FI Euroopan unionin virallinen lehti C 108/1

405. TÄYSISTUNTO, 28. JA 29. TAMMIKUUTA 2004

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Vihreä kirja sopimussuhteisiin sovellettavasta laista tehdyn vuoden 1980 Rooman yleissopimuksen muuntamisesta yhteisön säädökseksi ja uudistamisesta”

(KOM(2002) 654 lopullinen)

Komissio päätti 14. tammikuuta 2003 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta aiheesta.

Asian valmistelusta vastannut ”yhtenäismarkkinat, tuotanto ja kulutus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 12. marraskuuta 2003. Esittelijä oli Jorge Pegado Liz.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28.—29. tammikuuta 2004 pitämässään 405. täysistunnossa (tammikuun 29. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 65 puolesta 1:n pidättyessä äänestämästä.

I JOHDANTO

A) KOMISSION ALOITTEEN TAVOITTEET, PERUSTEET JA SOVELIAISUUS

1.1 Komission esittämän vihreän kirjan sopimussuhteisiin sovellettavasta laista tehdyn vuoden 1980 Rooman yleissopimuksen muuntamisesta yhteisön säädökseksi ja uudistamisesta (KOM(2002) 654 lopullinen, 14.1.2003) — jäljempänä asiakirjaan viitataan termillä ”vihreä kirja” — keskeisenä tavoitteena oli ”käynnistää laaja kuuleminen eräistä oikeudellisista kysymyksistä”, jotka liittyvät kyseiseen muuntamiseen ja uudistamiseen. Komissio ei kuitenkaan ota muodollisesti ”kantaa Rooman yleissopimuksen ajantasaistamisen tarpeellisuuteen eikä siihen, olisiko se muunnettava yhteisön säädökseksi”.

1.2 Komitea puolestaan ilmoittaa neuvoa-antavalle elimelle kuuluvan toimivaltansa puitteissa jo tässä vaiheessa suhtautuvansa myönteisesti periaatteeseen muuntaa Rooman yleissopimus yhteisön säädökseksi sekä ajantasaistaa sen määräykset. Näin tehdessään komitea on tietoinen siitä, että se toteuttaa neuvoa-antavaa tehtäväänsä, joka on merkittävä sisämarkkinoiden loppuun saattamista koskevien keskeisten näkökohtien säätelemiseksi, mutta etenkin vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan eurooppalaisen kansalaisyhteiskunnan luomiseksi. (1)

1.3 Komitea on useissa lausunnoissaan tuonut esille pitävänsä tarkoituksenmukaisena pohtia Rooman yleissopimuksen määräysten ajanmukaisuutta sekä useita sen soveltamisessa havaittuja ongelmia monien yleisten ja alakohtaisten kysymysten osalta. (2)

1.4 Käsiteltäessä Rooman yleissopimuksen muuntamista yhteisön säädökseksi sekä siihen liittyviä Amsterdamin sopimuksen tarjoamia uusia mahdollisuuksia neuvoston vuonna 1998 hyväksymässä Wienin toimintasuunnitelmassa (3) edelleen kehitellyn ja Tampereen Eurooppa-neuvoston kokouksessa lokakuussa 1999 konkretisoidun vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luomiseksi komitea voi vain toistaa näkemyksensä, jotka se on esittänyt lausunnoissaan Brysselin yleissopimuksen muuntamisesta yhteisön säädökseksi (nykyinen neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001, annettu 22 päivänä joulukuuta 2000) (4) sekä Euroopan sopimusoikeutta koskevasta komission tiedonannosta (5).

1.4.1 Ensin mainitussa lausunnossaan komitea totesi nimenomaan olevansa tyytyväinen, että komissio oli päättänyt muuntaa kyseisen yleissopimuksen asetusehdotukseksi. Suoraan sovellettava asetus on huomattava edistysaskel erityisesti siksi, että se lisää oikeusvarmuutta ja että yhteisöjen tuomioistuin pystyy varmistamaan asetuksen säännösten yhdenmukaisen soveltamisen kaikissa jäsenvaltioissa.

1.4.2 Toisessa mainituista lausunnoista todetaan, että kansainväliset toimijat tiedostavat kiistämättä tarpeen luoda yleismaailmalliset, käyttökelpoiset, vakaat, ennustettavat, toimien turvallisuutta ja luotettavuutta edistävät puitteet sekä noudattaa kansainvälistä yleistä turvallisuutta tukevia määräyksiä ja periaatteita, jotka on kirjattu merkittäviin kansainvälisiin yleissopimuksiin sekä tapaoikeuteen.

1.4.3 Käsiteltävänä olevan komission aloitteen osalta komitea toistaa näin ollen myönteiset arvionsa, jotka se esitti Brysselin yleissopimuksen muuntamisesta yhteisön säädökseksi. Lisäksi se painottaa oikeudellisen johdonmukaisuuden tarpeellisuutta, jonka pohjalta kyseisenlainen ratkaisu on perusteltu.

1.5 Lisäksi komitea katsoo, että komissiolla on jo riittävästi aineistoa koottuna eri tahoilta (6), mukaan lukien etenkin edellä mainitut ETSK:n lausunnot, joiden avulla se voi edetä aloitteen toteuttamisessa. Tämän kaikilta osin perusteltavissa olevan aloitteen toteuttamista ei tulisi enää lykätä, kun otetaan huomioon mahdollisuudet, jotka liittyvät kymmenen uuden jäsenvaltion liittymiseen unioniin.

1.6 Sekä aineellisissa että menettelykysymyksissä saavutettu tai vireillä oleva edistyminen — josta esimerkkejä ovat muiden muassa (7) komission tiedonanto Euroopan sopimusoikeudesta (8) sekä Rooma II -säädös sopimuksenulkoisiin velvoitteisiin sovellettavasta laista (9) — osoittaa, että on vähintäänkin suositeltavaa koota edellä mainittujen erilaisten normien ja asiakirjojen sisältämät kansainvälistä yksityisoikeutta koskevat näkökohdat järjestelmällisesti yhteen ainoaan säädökseen, jota sovellettaisiin suoraan kaikissa jäsenvaltioissa ja joka varmistaisi samojen lainvalintasääntöjen yhdenmukaisen soveltamisen kaikissa jäsenvaltioissa.

B) ALOITTEEN SOSIOEKONOMISET VAIKUTUKSET

1.7 Rooman yleissopimuksen ajantasaistamista ja muuntamista yhteisön säädökseksi koskevien etupäässä juridisteknisten kysymysten lisäksi komissio on aiheellisesti huolissaan myös aloitteen sosioekonomisista vaikutuksista, jotka liittyvät moniin kyseisen säädöksen määräysten soveltamista koskeviin seikkoihin.

1.8 Komitea on komission tapaan huolissaan asiasta. Arvioidessaan yleissopimuksen sisällön ajanmukaistamiseen liittyviä ehdotuksia komitea ottaa huomioon käytettävissä olevat tiedot suunniteltujen toimenpiteiden vaikutuksista erityisesti aloilla, jotka koskevat vakuutuksia, vuokrausta, työoikeutta, yrityksiä (etenkin pieniä ja keskisuuria yrityksiä) sekä kuluttajia.

1.9 Komitea haluaa kuitenkin yleisellä tasolla tuoda esille olevansa vakuuttunut siitä, että kansainvälisen yksityisoikeuden säädösten ajantasaistamisella ja niiden konsolidoimisella yhteen ainoaan yhteisön säädökseen on erittäin myönteinen vaikutus talous- ja yhteiskuntaelämän suhteisiin yhteisön alueella, sillä se edistää lainvalintasääntöjen yhdenmukaisuutta ja luo tällä tavoin turvallisuutta ja luottamusta.

1.10 Sisämarkkinoiden tehokas toiminta sekä erityisesti luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden liikkumis- ja sijoittautumisvapaus edellyttävät oikeusvarmuuden kehittämistä. Tämä tuo oikeussuhteisiin vakautta ja johtaa tarpeeseen käsitellä niitä samalla tavalla kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa (ottaen kuitenkin luonnollisesti huomioon kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestykseen liittyvät rajoitukset).

1.10.1 Kyseisen tavoitteen tulee ulottua osapuolten perustellun luottamuksen suojaamiseen tapauksissa, joissa sopimussuhde käsittää useita paikkoja, mikä samalla merkitsee varmuutta siitä, mitä lainsäädäntöä kyseisiin sopimussuhteisiin sovelletaan. Tämänkaltainen vakaus on aina hyödyllistä, kun oikeudellisia tilanteita ja sopimussuhteita koskevassa arvioinnissa päästään yhdenmukaisuuteen unionin eri jäsenvaltioissa. On selvää, että tietyllä alueella sovellettavan lain valintaan liittyviä ongelmia estävien tai ratkaisevien lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen edistää tämänkaltaiseen yhdenmukaisuuteen pääsemistä.

1.10.2 Tällä tavoin on mahdollista päästä yksiselitteiseen käsitykseen tietystä sopimussuhteesta sekä lisätä sen säätelytapaan liittyvää oikeusvarmuutta, mikä hyödyttää kiistatta liiketoiminnan suunnittelua sekä edistää sen ulottamista maantieteellisesti laajemmalle alueelle tilanteessa, jossa ei ole enää pelkoa sopimussuhteita ohjaavien säädösten muuttumisesta (10). Samalla voidaan välttää oikeuspaikkaan kohdistuva keinottelu (forum shopping) (11).

1.10.3 Lisäksi lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen lisää yksityishenkilöiden välisten sopimussuhteiden sääntelyä koskevaa ennustettavuutta, mikä helpottaa liike-elämän toimivuutta ja antaa sille lisää pontta, sillä aikaisempaa suurempi luottamus sopimussuhteiden jatkuvuuteen lisää taloudellisten toimijoiden yritteliäisyyttä (12).

C) MENETELMÄLLISET SEIKAT: KYSELYLOMAKE

1.11 Vihreä kirja on keskeiseltä osin suunnattu oikeusalan asiantuntijoille, erityisesti yliopistoille ja tuomioistuimille, yrityksille sekä kansalaisten ja etenkin kuluttajien etuja ajaville ja puolustaville elimille ja järjestöille. Tässä mielessä ehdotetut kysymykset ovat erittäin tarkoituksenmukaisia kattaen lähes kaikilta osin Rooman yleissopimuksen soveltamiseen liittyvät kysymykset.

1.12 Komitea katsoo tässä lausunnossaan parhaimmaksi ryhmitellä kysymykset aihekokonaisuuksittain erotellen yleisluontoiset kysymykset erityisluonteisista ehdotuksista.

1.13 Koska vihreä kirja sisältää runsaasti oikeusopillista ja oikeustapauksia koskevaa informaatiota, jota voidaan käyttää tukena Rooman yleissopimuksen herättämissä kysymyksissä sekä perusteena esitetyille vaihtoehtoisille ratkaisuille, komitea ei kannanottonsa tiivistämiseksi toista kaikkia esitettyjä argumentteja, vaan luettelee tietyissä tapauksissa ainoastaan ehdottamiensa ratkaisujen edut.

1.14 Komitea pyrkii kuitenkin lopullisessa yhteenvedossa esittämään tiiviin vastauksen kuhunkin komission esittämään kysymykseen. Lisäksi se nostaa esille muita seikkoja sekä tekee suosituksia komission tulevaa työskentelyä varten edistääkseen sellaisen välineen laatimista ja käyttöönottoa, joka vastaa alan nykyisiin tarpeisiin.

II OIKEUSPERUSTA JA KÄYTETTÄVÄ OIKEUDELLINEN VÄLINE

2.1 Komitea yhtyy komission ehdotukseen siitä, että käsiteltävänä olevan aloitteen oikeusperustana ovat perustamissopimuksen 61 artiklan c alakohta ja 65 artiklan b alakohta, ja on samaa mieltä komission esittämistä perusteista, sillä kyseinen aloite on täysin läheisyysperiaatteen ja suhteellisuusperiaatteen mukainen.

2.2 Käytettävissä olevista yhteisön välineistä komitea pitää asetusta selkeästi parhaimpana, sillä se soveltuu johdonmukaisimmin kyseessä olevien säännösten luonteeseen sekä toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten, yritysten ja luonnollisten henkilöiden liiketoimissaan suorittaman tulkinnan ja soveltamisen yksiselitteisyyttä koskevaan tavoitteeseen.

III YLEISSOPIMUKSEN PERUSPERIAATTEET JA NIIDEN VAHVISTAMINEN

3.1 Rooman yleissopimus perustuu tiettyihin keskeisiin periaatteisiin ja arvoihin, jotka ovat osa historiallista perinnettä sekä oikeusvaltioiden oikeusjärjestelmien yhteistä perintöä. Kyseisistä periaatteista ja arvoista keskeisimpiä ovat — kansainvälisen yksityisoikeuden periaate yksityishenkilöiden tahdonautonomiasta eli osapuolten tahdon tunnustaminen keskeiseksi yhdistäväksi tekijäksi — tiettyjen pakottavien säännösten erityinen merkitys oikeusjärjestyksen perusteita koskevien intressien turvaamiseksi — vakauden merkitys kansainvälisissä oikeuskäytännöissä: yhdenmukaistamisen tavoite (ja sen vaikutukset yhdenmukaiseen tulkintaan) sekä favor negotii- tai favor validitatis -periaatteet, jotka koskevat sopimusmuotoa ja kelpoisuutta; vilpittömän mielen ja luottamuksen suojan merkitys — luottamuksen ja oikeusturvan suojaaminen: pyrkimys soveltaa sitä lakia, joka liittyy läheisimmin kyseessä olevaan sopimukseen (yleismaailmallinen käytäntö, joka edistää tuomioiden yhdenmukaisuutta); osapuolten sosioekonomista toimintaympäristöä koskevan lain merkitys (Umweltsrecht) ja siihen liittyvä täydentävä tai vaihtoehtoinen lakiviittaus toisen osapuolen tai molempien osapuolten asuinpaikan lakiin (koskee sopimusta ja sen pätevyyttä).

