Direktiivillä edistetään vastavuoroisen tunnustamisen lisäämistä ja parantamista vaatimalla jäsenvaltioita ilmoittamaan komissiolle ja toisilleen kaikista tuotteita koskevista ehdotuksista teknisiksi määräyksiksi ennen niiden hyväksymistä kansallisessa lainsäädännössä. Tämä auttaa estämään teknisten määräysten muodostamien kaupan esteiden syntymisen ennen näiden määräysten hyväksymistä antamalla komissiolle ja jäsenvaltioille mahdollisuus tarkistaa, että tekninen määräys on EU:n lainsäädännön mukainen. Tällä aloitteella on erilainen, täydentävä tavoite. Sillä otetaan käyttöön korjaavat toimenpiteet, joiden avulla varmistetaan määräyksen tultua voimaan, että määräystä sovelletaan tapauskohtaisesti oikein ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta noudattaen.

Toiseksi itse annetun ilmoituksen käyttöönotto, jonka tavoitteena on helpottaa sen osoittamista, että tuote on jo laillisesti kaupan, ja ongelmanratkaisujärjestelmä, jonka tarkoituksena on käsitellä markkinoille pääsyn epääviä tai sitä rajoittavia hallinnollisia päätöksiä, lisäävät vastavuoroisen tunnustamisen oikeusvarmuutta ja helpottavat sen soveltamista yrityksissä. Näin ollen sekä yritykset että kansalliset viranomaiset tietävät, mitä ne voivat kohtuudella odottaa soveltaessaan – tai kun niiden pitäisi soveltaa – vastavuoroista tunnustamista.

Erityistavoitteena on parantaa tuotteiden vastavuoroista tunnustamista ehdottamalla useita kunnianhimoisia toimenpiteitä. Näiden toimenpiteiden tavoitteena on varmistaa, että vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta johtuvia olemassa olevia oikeuksia ja velvoitteita noudatetaan. Käytännössä tämä merkitsee sitä, että jäsenvaltiot voivat edelleen suojata oikeutettuja kansallisia julkisia tavoitteitaan ja rajoittaa tavaroiden kaupan pitämistä – vaikka tavaroita pidettäisiin kaupan muualla – jos niiden päätös on perusteltu ja oikeasuhteinen.

Kilpailukykyneuvoston joulukuussa 2013 sisämarkkinapolitiikasta antamissa päätelmissä todettiin, että yritysten ja kuluttajien toimintapuitteiden parantamiseksi sisämarkkinoilla kaikkia asiaankuuluvia välineitä olisi käytettävä asianmukaisesti, yhdenmukaistaminen ja vastavuoroinen tunnustaminen mukaan lukien. Sen vuoksi komissiota pyydettiin laatimaan neuvostolle kertomus aloista ja markkinoista, joilla vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltaminen on taloudellisesti edullisinta mutta joilla sen toiminta on edelleen riittämätöntä tai ongelmallista. Helmikuussa 2015 sisämarkkinapolitiikasta antamissaan päätelmissä kilpailukykyneuvosto kehotti komissiota varmistamaan, että vastavuoroisen tunnustamisen periaate toimisi tehokkaasti, ja esittämään tarvittaessa sitä koskevia ehdotuksia.

Vastavuoroinen tunnustaminen on tavaroiden sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan kannalta olennaisen tärkeää. Sikäli kuin aiheesta ei ole annettu EU:n erityislainsäädäntöä, jäsenvaltiot voivat vapaasti vahvistaa kansallisia määräyksiä, joiden mukaiset vaatimukset tuotteiden on täytettävä. Tällaiset kansalliset määräykset voivat olla samansuuntaisia eri jäsenvaltioissa, mutta jos ne poikkeavat toisistaan, ne voivat muodostaa EU:n sisäisen kaupan esteitä. Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaisesti yhdessä jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyä tavaraa ei saa kieltää toisessa jäsenvaltiossa, ellei tällä ole vankkoja perusteita kieltää tai rajoittaa sen myyntiä. Vastavuoroista tunnustamista sovelletaan tuotteisiin, joihin ei sovelleta unionin yhdenmukaistamislainsäädäntöä tai joihin unionin yhdenmukaistamislainsäädäntöä sovelletaan vain osittain, kuten monenlaisiin kulutustavaroihin (tekstiilit, jalkineet, lastenhoitotarvikkeet, korut, astiat ja huonekalut).

