•it <r 
•ù -it 
it it EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 29 OS 1995 
KOM(Vi) I KV lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
Vesiperäisten alueiden järkiperäinen käyttö ja suojelu 

\<x. 
COMMUNICATION FROM Tilli COMMISSION 
TO THE COUNCIL AND THE EUROPEAN PARLIAMENT 
WISE USE AND CONSERVATION OF WETLANDS 
1. The Community. 5th Environmental Action Programme, "Towards Suslainability", in 
endeavouring to achieve a more sustainable balance between human activity and socio­
economic development and the resources and regenerative capacity of nature, accorded 
seven priority fields of action. One of them, the sustainable management of natural 
resources (soil, water, natural areas and coastal zones), is the object of the present 
communication, centred on one of the most important, yet most threatened habitat 
types common to all European Union countries: the wetlands (marsh, fen, peatland, 
or shallow water bodies). 
2. Wetlands are ecosystems of paramount importance, not only because they have 
become so rare and are so threatened, but because they perform very important 
functions, provide resources for a large number of human interests and actors in 
supporting human activities and represent a valuable cultural and natural heritage. This 
is reflected by the fact that wetlands are the only major ecosystem forming the subject 
of an international treaty, the Ramsar Convention, established over twenty years ago, 
to which all EU Member States are contracting parties, with the exception of 
Luxembourg which at present is in the process of becoming a contacting part. 
3. Due to their complex composition and structure, wetlands perform certain functions 
and generate healthy vegetal, wildlife, fisheries and forest resources. The combination 
of these functions and products, together with the natural and cultural values of 
wetlands, makes these ecosystems invaluable to people. Many wetlands provide good 
opportunities for economic activities and recreation and sustain dense populations of 
fish, shellfish, cattle or wildlife. 
The functions for human societies, performed by wetlands are. notably: 
wetlands can diminish devastating effects of floods downstream, by storing 
precipitation water and releasing it later in a more even way; 
wetland vegetation stabilises shorelines, by reducing the energy of waves and 
currents: 
wetlands improve water quality, by accumulating sediments, nutrients and toxic 
substance?, and under certain conditions this can be used for tertiary treatment of 
domestic waste water: 
-2 <\-~ 
wetlands, in particular in the form of peat bogs, can reduce carbon dioxide 
emissions, by storing large quantities of carbon; 
wetlands harbour an extraordinary diversity of habitat types and plant and 
animal species, by their complexity and dynamic functioning; 
wetlands can provide renewable resources, such as reed and salt and can sustain 
the farming offish, crayfish, waterfowl and grazing animals; furthermore many of the 
commercially exploitable fish, shellfish and crustaceans spend at least part of their life 
cycle in wetlands; 
many wetlands harbour a rich wildlife and provide important areas for 
recreational activities such as walking, birdwatching, nature photography, hunting, 
angling, swiinming and sailing; 
4. Despite their value, the loss of wetlands is widespread; available information indicates 
that approximately two thirds of all European wetlands existing at the beginning of 
this century have since been lost. 
In the European Union, the following wetland types have suffered from substantial 
loss of surface: 
rivers and floodplains have paid a heavy tribute to hydraulic protection works; 
wet meadows, flooded grasslands and temporary freshwater marshes have 
suffered an extensive loss due to dam building, drainage and transformation into dry 
pastures and arable land; 
saltmarshes have been progressively reclaimed for conversion into arable or 
industrial land; 
peatlands have been considerably destroyed through unsustainable peat 
extraction and afforestation. 
The remaining wetlands suffer from the following types of degradation: 
excessive quantities of nitrogen and phosphorus from urban sewage and 
agricultural runoff often causes eutrophication; 
increasing consumption of groundwater, for irrigation and drinking, threatens 
to dry out many wetlands; 
the building of dams upstream may cause coastal erosion due to the lack of 
sediment inflow. 
- 3 <x,~ 
The Union's involvement in wetland conservation followed the United Nations 
Conference on the Human Environment held in Stockholm in 1972 and started with 
the first Environmental Action Programme adopted in 1973. 
In 1979. Council Directive 79/409/EEC on the conservation of wild birds was adopted, 
requiring Member States to pay particular attention to the protection of wetlands. 
Between 1984 and 1992, under Council Regulations (EEC) N° 1872/84 and 2242/87 
on actions by the Community relating to the environment (ACE) and Council 
Regulation (EEC) N° 3907/91 on actions by the Community relating to nature 
conservation (ACNAT),nearly two thirds of the funds (i.e. over 27 million ECUs) 
were allocated to 60 projects providing an incentive to maintain, restore or improve 
wetland sites. Many of these sites are classified as Special Protection Areas (under 
Council Directive 79/409/EEC) and/or designated under the Ramsar Convention on 
Wetlands of International Importance. 
Other Community Initiatives and Council Regulations, such as ENVIREG, MEDSPA 
and NORSPA, supported several projects related to wetland conservation through 
water management measures. 
Since 1992, Council Directive 92/43/EEC on the conservation of natural habitats and 
of wild fauna and flora highlights, amongst others, lagoons, Mediterranean temporary 
ponds, active bogs, wet meadows and calcareous fens as conservation priorities. 
At the same time, the European Community adopted Council Regulation (EEC) 
N° 1973/92 creating a financial instrument for the environment (LIFE). Although the 
funds made available for nature conservation under this Regulation are very limited 
compared to funds under other Union policies having an impact on wetlands, in 1992, 
1993 and 1994, grants totalling about 30 million ECU were allocated to wetland-
related projects under LIFE. 
6. The Treaty on the European Union introduced in 1993, as a principal objective, the 
promotion of sustainable growth respecting the environment. This includes an 
environmental policy that aims at a high level of protection, the requirements of which 
must be integrated into other Community policies. In this spirit, the Fifth 
Environmental Action Programme "Towards Sustainability", has been formulated. The 
concept of sustainability laid down in that programme is identical to sustainable 
utilisation, compatible with the conservation of natural resources, and thus corresponds 
to the principle of the wise use of wetlands as defined by the Ramsar Convention. 
Environmental responsibilities are shared by all economic players, including public 
authorities, public and private enterprises, and, above all, the general public. It must 
be clearly seen that the maintenance of well functioning wetland ecosystems depends 
more on successfully implementing this principle than the single conservation of 
wetland reserves. Without this having been spelt out explicitly until now, the European 
Union's involvement in the wise use and conservation of wetlands mainjy depends 
on implementing sustainable structural measures and policies. 
CL 
7. There have been, in the past, some facts leading to the conclusion that the European 
Union should dispose a comprehensive approach to the wise use and conservation of 
wetlands laid down in a single document. On a number of occasions, the European 
Parliament expressed its concern regarding wetland conservation; e.g. several Oral and 
Written Questions dealt with the need to have a clear Community wetland policy, to 
promote the wise use of wetlands and to make available special economic aid for the 
conservation of wetlands (H-1056/91, W.Q. 2543/91 and 701/92). 
Since 1987, the Commission involved itself more intensively in the integrated 
management of wetlands, in particular those of Mediterranean type (Doc. C(87)2291 
final). 
Recent European Court rulings ackowledge the obligation of Member States to pay 
particular attention to the protection of wetlands (Cases C-57/89 and C-3 55/90). 
Recognizing the very critical situation of Europe's wetlands and the urgent need for 
action in the perspective of their sustainable development, the Commission has 
included in the 1994 work plan for the implementation of the 5th Environmental 
Action Programm the preparation of the present Commission Communication to the 
Council and the European Parliament on Wise use and conservation of wetlands. 
8. This Commission Communication provides a strategic basis for such a policy aiming 
at the sustainable use of wetland resources and the conservation of their functions and 
values for future generations. It not only considers the territory of the European Union 
but also Community programmes and policies for co-operation with countries in the 
Mediterranean and Baltic regions (LIFE-International), in Central and Eastern Europe 
and Asia (PHARE, TACIS), with African, Caribbean and Pacific countries (ACP), and 
with Asian and Latin American countries (ALA), as well as global commitments, thus 
also fully corresponding to the principles laid down in the "Agenda 21". 
The Communication explains that wetlands are components of natural landscapes, that 
they perform specific functions, that they support human activities, and that they 
represent a cultural and natural heritage (Chapter I); summarises briefly how the 
European Community became involved with wetland matters and refers to the fact that 
wetland conservation requirements need to be integrated in all Union policies both 
within and outside the EU territory (Chapter II); spells out current issues that affect 
wetlands in a negative way and provides an outline of the actions that need to be 
taken to stop and reverse the loss and further degradation of wetlands in Europe and 
world-wide (Chapter III); mentions specific measures to be taken in a number of 
strategic areas towards a concerted policy and action to address the social, economic 
and political causes of wetland loss and degradation (Chapter IV); describes how to 
integrate the above measures into major Union policies (Chapter V); finally it provides 
resulting conclusions and policy lines. 
- partie 1 
Vesiperäisten alueiden järkiperäinen käyttö ja suojelu 
Johdanto 
I. Euroopan vesiperäiset alueet ja niiden ongelmat 
* Vesiperäisten alueiden ekosysteemit 
* Vesiperäisten alueiden liittyminen toisiinsa 
* Vesiperäisten alueiden arvo 
* Vesiperäisten alueiden tuhoutuminen ja huononeminen 
II. Unionin osuus vesiperäisten alueiden suojelussa 
III. Tärkeimmät vesiperäisiä alueita koskevat kysymykset 
* Vesiperäisten alueiden kuivatuksen ja tuhoutumisen 
pysäyttäminen ja kääntäminen 
* Vesiperäisten alueiden saastumisen vähentäminen 
* Vesiperäisten alueiden saattaminen ennalleen 
* Vesiperäisten alueiden luonnonvarojen kestävä käyttö 
* Vesiperäisten alueiden toimintojen hoitamisen integ­
rointi 
IV. Strategiset suunnat 
* Vesien ja vesiperäisten alueiden hoidon integrointi 
* Suurten ja kansainvälisten jokien hoito 
* Rannikkovyöhykkeiden hallinto 
* Oikeudellisten välineiden kehittäminen vesiperäisten 
alueiden suojelemiseksi 
* Taloudellisten välineiden parantaminen 
* Tukeva tutkimus- ja seurantatoiminta mukaan lukien 
tutkimustulosten terve soveltaminen 
* Tietojen ja tietoisuuden lisääminen 
* Vesiperäisten alueiden asiantuntijoiden kouluttaminen 
* Tärkeiden vesiperäisten kohteiden suojeleminen 
V. Unionin politiikan yhdentäminen 
* Kohti kestävää kehitystä 
* Maatalouden ja vesiperäisten alueiden suojelun yhden­
täminen 
* Kalastuspolitiikka ja vesiviljely 
* Aluekehityspolitiikka 
* Koheesiorahasto 
* Liikenteen infrastruktuuri 
* Matkailu 
* Euroopan unionin kansainvälinen yhteistyö-, kehitys-
ja kauppapolitiikka 
VI. Päätelmät ja suositukset 
* Yleiset seikat 
* Euroopan unionin vesiperäisiä alueita koskeva poli­
tiikka 
* Loppupäätelmät 
Kuva 1: 
Kuva 2 : 
Kuva 3 : Arvioitu 
unionissa Joidenkin Euroopan unionin jäsenvalti­
oiden vesiperäisten alueiden arvioitu 
tuhoutuminen 
Typpilannoitteiden kulutus Euroopan 
unionin valtioissa 
veden kokonaispoistuma Euroopan 
Taulukko 1 Rehevöityminen erilaisissa Euroopan unionin 
alueen vesiekosysteemeissä 
Liite I: 
Liite II: Ramsarin ja CORINEn vesiperäisten alueiden 
luokitusten vertailu 
Vesiperäisten alueiden järkiperäisen käytön 
suuntaviivat 
Esimerkkejä budjettikohdista ja vesiperäisiä alueita koskevista 
erityishankkeista : 
Laatikko A: 
Laatikko B: 
Laatikko C: 
den yhteenveto 
Laatikko D: 
Laatikko E: 
Laatikko F: 
Laatikko G: 
Laatikko H: 
Laatikko I: 
Laatikko J: 
Laatikko K: 
Laatikko L: 
Laatikko N: 
Laatikko N: Vesiperäisiin alueisiin liittyvät tutkimushank­
keet 
ACNAT-asetus: MedWet-ohjelma 
ACE vesiperäisiin alueisiin liittyvien hankkei-
Ympäristön haavoittumiselle alttiit alueet: 
Somersetin alangot ja nummet 
Maaseutuympäristön ympäristönsuojeluasetus: La 
Mancha Oriental 
Välimeren kalastuksen tukitutkimukset 
Yhteisöaloite ENVIREG: Guyanan rannikko 
Yhteisöaloite INTERREG: Lavezzin saaret/Magda­
lenan saaristo 
Koheesiorahasto: Irlannin suot 
Matkailu ja ympäristö 
Välimeren alueen MEDSPA-hankkeet 
LIFE-hankkeet Euroopan unionin ulkopuolella 
Baltiassa 
PHARE-hankkeet Keski- ja Itä-Euroopassa 
Hankkeet AKT-, ALA- ja Välimeren valtioissa 
Loppuviitteet 
JOHDANTO 
Vesiperäisillä alueilla tarkoitetaan yleensä "vesi- ja ranta-
ruohikoita ja soita tai vesiä, luonnollisia tai keinotekoisia, 
pysyviä tai tilapäisiä, seisovia tai virtaavia, makeita, murto-
vesiä tai suolaisia vesiä, mukaan luettuna merialueet, joiden 
syvyys laskuveden aikana ei ylitä kuutta metriä"1. Useimmat 
ihmiset ovat tutustuneet vesiperäisiin alueisiin jossain muodos­
sa, vaikka käsite "vesiperäinen alue" on otettu vasta äskettäin 
yleiseen käyttöön. Kylän lampi tai joki, paikallinen järvi tai 
jokisuu ovat vain muutamia esimerkkejä. Tuhansien vuosien ajan 
jokilaaksot ja niihin liittyvät matalat ranta-alueet ovat pal­
velleet ihmisasutuksen keskuksina, joista monissa on ollut 
pitkälle kehittynyt kaupunkikulttuuri. Niiden maaperä tuotti 
valtavia satoja, ja ne ovat yhä välttämättömiä miljoonien ihmis­
ten terveydelle, hyvinvoinnille ja turvallisuudelle. 
Vesiperäiset alueet ovat erittäin tärkeä ekosysteemi, eivät 
ainoastaan siksi, että niistä on tullut niin harvinaisia ja että 
ne ovat uhanalaisia, vaan koska niillä on hyvin tärkeitä tehtä­
viä ja ne tuottavat luonnonvaroja hyvin monien ihmisten ja 
toimijoiden eduksi tukemalla ihmisten toimintaa ja edustavat 
arvokasta kulttuuri- ja luontoperintöä. Tämä heijastuu siinä, 
että Antarktiksen lisäksi vesiperäiset alueet ovat ainoa laaja 
ekosysteemi, jota sääntelee kansainvälinen sopimus, Ramsarin 
yleissopimus2, joka tehtiin yli kaksikymmentä vuotta sitten ja 
jonka sopimuspuolia kaikki Euroopan Unionin jäsenvaltiot3 ovat. 
Vesiperäisillä alueilla on selvästi tärkeä taloudellinen arvo 
eräänlaisena luonnon infrastruktuurina. Niitä ei kuitenkaan 
arvosteta niiden taloudellisen arvon edellyttämällä tavalla, 
koska vesiperäisten alueiden tuottamat edut ovat pääasiassa 
ilmaisia. Tämä johti siihen, että OECD muutamia vuosia sitten 
pyrki selvittämään markkinamekanismien epäonnistumisen vesipe­
räisten alueiden ja niiden tuottamien voimavarojen käytössä ja 
suojelussa4. 
Ramsarin yleissopimuksen sopimuspuolten konferenssi on määritel­
lyt vesiperäisten alueiden järkiperäisen käytön niiden "inhimil-
liseksi käytöksi siten, että ne voivat tuottaa suurimman jatku­
van hyödyn nykyisille sukupolville samalla, kun ne säilyttävät 
mahdollisuuden tulevien sukupolvien tarpeiden ja tavoitteiden 
täyttämiseen" "sillä tavoin, että pystytään hoitamaan" niiden 
"fyysisiä, biologisia ja kemiallisia osatekijöitä, kuten maape­
rää, vettä, kasvillisuutta, eläimiä ja ravinteita ja niiden 
keskinäistä vuorovaikutusta" (kts. liite II) . Niilipä vesiperäis­
ten alueiden järkiperäinen käyttö on yhtä kuin kestävä käyttö 
yhteisymmärryksessä luonnonvarojen suojelun kanssa ja se vastaa 
näin ollen yhteisön viidennen ympäristötoimintaohjelman5 kestävän 
käytön käsitettä. 
Tänä päivänä ihmisten toiminta vaikuttaa vesiperäisiin alueisiin 
koko niiden valuma-alueella. Ne ovat yksi kaikkein uhanalai­
simmista ekosysteemeistä ja maisemista lähinnä kuivatuksen, 
maankohoamisen, saastumisen ja vesiperäisten alueiden luonnonva­
rojen liikakäytön vuoksi. On arvioitu, että kaksi kolmannesta 
Euroopan vesiperäisistä alueista on hävinnyt tämän vuosisadan 
alun jälkeen, lähinnä sellaisen kehitystoiminnan seurauksena, 
jossa niiden tehtäviä ja arvoja ei otettu riittävästi huomioon. 
Viimeisten kahdenkymmenen vuoden aikana Euroopan yhteisö on 
säätänyt laaja-alaisen lakipaketin, jonka tarkoituksena on 
luonnon suojeleminen ja ennalleen saattaminen ihmisten elintason 
jatkuvaksi parantamiseksi. Siihen kuuluu tärkeitä vesiperäisten 
alueiden suojelua edistäviä toimenpiteitä, erityisesti luonnon­
varaisten lintujen suojelusta annetun neuvoston direktiivin 
(79/409/ETY)6 ja äskettäin luonnontilaisten elinympäristöjen ja 
luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun 
neuvoston direktiivin (92/43/ETY)7 pohjalta. Yhdyskuntajätevesien 
käsittelystä annettu neuvoston direktiivi (91/271/ETY)8 ja vesien 
suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aihe­
uttamalta pilaantumiselta annettu direktiivi (91/676/ETY)9 
vaikuttavat suuresti veden laadun paranemiseen, joka on vesipe­
räisten alueiden suojelun keskeinen asia. Viidennessä ympäris­
tönsuojelun periaate- ja toimintaohjelmassa "Kohti kestävää 
kehitystä" kehotetaan kaikkia eurooppalaisen yhteiskunnan tär­
keimpiä toimijoita ryhtymään osaltaan toimenpiteisiin yhteistyön 
ja vastuun jakamisen periaatteille perustuvan kestävän yhteis­
kunnan luomiseksi. 
Kuten äskettäin laaditussa Ranskan hallituksen toimeksiannosta 
tehdyssä ja sen hyväksymässä Ranskan arviointiraportissa10 myös 
todetaan, vesiperäisten alueiden tilannetta ei kuitenkaan vielä 
ole saatu vakiintumaan. Optimistisestikin ajatellen, perinpohjin 
muutetulla, kunnianhimoisella ja innovatiivisella politiikalla 
aikaansaatavat parhaat mahdolliset käytännön saavutukset tulevat 
lähivuosien aikana ainoastaan hidastamaan havaittua negatiivista 
kehitystä. Tämän vuoksi vesiperäisten alueiden järkiperäistä 
käyttöä ja suojelua voimakkaasti tukevan politiikan luominen on 
entistäkin kiireellisempää. 
Tässä asiakirjassa luodaan strateginen perusta vesiperäisten 
alueiden luonnonvarojen kestävään käyttöön ja niiden toimintojen 
ja arvojen suojelemiseen tuleville sukupolville tähtäävän poli­
tiikan luomiseksi. Siinä käsitellään Euroopan unionin alueen 
lisäksi myös yhteisön yhteistyöohjelmia ja -politiikkaa yhteisön 
ja Välimeren maiden ja Baltian alueen (LIFE-International), 
Keski- ja Itä-Euroopan ja Aasian (PHARE, TACIS), Afrikan, Kari-
bian ja Tyynenmeren valtioiden (AKT), ja Aasian ja Latinalaisen 
Amerikan valtioiden (ALA) kanssa samoin kuin maailmanlaajuisia 
sitoumuksia, joten se vastaa myös täysin "Agenda 21" -ohjelman 
periaatteita. 
Tiedonanto on jäsennelty seuraavasti: 
Luvussa I selvitetään, että vesiperäiset alueet ovat luonnonmu­
kaisen maiseman osa-alueita, että niillä on erityisiä tehtäviä, 
että ne tukevat ihmisen toimintaa ja että ne ovat osa kulttuu­
riperintöä ja luonnon perintöä. Useimmat vesiperäiset alueet 
ovat jo hävinneet, ja jäljellä olevia uhkaa arvonalennus ja 
tuhoutuminen. 
Luvussa II on lyhyt yhteenveto siitä, kuinka Euroopan yhteisö 
tuli mukaan vesiperäisiä alueita koskeviin asioihin, ja viita­
taan siihen, että vesiperäisten alueiden suojeluvaatimukset 
tulee integroida osaksi unionin kaikkea sekä Euroopan unionin 
alueen sisä- että ulkopuolella sovellettavaa politiikkaa. 
Luvussa III käsitellään ajankohtaisia asioita, jotka vaikuttavat 
kielteisesti vesiperäisiin alueisiin, ja esitetään kuvaus niistä 
toimenpiteistä, joihin tulisi ryhtyä, jotta voidaan pysäyttää ja 
kääntää Euroopan ja koko maailman vesiperäisten alueiden hä­
viäminen ja jatkuva tuhoutuminen. 
Luvussa IV mainitaan erityistoimenpiteet, joihin tulisi ryhtyä 
useilla keskeisillä alueilla yhtenäisen politiikan ja toiminnan 
luomiseksi vesiperäisten alueiden häviämisen ja tuhoutumisen 
sosiaalisiin, taloudellisiin ja poliittisiin syihin vaikuttami­
seksi . 
Luvussa V kuvataan, kuinka yllä mainitut toimenpiteet voidaan 
ottaa osaksi unionin tärkeimpiä politiikkoja. 
Luvussa VI esitetään yhteenvedot ja poliittiset suuntaviivat. 
I 
EUROOPAN VESIPERÄISET ALUEET JA NIIDEN ONGELMAT 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN EKOSYSTEEMIT 
Vesiperäisiä alueita on useita eri tyyppejä. Niiden yksiselit­
teinen luokittelu ei ole helppoa, koska ne ovat monimutkaisia ja 
luonteeltaan dynaamisia ja koska niiden usein häilyviä rajoja on 
vaikeata määritellä tarkasti. Ramsarin yleissopimuksen sopi­
japuolet ottivat käyttöön 35 luokkaa käsittävän vesiperäisten 
alueiden luokitteluj ärjestelmän.1X 
CORINEn biotooppiluokitus, joka on, soveltaen neuvoston komissi­
on työohjelman vahvistamisesta yhteisön ympäristön tilaa ja 
luonnonvaroja koskevien tietojen keruun ja yhteensovittamisen 
sekä niiden yhdenmukaisuuden varmistamisen kokeiluhanketta 
varten (CORINE - Co-ordination of Information on the Environ­
ment)12 antamaa päätöstä, laadittu tärkeimpien luonnonsuojelukoh­
teiden tunnistamiseksi ja niiden kuvaamiseksi yhdenmukaisesti, 
perustuu lähinnä kasvillisuuspiirteisiin ja käsittää noin 20 
vesiperäisten alueiden elinympäristötyyppiä. Luokitusten vertai­
lu on esitetty liitteessä I. 
Yksinkertaisuuden vuoksi Euroopan vesiperäiset alueet voidaan 
jaotella seitsemään päätyyppiin: 
Merelliset ja rannikon vesiperäiset alueet 
Tasaisilla rannikoilla esiintyy useita vesiperäisiä elinympäris­
töjä. Rannikkovirrat muodostavat hiekka- ja somerikkosärkkiä, 
jotka saattavat erottaa murtovesilaguuneita ja tilapäisiä lam­
mikkoja. Laajat mutarannat, yksittäiset hiekkasyvänteet, suola-
niityt ja niityt ovat tyypillisiä Atlantin ja Pohjanmeren ranni­
koiden vesiperäisiä alueita. Tanskalais-saksalais-hollantilainen 
Waddenin meri on suurin vesiperäinen alue (8,000 km2) Euroopan 
unionin alueella. Muinaisista ajoista lähtien suuret laguunit, 
joiden vesi vaihteli murtovedestä suolavedeksi, ovat tarjonneet 
tarvittavan suojan satamien perustamiselle ja Välimeren ja 
Itämeren tärkeiden kauppakaupunkien, kuten Venetsian tai Gdans­
kin, kehittymiselle. 
Suistot ja deltat 
Suistot sijaitsevat kohdissa, joissa jokisuu leviää mereksi ja 
joissa suolapitoisuus on keskinkertainen ja vuorovesi-ilmiö on 
tärkeä sääntelijä. Suistot ovat yleensä erittäin tuottavia 
ravinnerikkaan vetensä ansiosta ja toimivat usein kalojen poi­
kastuotantoalueena. Euroopan unionin alueella niitä tavataan 
lähinnä Atlantin, Irlanninmeren ja Pohjanmeren rannikoilla. 
Ihmisten suuria kauppa- ja kulttuurikeskuksia on kehittynyt 
suistojen yhteyteen, esimerkiksi Lontoo Thamesin suistoon tai 
Rotterdam, Antwerpen ja Gent Reinin, Maasin ja Schelden suisto­
jen yhdistymään. Vuoroveden vaikutuksesta syntyneet muta- ja 
hiekka-alueet, suolaniityt ja kallioiset esiintymät täydentävät 
vesiperäisten alueiden elinympäristöskaalaa. Välimeri on merkit­
tävä jokideltojensa vuoksi, jotka ovat syntyneet ilman vuoro­
vesien vaikutusta runsassedimenttisten jokien suulle. Ne käsit­
tävät tavallisesti laguuneita, rämeitä, järviä, tilapäisiä 
lammikoita, jokiuomia, kasteltavia maatalousalueita ja matalia 
rannikkoalueita. Euroopan unionin alueella parhaiten tunnettuja 
ovat Camarguen (Rhonen), Ebron, Pon ja Evrösin deltat. 
Joet ja joenrantojen tulva-alueet 
Joenuomien ja laakson reunalla olevan korotetun maan välisellä 
alueella tapahtuva ajoittainen tulviminen oli ennen yleinen 
ilmiö monissa Euroopan joissa ja virroissa. Vain erittäin harvo­
jen jokien annetaan vielä levittäytyä ajoittaisesti tulva-alu­
eille, joihin kuuluvat tilapäiset hiekka- ja sorapenkereet, 
kosteat niityt, ruohikkoiset rämeet, tulvineet metsät ja joen-
mutkiin syntyneet järvet. Alueilla, joissa tulvimista on sään­
nelty, on jäljellä vain pieniä alueita joenvarsimetsää ja joen­
rantojen tulva-alue iden vesiperäisiä alueita. Ranskan Loire-joki 
on ehkä yksi viimeisiä olemassa olevia suuria jokia, jolla on 
yhä jäljellä huomattava osa tulva-alueista. 
Järvet 
Järville ja lammille on tunnusomaista niiden avoin vedenpinta. 
Ne ovat muodostuneet huonosti vettä läpäiseviin syvennyksiin tai 
geologisten virheiden, maanvyörymien tai jääkauden vaikutukses­
ta. Useimmissa Euroopan järvistä on jatkuvasti makeaa vettä 
mutta erityisesti Etelä-Euroopan Välimerenilmaston vaikutusalu­
eella on laajempia tilapäisiä, murtovesijärviä. Matalilla jär­
venrannoilla pohjaan tunkeutuva valo tekee mahdolliseksi juuri-
kasvillisuuden kehittymisen ja muodostaa biologisesti rikkaan 
siirtymäalueen avoveden ja kuivan maan välille. 
Makeavetiset rämeet 
Makeavetiset rämeet ovat yleisiä alueilla, joilla pohjavesi, 
maanpäälliset lähteet, virrat tai valumat aiheuttavat toistuvaa 
tulvimista tai jossakin määrin pysyvän matalan veden alueen. 
Niiden laaja levinneisyys ja erilaisuus on syy makeavetisistä 
rämeistä käytettävien termien suureen määrään. Joissakin suurim­
mista on seisovaa vettä suurimman osan vuotta, ja niihin kehit­
tyy usein yhtenäinen osmankäämipeite ja ruovikko. 
Suot 
Matalissa lämpötiloissa ja vettyneissä ja vähähappisissa olosuh­
teissa kuollut kasviaines kasaantuu turpeeksi. Jos veden virtaus 
estyy ja turvevarastot kasaantuvat, syntyy selvästi erotettavia 
rantaruohikoita ja soita. Ilmastollisten syiden vuoksi turvesoi­
ta esiintyy lähinnä kosteammilla Atlantin valtameren alueilla ja 
boreaalisilla alueilla mutta myös Euroopan alppi- ja manneralu­
eilla. Monien soiden tasapaino on niin herkkä, että pienimmätkin 
ympäristöolojen muutokset saattavat aiheuttaa huomattavia muu­
toksia tai huomattavaa taantumista. Suomaaperää tavataan usein 
vielä entisistä vesiperäisistä alueista kuivatetuilta maatalous­
mailta. 
Ihmiskäsin tehdyt vesiperäiset alueet 
Ihmisen aikaisempi ja nykyinen toiminta on luonut erilaisia 
vesiperäisten alueiden tyyppejä, jotka kiinnostavat tiettyjä 
kasveja ja eläimiä. Käyttämättömät, hylätyt ja entistetyt sora­
kuopat ja muut kaivuualueet tuottavat erilaisia elinympäristöjä. 
Suuri osa perinteisistä ja teollisista suolaisen veden alueista 
10 
Välimeren ja Atlantin rannikolla ovat muuttolintujen tärkeitä 
tankkauspaikkoja ja yhdyskunnissa pesivien lintujen elintärkeitä 
lisääntymisalueita. Vesialtaiden biologinen arvo riippuu suures­
ti niiden rantojen kaltevuudesta ja vedenpinnan korkeuden vaih­
telusta. Riisipellot voivat tarjota mielenkiintoisia elinympä­
ristöjä niin kauan, kuin niitä ei saastuteta maatalouskemikaa­
leilla. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN LIITTYMINEN TOISIINSA 
Erilaisten vesiperäisten alueiden keskinäinen yhteys on tärkeä 
seikka. Tämä on havaittu jo niiden alueiden yhteydessä, jotka 
toimivat säännöllisesti vesilintujen vuosittaisen muuton tärkei­
nä yhteyksinä. 
Joidenkin, erityisesti Välimeren ympäristön vesiperäisten alue-
tyyppien osalta olosuhteet yksittäisillä alueilla eivät ole 
ennustettavissa, koska hydrauliset ja bioottiset olosuhteet 
muuttuvat jatkuvasti ajan ja paikan mukaan ilmasto-olosuhteiden, 
lähinnä vuodenaikojen mukaisten hydrologisten kiertojen muut­
tuessa. Välimeren ilmastolle on tyypillistä 4-5 kuukauden mit­
tainen jakso, jolloin monet vesiperäiset alueet kuivuvat tila­
päisesti. Pidempiä 3-5 vuotta kestäviä kuivia jaksoja esiintyy 
myös Välimeren alueella, ja niiden seurauksena monet matalat la­
guunit ja tulva-alueet pysyvät kuivina useita peräkkäisiä vuo­
sia. Tällaisissa tilanteissa on vedessä ja osittain vedessä 
elävien eläin- ja kasvilajien kannalta välttämätöntä, että on 
tarjolla laaja valikoima vaihtoehtoisia vesiperäisiä alueita, 
jotka näiden epäsuotuisten olosuhteiden aikana voivat varmistaa 
näiden lajien säilymisen. 
Yllä mainituista syistä johtuen vesiperäisiä alueita ei pitäisi 
käsitellä yksittäisinä vaan niin, että ne muodostavat maailman­
laajuisen yhteysverkon usein kaukaisten alueiden välillä. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN ARVO 
11 
Vesiperäisten alueiden tärkeimpien osatekijöiden (veden, maape­
rän, ravinteiden, kasvien ja eläinten) vuorovaikutus tekee 
mahdolliseksi sen, että vesiperäisillä alueilla on tiettyjä 
tehtäviä ja että ne luovat terveellisiä kasvi-, villieläin, 
kala- ja metsävaroja. Näiden tehtävien ja tuotteiden yhdistelmä 
yhdessä vesiperäisten alueiden luonnon- ja kulttuuriarvojen 
kanssa tekee näistä ekosysteemeistä ihmiselle korvaamattomia. 
Monet vesiperäiset alueet tarjoavat hyvät mahdollisuudet ta­
loudellisiin toimintoihin ja vapaa-aikaan ja ylläpitävät suuria 
kala-, karja- ja villieläinkantoja. 
Vesiperäisillä alueilla on erityisiä tehtäviä 
Vesiperäiset alueet ovat monimutkaisia luonnon ekosysteemejä, 
jotka toimivat perustavaa laatua olevien fyysisten, kemiallisten 
ja biologisten lakien mukaisesti. Vaikutuksilla niiden oikeaan 
ekologiseen toimintaan vaikutetaan väistämättä niihin toimin­
toihin, joita tällaisilla ekosysteemeillä on yhteiskunnassa, 
erityisesti : 
* Varastoimalla haihtunutta vettä ja vapauttamalla sen myöhemmin 
tasaisemmalla tavalla vesiperäiset alueet voivat vähentää ala­
juoksujen tulvien tuhoisia seurauksia. Esimerkiksi jo 1700-
luvulla alkanut Reinin kanavoiminen tulvien hallitsemiseksi 
aiheutti vesiperäisten alueiden huomattavan häviämisen. Lähimen­
neisyydessä Reinin yläjuoksulle 1950-luvulla vesivoimalaa varten 
rakennetut padot aiheuttivat 13,000 hehtaarin suuruisen luonnon­
varaisen tulva-alueen tuhoutumisen. Sen seurauksena tulvaveden 
virtausnopeus ja -voimakkuus kasvoivat alajuoksulla ja aiheutti­
vat suurta vaaraa useille suurille kaupungeille. Turvallisuus­
syistä oli välttämätöntä rakentaa keinotekoisia tulvanpysäy-
tysaltaita liikaveden varastoimiseksi erityisen suurten tulvien 
aikana. Varastoitu ja säännelty vesi edesauttaa kuivuuden tor­
junnassa kuivina aikoina ja aikoina, jolloin kysyntä on suuri 
maanviljelyssä tarvittavan kastelun vuoksi, minkä lisäksi sillä 
voidaan lisäksi palauttaa pohjaveden taso silloin, kun vettä 
käytetään liikaa pumppaamalla. 