3.2 Aineellisen oikeuden kannalta oikeusjärjestyksissä säädettyjen, kuluttajaa tai ns. heikompaa osapuolta (työntekijä, vakuutettu tai vakuutuksen ottaja) suojaavien säännösten tarkoituksena ei käytännössä ole pyrkiä tarjoamaan suurempia etuja kuin mitä näille osapuolille oikeuden päätösten mukaan kuuluu, vaan ennemminkin tavoitteena on tasapainottaa ja suhteuttaa kaikenlaisiin sopimussuhteisiin liittyviä velvoitteita. Myös kansainvälisen yksityisoikeuden alalla ns. heikomman osapuolen suojaamista koskevan lähtökohdan rajattuna tavoitteena on ollut lainvalintasääntöjen tavoitteiden asianmukainen toteutuminen tältä osin. Tällä tavoin on estetty lainvalintaoikeuden vääristyminen, joka voisi syntyä sovellettavan lainsäädännön valintaa koskevassa tilanteessa, jossa osapuolten vapaalta vaikuttava valinta kätkee taakseen vahvimman osapuolen yksipuolisesti tekemän valinnan sopimukseen sovellettavasta lainsäädännöstä (lex contractus) (esim. itsenäinen ammatinharjoittaja, omistaja, työnantaja jne.).

3.3 Lisäksi turvautumalla ehdottoman ja välittömän soveltamisen sääntöihin pyritään varmistamaan sekä sopimuksille ominainen vastavuoroisuus (kommutatiivinen oikeudenmukaisuus) sekä se, että ei luovuttaisi tietyistä luonteeltaan julkisista aineellisista tavoitteista, jotka saattavat olla ristiriidassa eurooppalaisten valtioiden sosiaalisen ja taloudellisen järjestelmän kanssa. Näin voidaan saavuttaa myös oikeudenmukaista jakoa koskevia tavoitteita (distributiivinen oikeudenmukaisuus).

3.4 Kyseiset näkemystavat, jotka ovat ankkuroituneet tiiviimmin tai löyhemmin kansainväliseen yksityisoikeuteen, ovat oikeusvarmuuden tavoitteiden mukaisia, eivätkä ne yleisesti ottaen ole ristiriidassa tuomioiden yhdenmukaisuuden kanssa edes suhteessa kolmansiin valtioihin vaan siis sopusoinnussa yleisen pyrkimyksen kanssa päästä valituissa yhteyksissä yleispätevyyteen. Huolimatta varauksesta, joka koskee tarvetta turvata oikeusjärjestyksen perusteita koskevien tiettyjen intressien toteutuminen tai tarvetta soveltaa tiettyjä suojaavia sääntöjä, jotka on mahdollisesti johdettu osaksi kansallista lainsäädäntöä saatetusta yhteisön oikeudesta (13), ETSK katsoo, että kyseistä aihetta koskevan yhteisön uuden asetuksen on jatkossakin perustuttava keskeisiltä osin edellä mainittuihin periaatteisiin ja arvoihin.

IV KESKEISIÄ HUOMIOITA JA EHDOTUKSIA

4.1 Rooman yleissopimuksen soveltamisesta ja sen tulevaisuudesta esitetyt kysymykset voidaan jakaa sisä- ja ulkosyntyisiin. Edelliset voidaan johtaa Rooman yleissopimuksen varsinaisista säännöistä ja niiden taustalla olevista arvosidonnaisista valinnoista sekä käytetyistä menetelmistä, jälkimmäiset perustuvat esim. toisaalta yleissopimuksen ja toisaalta yhteisön oikeuden ja kansainvälisen julkisoikeuden muiden säädösten — erityisesti sellaisten, joilla pyritään yhtenäistämään sopimussuhteisiin liittyviä lainvalintasääntöjä tai aineellisen oikeuden sääntöjä (jotka on jo laadittu tai jotka ovat valmisteilla) (14) — välisiin kytköksiin sekä Rooman yleissopimuksen ja Bryssel I -asetuksen välille tehtäviin kytköksiin (15).

4.2 Rakenne

4.2.1 Rooman yleissopimuksen rakenne on perinteisten lainvalintasääntöjen yhdenmukaistamista koskevien yleissopimusten mallien mukainen. Näin ollen soveltamisalan määrittelyä sekä mainintaa siitä, että yleissopimus on luonteeltaan ”universaali” — sitä sovelletaan myös silloin, kun sen määräysten perusteella toimivaltaiseksi katsotaan myös sellaisen valtion laki, joka ei ole allekirjoittanut sopimusta — seuraavat lainvalintasäännöt. Eräiden määräysten säännönmukainen sisällyttäminen on kuitenkin herättänyt varauksia.

4.2.2 Ensinnäkin 3 artiklan määräyksiä seuraavan 4 artiklan yleisluontoinen lainvalintasääntö sisältää tiettyjä erityissääntöjä kiinteää omaisuutta koskevista sopimuksista sekä tavarankuljetussopimuksista. Ottaen huomioon, että tiettyjä sopimuksia käsitellään erillisissä artikloissa, erityissääntöjen jaottelun perustumista kahteen vaihtoehtoiseen kriteeriin olisi syytä tarkistaa ainakin tavarankuljetuksen osalta (jos kyseinen sääntö päätetään säilyttää, ks. alla) sen huomioonottamiseksi, että erikoistumisen aste voi vaihdella.

4.2.3 Toiseksi siirtymäkauden määräyksiä ja yhdenmukaista tulkintaa koskevat yleisluontoiset määräykset lukeutuvat määräyksiin, jotka liittyvät läheisesti kansainvälistä yksityisoikeutta koskeviin kysymyksiin. Olisi asianmukaista tarkastella uudelleen kyseisten määräysten sisällyttämistä osaksi järjestelmää.

4.3 Soveltamisala (1 artiklan 2 kohta)

4.3.1 Rooman yleissopimuksessa ei ole pyritty ulottamaan yhdenmukaistamista kaikkiin sopimuksia koskeviin lainvalintatilanteisiin. Sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät näin sopimusvelvoitteet, jotka koskevat perhesuhteita ja perintöasioita, velkasitoumuksia, yritystoimintaa, edustus- tai välitystoimintaa sekä trusteja ja yhteisön alueella riskejä kattavia vakuutussopimuksia.

4.3.1.1 Osa soveltamisalan ulkopuolelle jättämisistä johtui siitä, että oli jo olemassa muita, yhdenmukaistamisen kansainvälisellä tasolla takaavia sääntelyvälineitä, tai siitä, että valmisteilla oli tuolloin erityisiä yhdenmukaistamissäädöksiä.

4.3.1.2 Olisi syytä tehdä yhteenveto tuolloin meneillään olleesta työskentelystä ja pohtia uudelleen asetuksen soveltamisalaa.

4.3.2 Kun otetaan huomioon yhdenmukaistamispyrkimys sekä tulevan asetuksen sääntöjen yleisluonteisuus, on suositeltavaa laatia sen soveltamisala mahdollisimman laajaksi ja ulottaa se esimerkiksi kaikkiin vakuutussopimuksiin ja poistaa näin 1 artiklan 3 ja 4 kohdat sekä jättää yhteisön oikeuden ja kansallisten järjestelmien vastuulle kyseisten säännösten yhteensovittaminen mahdollisten kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien pakottavien vakuutussäännösten kanssa. (16)

4.4 Muun kuin sopimusvaltion lain soveltaminen (2 artikla)

4.4.1 Vaikuttaa asianmukaiselta, että asetus tulee säilymään Rooman yleissopimuksen tavoin yleiskattavana. Sen lainvalintasääntöjä sovelletaan näin ollen myös silloin, kun on tehty lakiviittaus kolmannen valtion lakiin. Toisena vaihtoehtona olisi muuttaa asetuksen soveltamisalaa niin, että se rajataan esimerkiksi tietynlaisten sopimusten lainvalintaratkaisuihin. Ongelmana tässä olisi määritellä, mikä on yhteisön sopimusoikeuden piiriin kuuluva sopimus tai missä tapauksessa sopimus vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa yhteisön oikeusjärjestelmään, talouselämään tai yhteisön alueeseen.

4.4.2 Yhteisön lainsäädäntöpolitiikan tavoitteiden kannalta ei myöskään riittäisi, että yhdenmukaistettuja lainvalintasääntöjä sovellettaisiin ainoastaan silloin, kun niiden perusteella olisi sovellettava jäsenvaltion lakia, ja jätettäisiin toimimatta muissa tapauksissa, vaikka sopimuksella olisi merkittäviä vaikutuksia yhteisön alueeseen tai asioiden tilaan yhteisössä. Tällöin yhteisön suojelua koskevien tiettyjen tavoitteiden toteutuminen voitaisiin varmistaa vain jäsenvaltioiden sisäisten lakien ja yhteisön muiden säädösten avulla.

4.5 Electio iuris (3 artikla) (17)

4.5.1 Mitä tulee ei-valtiollisen säädöskokonaisuuden valinnan mahdollisuuteen — on sitten kyse yleisistä oikeusperiaatteista tai lex mercatoria -lain käsittämistä kaupallisen toiminnan tavoista tai käytänteistä, jotka ovat joko kirjoitetussa tai kirjoittamattomassa muodossa ja kansainvälisten kollektiivisten elinten systematisoimia tai systematisoimatta jättämiä — kun otetaan huomioon kyseisten säädöskokonaisuuksien tarkastelussa mahdollisesti esille tulevat vaikeudet, vastahakoisuus hyväksyä tällainen lakiviittaus sekä oikeuskäytäntö, kansallisten lakien merkitys ja kyseisenkaltaisten säädöskokonaisuuksien nykyinen kehitysvaihe ja niiden hajanaisuus, olisi järkevää jatkaa Rooman yleissopimuksen mukaista käytäntöä niin, että valinnanvapaus on riippuvainen valtiotason oikeusjärjestyksestä. (18)

4.5.2 Mitä tulee mahdollisuuteen valita johonkin kansainväliseen yleissopimukseen sisältyvä järjestelmä, voitaneen täsmentää, että kyseinen valinta merkitsee päätöstä lainvalintasäännöstä ja on hyväksyttävissä, kunhan kyseessä olevan sopimuksen mukaan sen soveltaminen edellyttää molempien osapuolten hyväksymistä (19). Tällaiseen lakiviittaukseen kohdistuisivat tavanomaiset rajoitteet, joita ovat muut kansainväliset velvoitteet, joihin oikeuspaikka on sidoksissa, ehdotonta ja välitöntä täytäntöönpanoa koskevat säännökset sekä kansainvälisen oikeusjärjestyksen perusteet. (20) Valittaessa sellainen yleissopimus, jossa oikeuspaikan valtio on osapuolena ja jossa määrätään, että sen järjestelmää sovelletaan osapuolten valinnan kohdistuessa kyseiseen yleissopimukseen, kysymys on erilainen. Asetuksessa on taattava, että se ei haittaa sellaisten erityisten yleissopimusten soveltamista, joihin valtiot ovat kansainvälisellä tasolla liittyneet tai liittyvät (ks. 21 ja 24 artikla).

4.5.3 Lainvalintaa koskevien sopimusten sekä välityslausekkeiden poissulkemisen jatkaminen on hyväksyttävissä menettelytapakysymysten (joita säätelevät oikeuspaikan laki [lex fori] ja Bryssel I -asetus silloin, kun tapaus kuuluu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, sekä lisäksi mahdolliset muut kansainväliset säännöt) ja sopimuksiin liittyvien kysymysten läheisyyden johdosta, vaikka tavoiteltu yhdenmukaisuus tästä kärsiikin.

4.5.3.1 Jos tästä aiheesta päätetään kuitenkin laatia sääntö, on aina pidettävä huolta siitä, että turvataan olemassa olevat yhteisön oikeuden tai kansainvälisten sopimusten yleisluontoiset tai erityiset säännökset sen lisäksi, että tarkastellaan seikkaperäisesti nimenomaan sopimuksiin liittyviä näkökohtia, jotka sisältyisivät kyseiseen mahdolliseen lainvalintasääntöön, jättämällä valtioille menettelytapoja koskevien seikkojen ja vaikutusten sääntely, sillä kyseiset seikat koskevat poikkeuksetta niiden oikeusjärjestelmiä.

4.5.3.2 Jos kyseisenkaltaisen säännön soveltamisala on asianmukaisesti perusteltu ja määritelty, lainvalintatilanteessa voitaisiin aina osoittaa lex contractus eli laki, jota sovellettaisiin sopimuksessa sillä edellytyksellä, että sopimus on pätevä.