Sisämarkkinoilla tavaroiden vapaa liikkuvuus on kehittynein kaikista neljästä perusvapaudesta. Se tuottaa noin 25 prosenttia EU:n bruttokansantuotteesta, ja sen osuus EU:n jäsenvaltioiden välisestä tavarakaupasta on 75 prosenttia. EU:n osuus maailman tavarakaupasta on noin kuudesosa. EU:n jäsenvaltioiden välisen (eli EU:n sisäisen) tavarakaupan arvo oli 3 110 miljardia euroa vuonna 2016. Syvien ja oikeudenmukaisten sisämarkkinoiden toteuttaminen EU:ssa vaatii kuitenkin vielä työtä. Jos yhteiset säännöt puuttuvat, vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta ei aina noudateta. Komission vuoden 2017 työohjelmassa ilmoitetun nk. tavaramarkkinoiden säädöspaketin (”Goods Package”) tavoitteena on puuttua tähän perustavanlaatuiseen ongelmaan vastavuoroista tunnustamista koskevan aloitteen avulla.

Yksi Euroopan komission tärkeimmistä poliittisista painopisteistä on toteuttaa syvemmät ja oikeudenmukaisemmat sisämarkkinat. Lokakuun 28. päivänä 2015 annetun tiedonannon Sisämarkkinoiden päivitys: enemmän mahdollisuuksia kansalaisille ja yrityksille jatkotoimet ja toteuttaminen on yksi komission vuoden 2017 työohjelman päätavoitteista.

Vastavuoroista tunnustamista sovelletaan ainoastaan rajatylittävissä tilanteissa, joissa talouden toimija haluaa käydä jäsenvaltiossa kauppaa toisessa jäsenvaltiossa jo laillisesti kaupan pidetyillä tuotteilla. Pelkästään jäsenvaltioiden toimilla ei voida ratkaista ongelmia, jotka liittyvät vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamiseen sisämarkkinoilla. Jotta periaatteen soveltaminen olisi tehokasta, sen on perustuttava yhteisiin, kaikkien kansallisten viranomaisten yhtäläisesti käyttämiin ratkaisuihin. Vain tällaisilla yhteisillä menettelyillä voidaan taata, että kansalliset viranomaiset soveltavat periaatetta samalla tavalla, ja tällöin yritykset voivat hyötyä yhdenvertaisesta kohtelusta riippumatta siitä, missä maassa ne yrittävät pitää kaupan tuotteitaan. Jos vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisen menettelynäkökohdat jätettäisiin kunkin jäsenvaltion harkinnan varaan, se heikentäisi periaatetta hajottamalla toimintatavan 28 erilaiseksi ja mahdollisesti keskenään ristiriitaiseksi menettelyksi. Näin ollen EU:n toimet ovat sekä asianmukaisia että perusteltuja varmistamaan periaatteen tehokkaan soveltamisen. EU:lla on velvollisuus toimia sen varmistamiseksi, että tavaroiden sisämarkkinat toimivat asianmukaisesti. SEUT-sopimuksen 26 artiklan 2 kohdan mukaan sisämarkkinat käsittävät alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääoman vapaa liikkuvuus taataan perussopimusten määräysten mukaisesti. Tavaroiden tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä koskeva kielto kuuluu SEUT-sopimuksen keskeisiin periaatteisiin (34–36 artikla).