12 
* Vesiperäisten alueiden kasvillisuus lujittaa rantaviivaa ja 
vakavoittaa maaperää vähentämällä aaltojen ja virtausten energi­
aa, samalla kun juuret pitävät pohjan saostumat paikoillaan. 
Isossa Britanniassa havaittiin, että suolaniittyjen suojelemien 
merivallien rakentaminen tuli noin kaksikymmentä kertaa halvem­
maksi kuin merivallien ylläpito ilman suojelevia suolarämeitä. 
Tämä suojelutoiminta on erityisen tärkeätä alueilla, joihin 
vaikuttaa maan vajoaminen ja/tai kohoava merenpinta. Osissa Itä-
Englantia, jossa merenpinnan vuosittainen nettonousu on tällä 
hetkellä 5 mm ja jossa merivallit ja someropadot kaipaavat 
kipeästi parannusta tai korjausta, rannikkoinsinöörit harkitse­
vat nyt vakavasti suolaniittyjen palauttamista edullisena vaih­
toehtona tavanomaisille merta vastaan käytetyille keinoille. 
* Vesiperäiset alueet parantavat veden laatua. Ne toimivat 
altaina, joihin saostumat ja myrkylliset aineet laskeutuvat. 
Mikäli joessa on ruovikkoa ja ruohoa, jotka hidastavat joen 
virtausta, laskeutumismahdollisuus kasvaa. Vesiperäiset alueet 
sitovat ravinteita, erityisesti typpiä ja fosforia, keräämällä 
niitä maaperään ja varastoimalla niitä itse kasvillisuuteen. 
Tietyissä olosuhteissa tätä voidaan käyttää talousjätevesien 
tertiaariseen käsittelyyn, jolloin 1 hehtaarin suuruinen suo 
poistaa typpeä yhtä tehokkaasti kuin 500 hengen tarpeisiin 
rakennettu puhdistamo. Vesiperäiset alueet toimivat usein pohja­
veden tason palauttajana. Kasvillisuuden peittämät vesiperäiset 
alueet voivat toimia puskureina estämällä maataloudesta peräisin 
olevien ravinteiden pääsyn vesiesiintymiin, joista saadaan 
juomavettä ihmisille. Ravinteiden vapautuminen talvella, jolloin 
vesiperäisten alueiden kasvit kuolevat, antaa elintärkeätä tukea 
kalojen lisääntymis- ja poikastuotantoalueille. 
* Vesiperäisillä alueilla, erityisesti turvesoilla, on kyky 
varastoida suuria määriä hiiltä, mikä voi vähentää maapallon 
lämpenemistä aiheuttavien hiilivetyjen päästöjä ilmakehään. 
* Vesiperäiset alueet tarjoavat elinympäristön suurelle joukolle 
vesikasveja ja vesiperäisistä alueista riippuvaisia kasveja ja 
eläinlajeja. Vaikka ne peittävätkin prosentuaalisesti vain 
pienen osan maanpinnasta, vesiperäisillä alueilla on löydettä-
13 
vissä harvinaisen monipuolinen joukko elinympäristötyyppejä ja 
kasvi- ja eläinlajeja, joista useita ei löydetä mistään muualta. 
Lisäksi vesiperäiset alueet palvelevat useiden lajien leviämis-
ja muuttoalueina ja "ponnahduslautana". Tämä suosii uusien elin­
ympäristöjen asuttamista ja geneettistä vaihtoa elinkelpoisten 
kala- ja vesilintukantojen säilyttämiseksi. 
Vesiperäiset alueet tukevat ihmisten toimintaa 
* Monet rannikkojen taloudellisesti hyödynnettävistä kala-, 
simpukka- ja äyriäisiäjeista viettävät ainakin osan elinkaares­
taan vesiperäisillä alueilla. Vesiperäisten alueiden ehjä ver­
kosto rannikon laguuneista ja suistoista yläjuoksun kutualueille 
on elintärkeä kaupallisen kalastuksen tuki. Tanskalais-saksa-
lais-hollantilainen Waddenin meri on tärkeä punakampelan, meri-
harjuksen ja merianturan poikastuotantoalue ja sieltä saadaan 80 
ja 50 prosenttia Pohjanmeren kalastajien näiden lajien saaliis­
ta. 
* Uudistuvat vesiperäisten alueiden luonnonvarat, kuten ruo'ot 
ja suola, hyödynnetään ihmisten käyttöön. Vesiperäisillä alueil­
la voidaan harjoittaa kalan-, jokirapujen-, vesilintujen- ja 
laidunnettavien eläinten kasvatusta. Kestävällä tavalla hoidet­
tuna nämä toiminnat edistävät erinomaisen ja biologisesti erit­
täin monimuotoisen ekosysteemin ylläpitämistä. 
* Monilla vesiperäisillä alueilla on rikas luonnonvarainen 
eläimistö ja kasvisto, ja ne tarjoavat tärkeitä alueita vapaa-
ajan toimintaan kuten kävelyyn, lintujen tarkkailemiseen, luon­
tokuvaukseen, metsästykseen, onkimiseen, uimiseen ja purjehtimi­
seen. Yli 800 000 henkilöä tutustuu vuosittain brittiläisen 
vesilintujen ja vesiperäisten alueiden suojeluun omistautuneen 
yksityisen Wildfowl and Wetlands Trust -järjestön hoitamiin 
vesiperäisiin alueisiin. Noin 250 000 henkilöä tutustuu vuosit­
tain Hollannin Waddenin meressä sijaitsevan Terschellingin 
saaren rannikkodyyneihin ja vesiperäisiin alueisiin. He edusta­
vat 2,5 miljoonaa matkailijayöta, joka on tuntuva taloudellinen 
tekijä 4 600 asukkaan saarelle. 
14 
* Vesiperäisten alueiden taloudellisten etujen on laskettu 
olevan 5 000 ecua hehtaaria ja vuotta kohden Waddenin meren 
osalta ja yli 50 000 ecua hehtaaria ja vuotta kohti Atlantin 
Spartinan suon osalta. 
Vesiperäiset alueet edustavat kulttuuri- ja luontoperintöä 
Vesiperäisillä alueilla on useita ominaisuuksia, kuten niiden 
biologinen monimuotoisuus, maisema-arvo ja merkitys kulttuuripe­
rinnölle. Tällaisia ominaisuuksia ei suoranaisesti kuluteta, 
vaan monet ihmiset arvostavat niitä sellaisenaan. Vuosisatojen 
aikana vesiperäisten alueiden lähistöllä asuvat ihmiset ovat 
kehittäneet kestäviä toimintatapoja vesiperäisten alueiden 
tarjoamien luonnonvarojen hyödyntämiseksi ja siten hyötyneet 
vesiperäisten alueiden tarjoamasta erityisestä ympäristöstä. 
Vesiperäisten alueiden tarjoamat palvelut ja niiden toiminnat 
unohtuvat usein ja ne katsotaan ilmaisiksi laadittaessa kehitys­
suunnitelmia. Niiden olemassaolo ja arvot ymmärretään liian 
usein vasta sitten, kun ne on menetetty alueiden tuhoutumisen ja 
huononemisen vuoksi. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN TUHOUTUMINEN JA HUONONEMINEN 
Vesiperäisten alueiden tuhoutuminen on levinnyt laajalle, mutta 
käsitteelliset erot ja tietojen erot maiden välillä estävät yhä 
perusteellisen analyysin. Saatavissa olevien tietojen mukaan 
noin kaksi kolmannesta tämän vuosisadan alussa olemassa olleista 
Euroopan vesiperäisistä alueista on sittemmin tuhoutunut (kaa­
viossa 1 on joitain kansallisia esimerkkejä). Seuraavat vesipe­
räisten alueiden tyypit Euroopan unionissa ovat kärsineet huo­
mattavasta pinta-alan vähenemisestä tuhon suuruuden mukaan: 
Joet ja tulva-alueiden vesiperäiset alueet ovat maksaneet kal­
liisti vesivoima- ja tulvanestorakentamisesta. Jo tämän vuosisa­
dan alussa luonnonomaisista joista oli jäljellä vain pieniä 
koskemattomia pätkiä, ja vielä tänä päivänä suunnitellaan uusien 
patojen ja vesivoimaloiden rakentamista viimeisille sääntelemät­
tömille jokialueille. Joenvarsimetsien pinta-ala on vähentynyt 
15 
huomattavasti koko Euroopassa, ja useissa valtioissa on jäljellä 
vain kapeat metsäkaistaleet. Reinin Alsatin puoleisella rannalla 
vuonna 1830 olleista 40 000 hehtaarin laajuisista joenvarsi-
metsistä on tänä päivänä jäljellä vain 8 500 hehtaaria, josta 
vain 400 hehtaaria tulvii vedenpinnan ollessa korkealla. 
Märkiä niittyjä, tulvivia ruohikoita ja tilapäisiä makeavesirä-
meitä on perinteisesti käytetty laidunmaina, ja niitä oli joka 
puolella Eurooppaa. Maatalouden sodanjälkeiset muutokset aiheut­
tivat tämän elinympäristön laajan tuhoutumisen, joka aiheutui 
jokien patoamisesta ja sitä seuranneesta kuivatuksesta ja märki­
en niittyjen muuttamisesta kuiviksi laitumiksi ja viljelymaaksi. 
1970-luvulla vuosittainen tuhoutuminen oli noin 2 400 hehtaaria 
Tanskassa, 4 000 - 8 000 hehtaaria Englannissa ja Walesissa ja 
10 000 hehtaaria Ranskassa. 
Suolaniittyjä on kuivattu vuosisatojen ajan lähinnä viljelymaak­
si tai teollisuuden tarpeisiin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
suolaniittyjen peittämä ala on vähentynyt puolella keskiajalla 
alkaneen kuivatusohjelman seurauksena. Waddenin meren alueella 
hävitettiin vuosien 1950 ja 1984 välillä 20 000 hehtaaria suola-
niittyaluetta; jäljellä on yhteensä 40 000 hehtaaria. Rhone-joen 
suistossa suolaniittyala väheni 23 900 hehtaarista 10 400 heh­
taariin vuosien 1942 ja 1984 välillä. 
Turvemaita on tuhoutunut huomattavasti kestämättömän turpeenot-
tamisen ja metsänistutusten myötä, ja vain 60 prosenttia niiden 
enimmäisalasta on jäljellä. Pohjois-Saksassa turvemaat ovat 
hävinneet puoleen 300 000 hehtaarin ollessa jäljellä. Yhdisty­
neessä kuningaskunnassa on jäljellä alle 6 200 hehtaarin suurui­
nen ala vahingoittumatonta tervettä keidassuota, joka on vain 6 
prosenttia alkuperäisestä alasta. Alankomaissa jäljellä olevat 
keidassuot edustavat 10 prosenttia tämän vuosisadan alussa 
olemassa olleesta alasta. 
Jäljelle jääneet vesiperäiset alueet kärsivät tuhoutumisesta 
16 
Seuraavat esimerkit antavat käsityksen niistä erilaisista tuhou-
tumismuodoista, jotka vaikuttavat nykyisiin vesiperäisiin aluei­
siin: 
* Vesiperäisten alueiden ekosysteemien asianmukaiseen toimintaan 
vaikuttaa usein ihmisen epäsuora toiminta niiden valuma-altaan 
läheisyydessä. Monet vesiperäiset alueet joutuvat tahtomattaan 
vastaanottamaan suuria määriä typpeä ja fosforia yhdyskunta-
viemäreistä ja maatalouden valumista. Yhdisteiden pääsy ilmaan 
(esim. C02, dimetyylisulfiitti, H2S, jne.) vaikuttaa ilman laa­
tuun ja saattaa muuttaa vesiperäisten alueiden järjestelmän 
ekologiaa voimakkaasti ilmakehästä laskeutuvien saasteiden, 
esim. happosateen, välityksellä. Nämä vaikutukset saavat usein 
alkunsa valuma-altaan ulkopuolelta. 
* 1970-luvulla typpipitoisten lannoitteiden kulutus lisääntyi 
valtavasti Euroopan yhteisön jäsenvaltiossa maataloustuotannon 
kasvattamiseksi (kuva 2). Vastaavasti yhä useamman vesiperäisen 
alueen vesi kuormittui ylenmäärin fosforilla ja typellä, eli 
rehevöityminen alkoi. Siinä epätoivottava kasvillisuus lisään­
tyy/ Ja syntyy leväkukintaa, joka puolestaan johtaa hapen puut­
teeseen ja myrkkyjen syntymiseen. Hapen puuttuminen ja myrkyt 
aiheuttavat kalojen joukkokuoleman ja tuhoavat elintärkeät 
mikroskooppisten levien ja yksisoluisten organismien yhdyskun­
nat, jotka ylläpitävät ekosysteemin normaalia toimintaa. Rehe-
vöitymisilmiö on levinnyt laajalle ja lisääntyy koko Euroopan 
unionin alueella (Taulukko 1). 
17 
Alankomaat Ranska Saksa 
55 % tuhoutunut 
1950 - 1985 67 % tuhoutunut 
n. vuodesta 1900 57 % tuhoutunut 
1950 - 1985 
Espanja Italia Kreikka 
60 % tuhoutunut 
1948 - 1990 66 % tuhoutunut 
1938 - 1984 63 % tuhoutunut 
1920 - 1991 
Lähteet: 
Alankomaat ja Saksa: - OECD. 1989. Environmental Data Compendium 
1989. OECD, Pariisi. (Suot puuttuvat Saksan osalta) 
Ranska: - Ministère de l'environnement, 1993. Ramsarin yleisso­
pimuksen sopimusvaltioiden viidennen konferenssin julkaisut. 
Kushiro, Japani, kesäkuu 1993. Ranskan kansallinen raportti. 
Espanja: - Casado, S., Florin M., Molla S. & Montes C. , 1992. 
Espanjan vesiperäisten alueiden nykyinen tila. Teoksessa Fin­
layson, M., Hollis, T. & Davis T. (toim.), Managing Mediterrane­
an and Wetlands and their Birds. IWRB:n kansainvälisen symposiu­
min julkaisu, Grado, Italia, helmikuu 1991. IWRB:n erikoisjul­
kaisu N:o 20, 1992. Instituto Nazionale di Biologia della Sel-
vaggina, Italia. Sivut 56-58. 
Italia: ISTAT & ISMEA in Angle -teoksessa, T.G., 1992. La scora-
parsa degli ambienti naturali in Habitat-guida alla gestione 
degli ambienti naturali - 140 p. WWF, CFS (toim.). Sivut 11-17. 
Kreikka: Psilovikos, A., 1992. Prospects for wetland and water­
fowl in Greece. Teoksessa Finlayson, M., Hollis, T. & Davis T. 
(toim.), Managing Mediterranean and Wetlands and their Birds. 
IWRB:n kansainvälisen symposiumin julkaisu, Grado, Italia, 
helmikuu 1991. IWRB:n erikoisjulkaisu N:o 20, 1992. Instituto 
Nazionale di Biologia della Selvaggina, Italia. Sivut 53-55. 
Kuva 1: Joidenkin Euroopan unionin jäsenvaltioiden vesiperäisten 
alueiden arvioitu tuhoutuminen. 
18 
Taulukko 1: Rehevdityminen erilaisissa Euroopan unionin alueen 
vesiekosysteemeissä 
(ote: Ympäristön tila Euroopan yhteisössä, yleiskatsaus, Nide 
III)13 
> GR E F IRL B DK D 
o o • Luonnonjarvet 
Joet ja padot 
Suistot ja laguunit ° * * 
Rannikkovedet o » » • 
o 
o 
Vakavia kansallisia ongelmia 
Ongelma tunnistettu 
Vakavia paikallisia ongelmia 
Ei havaintoja I L NL p UK 
• o • •" • o 
o o • • • • • 
• o o • # o • 
o o • •• • o 
Miljoonaa tonnia 
mJ 
9-
8" 
7-
6" 
5-
1970 »•»••»_ 
/ 
1975 1980 Miljoonaa 
Kuva 2: Typpilannoitteiden kulutus Euroopan unionin valtioissa. 
(lähde: Ympäristön tila Euroopan yhteisössä, Nide III, 
EYVL N:0 C 138, 16.5.1993) 
19 
* Kasvanut pohjaveden kulutus uhkaa kuivattaa monet vesiperäiset 
alueet (Kuva 3). Pohjaveden käyttö suurilla maanviljelyalueilla 
Dofianan ja Tablas de Daimielin kansallispuistojen ympärillä 
Espanjassa on aiheuttanut vedenpinnan vakavan laskun, joka on 
väliaikaisesti johtanut joidenkin vesistöjen täydelliseen kuivu­
miseen. Sen seurauksena jouduttiin korvauksena ryhtymään kallii­
siin interventioihin. Nämä ongelmat eivät rajoitu Välimeren 
valtioihin. Euroopan pohjoisosassa 1980-luvun neljän vuoden 
mittainen kuiva kausi aiheutti suurta huolestuneisuutta, ja 
runsaan vedenoton katsotaan vakavasti vahingoittavan Englannin 
vesiperäisiä alueita. 
20 
Biljoonaa kuutiota 
250 T 
200* 
150-
100" 
50 n 
1970 197S 1980 1985 1989 
Kuva 3: Arvioitu veden kokonaispoistuma Euroopan unionissa 
(lähde: Ympäristön tila Euroopan yhteisössä, Nide III, 
EYVL N:o C 138, 16.5.1993) 
21 
Maapallon lämpenemisen aiheuttaman merenpinnan kohoamisen seu­
rauksena rannikoiden vesiperäisiin alueisiin kohdistuvaa uhkaa 
ei enää voida jättää huomiotta. Joillakin rannikkoalueilla 
eroosion etenemistä edistää sedimentin tulon loppuminen, sillä 
jokien sedimentit jäävät nyt yläjuoksulla sijaitsevien patojen 
taakse. Rhone- ja Ebrojokien deltojen sedimenttimäärät Ranskassa 
ja Espanjassa ovat vähentyneet vastaavasti 90 ja 80 prosenttia. 
Deltoja uhkaavat näin ollen vakavat ja kalliit eroosio-ongelmat. 
Vuodesta 1975 lähtien Ebrojoen deltan merenpuoleinen rannikko on 
vetäytynyt vuosittain keskimäärin metrin ja on paikoitellen jo 
100 metriä. 
22 
II 
UNIONIN OSUUS VESIPERÄISTEN ALUEIDEN SUOJELUSSA 
Yhdistyneiden Kansakuntien vuoden 1972 Tukholman ympäristökonfe­
renssi merkitsi maailmanlaajuisen ympäristönsuojelun tarpeen 
tunnustamisen alkamista ja kuvasti kasvavaa yleistä mielenkiin­
toa ympäristöongelmiin. r 
Euroopan yhteisö oli ensimmäisten joukossa luomassa kattavan 
ennaltaehkäisevän toimintatavan ympäristön ja luonnonvarojen 
suojelemiseksi ympäristönsuojelun toimintaohjelman puitteissa. 
Ensimmäinen toimintaohjelma hyväksyttiin vuonna 197314, ja se 
johti ympäristölainsäädännön ja rahoitusvälineiden säätämiseen. 
1970-luvulta lähtien ei-hallitustenväliset suojeluorganisaatiot 
ovat nähneet paljon vaivaa tunnistaakseen Euroopan tärkeimmät 
vesiperäiset alueet lähinnä lintujen elinympäristöinä. Ne arvos­
telivat ankarasti laajalle levinnyttä tuhoa ja vesiperäisten 
alueiden ja niiden luonnonvarojen järjetöntä käyttöä, joka usein 
aiheutui siitä, että ympäristönsuojelullisia näkökantoja ei 
otettu huomioon. Vuonna 1979 säädettiin neuvoston direktiivi 
79/409/ETY luonnonvaraisten lintujen suojelusta. Sen mukaisesti 
jäsenvaltioiden on luokiteltava sopivimmat alueet lukumäärältään 
ja alueeltaan erityisen uhanalaisten lajien "erityissuojelualu-
eiksi" ja ryhdyttävä samankaltaisiin toimenpiteisiin muiden 
muuttoiintulajien osalta. Tältä osin jäsenvaltioiden on kiinni­
tettävä erityistä huomiota vesiperäisten alueiden ja erityisesti 
kansainvälisesti merkittävien vesiperäisten alueiden suojeluun. 
Jälkimmäinen velvoite on yhteisön tasolla epäsuora viittaus 
Ramsarin yleissopimukseen siltä osin, kuin kysymys on vesipe­
räisistä alueista vesilintujen elinympäristönä. 
Vuosien 1984 ja 1992 välisenä aikana jaettiin ympäristöön liit­
tyvistä yhteisön toimista annettujen neuvoston asetusten (ETY) 
N: o 1872/84 ja 2242/8715 (ACE) ja ympäristön säilyttämiseen 
liittyvistä yhteisön toimista annetun neuvoston asetuksen (HTY) 
N:o 3 907/9116 (ACNAT) nojalla yli 27 miljoonaa ecua 60 hankkeel­
le, joiden tarkoituksena oli kannustaa neuvoston direktiivissä 
79/409/ETY lueteltujen uhanalaisten lintulajien elintärkeinä 
23 
elinympäristöinä toimivien vesiperäisten alueiden ylläpitämistä, 
saattamista ennalleen ja parantamista. Monet näistä alueista 
luokitellaan erityissuojelualueiksi ja/tai ne on ilmoitettu 
Ramsarin yleissopimuksen kansainvälisesti merkittävien vesipe­
räisten alueiden luetteloon. 
Muiden syiden ohella integroitujen Välimeren alueen ohjelmien 
kehityshankkeiden yhteydessä havaitut ympäristöongelmat johtivat 
vuonna 1987 komission päätökseen17 perustaa tekninen asiantunti­
jatyöryhmä valmistelemaan Välimeren alueelle tyypillisten ranni­
kon vesiperäisten alueiden integroitua hoitamista. 
Vuonna 1987 Euroopan yhtenäisasiakirjalla lisättiin Rooman 
sopimukseen kokonaan uusi luku "Ympäristö", ja neljännessä toi­
mintaohjelmassa ympäristönalan toimenpiteiksi, joka säädettiin 
samana vuonna18, ympäristönsuojelusta tuli kaiken talous- ja 
sosiaalipolitiikan olennainen osa. 
Toissijaisuusperiaate, eli se, että yhteisö ryhtyy toimenpitei­
siin vain, kun tavoitteet voidaan saavuttaa paremmin yhteisön 
tasolla kuin yksittäisten jäsenvaltioiden tasolla, otettiin myös 
käyttöön Euroopan yhtenäisasiakirjan ympäristöä koskevilla 
säännöksillä, ja se on vahvistettu Euroopan unionin perustamis­
sopimuksessa. 
Yhteisön ENVIREG-aloitteella19 ja neuvoston asetuksilla (ETY) N:o 
563/91 yhteisön toimista Välimeren alueen ympäristön suojelemi­
seksi (MEDSPA)20 ja N:o 3908/91 yhteisön toimista Irlanninmeren, 
Pohjanmeren, Englannin kanaalin, Itämeren ja Atlantin valtameren 
koillisosien rannikkoalueiden ja rannikkovesien ympäristön 
suojelemiseksi (NORDSPA)21 tuettiin useita vesiperäisten alueiden 
suojeluohjelmiin liittyviä hankkeita vesien hoitotoimenpiteiden 
avulla. Euroopan parlamentti ilmaisi kasvavan huolensa luonnon­
suojelusta, ja useat Euroopan parlamentin jäsenet ovat esittä­
neet komissiolle vesiperäisten alueiden suojelua koskevia kysy­
myksiä22. Viime aikaisissa Euroopan tuomioistuimen ratkaisuissa23 
tunnustetaan jäsenvaltioiden velvollisuus kiinnittää erityistä 
huomiota vesiperäisten alueiden suojeluun neuvoston direktiivin 
79/409/ETY vaatimusten mukaisesti. 
24 
Vuonna 1922 lintudirektiiviä täydennettiin luonnontilaisten 
elinympäristöjen ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston 
suojelusta annetulla neuvoston direktiivillä 92/43/ETY. Tässä 
elinympäristödirektiivissä määritellään muun muassa laguunit, 
Välimeren alueen tilapäiset lammikot, aktiiviset suot, kosteat 
niityt ja kalkkipitoiset rantaruohikot ensisijaisesti suojelta­
viksi kattavasta luonnontilaisten unionille tärkeiden elinympä­
ristötyyppien listasta. Koko unionin kattava suojelualueiden 
verkosto (Natura 2000), joka koostuu luonnonvaraisten lintujen 
erityissuojelualueista ja luonnontilaisten elinympäristöjen ja 
uhanalaisen eläimistön ja kasviston erityisten suojelutoimien 
alueista, valmistuu vuoteen 2004 mennessä. Vesiperäiset alueet 
tulevat muodostamaan suuren osan Natura 2000:n kohteista. 
Samanaikaisesti Euroopan yhteisö antoi neuvoston asetuksen (ETY) 
N:o 1973/92 ympäristöä koskevan rahoitusvälineen perustamisesta-
(LIFE)24. Tällä rahoitusvälineellä rahoitetaan ensisijaisia 
yhteisön sisäisiä toimenpiteitä, mutta sen kautta voidaan myös 
tukea muissa Välimeren ja Itämeren alueen valtioissa tapahtuvaa 
toimintaa tai sellaista toimintaa, joka liittyy kansainvälisten 
sopimusten alaisiin alueellisiin tai maailmanlaajuisiin ongel­
miin. Tämän asetuksen nojalla luonnonsuojeluun käytettävissä 
olevat varat ovat kuitenkin erittäin vähäiset verrattuina tar­
peisiin ja verrattuna unionin vesiperäisiin alueisiin vaikutta­
vien muiden politiikkojen nojalla annettaviin varoihin. Vuosina 
1992, 1993 ja 1994 LIFE:n ympäristötalousarviosta jaettiin tukea 
yhteensä noin 3 0 miljoona ecua vesiperäisiä alueita koskeville 
hankkeille. 
Vuodesta 1988 yhteisön ympäristöntutkimusohjelmasta on tuettu 
noin 20 monitieteellistä tutkimushanketta, joiden kokonaista­
lousarvio on noin 15 miljoonaa ecua, jotta voitaisiin paremmin 
ymmärtää jokien tulva-alueiden ekosysteemejä ja kehittää yleinen 
metodologia niiden integroitua hoitamista varten, määrittää 
suolaniittyjen asema orgaanisten ja epäorgaanisten aineiden 
biokemiallisessa kierrossa maan ja meren liittymäalueella, 
arvioida turvemaiden ja tulva-alueiden asema maailmanlaajuisessa 
muutoksessa, kehittää rehevöityneiden matalien järvien ennalleen 
saattamisen metodologioita ja tutkia sisemmän rannikkovyöhykkeen 
25 
saastumista Euroopan vesiperäisten alueiden ekosysteemien kestä­
vän käytön ja kehityksen perustaksi. 
Euroopan unionin perustamissopimuksella otettiin vuonna 1993 
tärkeimmäksi tavoitteeksi kestävän kasvun tukeminen ympäristöä 
kunnioittaen. Tähän sisältyy ympäristöpolitiikka, jonka tavoit­
teena on pitkälle viety suojelu, jonka vaatimukset on integ­
roitava osaksi yhteisön muuta politiikkaa. Tältä osin viides 
toimintaohjelma ympäristöalan suojelutoimenpiteiksi "Kohti 
kestävää kehitystä" kohdistuu viiteen kohdealueeseen: teollisuu­
teen, energiaan, liikenteeseen, maatalouteen ja matkailuun. 
Ympäristövastuun jakavat kaikki taloudelliset toimijat, mukaan 
luettuina viranomaiset, julkiset ja yksityiset yritykset, ja 
ennen kaikkea suuri yleisö. On selvästi nähtävä, että hyvin toi­
mivien vesiperäisten alueiden ekosysteemien ylläpitäminen riip­
puu enemmän tämän periaatteen onnistuneesta toteuttamisesta kuin 
yksittäisen vesiperäisen alueen suojelusta. Vaikka tätä ei ole 
tätä ennen selkeästi sanottu, Euroopan unionin panos vesipe­
räisten alueiden järkiperäisessä käytössä ja suojelussa perustuu 
enimmäkseen kestävien rakenteellisten toimenpiteiden ja poli­
tiikkojen toteuttamisesta. 
Euroopan yhteisö yhdessä jäsenvaltioidensa kanssa on pitkään 
ollut kehitysavun lähde. Vain kuukausien kuluessa rajojen avau­
tumisesta ja demokratian tulosta Keski- ja Itä-Eurooppaan, 
yhteisö perusti erityisen PHARE-yhteistyöohjelman. Vesiperäisten 
alueiden suojelua edistäviin hankkeisiin kuului Puolan Suurten 
Mazurian järvien säätiön tukeminen ja Unkarin vesiperäisten 
alueiden ja ruohikoiden suojelun tutkimus. Vuoden 1990 Nikosian 
peruskirja Välimeren altaan ympäristöyhteistyöstä esitteli 
viisivuotisohjelman Euroopan investointipankin ja Maailmanpankin 
käynnistämän Välimeren ympäristöohjelman tueksi ja täydennyksek­
si. Viimeisessä Lomén sopimuksessa ympäristöasiat on kirjattu 
ensimmäiseksi Euroopan yhteisön 69 Afrikan, Karibian ja Tyynen­
meren valtion yhteistyöalueeksi. Muiden aiheiden ohella sopimuk­
sessa pidetään ensisijaisena biologisen monimuotoisuuden säilyt­
tämistä ja vesivarojen suojelua ja järkiperäistä käyttöä. Euroo­
pan yhteisö avusti myös useita vesiperäisiin alueisiin liitty­
neitä hankkeita Aasian ja Latinalaisen Amerikan valtioissa. 
26 
Heinäkuussa 1994 komissio hyväksyi tiedonannon, joka oli nimel­
tään "Eurooppa 2000+: Yhteistyö Euroopan alueelliseksi kehittä­
miseksi". Tiedonannon ympäristöön liittyvässä osassa painotetaan 
perinteisen luonnonsuojeluun omaksutun, lähinnä uhanalaisten 
alueiden suojeluun keskittyvän, lähtökohdan täydentämistä ho­
risontaalisemmalla lähestymistavalla, jota sovelletaan avoimiin 
alueisiin, joihin kuuluu suurin osa koko unionin alueen luontai­
sista tai puoliluontaisista alueista samoin kuin luonnonvaraista 
kasvillisuutta ja eläimistöä. Vesivarojen osalta siinä suositel­
laan muun muassa pidemmän aikavälin suunnitelmia tärkeimmille 
valuma-alueille, joilla perustetaan strategiset tavoitteet 
vesivaroille ja niiden käytön ensisijaisuudet. Rannikkoalueille 
siinä suositellaan muun muassa integroituja hoitosuunnitelmia, 
jotka on laadittu niiden erityispiirteitä, tehtäviä ja haavoit­
tuvuutta silmällä pitäen. 
Syyskuussa 1994 epävirallinen ministerineuvosto, joka on vas­
tuussa paikallisesta kehityksestä sopi toimintaperiaatteista ja 
-aloista, joita käsitellään Euroopan paikallisella kehityspoli­
tiikalla, joihin kuuluu Euroopan luontoperinnön järkiperäinen 
hoito ja kestävä kehitys. 
Unionin ympäristöasioissa tekemän työn kansainvälisen ulottuvuu­
den tärkeys voimistuu, koska unionilla ja sen jäsenvaltioilla on 
erityinen velvollisuus kannustaa ja osallistua kansainvälisiin 
Rion ympäristö-ja kehitys julkilausuman mukaisiin toimenpiteisiin 
taistelussa maapallon ympäristöongelmia vastaan. Euroopan Unio­
nin perustamissopimuksen 130 R.l artiklan nojalla unionin osuut­
ta kansainvälisistä ympäristötoimenpiteistä lisätään viidennen 
ympäristötoimintaohjelman aikana. Tähän on myös kuuluttava 
kattava toimintatapa vesiperäisten alueiden tuhoutumisen lopet­
tamiseksi ja suunnan kääntämiseksi maailmanlaajuisesti sekä 
niiden luonnonvarojen kestävän käytön edistäminen. 
27 
Hl 
TÄRKEIMMÄT VESIPERÄISIÄ ALUEITA KOSKEVAT KYSYMYKSET 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN KUIVATUKSEN JA TUHOUTUMISEN 
PYSÄYTTÄMINEN JA KÄÄNTÄMINEN 
Varhaisista ajoista lähtien vesiperäisiä alueita on pidetty 
tuottamattomana maana, jonka muuntaminen tuottavampaan käyttöön, 
lähinnä maataloustarkoituksiin, oli hyvin edullista yhteiskun­
nalle. Välimeren alueella pyrkimys näihin elinympäristöihin 
liittyvän taudin, malarian, täydelliseen hävittämiseen on lisän­
nyt kuivatustyötä. 
Myöhemmin maa- ja vesirakennustekniikoiden kehittyminen on 
vaikuttanut siihen, että lähes kaikkien vesiperäisten alueiden 
kuivatus on vähäinen este uuden maatalousmaan, teollisuuden tai 
kaupan kiinteistöjen, kaupungistumisen, matkailukohteiden, 
kuljetuksen infrastruktuurien, keinotekoisten vesiviljelylai­
tosten, jne. aikaansaamisessa. 
Joissakin jäsenvaltioissa on nähtävissä vesiperäisten alueiden 
tuhoutumisen vähenemistä, ja joissakin tapauksissa on otettu 
käyttöön poliittisia keinoja tuhoutumisen pysäyttämiseksi. 
Kuitenkin yhä on suunnitteilla useita hankkeita, jotka tuhoaisi­
vat ja huonontaisivat vesiperäisiä alueita. 
Vesiperäisten alueiden kohtalo on ollut samankaltainen myös 
muualla maailmassa, erityisesti teollistuneilla alueilla, vaikka 
niiden tuhoutuminen ei ehkä ole ollut yhtä ankaraa kuin Euroo­
passa. Yhdysvalloissa on arvioitu, että noin 56 prosenttia 
alkuperäisistä vesiperäisistä alueista on tuhoutunut. Tämän 
huolestuttavan vähenemisen vuoksi Yhdysvallat on ollut ensim­
mäisten valtioiden joukossa laatimassa kansallista strategiaa 
vesiperäisten alueiden suojelemiseksi jaottanut käyttöön netto-
tuhoutumisen strategian. Siinä tunnustetaan, että tiettyjen 
yhteiskuntataloudellisten syiden takia joitakin vesiperäisiä 
alueita saatetaan joutua muuttamaan ja että korvaukseksi on 
muodostettava vastaava vesiperäinen alue, joka täyttää tuhoutu­
neen alueen tehtävät. Vaikka tuhoutuminen voidaan suunnilleen 
28 
korvata pinta-alan osalta, menetettyjen toimintojen tarkka 
luominen uudelleen on tavallisesti hyvin kallista ja erittäin 
vaikeata, mikäli se yleensä on lainkaan mahdollista. 