4.5.4 Sopimuspuolten implisiittisen tahdon selvittäminen on ongelmallista. Koska tämä selvittely on luonteeltaan konkreettista ja riippuu tapauskohtaisista olosuhteista, vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta jättää se tuomarin harkittavaksi oikeudenkäyntisääntöjen mukaisesti suoritettavan todisteiden tutkinnan yhteydessä.

4.5.5 Vaikka lakiviittauksen jälkikäteinen valinta tai sopimuspuolten valitseman lakiviittauksen muuttaminen jälkikäteen (3 artiklan 2 kohta) perustuvat Rooman yleissopimuksen määräysten tulkintaan ja sen lainvalintasäännön tavoitteisiin, on syytä täsmentää, että kyseisenkaltaisella jälkikäteisellä lakiviittauksella voi olla takautuvia vaikutuksia (ex tunc), mikäli kolmansien asema on turvattu.

4.6 Lisäperusteet sovellettavan lain määrittelemiseksi (4 artikla)

4.6.1 Viittaus läheisemmän liittymisen periaatteeseen (4 artiklan 1 kohta) (21)

4.6.1.1 Ongelma

Keskustelua käydään edelleen siitä, tulisiko sovellettavaa lakia koskevan määritelmän joustavuutta vähentää tapauksissa, joissa ei ole valinnanvapautta. Ainakin joustavuuden vaikutelmaa tulisi vähentää tulkittaessa 4 artiklan 2 kohdan olettamuksia tietyllä tavalla, sillä sitä ei tavoitella Rooman yleissopimuksessa.

4.6.1.2 Ehdotus

Tämä voitaisiin saavuttaa esimerkiksi poistamalla 4 artiklan 1 kohdassa esitetty läheisemmän liittymisen periaate. Koska on selvää, että muut lakiviittaukset perustuvat periaatteelle most significant relationship tai engste Beziehung, asia olisi yhtä lailla selkeä, vaikka 4 artiklan 1 kohta poistettaisiinkin.

Tämä saattaisi lisäksi selkeyttää seuraavissa kohdissa esitettyjen sääntöjen merkitystä, mikä auttaisi vähentämään 4 artiklan 2, 3 ja 4 kohdan olettamusten merkityksestä nousseita erimielisyyksiä. Näin kyseisissä säännöissä merkittäviin yhteyksiin ei enää viitattaisi läheisintä yhteyttä koskevana oletuksena, vaan säännöissä viitattaisiin ainoastaan yleisiin tai erityisiin lisäyhteyksiin, tosin aina viimeisen kohdan poikkeuslausekkeen asettamin varauksin.

Näin ollen 5 kohdan poikkeuslauseketta ei tulisi muuttaa, mutta siihen voitaisiin lisätä varokeinona tuomarin mahdollisuus turvautua useamman valtion lain yhtäaikaiseen soveltamiseen sopimuksen eri osiin (dépeçage), mistä säädetään 4 artiklan 1 kohdan lopussa.

4.6.2 Luonteenomaisen suorituksen käsite (4 artiklan 2 kohta) (22)

4.6.2.1 Ongelma

Luonteenomaisen suorituksen käsitettä on ehdotettu täsmennettäväksi, sillä se on keskeinen tekijä täydentävästi sovellettavan lain määräämiseksi. Voidaan kuitenkin havaita, että on olemassa erilaisia teoreettisia käsityksiä kyseisen lain määrittelyperusteista sekä tilanteita, joissa tapaukseen liittyvien konkreettisten olosuhteiden tarkastelu edistää merkittävästi kyseistä määrittelyä, kun otetaan huomioon erityisesti uudenlaiset, enemmän tai vähemmän monimutkaiset sopimussisällöt.

4.6.2.2 Ehdotus

Riippumatta siitä, että tuomarin harkintakykyyn on voitava luottaa, komitea katsoo, että olisi hyödyllistä laatia puhtaasti esimerkinomainen luettelo luonteenomaisista suorituksista kaikkein selvimpiä tapauksia varten. On tosin mahdollista, että tällainen luettelo on jo kaikkien tiedossa. Lisäksi tuomari voi aina turvautua 4 artiklan poikkeuslausekkeeseen (on kuitenkin todettava, että käytettäessä tämänkaltaista luetteloa tuomari on siitä poikkeavan päätöksen tehdessään velvollinen esittämään lisäperusteita poikkeamiselleen — vastaavanlainen perusteluvelvollisuus kohdistuu tuomariin myös edellä mainittuun poikkeuslausekkeeseen turvauduttaessa). Kyseisen luettelon etuna olisi kuitenkin ennustettavuuden ansiosta lisääntynyt oikeusvarmuus, sillä tämänkaltaisella ohjeella on normatiivista arvoa, jota tosin jonkin verran vähentää luettelon esimerkinomaisuus ja sen mahdollinen tyypillinen yleisluonteisuus.

4.6.3 Lyhytaikaiset vuokrasopimukset (23)

4.6.3.1 Ongelma

Tällä hetkellä vuokrasopimuksiin voidaan periaatteessa soveltaa täydentävästi kiinteän omaisuuden sijaintipaikan lakia (4 artiklan 3 kohta). Lyhytaikaisia vuokrasopimuksia (loma-asunnon vuokraukset) solmitaan kuitenkin usein sellaisten osapuolten välillä, jotka eivät asu siinä maassa tai ole sijoittautuneet siihen maahan, jossa sopimuksen kohteena oleva kiinteä omaisuus sijaitsee. Lisäksi vuokralaisella on suhteellisen heikot mahdollisuudet tuntea hyvin voimassa oleva sijaintipaikan laki (lex rei sitae), toisin kuin toisella sopimusosapuolella. On kuitenkin mahdollista, että kiinteän omaisuuden sijaintipaikan lainvalintasääntöjen perusteella on sovellettava sijaintipaikan lakia siinä tapauksessa, että se ei kuulu asetuksen soveltamisalan piiriin. Toisaalta saattaa myös olla välttämätöntä noudattaa sijaintipaikan lain pakottavia säännöksiä tai oikeusjärjestyksen perusteita.

4.6.3.2 Ehdotus

Olisi harkittava mahdollisuutta soveltaa kyseisiin sopimuksiin asuinpaikan lakia (lex domicilii communis) sijaintipaikan lain sijasta ja määritellä näin täydentävästi sovellettava laki eri yhteyksien avulla viittaamalla kummankin sopimusosapuolen sosioekonomisen ympäristön lainsäädäntöön sillä edellytyksellä, että vuokralainen on luonnollinen henkilö (pitäen mielessä, että Bryssel I -asetuksessa katsotaan toimivaltaisiksi myös sen jäsenvaltion tuomioistuimet, jossa molemmat sopimusosapuolet asuvat — 22 artiklan 1 kohta). Mahdollisesti on otettava huomioon tietyt sijaintipaikan lain oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvät pakottavat säännökset tai sovellettava niitä, mikäli katsotaan, että 7 artiklan määräyksillä ei varmisteta riittävässä määrin kyseisten säännösten huomioimista (sen lisäksi, että sijaintipaikan lakiin voidaan aina vedota yleisen poikkeuslausekkeen turvin).

4.6.4 Tavarankuljetussopimukset (4 artiklan 4 kohta)

4.6.4.1 Ongelma

On pohdittu, onko kyseisen sopimuksen erillinen käsittely perusteltua ottaen huomioon, että täydentävästi sovellettava laki perustuu joukkoon yhteyksiä, jotka liittyvät ennen kaikkea liikenteenharjoittajan toimipaikkaan, vaikka Rooman yleissopimuksessa viitataan päätoimipaikkaan.

4.6.4.2 Ehdotus

Vaikka komissio ei olekaan nostanut kyseistä seikkaa esille, komitea katsoo, että — 4 artiklan 5 kohdan poikkeuslausekkeen tarjoama suoja huomioon ottaen — olisi asianmukaista poistaa tavarankuljetuksia koskevan 4 artiklan 4 kohta, jolloin alaa säätelisi yleinen täydentävä sääntö. Lisäksi liikenteenharjoittajien suojelua koskeva tavoite, joka sisältyy moniin tavarankuljetuksen eri muotojen yhdenmukaisiin järjestelyihin, ei edellytä tekstin nykyistä muotoilua, sillä useiden yhteyksien konkreettisen todentamisen ollessa mahdotonta olisi kuitenkin aina nojauduttava joko 1 kohdan yleissääntöön tai 2 kohdan sääntöön.

4.7 Kuluttajasopimukset (24)

4.7.1 Ongelmia

4.7.1.1 On yleisesti myönnetty, että Rooman yleissopimuksen määräyksissä ei ole kannettu suuremmin huolta kuluttajansuojasta tai muista sopimussuhteiden ”heikommista osapuolista” ja että näin ollen siihen perustuva järjestelmä ei ole kaikkein tarkoituksenmukaisin tehokasta kuluttajansuojaa ajatellen (25).

4.7.1.2 Onkin tarkasteltava monia näkökohtia, jotta uuteen asetukseen perustuvassa järjestelmässä otettaisiin asianmukaisesti huomioon yksittäisten kuluttajien epäedullinen asema kansainvälisiä sopimuksia laadittaessa erityisesti silloin, kun kyse on ennalta laadituista sopimuksista, joita kutsutaan ”vakiosopimuksiksi”, sekä etenkin hyvin teknisillä aloilla, kuten rahoituspalvelualalla tai sähköisiä palveluita koskevissa sopimuksissa. Näistä näkökohdista voidaan mainita etenkin kuluttajan käsite sekä kuluttajasopimuksen käsite, joka voisi kuulua 5 artiklan piiriin (tiettyjen liikkuvien kuluttajien nykyinen poissulkeminen; tiettyjen kiinteää omaisuutta tai sen käyttöön liittyviä mahdollisia suorituksia koskevien sopimusten poisjättäminen — timesharing; ongelma, joka liittyy kyseisten määräysten soveltamiseen sellaisiin sopimuksiin, joiden solmimiseen on käytetty uusia sähköisiä välineitä, joiden avulla on toteutettu myös sopimukseen liittyvä mainonta ja/tai annettu sitä koskeva kauppatarjous); valitun täydentävän yhteyden sopivuus nykyisessä Rooman yleissopimuksessa; tarve sovittaa yhteen 4, 5 ja 9 artiklan määräykset; tavallisten kuljetussopimusten nykyinen poissulkeminen; yhteys Bryssel I -asetukseen. Ei tule myöskään unohtaa sitä, että säännöstöä ei tule muuttaa siten, että kuluttajan kanssa sopimuksen tekevä elinkeinonharjoittaja ajautuu epätasapainoiseen asemaan. On otettava huomioon, että myös elinkeinonharjoittajan luottamus ja oikeusvarmuus turvataan kansainvälisen yksityisoikeuden tasolla.

4.7.2 Ehdotuksia

4.7.2.1 5 artiklan 1 ja 2 kohta: Tähän kuluttajasopimuksia koskevaan erityismääräykseen kehotetaan sisällyttämään liikkuvan kuluttajan käsite.

4.7.2.1.1 Kun otetaan huomioon sähköisten välineiden merkitys ja niihin liittyvä problematiikka, olisi asianmukaista, jos kuluttajasopimuksia — on sitten kyse sähköisestä kaupankäynnistä tai ei — varten olisi olemassa yksi ainut lainvalintasääntö, jotta sähköisten välineiden käytölle ei asetettaisi esteitä.

4.7.2.1.2 Jotta edellä mainitut kaksi tavoitetta voitaisiin saavuttaa, 5 artiklan soveltamisalan määritelmässä ei tulisi enää ottaa huomioon tiettyjen, tällä hetkellä tärkeinä pidettyjen seikkojen sijaintia. Näitä ovat esimerkiksi sopimustarjous, tavaran tai palvelun mainonta, ilmoitus halusta tehdä sopimus tai yleisesti ottaen sopimuksen solmimiseksi välttämättömät toimet.

4.7.2.1.3 Tästä huolimatta säännön soveltamisalan ulkopuolelle on edelleen jätettävä tapaukset, joissa kuluttaja ilman myyjän antamaa neuvoa tai kehotusta siirtyy myyjän maahan tai tosiasiallisesti vastaanottaa tuotteen tai suorituksen kyseisessä maassa.

4.7.2.2 5 artiklan 1 kohta: Ehdotetaan, että 5 artikla ulotetaan kattamaan sopimukset, joiden kohteena on kiinteä omaisuus — väliaikaiseen asumiseen kohdistuva esineoikeus, timeshare-sopimus.

4.7.2.3 5 artiklan 3 kohta: Olisi syytä tarkastella 4 artiklan täydentävän säännön soveltamista sekä kuluttajan asuinpaikan lain soveltamista koskevan nykyisen lisäkriteerin korvaamista. Tämä ratkaisu turvaisi edelleen molempien osapuolten oikeusvarmuuden ja luottamuksen. Lisäksi ei ole ollenkaan varmaa, että kuluttajan asuinpaikan laki olisi hänelle todellisuudessa muita lakeja edullisempi.