Tämä asetus perustuu SEUT-sopimuksen 114 artiklan 1 kohtaan, joka koskee sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa ja jossa täsmennetään, että toimenpiteitä voidaan toteuttaa sellaisten jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi, joiden tavoitteena on sisämarkkinoiden toteuttaminen ja toiminta. Tämän asetuksen tarkoituksena on vahvistaa säännöt ja menettelyt, joilla varmistetaan, että toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vapaa liikkuvuus taataan vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta täysimääräisesti noudattaen. Se ei vaikuta jäsenvaltioiden itsenäiseen sääntelyvaltaan yhdenmukaistamattomien tavaroiden alalla.

EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntö ja vastavuoroinen tunnustaminen ovat kaikilta osin toisiaan täydentäviä. Tavaroiden vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla varmistetaan EU:n yhteisillä tuotteita koskevilla säännöillä (EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntö) ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen avulla. EU:n yhdenmukaistamislainsäädännössä vahvistetaan yhteiset vaatimukset siitä, miten tuote on valmistettava. Kaikkia tuotteita ja tuotteiden näkökohtia koskeva EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntö ei kuitenkaan ole toteuttamiskelpoinen eikä tavoiteltava päämäärä. Yhdenmukaistaminen on kallis ja aikaa vievä prosessi, jossa eri lähestymistapojen on oltava tasapainossa. Sen käyttö olisi varattava tuotteille ja tuotteiden näkökohdille, joiden kohdalla sisämarkkinoilla esiintyy merkittäviä vapaan liikkuvuuden esteitä, joihin ei voida puuttua muulla tavoin. Jos EU:n yhteisiä sääntöjä ei ole tai jos EU:n yhteiset säännöt kattavat tuotteet vain osittain, jäsenvaltiot voivat vapaasti ottaa käyttöön kansallisia teknisiä määräyksiä, joissa vahvistetaan edellytykset, jotka näiden tuotteiden on täytettävä. Tällaiset tekniset määräykset voivat koskea esimerkiksi nimeämistä, muotoa, kokoa, merkintöjä tai pakkausta. Tällä aloitteella varmistetaan, että toimiessaan sen mukaisesti jäsenvaltiot noudattavat SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklaa ja etenkin vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.

Vastavuoroisen tunnustamisen tavoitteena on saavuttaa syvät ja yhdentyneet markkinat vaalien samalla jäsenvaltioiden monimuotoisuutta ja itsenäistä sääntelyvaltaa. Se nähdään vaihtoehtona yhdenmukaistamiselle, kun yhdenmukaistaminen ei ole tarpeellista, perusteltua eikä oikeasuhteista, ja se mahdollistaa itsenäisen sääntelyvallan. Lisäksi vastavuoroinen tunnustaminen on erityisen tärkeää innovoinnin tukemisen kannalta. Uusien innovatiivisten tuotteiden alalla ei ole Euroopan laajuisia yhdenmukaistettuja sääntöjä, ja yritysten on nojauduttava voimassa oleviin kansallisiin sääntöihin tai standardeihin tai jopa selviydyttävä ilman tällaisia sääntöjä. Vastavuoroinen tunnustaminen on ainoa vaihtoehto yrityksille, jotka haluavat pitää muissa jäsenvaltioissa kaupan uusia tai innovatiivisia tuotteitaan.

Periaatteen olemassaolosta ja asetuksen antamisesta huolimatta tavaroiden vapaa liikkuvuus on edelleen ongelmallista yhdenmukaistamattomilla aloilla, lähinnä tietoisuuden, tietämyksen ja oikeusvarmuuden puutteen sekä kansallisten viranomaisten keskinäisen luottamuspulan ja yhteistyön vähäisyyden vuoksi. Yrityksillä on edelleen vaikeuksia päästä markkinoille, vaikka niiden tuotteet ovat jo laillisesti kaupan muissa jäsenvaltioissa. Sen vuoksi ne usein mukauttavat tuotteensa tai luopuvat yrittämästä uusille markkinoille. Sidosryhmien kuuleminen osoittaa, että tietoisuus vastavuoroisesta tunnustamisesta on lisääntynyt vuosien kuluessa, muttei kuitenkaan riittävästi. Kaikkien sidosryhmien mielestä tietoisuutta olisi lisättävä, ja tämän olisi kuuluttava komission tärkeimpiin painotusalueisiin. Vastavuoroista tunnustamisen oikeusvarmuus on edelleen merkittävä yhdenmukaistamattomien tuotteiden vapaan liikkuvuuden este ja yksi tärkeimmistä syistä siihen, miksi yritykset ja kansalliset viranomaiset suhtautuvat vastavuoroiseen tunnustamiseen haluttomasti. Arvioinnista käy ilmi, että hallinnollista yhteistyötä on edelleen tehostettava, jotta helpotetaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista.

