kiinnostuneita vakaan ja kohtuuhintaisen energian saannin takaavasta kansainvälisestä kehyksestä. Unionin pitäisi pyrkiä myös solmimaan strategisia kumppanuuksia näiden maiden kanssa ja edistämään markkinatalouden puitteissa sellaisten sääntöjen laatimista, joiden avulla vahvistetaan yhteistyötä ja voidaan välttää tarpeeton ja resursseja haaskaava kilpailu raaka-aineista.

Bryssel 15. maaliskuuta 2011 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Staffan NILSSON