4.7.2.4 5 artiklan 2 ja 3 kohta: Kuluttajan asuinpaikan lain pakottavilla säännöksillä on jatkossakin turvattava kuluttajan vähimmäissuoja. 3, 4 ja 9 artiklan mukaan kyseiset säännökset ovat etusijalla sovellettavan lain järjestelmään nähden, paitsi siinä tapauksessa, että myyjä pystyy esittämään riittävää näyttöä siitä, että kohtuullisista ponnisteluista huolimatta hän ei ole saanut tietoonsa kuluttajan asuinpaikkaa.

4.7.2.5 5 artiklan 2 kohta: Mitä tulee sähköisiä välineitä apuna käyttäen solmittuun etäsopimukseen ja liikkuvan kuluttajan sisällyttämiseen, kun otetaan huomioon elinkeinonharjoittajan perustellun luottamuksen suojaaminen, asuinpaikan lain vähimmäissuojasääntöön ei tulisi nojautua, mikäli myyjä osoittaa, että hän ei tiennyt kuluttajan asuinpaikkaa tai että hän ei tiennyt sitä ilman että kyseinen tietämättömyys katsottaisiin myyjän laiminlyönniksi tai että tietämättömyys johtui tiedon salaamisesta kuluttajan taholta eli mikäli kyseinen tietämättömyys voidaan lukea kuluttajan syyksi (näin ei olisi esimerkiksi silloin, jos sopimus olisi solmittu käyttämällä sähköisiä välineitä ja myyjä ei olisi tarjonnut kuluttajalle mahdollisuutta lähettää myyjälle asuinpaikkaansa koskevia tietoja).

4.7.2.6 5 artiklan 2 ja 3 kohta: Kuluttajansuojan maksimoimista esimerkiksi sellaisen vaihtoehtoisen säännön avulla, joka käsittää useita yhteyksiä, ei pidetä tärkeänä, sillä tämä olisi vastoin sitä, mitä on sanottu heikomman osapuolen suojaa koskevasta tulkinnasta. Riittää, että taataan vähimmäissuoja. Lisäksi on tärkeää, että ei tarpeettomasti loukata kummankaan sopimuspuolen turvallisuuden ja luottamuksen arvoja ja että edes tällä alalla ei mitätöidä täysin osapuolten tahdon merkitystä. Näin ollen komitea katsoo, että kuluttajasopimukset olisi mahdollista ottaa yleisten lainvalintasääntöjen piiriin (nykyinen 3, 4 ja 9 artikla) sillä varauksella, että kuluttajan asuinmaan pakottavien säännösten tälle antama suoja ei heikkenisi, paitsi jos myyjä hyvässä uskossa ei tietäisi kuluttajan asuinpaikkaa. Tietämättömyyttä koskeva todistustaakka kohdistuu aina myyjään, vaikka tämä osoittaisi tehneensä kohtuullisia ponnisteluja.

4.7.2.7 5 artiklan 4 ja 5 kohta: Komitea katsoo, että tavallisten kuljetussopimusten jättäminen 5 artiklan määräysten soveltamisalan ulkopuolelle ei ole perusteltua, vaikka tämä merkitsisi eri lakien huomioon ottamista samaa kuljetusoperaatiota koskevien eri saatavien osalta (sen sijaan vaikuttaisi järkevämmältä, että vastaavanlainen poissulkeminen säilytettäisiin Bryssel I -asetuksen 15 artiklassa kanteiden keskittämiseksi saman tuomioistuimen alaisuuteen).

4.7.2.8 Kyseisessä artiklassa ei ehkä olisi välttämätöntä määrätä jäsenvaltion pakottavien säännösten ehdottomasta soveltamisesta, kunhan sopimus sisältää läheisen yhteyden tähän jäsenvaltioon, joka on muu kuin se jäsenvaltio, jossa kuluttaja asuu (yhteys voisi koskea tarjouksen julkistamispaikkaa tai mainontapaikkaa — ks. Saksassa 27. kesäkuuta 2000 annettu laki (26)), ottaen huomioon sekä nykyiset ehdotukset niin kutsuttujen yhteisön sisäisten sopimusten osalta että se, mitä määrätään 7 artiklan 1 kohdassa, vaikka tässä tapauksessa päätös kyseisten sääntöjen soveltamisesta voisikin jäädä tuomarin tehtäväksi (riippumatta yleisesti tunnetuista epäilyistä, jotka koskevat kyseisen säännön piiriin kuuluvia määräyksiä).

4.7.2.9 Koska Rooman yleissopimuksessa ja Bryssel I -asetuksessa esitetyt perusteet favor personae -periaatteesta ovat samat — huolimatta siitä, että niiden lainvalintasäännöt sisältävät säännöksiä, jotka eivät ole keskenään yhteensopivia kyseisen kahden lakitekstin erilaisten tavoitteiden vuoksi — komitea pitää hyödyllisenä Bryssel I -asetuksen 15 artiklan saattamista sopusointuun 5 artiklan säännön puitteissa kuluttajasopimuksiin tehtävän laajennuksen kanssa etenkin, jos päätetään olla enää ottamatta huomioon tiettyjen sopimusta edeltävien tai sen solmimista edellyttävien toimien toteuttamispaikkaa (ks. asetuksen 15 artiklan 1 kohdan 3 alakohta).

4.8 Työsopimukset (27)

4.8.1 Ongelmia

Myös työsopimusten osalta nousee esille useita keskeisiä kysymyksiä, joista voidaan mainita etenkin seuraavat: väliaikaista työhön lähettämistä ja väliaikaisen työhön lähettämisen erilaisia käsitteitä koskevat eroavuudet Rooman yleissopimuksen ja yhteisön säännösten välillä; kysymys siitä, päättääkö uuden sopimuksen solmiminen aikaisempaan työnantajaan nähden samaan konserniin kuuluvan yrityksen kanssa väliaikaisen työhön lähettämisen tapausta koskevan lainvalintasäännön soveltamisen osalta; ongelma, joka liittyy yhteisön oikeuden saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskevien sääntöjen ehdottomaan toimeenpanoon väliaikaisen työhön lähettämisen osalta; ongelma, joka liittyy työskentelyyn kansainvälisillä reiteillä liikennöivissä rekisteröidyissä kuljetusvälineissä sekä öljyn- ja kaasunporauslautoilla; yleisten työehtosopimusten asema kansainvälisissä työmarkkinasuhteissa sekä kysymys kansainvälisistä työehtosopimuksista.

4.8.2 Ehdotuksia

4.8.2.1 Komitea katsoo, että tavallisen työskentelypaikan lain soveltaminen tulisi vahvistaa siinä tapauksessa, että on kysymys väliaikaisesta työhön lähettämisestä, ja täsmentää samalla, että sopimuksen solmiminen vastaanottavassa maassa aikaisempaan työnantajaan nähden samaan konserniin kuuluvan työnantajan kanssa ei estä väliaikaisen työhön lähettämisen jatkumista. Edellä mainittu ei estä vapaasti valitsemasta sovellettavaa lainsäädäntöä nykyisen 6 artiklan määräysten mukaisesti.

4.8.2.2 Komitea kehottaa kuitenkin vielä pohtimaan, onko syytä sisällyttää mukaan sääntö, jolla turvataan direktiivin 96/71 kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien säännösten toimeenpaneminen vastaanottavassa maassa (28).

4.8.2.3 Huolimatta yrityksistä määritellä väliaikaisen työhön lähettämisen käsite ja ottaen huomioon liike-elämän moninaiset kuviteltavissa olevat tilanteet ja olosuhteet on ehkä tarkoituksenmukaista olla määrittelemättä (joko ex ante tai ex post) kyseistä käsitettä tiukasti, vaan jättää tuomarin arvioitavaksi tapauskohtaisesti, onko kyseessä väliaikainen työhön lähettäminen.

4.8.2.4 Huolimatta aiemmin mainitun Rooman yleissopimusta koskevan muistion antamasta avusta sekä kansainvälisessä oikeusteoriassa ilmenneestä kompromissihakuisuudesta saattaisi olla aiheellista käyttää tilaisuutta hyväksi erityisen ratkaisun vakiinnuttamiseksi työskentelyyn laivoilla ja ilma-aluksissa, jotka säännöllisesti liikennöivät kansainvälisillä reiteillä, sekä öljyn- ja kaasunporauslautoilla. Kyseiset tapaukset voitaisiin ottaa 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan täydentävän kriteerin piiriin pitäen 6 artiklan 2 kohdan loppuosan poikkeuslauseke ennallaan.

4.8.2.4.1 Näin voitaisiin myös välttää houkutusta pitää kyseisiä kuljetusvälineitä jollakin tavoin alueiden ulkopuolisina ja soveltaa sen maan lakia, jonka lipun alla alus purjehtii, joka, kuten on yleisesti tiedossa, ei aina edusta läheisintä yhteyttä etenkään mukavuuslippulaivojen (pavillons de complaisance, flags of convenience, bandiere di compiacenza, convenienza tai ombra) tapauksessa.

4.8.2.4.2 Sen estämättä, mitä nykyisen 6 artiklan 1 kohdassa määrätään, sovelletaan sen toimipaikan sijaintivaltion lakia, joka on ottanut työntekijän työhön, jos työntekijä ei tavallisesti työskentele kyseisessä maassa tai jos hän työskentelee rekisteröimistä edellyttävässä kuljetusvälineessä, joka ei liikennöi kyseisessä maassa, tai avomerellä sijaitsevalla öljyn- tai kaasunporauslautalla tai alueella, joka ei ole minkään valtion hallinnassa, ellei tapaukseen sitä koskevat konkreettiset olosuhteet huomioiden liity läheisemmin jokin toinen laki.

4.8.2.5 Mitä tulee yleisiin työehtosopimuksiin, jotka ovat voimassa sellaisissa valtioissa, joita koskee jokin useita paikkoja käsittävä työsopimussuhde, kansainvälisen oikeusteorian mukaisesti — huolimatta keskustelusta, jota on käyty yleisten työsopimusten dogmaattisesta luonteesta — on syytä muistaa, että yleisten työsopimusten lausekkeita sovelletaan siinä tapauksessa, että ne katsotaan kansainvälisesti pakottaviksi säännöksiksi jonkin asiaankuuluvan lain — joko 6 artiklan (kun kyse on sopimuksesta lakiviittausta koskevassa maassa, lex loci laboris -laista tai sen toimipaikan sijaintivaltion laista, joka on ottanut työntekijän työhön) tai 7 artiklan — puitteissa.

4.8.2.6 Toisaalta tilaisuutta voitaisiin käyttää hyväksi sen täsmentämiseksi, tuleeko asetusta soveltaa kansainvälisiin työehtosopimuksiin. Kyseisten välineiden erityislaatuisuus sekä niiden vielä suhteellinen kehittymättömyys kansainvälisessä käytännössä, kuten myös käsitteellinen erimielisyys työehtosopimusten luonteesta ovat riittäviä perusteita asian harkitsemiseksi.

4.8.2.6.1 Itse asiassa työsopimusalan normatiivisten ratkaisujen lähentäminen on tarkoituksenmukaista tehdä yhteisön pyrkimysten puitteissa yhdenmukaistaa tai lähentää jäsenmaiden aineellisia lakeja. Näiden pyrkimysten tuloksena voidaan mahdollisesti laatia kansainvälisiä ja/tai yhteisöä koskevia työehtosopimuksia sekä määritellä niitä koskevat ehdot. Kyse on siis sellaisesta tavoitteesta ja tehtävästä, joka ei niinkään sijoitu lainvalintasääntöjen tiukasti määriteltyyn kenttään — joka kuuluu asetuksen piiriin — vaan ennemminkin aineellisen oikeuden lähentämisen kenttään.

4.9 Väliaikaiseen asumiseen kohdistuva esineoikeus ja timeshare-sopimus (ks. kohta 4.6)

4.9.1 Ongelma

Kun otetaan huomioon Bryssel I -asetuksen — joka ei enää viittaa yksinomaan irtaimeen omaisuuteen — 15 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännöksen sisällön laajennus ja kun kiinnitetään lisäksi huomiota kyseisen sopimuksen sisältöön ja tavallisesti asianosaisina olevien osapuolten asemaan, voidaan pohtia, tulisiko kuluttajasopimuksissa tarjotun suojan koskea myös kiinteän omaisuuden luovuttamiseen liittyviä tapauksia, erityisesti kun otetaan huomioon ehdotukset muuttaa täydentäviä kriteereitä kuluttajasopimuksiin sovellettavan lain määräämiseksi (kun turvaudutaan — nykyisen numeroinnin mukaan — 4 artiklan 3 ja 5 kohtaan).

4.9.2 Ehdotus

Komitea esittää laajennettavaksi 5 artiklan käsitejärjestelmää niin, että siinä viitataan kiinteään omaisuuteen. Sijaintipaikan lain säännöt pysyvät keskeisinä, etenkin suojaavat säännöt, jotka perustuvat yhteisön oikeuden saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä (sillä katsotaan, että mikäli 5 artikla muotoillaan uudelleen, kyseistä lakia on voitava jatkossakin soveltaa täydentävässä mielessä joko 4 artiklan 3 kohdan valossa tai 7 artiklan ja 9 artiklan 6 kohdan perusteella).