Vastavuoroisen tunnustamisen toiminnan arvioinnissa tavaroiden alalla – toisin sanoen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ja vastavuoroista tunnustamista koskevan asetuksen arvioinnissa – tarkasteltiin, missä määrin vastavuoroinen tunnustaminen on saavuttanut alkuperäiset vaikuttavuutta, tehokkuutta, merkityksellisyyttä, johdonmukaisuutta ja EU:n lisäarvoa koskevat tavoitteensa. Tuloksista käy ilmi, että tavaroiden alalla vastavuoroisella tunnustamisella on edelleen merkitystä ja että se voi tuoda lisäarvoa EU:lle. Sen avulla jäsenvaltioissa voidaan pitää kaupan tuotteita, jotka ovat jo muualla laillisesti kaupan. Vastavuoroisen tunnustamisen periaate ei kuitenkaan toimi hyvin. Suurin osa yrityksistä, jotka haluavat myydä tuotteita toisessa jäsenvaltiossa, tarkistavat, mitkä ovat kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavat säännöt, ja jos nämä säännöt estävät niitä myymästä tuotetta, ne eivät vetoa vastavuoroisen tunnustamiseen periaatteeseen, vaan useimmat niistä mukauttavat tuotteen sääntöjen mukaiseksi. Yritysten pyrkiessä vetoamaan vastavuoroiseen tunnustamiseen kansalliset viranomaiset usein epäävät kyseisten tuotteiden markkinoille pääsyn. Mitä tulee asetukseen, joka annettiin helpottamaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista, arvioinnista käy yleisesti ottaen ilmi, että vain harvat talouden toimijat katsovat tuotteiden myynnin helpottuneen muissa jäsenvaltioissa asetuksen tultua voimaan. Sillä oli vain kohtalainen vaikutus asetettuihin tavoitteisiin lähinnä siksi, että käyttöön otetut menettelyvaatimukset osoittautuivat riittämättömiksi takaamaan vastavuoroisen tunnustamisen helppoa, luotettavaa ja käyttäjäystävällistä soveltamista. Lisäksi se lisäsi vain vähän tietoisuutta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta.