Päinvastoin kuin Pohjois-Amerikassa, jossa on vielä jäljellä 
laajoja luonnontilaisia vesiperäisiä alueita, Euroopassa vesipe­
räisten alueiden tuhoutuminen on ollut kauhistuttavaa, ehkä 
mittavinta maailmassa. On ryhdyttävä välittömiin toimenpitei­
siin, jotta voidaan säilyttää jäljellä olevat vesiperäiset 
alueet, jotka muodostavat osan ainutlaatuista ekologista verkos­
toa, joka täyttää erilaisia tehtäviä yhteiskunnan ja luonnonva­
raisen eläimistön ja kasviston tarpeisiin. 
Kehityksen taso vaihtelee Euroopan unionin eri alueilla. Joilla­
kin alueilla suurin osa luonnontilaisista vesiperäisistä alueis­
ta on tuhottu ja nyt on ryhdytty suuriin toimenpiteisiin tuhou­
tuneiden vesiperäisten alueiden saamiseksi ennalleen, kun taas 
toisilla alueilla on jäljellä suuria luonnontilaisia alueita, 
joihin kohdistuu kuitenkin suuria paineita kehitysohjelmien 
taholta. Taloudellisesti paremmassa asemassa olevilla alueilla 
saadut huonot kokemukset on sen vuoksi hyödynnettävä näillä 
toisilla alueilla, joissa sitä eniten tarvitaan kestävän kehi­
tyksen luomiseksi. Tilanteessa, jossa maatalousmaata on kesan­
noitu, vakavat taudit ovat hallinnassa ja ympäristö on Euroopan 
kansalaisten tärkein huolenaihe, vesiperäisten alueiden kuiva­
tusta ja tuhoutumista ei voida enää puolustella, eikä sitä 
tulisi sen vuoksi enää sallia Euroopan unionissa. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN SAASTUMISEN VÄHENTÄMINEN 
Vesiperäiset alueet ovat erittäin alttiita veden ja ilmakehän 
saasteille. Oikein hoidettuina ne voivat kuitenkin jossain 
määrin auttaa veden saastumisen vähentämisessä. 
Ihmisasutuksista, maatalousmaista ja ilmansaasteista peräisin 
oleva ravinteiden rikastuminen ja happamoituminen on jo todettu 
yleisimmäksi vesiperäisten alueiden saastuttajiksi koko Euroo­
passa. Vaikka niiden vaikutukset tunnetaan melko hyvin ja ne 
ovat nähtävissä välittömästi, muiden saastuttajien, kuten tiet-
29 
tyjen hyönteismyrkkyjen, raskasmetallien tai kloorihiilivetyjen 
vaikutus luonnontilaisiin ekosysteemeihin ja niiden eliöihin 
perustuu pitkäaikaiseen kertymisprosessiin ja sen vuoksi ymmär­
rämme sitä paljon huonommin. Ympäristömuutokset tai saasteiden 
kertyminen vesiperäisten alueiden sedimenttikerroksiin tai 
maaperään kyllästymispisteeseen saakka saattaa aiheuttaa saas­
tuttavien aineiden päästön ja siten vakavia myrkkyongelmia. 
Tällä tavoin sedimentteihin ja pohjaveteen kertyvät saasteet 
voivat aiheuttaa ongelmia useita vuosia sen jälkeen, kun ne ovat 
alun perin päässeet ympäristöön. Toisaalta niiden päästöjen 
lopettaminen nyt merkitsee, että siitä saatu hyöty on nähtävissä 
vasta joskus tulevaisuudessa. 
Saasteonnettomuuden aiheuttavat suurta julkista huomiota erityi­
sesti niiden näkyvyyden vuoksi, ja koska ne aiheuttavat välittö­
miä taloudellisia menetyksiä kuten äyriäisten tai kalankasva­
tuksen tekeminen mahdottomaksi tai ajavat pois suuret matkaili­
ja joukot pahanhajuisilta tai mahdollisesti myrkyllisiltä laguu­
neilta, järviltä tai rannikoilta. Tällaisia onnettomuuksia 
seuraavat yleensä perusteelliset ja kalliit puhdistustyöt, kun 
taas vain harvoin ryhdytään huomattavasti edullisempiin keski­
pitkän tai pitkän aikavälin ehkäiseviin toimenpiteisiin paikal­
listen valitusten johdosta. 
Valitettavasti joissakin tapauksissa vesiperäisiä alueita pide­
tään yhä jätemaina, jotka sopivat mainiosti yhdyskunta- ja 
teollisuusjätteiden hävittämiseen. Silloinkin kun asia ei ole 
näin, rannikkovirtaukset tai joko pohjaveden tai pintaveden 
mukana jokia alaspäin leviävät vuodot voivat aiheuttaa vakavia 
i 
saastumisongelmia matkojen päässä alkulähteestä. 
Juomaveden ottoa varten ja milloin tärkeää taloudellista toi­
mintaa tapahtuu vesiperäisten alueiden läheisyydessä, veden 
laatua tarkkaillaan yleensä asianmukaisesti ja saastumisen 
aiheuttamat ongelmat voidaan ratkaista ajoissa. Tällaiset toi­
menpiteet olisi ulotettava kaikille vesiperäisille alueille. 
Vesiperäisiä alueita saastuttavan jäteveden alkulähteet on 
tunnistettava ja puhdistettava. "Saastuttaja maksaa" -periaat-
30 
teen mukaisesti päästölähteen olisi maksettava puhdistuskustan­
nukset . 
Euroopan yhteisö on säätänyt suuren määrän oikeudellisia väli­
neitä, joiden tarkoituksena on veden laadun parantaminen. Yhdys­
kuntajätevesien käsittelystä (91/271/ETY), vesien suojelemisesta 
maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaan­
tumiselta (91/676/ETY) ja vesiympäristöön päässeiden vaarallis­
ten aineiden aiheuttamasta saastumisesta (76/464/ETY)25 annetut 
neuvoston direktiivit ovat erityisen tärkeitä tässä yhteydessä. 
Äskettäin tehty ehdotus veden ekologista laatua käsitteleväksi 
direktiiviksi26 tulee olemaan oleellinen tätä lainsäädäntöä 
täydentävä osa samalla, kun se tuo mukanaan monipuolisen ja 
yhtenäisen osatekijän. Näiden direktiivien kokonaisvaikutus 
riippuu kuitenkin paljolti niiden soveltamisesta kussakin jäsen­
valtiossa. Lisäksi uuteen direktiiviehdotukseen sisältyvällä 
tavalla on luotava veden laadun seurantaan ja sen parantamiseen 
tähtääviä menetelmiä yhtenäisten, vesijärjestelmien ekologiseen 
laatuun tähtäävien ohjelmien kautta. Vesiperäisten alueiden 
puskuriverkoston saattaminen ennalleen tai luominen toimimaan 
saasteiden kerääjinä voi edistää veden laadun paranemista jäl­
jelle jäävillä luonnontilaisilla vesiperäisillä alueilla. On 
kuitenkin otettava huomioon tällaisen toiminnan pitkäkestoiset 
rajoitukset, koska nämä saasteet saattavat myöhemmin vapautua 
uudelleen ympäristöön (ks. edellä). 
Merionnettomuuksista aiheutuvaa saastumista ajatellen vuoden 
1994 alussa ympäristö- ja liikenneministerien yhteinen neuvosto 
päätti lisäksi tulevista toimenpiteistä, joihin kansainvälisten 
meriturvallisuusjärjestojen on ryhdyttävä, ja suuntaviivojen 
luomisesta27, joista osa selkeästi liittyy vesiperäisten alueiden 
suojeluun ja hoitoon. Näitä ovat erityisesti: 
* Eräiden merialueiden ja rannikkovyöhykkeiden ekologisen 
haavoittuvuuden ongelman ratkaisemiseksi tehtyjen aloitteiden 
edistäminen. 
ja 
31 
* Ympäristöllisesti herkkien merivyöhykkeiden määrittele­
minen ja erityistoimenpiteiden toteuttaminen, joihin kuuluu 
tarvittaessa meriliikenteen rajoittaminen ja kaikkien vaaralli­
sia aineita kuljettavien alusten velvollisuus ilmoittaa viran­
omaisille kaikki tiedot, jotka saattavat olla hyödyllisiä näiden 
vyöhykkeiden turvallisuuden ja suojelun kannalta. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN SAATTAMINEN ENNALLEEN 
Vesiperäisten alueiden ekosysteemien saattaminen ennalleen ja 
luominen on erittäin vaikeata, koska ne ovat luonteeltaan hyvin 
monimutkaisia. Tavallisesti on halvempaa suojella olemassa 
olevia vesiperäisiä alueita kuin saattaa kuntoon huonontuneita 
alueita. Tämä puolestaan onnistuu todennäköisemmin kuin tuhoutu­
neiden vesiperäisten alueiden eräiden toimintojen saattaminen 
ennalleen kun taas kokonaisten vesiperäisten alueiden ekosystee­
mien entisten tehtävien ja arvojen palauttaminen on lähes mahdo­
tonta. Lisääntyvä kiinnostus vesiperäisten alueiden saattamisek­
si ennalleen heijastaa kuitenkin vesiperäisten alueiden tietty­
jen tehtävien yhteiskunta-taloudellista merkitystä, jotka on 
saatettava ennalleen. Huolelliset aluekehityksen strategiat, 
monitieteelliset lähtökohdat, selkeiden tavoitteiden luominen ja 
hydrologisten seikkojen täysimääräinen huomioon ottaminen ovat 
tärkeitä onnistumisen edellytyksiä. Ennalleen saatettavat vesi­
peräiset alueet tarvitsevat vain vähän hoitoa ja ennalleensaat-
tamishankkeissa on otettava huomioon olemassa olevat hydrologi­
set yhteydet valuma-altaalla. Jälkiseuranta on ehdottoman tärke­
ää, jotta voidaan arvioida, onko ennalleen saattamisen tavoit­
teet saavutettu, ja jotta voidaan tarvittaessa tehdä korjauksia. 
Vesiperäisten alueiden saattaminen ennalleen on erityisen pit­
källä politiikan osana yhteisön pohjoisosissa, esimerkiksi 
Tanskassa. Euroopan yhteisö rahoitti hiljattain joitakin vesipe­
räisiin alueisiin liittyviä hankkeita niiden elinympäristötoi-
mintojen tehostamiseksi luonnonsuojelun hyväksi (ACE ja LIFE 
asetusten nojalla). Muitakin taloudellisesti tärkeitä vesipe­
räisten alueiden toimintoja tulee kuitenkin ottaa entistä enem­
män huomioon tulevissa hankkeissa, muun muassa veden laadun 
parantaminen, tulvien hallitseminen, biologiset käytävätehtävät, 
32 
jne. Suurimittaisia hankkeita voidaan tukea alueellisista ohjel­
mista ja koheesiorahastosta siihen kelvollisissa valtioissa. 
Lisäksi on tärkeätä edistää ja julkistaa vesiperäisten alueiden 
ennalleen saattamishankkeista saatuja kokemuksia. 
Muutokset yhteisessä maatalouspolitiikassa ja siihen liittyvissä 
toimenpiteissä, joihin kuuluu viljelysmaiden pitkäaikainen 
kesannointi, antavat ennen näkemättömän mahdollisuuden saattaa 
ennalleen suuret alueet kosteita niittyjä ja vesiperäisiin 
alueisiin liittyviä joenrantoja, jotka oli aiemmin muutettu 
kuiviksi laidunmaiksi ja viljelysmaaksi. Tämä edellyttää kuiten­
kin sellaisen yhdenmukaistetun politiikan kehittymistä, jonka 
painopiste on alueilla, joiden saattaminen ennalleen on mahdol­
lista, pikemmin kuin sitä että tätä sovelletaan alueellisesti 
hajanaisesti kaikilla maatalousalueilla. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN LUONNONVAROJEN KESTÄVÄ KÄYTTÖ 
Vesivarojen hoito on usein keskeinen kiistakysymys, koska eri 
käyttäjät haluavat tietyn määrän vettä vuoden eri aikoina. 
Yhteenlaskettuina nämä määrät ovat usein suuremmat, kuin tarjol­
la oleva määrä, jos tarkoituksena on säilyttää vesiperäisten 
alueiden päätoiminnot riittävällä tasolla. 
Vesi on päätekijä vesiperäisten alueiden ekologisten toimintojen 
takaajana. Se on myös arvokas luonnonvara maanviljelykselle 
(kastelu), energiantuotannolle (vesivoima), liikenteelle (joki-
liikenne) , matkailulle (vapaa-ajanvietto, onkiminen) ja teolli­
suudelle (tuotantoprosessit). On tärkeää, että mikään näistä 
aloista ei kehitä vedenkäyttöpolitiikkaansa kunnioittamatta sitä 
kausittaista vesimäärää, joka tarvitaan seudun vesiperäisten 
alueiden ekologisten arvojen säilyttämiseksi, ja ottamatta 
huomioon muiden alojen tarpeita. Tämä edellyttää selvästi integ­
roitua lähestymistapaa. Veden kulutuksen kasvaessa Euroopan 
unionissa, vesipula tulee olemaan yhä tavallisempaa. Jos vesipe­
räisten alueiden ekologiset piirteet halutaan säilyttää, on 
kehitettävä ja otettava käyttöön integroidut vedenkäyttösuunni-
telmat, joiden avulla varmistetaan pitkällä aikavälillä riittä­
vän hydrologisen järjestelmän säilyminen kestävällä pohjalla. 
33 
Sen vuoksi tarvitaan vahvaa integraatiopolitiikkaa kaiken unio­
nin politiikan oleelliseksi osaksi. Tämä integraatio on toteu­
tettava toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. 
Laajoja aloja vesiperäisiä alueita, kuten kosteita niittyjä, 
tulvineita ruohikoita tai väliaikaisia makeavetisiä soita on 
vuosisatojen ajan käytetty karjan laidunmaana tai heinämaina. 
Nämä vesiperäiset alueet tukevat monipuolisia kasviyhteisöjä ja 
luonnonvaraista eläimistöä, ja nämä perinteisen laajaperäiset 
maatalouden muodot johtivat myös erilaisten kestävien hevos-, 
lehmä- ja karjarotujen valikoitumiseen. Nämä rodut olivat hyvin 
sopeutuneet tähän erikoiseen ympäristöön, mutta ovat nyt hä­
viämässä. Liiallinen laiduntaminen ja näiden vesiperäisten 
alueiden tulvaolojen muuttaminen vähentää niiden luonnollista 
arvoa. Mukautettu laiduntamispaine ja hydrologinen järjestelmä 
on määriteltävä tarkasti ja sitä on sovellettava tarkasti, jotta 
voidaan sekä säilyttää tällaisten vesiperäisten alueiden biolo­
ginen monimuotoisuus että optimoida niiden tuottavuus maanvilje­
lyssä. 
Perinteistä kalastusta ja vesiviljelyä on harjoitettu Euroopan 
vesiperäisillä alueilla pitkän aikaa kestävällä tavalla. Näiden 
toimintojen voimaperäistäminen ja teollistaminen yhdessä kutu-
elinympäristöjen ja niiden veden laadun huononemisen kanssa ovat 
kuitenkin viime aikoina vaikuttaneet voimakkaasti niiden tuotta­
vuuteen. Luonnollisia kalakantoja ja niiden uusiutumisnopeutta 
on arvioitava ja seurattava, jotta otettaisiin käyttöön sellai­
nen kalastustahti, joka ei kuluta kalakantoja loppuun. Lisäksi 
vesiviljelyshankkeita on arvioitava tarkasti, jotta voidaan 
arvioida niiden ympäristövaikutukset (varsinkin rehevöitymiseen 
johtava veden saastuminen ja hydrologisten ominaisuuksien muut­
tuminen) . 
Turvesuot ovat syntyneet vuosituhansien aikana erityisissä 
ilmasto-oloissa. Luoteis-Euroopassa turpeennostoa on harjoitettu 
pitkään pienimuotoisesti lähinnä kotitalouksien polttoaineen 
tuotantoon ja 1920-luvulta lähtien myös puutarhojen ja puutarha-
viljelmien maanparannukseen. Nykyään nostaminen on usein teol­
lista polttoaineeksi sähköntuotantoa varten ja puutarhaviljely-
34 
tarkoituksiin. Nykyinen nostovauhti Euroopan unionissa ei voi 
jatkua, ja olemassa olevat turvevarastot pienenevät jatkuvasti. 
Sen vuoksi on kehitettävä vaihtoehtoja turpeelle. Turpeen hyö­
dyntäminen suurilta nevoilta ja peittosoilta voi lisäksi häiritä 
lähistön toimivien keidassoiden herkkää hydrologiaa, jotka 
toimivien peittosoiden ja metsittyneiden soiden lisäksi ovat 
neuvoston direktiivin 92/43/ETY mukaisia ensisijaisesti suojel­
tavia luontotyyppejä. Lisäksi olisi tarkastettava unionin alu­
eelle tuotavan turpeen alkuperä, jotta ei kannustettaisi unionin 
alueen ulkopuolella sijaitsevien arvokkaiden turvesoiden tuhou­
tumista. 
Vesilintujen metsästys Euroopan vesiperäisillä alueilla on 
suosittu vapaa-ajan harrastus, ja se voi olla tärkeä tulolähde 
vesiperäisten alueiden omistajille. Onkin paikallaan, että 
metsäyhdistyksistä on tulossa tärkeitä vesiperäisten alueiden 
suojelun puolestapuhujia. Vesilintukannan käyttö kestävällä 
tavalla voi huomattavasti edesauttaa vesiperäisten alueiden 
suojelua, edellyttäen että siihen kuuluu myrkyttömien haulien 
käyttö28, pyyntirajoitusten asettaminen, riittävän riistansuoje-
lualueverkoston perustaminen ja metsästysaikojen mukauttaminen 
lajien ekologisiin vaatimuksiin. Luonnonvaraisten lintujen 
suojelusta annettu neuvoston direktiivi ETY/79/409 kattaa myös 
nämä seikat. 
Aikaisemmin vesiperäisten alueiden moninaiset edut tunnettiin 
huonosti, ja ne jätettiin ottamatta huomioon kehityksessä, jolla 
usein pyrittiin maksimoimaan yhden ainoan vesiperäisten alueiden 
luonnonvaran käyttö liian yksinkertaistetun ekosysteemin käsit­
teen mukaisesti. Monet vesiperäiset alueet on tuhottu tai ne 
ovat huonontuneet vesiperäisiä alueita ylläpitävään hydrologi­
seen järjestelmään kohdistuneiden ulkoisten toimintojen aiheut­
tamien paineiden vuoksi. Näiden ongelmien hoitamiseksi on kiin­
nitettävä erityistä huomiota suunnittelutoimenpiteiden laatimi­
sen ja toteuttamisen parantamiseen ja niiden instituutioiden 
voimistamiseen, joille kuuluu vastuu tästä työstä. 
Useimmissa tapauksissa syntyy ristiriitoja, koska vesiperäisten 
luonnonvarojen eri käyttäjien välillä ei ole yhteisymmärrystä. 
35 
Vesiperäisten alueiden tuottamaa tuote- ja palveluvalikoimaa ei 
yleensä juurikaan arvosteta. Yksittäiset hallintovirkamiehet ja 
ministeriöt katsovat, että vesiperäisillä alueilla on mahdolli­
suuksia tuottaa vain yksi ainoa, heidän alaansa liittyvä tuote. 
Niinpä vesiperäisiä alueita aliarvostetaan samanaikaisesti kuin 
joitakin niiden luonnonvaroja liikakäytetään. Niiden monimuo­
toisen tuottavuuden ylläpitäminen ja tehostaminen on hoidettava 
integroidusti. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN TOIMINTOJEN HOITAMISEN INTEGROINTI 
Vesiperäisten alueiden hoidon ja suojelun institutionaaliseen 
tehottomuuteen vaikuttavat seuraavat viisi tekijää: pilkottu 
organisaatio, hoitotekniikoiden rajoitettu saatavuus, pula 
pätevästä henkilökunnasta, riittämätön lainsäädäntö ja riittä­
mättömät taloudelliset voimavarat. Vesiperäisten alueiden hoito 
kuuluu usein melko heikoille toimielimille, tai pahimmassa 
tapauksessa se on jätetty useille erillisille elimille, joilla 
on toisinaan paljon valtaa ja taloudellisia voimavaroja, mutta 
joilta puuttuu tietoisuus ja kyky hoitaa ja käyttää vesiperäis­
ten alueiden luonnonvaroja kestävällä tavalla. 
Vesiperäisten alueiden suojelu on alhaalla poliittisissa työ­
järjestyksissä, koska paine perinteiseen taloudelliseen kehityk­
seen on voimakas. Vesiperäisten alueiden tuhoutuminen ja huo­
noneminen aiheuttaa haitallisia ja arvaamattomia pitkän aikavä­
lin kustannuksia, jotka tulevat usein valtion maksettavaksi, kun 
taas järjestöt ja yksilöt voivat saada lyhyen aikavälin voittoja 
vesiperäisten alueiden muuttamisesta. Vesiperäisiin alueisiin 
kohdistuu suuri vaikutus yleisen veden alhaisen hintapolitiikan 
kautta, mikä johtaa luonnonvarojen ei-optimaaliseen kohdentami­
seen. Useiden alueiden edut ovat ristiriidassa yhtenäisen vesi­
peräisten alueiden hoidon kanssa. Ne vaikuttavat vesiperäisiin 
alueisiin joko suoraan tai vedestä käytävän kilpailun, veden tai 
ilman saastumisen taikka maisemaan ja sen virkistyskäyttömahdol­
lisuuksiin kohdistuvan huononemisen, kuten hajun tai metelin, 
jne, kautta. 
36 
Koko Euroopan unionin alueella on toteutettava asianmukaista 
politiikka ja ympäristöstandardeja, kuten on yleisesti päätetty 
kaikkien ympäristöasioiden osalta. Vesiperäisten alueiden ja 
niiden luonnonvarojen suojelun ja kestävän käytön on siten myös 
oltava kiinteä osa kaikkea unionin politiikkaa. Vesiperäisiä 
alueita on hoidettava ravalla, jolla varmistetaan, että paikal­
liset asukkaat osallistuvat suunnitteluun ja tasapainoisen 
kestävän luonnonvarojen käytön toteuttamiseen. Hoitojärjestelmän 
on tunnistettava sovitut tavoitteet ja varmistettava tiedon­
saanti ja vesiperäisiin alueisiin vaikuttavien tärkeimpien 
politiikkojen, kuten maatalouden, teollisuuden, energian, lii­
kenteen ja matkailun edustajien välinen avoin neuvottelumenette-
ly. 
Viidennessä toimintaohjelmassa ympäristöalan toimenpiteiksi 
"Kohti kestävää kehitystä"29 todetaan selkeästi, että ympäris­
tövastuu on jaettava kaikkien taloudellisten toimijoiden kesken 
mukaan lukien julkiset viranomaiset, julkiset ja yksityiset 
yritykset ja ennen kaikkea suuri yleisö, sekä kansalaisina että 
kuluttajina. Jotta saataisiin aikaan huomattavia muutoksia 
nykyisessä kehityksessä, niiden välineiden suurta valikoimaa, 
joilla huolehditaan suojelun perustasosta, on täydennettävä eri 
alojen politiikan suuntaviivoilla paikallisine vaikutuksineen, 
joilla varmistetaan niiden sopivuus vesiperäisten alueiden 
kestävään käyttöön, markkinapohjaisilla välineillä, jotka on 
suunnattu sekä tuottajille että kuluttajille, horisontaalisilla 
tukivälineillä, joilla saadaan parannetut perustiedot ja tilas­
totiedot, sekä rahoituksellisilla tukimekanismeilla. 
Komissio on käynnistänyt Välimeren alueen vesiperäisen rannikko-
aluetyypin integroidun hoidon tutkimuksen (asiakirja XI/669/92) . 
Sen yleisiä päätelmiä voidaan soveltaa myös muihin Euroopan 
vesiperäisiin alueisiin. 
37 
IV 
STRATEGISET SUUNNAT 
VESIEN JA VESIPERÄISTEN ALUEIDEN HOIDON INTEGROINTI 
Vesi on vesiperäisten alueiden elintärkeä osa. Vesiperäiset 
alueet muodostavat vesivarastoina osan maailmanlaajuista vesi-
kiertoa. Vesiperäisiin alueisiin kohdistuvat uhat saavat usein 
alkunsa kaukana varsinaisista vesiperäisistä alueista eli niiden 
valuma-alueella. Vesiperäisten alueiden suojelu on sen vuoksi 
suorassa yhteydessä vesivarojen hoitoon, koska se on riippuvai­
nen ja omalta osaltaan taas vaikuttaa veden laatuun ja määrään. 
Vesien hoidon tärkeimmät alueet käsittelevät vesivarastoja, 
saastumisen hallintaa, tulvien hallintaa, energiantuotantoa, 
merenkulkua, kalastusta, vapaa-aikaa, matkailua ja maankäytön 
suunnittelua. Nämä asiat liittyvät toisiinsa, ja niillä voi olla 
suuria vaikutuksia vesiperäisiin alueisiin ja niiden ekologisiin 
tehtäviin ja arvoihin. Toisaalta ne ovat sidoksissa maatalous-, 
metsänhoito-, teollisuus- ja kaupunkipolitiikkaan. 
Tähän mennessä veden laatuun on kiinnitetty paljon huomiota 
Euroopan yhteisön tasolla. Vuonna 1991 säädettiin kaksi tärkeää 
neuvoston direktiiviä luonnontilaisten vesiekosysteemien veden 
laadun parantamiseksi: yhdyskuntajätevesien käsittelystä annettu 
direktiivi 91/271/ETY ja vesien suojelemisesta maataloudesta 
peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 
annettu direktiivi 91/676/ETY. 
Yhdyskuntajätevesien vaikutus luonnontilaisiin vesiperäisiin 
alueisiin on mainittu direktiivin 91/271/ETY liitteessä II, ja 
sen on oltava yksi tärkeimmistä perusteista valittaessa ensisi­
jaisia toimenpiteitä. Direktiivin 91/676/ETY vaikutusta käsitel­
lään myöhemmin yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä. 
Euroopan kuivuuskaudet muistuttivat meille, että vesi on rajal­
linen luonnonvara, ja tämä aiheuttaa ristiriitoja käyttäjien 
välillä erityisesti mutta ei ainoastaan eteläisillä kuivemmilla 
38 
alueilla. Vesien hoito on usein jaettu eri hallinnonalojen ja -
tasojen (kansallinen tai alueellinen) kesken. Tämä voi johtaa 
tarpeettomiin ristiriitoihin tämän rajallisen luonnonvaran 
jakamisesta. Oikeudelliset välineet vesien hoitoa varten koske­
vat useimmiten vain tiettyjä aloja kuten energiantuotantoa, 
talousvettä tai vesiliikennettä, jne. On aika integroida ne 
yhtenäiseksi valuma-altaan lähestymistavaksi. Esimerkiksi Rans­
kan vuonna 1992 säädetyssä vesilaissa määritellään vesi yhteisen 
kansallisen perinnön osaksi ja pyritään vesivarojen tasapainoi­
seen hoitamiseen, jotta voidaan varmistaa muun muassa vesieko­
systeemien, vesistöjen ja vesiperäisten alueiden säilyminen. 
Vuoden 1992 Dublinin kansainvälinen vesi- ja ympäristökonferens­
si, joka osaltaan edisti kestävän kehityksen Agenda 21 -toimin­
taohjelman, joka hyväksyttiin muutamia kuukausia myöhemmin Rion 
konferenssissa, suositteli kolmea ensisijaista tavoitetta veden 
järkiperäisemmälle käytölle pitkällä aikavälillä: 1) integroi­
dussa veden hoidossa on otettava huomioon kaikki veden käyttäjät 
ja saastelähteet tietyllä valuma-altaalla, 2) estävä lähtökohta, 
joka keskittyy veden tarpeen hoitoon, veden suojeluun ja saastu­
misen estämiseen pikemmin kuin veden tarjonnan hoitamisen ja 
saastumisen kontrolliin "putken päässä", ja 3) vesiperäisten 
alueiden järkiperäinen käyttö niin, että ne voivat tuottaa 
suurimman jatkuvan hyödyn nykyisille sukupolville säilyttämällä 
samalla mahdollisuuden tyydyttää tulevien sukupolvien tarpeet. 
Integroitu vesienhoito on saavutettava ottamalla huomioon pinta-
ja pohjavedet osana järjestelmää, jonka maantieteelliset rajat 
ovat samat kuin veden valuma-altaan (tai vesiesiintymän) rajat, 
ja ottaen huomioon kaikki yhteiskuntataloudelliset seikat samoin 
kuin Vesiekosysteemin toiminta. 
Tällaista integroitua lähestymistapaa on edistettävä harkittuna 
poikkialaisena strategiana kaikkein korkeimmalla poliittisella 
tasolla (t.s. ministereiden kesken). Useiden eri sektorien 
oikeudellisia välineitä on kehitettävä, täydennettävä tai kor­
vattava integraation toteuttamiseksi. Valuma-altaiden tasolla 
tarvitaan ehkä uusia hallinnollisia instituutioita, jotka ovat 
vastuussa suuren yleisön kuulemisesta ja yhteensovittavat eri-
39 
laisia toimintoja ja käyttöjä. Tämä on erityisen tärkeää niiden 
rajavesialtaiden osalta, jotka jakaantuvat useamman kuin yhden 
hallinnollisen alueen, maakunnan tai valtion kesken. Kansainvä­
liset Reinin, Elben ja Tonavan jokialuesopimukset ovat ensimmäi­
siä esimerkkejä lupaavasta yhteistoiminnasta. Tässä asiassa 
Euroopan unionilla on johtava rooli. 
Kunkin valuma-altaan osalta tulisi tehdä arviointi makean veden 
vesivaroista hoidon lähtökohdaksi. Tämän tulisi sisältää myös 
valuma-altaan kaikkien vesiperäisten alueiden inventaario, 
niiden yhteys pinta- ja pohjavesivirtauksiin ja niiden veden 
kierrossa hoitamat tehtävät (tulvien ja sedimentin pysäyttämi­
nen, pohjavesivaraston täyttäminen uudelleen, jne.). Kaikki 
veden käyttäjäryhmät on saatava tietoisiksi vesivarojen rajoi­
tuksista ja niiden pitkän aikavälin suojelusta. 
Tärkeimpien kehitysohjelmien, esimerkiksi niiden, joilta yh­
teisön tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäris-
« 
tövaikutusten arvioinnista annetussa direktiivissä 85/337/ETY30 
edellytetään ympäristövaikutusten arviointia (YVA), vaikutusta 
ei pitäisi arvioida vain paikan päällä vaan koko valuma-altaan 
kannalta. Niiden kehityshankkeiden lista, joissa YVA on pakolli­
nen, olisi lisäksi ulotettava kattamaan kaikki työt, jotka 
saattavat muuttaa pinta- tai pohjavesien virtausta. 
"Ennalta ehkäisevien toimien periaatteen" mukaisesti on asianmu­
kaista myöntää vedenkäyttöoikeuksia vain (uusittavaksi) rajoite­
tuksi ajaksi. Pohjaveden otto ei saisi ylittää täyttyrnisvauhtia. 
Veden säästö- ja uudelleenkäyttötekniikoita on kehitettävä 
edelleen ja tehtävä tunnetuksi laajaan käyttöön. Pitkän aikavä­
lin kestävän vesilähteiden käytön ja veden säästämisen periaat­
teet on otettava huomioon ennen rakenne- ja aluekehityksen 
rahoitustoimenpiteitä. 
Vettä on pidettävä yhteisenä perintönä ja rajallisena luonnonva­
rana. Ihmisten toimesta tapahtuvan veden väärinkäytön ja liika­
käytön välttämiseksi tämä luonnonvara olisi hinnoiteltava sel­
laiselle tasolle, joka kattaa tosiasialliset kustannukset, 
mukaan lukien ulkoiset ympäristökustannukset. Tämä saattaa 
40 
vaatia uusia veden hinnoittelumekanismeja, joihin kuuluu myös 
kannustimia veden säästämiseksi. Vesien hoidosta vastaavien 
laitosten henkilökuntaa on koulutettava, jotta he saisivat 
yleiskäsityksen vesiperäisten ekosysteemien tärkeimmistä ekolo­
gisista toiminnoista ja luonnonsuojeluasioista. 
SUURTEN JA KANSAINVÄLISTEN JOKIEN HOITO 
Aivan viime aikoihin asti jokia pidettiin vain keinona kuljettaa 
(tai viedä) vettä paikasta toiseen. Uusimmat ekologiset tutki­
mukset kuitenkin paljastivat jokien, niihin liittyvien tulvivien 
ranta-alueiden ja maanalaisen pohjaveden virtausten tärkeän 
keskinäisen vuorovaikutuksen, ja osoittavat tarpeen säilyttää 
näiden monimutkaisten hydrologisten järjestelmien moninaiset 
toiminnalliset tehtävät. 
Jokialueiden (ts. jokiin liittyvät) vesiesiintymät ovat ensiar­
voisen tärkeitä kotitalouksien, maatalouden ja teollisuuden 
vedenkäyttäjille. Luonnontilaisilla joenuomilla ja niihin liit­
tyvillä tulva-alueilla on suuret mahdollisuudet veden puhdista­
misessa. Siellä missä niitä on vielä jäljellä, niihin liittyvät 
tulvivat ranta-alueet ja vesiperäiset alueet voivat toimia 
tulvavesialtaina. Viime aikaiset tulvat ja niitä eri puolilla 
Eurooppaa seurannut tulviminen muistutti meitä siitä valtavasta 
tuhoutumisesta, joka on tapahtunut tämän tehtävän hoitamiseen 
kykenevillä alueilla. Lisäksi luonnontilaiset jokiekosysteemit 
pitävät yllä erittäin monimuotoista luonnonvaraista kasvistoa ja 
eläimistöä ja toimivat tärkeinä käytävinä muuttaville lajeille 
(esim. taloudellisesti arvokkaille kaloille, ym.). 
Siinä missä pienten jokien ja niihin liittyvien tulvivien ranta-
alueiden ja vesiperäisten alueiden hoito on usein suoraviivais­
ta, suurten jokien hoitoon ja suojeluun liittyvät ongelmat ovat 
monimutkaisempia ja niiden on katettava huomattavan suuria 
maantieteellisiä alueita. Tällä tasolla integroidussa lähesty­
mistavassa on otettava huomioon joen ja siihen liittyvien tulvi­
vien ranta-alueiden muodostaman ekosysteemin toiminnallisuus, 
johon kuuluvat kaikkien tuivävyöhykkeiden luettelointi, selkei­
den maankäytön rajoitusten laatiminen näille vyöhykkeille, 
41 
luonnontilaisten alueiden ennalleen saattaminen tulvantorjuntaa 
varten ja erityisten elinympäristöjen suojeleminen. 