4.10 Kansainvälisesti pakottavat säännökset; ehdottoman ja välittömän toimeenpanon säännöt; määräykset, jotka voivat saattaa yhteisön direktiivejä osaksi kansallista lainsäädäntöä ja jotka edellyttävät soveltamista riippumatta niitä koskevan oikeusjärjestyksen soveltamisesta (29)

4.10.1 Ongelmia

Edellä mainittuihin käsitteisiin liittyy joukko monimutkaisia kysymyksiä, joista merkittävimpiä ovat seuraavat: 5, 6, 7 sekä 9 artiklan 6 kohdan ja 10 artiklan 2 kohdan määräysten yhteensovittaminen sekä erilaiset tavat, joilla tuomarin on arvioitava kyseisiä sääntöjä (harkintavalta 7 artiklan 1 kohdassa); vaikeudet määrittää 7 artiklan piiriin sisältyvät säännöt sekä tuomarin tähän kysymykseen liittyvä tehtävä; poikkeavuudet direktiivien saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä sekä ongelmat, jotka liittyvät siihen, että direktiivejä ei saateta osaksi kansallista lainsäädäntöä — nämä ovat kysymyksiä, jotka eivät näytä olevan ristiriidassa lainvalintasääntöihin liittyvän erityisalaan nähden, vaan ennemminkin yhdenmukaistamispyrkimysten suhteen — pakottavien säännösten tai ehdottoman ja välittömän toimeenpanon sääntöjen mahdollisesti asettamat esteet sisämarkkinoihin liittyvien tavoitteiden ja niille ominaisten vapauksien toteutumiselle; kansainvälisen yksityisoikeuden tavoitteita koskeva tarve sovittaa yhteen löydetyt ratkaisut tuomioiden yhdenmukaisuuden kanssa kansainvälisellä sekä yhteisön tasolla välttäen samanlaisten tilanteiden erilaista arvioimista etenkin yhteisön alueella.

4.10.2 Ehdotuksia

4.10.2.1 Komitea kehottaa korvaamaan nykyisen 3 artiklan 3 kohdan, joka koskee yhden ainoan valtion lainsäädännön piiriin kuuluvaa sopimusta (sillä linjaus tulee väistämättä säilymään silloinkin, kun nimenomaista sääntöä ei ole olemassa), koska lainvalintasäännöllä ei tule puuttua puhtaasti maan sisäiseen tilanteeseen. Osapuolten yhden ainoan valtion lainsäädännön piiriin kuuluvan sopimuksen puitteissa tekemä viittaus vieraan valtion lakiin ei voi koskaan estää soveltamasta sopimukseen sen oikeusjärjestelmän pakottavia säännöksiä, johon kaikki tilanteeseen vaikuttavat tekijät liittyvät.

4.10.2.1.1 Näin ollen kyseistä viittausta ei tule nähdä lainvalintaoikeuteen liittyvänä viittauksena (kollisionsrechtliche Verweisung), vaan se voi olla ainoastaan aineellista oikeutta koskeva viittaus tai liittyä pelkkään aineellisen oikeuden yhdistämiseen (materiellrechtliche Verweisung). Toisin sanoen kyse on kansallisen aineellisen oikeuden piiriin kuuluvasta tahdonautonomian ilmauksesta eikä osapuolten vapaasta lainvalintasäännöksen valinnasta, sillä osapuolet voivat päättää sovellettavasta laista ainoastaan ollessaan sopimuspuolia sellaisessa sopimuksessa, jolla on yhteyksiä useisiin valtioihin.

4.10.2.1.2 Edellä mainitun säännön poistamisesta syntyvälle paikalle — myös sääntöjärjestelmää kokonaisuudessaan ajatellen kyseinen kohta (3 artiklan 3 kohta) olisi tarkoituksenmukainen — voidaan sijoittaa sääntö, joka koskee sopimusalaltaan ”yhteisön sisäistä” sopimusta, johon — riippumatta siitä, tehdäänkö lakiviittaus kolmanteen valtioon — tulisi aina soveltaa yhteisön oikeuden kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevia tai pakottavia sääntöjä, jotka ovat voimassa täydentävästi sovellettavassa oikeusjärjestyksessä.

4.10.2.1.3 Komitea katsoo, että kyseisen rajoituksen tulisi päteä ainoastaan silloin, kun kaikki sopimukseen sisältyvät objektiiviset liitännät kytkevät sen jäsenvaltioihin. Kun otetaan kuitenkin erityisesti huomioon mahdollisuus tehdä lakiviittaus tai muuttaa lakiviittausta sovellettavasta laista sopimuksen solmimisen jälkeen, tulisi ehkä mainita kaikki sopimuksen liitännät yhteisön alueella lainvalinnasta päätettäessä eikä sopimusta solmittaessa, kuten vihreässä kirjassa on ehdotettu.

4.10.2.1.4 Tällä tavoin varmistetaan välittömästi se, että yhteisön johdetun oikeuden vähimmäistaso toteutuu siinä tapauksessa, että osapuolten ”yhteisön sisäistä” sopimusta koskee professio iuris.

4.10.2.2 On pohdittava, onko tarkoituksenmukaista tai soveliasta sisällyttää mukaan yleisluontoinen säännös, jossa säädetään yhteisön oikeuden kansalliseen lainsäädäntöön saattamisesta johtuvien pakottavien kuluttajansuojasäännösten soveltamisesta tapauksissa, joissa sopimus liittyy läheisesti jäsenvaltioon (tässä tapauksessa sovellettaisiin kyseisen jäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevia sääntöjä). Tästä esimerkkinä on Saksassa vuonna 2000 annettu laki.

4.10.2.2.1 Mahdollisesti kuitenkin 7 artiklan määräykset (jotka jättävät kaikissa tapauksissa tuomarille tiettyä harkintavaltaa) yhdessä yhteisön oikeuden ensisijaisuuden sekä 3 artiklan 3 kohdan ja 5 artiklan — vaikka siihen tehtäisiin korjauksia — (ks. yllä; mahdollistaa sen, että täydentävästi sovellettava laki on 4 artiklassa mainittu laki ainoastaan vähimmäissuojaa koskevalla varauksella) sekä 6 artiklan (jossa edellytetään tiettyjen oikeusjärjestelmien kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien sääntöjen soveltamista; tässä tarkoitetaan etenkin sellaista oikeusjärjestelmää, jota on sovellettava aineellisten sääntöjen perusteella, tai lähetetyn työntekijän vastaanottavan maan oikeusjärjestelmää) kanssa ovat riittäviä kyseistä soveltamista varten. (30).

4.10.2.3 Sen lisäksi mitä esitettiin 3 artiklan 3 kohdasta, on syytä todeta uudelleen, että erot direktiivien saattamisessa osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä sekä ongelma, joka johtuu siitä, että direktiivejä ei saateta osaksi kansallista lainsäädäntöä, ovat kysymyksiä, jotka eivät näytä liittyvän lainvalintasääntöjä koskevaan erityisalaan, vaan yhdenmukaistamispyrkimyksiin. Jäsenvaltioiden tehtävänä on varmistaa kansallisessa lainsäädännössään yhteisön oikeuden tavoitteiden toteutuminen direktiivien alaan kuuluvissa tapauksissa.

4.10.2.4 Huolimatta otsikon mahdollisesta epäselvyydestä sekä siitä, että se viittaa tietynlaiseen ”pakottavien säännösten” käsitteelliseen menneisyyteen, 7 artiklan sääntöjen määrittely olisi tarkoituksenmukaista säilyttää muodollisella tasolla. Tämä tarkoittaa sitä, että artiklassa tulisi viitata kyseisten sääntöjen soveltamisen välittömään luonteeseen riippumatta lainvalintasääntöihin perustuvasta sovellettavasta lainsäädännöstä sen sijaan, että ryhdyttäisiin aineellisen oikeuden näkökulmasta käsin tarkastelemaan kyseisten sääntöjen tarkoitusta tai sisältöä.

4.10.2.4.1 Itse asiassa 7 artiklan vaatimukset ovat yksi keino päätösten yhdenmukaistamiseksi. Lisäksi sen avulla edistetään tiettyjen, kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien yhteisön oikeuden säännösten soveltamista, sillä kyseisiä säännöksiä ei mahdollisesti sovellettaisi Rooman yleissopimuksen muiden määräysten johdosta (tai sen johdosta, että jonkin valtion oikeusjärjestelmässä kansalliseen lainsäädäntöön saattaminen on tehty puutteellisesti, mikä havaitaan jonkin lainvalintasäännön yhteydessä, tai edelleen sen johdosta, että kyseistä kansalliseen lainsäädäntöön saattamista ei ole toteutettu lainkaan), vaikkakaan jälkimmäisessä tapauksessa ei näytä olevan kyse artiklan normatiivisesta perustavoitteesta, sillä 7 artiklan 1 kohta on luonteeltaan ”universaali”.

4.10.2.5 Pakottavien säännösten tai kolmansien valtioiden ehdottomasti ja välittömästi sovellettavien säännösten osalta on pohdittava, kumpi keinoista on parempi: periaate tuomioiden yhdenmukaisuudesta kansainvälisellä tasolla, mihin kansainvälinen yksityisoikeus tähtää, vai yhdenmukaisuuden tavoite, joka on Rooman yleissopimuksen — ja tulevan asetuksen — perustana (31).

4.10.2.5.1 Komitea myöntää, että on parempi ottaa kyseiset kolmannen valtion oikeusjärjestelmään kuuluvat säännökset huomioon tai soveltaa niitä kansainvälisen yksityisoikeuden arvojen toteuttamiseksi. Se pitää riittävänä sitä, että tuomarille annetaan harkintavaltaa, kuten on asianlaita jo nykyään, kun arviointi kyseisen soveltamisen välttämättömyydestä tai kyseisestä huomioonottamisesta — sikäli kuin säännökset ovat kansainvälisen yksityisoikeuden tavoitteiden mukaisia — perustuu tapauksen olosuhteita sekä kyseisten kolmansien valtioiden oikeusjärjestysten sisältöä kokonaisuudessaan koskevaan yksityiskohtaiseen analyysiin (lisäksi nykyisessä tekstissä kehotetaan tuomaria ottamaan seikkaperäisesti huomioon kyseisiin sääntöihin turvautumatta jättämisen luonne, tarkoitus sekä siitä koituvat seuraukset, mikä on verrattavissa soveltamista tai huomioon ottamista koskeviin seurauksiin).

4.10.2.5.2 Tämä harkintavalta saattaa olla riittävä etenkin, kun otetaan huomioon, että varmuuteen ja ennustettavuuteen liittyviin riskeihin on myönnytty jo siinä vaiheessa, kun kyseisille säännöksille annettiin hyväksyntä. Noiden säännösten soveltamista tai huomioonottamista koskevien vaatimusten liiallinen täsmentäminen saattaisi osoittautua hyvin vaikeaksi tehtäväksi, jos se tehdään abstraktilla tasolla, mutta se saattaisi myös vaikuttaa tuomariin estäen häntä arvioimasta asianmukaisella tavalla oikeusvarmuuteen liittyviä vaatimuksia kunkin tapauksen kohdalla erikseen. Loppujen lopuksi kyseisenkaltaiset täsmennykset estäisivät siis säännösten perustavoitteiden toteutumisen.

4.10.2.6 Ottaen huomioon, että yhteisön oikeuden ensisijaisuus on jo vakiintunut, ja huolimatta sen ohjeellisesta arvosta olisi tarkasteltava sitä, onko tarpeetonta vakiinnuttaa kiistattomalla tavalla tapauksessa Arblade sovellettu lähestymistapa eli mahdollisuus sisällyttää 7 artiklaan muistutus siitä, että ehdottoman ja välittömän täytäntöönpanon pakottavien säännösten soveltaminen ei voi merkitä epäoikeutettua estettä liikkumisvapaudelle, josta säädetään primaarioikeudessa.

4.11 Sopimuksen muoto ja sähköinen kaupankäynti (vrt. kohta 4.6) (32)

4.11.1 Ongelma

Kun otetaan huomioon uusista viestintävälineistä aiheutuvat paikan määrittelyyn liittyvät ongelmat sekä tarve välttää uusia viestintävälineitä syrjivät toimet niiden hyödyllisyyden johdosta, herää kysymys siitä, tulisiko soveltaa yhtä ainoaa säännöstä riippumatta osapuolten sopimuksen solmimiseksi käyttämistä välineistä niin, että sopimusten muodollinen pätevyys säilyy.

4.11.2 Ehdotus

Muotoa koskevissa kysymyksissä lex causae -lain määrääminen voi riippua valinnasta lex contractus -lain — joka tarkoittaa sen paikan lakia, jossa osapuolet tapaavat ilmoittaessaan halustaan tehdä sopimus — ja osapuolten asuinpaikan lain välillä, jos mukaan lisätään viittaus 5 artiklaan, jonka mukaan 9 artiklan määräykset eivät estä soveltamasta 5 artiklassa säädettyjä suojaavia sääntöjä (toisin sanoen kuluttajan asuinpaikan lain suojaavia sääntöjä).