Tämän aloitteen valmistelemiseksi toteutettiin vaikutustenarviointi. Siitä kävi ilmi, että vastavuoroisen tunnustamisen piirissä olevilla tuotteilla käydään vähemmän kauppaa. Verrattaessa EU:n sisäisen viennin arvoa kotimaiseen kulutukseen käy ilmi, että yhdenmukaistettujen tuotteiden osalta EU:n sisäisen viennin arvo on 55 prosenttia kotimaisesta kulutuksesta, kun taas yhdenmukaistamattomien tai osittain yhdenmukaistettujen tuotteiden osalta vastaava luku on vain 35 prosenttia. Tämä johtuu yritysten kohtaamista esteistä niiden yrittäessä pitää kaupan tuotteitaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen nojalla. Vastavuoroisen tunnustamisen puuttumisesta aiheutuu yrityksille suuret kustannukset. Esimerkiksi tuotteiden mukauttamisesta sovellettavien kansallisten määräysten mukaisiksi, kun vastavuoroinen tunnustaminen joko evätään tai sitä ei käytetä markkinoille pääsemiseksi, aiheutuvien kustannusten arvioidaan olevan 1 000–150 000 euroa tuotetta ja markkina-aluetta kohti. Menetetyistä mahdollisuuksista – eli kun yritykset luopuvat markkinoille menosta tuotteiden mukauttamista edellyttävien erilaisten kansallisten määräysten vuoksi – aiheutuvien kustannusten arvioidaan kohoavan 10 000–500 000 euroon tuotetta ja markkina-aluetta kohti. Euroopan parlamentille tehdyssä tutkimuksessa yritettiin arvioida, kuinka suuri vaikutus tullien ulkopuolisilla kaupan esteillä on sisämarkkinoihin. Siinä todettiin, että tällaisten esteiden vähentäminen voisi kasvattaa EU:n sisäistä kauppaa yli 100 miljardilla eurolla vuodessa. Lisäksi vuosina 2008–2014 yhdenmukaistamattomilla aloilla toimi noin 0,89 miljoonaa yritystä, jotka edustavat yli 50:tä prosenttia tuotantotalouden aktiivisten yritysten kokonaismäärästä. Noin 87 prosenttia näistä yrityksistä oli mikroyrityksiä. Komission vuonna 2014 julkaiseman kilpailukykyraportin mukaan vain 14 prosenttia pk-yrityksistä käy EU:ssa rajatylittävää kauppaa, kun taas suurien teollisuusyritysten vastaava luku on 85,4 prosenttia.

4 artiklassa säädetään keskinäistä tunnustamista koskevasta ilmoituksesta, jota talouden toimijat käyttävät vapaaehtoisesti helpottamaan sen osoittamista, että tuote on laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa. Siinä vahvistetaan edellytykset, jotka tällaisen ilmoituksen on täytettävä, ja selvennetään, että ilmoituksen voi tehdä verkossa.

16 artiklalla kumotaan asetus (EY) N:o 764/2008. 17 artiklassa säädetään asetuksen voimaantulosta ja soveltamisesta. Liitteessä vahvistetaan vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen vakiomalli.

2017/0354 (COD)

Ehdotus

EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS

toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka

ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan,

ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,

sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille,

ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä

sekä katsovat seuraavaa:

(1)Sisämarkkinat käsittävät alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden vapaa liikkuvuus taataan perussopimusten määräysten mukaisesti. Jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä. Kyseinen kielto kattaa kaikki kansalliset toimenpiteet, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa unionin sisäistä tavarakauppaa suoraan tai välillisesti. Tavaroiden vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla varmistetaan yhdenmukaistamalla unionin tasolla säännöt, joilla asetetaan yhteiset vaatimukset tiettyjen tavaroiden kaupan pitämiselle tai sellaisille tavaroille tai tavaroiden näkökohdille, joihin ei sovelleta unionin yhdenmukaistamissääntöjä, soveltaen vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.

(2)Jos unionissa ei ole vahvistettu tavaroiden tai tavaroiden tietyn näkökohdan yhdenmukaistamista koskevia sääntöjä, jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi luoda lainvastaisesti jäsenvaltioiden välisen tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteitä soveltamalla toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyihin tavaroihin kansallisia määräyksiä, joiden mukaan näiden tavaroiden on täytettävä tietyt tekniset vaatimukset, jotka voivat koskea esimerkiksi nimeämistä, muotoa, kokoa, painoa, kokoonpanoa, esillepanoa, merkintöjä ja pakkauksia. Tällaisten määräysten soveltaminen toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyihin tavaroihin voi olla perussopimuksen 34 ja 36 artiklan vastaista, vaikka määräyksiä sovellettaisiinkin erotuksetta kaikkiin tavaroihin.

(3)Vastavuoroisen tunnustamisen periaate perustuu Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Tämän periaatteen mukaisesti jäsenvaltiot eivät voi kieltää toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden myyntiä alueellaan, vaikka tavarat olisi tuotettu tai valmistettu noudattaen toisenlaisia teknisiä määräyksiä. Tämä periaate ei kuitenkaan ole ehdoton. Jäsenvaltiot voivat vastustaa muualla laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden kaupan pitämistä, jos tällaisia rajoituksia perustellaan perussopimuksen 36 artiklassa mainituilla syillä tai muilla yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä, jotka molemmissa tapauksissa ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään.