Padottuihin jokiin on muuttavien lajien vapaan liikkumisen 
varmistamiseksi asennettava tekniset laitteet, jotka perustuvat 
tarkkaan tärkeiden kalojen ja muiden muuttavien lajien lisäänty­
misalueista laadittuun luetteloon. Hiekan- ja soranotto tulisi 
siirtää joenuomista joenvarsien tulvivien ranta-alueiden ulko­
puolelle ja samalla kannustaa käyttämään vaihtoehtoisia mineraa­
livaroja (esim. kierrätettyä rakennusmateriaalia). Herkille 
joenvarsille olisi rakennettava viljelemättömiä puskurivyöhyk­
keitä ravinteiden ja lannoitteiden valumisen vähentämiseksi. 
Patojen rakentamisen aikaansaamat sedimenttikerrosten muutosten 
aiheuttamat ongelmat on ratkaistava. Luonnonvaraisia, mukaan 
lukien tilapäisiä ja vaihtelevia hydrologisia järjestelmiä on 
kunnioitettava. Pakollinen veden virtauksen vähimmäisnopeus 
tärkeinä vedenottopaikkoina toimivissa joissa (esim. energi­
antuotanto, maatalous, jne.) on määriteltävä huolellisesti. 
Jokien hoito on vieläkin monimutkaisempaa, kun on kyse rajavesi-
alueista, jotka ulottuvat eri hallinnollisille alueille tai eri 
valtioihin. Useat Euroopan suurista joista muodostavat eri 
valtioiden rajoja tai kulkevat eri valtioiden läpi matkallaan 
mereen. Tällaisten kansainvälisten vesireittien varrella sijait­
sevilla jäsenvaltioilla ori kahdenvälisiä velvollisuuksia, jotka 
koskevat veden virtauksen laatua ja nopeutta, sedimentin kulkeu­
tumista, muuttavia lajeja, jne. 
Euroopan unioni on allekirjoittanut kaksi monenvälistä sopimus­
ta, jotka koskevat vastaavasti Reiniä ja Elbeä ja se aikoo 
allekirjoittaa saman kaltaisen Tonavaa koskevan sopimuksen. Nämä 
sopimukset johtavat kansainvälisten komissioiden perustamiseen 
näiden jokien suojelua varten lähinnä saastumisen torjumiseksi. 
Reinin osalta on jo ryhdytty erityisiin toimenpiteisiin vaellus­
kaloja sekä vesiperäisten alueiden tulvivien ranta-alueiden 
suojelua ja ennalleen palauttamista koskevissa asioissa. Välime­
ren alueella on allekirjoitettu kahdenkeskiset sopimukset Gua-
diana- ja Tangusjoista Espanjan ja Portugalin välillä. Kreikka 
on tehnyt sopimuksia entisen Jugoslavian, Bulgarian ja Turkin 
42 
kanssa. Nämä sopimukset koskevat kuitenkin enimmäkseen vedenot­
toa eivätkä vielä kata vesielinympäristöjen suojelua. 
Helsingin yleissopimus maasta toiseen ulottuvien vesistöjen ja 
kansainvälisten järvien suojelusta antaa kehykset integroiduille 
sopimuksille. Euroopan unionin jäsenvaltiot ovat myös allekir­
joittaneet Espoon yleissopimuksen hankkeiden valtioiden rajat 
ylittävien ympäristövaikutusten arvioinnista, joka on suurelta 
osalta syntynyt neuvoston direktiivin 85/337/ETY kannustamana. 
Espoon yleissopimus velvoittaa sopimuspuolet suorittamaan YVAn 
suurten patojen rakennushankkeiden ja pohjavedenottohankkeiden 
yhteydessä. 
Tärkeimmät toimenpiteet, joihin on ryhdyttävä suurten jokien ja 
niiden valuma-altaiden integroiduksi hoitamiseksi, on lueteltu 
seuraavassa: 
* Jäljellä olevista luonnontilaisista joista ja niiden 
osista on laadittava lyhyt luettelo yhteisön lainsäädän­
töön liittyviä ensisijaisia toimenpiteitä varten. Sen 
jälkeen Euroopan unioni on valmis edistämään näiden 
jokien ja niiden luonnonvarojen järkiperäistä käyttöä 
välttäen rahoituksen myöntämistä vahingollisille kehi­
tyshankkeille. 
* Yhteisön direktiivin 85/337/ETY ja sen täytäntöönpanon 
on käytävä yksiin Espoon yleissopimuksen velvoitteiden 
kanssa, ts. YVA on säädettävä pakolliseksi (direktiivin 
liite I) patojen rakennushankkeille ja pohjavedenotto-
hankkeille, jos ne sijaitsevat rajavesialtaiden alueel­
la. YVAt on suoritettava joen altaan tasolla, ja niiden 
on perustuttava tutkimuksiin, joihin osallistuu muitakin 
osapuolia kuin ehdotettujen kehityshankkeiden toteutta­
misesta kiinnostuneet elimet. 
* Vesiekosysteemien, mukaan lukien vesiperäisten alueiden 
suojelun on oltava olennainen osa jokialtaita koskevia 
kansainvälisiä sopimuksia. Näiden lakien toimenpanoa 
ohjaavilla elimillä on oltava käytettävissä riittävät 
43 
varat ja mahdollisuudet löytää jokien suojelun herkimmät 
alueet, kuten Elben komission tapauksessa. 
* Tarve perustaa samankaltaisia elimiä jokien integroitua 
hoitamista varten muualle Eurooppaan joko kahdenväli­
sellä tai kansallisella tasolla on kasvamassa (esim. 
Välimeren alueen joet tai Ranskan Loire). 
* Viimeiseksi, neuvoston direktiivin 92/43/ETY puitteissa 
Euroopan unioni edistää kansainvälisten ja alueiden 
välisten jokien ottamista Natura 2000:n suojeltavien 
alueiden verkostoon. 
RANNIKKOVYÖHYKKEIDEN HALLINTO 
Noin 1/3 Euroopan unionin vesiperäisistä alueista sijaitsee 
rannikkokaistalla maan ja meren välissä ja vieläkin suurempi 
osa, jos otetaan huomioon niiden pinta-ala. Tämän vuoksi rannik­
kovyöhykkeen hallinto on ratkaisevan tärkeätä ei ainoastaan 
rannikolla olevien vesiperäisten alueiden vaan yleensä yhteisön 
vesiperäisten alueiden suojelun ja järkiperäisen käytön kannal­
ta. Tämä heijastuu myös siinä merkityksessä, joka on annettu 
tälle erityisalalle komission tiedonannossa EUROOPPA 2000+ 
"yhteistyö Euroopan alueelliseksi kehittämiseksi"31. 
Vuosisatojen ajan ihmiset ovat asuttaneet ja käyttäneet rannik­
koalueita niiden tarjoaman runsaan ravinnon ja muiden luonnonva­
rojen vuoksi samoin kuin niiden kaupan ja liikenteen kannalta 
strategisen aseman vuoksi. Tästä syystä rannikkoalueet ovat 
hyvin tiheästi asutetut: 60 % Kreikan ja 30 % Espanjan väestöstä 
asuu rannikkoalueilla, ja kolmasosa englantilaisista asuu jo-
kisuualueilla. Integroitu rannikkovyöhykkeiden hallinto on tämän 
vuoksi ehdottoman välttämätöntä vesiperäisten alueiden järkipe­
räisen käytön ja suojelun kannalta. 
Kaupungistuminen, teollisuuden ja suurimittaisten satamalaitos­
ten kehitys sekä uusimpana matkailun kehitys ovat johtaneet 
rannikon luontaisten elinympäristöjen ja maisemien merkittävään 
häviämiseen ja pirstoutumiseen. Tätä seurannut ympäristönsuoje-
44 
lullinen huononeminen vesien vähentymisen ja saastumisen kautta 
on saanut aikaan useiden lajien huononemisen ja häviämisen 
alueita, joilla niitä aikaisemmin oli runsaasti. Tekninen kehi­
tys on tehnyt mahdolliseksi kalojen ja äyriäisten pyynnin li­
sääntymisen kestävän tason yläpuolelle. Yhdyskuntajätevesien, 
teollisuusjätevesien ja maatalouden jätevesien ravinnekuormat 
ovat vastuussa rannikkovesien rehevöitymisestä, mikä jo vaikut­
taa vakavasti useisiin taloudellisiin toimintoihin kuten äyri­
äisten ja kalankasvatukseen, levän tuottamiseen ruoaksi sekä 
matkailuun (levät kukoistavat Adrianmeressä, myrkylliset levät 
Ligurian meressä jne.) 
Koska rannikoiden vesiperäiset alueet ja laguunit sijaitsevat 
usein laajojen valuma-altaiden alapuolella, ne ovat erityisen 
herkkiä vesien saastumiselle. Tähän vaaraan liittyy suunnaton 
väestönkasvu Euroopan rannikkoalueilla, joissa on suurisuuntais­
ta matkailun kehitystä, erityisesti Välimerellä. Kansainvälisten 
matkailijoiden määrä Välimeren alueella kaksinkertaistui 56 
miljoonasta vuonna 1970 116 miljoonaan vuonna 1986, ja se voi 
kaksinkertaistua uudelleen vuoteen 2025 mennessä. Tulee olemaan 
fyysisesti ja taloudellisesti vaikeata täyttää tällaisten määri­
en veden tarve, ja huolehtia niiden jätevesien käsittelystä 
erityisesti kuivien kesäkuukausien aikana. Massaturismia ei 
tämän vuoksi voida pitää ihmelääkkeenä teollisuuden taantumises­
ta kärsivillä rannikkoalueilla. 
Ennustettu merenpinnan nousu on lisäksi omiaan aiheuttamaan 
vakavia ongelmia rannikon puolustuslaitteille ja vaatimaan 
lisääntyneitä julkisia kustannuksia. Euroopan unionin sijainti, 
on ihanteellinen niin, että sillä voi olla tärkeä osa pitkän 
aikavälin rannikonhoidon suunnittelussa ohjaten kansallisten ja 
alueellisten parlamenttien lainsäädäntötoimia. Toinen rannikko­
alueiden hallinnollinen vaikeus piilee siinä, että tällä hetkel­
lä vastuut on usein jaettu useille eri ministeriöille, joiden 
toimialaan kuuluvat toisaalta merelliset ja toisaalta maalla 
olevat seikat. Tämän vuoksi tarvitaan läheistä yhteensovitusta 
taikka integroitujen toimielimien perustamista rannikkoalueiden 
asioiden hoitamiseksi. 
45 
Rannikkovyöhykkeisiin on kiinnitetty paljon huomiota, ja ne ovat 
olleet erityisohjelmien aiheina sekä Euroopan unionin että 
jäsenvaltioiden tasolla. Useiden vuosien ajan vesiperäisten 
alueiden ekojärjestelmien toiminnallinen arvioiminen on ollut 
tärkeä osa komission tutkimus- ja teknologiaohjelmaa. Yhteisön 
toimenpiteet kuten MEDSPA, NORSPA ja komission ENVIREG-aloite 
ovat tarjonneet erityisrahoitusta hankkeille, joiden tavoitteena 
on ollut integroida rannikkovyöhykkeiden hallintoa mukaan lukien 
luonnonvarojen ja luonnonmukaisten elinympäristöjen säilyttämi­
nen. Toimintaohjelma, jonka tarkoituksena on ollut puuttua 
herkkiin meri- ja rannikkoalueisiin laivareittien lähettyvillä 
öljyvahinkojen varalta, on jo mainittu edellä. Jäsenvaltioiden 
tasolla useat jäsenvaltiot ovat kehittäneet erityisiä ohjelmia 
ja instituutioita rannikoiden suojelemiseksi kuten esimerkiksi 
perintörannikkojärjestelmä Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai 
'Conservatoire de l'espace littoral et des rivages lacustres' 
Ranskassa. Tanska, Saksa ja Hollanti ovat ryhtyneet yhteisiin 
toimenpiteisiin kehittääkseen integroidun ja yhteensovitetun 
hallinnon Waddenin merelle luomalla Waddenin meren, Euroopan 
suurimman rannikon vesiperäisen alueen, suojeluyhteistyön yhtei­
sen sihteeristön. Yhteisön rahoituksen turvin tämä toimielin on 
juuri luonut ja hyväksynyt yhteisen yhteensovitetun hallintojär­
jestelmän Waddenin merelle, jonka tarkoituksena on, että nämä 
kolme kyseessä olevaa jäsenvaltiota yhdessä hyvin pian määritte­
levät tämän alueen neuvoston direktiivin 92/43/ETY nojalla 
erityisten suojelutoimien alueeksi. 
Yhteisön rannikkovyöhykkeiden hallintoa ja suojelua koskevan 
strategian32 perusteella komissio totesi toimintatarpeen kolmella 
alalla, 
1) verkostojen luominen tietojen keräämiseksi, seuraamisek­
si ja kokemusten vaihtamiseksi, 2) yleisen tietoisuuden luominen 
rannikkoalueiden ongelmista ja luonnonvaroista, ja 3) ympäris-
tönsuojelukehyksen määritteleminen ja yleisen suunnitelman 
laatiminen kestäväksi ja integroiduksi hallinnoksi. 
Ympäristöneuvos to on äskettäin kahdella päätöslauselmalla, jotka 
on annettu 25 päivänä helmikuuta 1992 ja 25 päivänä maaliskuuta 
46 
1994, kehottanut komissiota tekemään esityksen komission strate­
giaksi koko Euroopan unionin rannikon integroiduksi hallinnoksi 
ja kestäväksi kehitykseksi toissijaisuusperiaatetta noudattaen. 
Tämä strategia tulee ennen kaikkea koskemaan rannikoita mukaan 
luettuna rannikko, rantavedet ja jokisuut samoin kuin rannikon 
maakaistaleet merellisen vaikutuksen alueeseen asti, ja täten ne 
tulevat sisältämään suuren osan yhteisön vesiperäisistä alueis­
ta. Rannikon vesiperäisten aluetyyppien ja niiden tehtävien 
kuvaus on yksi tämän strategian lähtökohta, jossa täytyy muun 
muassa ottaa huomioon seuraavat seikat : 
* rannikkovesiä, jokisuita, deltoja ja rannikkomaata aina 
siihen asti, jossa meren vaikutus alkaa, on kohdeltava 
yhtenä ainoana hallintoyksikkönä, kun otetaan huomioon 
maa- ja meriympäristöjen monet ekologiset vuorovaikutuk­
set ; 
* Euroopan rannikoiden hallintoa pitäisi tarkastella riit­
tävällä biomaantieteellisellä tasolla. Kaikki tutkimuk­
set sekä kehittäminen ja tietojen vaihtaminen, tekniikat 
ja seurantatutkimukset olisi yhteensovitettava tällä 
tasolla; 
* olisi kiinnitettävä erityistä huomiota merenpinnan nou­
susta ja maan vajoamisesta aiheutuviin ongelmiin; 
* jäsenvaltioiden olisi kehitettävä ministeriöiden välisiä 
rannikoiden hallintostrategioita, joilla olisi selkeät 
päämäärät mukaan lukien integroidut maankäyttösuunnitel­
mat, lajien ja elinympäristön suojelutavoitteet, ekosys-
teemiprosessien säilyttäminen, jne.; 
* yhteisön kannalta tärkeiden luontaisten rannikkoalueiden 
riisto olisi lopetettava neuvoston direktiivin 
79/409/ETY ja 92/43/ETY mukaisesti. 
OIKEUDELLISTEN VÄLINEIDEN KEHITTÄMINEN 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN SUOJELEMISEKSI 
47 
Vaikka Euroopan unionin jäsenvaltiot ovat kansainvälisesti 
merkittäviä vesiperäisiä maita koskevan Ramsarin yleissopimuksen 
sopimuspuolia, useat jäsenvaltiot eivät tarkkaan viittaa vesipe­
räisiin alueisiin ja niiden suojelemiseen asianomaisissa kansal­
lisissa laeissa. Useiden vesiperäisten kohteiden oikeudellinen 
suojelu kattaa usein vain veden laadun. Jopa tärkeimpiä vesipe­
räisiä kohteita suojellaan useissa tapauksissa ainoastaan uhan­
alaisten tai harvinaisten (lintu-) lajien elinympäristönä mai­
nitsematta lainkaan niitä muita etuja, joita niistä on. Ihmisen 
toimenpiteet vaikuttavat usein lukuisiin vesiperäisten alueiden 
tehtäviin, mutta sääntelyn tarkoituksena on yleensä kattaa vain 
yksi osatekijä kuten kalastus tai metsästys, jne. 
Yhteisön tasolla muuttolintujen kannalta tärkeät vesiperäiset 
kohteet mainitaan neuvoston direktiivissä 79/409/ETY määrittele­
mättä termiä "vesiperäinen alue". Neuvoston direktiivissä 
92/43/ETY mennään pitemmälle luettelemalla joukko vesiperäisiä 
aluetyyppejä, joilla on yhteisön laajuista mielenkiintoa ja 
jotka vaativat erityisiä suojelutoimenpiteitä. Vesiperäisten 
kohteiden luokittelu tai määrittely erityisiksi suojelualueiksi 
direktiivillä 79/409/ETY tai erityisten suojelutoimien alueiksi 
(direktiivillä 92/43/ETY) ovat tärkein yhteisön väline näiden 
alueiden huononemisen tai tuhoutumisen estämiseksi. Tanskassa 
joitakin vesiperäisiä aluetyyppejä suojellaan lain nojalla, 
luonnonsuojelulain nojalla (N:o 9, 3 päivältä tammikuuta 1992) 
toisin sanoen kaikki yli yhden hehtaarin järvet ja pienet suola-
rämeet, suot, pysyvästi kosteat niityt jne., joiden suuruus on 
yli 0,25 hehtaaria. Ranskassa vesiperäisiä alueita suojellaan 
nyt lain nojalla ja niiden suojeleminen on yksi uuden vesilain 
tavoitteita (N:o 92-3/3.1.1992). 
Edellä mainittujen direktiivien kautta vesiperäisten alueiden 
merkitys yhteisenä luonnonperintönäxtunnustetaan Euroopan unio­
nissa Ramsarin yleissopimuksen määritelmän mukaisena sellaisena, 
kuin se on toistettu tämän tiedonannon johdannossa. On ryhdyttä­
vä lisätoimenpiteisiin, jotta huolehdittaisiin siitä, että 
kaikki vesiperäiset kohteet, jotka soveltuvat Natura 2000 -alu­
eiksi, määritellään sellaisiksi ja että niitä hoidetaan riittä­
västi. Vesiperäisten alueiden osalta jäsenvaltioiden olisi 
48 
yleisesti käytettävä kehityssuunnittelun välineitä sellaisina 
kuin niistä on säädetty neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artik­
lassa. Vesiperäisten alueiden suojelu riippuu lisäksi suuressa 
määrin kuivatusta, kehityssuunnittelua ja käyttöoikeuksia, 
rahoituksellisia ja verosääntöjä ja kannustimia koskevasta 
sääntelystä. Tällainen sääntely on siten toteutettava tavalla, 
joka suosii vesiperäisten alueiden luonnonvarojen järkiperäistä 
käyttöä ja niiden suojelua. 
TALOUDELLISTEN VÄLINEIDEN PARANTAMINEN 
Kuten alussa mainittiin, tällä hetkellä ei juurikaan suoriteta 
vesiperäisten alueiden ja niiden tehtävien ja arvojen taloudel­
lista arviointia. Tämän vuoksi, kuten OECD on havainnut, mark­
kinamekanismit eivät vieläkään ota huomioon vesiperäisten aluei­
den ja niiden luonnonvarojen järkiperäistä käyttöä ja suojelua. 
Tämän taloudellisten keinojen puutteen kielteisiä seuraamuksia 
on lisännyt kaksi seikkaa, jotka tähän mennessä eivät juuri 
koskaan ole juolahtaneet päättäjien mieleen: ensiksikin vesipe­
räisten alueiden ja muiden alueiden välillä on selvä fyysinen ja 
toiminnallinen yhteys, kun tarkastellaan ihmisen toimien tuke­
mista ja taloudellisen edun hankkimista. Toiseksi, koska toi­
saalta vesiperäisten alueiden menettämisen tai huononemisen ja 
toisaalta näiden seikkojen aiheuttamien kielteisten ja myös 
taloudellisten vaikutusten välillä on pitkä aikaväli, vesipe­
räisten alueiden menettämisen ja huononemiset! taloudelliset 
seuraukset, jos niitä yleensä arvioidaan, arvioidaan järjestel­
mällisesti liian alhaisiksi, eikä niitä oteta päätöksenteko­
menettelyssä riittävän integroidusti huomioon. 
Tämän vuoksi vesiperäisten alueiden, niiden tehtävien ja arvojen 
taloudellinen arviointi, vesiperäisten luonnonvarojen käytön 
oikea hinnoittelu ja vesiperäisten alueiden tuhoutumiseen ja 
huononemiseen samoin kuin niiden korvaamiseen liittyvien kustan­
nusten riittävä integraatio taloudellisiin arviointeihin ja 
päätöksentekomenettelyyn on asetettava korkealle sijalle tutki-
49 
musluettelossa, kuten nykyinen STEP-tutkimusohjelma osoittaa, 
samoin kuin välineiden kehittämisluettelossa. 
1970- ja 1980-luvulla viljan korkeat takuuhinnat toimivat suure­
na kiihokkeena alavien laidunmaiden muuttamiseksi viljelymaaksi, 
ja julkista tukea vesiperäisten alueiden kuivattamiseksi oli 
saatavilla koko yhteisössä. Nykyisen yhteisen maatalouspolitii­
kan muutoksen myötä tämä kehityssuunta pitäisi kääntää päinvas­
taiseksi. Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston toimeen­
panosta annetussa neuvoston asetuksessa ETY N-.o 2085/9333 salli­
taan yhä "kuivatusjärjestelmien uusiminen ja parantaminen". 
Ympäristönsuojelullisilla ohjeilla, esimerkiksi sellaisina kuin 
ne sisältyvät maa-alueiden uudelleenjärjestelyyn, on pidettävä 
huoli siitä, että tämä ei aiheuta kielteisiä vaikutuksia vielä 
olemassa oleviin vesiperäisiin alueisiin. 
Veden alihinnoittelu on yleistä useissa jäsenvaltioissa, mikä 
voi johtaa veden vakavaan liikakäyttöön. Yhdistettynä huomatta­
viin rakennerahastoihin kastelujärjestelmien kehittämiseksi se 
voi aiheuttaa vesiperäisten alueiden tuhoutumista tai huonone­
mista. Veden hintoja on mukautettava vastaamaan sen todellisia 
kustannuksia mukaan luettuna saastuneen veden puhdistamiskustan­
nukset . 
Siinäkin tapauksessa, että paikalliset kehitystoimenpiteet ovat 
melko kaukana vesiperäisistä alueista, ne voivat muuttaa alueen 
ekosysteemin toimintaa. Vaikka uusissa yhteisön välineitä kuten 
rakennerahastoja ja koheesiorahastoa koskevissa asetuksissa 
onkin tapahtunut huomattavaa kehitystä ympäristönsuojelullisten 
näkökohtien ottamiseksi täysimääräisesti huomioon, ehdotettujen 
hankkeiden ympäristövaikutusten arviointia on yhä parannettava 
ja sitä periaatetta, jonka mukaan nämä yhteisön välineet eivät 
saa vaikuttaa ympäristön huononemiseen, on entistä voimakkaammin 
toteutettava. Tämän työn laajuutta ei pitäisi aliarvioida, ja se 
on otettava vakavasti kaikilla tasoilla jäsenvaltioiden näytel­
lessä tärkeintä osaa. Tämän työn kustannukset on otettava huomi­
oon hankkeiden kustannuksissa alusta alkaen. 
50 
Laajalle levinnyt kannustin vesiperäisten alueiden kuivattami­
seksi on mahdollisen maanviljelystilaan verotus, mikä saattaa 
perustua vanhentuneisiin tilastoihin. Esimerkiksi Ranskassa 
niittyjen verotusarvo laskettiin sellaisena aikana, jolloin 
karjankasvatus oli yksi tuottoisimpia maanviljelysmuotoja, ja 
tällä hetkellä etsitään keinoja tämän sopeuttamiseksi nykyiseen 
yhteiskuntataloudelliseen tilanteeseen. On aiheellista kehittää 
normeja maan verottamista varten Euroopan unionin tasolla niin, 
että vielä yksityisessä omistuksessa olevia luontaisia alueita 
koskevaa veroa alennetaan ja luodaan rahoitusvälineitä, jotka 
suosivat sellaisia alueita, joilla luonnon ja vesiperäisten 
alueiden suojelu integroidaan paikallisiin kehitysohjelmiin. 
TUKEVA TUTKIMUS- JA SEURANTATOIMINTA 
MUKAAN LUKIEN TUTKIMUSTULOSTEN TERVE SOVELTAMINEN 
Vesiperäisten alueiden hallinnon ja suojelun tulee perustua 
hyvään ymmärrykseen vesiperäisten ekosysteemien ekologisten 
perusperiaatteiden toiminnasta ottaen huomioon useat tieteen 
alat. Samalla kun tiedämme paljon vesiperäisten alueiden biolo­
gisista ja erityisesti ornitologisista arvoista, tarvitsemme 
kipeästi entistä parempia tietoja niiden toiminnasta ja niistä 
arvoista, joita tästä seuraa ihmisyhteisölle. Vaikka tietyillä 
aloilla onkin runsaasti akateemista tutkimusta, tämän tutkimuk­
sen tuloksia ei useinkaan riittävässä määrin käännetä konkreet­
tisiksi suojelu- ja hallintotoimenpiteiksi. 
Vuodesta 1973 Euroopan yhteisön ympäristöalan tutkimuksen ja 
teknologian kehittämisohjelmat ovat olleet kannustimena yhteen-
sovitetulle vesiperäisten alueiden tutkimukselle (joitakin esi­
merkkejä on laatikossa A). Neljäs ohjelma (1986-1990) keskittyi 
erityisesti vesiperäisten alueiden tutkimukseen. Ilman huomatta­
vaa tukea näiden tutkimusten tulosten julkaiseminen ja saattami­
nen yleiseen tietoon kestää kuitenkin liian kauan. On tärkeätä, 
vaikkakin tähän asti useimmiten laiminlyötyä, saattaa tutkimus­
tulokset ympäristönsuojelusta vastaavien ja päätöksentekijöiden 
käyttöön esittämällä ne heille mahdollisimman tarkoituksenmukai­
sessa muodossa ja levittämällä niitä laajalti. 
51 
Entisaikoina paikallinen väestö käytti vesiperäisiä alueita 
kestävällä tavalla. Nykyisin näistä perinteisistä käytöistä on 
usein luovuttu etupäässä sen vuoksi, että ne eivät enää ole 
kannattavia nykyisissä yhteiskuntataloudellisissa olosuhteissa. 
Niiden tilalle tullut tehokäyttö on kuitenkin usein haitallista 
luonnollisille prosesseille, elinympäristöille ja lajeille. Sen 
vuoksi on tärkeätä tunnistaa keinot, joilla perinteiset vesipe­
räisten alueiden luonnonvarojen käyttö saadaan taloudellisesti 
kannattavaksi, samalla kun säilytetään vesiperäisten alueiden 
elinympäristöt ja lajikkeet, mikä on tärkein sovellustutkimuksen 
ala. Tähän sisältyy poikkitieteellisiä lähestymistapoja, joissa 
otetaan huomioon taloudelliset ja oikeudelliset rajoitukset ja 
tämänhetkiset politiikat (maatalous, kalastus jne.). Tähän 
kuuluu tutkimuksia vesiperäisten alueiden korkealaatuisten ja 
ympäristönsuojelullisesti sopusointuisella tavalla tuotettujen 
korkealaatuisten tuotteiden menestyksellisestä markkinoinnista 
(kalat, äyriäiset, liha, ruo'ot jne.). 
Tämän lisäksi hyvin tärkeällä sijalla on tutkimus siitä, miten 
voidaan korvata vesiperäisten alueiden luonnonvarat, joita on 
käytetty ei-kestävällä tavalla (esimerkiksi turve energianläh­
teenä ja puutarhaviljelytarkoituksiin). 
Yhteensovitettu Euroopan laajuinen vesiperäisten alueiden ja 
niiden tilan seuranta on ehdottoman välttämätöntä niiden suoje­
lemiseksi ja järkiperäiseksi käyttämiseksi. Euroopan komission 
CORINE-elinympäristöohjelma on luonut informaatiojärjestelmät, 
joihin vesiperäisten alueiden erityisseurantaohjelmat voidaan 
nyt perustaa. Seurantatoimenpiteisiin on myös kuuluttava jälki­
käteinen arviointi menestyksellisistä vesiperäisten alueiden 
suojelu- ja hallintohankkeista ja politiikoista, esimerkiksi 
Natura 2000 -verkkoon kuuluvien vesiperäisten kohteiden toimen­
piteiden tuloksesta tai maaseutuympäristön ympäristönsuojelutoi­
menpiteistä (asetus ETY N:o 2078/92) . Sikäli kuin tämä on ai­
heellista suorittaa yhteisön tasolla, näistä toimenpiteistä 
huolehtii Euroopan ympäristötoimisto. Jo mainitun veden ekolo­
gista laatua koskevan uuden direktiiviehdotuksen täytäntöönpano 
tulee osaltaan voimakkaasti vaikuttamaan vesiperäisten alueiden 
ja niiden valuma-altaiden tarpeelliseen valvontaan. 
52 
Erilaisilla yhteisön tasolla olevilla kansallisella, alueelli­
sella ja paikallisella tasolla olevilla politiikoilla on vaiku­
tus vesiperäisiin alueisiin. On luotava yhtenäinen kehys alueel­
lisia vesiperäisten alueiden kestävää käyttöä edistäviä kehitys­
strategioita varten. Lisäksi tarvitaan poikkitieteellisiä tutki­
muksia perustavaa laatua olevien yhteyksien löytämiseksi luon­
nontieteiden ja yhteiskuntataloudellisten tieteiden välillä, 
jotta voitaisiin tehdä ehdotuksia siitä, miten voidaan ratkaista 
tyypilliset rakenteelliset tai hallinnolliset ongelmat esimer­
kiksi uusien institutionaalisten mekanismien avulla. Politiikan 
suuriin muutoksiin ja uuteen sääntelyyn on systemaattisesti 
liitettävä tällaisia tutkimuksia ja seurantaohjelmia niiden 
vaikutusten arvioimiseksi. Tätä tarkoitusta varten tarvitaan 
neuvoston direktiiviä politiikan, suunnitelmien ja ohjelmien 
(Policies, Plans and Programmes) ympäristövaikutusten strategi­
seksi arvioimiseksi. 
53 
Laatikko A 
Tutkimus ja teknologinen kehitys (TTK) 
Esimerkkejä vesiperäisiin alueisiin liittyvistä TTK-hankkeista, 
joita yhteisö tukee: 
Puiteohjelma 1990-1994 
Vesiperäisiin alueisiin liittyvät tutkimushankkeet TTK-ohjelmas-
sa ympäristön alalla: 
MATURE: - Jokisuiden maksimaalisten sameusvyöhykkeiden biogeoke-
miallinen tutkimus 
EY:n osuus: 750 000 ecua 
Biogeokemialliset typpi- ja rikkikierrot ja ekosysteemien dyna­
miikka rehevöityneissä rannikkolaguuneissa CLEAN 1992-1995. 
Rannikkolaguunien rehevöityminen ja anaerobiset prosessit 
EU:n osuus: 94 9 577 ecua 
Kahden tärkeimmän ja toisiinsa liittyvän ihmisen vaikutuksen 
arviointi: jokien saastuminen ja sen jälkeiset kalakannat ge­
neettisestä monimuotoisuudesta ja stabiliteetista luonnon joen-
varsimetsien kalakannoissa 
EU:n osuus: 500 000 ecua 
Typpilaskeumien vaikutus hiilitasapainoon turvesoiden ekosys­
teemeissä 
EU:n osuus: 258 000 ecua 
ERMAS: - Euroopan jokirajat maailmanlaajuisen muutoksen indi­
kaattoreina 
EU:n osuus: 400 000 ecua 
Vesiperäisiin alueisiin liittyvän metsäisen joenrantakasvil-
lisuuden itämisen, perustamisen ja lajivalikoiman elottomat 
kontrollimuodot 
EU:n osuus: 300 000 ecua 
54 
Euroopan suolaniittyjen ekosysteemien häiriöt; ympäristönsaastu-
misen vaikutus (rehevöityminen) suhteessa sedimentaatiomalleihin 
EU:n osuus: 500 000 ecua 
Ympäristönmuutosten vaikutukset Euroopan suolaniittyihin: raken­
ne, toiminta ja vaihtomahdollisuudet merien rannikkovesien 
kanssa 
EU:n osuus: 1 100 000 ecua 
Laajennettu HUMOR: - HUMOR-hankkeen laajennus: humusaineet, 
vesien ekosysteemien vastineen muuttujat happamoitumiselle 
EU:n osuus: 250 000 ecua 
STEP-projektit 1989-1992: 
(Ympäristönsuojelun tiede ja teknologia) 
Kasvihuonekaasujen typpioksidien päästöt ja imeytyminen maan-
viljelysmaihin ja luonnonvaraisiin vesiperäisiin alueisiin 
EU:n osuus: 527 000 ecua 
Posidonian ekosysteemien osat, kannat ja vaihtelut Välimerellä 
EU:n osuus: 696 000 ecua 
ALPE: - Kaukaisten vuorijärvien happamoituminen 
EU:n osuus: 300 000 ecua 
EROS 2000: - Euroopan joki-valtamerijärjestelmän vaihe II 
EU:n osuus: 2 200 000 ecua 
Euroopan vesiperäisten alueiden ekosysteemien funktionaalinen 
analyysi 
EU:n osuus: 1 160 000 ecua 
55 
TIETOJEN JA TIETOISUUDEN LISÄÄMINEN 
Huolimatta viimeaikaisista yrityksistä muutoksen aikaansaamisek­
si sanalla "vesiperäinen, alue" on yhä negatiivinen vaikutus 
useisiin kansalaisiin. Vesiperäisten alueiden kestävä käyttö ja 
suojelu saa tarvitsemansa poliittisen huomion ainoastaan, jos 
suuri yleisö tunnustaa niiden arvot ja ymmärtää, miksi niiden 
suojelu on tärkeätä. 