4.12 Oikeuskelpoisuus tai oikeustoimikelpoisuus ja oikeushenkilöt (11 artikla)

4.12.1 Ongelma

Oikeuskelpoisuuden tai oikeustoimikelpoisuuden osalta 11 artiklassa, jossa määrätään lex loci celebrationis -lain soveltamisesta (ei ole sovellettavissa inter absentes -tyyppisiin sopimuksiin), pyritään edistämään liiketoiminnan lainvoimaisuutta ja turvaamaan toisen sopimuspuolen luottamuksen suoja siinä tapauksessa, että toinen sopimuspuoli vaikuttaa oikeuskelpoiselta tai oikeustoimikelpoiselta. Kyseinen määräys perustuu ”kansallista etua koskevaan teoriaan”. Voidaan kuitenkin kysyä, onko kyseinen lähestymistapa sovellettavissa oikeushenkilöihin (mikä olisi ristiriidassa niiden oikeuskelpoisuuden tai oikeustoimikelpoisuuden kanssa mahdollisen erittelyperiaatteen kannalta sekä orgaaniseen edustukseen liittyvien seikkojen kanssa) ottaen huomioon, että Rooman yleissopimuksessa viitataan ainoastaan luonnollisiin henkilöihin (33).

4.12.2 Ehdotus

Mikäli aikomuksena on ottaa kysymykseen kantaa lainsäädännöllisessä mielessä, voitaisiin ajatella, että poikkeus ulotettaisiin oikeushenkilöihin selvyyden ja yhdenmukaisuuden vuoksi.

4.13 Saatavan siirto ja saatavan siirtyminen (34)

4.13.1 Käsitteellisten viitekehysten selkeyttämistä koskeva komparatiivinen näkökohta (esim. factoring): Voidaan pohtia, tuleeko mukaan sisällyttää selventäviä täsmennyksiä, jotka edistävät yhdenmukaistamisen tavoitetta ja joissa törmätään kansallisten lainsäädäntöjen eri vivahteisiin. Lisäksi on otettava huomioon näiden kahden määräyksen (12 ja 13 artikla) välinen läheisyys lainvalintaa koskevan näkemyksen osalta sekä näin ollen valittujen yhteyksien osalta, mistä käy ilmi se, että kyseiset suhteet käsittävät kolme osapuolta.

4.13.1.1 Koska kyse on nimenomaan pätevyyteen liittyvästä kysymyksestä, komitea katsoo, että asia on jätettävä tuomarin päätettäväksi etenkin, koska oikeusvarmuus ei näytä joutuvan kestämättömään vaaraan ottaen huomioon molempien lainvalintasääntöjen — jotka johtavat lopulta eri lakien distributiiviseen soveltamiseen — samankaltainen rakenne.

4.13.2 Kysymys saatavan siirtoon vetoamisesta kolmansia vastaan (joilla on mahdollisesti oikeuksia, jotka voidaan siirtää saatavan siirtäjälle / alkuperäiselle velkojalle): Ongelmana on se, pitäisikö asetuksessa mainita selvästi asian sääntelyyn parhaiten sopiva laki, kun otetaan huomioon oikeuspaikkaan kohdistuvaan keinotteluun (forum shopping) liittyvä uhka. Yhdenmukaistamistavoitteen perusteella on suositeltavaa yhtenäistää kysymykseen sovellettava sääntö, jolloin osapuolet luopuisivat mahdollisesta oikeuspaikkaan kohdistuvan keinottelun harjoittamisesta. Asianmukaista huomiota olisi kiinnitettävä varmuuden ja ennustettavuuden merkitykseen sekä riskeihin, jotka aiheutuvat turvautumisesta eri lakeihin. Sillä edellytyksellä, että ennustettavuus ei kärsi ja että kaikille kolmansille osapuolille, joilla on toistensa kanssa kilpailevia siirronsaajien vaateita saatavan siirtäjään nähden, taataan yhdenmukainen kohtelu, komitea katsoo tarkoituksenmukaiseksi soveltaa lakia siirretystä saatavasta.

4.13.3 Kysymys siirronsaajia koskevasta lainvalinnasta ja sen ratkaisemisesta: Edellisessä kohdassa esitetyt seikat pätevät mutatis mutandis myös tässä käsiteltävään kysymykseen. Komitea ehdottaa mahdollista turvautumista siirretyn saatavan lakiin siinä tapauksessa, että eri siirtosuhteita sääntelevät oikeusjärjestelmät ovat ristiriidassa keskenään (vaikkakin kyseisen lain ensisijaisuus saattaa johtaa siihen, että eri lakeja sovelletaan yhtäältä siirronsaajiin ja toisaalta kolmansiin, jotka pyrkivät esittämään vaateitaan saatavan siirtäjää / alkuperäistä velkojaa kohtaan, ks. edellinen kohta).

4.13.4 Ongelma, joka koskee saatavan siirtymistä silloin, kun se ei perustu velvoitteen täyttämiseen siirron saaneen velkojan osalta

4.13.4.1 Jo Rooman yleissopimusta koskevassa erittäin hyödyllisessä alkumuistiossa todettiin, että aikomuksena ei ole sulkea 13 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle sellaista saatavan siirtymistä, joka ei perustu velvoitteista riippumattomaan maksuun, vaan ennemminkin pelkkään ”lain tunnustamaan taloudelliseen etuun” (35), vaikka saatavan siirtymisestä voikin tällöin tulla ex lege.

4.13.4.2 Ehkä nyt olisi syytä korjata tekstiä sen täsmentämiseksi, että kyseisen mahdollisuuden on sovelluttava myös tähän sääntöön, ja osoittaa, mikä yhteys jää voimaan.

4.13.4.3 Lisäksi olisi asianmukaista täydentää sääntöä tarkentamalla myös, mitä lakia sovellettaisiin saatavan siirtymiseen siinä tapauksessa, että saatavan suorittaminen perustuu perusteltuun taloudelliseen etuun. Kyseeseen voisi tulla laki, jota sovellettaisiin siihen suhteeseen tai tilanteeseen, joka on kyseisen taloudellisen edun perustana. Tuomarille tulisi kuitenkin myöntää riittävässä määrin harkintavaltaa, joka varmistettaisiin esimerkiksi sisällyttämällä mukaan poikkeuslauseke.

4.14 Saatavien kuittaukseen sovellettava laki (36)

Mikäli katsotaan välttämättömäksi sisällyttää mukaan kuittausta koskeva lainvalintasääntö, tulisi määritellä leges contractuum -lakien yhtäaikainen soveltaminen samaan sopimukseen.

V YHTEENVETO VASTAUKSISTA KYSYMYKSIIN

5.1 Kuten edellä todettiin (kohta 1.14), huolimatta siitä, että käsillä olevassa lausunnossa on käsitelty muitakin aiheita, jotta komitea voisi antaa mahdollisimman kattavan panoksen komission esille tuomiin kysymyksiin, komitea esittää seuraavassa yhteenvedonomaisesti vastauksen kuhunkin komission esittämään kysymykseen.

5.2 Kysymys 1

5.2.1 ETSK:n jäsenten omilla paikkakunnillaan keräämien kokemusten perusteella on muodostunut yleinen käsitys siitä, että tuomarien tiedot Rooman yleissopimuksesta ovat yleisesti ottaen vähäisiä ja puhtaasti teoreettisia. Harvoilla tuomareilla — etenkin alemmissa tuomioistuimissa — on hyvät tiedot yleissopimuksen sisällöstä ja sen tarjoamista mahdollisuuksista.

5.2.2 Yleisellä tasolla tilanne on sama taloudellisten toimijoiden ja etenkin kuluttajien ja pk-yritysten kohdalla. Ainoastaan suuryrityksillä, lähinnä monikansallisilla yrityksillä, on juridistekniset välineet Rooman yleissopimuksen hyödyntämiseksi sopimusten — ja varsinkin vakiosopimusten — laadinnassa.

5.2.3 Omilla paikkakunnillaan hankkimiensa henkilökohtaisten kokemusten perusteella ETSK:n jäsenet ovat myös vakuuttuneita siitä, että kyseinen asiantila haittaa tavanomaisia sopimuspohjaisia neuvotteluita sekä lisää ristiriitoja rajatylittävissä liiketoimissa.

5.3 Kysymys 2

Vastaus kysymykseen on esitetty yksityiskohtaisesti tämän lausunnon kohdissa 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 1.8, 1.9 ja 1.10.

5.4 Kysymys 3

Kuten käy ilmi useista komitean lausunnoista, joihin on viitattu tässä lausunnossa, komitea on jo pitkään tähdentänyt säännösten moninaisuudesta ja hajanaisuudesta johtuvia haittoja, jotka vaikuttavat yhteisön eri säädöksissä sovellettavaan lakiin. Komitea on korostanut pitävänsä tarkoituksenmukaisena järjestää kyseiset säännökset johdonmukaisella ja yhdenmukaisella tavalla yhden ainoan alaa koskevan yhteisön säädöksen piiriin.

5.5 Kysymys 4

5.5.1 ETSK suhtautuu myönteisesti komission vihreän kirjan kohdassa 3.1.2.2 tekemän ehdotuksen mukaisen lausekkeen sisällyttämiseen erityisesti siitä syystä, että sen avulla voidaan välttää tahdonautonomian väärinkäyttö keinona estää soveltamasta säännöksiä, jotka paremmin suojaavat tiettyjen heikompien sopimuspuolien oikeuksia.

5.5.2 Vastaus käy ilmi lausunnon kohdasta 4.10.2.1. Siinä ehdotetaan muutosta vihreässä kirjassa ehdotettuun sanamuotoon, sillä kyse on kansalliseen oikeuteen kuuluvista säännöistä, vaikka ne perustuvatkin yhteisön lainsäädäntöön.

5.6 Kysymys 5

Mitä tulee kansainvälisiin yleissopimuksiin, joiden osapuolia jäsenvaltiot ovat ja jotka sisältävät lainvalintasääntöjä, komitea katsoo, että yhteisön säädöksistä poikkeavien lainvalintasääntöjen soveltamisesta erityisissä tilanteissa aiheutuvat haitat ovat kyseisten sopimusten irtisanoutumisesta koituvia haittoja vähäisemmät. Rooman yleissopimuksen 21 artiklan ensimmäisessä osassa esitetty linjaus olisi näin ollen säilytettävä. Kun otetaan huomioon yhteisön oikeuden ensisijaisuus, mahdollinen tuleva liittyminen lainvalintasäännökset yhdenmukaistaviin sopimuksiin — joko olemassa oleviin tai myöhemmin solmittaviin — tulisi toteuttaa vain siinä tapauksessa, että kyseisillä sopimuksilla ei ole vaikutuksia asetuksen tavoitteeseen. Näin ollen asetuksen ei tule vaikeuttaa mahdollisuutta liittyä yhdenmukaista aineellista oikeutta koskeviin sopimuksiin, mutta se ei myöskään näytä estävän jäsenvaltioita liittymästä sopimuksiin, jotka ulottavat asetuksen normatiiviset linjaukset muihin, Euroopan unioniin kuulumattomiin valtioihin.

5.7 Kysymys 6

Seikkaperäinen vastaus kysymykseen on annettu kohdassa 4.5.3.

5.8 Kysymys 7

ETSK katsoo, että Rooman yleissopimuksen tarjoama ratkaisu ei ole yksittäisten vakuutettujen tai vakuutuksen ottajien etujen kannalta paras heidän oikeuksiensa turvaamiseksi. Yksittäisellä vakuutetulla tai vakuutuksen ottajalla on oltava kuluttajaan rinnastettava asema riippumatta siitä, onko vakuutuksenantaja sijoittautunut yhteisön alueelle. Toisaalta on yleisesti tiedossa, että tietyissä vakuutuksia koskevissa direktiiveissä on säännöksiä, joilla on vaikutuksia sovellettavaan lakiin (ks. direktiivit 88/357/ETY, annettu 22 päivänä heinäkuuta 1988; 90/618/ETY, annettu 8 päivänä marraskuuta 1990 ja 2002/83/EY, annettu 5 päivänä marraskuuta 2002). Yhdenmukaistamista koskevan tavoitteen johdosta olisi kuitenkin tarkasteltava mahdollisuutta sisällyttää kaikki vakuutussopimukset asetuksen piiriin hyväksymällä erityinen lainvalintasääntö, joka kattaisi aihetta koskevat keskeiset linjaukset.

5.9 Kysymys 8

Yksityiskohtainen vastaus kysymykseen on annettu kohdissa 4.5.1 ja 4.5.2.

5.10 Kysymys 9

Vastaus kysymykseen on esitetty perusteluineen kohdassa 4.5. Komission esittämät vaihtoehdot eivät ole toisiaan poissulkevia, vaan täysin yhteensopivia ja toisiaan täydentäviä. On kuitenkin syytä hyväksyä se, että tuomarin tehtävänä on tapauskohtaisesti päättää esitettyjen tosiasioiden ja todisteiden perusteella, onko kyseessä implisiittinen lainvalinta.

5.11 Kysymys 10

Vastaus kysymykseen on annettu kohdassa 4.6.1.

5.12 Kysymys 11

Vastaus kysymykseen on esitetty perusteluineen kohdassa 4.6.3.

5.13 Kysymys 12

Vastaukset esitettyihin ja muihin asiaan liittyviin kysymyksiin on annettu kohdassa 4.7.

5.14 Kysymys 13

Vastaus on esitetty seikkaperäisesti ja perusteluineen kohdassa 4.10.