(4)Käsite ”yleistä etua koskeva pakottava syy” on muuttuva käsite, jonka unionin tuomioistuin on kehittänyt perussopimuksen 34 ja 36 artiklaan liittyvässä oikeuskäytännössään. Käsitteeseen kuuluvat muun muassa julkisen talouden valvonnan tehokkuus, liiketoimien rehellisyys, kuluttajansuoja, ympäristönsuojelu, lehdistön monimuotoisuuden säilyttäminen ja sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksen tasapainon vakavaa horjuttamista koskeva vaara. Tällaiset yleistä etua koskevat pakottavat syyt, joissa on perusteltuja eroja jäsenvaltioiden välillä, saattavat oikeuttaa toimivaltaiset viranomaiset soveltamaan kansallisia määräyksiä. Tällaiset päätökset on kuitenkin perusteltava asianmukaisesti, suhteellisuusperiaatetta on aina noudatettava, ja lisäksi on kiinnitettävä huomiota siihen, onko toimivaltainen viranomainen todellisuudessa tehnyt mahdollisimman vähän rajoittavan päätöksen. Lisäksi toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden markkinoille pääsyn epäävien tai sitä rajoittavien hallinnollisten päätösten perusteena ei voi olla pelkästään se, että arvioinnin kohteena olevat tavarat täyttävät toisen jäsenvaltion tavoitteleman oikeutetun yleisen päämäärän eri tavalla kuin kyseisen jäsenvaltion kotimaiset tavarat.

(5)Asetus (EY) N:o 764/2008 annettiin, jotta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista voidaan helpottaa ottamalla käyttöön menettelyjä, joilla minimoidaan mahdollisuudet luoda laittomia esteitä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vapaalle liikkumiselle. Asetuksen antamisesta huolimatta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisessa on edelleen monia ongelmia. Vuosina 2014–2016 tehdystä arvioinnista kävi ilmi, että periaate ei toimi toivotulla tavalla ja asetus (EY) N:o 764/2008 on helpottanut sen soveltamista vain rajallisesti. Asetuksella (EY) N:o 764/2008 käyttöön otetut välineet ja menettelylliset takeet eivät ole saavuttaneet tavoitettaan eli parantaneet vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista. Hyvin harvat talouden toimijat tuntevat tai käyttävät esimerkiksi tuoteyhteyspisteiden verkostoa, joka perustettiin antamaan talouden toimijoille tietoa sovellettavista kansallisista määräyksistä ja vastavuoroisen tunnustamisen soveltamisesta. Kansalliset viranomaiset eivät tee riittävästi yhteistyötä verkostossa. Vaatimusta, jonka mukaan markkinoille pääsyn epäävästä tai rajoittavasta päätöksestä on ilmoitettava, noudatetaan harvoin. Tämän tuloksena sisämarkkinoilla on edelleen tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteitä.

(6)Kilpailukykyneuvoston joulukuussa 2013 sisämarkkinapolitiikasta antamissa päätelmissä todettiin, että yritysten ja kuluttajien toimintapuitteiden parantamiseksi sisämarkkinoilla kaikkia asiaankuuluvia välineitä olisi käytettävä asianmukaisesti, vastavuoroinen tunnustaminen mukaan lukien. Neuvosto pyysi komissiota antamaan tiedoksi tapaukset, joissa vastavuoroisen tunnustamisen periaate toimii edelleen riittämättömästi tai siinä on ongelmia. Helmikuussa 2015 sisämarkkinapolitiikasta antamissaan päätelmissä kilpailukykyneuvosto kehotti komissiota ryhtymään toimiin vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen tehokkaan toiminnan varmistamiseksi ja esittämään sitä koskevia ehdotuksia.