Euroopan unioni tukee tiedotus- ja tietoisuuskampanjoita tie­
tyille kohderyhmille: hallintoviranomaiset, päätöksentekijät, 
parlamentaarikot, teollisuus, maanviljelijät ja koululaiset ovat 
vain tyypillisimmät esimerkit. Tietopakettien on perustuttava 
tarkkoihin tieteellisiin tietoihin ja ymmärrykseen. Tehokas 
keino informoida paikallisia päätöksentekijöitä ja vesiperäisten 
alueiden käyttäjiä on levittää laajalti tuloksia case-tutkimuk­
sista, jotka ovat koskeneet vesiperäisten alueiden hoitoprojek-
tien onnistumista (tai epäonnistumista) tai kehityshankkeita, 
jotka ovat muuttaneet vesiperäisiä alueita. Toistaiseksi Euroo­
pan unioni on rahoittanut tällaisia pyrkimyksiä joidenkin luon­
nonsuo jeluprojekt ien kautta (ACE ja LIFE) , joihin on usein 
liittynyt erityisellä suojelualueella oleva vierailukeskus. 
Tämän tiedon mukauttaminen sen laajemmaksi levittämiseksi unio­
nin tasolla on hyödyllistä. Tiedotusmateriaali vesiperäisten 
alueiden suojelukohteista, jota on tuotettu nykyisen ACNAT-
hankkeen avulla, joka on koskenut yhteensovitettuja toimenpitei­
tä Välimeren vesiperäisillä alueilla (MedWet, ks. laatikko B), 
on ensimmäinen esimerkki, jota voidaan seurata muilla tiedotus­
välineillä (videot, TV, multimedia, jne.). Tätä tarkoitusta 
varten yhteistyötä kokeneiden asiantuntijoiden ja luonnonsuoje­
lua hoitavien ei-hallitustenvälisten järjestöjen välillä voi 
tehostaa. 
"Vesiperäisiä alueita koskeva osa" olisi systemaattisesti integ­
roitava asiaan liittyviin teemakampanjoihin kuten esimerkiksi 
kampanjoihin, jotka koskevat vettä, veden kuljetusta, jne. 
Tällainen kampanja voitaisiin perustaa sille vesiperäisten 
alueiden verkostolle, jota unioni on jo tukenut luonnonsuojelu-
56 
toimenpiteillä (Natura 2000). Kampanjaan tulee sisältyä ei vain 
luonnonsuojelua koskevia näkökohtia, vaan myös näkökohtia, jotka 
koskevat vesiperäisten alueiden tuotteiden järkevää käyttöä 
(vesi, turve, kalat, vesilinnut) sekä niiden tehtäviä (juoma-
vesivarastot tai juomaveden puhdistaminen, veden säilytys, 
jne.). 
Laatikko B 
Yhteensovitetut toimenpiteet Välimeren alueen vesiperäisten 
alueiden hyväksi (MedWet) 
Neuvoston asetus (ETY) N:o 3907/91 ympäristön säilyttämiseen 
liittyvistä yhteisön toimista (ACNAT) 
Euroopan yhteisö on MedWet-ohjelman alkuvaiheen eli vuosien 
1993-1995 päätukija suorittaen 66 % 6 650 000 ecun kokonaiskus­
tannuksista. 
Hanke on yhteisyritys, jossa ovat mukana viisi Välimeren alueen 
jäsenvaltiota (Ranska, Kreikka, Italia, Portugali ja Espanja), 
komissio (PO XI) , Ramsarin yleissopimus, kansainvälinen vesilin­
tujen ja vesiperäisten alueiden tutkimustoimisto (IWRB), Maail­
man Luonnon Säätiö (WWF) ja Tour du Valat'n säätiö, ja sen 
tarkoituksena on Välimeren alueen vesiperäisten alueiden tutki­
mus ja suojelu. 
MedWetin toimenpiteiden tarkoituksena on johtaa todella koko 
Välimeren ympäri ulottuvaan ohjelmaan, johon kaikkia Välimeren 
altaaseen liittyviä valtioita ja kaikkia järjestöjä, joilla on 
erityistä mielenkiintoa Välimeren alueen vesiperäisiin aluei­
siin, pyydetään osallistumaan. Vuosien 1993-1995 tärkeimpiin 
tehtäviin kuuluvat seuraavat : 
* standardisoidun lähestymistavan luominen kaikkien Väli­
meren alueen vesiperäisten alueiden yksityiskohtaiseksi 
inventoimiseksi ja säännöllisten menetelmien perustami­
seksi niiden ekologisten muutosten seurantaa varten; 
57 
käsikirjan laatiminen hallintovirkamiehille ja hoitajil­
le, joiden vastuulla on Välimeren alueen vesiperäisten 
alueiden integroitu hallinto; 
opetusmateriaalien suunnittelu, valmistaminen ja tuotta­
minen sekä kurssien valmistelu vesiperäisten alueiden 
hoitajille ja tekniselle henkilöstölle eri maissa; 
helppolukuisten yhteenvetojen tuottaminen tieteellisistä 
Välimeren vesiperäisiä alueita koskevista tutkimuksista 
niiden levittämiseksi laajalti päätöksentekijöille ja 
muille hoitajille; 
perustietoisuutta lisäävän materiaalin ja tiedotusvä-
linekampanjoiden valmistaminen suuren yleisön informoi­
miseksi paremmin vesiperäisten alueiden tehtävistä ja 
niiden arvoista alueellisella pohjalla. 
VESIPERÄISTEN ALUEIDEN ASIANTUNTIJOIDEN KOULUTTAMINEN 
Euroopassa on useita vesiperäisten alueiden suojeluun liittyvien 
tieteenalojen asiantuntijoita, mutta vain harvoilla henkilöillä 
on koulutus eri tieteenalojen perustekniikoiden integroimiseksi, 
jotta vesiperäisten alueiden asianmukainen hoito voidaan yhteen­
sovittaa. Edellä mainittuja alueita kipeämmin vesiperäisten 
alueiden asiantuntijoiden riittävä kouluttaminen on alue, jolla 
toissijaisuusperiaatetta noudattaen edistys riippuu pääasiassa 
jäsenvaltioiden ja alueiden tätä tarkoitusta varten tekemistä 
aloitteista. 
Kun Euroopassa äskettäin inventoitiin ammatillisen koulutuslai­
tokset, joiden aiheena on vesiensuojelu tai laajemmassa merki­
tyksessä ympäristönsuojelu, Kreikassa, Ranskassa ja Espanjassa 
löydettiin noin tuhat tällaista toimielintä. Niiden joukossa 
juuri mikään ei tarjonnut erityistä kurssia vesiperäisten aluei­
den hoidossa. "Vesiperäisen alueen hoitajan" ammattia ei juuri­
kaan ole olemassa. Eri maissa vesiperäisten alueiden hoitajat, 
jotka suorittavat hyvin samanlaisia tehtäviä, ovat koulutuksel-
58 
taan hyvin eri tasoisia. On tarpeellista tunnistaa tulevat 
koulutustarpeet ja tunnistaa selkeä "vesiperäisen alueen hoita­
jan" amma11 i ryhmä. 
V 
Euroopan unioni voi tarjota jäsenvaltioille ajatuksia ammatilli­
sen profiilin ja koulutuksen kehittämiseksi. Lisäksi vesiperäis­
ten alueiden hoitajille tarvitaan koulutusta perustaidoissa ja 
erityistaidoissa, mukaan lukien uusissa tekniikoissa, kuten esi­
merkiksi hallintojärjestelmien suunnittelussa, ympäristövaiku­
tusten arvioinnissa, käyttäjien välisten riitaisuuksien ratkai­
semisessa jne. 
Jäsenvaltioiden olisi lisäksi sisällytettävä perustiedot vesipe­
räisten alueiden toiminnasta ja niiden arvoista insinöörien, 
agronomien, maankäytön suunnittelijoiden, vesiviljelijöiden, 
vesien hoitajien ja muiden vesien ja vesiperäisten alueiden 
luonnonvarojen kanssa tekemisissä olevien henkilöiden ammatti­
koulutukseen. Näiden alojen opiskelijoille on jo kursseja jois­
sakin yliopistoissa ja ammatillisissa oppilaitoksissa; ne olisi 
laajennettava kattamaan kaikki asiaankuuluvat ammatilliset 
koulutuslaitokset. 
Yleisemmällä tasolla jäsenvaltioita kehotetaan yhdistämään 
vesiperäisten alueiden arvoja ja ongelmia koskevaa tietoa perus­
koulujen opetusohjelmiin sekä tekemään vesiperäisten alueiden 
ekosysteemin opiskelusta yksi biologian kurssi keskiasteen 
oppilaitoksissa. Siinä määrin kuin toissijaisuusperiaate tämän 
sallii, Euroopan unioni haluaa rohkaista tätä. 
Laatikko C 
Euroopan yhteisön ympäristöohjelman vesiperäisiä alueita koske-
vat toimenpiteet 
Neuvoston asetukset (ETY) N:o 1872/84 ja N:o 2242/87 
yhteisön ympäristönsuojeluun liittyvistä toimenpiteistä (ACE) 
59 
"ACE-biotooppien" ohjelma antoi yhteisölle mahdollisuuden tukea 
"hankkeita, joiden tarkoituksena on antaa virikkeitä ja edistää 
sellaisten vakavasti uhattujen biotooppien säilyttämistä tai 
saattamista ennalleen, jotka ovat uhanalaisten lajien elinympä­
ristöjä ja joilla on erityistä merkitystä yhteisölle luonnonva­
raisten lintujen suojelusta annetun direktiivin 79/409/ETY 
nojalla". 
ACE-biotooppiohjelman kautta tuetusta 92 hankkeesta 59 käsitteli 
nimenomaan vesiperäisten alueiden suojelua. Yhteisön osuus oli 
18 143 000 ecua (53 %) näiden kansallisten, alueellisten ja 
paikallisten viranomaisten sekä ei-hallitustenvälisten järjes­
töjen toteuttamien hankkeiden 34 419 000 ecun kokonaiskustannuk­
sista. 
Hankkeista 56 liittyi kohteisiin, jotka kattoivat yhteensä 65 
selkeää vesialuekohdetta Euroopan yhteisössä. Kolme hanketta 
käsitteli vesiperäisten alueiden inventointia ja seurantaa sekä 
tukea Kreikan biotooppi/vesiperäisten alueiden keskukselle. 
Näiden 65 vesiperäisen aluekohteen erityistoimiin sisältyi 
yleisyysjärjestyksessä biotoopin parantaminen, saattaminen 
ennalleen tai perustaminen uudelleen, maan ostaminen, vuokraami­
nen tai vaihtaminen, tietoisuuden lisäämis- ja koulutusohjelmat, 
hallintojärjestelmien kehittäminen, hallinnolliset toimenpiteet, 
inventoinnit, tutkimukset ja valvontatoimenpiteet, suojelutilan­
teen parantaminen, alueiden valvominen ja maankäyttösopimukset 
paikallisten maanviljelijöiden kanssa. 
TÄRKEIDEN VESIPERÄISTEN KOHTEIDEN SUOJELEMINEN 
Euroopassa on jäljellä vain harvoja erityisen tärkeitä vesipe­
räisiä alueita, joiden suojelutilanne on tyydyttävä. Useimmat 
näistä kohteista ovat kansallisia tai yhteisön suojelualueita 
eli ne on luetteloitu Ramsarin yleissopimuksen kansainvälisesti 
merkittävinä kohteina tai ne on luokiteltu erityissuojelualueik-
si (SPA) lintudirektiivin nojalla (79/409/ETY). Useimpiin näistä 
alueista kohdistuu kuitenkin erilaisia paineita (teollisia, 
60 
maataloudellisia, matkailullisia, jne.), ja ne ovat vaarassa 
huonota. Näiden tärkeiden kohteiden kestävä hoitaminen ja suoje­
lu vaatii välittömiä toimenpiteitä luontaisten arvojensa vuoksi, 
mutta myös siksi, että epäonnistuminen niiden suojelussa osoit­
taisi tyhjiksi ne toimenpiteet ja sopimukset, joiden nojalla ne 
on suojelualueiksi määrätty. 
Euroopan unioni on rahoittanut suojeluhankkeita useissa tärkeis­
sä kohteissa (ks. yleiskatsausta laatikossa C) . Käytettävissä 
olevien varojen rajallisuuden vuoksi nämä toimenpiteet ovat 
kuitenkin olleet vaikutukseltaan rajoitettuja, ja ne ovat yleen­
sä koskeneet vain pieniä vesiperäisiä alueita. Lisäksi lähis­
töllä suoritettavat samanaikaiset ja ei-yhteensovitetut kehi­
tyshankkeet voivat helposti tehdä näiden toimenpiteiden tulokset 
tyhjiksi. 
Tästä syystä tärkeiden alueiden pysyvän suojelemisen kautta on 
ehdottoman välttämätöntä suunnitella maankäytön kehityshankkeita 
ja hoitoa integroidusti yhteiskuntataloudellisella perusteella 
kuten äskettäin ryhdyttiin tekemään Espanjan Dofianan luonnon­
puistoa ympäröivällä alueella. Tällaisen integroidun suunnitte­
lun edistäminen ja aktiivinen tuki on komission toteuttaman 
politiikan tavoite. 
On otettava käyttöön menettelytapa nopeita ja välittömiä toimen­
piteitä varten silloin, jos yhteisön kannalta tärkeät kohteet 
joutuvat Uhanalaiseksi. Tähän sisältyy sellaisten hankkeiden 
rahoituksen keskeyttäminen, jotka aiheuttavat tällaisten kohtei­
den huononemista, siihen asti kunnes on löydetty ympäristön­
suojelullisesti tyydyttävä ratkaisu. Ramsarin yleissopimuksen 
kriteerit ja ohjeet vesiperäisten alueiden järkeväksi käytöksi 
voivat toimia ohjeina (ks. liitettä II). 
61 
V 
UNIONIN POLITIIKAN YHDENTÄMINEN 
KOHTI KESTÄVÄÄ KEHITYSTÄ 
Euroopan unionin perustamissopimuksessa vuonna 1992 otettiin 
tärkeimmäksi tavoitteeksi "kestävän kehityksen edistäminen 
ottamalla huomioon ympäristö". Tähän sisältyy ympäristöpolitiik­
ka, jolla pyritään korkeatasoiseen ympäristönsuojeluun, jonka 
vaatimukset on otettava huomioon määriteltäessä ja toteutettaes­
sa unionin politiikkaa, julkisia ja hallinnollisia päätöksiä, 
tuotantomenetelmien käyttöä ja yksityisten henkilöiden käyttäy­
tymistä ja valintoja. 
Tavoitealueisiin, esimerkiksi teollisuuteen, energiaan, liiken­
teeseen, maatalouteen ja matkailuun kiinnitetään erityistä huo­
miota unionin viidennessä toimintaohjelmassa ympäristöalan 
toimenpiteiksi. On tärkeätä, että näiden alojen kehityksen ja 
toimenpiteiden tulokset jäljellä olevien vesiperäisten alueiden 
suojelemiseksi ja niiden voimavarojen ja tehtävien jatkuvaksi 
kestäväksi käytöksi tunnistetaan ja otetaan huomioon hankkeita 
arvioitaessa ja tällaisia toimenpiteitä toteutettaessa. 
Viidennessä toimintaohjelmassa ympäristöalan toimenpiteiksi ei 
suoraan viitata vesiperäisiin alueisiin, mutta vesiperäisten 
alueiden Suojeleminen ja vesiperäisten alueiden luonnonvarojen 
kestävä käyttö riippuu suoraan toimenpiteistä, joita toteutetaan 
sellaisilla aloilla kuten luonnollisten elinympäristöjen ja 
lajien monimuotoisuuden suojeleminen, vesivarojen hallinto, 
rannikkoalueiden integroitu hallinto ja jätteiden ja jätevesien 
hallinto. On selvää, että tässä ohjelmassa määritellyt politii­
kan yleiset suuntaviivat soveltuvat käsillä olevaan aiheeseen. 
Vesiperäisten alueiden luonnonvarojen kestävän käytön on siten 
oltava osa sitä kehystä, josta vastaavat yhdessä taloudelliset 
ja yhteiskunnalliset toimijat, viranomaiset, julkiset ja yksi­
tyiset yritykset ja suuri yleisö sekä kansalaisina että kulutta­
jina. Vähemmän suotuisten alueiden kehityksessä on huolehdittava 
62 
niiden luonnonvarojen suojelemisesta. Jotta saataisiin aikaan 
huomattavia muutoksia nykyisessä kehityksessä, niiden välineiden 
suurta valikoimaa, joilla huolehditaan suojelun perustasosta, on 
täydennettävä markkinapohjaisilla välineillä, jotka on suunnattu 
sekä tuottajille että kuluttajille, parannetuilla horisontaali­
silla tukivälineillä, joilla saadaan tarvittavat perustiedot ja 
tilastotiedot, sekä rahoituksellisilla tukitoimilla. Johdonmu­
kaisen strategian osina tarvitaan vielä muita horisontaalisia 
välineitä, muun muassa tutkimusta ja koulutusta. 
MAATALOUDEN JA VESIPERÄISTEN ALUEIDEN 
SUOJELUN YHDENTÄMINEN 
Maatalouspolitiikalla ei ole ainoastaan huomattava asema yh­
teisön asioissa, vaan sillä on myös suuri vaikutus vesiperäisten 
alueiden suojeluun ja käyttöön. 
Viime vuosikymmeninä tapahtuneen yhteisön maatalouspolitiikan 
tuotannon onnistumisen myötä tuli kielteisiä maanviljelyksen 
voimaperäistämisen sivuvaikutuksia, muun muassa puolittain 
luonnollisia vesiperäisiä alueita ylläpitäneiden maatalouskäy-
täntöjen hylkääminen, veden ja maaperän saastumisongelmia sekä 
arvokkaiden luonnollisten elinympäristöjen tuhoutumista tai 
huononemista mukaan luettuina makeavetiset vesiruohikot, suot, 
kosteat niityt ja muut. 
Hyvin pian ryhdyttiin toimenpiteisiin näiden kielteisten kehi­
tysten torjumiseksi, ja tällä välin niiden seurauksena on synty­
nyt joukko välineitä, joiden tärkeimmät piirteet ovat: 
Nitraattidirektiivi ja maatalousalueiden vedensaastumisongelmat 
Vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien 
aiheuttamalta pilaantumiselta annetun direktiivin 91/676/ETY34 
nojalla jäsenvaltioita vaaditaan panemaan täytäntöön kansalliset 
hyvän maatalouskäytännön ohjeet ja laatimaan luettelo vesien 
pilaantumiselle alttiista alueista. Näitä alueita varten on 
63 
määriteltävä ja pantava täytäntöön toimintaohjelma saastumisen 
estämiseksi. Asetuksessa 2078/92 (katso alla) säädetään tällai­
silla alueilla maksettavista korvauksista. 
Ennalta ehkäisevien toimien periaatteen mukaan ainakin kaikkien 
maatalousalueilla tai niiden alapuolella olevien Ramsarin yleis­
sopimukseen kuuluvien kohteiden ja vesiperäisiä alueita koskevan 
Natura 2000 :n kohteiden pitäisi kuulua veden laadun seurantajär­
jestelmien piiriin. Rehevöitymisen estämiseksi on sovellettava 
ankaraa menetelmää niiden määrittelemiseksi pilaantumisalttiik-
si. 
On kiinnitettävä lisääntyvää huomiota lannoitteiden fosforipi­
toisuuteen. Toisin kuin nitraatit, jotka osallistuvat kiertoon 
nitraattien poistumisprosessin kautta, fosfaatit eivät poistu 
vedestä ja kerääntyvät saosteisiin. Niiden myöhempi vapautuminen 
voi aiheuttaa veden laadun huononemista entisestään. 
Maatalousympäristön ympäristötoimenpiteet 
Ympäristönsuojelun ja maaseutuympäristön säilyttämisen vaatimus­
ten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä 
annetussa erityisasetuksessa N:o 2078/9235 seurataan aiempia 
maatalouden rakenteiden tehokkuuden lisäämisestä annettuja ase­
tuksia, joilla tehtiin mahdolliseksi korvata tuloja maanvilje­
lijöille, jotka käyttivät ympäristönsuojelun kannalta herkkien 
alueiden kanssa sopusointuisia tuotantomenetelmiä (ks. laatikko 
D) . 
Laatikko D 
Ympäristön haavoittumiselle alttiit alueet 
1980-luvulla maatalouden rakenteiden tehokkuuden parantamisesta 
annetun asetuksen (ETY) N: o 797/85 19 artiklassa säädettiin 
taloudellisesta tuesta ympäristön haavoittumiselle alttiiden 
ESA-alueiden ympäristönsuojelullisten vaatimusten kanssa so­
pusoinnussa oleville maatalouskäytannoille. Asetusta muutettiin 
64 
toistuvasti, ja sen 19 artikla laajennettiin lopulta neljäksi 
artiklaksi (VII osasto, 21-24 artikla), jotka koskivat paitsi 
ympäristön ja sen luonnonvarojen (esimerkiksi vesien) suojelun 
kanssa sopusoinnussa olevia maatalouskäytäntöjä että suosivat 
elinympäristöjen ja maisemien suojelemista (asetus (ETY) N:o 
2328/91). 
Case-tutkimus: Somersetin alangot ja nummet (Yhdistynyt kunin­
gaskunta) 
Kahlaajien lisääntymisen väheneminen Englannin ja Walesin kos­
teilla ruohikkoalueilla liittyy ruohikkoalueiden lisääntyneeseen 
ojittamiseen ja rehutuotantoon, joka alkoi 1960-luvun loppupuo­
lella. Pohjaveden pinnan aleneminen vähensi huomattavasti ta­
vanomaisesti tulvan vallassa olleiden alueiden pinta-alaa mukaan 
lukien näiden lintujen elintärkeitä ravintoalueita. Somersetin 
alangot ja nummet Lounais-Englannissa ovat savi- ja turvemaasta 
koostuvia laidunmaita, joita halkovat laskuojat kuuden joen 
muodostamalla noin 56 700 hehtaarin tulva-alueella. Tässä perin­
teisesti hoidetussa vesiperäisessä elinympäristössä elää yhdek­
sän lintulajia kansainvälisesti merkittäviksi katsottavina 
määrinä. Laajasta ojajärjestelmästä löytyy myös monia harvinai­
sia ja uhanalaisia vesikasvi ja -eläinlajeja. 
Alueeseen on tämän vuoksi kiinnitetty suuresti huomiota sen 
biologisen monimuotoisuuden säilyttämiseksi. Valtiolliset ja 
yksityiset luonnonsuojeluelimet ostivat maata, ja joihinkin 
luonnonsuojeluhankkeisiin annettiin yhteisön tukea asetuksen 
2242/87 (ACE) kautta. Tällä paikalla sijaitsevat ruohikot on 
määritelty tieteellisesti erityisen merkittäviksi kohteiksi 
(SSSI), ja erityisen kansallisen järjestelmän nojalla on tehty 
hoitosopimuksia maanviljelijöiden kanssa. Vuonna 1987 määritel­
tiin lisäksi 27 000 hehtaaria tästä alueesta ESA-alueeksi ase­
tuksen 797/85 mukaisesti. ESA-alueeseen kuului 14 000 hehtaaria 
viljelysmaata, jolle voitiin myöntää taloudellista korvausta 
maanviljelijöille, jotka olivat valmiit soveltamaan perinteisiä 
hoitomenetelmiä, joiden tavoitteena oli alueen maiseman ja 
luonnonvaraisen elämän suojelu. 
65 
Pesivien lintujen lukumäärässä tapahtuneiden aikaisempien muu­
tosten arvioimiseksi ja tulevien muutosten seurannan pohjaksi 
järjestettiin kartoitus keväällä 1987. Tutkimus osoitti, että 
ESA-alueella pesivien kahlaajien yleistiheys oli laskenut jyr­
kästi vuodesta 1977 lähtien pohjaveden pinnan alenemisen vuoksi. 
Tämä todisti, kuinka tärkeätä asianmukainen vesien hoito on 
siitä huolimatta, että maanviljelijät olivat valmiit mukautta­
maan viljelysmenetelmiään. Tämä tapaus osoittaa, kuinka tärkeätä 
riittävä valvontajärjestelmä on luonnonvaraisen elämän, maanvil­
jelyksen ja hydrologisten tekijöiden seuraamiseksi. Myöhempi 
tietojen ja kokemusten vaihto Somersetin suunnitelmassa ja 
vastaavissa suunnitelmissa Cotentinin soilla mukana olleiden 
henkilöiden välillä osoittautui hyvin hyödylliseksi laadittaessa 
ESA:n suunnitelmaa Luoteis-Ranskaan. 
Laatikko E 
Maaseutuympäristön ympäristönsuojeluasetus 2078/92 
Tämän asetuksen avulla on mahdollista saavuttaa läpimurto ympä­
ristönsuojelullisten vaatimusten todelliseksi integroimiseksi 
yhteiseen maatalouspolitiikkaan. Sen tukijärjestelmällä ediste­
tään muun muassa saastumista vähentävien maatalouskäytäntöjen 
käyttämistä, ympäristöystävällistä maatalouden laajaperäistämis-
tä, sellaisia maataloustapoja, jotka ovat sopusoinnussa ympä­
ristönsuojelun ja ympäristön parantamisen kanssa, maanviljelys-
maan pitkäaikaista kesannointia ympäristönsuojelusyistä sekä 
maanviljelijöiden kouluttamista sellaisiin maatalousmuotoihin, 
jotka ovat sopusoinnussa ympäristönsuojelun kanssa. Vesiperäis­
ten alueiden osalta tulvan alle jääneitä laidunmaita ja kosteita 
ruohikkoj-a koskevat tilapäiset suojeluohjelmat voisivat hyötyä 
maaseutuympäristön ympäristönsuojelutoimenpiteistä. Vuodelle 
1994 suunnitellaan 483 000 000 ecun kokonaistalousarviota yhtei­
seen maatalouspolitiikkaan liittyviä ympäristönsuojelutoimenpi­
teitä varten. 
66 
Case-tutkimus: vyöhykeohjelma "Maneha Occidental - Campo de 
Mont i e1" (Espanj a) 
Ohjelman kohteena olevaan alueeseen sisältyy kaksi tunnettua 
vesiperäisistä alueista koostuvaa aluetta, Tablas de Daimielin 
kansallispuisto ja Lagunas de Ruideran kansallispuisto. Molem­
milla alueilla tiedetään olevan useita kasvi- ja lintulajeja, 
joilla on yhteisön laajuista mielenkiintoa. Vaikka osaa tästä 
alueesta suojellaan kansallisilla tai kansainvälisillä perus­
teilla (Ramsarin alue, biosfäärialue, SPA) , kasteluun perustuvan 
maanviljelyksen tärkeä kehittyminen valuma-alueella viimeisen 15 
vuoden aikana on johtanut pohjaveden pintakorkeuden laskuun. 
Ekologisesti monimuotoiset vesiperäiset alueet ovat tämän vuoksi 
kuivuneet, ja on etsitty keinoja näiden alueiden saattamiseksi 
ennalleen. 
Maaseutuympäristön ympäristönsuojelutoimenpiteiden tärkein 
tavoite on sopeuttaa alueellinen maanviljelys kestävään muotoon 
rajoittamalla kasteltavaa pinta-alaa ja vähentämällä veden 
kulutusta, jotta vedenkäyttöaste ei ylitä vesiperäistä aluetta 
palvelevan vesiesiintymän täyttymisnopeutta. 
Tämän hankkeen kokonaiskustannukset ovat 107 200 000 ecua vuosi­
na 1994-1997, josta Euroopan unioni kattaa 75 %, koska alueet 
ovat tavoitteen 1 alueella; muutoin unionin tuki olisi 50 %. 
Toisin kuin sen edeltäjänsä asetus 2078/92 (ks. laatikko E) on 
pakollinen kaikissa jäsenvaltioissa. Se koskee maanviljelijöitä 
edelleen vapaaehtoisuuden perusteella. Näiden toimenpiteiden 
talousarviota on huomattavasti lisätty, mutta se edustaa silti 
vain pientä prosentuaalista osuutta CAPin kokonaisbudjetista. 
Viidennessä toimintaohjelmassa ympäristöalan toimenpiteiksi 
tavoitteena on kuitenkin saattaa 15 % viljelykelpoisesta aluees­
ta hoitosopimusten piiriin vuoteen 2000 mennessä. 
Maaseutuympäristön ympäristönsuojeluasetus, jossa myös hahmotel­
laan korvauksia maanviljelijöille, jotka vähentävät lannoittei­
den käyttöä direktiivissä 91/676/ETY määritellyillä haavoittu-
67 
villa alueilla, on tarpeellinen ja hyödyllinen askel kohti 
ympäristönsuojelukysymysten sisällyttämistä CAPiin. Kolmen 
vuoden kuluttua sen voimaantulosta jäsenvaltioissa komissio 
esittää Euroopan parlamentille ja neuvostolle selonteon tämän 
asetuksen soveltamisesta. Arviointitulosten julkaiseminen ja 
levittäminen on välttämätöntä järjestelmän tarkistamiseksi ja 
parantamiseksi. 
Muut välineet 
Tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelyille annetun 
neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1765/9236 perusteella on tietyissä 
olosuhteissa mahdollisuus maksaa suoraa korvausta maanviljeli­
jöille, jotka kesannoivat maanviljelysmaata tuotannon alentami­
seksi. Kiinteä kesannointi paikallisiin oloihin sopeutettuine 
hallintoineen voi olla mielenkiintoista, ja sitä tulisi kannus­
taa suojeltujen vesiperäisten alueiden tai harvinaisten vesipe­
räisten aluetyyppien ympärillä puskurivyöhykkeinä, jokien var­
silla kasveja kasvavien puskurivyöhykkeiden luomiseksi tai 
aikaisemmin kuivatetuilla vesiperäisillä alueilla, jotka yhä 
helposti tai usein joutuvat tulvan valtaan. 
Maatalouden metsitystoimenpiteitä koskevasta yhteisön tukijär­
jestelmästä annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2080/9237 täy­
täntöönpanosta on huolehdittava huolellisesti vesiperäisillä 
alueilla. Metsittymisestä voikin olla haitallisia seuraamuksia 
tietyn tyyppisillä vesiperäisillä alueilla eli kosteilla nii­
tyillä, rantaruohikoilla ja turvesoilla. Epäasianmukainen met­
sittäminen voi vaikuttaa vakavasti myös läheisten vesiperäisten 
alueiden hydrologiaan. Yhteisön tukijärjestelmästä tuettujen 
metsittämisohjelmien on tämän vuoksi keskityttävä ympäristön-
suojelullisesti vähempiarvoisiin maanviljelysalueisiin, niin 
että ehdottomasti vältetään luonnonsuojelun kannalta tärkeitä 
luonnollisia tai puolittain luonnollisia avoalueita kuten märkiä 
ja tilapäisesti tulvan vallassa olevia niittyjä ja soita. Laajo­
jen istutussuunnitelmien ympäristönsuojelullinen vaikutus on 
myös arvioitava valuma-aluetasolla. 
68 
Yleisesti jäsenvaltioilla ja komissiolla on tärkeä tehtävä 
huolehtiessaan siitä, että CAPin kautta tuetut toimenpiteet 
(esimerkiksi muiden kuin ravintokasvien tuottaminen kesantoalu-
eilla tai suorat maksut säilörehumaissista) eivät ole ristirii­
dassa unionin vesiperäisten alueiden järkiperäistä käyttöä ja 
suojelua koskevan politiikan kanssa. 
Kohti maanviljelyksen ja vesiperäisten alueiden syvempää yhden­
tämistä 
Tähän asti CAP-välineet, joilla on ollut myönteinen vaikutus 
vesiperäisten alueiden suojeluun, ovat etupäässä tarjonneet ad 
hoe -toimenpiteitä eivätkä toistaiseksi maatalous- ja ympäristö­
asioiden kattavaa yhdentämistä. Pitkällä tähtäimellä ei ole 
mahdollista jatkaa teollisia tuotantomenetelmiä suurimmalla 
osalla viljelysmaata, samalla kun vain pientä osaa viljellään 
ympäristönsuojelun kanssa sopusoinnussa olevalla tavalla. Pien­
ten ja hajallaan olevien vesiperäisten alueiden verkosto viljel­
tävän alueen sisällä on elintärkeä monien organismien leviämi­
selle ja säilymiselle, ja se palvelee tärkeitä ekologisia ja 
hydrologisia tehtäviä. Maatalouden ja muiden lähteide^n saastut­
tamien vesien valuminen vesiperäisille alueille on samoin ongel­
ma, josta on huolehdittava valuma-alue- ja ekosysteemitasolla ja 
jossa ei tulisi keskittyä vain rajoitettuihin pilaantumisalttii-
siin alueisiin. 
Koko unionin laajuiset hyvän maatalouskäytännön ohjeet, joihin 
sisältyvät ohjeet käytettävien maatalouskemikaalien tyypeistä ja 
määristä, suojelun kannalta tärkeiden kosteiden alueiden kuiva­
tus- ja täyttökielto, viljelemättömien puskurivyöhykkeiden 
ylläpito vesiperäisten alueiden, mukaan lukien jokien, varsilla, 
voisivat muodostaa perustan kattavammalle lähestymistavalle, 
jossa otetaan huomioon se myönteinen rooli, joka maataloudella 
tulee olla maaseudun laadun säilyttämisessä ekosysteeminä. 
KALASTUSPOLITIIKKA JA VESIVILJELY 
69 
Yksi yhteisen kalastuspolitiikan (CFP:n) tärkeimpiä tavoitteita 
on kalavarojen suojeleminen ja hoito rajoittamalla kalastuska­
pasiteettia kalastuksen ja käytettävissä olevien luonnonvarojen 
saattamiseksi tasapainoon. Kalataloutta koskevien kalatalouden 
pääosaston (PO XIV) rahoittamien tutkimusten mukaan osa näistä 
liittyy vesiperäisiin alueisiin (ks. laatikko F). Alueilla, 
joiden talouselämä on hyvin riippuvainen kalastuksesta, vesivil­
jelyä pidetään yhtenä mahdollisena vaihtoehtona. Toisaalta 
vesiperäisten alueiden suojeleminen ja toisaalta kalatalous- ja 
vesiviljelykäyttö liittyvät myönteisesti toisiinsa sen vuoksi, 
että vesiperäiset alueet ovat tärkeitä kutu- ja kasvupaikkoja ja 
että molemmat vaativat hyvälaatuista vettä. Ellei kalastus- ja 
vesiviljelytoimenpiteitä kehitetä ja hoideta asianmukaisesti, 
niillä saattaa kuitenkin olla huomattavia kielteisiä vaikutuksia 
vesiperäisiin alueisiin. 