5.15 Kysymys 14

Vastaus on annettu kohdassa 4.8.

5.16 Kysymys 15

Vastaus on annettu kohdassa 4.8.

5.17 Kysymys 16

Vastaus on esitetty kattavasti kohdassa 4.10.

5.18 Kysymys 17

Vastaus on esitetty kohdassa 4.11.

5.19 Kysymys 18

Vastaus on esitetty perusteluineen kohdassa 4.13.

5.20 Kysymys 19

Vastaus on esitetty kohdassa 4.13.

5.21 Kysymys 20

Vastaus on esitetty kohdassa 4.14.

5.22 Edellä mainittujen kysymysten lisäksi lausunnossa on käsitelty muita aiheita, jotka eivät erikseen sisälly kyselylomakkeeseen ja jotka liittyvät etenkin Rooman yleissopimuksen rakenteeseen (kohdat 4.2.2 ja 4.2.3), sopimuspuolten jälkikäteen sovellettavasta laista tekemän lakiviittauksen aiheuttamiin vaikutuksiin (kohta 4.5.5), tavarankuljetussopimuksiin (kohta 4.6.4.2) sekä oikeushenkilöiden oikeuskelpoisuuteen tai oikeustoimikelpoisuuteen sovellettavaan lakiin (4.12.2).

VI PÄÄTELMÄT JA SUOSITUKSET

6.1 Komitea suhtautuu myönteisesti vihreän kirjan kahteen merkittävään tavoitteeseen eli Rooman yleissopimuksen muuntamiseen yhteisön säädökseksi ja sen tekstin uudistamiseen. Ottaen huomioon aiheeseen liittyvät ongelmat komitea kehottaa ryhtymään toimeen viipymättä.

6.2 Komitea katsoo, että yhteisön juridisena välineenä olisi käytettävä asetusta, ja on samaa mieltä siitä, että oikeusperustan muodostavat perustamissopimuksen 61 artiklan c alakohta ja 65 artiklan b alakohta, kuten komissio on esittänyt.

6.3 Komitea vahvistaa olennaisilta osin Rooman yleissopimuksen perusperiaatteet ja katsoo, että ne on säilytettävä asetuksen perustana.

6.4 Yksityiskohtaisissa ehdotuksissaan komitean lähtökohtana on ollut tarve ajantasaistaa Rooman yleissopimuksen määräyksiä yhteisön sisäisten kaupallisten toimien kehittymisen ja uusien, etenkin etämyyntiä koskevien sopimusmuotojen johdosta sekä ratkaista useita tulkintaan liittyviä kysymyksiä, joita oikeusoppineet ja tuomioistuimet ovat tuoneet esille Rooman yleissopimuksen voimassaoloaikana.

6.5 Laatimassaan lausunnossa sekä vastauksissaan 20:een komission esittämään kysymykseen ja oma-aloitteisesti antamissaan vastauksissa komitea on pyrkinyt esittämään ratkaisuja, jotka säilyttävät asianomaisten osapuolten etujen tasapainon ja noudattavat jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien yhteisenä perintönä pidettyjä oikeusperiaatteita.

6.6 Komitea on kuitenkin tietoinen siitä, että se ei ole käsitellyt aihetta läpikotaisin, ja kehottaa sen johdosta komissiota myöhemmin esitettävää lopullista asiakirjaa laatiessaan ottamaan huomioon kaikki sille osoitetut vastaukset ja ehdotukset, jotka se saa vihreään kirjaan sisältyvän erittäin myönteisen aloitteensa puitteissa.

Bryssel 29. tammikuuta 2004 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Roger BRIESCH

(1) Ks. vihreän kirjan kysymys 2.

(2) Ks. erityisesti lausunnot aiheesta ”Neuvoston asetus tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla” (EYVL C 117, 26.4.2000), aiheesta ”Saksan liittotasavallan aloite neuvoston asetuksen antamiseksi todisteiden vastaanottamista koskevasta jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa” (EYVL C 139, 11.5.2001), aiheesta ”Ehdotus: Neuvoston päätös siviili- ja kauppaoikeutta koskevan Euroopan oikeudellisen verkoston perustamisesta” (EYVL C 139, 11.5.2001) aiheesta ”Ehdotus neuvoston asetukseksi oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa” (EYVL C 368, 20.12.1999), aiheesta ”Ehdotus asetukseksi eurooppalaisen täytäntöönpanomääräyksen käyttöönotosta” (EYVL C 85, 8.4.2003), aiheesta ”Komission kertomus kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY soveltamisesta” (EYVL C 116, 20.4.2001), aiheesta ”Vihreä kirja eurooppalaisesta maksusuoritusmääräyksestä ja toimenpiteistä vähäisiä vaateita koskevien oikeudenkäyntien yksinkertaistamiseksi ja nopeuttamiseksi” (KOM(2002) 746 lopullinen) EYVL C 220/2 — 16.9.2003.

(3) EYVL C 19, 23.1.1999.

(4) EYVL C 117, 26.4.2000.

(5) EYVL C 241, 7.10.2002.

(6) Etenkin kansainvälistä yksityisoikeutta käsittelevän eurooppalaisen ryhmän (Groupement européen de Droit International privén) laatimat asiakirjat (http://www.drt.ucl.ac.be/gedip).

(7) Etenkin asetus (EY) N:o 1346, 1347 ja 1348/2000, annettu 29 päivänä toukokuuta 2000, maksukyvyttömyysmenettelyistä, tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa sekä oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (EYVL L 160, 30.6.2000), asetus (EY) N:o 1206/2001, annettu 28 päivänä toukokuuta 2001, todisteiden vastaanottamisesta siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa (EYVL L 174, 27.6.2001), ehdotus neuvoston asetukseksi eurooppalaisen täytäntöönpanomääräyksen käyttöönotosta (KOM(2002) 159 lopullinen), vihreä kirja vaihtoehtoisista riidanratkaisumenettelyistä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa (KOM (2002) 196 lopullinen, 19.4.2002), vihreä kirja tuotevastuusta (KOM(1999) 396 lopullinen, 28.7.1999), direktiivi 2000/35/EY, annettu 29 päivänä kesäkuuta 2000, kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta (EYVL L 200, 8.8.2000), direktiivi 2002/65/EY, annettu 23 päivänä syyskuuta 2002, kuluttajille tarkoitettujen rahoituspalvelujen etämyynnistä (EYVL L 271, 9.10.2002), direktiivi 1999/44/EY, annettu 25 päivänä toukokuuta 1999, kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista (EYVL L 171, 7.7.1999), direktiivi 97/7/EY, annettu 20 päivänä toukokuuta 1997, kuluttajansuojasta etäsopimuksissa (EYVL L 144, 4.6.1997), komission tiedonanto yhteisön säännöstön kodifioinnista, (KOM(2001) 645 lopullinen), päätös 2003/48/YOS, tehty 19 päivänä joulukuuta 2002, poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä terrorismin torjumiseksi (EUVL L 16, 22.1.2003), direktiivi 2002/8/EY, annettu 27 päivänä tammikuuta 2003, oikeussuojakeinoista rajat ylittävissä riita-asioissa (EUVL L 26, 31.1.2003) ja direktiivi 98/27/EY, annettu 19 päivänä toukokuuta 1998, kieltokanteista (EYVL L 166, 11.6.1998).

(8) Ks. Toimintasuunnitelma Euroopan sopimusoikeuden yhtenäistämiseksi, komission tiedonanto KOM(2003) 68 lopullinen, 12.2.2003.

(9) Ks. asiakirja KOM(2003) 427 lopullinen, 22.7.2003 — http: //europe.eu.int./comm/dgs/justice_home/index_fr.htm.

(10) Kansainvälisen yksityisoikeuden muotosidonnaisuus on eduksi yhdenmukaistamista koskeville pyrkimyksille, sillä sen säännöstö on usein riippumaton kunkin kansallisen yhteisön erityisolosuhteista. Tämä koskee vielä suuremmassa määrin sopimusalaa, jossa asianosaisten näkemykset ovat maantieteellisestä sijainnista riippumatta yleensä yhdenmukaisia. Tämä ei estä sitä, että tiettyjä normatiitivis-aineellisia tavoitteita ei saavuteta, mutta myös niiden osalta yhteisössä on laajalle levinnyt yksimielisyys. Tarkastelua edellyttää edelleen se, ovatko nykyiset säädökset tarkoituksenmukaisia toivottujen konkreettisten tulosten — kuten heikompana pidetyn sopimuspuolen suojan — osalta. Tämän kysymyksen osalta äskettäin esitetyt näkökannat Bryssel I -asetuksesta voivat myös olla hyödyksi tietyin tarpeellisin muutoksin.

(11) Vähentämällä ilmiötä, jossa oikeuspaikan valinta perustuu kunkin maan kansainvälisen yksityisoikeuden säännöstön mukaan sovellettavaan lakiin, lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen edistäisi lisäksi pyrkimyksiä kansainvälisen oikeusjärjestyksen soveltamista koskevien säädösten yhdenmukaistamiseen. Tilanteessa, jossa useat vaihtoehtoiset oikeuspaikat olisivat kantajalle mahdollisia, oikeuspaikan valinnalla kanteen nostamiseksi ei näin olisi enää merkitystä ainakaan sovellettavan lainsäädännön osalta, mikä lisäisi markkinoiden yhtenäisyyttä ja edistäisi liiketoimintaa yhtenäismarkkinoilla. Tämä on yksi lisäperuste ehdottaa yhdenmukaisuutta kansainvälisen yksityisoikeuden kahden ristiriidassa olevan haaran välille siitä huolimatta, että myönnettäisiinkin niihin liittyvien arvojen ja tavoitteiden erilaisuus ottaen huomioon, että ne suuntautuvat erilaisiin ongelmiin ja synnyttävät erilaisia normatiivisia kysymyksiä. Tutkinnan vireillepanopaikan toisarvoisuudella on aina kannustava vaikutus ihmisten ja intressien liikkumiseen ja sijoittautumiseen eri paikkoihin. Toisin sanoen se edistää aitoa, todellisiin tarpeisiin perustuvaa liikkuvuutta yhteismarkkinoilla pakottamatta siihen vain siitä syystä, että tietyssä maassa sovellettava lainsäädäntö olisi toisen maan lainsäädäntöä edullisempi.

Ks. M. Giuliano ja P. Lagarde (Report on the Convention on the law applicable to contractual obligations, EYVL C 282, 31.10.1980, s. 4), jotka painottavat sitä, kuinka sopimussuhteita koskevien lainvalintasääntöjen yhdenmukaistaminen olisi ”tuomioistuimen toimivaltaa ja tuomioistuimien päätösten täytäntöönpanoa koskevan yleissopimuksen luonnollinen jatke” sekä lisäksi M. Giuliano (Osservazioni introduttive teoksessa Verso una disciplina comunitaria della legge applicabile ai contratti, Padova, 1983 s. XXI), joka korostaa sitä, kuinka Rooman yleissopimus olisi vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen ”luonnollinen täydennys”, ”sillä se estäisi asianosaiselle edullisimman oikeuspaikan etsimisen, johon edellinen yleissopimus jätti tietyssä määrin mahdollisuuden sopimusasioissa”.

(12) Ks. M.Giuliano, ja P.Lagarde, op cit, s. 4 ja seur. sekä M. Giuliano, op cit, loc cit, jonka mukaan Rooman yleissopimuksen tulisi ”olla yhteisen oikeudellisen alueen eräänlainen ”jäsenkortti”, jonka tarkoituksena olisi varmistaa yhteisön alueella toimiville luonnollisille ja oikeushenkilöille entistä parempi oikeusvarmuus sopimussuhteissa sekä yhteisön sisällä että sen ulkopuolella ja helpottaa näin yhteismarkkinoiden toimintaa”.

(13) Tämä on mahdollisesti eduksi lainvalintasääntöihin sisältyville tavoitteille, esim. tiettyjen ihmisryhmien suojelussa, sillä myös silloin, kun turvataan vähimmäissuojan taso toimeenpanemalla kansallista tai yhteisön lainsäädäntöpolitiikkaa, tarkoituksena ei ole väheksyä lainvalintaan sisältyvää merkitystä. Kyseisen valinnan on perustuttava kummankin osapuolen autonomiaan.

(14) Tietyillä aloilla yhdenmukaistamista on toteutettu jo pitkään ja menestyksekkäästi, mutta sen osittaisuus edellyttää yhdenmukaistamista lainvalintatilanteissa. Ks. sopimusoikeuden aineellisten sääntöjen yhdenmukaistamisesta ja yhtenäistämisestä komission toimintasuunnitelma, johon on viitattu alaviitteessä nro 8, sekä talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Euroopan sopimusoikeudesta”, EYVL C 241, 7.10.2002.

(15) Tarkastelussa on otettu huomioon Groupement européen de Droit International privén käymien pitkien ja syvällisten keskustelujen tuloksena syntyneet tarkoituksenmukaiset muutosehdotukset. Myös sen muut esitykset on usein otettu huomioon.

(16) Ks. vihreään kirjan kysymys 7.

(17) Asia käsitellään muun muassa vihreän kirjan kysymyksissä 8 ja 9.

(18) On selvää, että tämä ei estä viittaamasta kyseisenkaltaisiin säädöskokonaisuuksiin, joiden näin katsottaisiin — tosin lex contractus -laista riippuen — sisältyvän sopimukseen, etenkin kun jotkut kyseisistä säännöistä ovat voimassa tietyissä valtioissa. Kansainväliselle kaupalle ei näytä aiheutuvan merkittävää haittaa siitä, että kyseisenkaltaisiin aineellisten säädösten kokonaisuuksiin vedotaan samalla kun sovelletaan kansallisia lainvalintasääntöjä, vaan se voi olla keino oikeusvarmuuden lisäämiseksi (vaikka valtiot voivatkin sallia osapuolille huomattavia vapauksia tältä osin ja vaikka onkin olemassa mahdollisuus soveltaa sopimukseen yhtä aikaa useamman valtion lakia [dépeçage] tietyissä rajoissa). Itse asiassa vaikka kyseisenkaltainen lakiviittaus sallittaisiinkin, valtiot voisivat estää joidenkin tällaisten kansainvälisten sääntöjen soveltamisen laatimalla ehdottoman ja välittömän täytäntöönpanon sääntöjä.

(19) Tällaisten tapausten osalta on jo esitetty, että myös Rooman yleissopimuksen nykyisen version perusteella olisi hyväksyttävä mahdollisuus lakiviittaukseen, joka koskee kansainvälisen yleissopimuksen sääntökokonaisuutta, vaikka oikeuspaikan valtio ei kuuluisikaan kyseiseen yleissopimukseen, sillä edellytyksellä, että kyseisessä yleissopimuksessa on säädetty tämänkaltaisesta valinnanvapaudesta.

(20) Tältä kannalta katsottuna kyse olisi ainoastaan selvennyksestä, vaikka kyseinen kohta voikin olla ristiriitainen. Kyseessä on päätelmä, jonka suhteen Rooman yleissopimuksen tavoitteet eivät ole vastakkaisia, vaan joka päinvastoin on sopimuksen kanssa sopusoinnussa. Näin ollen valinnanvapauden (electio iuris) perustuminen suoraan johonkin yleissopimukseen olisi rinnastettavissa epäsuoraan lakiviittaukseen eli sellaisen kansallisen lainsäädännön (selkeästi ilmaistuun tai implisiittiseen) valintaan, joka sallii tämänkaltaisen lakiviittauksen kansainvälisen yleissopimuksen oikeusjärjestelmään. Periaatteessa kyse on tällöin yleissopimukseen liittyneen valtion laista silloin, kun kyseisessä yleissopimuksessa sallitaan selkeästi osapuolten soveltaa kyseistä lakia valintalauseketta käyttämällä (professio iuris) (ks. vuoden 1968 Haag—Visby -sääntöihin sekä vuoden 1978 Hampurin yleissopimukseen liittyvät tapaukset, jotka koskevat tavarankuljetusta meriteitse).

Juuri Rooman yleissopimuksen tavoitteet sekä kansainväliseen yksityisoikeuteen sisältyvät arvot johtavat kyseiseen päätelmään. Rooman yleissopimus kannustaa sopimuspuolten tahdon säntilliseen kunnioittamiseen, ja toisaalta on kiistämätöntä, että sopimuspuolten kansainväliseen järjestelmään tekemän lainvalintaa koskevan lakiviittauksen hyväksyminen (edellyttäen, että osapuolten aito hyväksyminen on varmistettu) on aina paras keino turvata oikeusvarmuus ja ennustettavuus eli suojella hyväksyntänsä antaneiden sopimuspuolten luottamusta ja sopimussisältöä ottaen huomioon kyseessä olevan kansainvälisen yleissopimuksen säännöt. Tämä lähestymistapa estäisi lisäksi tehokkaasti forum shopping-ilmiötä.

Kyseinen ratkaisu saattaisi myös edistää säännöstön yhdenmukaistamista kansainvälisellä tasolla etenkin tapauksissa, joissa tarkistetusta yleissopimuksesta on olemassa useita eri versioita, joista osapuolet eivät pääse yksimielisyyteen. Ellei oikeuspaikka ole tässä tapauksessa velvollinen soveltamaan kyseessä olevan yleissopimuksen aikaisempaa versiota, oikeuspaikka voi, otettuaan huomioon tapaukseen liittyvät objektiiviset näkökohdat, suostua soveltamaan eri versiota kuin sitä, mihin se on sitoutunut, nimenomaan sen vuoksi, että se on osapuolten valitsema ja että osapuolet olisivat voineet valita sellaisen uuteen versioon sitoutuneen valtion lainsäädännön, joka on jo säätänyt version sovellettavuudesta osapuolten ilmaiseman tahdon mukaisesti.

Osapuolten tekemä viittaus sellaiseen yleissopimukseen, jossa tahdonautonomian ei katsota muodostavan edellytystä yleissopimuksen soveltamiselle, voidaan aina ymmärtää aineellisena viittauksena, toisin sanoen kansainvälisen järjestelmän säännösten sisällyttämisenä sopimukseen.

(21) Ks. vihreän kirjan kysymys 10.

(22) Ibidem.

(23) Ks. vihreän kirjan kysymys 11.

(24) Ks. vihreän kirjan kysymys 12.

(25) Tämä koskee erityisesti tahdonautonomian periaatetta, sillä osapuolten välillä ei ole todellista tasavertaisuutta etenkään niin sanotuissa ”vakiosopimuksissa”. Se pätee myös 4 artiklan 2 kohdan yleiseen olettamukseen sikäli kuin suurimmassa osassa tapauksista siinä viitataan elinkeinonharjoittajan lakiin. Lisäksi se koskee 7 artiklan tiukkaa tulkintaa, jonka mukaan kuluttajansuojasääntöjä ei katsota kansainvälisesti pakottaviksi säännöksiksi.

(26) Kesäkuun 27. päivänä 2000 annettu laki, Bundesgesetzblatt, a.2000, osa I, nro 28, 29. kesäkuuta 2000.

(27) Ks. vihreän kirjan kysymykset 14 ja 15.

(28) Mainittakoon, että komitea tulee lähiaikoina laatimaan lausunnon komission tiedonannosta, joka koskee direktiivin 96/71/EY täytäntöönpanoa (KOM(2003) 458 lopullinen, 25.7.2003).

(29) Ks. vihreän kirjan kysymykset 13 ja 16.

(30) Tässä tapauksessa on mahdollista, että sääntöjä, jotka liittyvät kiinteän omaisuuden sijaintia koskevan lain kansalliseen lainsäädäntöön saattamiseen, ei sovelleta — ei tosin välttämättä 7 artiklan valossa — silloin, kun timesharing-sopimusta varten on valittu kolmannen valtion lainsäädäntö, ja tällöinkin ainoastaan siinä tapauksessa, kun kuluttaja ei asu jossakin jäsenvaltiossa. Kun kuluttaja asuu jossakin jäsenvaltiossa, asuinpaikan lain vähimmäissuojaa voitaisiin soveltaa, mikäli 5 artiklassa otettaisiin huomioon myös kiinteää omaisuutta koskevat kuluttajasopimukset.

Mikäli menetellään edellä mainitun mukaisesti, on täsmennettävä, mitä läheisellä liittymisellä tarkoitetaan kuluttajansuojasääntöjä koskevissa eri direktiiveissä, joissa yleensä säädetään, että valtioiden on varmistettava alueellaan kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien sääntöjen täytäntöönpano siinä tapauksessa, että sopimus liittyy läheisesti johonkin jäsenvaltioon siitä huolimatta, että muiden oikeusjärjestelmien tiettyjen pakottavien säännösten soveltamien olisi edelleen mahdollista 7 artiklan puitteissa (Lisäksi on syytä huomata, että myös johdetun oikeuden mukaan sellainen läheinen yhteys, jonka nojalla kansalliseen lainsäädäntöön saattamiseen perustuvia suojaavia säännöksiä voitaisiin soveltaa, on aina tuomarin päätettävissä sen mukaan, miten direktiivit on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Toisin sanoen olisi tiedettävä, ovatko kansalliset lainsäätäjät täsmentäneet kyseisen käsitteen vai eivät kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskevien ehdottoman ja välittömän toimeenpanon sääntöjen soveltamiseksi.).

(31) Yhtäältä on syytä myöntää, että 7 artiklan 1 kohdan määräys — vaikkakin se voisi mahdollisesti olla keino turvautua yhteisön oikeuden kansalliseen lainsäädäntöön saattamista koskeviin pakottaviin säännöksiin (sillä edellytyksellä, että ne täyttävät asetetut vaatimukset) — ei arvoperustaltaan tai lähtökohdaltaan perustu tavoitteeseen kiinnittää huomiota muiden valtioiden (joko jäsenvaltioiden tai kolmansien valtioiden) lainsäädäntöpolitiikkoihin tai haluun tarkastella lainsäädännöllisiä keinoja, joilla kolmansien valtioiden oikeusjärjestelmissä (toisin sanoen muut kuin lex fori tai lex causae) toteutetaan tiettyjä valtion taloudellis-yhteiskunnalliseen järjestäytymiseen liittyviä käsitteitä. Kyseisen määräyksen tavoite on löydettävissä kansainvälisen yksityisoikeuden lainsäädännöllisistä päämääristä. Ne ovat perustana kyseisten sääntöjen — joihin ei turvauduttaisi lainvalintasääntöä tavallisesti sovellettaessa — huomioonottamiselle ja soveltamiselle. Näin ollen vaikuttaa siltä, että kyseisen määräyksen avulla pyritään yhdenmukaistamaan tiettyjen monta paikkaa käsittävien juridisten tilanteiden arvioiminen ottamalla samalla huomioon osapuolten perusteltu luottamus, sillä tarkasteltavana olevat säännöt kuuluvat sellaisen oikeusjärjestyksen piiriin, joka liittyy läheisesti kyseessä olevaan tapaukseen. Pyrkimyksenä on siis estää se, että oikeuspaikan päätös poikkeaisi muualla annetusta päätöksestä, sekä välttää myös forum shopping -ilmiötä (sekä mahdollisesti estää esimerkiksi se, että annettu päätös olisi tunnustamisen tai täytäntöönpanon yhteydessä ristiriidassa kolmannen valtion oikeusjärjestyksen varauksen kanssa, sillä kyse on säännöistä, jotka voivat koskea kyseisen valtion kansainvälisen oikeusjärjestyksen perusteiden alaa. Tässä mielessä lienee siis tarkoituksenmukaista myöntää, että oikeuspaikan tuomarille eniten huolenaihetta antavat säännöt ovat nimenomaan yleistä etua ajavat säännöt siitä huolimatta, että jatkossakin kannatettaisiin 7 artiklan säännösten ei-aineellista määrittelyä).

Toisaalta kyseisten sääntöjen käyttäminen voi aina muodostaa esteen oikeusvarmuudelle puhumattakaan (perustellusti) käytännössä mahdollisesti ilmenevistä täytäntöönpanoon liittyvistä ongelmista etenkin, jos tapaukseen liittyy muihin oikeusjärjestyksiin perustuvia sääntöjä.

(32) Ks. vihreän kirjan kysymys 17.

(33) Nykyisen tekstin perusteella on mahdollista tehdä kolme tulkintaa. Yhtäältä viittaus luonnollisiin henkilöihin voidaan ymmärtää yksinomaiseksi niin, että siinä estetään vastaavanlainen soveltaminen oikeushenkilöihin. Toisaalta voitaneen puolustaa säännön yhdenmukaista soveltamista myös oikeushenkilöihin. Kun otetaan lopuksi huomioon varovaisuus, jota on noudatettava minkä tahansa kansainvälisen välineen — johon kohdistuvat suvereeniset pyrkimykset ja valtioiden harjoittamat politiikat — säännösten yhdenmukaisessa soveltamisessa, jotta kansainvälisesti hyväksytylle kompromissille ja tavoitellulle yhdenmukaistamistasolle ei koituisi vahinkoa, ja kun otetaan huomioon ”kansallista intressiä koskevan teorian” osalta ilmenneet erimielisyydet sekä kiinnitetään huomiota siihen, että Rooman yleissopimuksella ei ole pyritty sääntelemään oikeusasemaan tai oikeuskelpoisuuteen liittyvää kysymystä eikä oikeushenkilöihin liittyviä seikkoja, voitaisiin päätellä, että Rooman yleissopimuksessa on pyritty käsittelemään oikeuskelpoisuutta tai oikeustoimikelpoisuutta koskevaa aihetta ainoastaan rajallisesti ja että sopimusvaltioiden yksimielisyys yhdenmukaistamisesta ei ole ulottunut tätä pidemmälle ja että näin ollen mitkä tahansa oikeuskelpoisuutta tai oikeustoimikelpoisuutta koskevat näkökohdat, jotka menevät 11 artiklan määräyksiä pidemmälle, kuuluvat sopimusvaltioille. Kukin valtio päättäisi näin siitä, ulottaako se kyseisen määräyksen oikeushenkilöihin vai ei, juuri siitä syystä, että tätä kysymystä ei ole onnistuttu yhdenmukaistamaan.

(34) Ks. vihreän kirjan kysymykset 18 ja 19.

(35) Ks. M. Giuliano ja P. Lagarde (op cit) s. 32.

(36) Ks. vihreän kirjan kysymys 20.