Vesiviljely ja vesiperäisten alueiden suojelu 
Samalla kun muu kuin voimaperäinen vesiviljely ja kalastus on 
johtanut mielenkiintoisten vesiperäisten aluetyyppien synty­
miseen ja säilymiseen jo muinaisista ajoista alkaen (pohjoiset 
Adrianmeren alueen laguunit, Ranskan kalalammikot, jne.), viime­
aikaisten teollisten vesiviljelyhankkeiden aloittaminen korkean 
luonnonarvon omaavilla vesiperäisillä alueilla on johtanut 
huoleen niiden ympäristövaikutuksista. Vesiviljely edellyttää, 
että alueelle virtaa hyvälaatuista vettä, mutta alueelta virtaa­
vat jätevedet voivat aiheuttaa ympäröivien vesien heikkenemistä 
erityisesti suljetuilla alueilla kuten järvissä, lahdissa, 
salmissa ja laguuneissa. Niiden mukana tuleva infrastruktuuri 
(säiliöt, tiet, voimalinjat jne.) voi osaltaan vaikuttaa luon­
taisten elinympäristöjen fyysiseen heikkenemiseen. Mahdollisiin 
kielteisiin ympäristövaikutuksiin kuuluu myös herkän luonnonva­
raisen eläimistön ja -kasvuston häiriintyminen, saaliseläinten 
tulo alueelle, eksoottisten lajien pääsy kilpailemaan paikallis­
ten lajien kanssa ja luonnontilaisten kantojen liikakäyttö 
laguuneissa. 
70 
Menetelmiä ja kriteereitä suurimman hyväksytyn ympäristövaiku­
tuksen tunnistamiseksi on kehitettävä edelleen. Komission ehdo­
tuksessa tiettyjen yksityisten ja julkisten ympäristövaikutusten 
arvioimisesta annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY38 muutta­
miseksi liitteessä 2 on nyt luetteloitu äyriäisten ja. kalojen 
tehotuotantoyksiköt. 
Laatikko F 
Kalastuksen pääosasto, luonnonsuojelu ja ympäristöasioiden 
yksikkö (PO XIV, C-l). 
Tutkimukset kalatalousalalla mukaan lukien Välimeren alueen 
laguunit 
PO XIV:n talousarviosta rahoitettiin vuosina 1978-1991 joitakin 
biologisia tutkimuksia kalastusalalla. Osa niistä käsitteli 
kalastusta Välimeren alueen laguuneilla, mikä on tärkeä ta­
loudellinen toiminto, joka käyttää uudistuvia vesiperäisten 
alueiden luonnonvaroja ja joka on suunniteltava huolellisesti, 
jotta se voitaisiin toteuttaa kestävästi. 
* Tutkimukset luonnonvarojen arvioinnista ja tilastotieto­
jen kerääminen kalastuksenhoidon edistämiseksi Välimeren 
rannikkoalueen laguunien kalataloudessa (1982). 
* Strategian määrittely Välimeren alueen laguunien kalata­
louden arvioimiseksi Languedoc-Roussillon alueella Rans­
kassa (1984) . 
* Tutkimus laguuni-, rannikko- ja troolikalastuksen vuoro­
vaikutuksesta Lionsin lahdella Ranskassa (1985). 
* Tutkimus rannikkokalastuksesta Baleaarien saarten ympä­
rillä (1987). 
Rakennerahastoasetuksia uudistettaessa vuonna 1993 otettiin 
käyttöön uusi taloudellinen väline kalatalouden ohjaamiseen, 
71 
jonka avulla voidaan tukea kalastuslaivastoja, vesiviljelyä ja 
rannikkovesiä. 
Lisäksi mitään uutta hanketta mukaan lukien vesiviljelyhankkeet 
ei voida hyväksyä vesiperäisillä alueilla, jotka on luokiteltu 
Natura 2000 -alueiksi, ellei täydellinen YVA ole osoittanut, 
että hanke ei aiheuta ympäristöllistä haittaa tai että haittaa 
ei voida korvata siinä tapauksessa, että vaihtoehtoisia sijain­
tipaikkoja ei ole olemassa. Tätä menettelytapaa on osittain 
tukenut myös tuomioistuin, kun kyseessä ovat olleet Santonian 
vesiruohikot, jotka ovat kansainvälisesti merkittävä vesiperäi­
nen alue Espanjassa (2.8.1993, C-355/90). 
Kun vesiviljely-yksikköjä perustetaan lähelle alueita, joilla 
tai joiden läheisyydessä on runsaasti luonnonvaraista eläimis­
töä, on todennäköistä, että se houkuttelee petokaloja lähiym­
päristöstä. Koska jotkut näistä lajeista on todennäköisesti 
suojeltu direktiivillä 79/409 ja 92/43, tällaisiin vesiviljely-
hankkeisiin on sisällyttävä aiheelliset estokeinot. 
Sen sijaan, että vesiperäisillä alueilla edistettäisiin uusia 
laitoksia, tärkeimpänä tavoitteena tulee olla olemassa olevien 
perinteisten ei-voimaperäisten vesiviljelyjärjestelmien uudista­
minen ja ylläpitäminen sellaisilla vesiperäisillä alueilla, 
jotka on jo muokattu tätä tarkoitusta varten, edellyttäen että 
viljely voidaan suorittaa kestävällä pohjalla. Integroiduilla 
hankkeilla, joissa otetaan huomioon myös kulttuurin ja luonnon-
matkailun näkökohdat ja joilla pyritään saamaan aikaan ympäris­
töllisesti korkealaatuisia erityisalueita, saadaan todennäköi­
sesti kestävämpi taloudellinen tuotto. Tällaiset hankkeet olisi 
direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan mukaisesti toteutettava hoi­
tosuunnitelman turvin. Rakennerahastoista voitaisiin rahoittaa 
tällaisia pilottiprojekteja, kun otetaan huomioon uusi kalata­
louden ohjauksen rahoitusväli (KOR)39. 
Kalastuksen tuki ja vesiperäisten alueiden suojelu 
72 
Tämän asetuksen nojalla kalastus- ja vesiviljelyhankkeissa on 
nyt yleisesti otettava huomioon ympäristönsuojelulliset näkökoh­
dat. Komissio vaatii tämän johdosta, että alueelliset ympäris­
tönsuojeluviranomaiset ovat mukana hankkeiden kaikissa vaiheissa 
ja tarkistavat, että niissä noudatetaan ympäristönsuojelun 
osalta sekä yhteisön lakia että kansallista lakia. 
Ollakseen mahdollisimman tehokasta sen suunnittelun, jolle 
kalasaaliit perustuvat ja jossa määritellään pitkäaikainen 
kestävä tuotto parhaiden olemassa olevien tieteellisten tietojen 
perusteella, on oltava osa rannikkolaguunien ja vesiperäisten 
alueiden sekä suurimpien jokien integroitua hallinnollista 
lähestymistapaa. Unionin tulevassa tuessa rakennemuutoksille ja 
erityislaitoksille otetaan myös huomioon näiden seikkojen täysi 
integrointi. 
Useilla Euroopan unionin alueilla noudatetaan perinteisiä kala-
talousmenetelmiä puolittain luonnollisissa kalalammikoissa. On 
hyödyllistä tutkia yhteiskuntataloudellisia ja ympäristönsuoje­
lullisia rajoituksia, joiden avulla voitaisiin parhaiten jatkaa 
ja kehittää tällaisia kalastus- ja vesiviljelymuotoja, joilla on 
sekä ympäristönsuojelullisia että taloudellisia etuja erityises­
ti suuren työttömyyden koettelemilla maaseutualueilla; tätä 
tarkoitusta varten saattaisi olla tarpeellista käynnistää uusia 
EU:n tukemia erityistutkimuksia. On edistettävä vesiviljelijöi­
den ympäristönsuojelullista koulutusta ja toimenpiteitä julkisen 
tietoisuuden lisäämiseksi ympäristönsuojeluasioista sekä paikal­
lisella että alueellisella tasolla. 
Äskettäin neuvoston asetuksessa N:o 1626/94 tietyistä teknisistä 
toimenpiteistä Välimeren kalavarojen säilyttämiseksi otettiin 
käyttöön tämän alueen erityispiirteiden kanssa sopusoinnussa 
oleva hallintojärjestelmä. Sen mukaan osa tästä rannikkoalueesta 
on varattu hyvin valikoiville kalastusjärjestelmille, joita 
harjoittavat perinteisiä menetelmiä käyttävät kalastajat. Siinä 
käsitellään myös suojelun erityistarpeita pilaantumisalttiiden 
tai uhanalaisten lajien ja tiettyjen elinympäristöjen osalta. 
Sen liitteessä I luetellut kaksi elinympäristöä ovat vesiperäi­
set alueet ja meriheiniköt. 
73 
KOHEESIO 
A. ALUEKEHITYSPOLITIIKKA 
Euroopan unionin aluekehityspolitiikan merkitys kasvaa. Siihen 
käytetyillä varoilla on suuri vaikutus maan käyttöön ja myös 
jäljellä olevien vesiperäisten alueiden käyttöön. 
Rakennerahastot ja vesiperäisten alueiden suojelu 
Yhteisön aluekehityspolitiikan täytäntöönpanon varhaisvaiheesta 
lähtien ympäristönsuojelun integroinnin ymmärtäminen ja merkitys 
on kehittynyt niin, että nyt voidaan välttää kielteiset vaiku­
tukset, jollaisia 1980-luvun puolivälissä aiheuttivat tietyt 
vesiperäisillä alueilla tai niiden valuma-alueilla toteutetut 
integroidut Välimeren ohjelmat. 
Vuodesta 1988 lähtien rakennerahastoista on rahoitettu ja niistä 
pitäisi tulevaisuudessa yhä enemmän rahoittaa hankkeita, joilla 
pyritään luonnollisten vesiperäisten alueiden suojelemiseen, 
niiden saattamiseen ennalleen tai niiden luonnonvarojen kestä­
vään käyttöön. 
On ollut useita tapauksia, joissa vesiperäisten alueiden suoje­
luhankkeet ovat hyötyneet rakennerahastoista. Tällaisia ovat 
olleet tuki perinteisille maanviljely- ja vesiviljelymenetel-
mille, hydraulisten järjestelmien ja veden lähteiden hallinta ja 
palauttaminen, helposti haavoittuvien alueiden suojeleminen, 
matkailun kestävä kehitys ja paikallisten maanhoitajien ja 
maanviljelijöiden kouluttaminen erityisesti tavoitteen 1 alueil­
la (joiden taloudellinen kehitys on jäänyt kehityksestä jälkeen) 
ja tavoitteen 5b alueilla (maaseutualueet). Erityisen kiinnosta­
va esimerkki tavoitteen 5b alueista ovat Poitou-Charentesin 
rämeet (Ranska). Yhteisön tukiohjelmaan tälle alueelle ei sisäl­
ly ainoastaan suuri joukko edellä mainittuja toimenpiteitä, vaan 
sen laajentamiseen ja toteuttamiseen on osallistunut myös kaksi 
ei-hallitusten välistä luonnonsuojelujärjestöä. 
74 
Yhteisön aloitteisiin jäsenvaltioiden esittämien hankkeiden 
täydentämiseksi kuuluu ENVIREG40 (ks. laatikko G), jolla tuettiin 
vesiperäisten alueiden suojelutoimenpiteitä Biguglian laguunissa 
Korsikalla ja INTERREG41 (ks. laatikko H), jolla suunnattiin 
varoja Timavojoen puhdistamiseen Italian ja Slovenian välisellä 
rajalla. Samanaikaisesti tapahtui kuitenkin vesiperäisten aluei­
den tuhoutumista eri paikoissa yhteisön varoista toteutettujen 
teollisuuden, kaupungistumisen ja matkailun kehityshankkeiden 
kautta. 
Suurimpana syynä tähän oli se, että hankkeiden kehittymisessä 
eivät olleet mukana alueelliset ja kansalliset ympäristönsuoje­
luviranomaiset, samoin kuin se, että riippumattomat asiantunti­
jat eivät asianmukaisesti arvioineet hankkeiden ympäristövaiku­
tuksia. Vuoden 1993 rakennerahastoasetuksen muutos42 täytti nämä 
menettelylliset aukot. 
Nykyisenä sopimuskautena 1994-1999 rakennerahastoista voidaan 
myöntää tukea hankkeille, joiden tavoitteena on vesiperäisten 
alueiden luonnonvarojen kestävä käyttö mukaan lukien perinteiset 
maanviljely- ja kalastusmenetelmät, hydraulisten järjestelmien 
hoito ja saattaminen ennalleen, herkimmin haavoittuvien alueiden 
suojelu, ekoturismin kehittäminen ja paikallisten maanhoitajien 
ja maanviljelijöiden kouluttaminen. Tällaisia toimenpiteitä 
olisi aktiivisesti edistettävä. Vesiperäisten alueiden suojelun 
integroimiseksi täysimääräisesti aluekehityspolitiikkaan on 
välttämätöntä : 
* taata ympäristönsuojelullisten päätösten täysimääräinen 
kunnioittaminen toteuttamisvaiheessa; 
* kehittää ympäristönsuojelullisia indikaattoreita, jotka 
komissio on jo määritellyt, ottaen erityisesti huomioon 
vesiperäiset alueet. Näiden indikaattoreiden avulla 
olisi pystyttävä mittaamaan vesiperäisiin alueisiin 
kohdistuvat ympäristönsuojelulliset ja yhteiskuntata­
loudelliset vaikutukset sekä ennen arviointia, seurannan 
aikana että toteuttamisen jälkeen; 
75 
integroida hyötysuhdeanalyyseihin kestävään kehitykseen 
liittyviä seikkoja kuten vesiesiintymien täyttäminen 
uudelleen tai perinteisiin maankäyttö- ja kalastustapoi­
hin liittyvä kestävä kehitys; ja 
lisätä mahdollisuuksia tukea institutionaalisten teki­
jöiden parantamista, jotka ovat tällä hetkellä eri alu­
eilla puutteellisia. 
Laatikko 6 
Yhteisöaloite ENVIREG 
Pieni osa Euroopan rakennerahastoa omistettiin yhteisön ENVIREG-
aloitteelle vuosina 1989-1993. 
ENVIREG-aloitteen tarkoituksena oli vähentää saastumista rannik­
koalueilla erityisesti Välimeren alueilla, joiden talouselämä on 
suuresti riippuvaista matkailusta, edistää maan käyttöä rannik­
koalueilla luonnollisten alueiden säilyttämiseksi ja edistää 
myrkyllisten ja vaarallisten teollisuusjätteiden valvontaa ja 
hoitoa. Tähän aloitteeseen suunnatusta biljoonasta ecusta (josta 
60 % tuli komissiolta) osa on käytetty jätevesien käsittelyyn 
(51 % varoista), mikä on epäsuorasti hyödyttänyt vesiperäisiä 
alueita. Noin 11 % varoista on käytetty elinympäristöjen suoje­
luun. 
Case-tutkimus: Maronijoen suu (Ranskan Guyana) 
Maronijoen suulla Ranskan Guyanassa Hattes on ekologisesti 
mielenkiintoinen paikka, johon sisältyy monia rämeitä ja ranni­
kolla oleva hiekkaranta, joka on yksi merinahkakilpikonnan 
harvoista lisääntymisalueista maailmassa. Alue houkuttelee yhä 
enemmän vierailijoita, jotka aiheuttavat häiriötä ja huonontavat 
jätehuoltoa ja vedensaastumisongelmia, jotka uhkaavat vakavasti 
paikan ekologista tasapainoa. ENVIREG-hankkeesta rahoitettiin 
etupäässä asianmukaisesti valvottu ylikunnallinen kaatopaikka 
76 
kotitalousjätteille ja järjestelmä jäteveden keräämiseksi ja 
käsittelemiseksi. Rakennettiin myös matkailun vaatimaa infra­
struktuuria kuten pysäköintialueita jne., jotta vieraiden virtaa 
voitaisiin paremmin valvoa. 
77 
i 
Laatikko H 
Yhteisöaloite INTERREG 
Yhteisöaloitetta ENVIREG ei ole toteutettu uudelleen rakennera­
haston vuosien 1994-1999 ohjelmana, koska tähän aloitteeseen 
kelvolliset toimenpiteet on nyt integroitu jäsenvaltioiden 
aloitteesta toteutettuun yhteisön tukiohjelmaan. Komissio voi 
kuitenkin edistää vesiperäisten alueiden suojelutoimenpiteitä ja 
niiden luonnonvarojen kestävää käyttöä muiden yhteisön aloittei­
den kautta, joita ovat esimerkiksi INTERREG (raja-alueilla), 
LEADER (maaseutualueilla) ja PESCA (kalastuksesta riippuvaisilla 
alueilla). Yhteisöaloite INTER-REGin tarkoituksena on helpottaa 
raja-alueita valmistautumaan rajattomaan Eurooppaan. Liikenne ja 
kommunikaatio ovat toistaiseksi vieneet noin 45 % yhteisön 
tuesta (914 000 000 ecua vuoden 1992 hintatasolla). Ympäristön­
suojeluun liittyvien hankkeiden määrä on noin 10 %, ja ne katta­
vat seuraavat alat: matkailu ja ympäristö, maanhoito ja ympäris­
tö ja ympäristönsuojelu. Nämä ovat toimintaohjelmiin sisältyviä 
alueita, jotka saattavat hyödyttää vesiperäisiä alueita. Useita 
INTERREG-hankkeita, joihin sisältyy vesiperäisiä alueita hyödyt­
täviä ohjelmia, rahoitettiin Euroopan unionin eri sisä- ja 
ulkoraja-alueilla kuten soveltuvuustutkimus pahasti saastuneen 
Timavojoen puhdistamiseksi Italian ja Slovenian rajalla, Luganon 
ja Maggioren järvien puhdistaminen Sveitsin ja Italian välissä 
tai Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan hanke, johon sisältyi 
toimenpiteitä Kanaalin saarten säilyttämiseksi ja suojelemiseksi 
Englannin ja Nord-Pas-de-Calais'n rannikolla. 
Case-tutkimus: Lavezzin saaret ja Magdalenan saaristo 
(Ranska/Italia) 
Korsikan (Ranska) ja Sardinian (Italia) välillä on kaksi kalli­
oista saaristoa Lavezzin saaret (jotka on direktiivillä 
79/407/ETY julistettu erityissuojelualueeksi) ja Magdalenan 
saaristo, joka on hyvin tärkeä lukuisille merilintulajeille. 
Vapaa-ajanvietto on tärkeä ihmisen aiheuttama häiriötekijä 
78 
näillä alueilla, ja sitä on sen vuoksi rajoitettava. INTERREG-
hankkeeseen sisältyi näiden alueiden parempaan suojeluun tähtää­
vien toimenpiteiden toteuttaminen. Hankkeen kustannukset olivat 
yhteensä hieman yli 5 000 000 ecua, josta yhteisö maksoi noin 
50 %. 
Laatikko I 
Koheesiorahasto 
Tästä rahastosta voidaan tarjota mahdollisuuksia vesiperäisten 
alueiden suojelemiseen. Siitä voidaan erityisesti tukea hankkei­
ta, joilla toteutetaan luonnontilaisten elinympäristöjen luon­
nonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetussa direk­
tiivissä 92/43/ETY määrättyjen Natura 2000 -suojelualueverkosto­
ja neljässä tähän kuuluvassa maassa. Enemmistö tähän mennessä 
tuetuista hankkeista on koskenut kuljetushankkeita, mutta tukeen 
oikeutetuilla jäsenvaltioilla on edelleen mahdollisuus esittää 
lisää ympäristönsuojeluhankkeita. Useimmat tähän mennessä jäte­
tyistä hakemuksista koskevat vesihallintoa ja vesien ja jäte­
vesien käsittelyä. 
Case-tutkimus: Claran ja Raheenmoren suot (Irlanti) 
Irlanti on erittäin tärkeä aktiivisten keidassoiden suojelemi­
seksi, joista on tullut hyvin harvinainen vesiperäinen elinympä­
ristö. Claran ja Raheenmoren keidassuot ovat erinomaisia esi­
merkkejä tällaisesta elinympäristötyypistä. Hanke, jolla pyri­
tään varmistamaan 1 000 hehtaaria näitä soita, auttaa Irlantia 
toteuttamaan velvollisuutensa direktiivin 92/43/ETY nojalla 
samalla kun se tarjoaa perustan kestävälle matkailulle, joka 
perustuu tämän elinympäristötyypin pitkäaikaiseen suojeluun. 
Hankkeen kokonaiskustannukset ovat 969 000 ecua, josta Euroopan 
unioni myöntää tukena 85 %. Näillä toimenpiteillä rahoitetaan 
•alueen hydrologian ennalleenpalauttamista, niiden myöhempää 
seurantaa sekä maanhankinnan ensimmäinen vaihe. 
79 
B. KOHEESIORAHASTO 
Neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1164/9443 perustetusta kohee­
siorahastosta annetaan rahoitusta Kreikalle, Irlannille, Portu­
galille ja Espanjalle liikenteen ja ympäristönsuojelun inves­
tointeja varten. Sen kautta voidaan ohjata myös tärkeää rahoi­
tusta, jolla osaltaan toteutetaan toimenpiteitä, jotka liittyvät 
vesiperäisten alueiden suojeluun ja hallintoon ja ovat sopusoin­
nussa viidennen ympäristötoimintaohjelman periaatteiden kanssa. 
Suuri vesiperäisiin alueisiin liittyvä hanke myönnettiin äsket­
täin Irlannille (laatikko I). 
LIIKENTEEN INFRASTRUKTUURIT 
Useimmat Euroopan vesiperäiset alueet sijaitsevat jokisuissa, 
laaksoissa, alangoilla, tasangoilla ja rakentamattomilla alueil­
la; suotuisan topografiansa ja morfologiansa vuoksi näitä aluei­
ta voidaan ajoittain valita suosituimmiksi liikenteen infra­
struktuurin sijaintipaikaksi esimerkiksi maanteille, moottori­
teille, rautateille, satamille ja lentokentille. 
Vesiteiden kunnostaminen ja uusien vesiteiden rakentaminen 
saattaa merkitä useita uhkatekijöitä olemassa oleville vesipe-
räisille alueille. Täyttö ruopatulla ja kaivetulla kanaalityö-
maan tai muun työmaan maa-aineksella voi aiheuttaa pienten 
vesiperäisten alueiden tuhon. Soranotto, jota toisinaan käyte­
tään liikenteen betonirakenteisiin, merkitsee toista uhkaa 
nykyisille ja aikaisemmille joen uomille. Liikennereittien ja 
uusien purjehduskanavien rakentaminen voi pilkkoa luontaisia 
elinympäristöjä ja täten eristää luonnonvaraisia eläinkantoja 
toisistaan tai sekoittaa hydrologisia järjestelmiä. 
Ehdotus neuvoston direktiivin 85/337/ETY muuttamiseksi laajentaa 
liitteen I liikenteen infrastruktuurien soveltamisalaa, joihin 
sovelletaan ympäristövaikutusten arviointimenetelmää, ja siinä 
luetellaan periaatteet, joilla tunnistetaan liitteen II YVA:ta 
vaativat hankkeet. Vesiperäiset alueet ja rannikkoalueet kuulu-
80 
vat ympäristönsuojelun kannalta haavoittuviin alueisiin, joilla 
vaaditaan ympäristövaikutusten arviointi. 
YVA on olennainen osa päätöksentekomenettelyä, jolla tarkiste­
taan, pitäisikö tietty infrastruktuuritoimenpide toteuttaa ja 
kuinka se pitäisi toteuttaa vähimmin vaikutuksin. 
Uusista liikenteen infrastruktuureista aiheutuvat vaikutukset on 
arvioitava huolellisesti etukäteen, ja ratkaisuihin tulisi, 
mikäli mahdollista, käyttää parasta olemassa olevaa teknologiaa. 
On ehdottoman tärkeätä, että arvioinnissa tutkitaan täysimääräi­
sesti vaihtoehdot: tämä on ehdottoman tärkeä menettelytapa 
kaikkiin suunniteltuihin kehitystoimiin, jotka koskevat Natu­
ra 2000:n kohteita. 
MATKAILU 
Massaturismi vaikuttaa vesiperäisiin alueisiin etupäässä kilpai­
lemalla olemassa olevasta makeasta vedestä, suoranaisena raken­
nusten ja infrastruktuurirakennelmien aiheuttamina tuhoina, 
veden saastumisena ja vapaa-ajanvieton aiheuttamana häiriönä. 
Euroopan unionin vuonna 1992 matkailun edistämiseksi hyväksymä 
toimintaohjelma44 sisältää 11 toimenpidettä, joista yksi käsitte­
lee matkailua ja ympäristönsuojelua ja jonka tarkoituksena on 
huolehtia siitä, että ympäristönsuojelu otetaan entistä täysi-
määräisemmin huomioon (ks. laatikko J). 
Tätä tarkoitusta varten komissio tukee: 
* aloitteita, jotka lisäävät matkailijoiden ja palvelujen 
tarjoajien tietoisuutta matkailun ja ympäristönsuojelun 
vuorovaikutuksesta; 
* innovatiivisia hankkeita luonnonsuojelun ja matkailun 
yhteensopeuttamiseksi; 
81 
* institutionaalisen verkoston kehittämistä kokemusten­
vaihdon helpottamiseksi; ja 
* aloitteita, jotka kannustavat ympäristöystävälliseen 
matkailuun. 
Ehdotuksessa YVA:sta annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY 
muuttamiseksi mainitaan, että useisiin matkailun ja vapaa-ajan 
infrastruktuureihin on sovellettava YVA:ta, jos jäsenvaltio 
katsoo, että niiden ominaisuudet sitä vaativat. Siinä määrätään 
myös, että on kiinnitettävä (muiden luontaisten elinympäristöjen 
lisäksi) erityistä huomiota vesiperäisiin alueisiin ja aluei­
siin, joihin sovelletaan kansallista tai alueellista suojeluoh­
jelmaa, samalla kun arvioidaan YVA:n tarve. Tämän vuoksi vesipe-
räisen alueen ja suojelualueen -sijainnin suunnitellun kehitys­
alueen valuma-alueella tai sen alapuolella pitäisi johtaa YVA-
:han. Sen on myös katettava veteen ja jätevesien hoitoon liitty­
vät seikat. 
Äskettäin PO XXIII tuki tutkimusta kestävästä matkailusta Euroo­
pan luonnossa ja luonnonpuistoissa45. Siinä kehitettiin konkreet­
tisia suosituksia vesiperäisiä alueita ja rannikkoalueita koske­
viksi toimenpiteiksi. Edellyttäen, että alueen kantokyky otetaan 
asianmukaisesti huomioon YVA-tutkimuksen perusteella, vesiperäi­
set alueet tarjoavat tärkeitä mahdollisuuksia lisätä julkista 
tietoisuutta vesiperäisten alueiden arvosta ja tehtävistä. 
Matkailun kehittämisen vesiperäisillä alueilla on oltava osa 
koko valuma-alueen kattavaa suunnitelmaa; infrastruktuuri on 
perustettava huolelliseen arviointiin, joka kattaa käytettävissä 
olevan veden määrän, viemäri- ja jätehuolto-ongelmat ja kyseisen 
maiseman erityispiirteet. Alueen kaavoitus ja alueelle pääsyn 
ankara rajoittaminen ovat erittäin tärkeitä vesiperäisten aluei­
den ollessa kyseessä niiden biologisen monimuotoisuuden ja 
luonnollisen laadun säilyttämiseksi. Vesiperäisten alueiden 
suojelemista koskevat kysymykset ovat paljon monimutkaisempia 
kuin muiden elinympäristöjen suojelua koskevat kysymykset. Tämän 
vuoksi ohjattujen kiertomatkojen, informaatiokeskusten, näytte­
lyiden ja luontopolkujen pitäisi olla tärkeitä hoitovälineitä 
82 
kestävän matkailun kehittämiseksi vesiperäisillä alueilla ja 
niiden läheisyydessä. 
Laatikko J 
/ 
Matkailu ja ympäristönsuojelu 
Ehdotuspyyntönsä 92/C 51/16 jälkeen Euroopan komissio myönsi 
noin 2 700 000 ecua 23 pilottihankkeelle matkailun ja ympäris­
tönsuojelun alalla. Näistä kolmella hankkeella on myönteisiä 
vaikutuksia vesiperäisten alueiden suojeluun: 
* Suunnittelu- ja hoitovälineet kestävän matkailun luomi­
seksi Waddenin merelle, yhdelle Luonteis-Euroopan tär­
keimmistä rannikolla olevista vesiperäisistä alueista, 
josta osa kuuluu Alankomaille, osa Tanskalle ja osa 
Saksalle. 
* Käytännön lähestymistapojen kehittäminen vesipolitiikan 
integroimiseksi kestävän kehityksen ohjelmiin. Tämä 
"matkailu ja vesi" -hanke koskee Ranskaa, Kreikkaa ja 
Espanjaa. 
* Ekologisen suojelun ja ympäristönsuojelun oppaan kehit­
täminen matkailun hallintotekniikoita varten rannikko­
alueille yhdessä paikallisten väestöjen kanssa. Tämä 
hanke koskee Tanskaa, Hollantia, Portugalia, Espanjaa ja 
Yhdistynyttä kuningaskuntaa. 
EUROOPAN UNIONIN KANSAINVÄLINEN 
YHTEISTYÖ-, KEHITYS- JA KAUPPAPOLITIIKKA 
Yhteisen ympäristöpolitiikan ulkoisiin osiin sisältyy toimenpi­
teitä Euroopassa ja Välimerellä unionin alueen ulkopuolella. 
Vuonna 1991 neuvosto otti käyttöön MEDSPA:n (katso sivua 11) . 
Vesiperäisten alueiden osalta ohjelmaan sisältyi hankkeita 
luonnonjärvien suojelemiseksi Kreikassa, jokiuomien hallintoa 
83 
Ranskassa, vesiperäisten alueiden restauraatiota Italiassa, 
tutkimuksia integroidusta hallinnosta Ichkeulin järvelle Tu­
nisiassa ja muuta (ks. laatikko K) . Muutamia kuukausia myöhemmin 
hyväksyttiin sen vastapainoksi NORSPA ("katso sivua 9) . Siihen 
sisältyi kaksi vesiperäisiin alueisiin liittyvää hanketta Tans­
kassa, joiden tarkoituksena oli parantaa veden laatua palautta­
malla takaisin meri>ajokaskasvistoa ja manipuloimalla kalakantaa. 
Ennen asetusten antamista kyseisiin toimenpiteisiin sovellettiin 
vastaavia pilottihankkeita. Vuonna 1992 MEDSPA ja NORSPA integ­
roitiin uudeksi LIFE:n ympäristöasetukseksi. Viisi prosenttia 
LIFE:n talousarviosta käytetään unionin alueen ulkopuolella 
Baltian maissa ja Välimerellä tapahtuvaan toimintaan. Tähän 
sisältyy myös erityisiä integroitua vesiperäisten alueiden 
hallintoa koskevia hankkeita (ks. laatikko L). 
Taloudelliseen yhteistyöhön Keski- ja Itä-Euroopan maiden ja 
entisen Neuvostoliiton itsenäisten valtioiden kanssa sisältyy 
myös ympäristönsuojelutuki. Vuonna 1989 neuvoston asetuksella 
(ETY) N:o 3906/8946 perustettiin PHARE-ohjelma tukemaan Keski-
Euroopan maiden taloudellista rakennemuutosta. Ohjelmaan sisäl­
tyy useita hankkeita, jotka hyödyttävät vesiperäisten alueiden 
suojelua, kuten tuen antaminen Suur-Mazurian järville Puolassa 
ja Tonavan kansainväliselle suojelunkomissiolle (ks. laatikko 
M) . Vuoteen 1994 TACIS-.ista, yhteisön ohjelmasta entisen Neuvos­
toliiton maiden taloudellisen rakennemuutoksen avustamiseksi, ei 
ole rahoitettu erityisiä vesiperäisten alueiden hankkeita. 
Kesäkuussa 1992 yhteisö ja sen jäsenvaltiot allekirjoittivat 
yhdessä Rion huippukokouksessa biologista monimuotoisuutta 
koskevan yleissopimuksen. Euroopan unioni pitää vesiperäisten 
alueiden maailmanlaajuista häviämistä koko maapallon ympäristön­
suojeluongelmana, koska ne ovat lajien monimuotoisuuden tärkeitä 
elinympäristöjä. On arvioitu, että noin 25-50 % maailman soista 
ja rämeistä on jo tuhottu. Euroopan unionilla ja sen jäsenvalti­
oilla on erityinen vastuu rohkaistakseen ja osallistuakseen 
kansainväliseen toimintaan maailmanlaajuisten ympäristöongelmien 
ratkaisemiseksi. Rion vuoden 1992 huippukokouksen jälkeen mah­
dollisuudet rahoittaa vesiperäisten alueiden suojelutoimenpitei­
tä kehitysapuohjelmien kautta ovat lisääntyneet, koska 10 % 
84 
talousarviosta on kohdistettava ympäristönsuojelutoimenpitei­
siin. 
Uusimmassa Lomén yleissopimuksessa Afrikan, Karibianmeren ja 
Tyynenmeren (AKT) kanssa on lueteltu ympäristönsuojelulliset 
seikat ensimmäisenä yhteisön ja AKT-maiden välisenä yhteistyö­
alueena ennen maataloutta, elintarviketurvaa ja maaseudun kehi­
tystä. Erityisen talousarviokohdan nojalla, joka on tarkoitettu 
kehitysmaiden ympäristönsuojeluun, unioni tukee trooppisten 
makeanveden vesiperäisten alueiden luonnonvaraoppaan laajenta­
mista. Se tukee myös useita vesiperäisiin alueisiin liittyviä 
hankkeita Aasian ja Latinalaisen Amerikan maissa (ALA) (ks. 
laatikko N). 
Tämä lyhyt katsaus osoittaa selvästi, että vesiperäisten aluei­
den suojelu on jo osa Euroopan unionin kehitysapupolitiikkaa, 
joskaan suuri yleisö ei ole sitä vielä suuremmin huomioinut. 
Komissio osallistuu parhaillaan ohjeiden laatimiseen trooppisten 
ja subtrooppisten kosteikkoalueiden ympäristönsuojelun ja kestä-, 
vän käytön parantamiseksi eri maissa, joista suurin osa on EU:n 
kehitysavun ja kehitysyhteistyön edunsaajamaita. Näitä suunta­
viivoja valmistelee OECD:n kehitysapukomitea, tärkein foorumi, 
jolla kahdenväliset lahjoittajat sopeuttavat tukimuotonsa kehi­
tysprosessin muuttuviin ensisijaisuuksiin ja uusiin näkökohtiin. 
Tämä on selvä osoitus siitä, että yhdessä kansainvälisen yh­
teisön ja suurten kehitysapupankkien ja hallintojärjestelmien 
kera Euroopan unioni haluaa näytellä ratkaisevaa osaa maailman­
laajuisen politiikan suuntaamisessa ja sen suositusten täytän­
töönpanossa . 
Vesiperäisten alueiden suojeleminen ja niiden luonnonvarojen 
järkiperäinen käyttö koskee myös Euroopan unionin ja sen jäsen­
valtioiden kauppapolitiikkaa. Samat ankarat unionissa sovellet­
tavat ympäristönsuojelusäännöt ja -suuntaviivat soveltuvat myös 
vesiperäisten alueiden tuotteiden tuontiin kolmansista maista 
kuten turpeeseen Keski- ja Itä-Euroopasta ja Venäjältä tai 
kalaan AKT- ja ALA-maista. Komissio ryhtyy erityistoimenpitei­
siin edistääkseen näiden seikkojen sisällyttämistä kyseisiin 
kaupankäyntiä koskeviin asetuksiin. 
85 
Laatikko K 
Vesiperäisiin alueisiin liittyvät hankkeet Välimerellä 
Seuraavia hankkeita on tuettu yhteisön toimista Välimeren alueen 
ympäristön suojelemiseksi .annetun asetuksen (ETY) N:o 563/91 
(MEDSPA) nojalla Euroopan yhteisön ulkopuolisissa maissa: 
Algeria: - Integroidun haliinto-ohjelman kehittäminen El Kalan 
rannikon vesiperäisistä alueista koostuvan verkoston ja kansal­
lispuiston luonnon suojelemiseksi ja kehittämiseksi. 
Hankkeen kustannukset: 300 000 ecua, joista 50 % on rahoittanut 
MEDSPAlla ja 50 % Euroopan investointipankin apurahalla Välime­
ren alueen teknisen avustusohjelman METAPin nojalla. 
Tunisia: - Tuki Ichkeulin kansallispuiston hallinnollisiin toi­
miin. 
EU:n osuus: 155 000 ecua; 50 % kokonaiskustannuksista. 
Marokko: - Al-Hoceiman rannikon kansallispuiston hallintosuunni-
telman kehittäminen mukaan lukien rakenteiden valmistelu ja 
käyttöönotto biogeneettisen monimuotoisuuden säilyttämiseksi 
painottaen erityisesti kalasääsken ja munkkihylkeen suojelemis­
ta. 
EU:n osuus: 170 000 ecua; 100 % hankkeen kustannuksista. 
Kypros: - Akamasin kansallispuiston hallinto mukaan lukien kaik­
kien ekologisesti herkkien alueiden arviointi, apu hallinnon 
valvontamenetelmien käyttöönottoon, kohtuullistamistoimenpiteet 
ja tarvittavan lainsäädännön käyttöönottaminen. 
EU:n osuus: 145 000 ecua; 100 % hankkeen kustannuksista. 
Laatikko L 
86 
LIFE vesiperäisiin alueisiin liittyvät hankkeet Euroopan unionin 
alueen ulkopuolella 
Ympäristöä koskevan rahoitusvälineen perustamisesta annetun 
asetuksen (ETY) N: o 1973/92 (LIFE) avulla voidaan rahoittaa 
yhteisön alueen ulkopuolella Baltian maissa ja Välimeren alueel­
la olevia hankkeita, hallintorakenteiden käyttöönottamiseksi, 
teknistä apua varten ja ympäristöystävällisten teknologioiden 
siirtämiseksi, kestävän kehityksen tukemiseksi ja avun antami­
seksi ekologisissa hätätilanteissa. Ohjeellisesti LIFE-asetuksen 
vuotuisesta talousarviosta 5 % myönnetään unionin alueen ulko­
puolisiin hankkeisiin. 
Erityiset vesiperäisiin alueisiin liittyvät hankkeet ovat tois­
taiseksi keskittyneet Baltian maihin, ja niihin on kuulunut 
Oderin laakson alajuoksun suojelualueiden tuki Saksassa (EU:n 
osuus 400 702 ecua; lähes 20 % hankkeen kustannuksista). 
Case-tutkimus: Baltian laguunien ja rannikon vesiperäisten 
alueiden integroitu hallinto 
Uuden Itämeren alueen suojelua koskevan Helsingin yleissopimuk­
sen nojalla, jonka rajavaltiot allekirjoittivat vuonna 1992, 
perustettiin työryhmä laatimaan "laguunien ja rannikon vesipe­
räisiä alueita koskeva hallintosuunnitelma (MLW)" vuonna 1993. 
Euroopan yhteisö on allekirjoittanut uuden yleissopimuksen, ja 
komissio osallistuu aktiivisesti työryhmän työhön tukien sen 
toimintaa 547 575 eculla, joka kattaa noin 72 % kokonaiskustan­
nuksista, ja loput kustannukset kattaa Ruotsin ympäristönsuoje­
luvirasto. 
Ryhmä perustaa parhaillaan aluetyöryhmiä valvomaan ja ohjaamaan 
integroitujen hallintosuuhnitelmien laatimista valituille vesi-
peräisille alueille, Kuurinmaan lahti, joka kuuluu Liettualle ja 
Venäjän Kaliningradin Oblastille, Matsalunlahti Virossa, Veikse-
lin lahti, joka kuuluu Kaliningradille ja Puolalle, Oderin 
laguuni, joka kuuluu Puolalle ja Saksalle ja Riianlahti, joka 
kuuluu Virolle ja Latvialle. 
V 
87 
Laatikko M 
Euroopan yhteisön tuki Keski- ja Itä-Euroopalle 
Taloudellisen yhteistyöohjelman PHAREn puitteissa vesiperäisten 
alueiden luonnonsuojelua edistäviin erityishankkeisiin kuuluvat 
seuraavat : 
* Tuki Suurten Matsurin järvien säätiölle Puolassa, 1990. 
EU:n tuki: 1 800 000 ecua. 
* Tuki Wartajoen säätiölle Puolassa, 1990. 
EU:n tuki: 500 000 ecua. 
* Tuki Puolan vihreät keuhkot -hankkeelle aluekehityssuun-
nittelun integroimiseksi, 1991. 
* Tuki vesiperäisten alueiden ja ruohikoiden suojelemisek­
si Unkarissa, 1990. 
EU:n tuki: 200 000 ecua. 
* Tuki Fertön järven kansallispuiston perustamiseen Unka­
rissa täydentämään Neusiedlerjärven kansallispuistoa 
Itävallan puolella, 1990. 
EU:n tuki: 1 400 000 ecua. 
* Tuki kahdelle integroidun Tonavan jokiuoman ympäristöoh­
jelman osalle, jotka koskevat erityisesti luonnonsuoje­
lua: 1) tuki sovellustutkimukselle Tonavan delta-alueel­
la; EU:n tuki 3 500 000 ecua; ja 2) tuki biologisten 
resurssien inventoimiseksi Tonavan jokiuomassa. 
Laatikko N 
Talousarviokohta B7-5040: ympäristönsuojelu kehitysmaissa 
Vesiperäisten alueiden kestävään käyttöön liittyvät toimet: 
88 
Belize: - Rannikkoalueen hallintojärjestelmän perustaminen, 1993 
EU:n tuki: 570 000 ecua. 
Cameron: - Mount Kupeen metsän hallintojärjestelmää koskevien 
suositusten perustaminen veden hankinnan kestävän ja parannetun 
kehityksen tueksi 1991. 
EU:n tuki: "501 910 ecua. 
Costa Rica: - Llanuras de Tortugueron -alueen luonnonsuojelun 
vahvistaminen, vaihe II. 
EU:n tuki: 857 000 ecua. 
Chad: - Kourin nautarodun tutkiminen ja sen vuorovaiku­
tus Chadjärven viljely- ja laidunjärjestelmän kanssa, 1993. 
EU:n tuki: 345 000 ecua. 
Ghana: - Vesiruokojen valvontajärjestelmän perustaminen ja 
integroitujen valvontamenetelmien kehittäminen vesien lisäsaas-
tumisen välttämiseksi ja kalakantojen suojelemiseksi, 1993. 
EU:n tuki: 485 000 ecua. 
Persianlahden alue: - Persianlahden alueen merelliset elinympä­
ristöt ja luonnonvaraisen eläimistön ja -kasviston suojelualue; 
vaihe II. 
EU:n tuki: 2 600 000 ecua. 
Guyana: - Couridan mangrovemetsien ympäristöarvojen tutkimus, 
1989. 
EU:n tuki: 67 700 ecua. 
Intian valtameri: - Alueellisen ympäristönsuojelustrategian 
kehittäminen erityisenä painopistealueena maalla ja vedessä 
olevat luonnonvarat, 1992. 
EU:n tuki: 153 560 ecua. 
Mauritania: - Rannikkovyöhykkeen luonnonvaraisen eläimistön ja 
-kasviston inventointi ja sen vaikutus paikallisen asujamiston 
kalastus- ja maanviljelystoimintaan, 1993. 
EU:n tuki: 537 000 ecua. 
89 
Mauritius: - Rannikon ekosysteemien suojelututkimus, 1989. 
EU:n tuki: 141 000 ecua. 
Mauritius: - Lounaisrannikon kehittämisen ja hallinnoimisen 
strategian kehittäminen mukaan lukien hiekkarantojen, laguunien, 
vesiperäisten alueiden ja virtausjärjestelmien hallinto, 1993. 
EU:n tuki: 350 000 ecua. 
Marokko: - Kansallinen ympäristönsuojelun koulutuskeskus Sidi 
Boughaba Ramsarissa. 
EU:n tuki: 394 000 ecua. 
Mosambik: - Gorongosa-Marromeun integroitu suojelualuetutkimus 
vesiperäisten alueiden hävittyä vedentulon vähennyttyä Sam-
besijoen patorakennelmien jälkeen, 1993 
EU:n tuki: 180 000 ecua. 
Sahelin alue: - Julkaisu Sudanin-Sahelin alueen hydrobiologiasta 
ja pienten vesivarojen käytöstä kalastustarkoituksiin, 1992. 
EU:n tuki: 36 600 ecua. 
Tansania: - Rannikkoalueen hoitosuunnitelman perustaminen suo­
jeltavien merialueiden perustamiseksi luonnonvarojen tasapuolis­
ta jakamista ja kestävää käyttöä varten, 1991. 
EU:n tuki: 57 955 ecua. 
Tansania, Kenia ja Uganda: - Kartoitus biologista monimuotoi­
suutta koskevien tietojen saatavuudesta käsittäen kosteat troop­
piset metsät, kuivat trooppiset metsät, autiomaat ja puoliau-
tiomaat, vuoret ja ylänköjen ekosysteemit, 1992. 
EU:n tuki: 50 000 ecua. 
Togo: - Tutkimushanke patorakennelmien vaikutuksesta kasvipeit­
teeseen ja maanalaisen veden pintaan savannialueilla, 1993. 
EU:n tuki: 600 000 ecua. 
Venezuela: - Tekninen apu Valecianjärven altaan ympäristönsuoje­
lutoimiston kehittämiseksi. 
EU:n tuki: 875 000 ecua. 
90 
Zambia: - Hallintojärjestelmän kehittäminen Kafuen tasankoja ja 
Bangwuelun allasta varten, 1991. 
EU:n tuki: 685 494 ecua. 
Maailmanlaajuisen koralliriuttojen hallintostrategian luominen, 
1991. 
EU:n tuki: 100 000 ecua. 
Kopiointikelpoisten asiakirjojen valmistaminen sisävesien kala­
varoista, 1990. 
EU:n tuki: 11 690 ecua. 
Trooppisten vesiperäisten alueiden luonnonvarojen opas, 1990. 
EU:n tuki: 155 000 ecua. 
Huomautus. Edellä kuvatut toimenpiteet ovat vain osittainen 
yleiskatsaus yhteistyön kehittymiseen vesiperäisten alueiden 
kestävän kehityksen alalla, koska nämä toimenpiteet koskevat 
vain talousarvion kohtaa B7-5040 "Kehitysmaiden ympäristö". 
91 
VI 
PÄÄTELMÄT JA POLITIIKAN SUUNTAVIIVAT 
YLEISET SEIKAT 
1) Vesiperäiset alueet ovat olennaisia sijaintialueidensa 
ekologiselle luonteelle ja vauraudelle. Yksittäisiä 
vesiperäisiä alueita ei voida tarkastella erikseen, 
koska ne liittyvät ekologisesti toisiin, usein kaukai­
siin vesiperäisiin alueisiin. 
2) Vesiperäiset alueet ovat erittäin tärkeitä ekosysteemei-
tä, joilla on elintärkeitä tehtäviä, jotka tarjoavat 
luonnonvaroja ja tukea useille ihmisen käyttötavoille ja 
toiminnoille ja edustavat arvokasta kulttuuriperintöä ja 
luonnonperintöä. Tähän asti on kuitenkin tapahtunut 
dramaattista vesiperäisten alueiden vähenemistä ja huo­
nonemista kaikkialla Euroopassa. Tämän vuoksi vesipe­
räisten alueiden järkiperäistä käyttöä ja suojelua tar­
vitaan kipeästi, mikä vastaa kestävän kehityksen käsi­
tettä sellaisena, kuin siitä on säädetty viidennessä 
, toimintaohjelmassa ympäristöalan toimenpiteiksi. 
3) Pohja- ja pintaveden määrä ja laatu, joka on käytettä­
vissä ja joka virtaa vesiperäisille alueille, on elin­
tärkeä niiden ekologisten arvojen ja tehtävien kannalta. 
4) Vesiperäiset alueet muodostavat olennaisen osan laajem­
pia valuma-alueita tai rannikkovyöhykkeitä. Niiden jär­
kiperäinen käyttö ja suojelu riippuu tämän vuoksi näitä 
laajempia alueita koskevista tekijöistä. 
5) Olennaiset syyt vesiperäisten alueiden häviämiseen ja 
huononemiseen ovat sosiaaliset ja ekonomiset seikat sekä 
näistä johtuvat ihmisen aiheuttamat muutokset vesipe­
räisten alueiden ja niiden valuma-alueiden käytössä ja 
toiminnassa. Näiden on tämän vuoksi oltava keskeisessä 
92 
asemassa vesiperäisten alueiden järkiperäisessä käytössä 
ja suojelemisessa. 
6) Vesiperäisille alueille ei juurikaan anneta taloudellis­
ta arvoa tietynlaisena luonnollisena infrastruktuurina 
erityisesti, kun kyse on niiden luonnonvarojen hinnoit­
telusta ja käytöstä. Tästä johtuen ei ole kehitetty 
markkinamekanismeja niiden järkiperäiseen käyttöön ja 
suojelemiseen, ja tämä on johtanut vesiperäisten aluei­
den yhä nopeampaan häviämiseen ja huononemiseen. 
7) Tekijät, joihin käytännön näkökulmasta tulee kiinnittää 
eniten huomiota vesiperäisten alueiden häviämisen ja 
huononemisen syynä ovat käytön ja infrastruktuurin muu­
tokset, jotka fyysisesti muuttavat vesiperäiset alueet 
ei-vesiperäisiksi alueiksi taikka haittaavat niiden 
määrällisiä tai laadullisia vesiolosuhteita taikka nii­
den tehtäviä. 
8) Vaikka yksi toimielin voikin olla vastuussa vesiperäis­
ten alueiden suojelutoimenpiteiden yhteensovittamisesta 
kansallisella tai alueellisella tasolla, myös muilla 
julkisilla ja yksityisillä laitoksilla on asiantuntemus­
ta, joka on tärkeätä vesiperäisten alueiden pitkän aika­
välin tehokkaan hallinnon kannalta. Sen vuoksi vesipe­
räisten alueiden järkiperäinen käyttö ja suojeleminen 
riippuu hyvistä institutionaalisista olosuhteista kunkin 
niihin vaikuttavan politiikan alalla, mutta myös niiden 
hallinnon hoitamisesta integroidulla tavalla. 
9) Paikallisilla yhteisöillä, jotka ensimmäisinä hyötyvät 
vesiperäisten alueiden paremmasta hoidosta, on tässä 
suhteessa erityinen asema. 
10) Vesiperäisten alueiden järkiperäistä käyttöä ja suojelua 
edistäviä yhteisön välineitä ja politiikan tekijöitä on 
jo runsaasti käytettävissä erityisesti: 
93 
Euroopan unionin perustamissopimuksen 130 r 
artiklan määräykset ja periaatteet viidennessä 
toimintaohjelmassa ympäristöalan,toimenpiteiksi 
"kohti kestävää kehitystä", joissa molemmissa 
vaaditaan integroitua lähestymistapaa ympäris­
töseikkoihin sekä niiden integroimista muuhun 
politiikkaan; millä on sitä paitsi jo ollut 
huomattava vaikutus rakennerahastojen uudista­
mista koskeviin asetuksiin; 
olemassa oleva ja suunnitteilla oleva yhteisön 
lainsäädäntö, joka koskee luonnonsuojelua, 
vesiä ja ympäristövaikutusten arviointia; 
yhteisön panos vesiperäisiä alueita, niiden 
toimintaa ja niiden tehtäviä koskevan tiedon 
lisäämiseksi tutkimuspolitiikkansa puitteissa; 
taloudellinen tuki, jota yhteisö on antanut 
viimeisen kymmenen vuoden aikana ja antaa edel­
leen hankkeille, joilla pyritään sellaisten 
vesiperäisten alueiden ylläpitämiseen ja saat­
tamiseen ennalleen, jotka ovat yhteisön kannal­
ta tärkeitä luonnonsuojelualueita; 
varat, jotka yhteisö on tarjonnut ja joita se 
määrältään huomattavasti lisääntyneinä on val­
mis tarjoamaan rakennerahastojen puitteissa 
suoritettaviin toimenpiteisiin (mukaan lukien 
yhteisöaloitteet) , koheesiorahasto sekä alakoh­
taiset lähestymistavat kuten maaseutuympäristön 
ympäristönsuojelulliset toimenpiteet tai kesan­
nointi samoin kuin yhteisön erilaiset avustus-
ja tukipolitiikat Euroopan unionin ulkopuolella 
ja maailmanlaajuisesti, joiden tarkoituksena on 
tukea vesiperäisten alueiden järkiperäistä 
käyttöä ja suojelemista joko asianmukaisten 
investointien, laitteiden, teknisen avun, ins­
tituutioiden luomisen, koulutuksen, tiedotuk-
94 
sen, tiedon lisäämisen tai lisääntyvän tietoi­
suuden kautta. 
Tästä huolimatta on havaittu vesiperäisten alueiden jatkuvaa 
taantumista Euroopan unionissa. Niinpä nykyisten olosuhteiden 
vallitessa yhteisö ei pysty ylläpitämään vesiperäisiä alueitaan 
niiden nykytilassa. 
11) Yhdenmukaista yhteisön vesiperäisiä alueita koskevaa 
politiikkaa ei vielä ole olemassa osittain siksi, että 
kansallisella ja alueellisella tasolla ei ole vielä 
riittävän kehittynyttä kehystä, jotta eri tasojen ympä­
ristönsuojelulliset pyrkimykset voitaisiin integroida 
politiikan määrittelystä hankkeen täytäntöönpanoon asti 
muun politiikan aloihin. Niilläkin aloilla, joilla jol­
lakin tasolla on olemassa tällainen kehys, sen käytännön 
toteutus erityisesti hankkeiden ja toimenpiteiden toi­
minnallisella tasolla on hyvin epätyydyttävää. 
12) Tämän vuoksi on laadittava kattava ja voimakas yhteisön 
vesiperäisiä alueita koskeva politiikka. Tätä tarkoitus­
ta varten jo olemassa olevia välineitä ja politiikan 
tekijöitä on osittain konkretisoitava tai erityisesti 
kohdennettava ja osittain täydennettävä. 
13) Alla olevat tavoitteet on sisällytettävä Euroopan pai­
kalliseen kehityssuunnitelmaan, joka tullaan laatimaan 
vuonna 1995 tarkoituksena perustaa yhteinen strateginen 
foorumi sellaisille politiikoille, joilla on todellista 
tai mahdollista paikallista merkitystä. 
EUROOPAN UNIONIN VESIPERÄISIÄ ALUEITA 
KOSKEVA POLITIIKKA 
YLEISTAVOITTEET 
Yhteisön vesiperäisiä alueita koskeva politiikka perustuu seu­
raaviin tavoitteisiin: 
95 
* Ei enää vesiperäisten alueiden häviötä 
Kullakin NUTS II -tason alueella vesiperäisten alueiden nykyinen 
kokonaispinta-ala on säilytettävä nykyisen suuruisena. Tämä ei 
koske ainoastaan vesiperäisiä alueita yhteensä, vaan myös seit­
semän tärkeimmän vesiperäisen alueen ryhmän pinta-alaa eli (i) 
merelliset ja rannikon vesiperäiset alueet, (ii) jokisuut ja 
deltat, (iii) joet ja tulva-alueet, (iv) luonnonjarvet ja -lam­
mikot, (v) makeavetiset rämeet, (vi) turvemaat ja (vii) ihmisen 
luomat ekosysteemeinä huomattavan tärkeät vesiperäiset alueet. 
Vesiperäisten alueiden tuleva väheneminen voidaan poikkeusta­
pauksissa sallia ainoastaan erittäin tärkeistä julkista etua 
palvelevista syistä, ja se on joka tapauksessa kompensoitava 
kyseisellä NUTS II -tason alueella saattamalla ennalleen aikai­
sempia vesiperäisiä alueita tai luomalla uusia vesiperäisiä 
alueita, joiden pinta-ala on vähintään yhtä suuri ja joilla on 
ainakin samat tehtävät ja samat ekologiset arvot. 
* Ei enää vesiperäisten alueiden huononemista 
Euroopan unionin vesiperäiset alueet on säilytettävä sillä 
tavoin, että ne täyttävät jatkuvasti ainakin nykyiset tehtävänsä 
ja että niillä on nykyiset ekologiset arvot. Erityisesti kulle­
kin vesiperäiselle alueelle ja sieltä pois virtaava vesi on vuo-
denajoittaiselta määrältään ja laadultaan pidettävä nykyisenä. 
Jos veden huono laatu aiheuttaa vesiperäisen alueen asteittaista 
huononemista, sitä on parannettava niin, että huononeminen 
pysähtyy ja mikäli mahdollista kääntyy paranemiseksi. Kaikissa 
tapauksissa, joissa tietyn vesiperäisen alueen tai sen osan 
tehtäviä ja arvoa ei voida säilyttää nykytasolla, on huolehdit­
tava alueen korvaamisesta mikäli mahdollista samalla vesiperäi­
sen alueen lajilla joko kyseisellä vesiperäisellä alueella 
taikka parantamalla, saattamalla ennalleen tai luomalla siihen 
liittyviä tai lähellä olevia vesiperäisiä alueita. 
* Vesiperäisten alueiden järkiperäinen käyttö 
Vesiperäisiä alueita on käytettävä kestävällä tavalla eikä 
niiden luonnonvaroja saa käyttää yli niiden luonnollisen taikka 
96 
poikkeustapauksissa ihmisen aiheuttaman uusiutumiskyvyn ylittä­
vällä tavalla. 
Samalla, kun on pyrittävä kokonaisvaltaisesti ymmärtämään vesi­
peräisen järjestelmän ekologiset rajoitukset vesiperäisiin 
alueisiin kohdistuville toiminnoille, on sovellettava ennalta 
ehkäisevien toimien periaatetta silloin, jos tällaista tietoa ei 
ole käytettävissä. Tarkasti sanoen tämä tarkoittaa sitä, että 
jos tiettyjen toimenpiteiden vaikutusta ei selvästi ymmärretä, 
niin näitä toimenpiteitä ei olisi toteutettava siinäkään tapauk­
sessa, että ei olisi riittäviä todisteita näiden toimenpiteiden 
ja niistä aiheutuvan vesiperäisen alueen huononemisen suorasta 
yhteydestä. 
* Vesiperäisten alueiden parantaminen ja palauttaminen 
Edellä olevista tavoitteista johtuvien tarpeiden lisäksi olemas­
sa olevia vesiperäisiä alueita olisi parannettava ja aikaisempia 
vesiperäisiä olisi saatettava ennalleen siinä määrin kuin se on 
tarkoituksenmukaista. Tämän olisi tapahduttava niin, että to­
teutetaan parhaalla mahdollisella tasolle vesiperäisten alueiden 
tehtävät ja arvot. Vesiperäisten alueiden parantamisen ja saat­
tamisen ennalleen tulisi olla tärkeämpää kuin uusien vesiperäis­
ten alueiden luominen. 
* Vesiperäisten alueiden järkiperäistä käyttöä ja suojelua 
suosiva kansainvälinen yhteistyö ja toiminta 
Kansainvälisen yhteistyön puitteissa on luotava ja toteutettava 
politiikkaa-, joka suosii vesiperäisten alueiden järkiperäistä 
käyttöä ja suojelua. Sikäli kuin alueelliset erikoisuudet eivät 
toisin vaadi, Euroopan unionin vesiperäisiä alueita varten laa­
dittuja päämääriä olisi yleensä kunnioitettava myös maailman 
muilla alueilla. Yhteisön on toimittava aktiivisesti vesiperäis­
ten alueiden säilyttämiseksi koko maapallolla niiden kansainvä­
listen yleissopimusten puitteissa, joiden sopimuspuoli Euroopan 
yhteisö on, sekä nykyisillä että tulevilla yhteistyötoimenpi-
teillä kolmansien maiden kanssa. 
97 
TOIMINNALLINEN LÄHESTYMISTAPA 
Euroopan vesiperäisten alueiden verkosto 
Euroopan unionissa ja lisäksi koko Euroopassa on oltava tiheä, 
yhtenäinen ja keskinäisessä yhteydessä oleva vesiperäisten 
alueiden verkosto, johon kohdistetaan tarvittavia suojelutoi­
menpiteitä näiden alueiden järkiperäiseksi käyttämiseksi ja 
suojelemiseksi. Tämä verkosto on luokiteltava eri hallinto-
aluetasojen mukaan. Jäsenvaltioiden on pidettävä tärkeimpänä 
sitä, että kaikki unionin kannalta tärkeät vesiperäiset alueet 
nimetään direktiivin 79/409 ja 92/43 nojalla Natura 2000 -jär­
jestelmään määrittelemällä niiden sijainnit ekologisesti merki­
tyksellisillä rajoilla. Ramsarin yleissopimuksessa määritellyt 
vesiperäiset alueet edustavat maailmanlaajuista verkostoa. 
Jäsenvaltioiden on täydennettävä tätä verkostoa kullakin tasolla 
ja yleensä liitettävä Ramsarin alueet yhteisön Natura 2000 
-verkkoon soveltamalla niihin kyseisiä säännöksiä, vaikka ne 
poikkeustapauksissa eivät olisikaan Natura 2000 -kohteita. 
Integraatiopolitiikka, integroitu hallinto ja maankäytön suun­
nittelu 
Vesiperäisten alueiden järkevä käyttö ja suojelu vaatii yhteen­
sovitettua ja integroitua lähestymistapaa. Tämä tekee välttämät­
tömäksi aiheelliset säännökset laaja-alaisen politiikan kehyk­
sessä kuten ympäristöpolitiikka (mukaan lukien vesien- ja luon­
nonsuojelupolitiikka vesilakien soveltamiseksi) tai alueellista 
tai yhteisön aluetta koskevaa kehityspolitiikkaa (mukaan lukien 
voimavarojen suunnittelupolitiikka) samoin kuin tietyillä tähän 
asiaan liittyvillä aluepolitiikan aloilla (kuten maataloudessa 
ja vesiviljelyssä). 
Integroidulla hallinnolla tarkoitetaan ennen kaikkea tiettyyn 
vesiperäiseen alueeseen ja sen luonnonvaroihin kohdistuvien 
vastakkaisten etujen synkronisointia, jotta saavutettaisiin 
suojelun ja järkiperäisen käytön yhteinen tavoite. Tämä tarkoit­
taa, että kaikki ne osapuolet, joilla on määräysvalta tai vaiku­
tusvalta kyseiseen vesiperäiseen alueeseen, osallistuvat yhtei-
98 
seen menettelyyn yhteisymmärryksen saavuttamiseksi tai kompro­
missin löytämiseksi. Tämän vuoksi edunhaltijat, toimijat, toimi­
valtaiset viranomaiset ja vastuulliset toimielimet on nimettävä, 
ja on suoritettava tarvittavat institutionaaliset ja hallinnol­
liset järjestelyt sekä unionin tasolla että kansallisella ja 
alueellisella tasolla. Käytännön keinona on määritellä integroi­
tua lähestymistapaa vaativien toimenpiteiden luettelo ja luette­
lo toimielimistä, joiden tulee olla mukana asianomaisissa menet­
telyissä tai joita tulee niiden yhteydessä kuulla. 
Jotta saavutettaisiin vesiperäisten alueiden politiikka, joka 
voidaan panna täytäntöön kaikilla tasoilla, päätöksentekijät on 
saatava vakuuttuneiksi vesiperäisten alueiden todellisesta 
arvosta ja siitä tavasta, jolla vesiperäisten alueiden hallinto 
voi vahvistaa aluekehitystä. Tämä puolestaan vaatii sitä, että 
viranomaiset ymmärtävät vesiperäisten alueiden ekosysteemien 
täyden arvon ja sen aseman, joka niiden kestävällä käytöllä voi 
olla yhteiskunnallisen ja taloudellisen kasvun saavuttamisessa. 
Integroitu hallinto voidaan jakaa neljään päätoimintamuotoon: 
kielteisten vaikutusten välttäminen, ekologisten ja yhteiskunta­
taloudellisten vaikutusten sääntely, luonnonvarojen käyttö ja 
ihmisten myönteinen interventio eli toivotun kehityksen suunnit­
telu. Lähestymistavassa on oltava sekä ajallinen että paikalli­
nen ulottuvuus liittämällä siihen pitkän aikavälin kestävän 
kehityksen tavoitteet ja tarkastelemalla sitä valuma-aluetta tai 
rannikkovyöhykettä, johon kyseinen vesiperäinen alue kuuluu. 
Jos vesiperäisten alueiden taloudellisia ja sosiaalisia mahdol­
lisuuksia käytetään järkiperäisesti ja niitä ylläpidetään ja 
toiminnallisen integraation lähestymistapaa toteutetaan onnis­
tuneesti, maankäytön suunnittelun on oltava tehokasta ja siinä 
on otettava huomioon vesiperäiset alueet, niiden tehtävät ja 
arvot. Ottaen huomioon perustamissopimuksessa säädetyt toimival­
tuudet on vahvistettava yhteisön aloitteita ja yhteisön tällä 
alalla olemassa olevia tavoitteita ja käsitteitä. 
Tiedot vesiperäisistä alueista ja niiden arvoista 
99 
Enemmän huomiota vaativia tutkimusaloja on sekä vesiperäisten 
alueiden arvojen tunnistaminen että niiden määrällinen määrittä­
minen, vesiperäisten alueiden kestävä käyttö ja maiseman toimi­
vuus ja muuntaminen. Yhtä tärkeätä on välittää tällaisten tutki­
musten tulokset ymmärrettävällä kielellä niille, jotka tekevät 
päätöksiä vesiperäisten alueiden käytöstä ja kehittämisestä. 
Maankäytön tehostaminen ja integroidut hallintovälineet ovat 
paljon tuloksellisempia, ja monia vesiperäisten alueiden järki­
peräisen käytön ja suojelun kannalta tarpeellisia muutoksia 
saavutetaan todennäköisemmin, jos kansalaiset ja päättäjät 
ymmärtävät, miksi heidän tulisi suojella näitä ekosysteemejä ja 
niiden luonnonvaroja ja jos he tuntevat tähän tarvittavat toi­
menpiteet. Vesiperäisten alueiden monien suorien ja epäsuorien 
etujen arvo sekä vesiperäisten alueiden huononemisen ja häviämi­
sen sosiaaliset ja taloudelliset seuraukset on tämän vuoksi 
dokumentoitava ja välitettävä mahdollisimman laajalle yleisölle. 
Euroopan unionin ja sen puolesta toimivan komission on näyteltä­
vä tärkeää osaa tämän tehtävän suorittamisessa. 
Yksi tärkeimmistä muutoksista vesiperäisten alueiden suojelussa 
viime vuosina on ollut lisääntyvän poikkitieteellinen lähesty­
mistapa hallintoon. Suuri osa vesiperäisten alueiden suojele­
miseen liittyvistä seikoista on saanut alkunsa luonnonvaraisen 
eläimistön ja -kasviston merkityksestä, ja vesiperäisten aluei­
den suojeleminen oli vuosikymmenien ajan tämän erityisalan 
asiantuntijoiden yksinomaista aluetta. Sitä mukaa kuin tietoi­
suus vesiperäisten alueiden laajemmasta merkityksestä ihmisten 
yhteiskunnalle on lisääntynyt, paljon useammat instituutiot, 
myös kalastukseen, maanviljelyyn ja karjanhoitoon liittyvät 
instituutiot, ovat tulleet mukaan vesiperäisten alueiden suoje­
luun. Samanaikaisesti sen seikan tunnustaminen, että vesiperäi­
set alueet on säilytettävä maiseman toimivina osina - eikä 
niinkään vain rajoitettuna määränä luonnonpuistoja tai muita 
suojelualueita - on auttanut ymmärtämään sen, että perinteiset 
vesiperäisten alueiden suojelun lähestymistavat ovat suurelta 
osin riittämättömiä. Nämä seikat on ymmärrettävä vielä entis­
täkin paremmin, ja niitä on noudatettava laajemmin. 
100 
Oikeudellinen kehys ja hallinnolliset määräykset 
Komission ja jäsenvaltioiden on täysimääräisesti käytettävä 
oikeudelliset ja lainsäädännölliset välineet edistääkseen ja 
soveltaakseen yhdenmukaista integraation periaatteita noudatta­
vaa vesiperäisten alueiden politiikkaa. Useimpien jäsenvalti­
oiden on vielä perustettava ja huomattavasti parannettava oikeu­
dellisia välineitään. Tämä vaatii myös olemassa olevan lainsää­
dännön ajoittaista tarkistamista kaikilla aiheellisilla tasoilla 
mukaan lukien yhteisön lainsäädäntö ja sen varmistamista, että 
se on sopusoinnussa tässä tiedonannossa hahmoteltujen strategis­
ten tavoitteiden kanssa. Tarvittavat mukautukset on tehtävä, ja 
muun muassa poistettava taloudelliset kannustimet kuten verohel­
potukset ja tuet ja lakisääteiset kannustukset vesiperäisten 
alueiden tuhoamiseen. Maankäytön suunnittelun osalta toimival­
taisten viranomaisten olisi erityisesti huomioitava vesiperäiset 
alueet maankäyttösuunnitelmissa ja tapauksesta riippuen määri­
teltävä niitä varten erityishallinto- ja suojelutoimenpiteet. 
Jäsenvaltioiden olisi yleisesti vaadittava, että vesiperäisiin 
alueisiin ja niiden tehtäviin vaikuttaviin toimiin vaaditaan 
etukäteinen lupa, johon tarvitaan niiden järkiperäistä käyttöä 
ja suojelua valvovaa elintä, ja pidettävä ympäristövaikutusten 
arviointia niiden osalta pakollisena. Erityissäännöksin on 
huolehdittava siitä, että ei sivuuteta mitään tärkeää tekijää, 
joka nimenomaan liittyy vesiperäisiin alueisiin. YVA on laa­
dittava ei ainoastaan kyseisiä vesiperäisiä alueita koskevista 
hankkeista vaan myös näiden kohteiden ulkopuolisista toiminnois­
ta niiden valuma-alueella tai rannikkovyöhykkeellä silloin, kun 
näillä hankkeilla voi olla huomattava merkitys kyseisiin vesipe­
räisiin alueisiin. 
Innovatiiviset toimenpiteet 
Sopivia hallintomenetelmiä luotaessa meillä olisi paljon opitta­
vaa perinteisestä vesiperäisten alueiden käytöstä. Tällaisia 
kestäviä käytäntöjä on otettava käyttöön tämän päivän olosuh­
teissa, ja paikallisille yhteisöille pikemminkin kuin yksityi­
sille henkilöille tai keskusviranomaisille on annettava suurempi 
101 
valvontavalta vesiperäisten luonnonvarojen osalta. Nämä käytän­
nöt olisi sitten integroitava, ja niitä olisi tuettava unionin 
tämänhetkisillä politiikoilla erityisesti yhteisellä maatalous­
politiikalla ja aluekehityspolitiikalla. 
Seuraavan CAP-uudistuksen yhteydessä olisi kiinnitettävä entistä 
enemmän huomiota vesiperäisten alueiden järkiperäiseen käyttöön 
ja suojeluun. Erityisesti on aiheellista laajentaa maaseutuympä­
ristön ympäristönsuojeluohjelman tarjoamia mahdollisuuksia niin, 
että voidaan suorittaa täysi korvaus niistä kustannuksista, 
jotka aiheutuvat vesiperäisten alueiden järkiperäiseen käyttöön 
ja suojeluun tähtäävistä toimenpiteistä. Toisaalta maanviljeli­
jöille CAP-järjestelmän puitteissa suunnattu julkinen varain­
käyttö on entistä enemmän liitettävä ympäristöedellytyksiin. 
Näihin on kuuluttava sellaisten käytäntöjen valvonta, jotka ovat 
omiaan muuttamaan vesiperäisten alueiden toimintaa joko itse 
vesiperäisillä alueilla tai niiden valuma-altaissa. 
Rakennerahastojen alaisuudessa olisi lisäksi otettava käyttöön 
tähän asiaan kohdistuva yhteisöaloite seuraavan tilaisuuden 
tullen, samoin kuin heti otettava käyttöön FEDERin artikla 10 
siten, että tehokas maankäytön suunnittelu on edellytys vesipe­
räisten alueiden järkiperäiselle käytölle ja suojelemiselle. 
VÄLINEIDEN TOTEUTTAMINEN 
Ottaen huomioon edellä todetut yleiset tavoitteet, komissio 
pyrkii toteuttamaan eri välineitä yhteisön tasolla niin, että 
vältetään vesiperäisiin alueisiin kohdistuvat kielteiset vaiku­
tukset ja maksimoidaan niiden myönteinen hyöty järkiperäiselle 
käytölle ja suojelulle. 
Oikeudelliset välineet 
Yhteisön lainsäädäntöä samoin kuin kansainvälisiä yleissopimuk­
sia, jotka ovat merkittäviä vesiperäisten alueiden järkiperäisen 
käytön ja suojelemisen kannalta, on toteutettava johdonmukaises­
ti. Tämä koskee erityisesti neuvoston direktiivejä 79/409/ETY ja 
102 
92/43/ETY luonnonsuojelun alalla, asianomaisia veden laatua ja 
jätevesien käsittelyä koskevia direktiivejä (91/271/ETY) , mukaan 
lukien direktiiviehdotusta veden ekologisesta laadusta, samoin 
kuin neuvoston direktiiviä 85/337/ETY, joka koskee ympäristövai­
kutusten arviointia ennaltaehkäisevän integroidun lähestysmista-
van mukaisesti, joista jälkimmäistä on välttämätöntä täydentää 
uudemmalla direktiivillä, joka koskee strategisia YVA-periaat-
teita, -suunnitelmia ja -ohjelmia. 
Luonnonsuojeludirektiivien osalta komissio tulee jatkuvasti 
vaatimaan, että mahdollisimman paljon vesiperäisiä alueita 
luokitellaan ja määritellään Natura 2000 -kohteiksi. Lisäksi se 
valvoo, että jäsenvaltiot johdonmukaisesti noudattavat ja kunni­
oittavat neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklaa. Siinä 
selvästikin tarjotaan ja määrätään vesiperäisten alueiden järki­
peräisen käytön ja suojelun vaatimista välineistä eli hallin-
tosuunnitelmista, aiheellisista lakisääteisistä hallinnollisista 
tai sopimusperäisistä suojelutoimenpiteistä, aiheellisista YVA-
toimenpiteistä, joilla on todennäköisesti huomattava merkitys 
kohteelle sen järkiperäisen käytön ja suojelutavoitteen kannal­
ta, suostumisesta tällaisiin toimenpiteisiin sen jälkeen, kun on 
varmistettu, että niillä ei ole kielteisiä vaikutuksia kohteen 
toimintaan eikä arvoihin, suuren yleisön mukanaolosta, korvaa­
vista toimenpiteistä, joilla yhtenäisellä tavalla taataan samat 
tehtävät ja arvot siinä tapauksessa, että jokin toimenpide on 
pakko toteuttaa huolimatta siitä, että sillä on kielteisiä 
vaikutuksia kohteeseen. 
Kun kyseessä ovat vesiperäiset alueet, jotka eivät sovellu 
Natura 2000 -kohteiksi, tai jos olemassa oleva yhteisön lainsää­
däntö ei anna perustaa järkiperäiselle käytölle ja suojelulle, 
komissio seuraa säännöllisesti sitä, missä määrin edellä muo­
toiltuja yleistavoitteita ja toiminnallista lähestymistapaa 
noudatetaan. Tarvittaessa vaihtoehtona on ottaa käyttöön kaikkia 
vesiperäisiä alueita koskevat lisäsäännökset, joilla määrätään 
samantapaisista välineistä kuin neuvoston direktiivin 92/43/ETY 
6 artiklassa ja pakollisista YVA-tutkimuksista siinä tapaukses­
sa, että kyseessä ovat neuvoston direktiivin 85/337/ETY liit­
teessä II luetellut hankkeet. On kuitenkin suotavampaa, että 
103 
jäsenvaltiot perustamissopimuksen 130 t pykälää soveltamalla 
panevat täytäntöön ankarampia toimenpiteitä kuin yhteisön nykyi­
sessä ja suunnitellussa lainsäädännössä vaaditaan, jotta kaikki 
edellä mainitut tavoitteet saavutettaisiin. 
Kansainvälinen yhteistyö 
Komissio aikoo kaikilta osin tukea yhden tai useamman jäsenval­
tion tai alueen kesken tapahtuvien vesistöjärjestelmiä koskevien 
yhteistyöjärjestelyjen kehittämistä. Tarvittavien aloitteiden 
tekeminen kuuluu kuitenkin kansallisille ja alueellisille viran­
omaisille. Tämä on erityisen tärkeätä tavoiteltaessa niitä 
velvollisuuksia, joita asetetaan vuoden 1992 Helsingin yleisso­
pimuksessa maasta toiseen ulottuvien vesistöjen suojelusta, 
vuoden 1979 Bonnin yleissopimuksessa muuttavien luonnonvaraisten 
eläinten suojelemisesta sekä vuoden 1991 Espoon yleissopimukses­
sa hankkeiden valtioiden rajat ylittävien ympäristövaikutusten 
arvioinnista, jotka kaikki Euroopan unioni ja useimmat sen 
jäsenvaltiot ovat ratifioineet. 
Inventointi ja seuranta 
Koko unionin laajuista katsausta Euroopan vesiperäisten alue­
tyyppien ja kohteiden jakautumisesta, tilasta ja kehityksestä ei 
ole vielä käytettävissä, ja nykyiset tietomme perustuvat täten 
hajatietoihin. Käytettävissä ei ole edes yksiselitteistä luokit­
telua eurooppalaisista vesiperäisistä aluetyypeistä, koska 
niillä on monimutkainen rakenne ja ne ovat luonteeltaan dynaami­
sia ja on usein vaikea määritellä tarkoin niiden vaihtelevat 
rajat. Nämä seikat osoittavat, kuinka välttämätöntä on saada 
käyttöön yhteensovitettu ja koko unionin laajuinen järjestelmä 
vesiperäisten alueiden inventoimiseksi ja niiden ekologisten 
muutosten seuraamiseksi. Sikäli kuin kyse on Euroopan unionissa 
olevista vesiperäisistä kohteista, jotka vaativat erityisiä 
suojelutoimenpiteitä neuvoston direktiivien 79/409/ETY ja 
r 
92/43/ETY nojalla, tästä huolehditaan Natura 2000:n yhteydessä. 
Komission ja jäsenvaltioiden olisi annettava Euroopan ympäris-
104 
tötoimiston tehtäväksi laatia vesiperäisten alueiden osalta 
tarpeelliset täydennykset tähän verkostoon niin, että tarvittava 
kattava järjestelmä sisältää myös ne vesiperäiset alueet, jotka 
ovat herkkiä alueita neuvoston direktiivissä 91/271/ETY tarkoi­
tetussa merkityksessä. Ihanteellisessa tapauksessa tällainen 
järjestelmä kattaisi koko mannermaan mukaan lukien unioniin 
kuulumattomat maat. Inventoinnin tulee sisältää ajantasalla 
olevat tiedot eri seurantajärjestelmien nojalla perustettujen 
vesiperäisten alueiden nykytilasta. Sitä ei pitäisi pitää lopul­
lisena asiakirjana, vaan pikemminkin jatkuvana prosessina ja 
tietokantana, josta saadaan perustiedot maankäytön ja hallinnon 
suunnittelulle, tulevalle seurannalle ja vaikutusten arvioinnil­
le. 
Rahoitusvälineet 
Samalla kun tähänastinen taloudellinen tuki, joka on ollut 
yhteensä noin 60 miljoonaa ecua vuodesta 1984 lähtien vesipe­
räisten alueiden suojelu- ja ennalleenpalauttamishankkeille 
yhteisössä sen ympäristönsuojelutoimien ja rahoitusinstrument­
tien välityksellä, onkin osoittanut suureksi kannustimeksi, 
sillä ei ole riittävää pitkän aikavälin vaikutusta, kun otetaan 
huomioon ne valtavat summat, joita on käytetty patoihin, kuiva­
tettuihin marskimaihin, vesiviljelyyn ja muihin rakenteellisiin 
kehityshankkeisiin, joilla on kielteinen vaikutus vesiperäisiin 
alueisiin ja jotka ovat vähentäneet niiden maaseutuyhteisöjen 
asemaa, jotka käyttävät vesiperäisten alueiden luonnonvaroja 
perinteisellä tavalla. On selvää, että rakennerahastojen uuden 
puiteasetuksen 7 artikla, jonka mukaan kehityssuunnitelmien on 
vastattava yhteisön ympäristöpolitiikkaa, on pantava täysimää­
räisesti täytäntöön toimivaltaisten toimielimien toimesta. 
Kaikkien kehitettävien vesiperäisten alueiden osalta yhteisön 
rahoitusinstrumenttien nojalla rahoitettujen toimenpiteiden 
määräysten mukaisuus edellyttää yleensä sitä, että pannaan 
täysimääräisesti täytäntöön sellaiset säännökset kuin direktii­
vin 92/43/ETY 6 artiklassa tai muissa vastaavissa säännöksissä 
säädetään. 
105 
Perustamissopimus ja viides toimintaohjelma ympäristöalan toi­
menpiteiksi tarjoavat hyvän oikeudellisen perustan ja puitteet 
vesiperäisiä alueita ja niiden integroitua hallintoa koskevan 
politiikan käytännön integroimiseksi. Komissio on osaltaan 
säätänyt hallinnollisista järjestelyistä, joilla näitä noudate­
taan. Tulevien kokemusten nojalla se mukauttaa ja muuttaa näitä 
järjestelyjä tarvittaessa. 
Komissio myöntää yhteisön rahoitusapua entistä enemmän vesipe­
räisten alueiden järkiperäiseen käyttöön ja suojeluun tähtääviin 
toimenpiteisiin. Sen periaatteen mukaisesti, että ympäristön­
suojelukysymykset integroidaan yhteisön muuhun politiikkaan, 
kuten perustamissopimuksen 130 r artiklassa määrätään, ja ottaen 
huomioon neuvoston direktiivin 92/43/ETY 8 artiklan täytäntöön­
panon, komissio huolehtii siitä, että sikäli kuin se on mahdol­
lista, tähän tarkoitukseen käytetään kaikkia käytettävissä 
olevia rahoitusvälineitä. Perustamissopimuksen 130 s artiklan 4 
kohdassa määrätyn rahoitusperiaatteen mukaisesti yhteisön ympä­
ristöpolitiikan nojalla myönnetyt avustukset voivat ainoastaan 
hyvin rajoitetussa määrin tarjota tarvittavaa rahoitusta vesipe­
räisten alueiden järkiperäisen käytön ja suojelemisen tukemisek­
si. 
Komissio kehottaa jäsenvaltioita kuitenkin tätä tarkoitusta 
varten käyttämään laajemmin hyväkseen yhteisön muun politiikan 
nojalla olevia rahoitusmahdollisuuksia mukaan luettuina mahdol­
lisuuksia koulutukseen, joka liittyy vesiperäisten alueiden 
järkiperäiseen käyttöön ja suojeluun. Kun otetaan huomioon 
vesiperäisten alueiden järkiperäisen käytön tuomat taloudelliset 
edut, yhteisön on oltava valmis suosimaan sekä rahoituksessaan 
Euroopan unioniin että unionin ulkopuolelle kehitystoimenpitei­
tä, jotka noudattavat järkiperäisen käytön lähestymistapaa. 
106 
LOPPUPÄÄTELMÄT 
Yhteenvetona voidaan todeta, että vesiperäisten alueiden järki­
peräinen käyttö ja suojelu vaativat radikaalia muutosta siinä, 
miten näihin ekosysteemeihin on suhtauduttu menneisyydessä. Tämä 
voi tapahtua ainoastaan kattavan ja yhdenmukaisen vesiperäisiä 
alueita koskevan politiikan avulla, jolla taataan: vesiperäisten 
alueiden ihmiskunnalle tuottamien tehtävien ja arvojen tunnusta­
minen, paikasta ja ajasta riippumaton fyysinen ja toiminnallinen 
solidaarisuus vesiperäisten alueiden ja muiden alueiden välillä 
sekä niistä riippuvien sukupolvien välillä ja niiden tärkeän 
taloudellisen arvon tunnustaminen. Tällaisen politiikan täytän­
töönpanon on sisällettävä pohjimmiltaan innovatiivisia ja kun­
nianhimoisia aloitteita. Sen tärkeä osatekijä on integroidun 
lähestymistavan seuraaminen. 
Neljä tässä yhteydessä kaikkein tärkeintä alaa, erityisesti 
yhteisön politiikan osalta, ovat: 
* Natura 2000 -verkoston täysimittainen noudattaminen ja 
siihen liittyvien velvollisuuksien kunnioittaminen; 
* integroitu vesien hallinta sekä määrällisesti että laa­
dullisesti; 
* aluekehitysstrategia, joka perustuu yhteisön laajuisiin 
periaatteisiin ja ohjeisiin selvine maankäyttöä koskevi-
ne suuntaviivoineen; 
* merkittävä rahoituksellinen tuki yhteensovitetuille 
monialaisille politiikoille, integroiduille ohjelmille 
ja suunnitelmille ja hankkeille, joilla edistetään vesi­
peräisten alueiden järkiperäistä käyttöä ja suojelua. 
107 
LIITE I: 
Ramsarin ja Corinen vesiperäisten alueiden luokitusten vertailu 
Huom. 
Koska Ramsarin luokittelu perustuu erityisesti vesiperäisten 
alueiden maisemaelementteihin, ja luonnonvaraisten ja puolittain 
luonnonvaraisten elinympäristöjen CORINE luokittelu kasvilli-
suuspiirteisiin, nämä eivät ole täysin toisiaan vastaavia. Sekä 
Ramsarin että CORINEn luokitukset ovat hierarkkisia. Tässä on 
esitelty CORINEn luokituksesta vain ylimmät kategoriat. 
Ramsar 
(vesiperäiset alueet) 
A) AVOMEREN JA RANNIKON VESIPERÄISET 
ALUEET CORINE 
(luonnontilaiset elinympäristöt) 
AVOMERI 
AI matalat merivedet 
A2 merelliset veden pohjat 
A3 koralliriutat 
A4 kallioiset merenrannat 
A5 hiekka-/somerikkorannat AVOMERI 
11.1 Avomerivedet 
11 Valtameret ja meret 
12 Merenlahdet 
11.2 Merenpohja 
18 Kalliot ja kivikkorannat 
19 Pienet saaret ja luodot 
16 Rannikoiden hiekkadyynit ja hiekkarannat 
17 Somerikkorannat 
SUISTOT 
A6 suistojen vesialueet 
A7 mutamatalikot, joita merivesi ei 
peitä laskuveden aikana 
A8 suolaniityt 
A9 vuoroveden vaikutuksen alaiset mangrove-metsät SUISTOT 
13 Vuorovesijoet ja suistot 
14 Muta- ja hiekkamatalikot 
15 Suolaniityt, suola-ja kipsiarot 
puuttuu 
JÄRVI-/SUOALUEET 
AIO murtovetiset/suolaiset laguunit 
Ali rannikon makeavetiset laguunit 
B) SISÄMAAN VESIPERÄISET ALUEET 
JOENVARRET JARVI-/SUOALUEET 
21 Laguunit 
23 Seisova murtovesi ja suolainen vesi 
15.1 Suolainaan pioneerinurmet 
22 Seisova makea vesi 
53 Vesirajakasvillisuus 
B) SISÄMAAN VESIPERÄISET ALUEET 
JOENVARRET 
108 
Bl pysyvät jœt 
B2 kausiluontoiset/ajoittaiset joet 
B3 sisämaan deltat 
B4 vesiperäisten alueiden tulvivat ranta-alueet 24 Juokseva vesi 
37.7 Rehevöitynyt suurruoho -ruohokasvillisuus 
53 Vesirajakasvillisuus 
24 Juokseva vesi 
37.7 Rehevöitynyt suurruoho -ruohokasvillisuus 
53 Vesirajakasvillisuus 
22 Seisova makea vesi 
24 Juokseva vesi 
37.7 Rehevöitynyt suurruoho -ruohokasvillisuus 
53 Vesirajakasvillisuus 
37 Kosteat niityt ja suurruohoyhteisöt 
44 Tulvametsät ja hyvin kosteat metsät ja pensaikot 
JÄRVET 
B5 pysyvät makeavetiset järvet 
B6 kausiluontoiset makeavetiset järvet 
B7 suolaiset järvet ja niityt 
(pysyvät/kausiluontoiset) JÄRVET 
22 Seisova makea vesi 
37.7 Rehevöitynyt suurruoho -ruohokasvillisuus 
S3 Vesirajakasvillisuus 
22 Seisova makea vesi 
37.7 Rehevöitynyt suurruoho -ruohokasvillisuus 
53 Vesirajakasvillisuus 
23 Seisova murtovesi ja suolainen vesi 
15 Suolaniityt, suola-ja kipsiarot 
18.3 Suolaisten järvien kasvipeitteiset kalliot 
SUOT 
B8 pysyvät makeavetiset nfityt 
B9 kausiluontoiset makeavetiset niityt 
BIO runsaspensakkoiset vesiperäiset alueet 
BU makeavetiset soiset metsät SUOT 
22 Seisova makea vesi 
53 Vesirajakasvillisuus 
22 Seisova makea vesi 
37 Kosteat niityt 
53 Vesirajakasvillisuus 
15.6 Suolainaan pensaistot 
31.1 Kosteat nummet 
44 Tulvametsät ja hyvin kosteat metsät ja pensaikot 
44 Tulvametsät ja hyvin kosteat metsät ja pensaikot 
B12 turvemaat 
B13 metsäiset turvesuot 
B14 alpiiniset/tundran vesiperäiset alueet 
B15 makeavetiset lähteiköt/keitaat 51 Keidassuot 
52 Peittosuot 
54 Nevat» letot ja lähteiköt 
53 Vesirajakasvillisuus 
44A Koivu- ja havupuusuometsät 
31.1 Kosteat nummet 
37.8 Subalpiininen ja alpiininen suurruoho-ruohokasvilli-
suus 
44 Tulvametsät ja hyvin kosteat metsät ja pensaikot , 
54.1 Lähteiköt 
GEOTERMISET 
B16 geotermiset vesiperäiset alueet 
C) IHMISEN TEKEMÄT VESIPERÄISET ALUEET 
KAUPUNKIMAISET JA TEOLLISET 
Cl altaat, padot 
C4 suola-altaat/suola-alueet 
C5 sorakuopat 
C6 jäteveden käsittelylaitokset 
MAATALOUS 
C2 tilalammikot/pienet altaat 
C7 kasteltu maa 
C8 kausiluontoisesti tulvan alle jäävä maatalousmaa 
KALANVILJELY 
C3 kala-/äyriäislammikot 109 
GEOTERMISET 
66 Vulkaaniset piirteet 
C) IHMISEN TEKEMÄT VESIPERÄISET ALUEET 
KAUPUNKIMAISET JA TEOLLISET 
89.2 Makeavetiset teollisuuden laguunit ja kanavat 
89.1 Suolaiset teollisuuden laguunit ja kanavat 
86.4 Vanhat teollisuusalueet 
89.2 Makeavetiset teollisuuden laguunit ja kanavat 
MAATALOUS 
89.2 Makeavetiset teollisuuden laguunit ja kanavat 
81.2 Kosteat viljellyt niityt 
81.2 Kosteat viljellyt niityt 
82.4 Tulvan alle jäänyt sato 
KALANVILJELY 
89.2 Makeavetiset teollisuuden laguunit ja kanavat 
110 
Liite II: 
Vesiperäisten alueiden järkiperäisen käytön suuntaviivat 
Huomautus : 
Tämä on lyhennetty versio suuntaviivoista ja lisäohjeista järki­
peräisen käytön -käsitteen täytäntöönpanemiseksi, jonka ovat 
hyväksyneet vesilintujen elinympäristönä kansainvälisesti mer­
kittäviä vesiperäisiä maita koskevan Ramsarin yleissopimuksen 
sopijapuolet IV:ssä ja VYssä konferenssissa vuonna 1990 (suosi­
tus C.4 uudistettu liitteineen) ja vuonna 1993 (päätöslauselma 
C.5.6 sekä liite). 
Määritelmä 
"Vesiperäisten alueiden järkiperäinen käyttö on niiden kestävää 
käyttöä ihmiskunnan eduksi tavalla, joka on sopusoinnussa eko­
systeemin luonnollisten ominaisuuksien säilyttämisen kanssa." 
Kestävä käyttö määritellään "vesiperäisen alueen käytöksi ihmis­
ten toimesta niin, että siitä voidaan saada suurin mahdollinen 
jatkuva hyöty nykyiselle sukupolvelle samalla kun säilytetään 
sen mahdollisuudet täyttää tulevien sukupolvien tarpeet ja 
toiveet". 
Ekosysteemin luontaiset ominaisuudet määritellään "fyysikaali-
siksi,» biologisiksi tai kemiallisiksi osatekijöiksi, kuten 
maaperä, vesi, kasvit, eläimet ja ravinteet ja niiden välinen 
vuorovaikutus". 
Yleistä 
Järkiperäistä käyttöä koskevat määräykset koskevat kaikkia 
vesiperäisiä alueita ja niiden tukialueita sopimuspuolen alueel­
la. Käsitteellä järkiperäinen käyttö pyritään sekä antamaan 
muotoilu että panemaan täytäntöön vesiperäisiä alueita yleensä 
r m 
koskeva politiikka ja erityisiä Vesiperäisiä alueita koskeva 
järkiperäinen käyttö. Nämä toiminnat ovat olennainen osa kestä­
vää kehitystä. 
On suotavaa, että pitkällä aikavälillä kaikilla sopimuspuolilla 
olisi kattava kansalainen vesiperäisliä alueita koskeva politiik-
ka, joka olisi muotoiltu tavalla, }joka on aiheellinen niiden 
kansallisten instituutioiden kannalta. Kansallisen vesiperäisiä 
alueita koskevan politiikan kehittäminen on kuitenkin pitkän ai­
kavälin prosessi, ja olisi ryhdyttävä välittömiin toimenpitei­
siin järkiperäisen käytön lisäämiseksi. Alla oleviin suuntavii­
voihin sisältyy tämän vuoksi sekä kattavaan kansalliseen ve-
sialuepolitiikkaan kuuluvia osia että kiireellisiä toimenpitei­
tä. 
Kansallisen vesiperäisiä alueita koskevan politiikan luominen 
1. Toimenpiteet institutionaalisten ja organisatoristen 
järjestelmien parantamiseksi mukaan lukien a) institu­
tionaaliset järjestelyt vesiperäisiä alueita koskevien 
ensisijaisten kohteiden täydeksi integroimiseksi suun­
nitteluprosessiin ja b) sellaisten mekanismien ja menet­
telytapojen luominen, joihin sisältyy integroitu lähes­
tymistapa sellaisten hankkeiden suunnitteluun ja toteut­
tamiseen, joiden tarkoituksena on vesiperäisten alueiden 
suojelun ja kestävän kehityksen varmistaminen. 
2. Lainsäädäntöön ja hallituksen politiikkaan vaikuttavat 
toimenpiteet mukaan lukien a) olemassa olevan lainsää­
dännön ja politiikan tarkistaminen, b) olemassa olevan 
lainsäädännön soveltaminen silloin, kun se on aiheellis­
ta, c) uuden lainsäädännön antaminen ja d) kehitysrahas­
tojen käyttö hankkeisiin, joilla tuetaan vesiperäisten 
alueiden resurssien suojelua ja kestävää käyttöä. 
3. Toimenpiteet vesiperäisiä alueita ja niiden arvoja kos­
kevan tiedon ja tietoisuuden lisäämiseksi mukaan lukien 
a) vesiperäisiä alueita koskevasta politiikasta saatujen 
112 
kokemusten ja tietojen vaihto, b) päättäjien ja suuren 
yleisön tietoisuuden ja ymmärryksen lisääminen vesipe­
räisten alueiden täysimittaisesta hyödystä ja arvosta, 
c) perinteisten järkiperäisen käytön tekniikoiden tar­
kistaminen ja d) asianmukaisen henkilöstön kouluttaminen 
avustamaan vesiperäisten alueiden suojelutoimien ja 
suojelupolitiikan toteuttamisessa. 
4. Toimenpiteet kaikkien vesiperäisten alueiden tilan tut­
kimiseksi ja niitä koskevan tärkeysjärjestyksen luomi­
seksi kansallisissa puitteissa mukaan lukien a) vesipe­
räisten kohteiden kansallinen inventointi ja luokittelun 
toteuttaminen, b) kunkin kohteen etujen ja arvojen tun­
nistaminen ja arvioiminen ja c) kunkin kohteen suojelu­
ja hallintomenetelmien tärkeysjärjestyksen määrittämi­
nen. 
5. Toimenpiteet tiettyjen vesiperäisten kohteiden ongelmien 
ratkaisemiseksi mukaan lukien a) ympäristönsuojelullis­
ten näkökohtien ottaminen heti alusta lähtien huomioon 
sellaisten hankkeiden suunnittelussa, jotka saattavat 
vaikuttaa vesiperäiseen alueeseen mukaan lukien vesipe­
räisten alueiden yläpuolella olevat hankkeet, b) vesipe­
räisten alueiden järjestelmien luontaisten elementtien 
säännelty käyttäminen niin, että niitä ei riistetä, c) 
sellaisten hallintosuunnitelmien luominen, toteuttaminen 
ja ajoittainen tarkistaminen, joihin osallistuvat pai­
kalliset asukkaat ja joissa otetaan huomioon heidän 
vaatimuksensa, d) luonnonsuojelualueiden perustaminen 
vesiperäisille alueille ja e) sellaisten vesiperäisten 
alueiden ennalleen saattamisen vakava harkitseminen, 
joiden edut tai arvot ovat vähentyneet tai huonontuneet. 
Kiireelliset toimenpiteet kansallisella tasolla 
Siitä riippumatta, onko kansallista vesiperäisiä alueita koske­
vaa politiikkaa valmisteilla, tiettyihin toimenpiteisiin tulisi 
heti kiinnittää huomiota kansallisella tasolla, jotta voitaisiin 
113 
helpottaa kansallisen vesiperäisiä alueita koskevan politiikan 
valmistelemista ja jotta voitaisiin välttää viivytyksiä vesipe­
räisten alueiden suojelun ja järkiperäisen käytön käytännön 
toteutuksessa. 
Sopimuspuolet haluavat kenties a) nimetä ne seikat, jotka vaati­
vat kiireellisimpiä toimenpiteitä, b) ryhtyä toimenpiteisiin 
yhden tai useamman seikan kohdalla, c) tunnistaa ne vesiperäiset 
kohteet, jotka vaativat kaikkein kiireellisimpiä toimenpiteitä 
ja d) ryhtyä toimenpiteisiin yhden tai useamman tällaisen vesi­
peräisen alueen osalta alla määriteltyjen suuntaviivojen mukai­
sesti . 
Kiireelliset toimenpiteet tietyillä vesiperäisillä kohteilla 
Välittömiä toimenpiteitä voidaan vaatia, jotta vältettäisiin 
tärkeiden vesiperäisten arvojen tuhoutuminen tai huononeminen 
tietyissä vesiperäisissä kohteissa. Näihin toimenpiteisiin 
sisältyy epäilemättä joitakin edellä 5 kohdassa lueteltuja 
toimenpiteitä. 
114 
LOPPUVIITTEET 
1. Määritelmä on annettu vesilintujen elinympäristönä kansainvä­
lisesti merkittäviä vesiperäisiä maita koskevan yleissopimuksen 
1 artiklan 1 kohdassa. 
2. Nimetty sen Iranin kaupungin mukaan, jossa sopimus tehtiin 2 
päivänä helmikuuta 1971; sopimuksen koko nimi on mainittu viit­
teessä 1. 
3. Lukuun ottamatta Luxemburgia, josta on parhaillaan tulossa 
sopimusvaltio. 
4. OECD (1992), Market and Government Failures in Environmental 
management: Wetlands and Forests [Markkinoiden ja hallitusten 
epäonnistuminen ympäristönhoidossa: Vesiperäiset alueet ja met­
sät] , Pariisi. 
5. EYVL N:o L 138, 17.5.93 
6. EYVL N:o L 103, 25.4.79, s. 1 
7. EYVL N:o L 206, 22.7.92, s. 7 
8. EYVL N:0 L 135, 30.5.91, S. 40 
9. EYVL N:o L 375, 31.12.91, S. 1 
10 . Environnement actualité n" 122, Sept. 90, Supplément Spécial Plan national pour l'environnement ISBN 
2-11-086801-5 
11. Vuonna 1975 komissio suositteli Euroopan yhteisön jäsenval­
tioille liittymistä Ramsarin yleissopimukseen; Suositus 
75/66/ETY, EYVL N:o L 21, 28.01.75. 
12. EYVL N:o L 176, 1.9.85 
13. EYVL N:0 C 138,16.5.93 
14. EYVL N.-o C 112/1, 20.12.73 
15. EYVL N:o L 176, 3.4.84 ja EYVL N:o L 207, 29.7.87 
16. EYVL N:0 L 370, 31.12.91 
17. Asiakirja C(87) 2291 lopullinen. 
18. EYVL N:o C 328/1, 18.3.87 
19. EYVL N:0 C 115, 9.5.90 
20. EYVL N:0 L 63, 9.3.91 
21. eyvl n:0 1 307, 31.12.91 
22. Sir J.Scott-Hopkinsin kysymys 701/92 Euroopan yhteisön ase­
masta vesiperäisten alueiden järkiperäisessä käytössä; J. de la 
Cämara Martinezin kysymys 701/92 erityisen ohjelman säätämises-
115 
tä vesiperäisten alueiden luonnonsuojelualueiden taloudellisesta 
tuesta. 
23. Tapaus C-57/89, komissio vastaan Saksan Liittotasavalta Yh­
distyneen Kuningaskunnan tukemana ("Leybucht"-tuomio) ja tapaus 
C-355/90, komissio vastaan Espanjan kuningaskunta ("Santofia"-
tuomio). 
24. EYVL N:0 L 206, 22.7.92 
25. EYVL N:0 L 129, 18.5.76 
26. Asiakirja COM(93)680 lopullinen. 
27. Komission tiedonanto COM(93)66 lopullinen, 24.2.1993 
28. Unionin väline, jolla pyritään myrkyttömiin hauleihin on 
erittäin toivottava. 
29. EYVL N:0 C 138, 17.05.1993, s. 1 
30. EYVL N:0 L 175, 5.7.1985, s. 40 
31. COM/94/354 
32. Asiakirja XI/627/91 
33. EYVL N:0 L 193, 31.07.93, s. 44 
34. EYVL N:0 L 375, 31.12.91, s. 1 
35. EYVL N:0 L 215, 30.07.92, s. 85 
36. EYVL N:0 L 181, 01.07.92, s. 85 
37. EYVL N:o L 215, 30.07.92, s. 96 
38. Asiakirja COM(93)575 lopullinen 
39. EYVL N:0 L 193, 31.07.93 
40. EYVL N:0 C 115, 09.05.90 
41. Tiedonanto INTERREG II: EYVL N:o C 180, 01.07.94 
42. EYVL N:o L 185, 15.07.88; EYVL N:0 L 193, 31.07.93 
43. EYVL N:o L 130, 25.05.94, s. 1 
44. Neuvoston päätös 92/421/ETY, EYVL N:o 
45. Euroopan luonnonpuistojen ja kansallispuistojen liitto 
(1993). Rahastammeko ne kuoliaiksi? Kestävä matkailu Euroopan 
luonnonpuistoissa ja kansallispuistoissa. 
46. EYVL N-.O L 375, 23.12.89 
fit 
ISSN 1024-4492 
KOM(95) 189 lopullinen 
rxö A/V JVxJtv J i\ K 
FI 14 
Luettelonumero : CB-CO-95-213-FI-C 
ISBN 92-77-88972-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxembourg