KOMISSION TIEDONANTO

Soveltamisohjeet: Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2019/515 toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2021/C 100/02)

SISÄLLYSLUETTELO

1. JOHDANTO 18

2. ASETUKSEN SOVELTAMISALA (ASETUKSEN 2 ARTIKLA) 18

2.1. Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyt tavarat. 19

2.1.1. Tavarat 19

2.1.2. Laillisesti kaupan pitäminen toisessa jäsenvaltiossa 19

2.1.2. Asetuksen mukaiset ”hallinnolliset päätökset” 19

2.2.1. Mikä on hallinnollinen päätös? 19

2.2.2. Ensimmäinen edellytys: kansalliset tekniset määräykset – hallinnollisen päätöksen perusta 20

2.2.3. Toinen edellytys: hallinnollisen päätöksen välitön tai välillinen vaikutus on kohdejäsenvaltion markkinoille pääsyn rajoittaminen tai epääminen 21

2.2.4. Kansalliset tekniset määräykset ja ennakkolupamenettelyt 22

2.2.5. Tapauksia, joissa asetusta (EU) 2019/515 ei sovelleta 23

3. MITEN VASTAVUOROINEN TUNNUSTAMINEN TOIMII ASETUKSEN MUKAISESTI? 23

3.1. Tavaroiden laillinen kaupan pitäminen alkuperäjäsenvaltiossa 23

3.2. Tavaroiden myyminen toisessa jäsenvaltiossa 23

3.3. Arviointia koskevat tiedot 23

3.4. Vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus (asetuksen 4 artikla) 23

3.4.1. Ilmoituksen sisältö ja rakenne 25

3.4.2. Ilmoituksen kieli 26

3.4.3. Kuka voi laatia ilmoituksen?. 26

3.4.4. Mitä tapahtuu, jos ilmoitus on vain osittain täytetty? 26

3.4.5. Miten ja milloin ilmoitusta voidaan käyttää? 27

3.4.6. Asiakirjojen toimittaminen 27

3.5. Toimivaltaisen viranomaisen tekemä arviointi (asetuksen 5 artiklan 1 kohta) 27

3.5.1. Oikeutettu yleistä etua koskeva syy 28

3.5.2. Suhteellisuusperiaate 28

3.6. Markkinoille pääsyn tilapäinen keskeyttäminen (asetuksen 6 artikla) 30

3.7. Hallinnollinen päätös (asetuksen 5 artiklan 9–13 kohta) 31

3.8. Komissiolle ja muille jäsenvaltioille ilmoittaminen 31

3.9. Muutoksenhakukeinot hallinnollista päätöstä vastaan 32

3.10. Mikä SOLVIT on? 32

3.11. SOLVIT ja asetuksen 8 artiklan mukainen ongelmanratkaisumenettely 33

3.12. Komission lausunto asetuksen 8 artiklan mukaisen ongelmanratkaisumenettelyn yhteydessä 34

3.13. Tuoteyhteyspisteiden tehtävä (asetuksen 9 artikla) 34

3.14. Hallinnollinen yhteistyö (asetuksen 10 artikla) 35

4. KANSALLISTEN TEKNISTEN MÄÄRÄYSTEN ENNAKKOARVIOINTI – DIREKTIIVI (EU) 2015/1535 JA SISÄMARKKINALAUSEKE 36

5. ASETUKSEN (EU) 2019/515 JA DIREKTIIVIN 2001/95/EY VÄLINEN SUHDE 37

5.1. Kuluttajien terveydelle ja turvallisuudelle vaaraa aiheuttavia tuotteita koskevat toimenpiteet 37

5.2. Muuta vaaraa aiheuttavia kulutustavaroita koskevat toimenpiteet 37

1. JOHDANTO

Euroopan parlamentin neuvoston asetusta (EU) 2019/515 toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta (1), jäljempänä ’asetus’, alettiin soveltaa 19. huhtikuuta 2020, ja se korvasi Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 764/2008 (2). Asetuksen tavoitteena on tehostaa sisämarkkinoiden toimintaa parantamalla vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista ja poistamalla perusteettomia kaupan esteitä (asetuksen 1 artiklan 1 kohta).

Näiden soveltamisohjeiden tarkoituksena on auttaa yrityksiä ja kansallisia toimivaltaisia viranomaisia soveltamaan asetusta. (3) Kuitenkin vain itse asetuksen teksti on oikeudellisesti sitova. Euroopan unionin tuomioistuimella, jäljempänä ’tuomioistuin’, on yksinomainen toimivalta tulkita EU:n lainsäädäntöä.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaate perustuu Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 34 ja 36 artiklaa koskevaan tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Asetuksessa vahvistetaan säännöt ja menettelyt vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta yksittäisissä tapauksissa (asetuksen 1 artiklan 2 kohta).

SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklaa sovelletaan, jos tavaroita tai tiettyjä tavaroihin liittyviä seikkoja koskevia EU:n yhdenmukaistamissääntöjä ei ole vahvistettu.

SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaan ”jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä”.

SEUT-sopimuksen 36 artiklassa määrätään seuraavaa:

Mitä 34 ja 35 artiklassa määrätään, ei estä sellaisia tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia, jotka ovat perusteltuja julkisen moraalin, yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi. Nämä kiellot tai rajoitukset eivät kuitenkaan saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen.

Rajoittavia toimenpiteitä voidaan perustella myös muilla tuomioistuimen oikeuskäytännössä yksilöidyillä tavoitteilla (niin sanotuilla pakollisilla vaatimuksilla).

Tuomioistuin kehitti 34 ja 36 artiklan perusteella vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen:

— Jäsenvaltiot eivät saa kieltää toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden myyntiä alueellaan.

— Jäsenvaltiot voivat rajoittaa toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden kaupan pitämistä tai evätä sen, jos tällainen rajoittaminen tai epääminen on perusteltua SEUT-sopimuksen 36 artiklassa vahvistetuista syistä tai tuomioistuimen oikeuskäytännössä tunnustetuista muista oikeutetuista yleistä etua koskevista syistä.

2. ASETUKSEN SOVELTAMISALA (ASETUKSEN 2 ARTIKLA)

Tätä asetusta sovelletaan 1) kaikentyyppisiin tavaroihin, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, ja 2) hallinnollisiin päätöksiin, jotka kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on tehnyt tai sen on määrä tehdä tällaisten tavaroiden osalta. Jotta hallinnolliset päätökset kuuluisivat asetuksen soveltamisalaan, niiden on perustuttava kohdejäsenvaltiossa sovellettavaan kansalliseen tekniseen määräykseen ja niillä on oltava välitön tai välillinen vaikutus kohdejäsenvaltion markkinoille pääsyn rajoittamiseen tai epäämiseen (asetuksen 2 artiklan 1 kohta).

Aina ei ole helppo määritellä, olisiko tavaroiden suhteen hyödyllistä soveltaa vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Tämä johtuu siitä, että SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklaa – ja näin ollen vastavuoroista tunnustamista – sovelletaan moniin tavaroihin tai niihin liittyviin seikkoihin, joihin ei sovelleta kattavasti EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntöä.

2.1 Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyt tavarat

2.1.1 Tavarat

Asetusta sovelletaan kaikentyyppisiin tavaroihin, myös maataloustuotteisiin. Termi ”maataloustuotteet” sisältää kalataloustuotteet SEUT-sopimuksen 38 artiklan 1 kohdan mukaisesti (asetuksen 2 artiklan 1 kohta ja johdanto-osan 12 kappale).

Asetus koskee tavaroita, joihin sovelletaan SEUT-sopimuksen 34 artiklaa (asetuksen 1 artiklan 2 kohta). Tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ”tavaroiden vapaan liikkuvuuden soveltamisalaan kuuluvat vain rahanarvoiset tavarat, jotka voivat sellaisenaan olla liiketoimien kohteena” (4).

2.1.2 Laillisesti kaupan pitäminen toisessa jäsenvaltiossa

Asetus koskee tavaroita, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa (asetuksen 1 artiklan 2 kohta).

Asetuksessa tarkoitetaan ”’toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyllä’ sitä, että tavarat tai kyseisen tyyppiset tavarat ovat kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavien asiaa koskevien määräysten mukaisia tai niihin ei sovelleta kyseisessä jäsenvaltiossa mitään tällaisia määräyksiä ja ne on asetettu loppukäyttäjien saataville kyseisessä jäsenvaltiossa” (asetuksen 3 artiklan 1 kohta). Tähän keskeiseen määritelmään sisältyy kaksi edellytystä, jotka esitetään kahdessa seuraavassa luetelmakohdassa.

— Ensimmäinen edellytys on se, että tavaroiden tai kyseisen tyyppisten tavaroiden on oltava kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavien asiaa koskevien määräysten mukaisia tai niihin ei saa soveltaa kyseisessä jäsenvaltiossa mitään tällaisia määräyksiä. Jos siis alkuperäjäsenvaltiossa ei ole kyseisiin tavaroihin liittyviä asiaa koskevia kansallisia teknisiä määräyksiä, on helpompi vastata kysymykseen siitä, ovatko tavarat kyseisen jäsenvaltion kansallisten teknisten määräysten mukaisia. Jos taas alkuperäjäsenvaltiossa on kansallisia teknisiä määräyksiä, tavaroiden ominaisuuksia koskevat tiedot ja viittaus kansalliseen lainsäädäntöön voivat joissakin tapauksissa riittää osoittamaan säännösten noudattamisen. Muissa tapauksissa voidaan tarvita ennakkolupapäätös. On syytä muistaa, että jäsenvaltioilla voi olla hyvin erilaisia järjestelmiä, joilla tavaroita valvotaan ennen markkinoille saattamista (ennakkolupamenettelyt) tai markkinoille saattamisen jälkeen (markkinavalvonta). Näihin erilaisiin järjestelmiin kuuluu myös tilanteita, joissa tiettyjä tavaroita ei säännellä lainkaan eikä niiden tarvitse täyttää kansallisia oikeudellisia vaatimuksia. Se, että ”asiaankuuluvien määräysten noudattaminen” tavaroiden osalta edellyttää ennakkolupaa yhdessä jäsenvaltiossa, ei välttämättä tarkoita, että samojen tavaroiden lailliseen kaupan pitämiseen toisessa jäsenvaltiossa vaadittaisiin hyväksyntä. Jäsenvaltioiden erilaiset vaatimukset eivät vaikuta laillisen kaupan pitämisen käsitteeseen.

— Laillisen kaupan pitämisen käsitteen toinen edellytys on, että tavarat asetetaan loppukäyttäjien saataville kyseisessä jäsenvaltiossa. Asetuksen 3 artiklan 2 kohdan määritelmän mukaan ”asettamisella saataville markkinoilla” tarkoitetaan tavaroiden toimittamista markkinoille jäsenvaltion alueella liiketoiminnan yhteydessä jakelua, kulutusta tai käyttöä varten joko maksua vastaan tai veloituksetta. Mitä tahansa asiakirjaa, joka sisältää i) yksiselitteiset tiedot tavaroiden tai tavaroiden tyypin tunnistamiseksi ja tavarantoimittajien, asiakkaiden tai loppukäyttäjien tunnistamiseksi sekä ii) päivämäärää koskevat tiedot, kuten laskun, olisi pidettävä tarpeellisena ja riittävänä todisteena sen osoittamiseksi, että edellytys täyttyy.

2.2 Asetuksen mukaiset ”hallinnolliset päätökset”

2.2.1 Mikä on hallinnollinen päätös?

Asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että asetusta sovelletaan ”hallinnollisiin päätöksiin”, joita kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on tehnyt tai joita sen on määrä tehdä sellaisten tavaroiden osalta, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, kun hallinnollinen päätös täyttää seuraavat edellytykset:

a) hallinnollinen päätös perustuu kohdejäsenvaltiossa sovellettavaan kansalliseen tekniseen määräykseen; ja

b) hallinnollisen päätöksen välitön tai välillinen vaikutus on kohdejäsenvaltion markkinoille pääsyn rajoittaminen tai epääminen.

Asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa täsmennetään lisäksi, että ”hallinnollisiin päätöksiin” sisältyvät kaikki hallinnolliset toimet, jotka perustuvat kansalliseen tekniseen määräykseen ja joilla on sama tai pääosin sama oikeusvaikutus kuin vaikutus, jota tarkoitetaan b alakohdassa.

Tämä tarkoittaa, että hallinnollisen vaiheen ei tarvitse sisältää termiä ”päätös”. Tärkeää on se, onko kyse tavaroista, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa ja jotka täyttävät sekä a että b alakohdan edellytykset.

2.2.2 Ensimmäinen edellytys: kansalliset tekniset määräykset – hallinnollisen päätöksen perusta

Asetuksen 2 artiklan 2 kohdan mukaan ”kansallisella teknisellä määräyksellä” tarkoitetaan jäsenvaltion lain, asetuksen tai muun hallinnollisen määräyksen säännöstä, jolla on seuraavat ominaisuudet:

a) se kattaa tavarat tai tavaroihin liittyvät seikat, joita ei ole yhdenmukaistettu EU:n tasolla;

b) sillä joko kielletään tavaroiden tai tietyn tyyppisten tavaroiden asettaminen saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla tai se tekee kyseisen säännöksen noudattamisesta tosiasiallisesti tai oikeudellisesti pakollista asetettaessa tavaroita tai tietyn tyyppisiä tavaroita saataville kyseisillä markkinoilla; ja

c) sillä on vähintään yksi seuraavista vaikutuksista: — siinä määrätään tavaroilta tai tietyn tyyppisiltä tavaroilta edellytettävistä ominaisuuksista, kuten niiden laatutasosta, suorituskyvystä tai turvallisuudesta tai niiden mitoista, mukaan luettuina vaatimukset, joita sovelletaan kyseisiin tavaroihin ja jotka koskevat myyntinimityksiä, terminologiaa, symboleja, testausta ja testausmenetelmiä, pakkauksia tai merkintöjä sekä vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyjä (5); — siinä asetetaan kuluttajien tai ympäristön suojelemiseksi tavaroille tai tietyn tyyppisille tavaroille muita vaatimuksia, jotka vaikuttavat tavaroiden elinkaareen sen jälkeen, kun ne on asetettu saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla, kuten käyttöä, kierrätystä, uudelleenkäyttöä ja hävittämistä koskevia edellytyksiä, jos tällaiset edellytykset voivat merkittävästi vaikuttaa joko kyseisten tavaroiden kokoonpanoon tai luonteeseen tai niiden asettamiseen saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla.

Asetuksen 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaan vaikuttavat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/1535 (6), jäljempänä ’avoimuusdirektiivi’, 1 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta sekä sen edeltäjän Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY (7) 1 artiklan 2 ja 3 kohta. Siksi näitä säännöksiä koskeva oikeuskäytäntö (8) voisi olla hyödyllinen vertailukohta. On tärkeää huomata, että avoimuusdirektiivin soveltamisalaan kuuluvia kansallisia teknisiä määräyksiä, joista ei ilmoiteta luonnosvaiheessa, ei voida panna täytäntöön yksityishenkilöiden osalta. (9) Avoimuusdirektiivin mukainen ilmoitusmenettely on kuvattu tämän ohjeen luvussa 4.

Lisäksi olisi mainittava tavaroiden asettamiseen saataville markkinoilla merkittävästi vaikuttavien määräysten käsitteen osalta, että tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tiettyjen tavaroiden käyttöä koskevia rajoituksia voidaan pitää tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteinä, koska ne vaikuttavat kuluttajien käyttäytymiseen. Kuluttajat eivät osta tavaroita, joita he eivät voi käyttää. Seuraavissa kolmessa luetelmakohdassa käsitellään joitakin esimerkkejä tästä oikeuskäytännöstä.

— Esimerkiksi asiassa komissio v. Italia antamassaan tuomiossa tuomioistuin katsoi, että kielto vetää moottoripyörän perässä perävaunua on toimenpide, jolla on vastaava vaikutus kuin tuonnin määrällisillä rajoituksilla. Siltä osin kuin kiellolla rajoitetaan erityisesti moottoripyörille suunniteltujen perävaunujen pääsyä kyseisille markkinoille, sillä on huomattava vaikutus kuluttajien käyttäytymiseen ja se estää siten sen, että relevanteilla markkinoilla voisi olla tällaisten perävaunujen kysyntää. (10) Kuluttajilla, jotka tietävät, etteivät he saa käyttää moottoripyörässään erityisesti tätä ajoneuvotyyppiä varten suunniteltua perävaunua, ei nimittäin käytännössä ole mitään intressiä ostaa tällaista perävaunua. (11)

— Vastaavasti asiassa Mickelsson, joka koski vesialueiden ja kulkuväylien määrittämistä koskevia kansallisia sääntöjä, tuomioistuin totesi, että niissä asetetulla kiellolla käyttää tuotetta jäsenvaltion alueella voi sen soveltamisalasta riippuen olla huomattava vaikutus kuluttajien käyttäytymiseen. Se puolestaan voi vaikuttaa kyseisen tuotteen pääsyyn asianomaisen jäsenvaltion markkinoille. (12) Kuluttajilla, jotka tietävät, että tällaisen lainsäädännön mukaan sallittu käyttö on hyvin rajallista, ei nimittäin ole suurta intressiä ostaa kyseistä tuotetta. (13) Näin ollen tuomioistuin katsoi, että silloin, kun vesialueiden ja kulkuväylien määrittämistä koskevat kansalliset säännöt johtavat siihen, että vesiskootterien käyttäjiä estetään käyttämästä kyseisiä tuotteita niille ominaisella tavalla tai niiden käyttöä rajoitetaan voimakkaasti, tällaiset säännöt muodostavat esteen näiden tuotteiden pääsylle kyseessä oleville kansallisille markkinoille ja merkitsevät näin ollen maahantuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavaa toimenpidettä. (14)

— Tuomioistuin katsoi myös, että SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaisesti kiellon, joka koskee värillisten kalvojen kiinnittämistä ajoneuvojen tuulilasiin, johdosta muun muassa mahdollisilla asianomaisilla eli kauppiailla tai yksityisillä oikeussubjekteilla ei käytännössä ole minkäänlaista intressiä ostaa tällaisia kalvoja, koska ne tietävät, että ne eivät saa kiinnittää niitä ajoneuvojen tuulilasiin ja matkustajien istuinten kohdilla oleviin ikkunoihin. (15)

On tärkeää korostaa, että asetusta ei sovelleta hallinnollisiin päätöksiin, jotka perustuvat toisen tyyppisiin SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan kuuluviin toimenpiteisiin, kuten julkisia hankintamenettelyjä varten laaditut tekniset eritelmät tai vaatimukset käyttää virallisia kieliä kyseisessä jäsenvaltiossa, mutta eivät ole kansallisia teknisiä määräyksiä (asetuksen johdanto-osan 10 kappale).

Lisäksi myyntijärjestelyjä koskevat säännöt kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan vain sillä edellytyksellä, että niissä otetaan käyttöön tuotteiden alkuperään perustuva syrjintä joko oikeudellisesti tai tosiasiallisesti. (16)

2.2.3 Toinen edellytys: hallinnollisen päätöksen välitön tai välillinen vaikutus on kohdejäsenvaltion markkinoille pääsyn rajoittaminen tai epääminen

Kuten kohdassa 2.2.1. todetaan, asetuksen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa edellytetään, että ”hallinnollisen päätöksen välitön tai välillinen vaikutus on kohdejäsenvaltion markkinoille pääsyn rajoittaminen tai epääminen”.

Tuomioistuin totesi asiassa Dassonville (17) seuraavaa: ”Määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä pidetään kaikkia kauppaa koskevia jäsenvaltioiden säännöksiä, jotka voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti.”

Hyviä esimerkkejä hallinnollisista päätöksistä, joiden välitön vaikutus on markkinoille pääsyn rajoittaminen tai epääminen, voisivat olla päätökset, joilla evätään toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen korujen markkinoille pääsy sillä perusteella, että niissä ei ole tarkastusleimaa tai että tarkastusleimaa ei tunnusteta kohdejäsenvaltiossa. Vastavuoroisella tunnustamisella on usein haasteita jalometallien alalla.

Asia C-525/14, komissio v. Tšekin tasavalta, koski sitä, että Tšekki kieltäytyi tunnustamasta Alankomaihin sijoittautuneen riippumattoman tarkastuslaitoksen WaarborgHollandin, jolla on toimipisteitä kolmansissa maissa, tarkastusleimoja ja vaati siten kyseessä oleviin jalometalleihin tšekkiläisen lisätarkastusleiman. Tuomioistuin katsoi, että sen mukaisesti alankomaalaisen tarkastuslaitoksen WaarborgHollandin leimoilla varustettuja jalometalleja voidaan pitää kaupan Tšekin alueella vasta, kun ne on tarkastettu ja niihin on lyöty lisätarkastusleima viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa. Nämä lisätarkastukset ja -merkinnät ovat omiaan vaikeuttamaan näiden tuotteiden tuontia toisista jäsenvaltioista Tšekin alueelle ja nostamaan sen kustannuksia. Näin ollen katsotaan, että käytäntö on Alankomaissa mutta ei kolmansien maiden sivuliikkeissä lyötyjen tarkastusleimojen osalta Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 34 artiklan nojalla kiellettyä.

Hallinnollisen päätöksen välillisen vaikutuksen osalta on tärkeää muistaa, että on riittävää, että hallinnollinen päätös voisi rajoittaa markkinoille pääsyä tai evätä sen kohdejäsenvaltiossa. Päätöksellä on välillinen vaikutus, jos se ei sinänsä rajoita tai epää pääsyä markkinoille mutta se on ainakin mahdollista jäsenvaltiossa vallitsevien tosiseikkojen ja näkemysten perusteella. (18)

Päätökset, joilla on vain välillisiä vaikutuksia EU:n sisäiseen kauppaan, olisi erotettava selkeästi päätöksistä, joiden vaikutukset ovat liian välillisiä, jotta niillä olisi mitään vaikutusta. Tuomioistuin katsoikin, että tietyissä tapauksissa (19) toimenpiteen mahdolliset rajoittavat vaikutukset tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen ovat liian sattumanvaraisia ja välillisiä, jotta sen asettaman velvoitteen voidaan katsoa olevan omiaan estämään jäsenvaltioiden välisen kaupan sekä SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen.

Jos toimenpide kuitenkin kattaa vain osan kansallisesta alueesta mutta sillä on välitön tai välillinen vaikutus tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen, sitä pidetään rajoituksena, vaikka se olisi maantieteellisesti rajallinen.

Esimerkiksi asiassa Ditlev Bluhme (20) Tanskan lainsäädäntö kielsi mehiläisten pitämisen Læsøn saarella, lukuun ottamatta Læsøn ruskea mehiläinen -alalajia, viimeksi mainitun suojelemiseksi sukupuutolta. Vaikka toimenpide oli voimassa tällä suhteellisen pienellä saarella Tanskassa, tuomioistuin totesi, että tuontikielto on määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide eikä sitä ”muuta se, että pääasiassa kyseessä olevaa toimenpidettä sovelletaan ainoastaan valtion alueen jossain osassa” (21). Tuomioistuin hylkäsi väitteen, jonka mukaan rajattua osaa alueesta koskevasta tavaroiden (muun lajisten mehiläisten) tuontikiellosta voitaisiin myöntää vapautus vähämerkityksisyyden perusteella, koska se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vain vähän. Toimenpiteen katsottiin kuitenkin olevan perusteltu perustamissopimuksen 36 artiklan nojalla eläinten terveyden ja elämän suojelemiseksi, koska oli kiistatonta, että Læsøn ruskean mehiläisen uhka kuolla sukupuuttoon olisi todellinen, jos se risteytyisi keltaisten mehiläisten kanssa, koska ruskean mehiläisen geenit ovat väistyviä.

2.2.4 Kansalliset tekniset määräykset ja ennakkolupamenettelyt

Kansallinen lainsäädäntö edellyttää joskus ennakkolupaa ennen tavaroiden saattamista markkinoille. ”Ennakkolupamenettelyllä” tarkoitetaan jäsenvaltion lainsäädännön mukaista hallintomenettelyä, jota noudattaen kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen edellytetään talouden toimijan hakemuksen perusteella antavan virallisen hyväksyntänsä, ennen kuin tavarat saa asettaa saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla (asetuksen 3 artiklan 7 kohta).

Ennakkolupamenettely ei sinänsä muodosta tätä asetusta sovellettaessa kansallista teknistä määräystä (asetuksen 2 artiklan 4 kohta). Näin ollen toimivaltaisten viranomaisten päätökset, joilla rajoitetaan markkinoille pääsyä tai evätään se yksinomaan sillä perusteella, että kyseessä olevilla tavaroilla ei ole voimassa olevaa ennakkolupaa, on jätetty tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle (asetuksen johdanto-osan 11 kappale).

Kansalliseen tekniseen määräykseen perustuva ennakkoluvan epäämispäätös on kuitenkin katsottava hallinnolliseksi päätökseksi, johon tätä asetusta sovelletaan, jos kyseinen päätös täyttää muut asetuksen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan vaatimukset (asetuksen 2 artiklan 4 kohta). Tämä tarkoittaa sitä, että kun ennakkolupamenettelyn käyttöön ottavassa kansallisessa määräyksessä pannaan täytäntöön kansallinen tekninen määräys, päätös ennakkoluvan epäämisestä kansallisen teknisen määräyksen perusteella on asetuksen mukainen hallinnollinen päätös. Näin ollen hakija voi saada tässä asetuksessa säädettyä menettelyllistä suojaa (asetuksen johdanto-osan 11 kappale).

2.2.5 Tapauksia, joissa asetusta (EU) 2019/515 ei sovelleta

Asetusta ei sovelleta kansallisten tuomioistuinten tekemiin lainkäyttöpäätöksiin (asetuksen 2 artiklan 5 kohdan a alakohta). Tämä koskee kansallisten tuomioistuinten päätöksiä, joissa arvioidaan sellaisten tapausten laillisuutta, joissa yhdessä jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyiltä tavaroilta evätään pääsy toisen jäsenvaltion markkinoille (asetuksen johdanto-osan 14 kappale).

Asetusta ei myöskään sovelleta lainvalvontaviranomaisten rikostutkinnan tai syytteeseen asettamisen aikana tekemiin lainkäyttöpäätöksiin, jotka koskevat terminologiaa, symboleja tai aineellisia viittauksia perustuslain vastaisiin tai rikollisiin järjestöihin tai rasistisiin, syrjiviin tai muukalaisvihamielisiin rikoksiin (asetuksen 2 artiklan 5 kohdan b alakohta).

3. MITEN VASTAVUOROINEN TUNNUSTAMINEN TOIMII ASETUKSEN MUKAISESTI?

3.1 Tavaroiden laillinen kaupan pitäminen alkuperäjäsenvaltiossa

Kun tavaroita pidetään kaupan toisessa jäsenvaltiossa eikä EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntöä ole, talouden toimijoiden olisi ensin varmistettava, että tavarat ovat niiden alkuperäjäsenvaltion sääntöjen mukaisia (tai niihin ei sovelleta mitään tällaisia sääntöjä), joita sovelletaan sinä päivänä, jona kyseiset tavarat saatetaan markkinoille kohdejäsenvaltiossa ja asetetaan alkuperäjäsenvaltion loppukäyttäjien saataville. Jos tavaroita pidetään laillisesti kaupan alkuperäjäsenvaltiossa, talouden toimijat voivat esittää kohdejäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle viittauksen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen.

3.2 Tavaroiden myyminen toisessa jäsenvaltiossa

Asetuksen 5 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:

Talouden toimija voi asettaa tavarat saataville kohdejäsenvaltion markkinoilla toimivaltaisen viranomaisen suorittaessa tämän artiklan 1 kohdan mukaista arviointia ja jatkaa niiden saataville asettamista, ellei talouden toimija saa hallinnollista päätöstä, joka koskee kyseisten tavaroiden markkinoille pääsyn rajoittamista tai epäämistä. Tätä kohtaa ei sovelleta, jos arviointi suoritetaan ennakkolupamenettelyn puitteissa tai jos toimivaltainen viranomainen 6 artiklan mukaisesti tilapäisesti keskeyttää arvioinnin kohteena olevien tavaroiden asettamisen saataville markkinoilla.

Tämä tarkoittaa sitä, että kun edellä olevan 3.1 kohdan edellytykset täyttyvät, talouden toimija voi periaatteessa asettaa tavarat saataville markkinoilla kohdejäsenvaltiossa. Talouden toimijan olisi kuitenkin tarkistettava, onko kohdejäsenvaltiossa käytössä ennakkolupamenettely. Jos tavaroiden kaupan pitäminen edellyttää ennakkolupaa kohdejäsenvaltiossa, talouden toimijan on haettava tätä lupaa, ennen kuin tavarat asetetaan saataville kyseisillä markkinoilla. Tavaroita ei voida asettaa saataville markkinoilla välittömästi, jos sovelletaan ennakkolupamenettelyä tai jos toimivaltainen viranomainen päättää keskeyttää väliaikaisesti niiden tavaroiden asettamisen saataville markkinoilla, joita sen arviointi koskee.

3.3 Arviointia koskevat tiedot

Jos kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen aikoo osana kansallisen teknisen määräyksen täytäntöönpanoa arvioida asetuksen soveltamisalaan kuuluvia tavaroita, talouden toimijalle on ilmoitettava viipymättä tällaisen arvioinnin aloittamisesta (asetuksen 5 artiklan 1 kohta). Toimivaltaisen viranomaisen on erityisesti ilmoitettava talouden toimijalle arvioinnin kohteena olevat tavarat ja sovellettava kansallinen tekninen määräys tai ennakkolupamenettely sekä kerrottava mahdollisuudesta toimittaa toimivaltaiselle viranomaiselle vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus (asetuksen 5 artiklan 2 kohta).

3.4 Vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus (asetuksen 4 artikla)

Asetus mahdollistaa sen, että tuottaja, maahantuoja tai jakelija voi laatia tavaroiden kaupan pitämisen laillisuutta koskevan vapaaehtoisen ilmoituksen (tai ”itseilmoituksen”) vastavuoroista tunnustamista varten, jäljempänä ’vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus’. Tämän vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen avulla yritykset voivat osoittaa, että tavaroita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa. Samalla se auttaa toimivaltaisia viranomaisia asetuksen 5 artiklan mukaisessa tavaroiden arviointimenettelyssä ja helpottaa rajat ylittävää yhteistyötä.

Kohdejäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava talouden toimijalle, jos se aikoo arvioida, pidetäänkö tiettyjä tavaroita laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa (asetuksen 5 artiklan 1 kohta). Asetuksella varmistetaan, että menettely on vähemmän raskas talouden toimijalle, kun se valitsee ilmoituksen.

Jos vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus toimitetaan kohdejäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, toimivaltainen viranomainen ei saa vaatia asetuksessa säädettyjen tietojen ja todisteiden lisäksi lisätietoja ja todisteita sen tarkistamiseksi, onko tavaroita pidetty laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa (asetuksen 5 artiklan 4 kohta).

Vastavuoroista tunnustamista koskevaan ilmoitukseen olisi liitettävä ilmoituksen sisältämien tietojen tarkistamiseksi välttämättömät todisteet (asetuksen 5 artiklan 4 kohdan a alakohta).

Vapaaehtoisen ilmoituksen käyttö ei estä kohdejäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia i) arvioimasta tavaroita sen selvittämiseksi, ovatko kohdejäsenvaltiossa sovellettavan kansallisen teknisen määräyksen kattamat oikeutetut yleiset edut riittävän suojattuja ottaen huomioon kyseessä olevien tavaroiden ominaisuudet, tai ii) tekemästä hallinnollista päätöstä, joka koskee markkinoille pääsyn rajoittamista tai epäämistä, edellyttäen, että tällaiset päätökset ovat perusteltuja.

Vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen olisi aina sisällettävä tarkat ja täydelliset tiedot tavaroista (asetuksen johdanto-osan 19 kappale). Se olisi pidettävä ajan tasalla, jotta siitä käyvät ilmi mahdolliset muutokset, esimerkiksi muutokset asiaankuuluviin kansallisiin teknisiin määräyksiin (asetuksen johdanto-osan 19 kappale ja 4 artiklan 3 kohta).

Kansallisiin määräyksiin tehtävät muutokset voivat myös edellyttää muutoksia tavaroihin. Jos tietyt tavarat täyttävät muutetut tekniset vaatimukset, tavaroita ei pitäisi muuttaa. Jos tavarat eivät kuitenkaan ole näiden määräysten muutosten vuoksi sen jäsenvaltion kansallisten määräysten mukaisia, jossa niitä pidetään laillisesti kaupan, tavarat on muutettava sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisiksi, jossa niitä on pidetty laillisesti kaupan. Talouden toimija, joka allekirjoittaa ilmoituksen asiaankuuluvan osan, vastaa sen sisällöstä ja oikeellisuudesta (asetuksen 4 artiklan 2 kohta).

Talouden toimijat voivat päättää olla toimittamatta vastavuoroista tunnustamista koskevaa ilmoitusta. Tällöin toimivaltaiset viranomaiset voivat pyytää talouden toimijoita toimittamaan asiakirjat ja tiedot vähintään 15 työpäivän kuluessa pyynnöstä (asetuksen 5 artiklan 5 ja 6 kohta). Komissio katsoo, että hyvän hallinnon ja oikeusvarmuuden vuoksi tämän asiakirja- ja tietopyynnön olisi oltava kirjallinen. Toimivaltaisen viranomaisen pyytämien asiakirjojen ja tietojen olisi oltava välttämättömiä arvioitaessa i) kyseessä olevien tavaroiden tai kyseisten tyyppisten tavaroiden ominaisuuksia ja ii) tavaroiden laillista kaupan pitämistä toisessa jäsenvaltiossa (asetuksen 5 artiklan 5 kohta). Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti toimivaltaisten viranomaisten ei kuitenkaan pitäisi pyytää enempää kuin on tarpeen tavaroiden ominaisuuksien osoittamiseksi ja tavaroiden laillisen kaupan pitämisen varmistamiseksi. Tässä mielessä se, että talouden toimija velvoitettaisiin hankkimaan alkuperäjäsenvaltion ministeriön tai muun hallintoelimen antama laillista kaupan pitämistä koskeva todistus, voisi olla esimerkki kohtuuttomasta todentavaa näyttöä koskevasta pyynnöstä.

Vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksen antamista testausselosteista tai todistuksista todetaan asetuksen 5 artiklan 8 kohdassa seuraavaa:

Tehdessään 1 kohdan mukaista arviointia kohdejäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on otettava asianmukaisesti huomioon niiden testausselosteiden tai todistusten sisältö, jotka vaatimustenmukaisuuden arviointilaitokset ovat antaneet ja jotka talouden toimijat ovat toimittaneet osana arviointia. Kohdejäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset eivät saa vaatimustenmukaisuuden arviointilaitosten pätevyyteen liittyvistä syistä hylätä testausselosteita tai todistuksia, jotka ovat asiaankuuluvalle vaatimustenmukaisuuden arvioinnin alalle asetuksen (EY) N:o 765/2008 mukaisesti akkreditoitujen vaatimustenmukaisuuden arviointilaitosten antamia.

Tämä tarkoittaa sitä, että kun talouden toimija on toimittanut todistuksia, jotka on antanut Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 765/2008 (22) mukaisesti asiaankuuluvaa vaatimustenmukaisuuden arviointia varten akkreditoitu vaatimustenmukaisuuden arviointilaitos, kohdejäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen ei pitäisi vaatia todistuksia toiselta vaatimustenmukaisuuden arviointilaitokselta ainoastaan sillä perusteella, että se kyseenalaistaa todistuksen myöntäneen vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksen pätevyyden.

3.4.1 Ilmoituksen sisältö ja rakenne

Asetuksen liitteessä esitetään vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen rakenne, jonka olisi aina sisällettävä kaikki liitteessä täsmennetyt tiedot (asetuksen 4 artiklan 1 kohta).

Ilmoitus on jaettu kahteen osaan, joilla molemmilla on tietty tavoite.

— Ilmoituksen I osassa annetaan tietoja tavaroiden tai tavaroiden tyyppien ominaisuuksista sekä sen jäsenvaltion erityissäännöistä, jossa tavaroita pidetään laillisesti kaupan.

— Ilmoituksen II osassa annetaan tietoja tavaroiden tai kyseisen tyyppisten tavaroiden pitämisestä kaupan alkuperäjäsenvaltiossa. Tässä osassa esitettyjen tietojen tueksi voidaan esittää muun muassa lasku, myynnin todistava asiakirja, verotiedot, rekisteröinnit, luvat, ilmoitukset viranomaisille tai viranomaisilta, sertifikaatit tai otteet julkisista rekistereistä. Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2019/515 4 artiklassa tarkoitettu vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus I osa 1. Tavaroiden tai tavaratyypin yksilöllinen tunniste: … [Huomautus: lisätään tavaroiden tunnistenumero tai muu merkki, joka toimii tavaroiden tai tavaroiden tyypin yksilöllisenä tunnisteena] 2. Taloudellisen toimijan nimi ja osoite: … [Huomautus: lisätään vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen I osan allekirjoittajan nimi ja osoite: tuottaja ja tapauksen mukaan tämän valtuutettu edustaja tai maahantuoja tai jakelija] 3. Vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen kohteena olevien tavaroiden tai tavaroiden tyypin kuvaus: … [Huomautus: Kuvauksen on oltava riittävän tarkka, jotta tavarat voidaan tunnistaa jäljitettävyyteen liittyvistä syistä. Kuvaukseen voidaan tarvittaessa liittää valokuva.] 4. Tavaroiden tai kyseisen tyyppisten tavaroiden kaupan pitämisen laillisuutta koskeva ilmoitus ja siihen liittyvät tiedot 4.1. Edellä kuvatut tavarat tai kuvattu tavaroiden tyyppi, niiden ominaisuudet mukaan lukien, ovat seuraavien, …:ssa noudatettavien määräysten mukaisia [Huomautus: yksilöidään jäsenvaltio, jossa tavaroita tai kyseisen tyyppisiä tavaroita väitetään pidettävän laillisesti kaupan]. … [Huomautus: lisätään kussakin tapauksessa kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavien asiaankuuluvien määräysten nimi ja viralliset julkaisutiedot sekä hallinnollisen lupapäätöksen viitetiedot, jos tavaroihin sovellettiin ennakkolupamenettelyä] tai edellä kuvattuihin tavaroihin tai kuvattuun tavaroiden tyyppiin ei sovelleta mitään asiaankuuluvia määräyksiä …:ssa [Huomautus: yksilöidään jäsenvaltio, jossa tavaroita tai kyseisen tyyppisiä tavaroita väitetään pidettävän laillisesti kaupan]. 4.2. Tavaroihin tai kyseisen tyyppisiin tavaroihin sovellettavan vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyn tai vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksen mahdollisesti tekemien testien testausselostusten viite, mukaan lukien kyseisen laitoksen nimi ja osoite (jos tällainen menettely toteutettiin ja testejä tehtiin): … 5. Muut mahdolliset tiedot, joilla katsotaan olevan merkitystä sen arvioimiseksi, ovatko tavarat tai kyseisen tyyppiset tavarat laillisesti kaupan pidettyjä 4.1 kohdassa ilmoitetussa jäsenvaltiossa: … 6. Tämä vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen osa on laadittu 2 kohdassa yksilöidyn talouden toimijan yksinomaisella vastuulla. Seuraavan puolesta allekirjoittanut: (paikka ja päivämäärä): (nimi, tehtävä) (allekirjoitus): II osa 7. Tavaroiden tai kyseisen tyyppisten tavaroiden kaupan pitämistä koskeva ilmoitus ja siihen liittyvät tiedot 7.1. Edellä I osassa kuvatut tavarat tai kyseisen tyyppiset tavarat on asetettu loppukäyttäjien saataville 4.1 kohdassa ilmoitetun jäsenvaltion markkinoilla. 7.2. Tiedot siitä, että tavarat tai kyseisen tyyppiset tavarat on asetettu loppukäyttäjien saataville 4.1 kohdassa ilmoitetun jäsenvaltion kotimarkkinoilla, mukaan lukien tiedot päivämäärästä, jolloin tavarat ensimmäisen kerran asetettiin loppukäyttäjien saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla: … 8. Muut mahdolliset tiedot, joilla katsotaan olevan merkitystä sen arvioimiseksi, ovatko tavarat tai kyseisen tyyppiset tavarat laillisesti kaupan pidettyjä 4.1 kohdassa ilmoitetussa jäsenvaltiossa: … 9. Vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen tämä osa on laadittu yksinomaan … [Huomautus: lisätään vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen II osan allekirjoittajan nimi ja osoite: tuottaja ja tapauksen mukaan tämän valtuutettu edustaja tai maahantuoja tai jakelija] vastuulla. Seuraavan puolesta allekirjoittanut: (paikka ja päivämäärä): (nimi, tehtävä) (allekirjoitus):

3.4.2 Ilmoituksen kieli

Ilmoituksen kielen on oltava jokin EU:n virallisista kielistä. Jos ilmoitus on kuitenkin laadittu muulla kuin kohdejäsenvaltion vaatimalla kielellä, talouden toimijan on käännettävä vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus kohdejäsenvaltion vaatimalle kielelle (asetuksen 4 artiklan 1 kohdan kuudes alakohta).

3.4.3 Kuka voi laatia ilmoituksen?

Asetuksen ilmoitusta koskevilla säännöksillä varmistetaan tarvittava tasapaino seuraavien välillä: i) kaikille talouden toimijoille annetaan mahdollisuus laatia ilmoitus ja ii) asianomainen talouden toimija, joka laatii ilmoituksen tai sen osia, vastaa siitä.

Tavaroiden tai tietyn tyyppisten tavaroiden tuottajalla on parhaat mahdollisuudet laatia vapaaehtoinen ilmoitus. Tuottaja voi myös antaa valtuutetulle edustajalleen tehtäväksi laatia vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus puolestaan (asetuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta). Maahantuoja tai jakelija voi myös laatia ilmoituksen, jos se voi toimittaa ilmoituksen sisältämien tietojen tarkastamiseksi tarvittavan näytön (asetuksen 4 artiklan 1 kohdan viides alakohta).

Tuottaja (tai sen valtuutettu edustaja, jos sillä on siihen valtuudet) voi täyttää ainoastaan vastavuoroisen tunnustamisen ilmoituksen I osaan sisältyvät tiedot (esimerkiksi tyyppi, kuvaus, tavaroiden ominaisuudet, mahdolliset sovellettavat säännöt siinä jäsenvaltiossa, jossa tavaroita väitetään pidettäviksi laillisesti kaupan, vaatimustenmukaisuuden arviointimenettely tai testausselosteet). Tällöin maahantuojan tai jakelijan olisi täytettävä ilmoituksen II osan tiedot (asetuksen 4 artiklan 1 kohdan neljäs alakohta).

Talouden toimijat, jotka allekirjoittavat vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen tai sen osan, vastaavat ilmoituksessa antamiensa tietojen sisällöstä ja oikeellisuudesta. Ne ovat vastuussa kansallisen lainsäädännön mukaisesti, ja kun ilmoitus on käännettävä, ne ovat vastuussa kääntämiensä tietojen oikeellisuudesta (asetuksen 4 artiklan 2 kohta).

Talouden toimijoiden on myös varmistettava, että vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus pidetään jatkuvasti ajan tasalla, jotta siitä käyvät ilmi mahdolliset muutokset, joita niiden antamiin tietoihin on tullut (asetuksen 4 artiklan 3 kohta).

3.4.4 Mitä tapahtuu, jos ilmoitus on vain osittain täytetty?

Asetuksen 4 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen rakenteen on oltava liitteessä olevien I ja II osan mukainen ja sen on sisällettävä kaikki liitteessä täsmennetyt tiedot.

Jos ilmoitus on puutteellinen, koska siinä ei ole kaikkia vaadittuja tietoja, sen olisi katsottava olevan asetuksen 5 artiklan 4 kohdan soveltamisen kannalta mitätön. Näin ollen sovelletaan asetuksen 5 artiklan 5 ja 6 kohtaa, ja kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi pyytää arvioinnin kannalta välttämättömiä tietoja. Talouden toimijalla olisi oltava vähintään 15 työpäivää aikaa noudattaa pyyntöä, joka koskee arviointia varten tarvittavien asiakirjojen ja tietojen toimittamista.

3.4.5 Miten ja milloin ilmoitusta voidaan käyttää?

Kohdejäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava asianomaiselle talouden toimijalle ”viipymättä”, kun se aikoo arvioida, pidetäänkö tavaroita laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, ja jos pidetään, ovatko kohdejäsenvaltiossa sovellettavan kansallisen teknisen määräyksen kattamat oikeutetut yleiset edut riittävän suojattuja (asetuksen 5 artiklan 1 kohta).

Asetuksen 5 artiklan 2 kohdan mukaan toimivaltaisen viranomaisen olisi ilmoitettava,

— mitkä tavarat ovat arvioinnin kohteena;

— mitä kansallista teknistä määräystä tai ennakkolupamenettelyä sovelletaan; ja

— mahdollisuudesta toimittaa vastavuoroista tunnustamista koskeva ilmoitus.

Talouden toimija voi halutessaan toimittaa vastavuoroista tunnustamista koskevan ilmoituksen, joka sisältää siihen sisältyvien tietojen todentamiseksi tarvittavan näytön. Tämä olisi talouden toimijalle vähemmän työlästä, koska toimivaltainen viranomainen ei saisi vaatia talouden toimijalta muita tietoja tai asiakirjoja sen osoittamiseksi, että tavaroita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa (asetuksen 5 artiklan 4 kohta).

3.4.6 Asiakirjojen toimittaminen

Ilmoitus ja tiedot todentava näyttö on toimitettava tietyn määräajan kuluessa, jonka on oltava vähintään 15 työpäivää kohdejäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen pyynnöstä (asetuksen 5 artiklan 6 kohta). Asiakirjat voidaan toimittaa joko paperilla tai sähköisesti tai asettaa saataville verkossa kohdejäsenvaltion vaatimusten mukaisesti (asetuksen 4 artiklan 4 kohta).

3.5 Toimivaltaisen viranomaisen tekemä arviointi (asetuksen 5 artiklan 1 kohta)

Kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi arvioida tavarat sen selvittämiseksi,

— pidetäänkö tavaroita tai kyseisen tyyppisiä tavaroita laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa;

— ja jos pidetään, ovatko kohdejäsenvaltiossa sovellettavan kansallisen teknisen määräyksen kattamat oikeutetut yleiset edut riittävän suojattuja ottaen huomioon kyseessä olevien tavaroiden ominaisuudet.

Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden pääsyä kohdejäsenvaltion markkinoille voidaan rajoittaa tai se voidaan evätä ainoastaan, jos

1) kohdejäsenvaltion kansallisella teknisellä määräyksellä on oikeutettu yleinen päämäärä; ja

2) pääsyn rajoittaminen tai epääminen on oikeasuhteista, mikä tarkoittaa, että toimenpide soveltuu tavoitellun päämäärän saavuttamisen varmistamiseen ja on välttämätön (ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi).

Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden markkinoille pääsyä rajoittavien tai sen epäävien hallinnollisten päätösten perusteena ei saisi olla pelkästään se, että arvioinnin kohteena olevat tavarat täyttävät jäsenvaltion tavoitteleman oikeutetun yleisen päämäärän eri tavalla kuin kyseisen jäsenvaltion tavarat (asetuksen johdanto-osan 5 kappale). Mitä tarkoittaa, että tavarat täyttävät oikeutetun yleisen päämäärän eri tavalla? Se tarkoittaa, että tavarat voisivat saavuttaa kansallisen lainsäätäjän päämäärän, vaikka ne esimerkiksi testattaisiin alkuperäjäsenvaltiossa erilaisilla testausmenetelmillä kuin kohdejäsenvaltiossa määrätty menetelmä.

3.5.1 Oikeutettu yleistä etua koskeva syy

SEUT-sopimuksen 36 artiklan mukaan SEUT-sopimuksen 34 ja 35 artikla eivät estä sellaisia tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia, jotka ovat perusteltuja i) julkisen moraalin kannalta, ii) yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, iii) ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, iv) taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka v) teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi. Nämä kiellot tai rajoitukset eivät kuitenkaan saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen.

SEUT-sopimuksen 36 artiklassa lueteltujen perusteiden lisäksi on olemassa tuomioistuimen kehittämiä ”yleistä etua koskevia pakottavia syitä” tai ”pakottavia vaatimuksia” (23). Tuomioistuin selitti asiassa Cassis de Dijon (24), että tuotteiden kauppaa koskevien kansallisten oikeussääntöjen eroista aiheutuvat tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset on hyväksyttävä siltä osin kuin näitä oikeussääntöjä voidaan pitää välttämättöminä erityisesti verovalvonnan tehokkuutta, kansanterveyden suojelua, hyvää kauppatapaa ja kuluttajansuojaa koskevien pakottavien vaatimusten täyttämiseksi. Tuomioistuin voi hyväksyä muitakin perusteluja, kuten perusoikeuksien suojelu (esimerkiksi mielenosoittajien sananvapaus ja kokoontumisvapaus (25)), kuluttajansuoja (26), lastensuojelu (27) tai ympäristönsuojelu (28).

Lisätietoja oikeutetusta yleistä etua koskevasta syystä annetaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten soveltamisoppaassa (29).

3.5.2 Suhteellisuusperiaate

Päätöksen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukainen. Se tarkoittaa, että hallinnollisen päätöksen on sovelluttava tavoitellun päämäärän saavuttamiseen eikä se saa ylittää sitä, mikä on välttämätöntä tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Asiassa C-320/03, komissio v. Itävalta, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”sen tutkimiseksi, onko tällainen rajoitus oikeassa suhteessa tässä tapauksessa tavoiteltuun lailliseen päämäärään eli ympäristönsuojeluun nähden, on syytä määrittää, onko se tarpeellinen ja soveltuuko se sallitun tavoitteen saavuttamiseen” (30).

Kansallisen teknisen määräyksen oikeasuhteisuus on perusta sen osoittamiseksi, että kyseiseen määräykseen perustuva hallinnollinen päätös on oikeasuhteinen. Hallinnollisen päätöksen oikeasuhteisuuden osoittamiseen käytettävät keinot on kuitenkin määriteltävä tapauskohtaisesti (asetuksen johdanto-osan 27 kappale).

Tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten soveltamisoppaassa on hyödyllistä tietoa suhteellisuusarvioinnista.

Seuraavissa kohdissa käsitellään joitakin esimerkkejä suhteellisuusperiaatteesta.

a) Soveltuuko toimenpide sen varmistamiseen, että tavoiteltu päämäärä saavutetaan?

Tarkastustuomioistuin arvioi toimenpiteiden soveltuvuutta päämäärän saavuttamiseksi muun muassa seuraavissa tapauksissa (31):

— Tuomioistuin painotti asiassa Ålands Vindkraft, että uusiutuvien energialähteiden käyttö sähkön tuottamiseen on hyödyllistä ympäristönsuojelun kannalta, koska sen avulla voidaan vähentää kasvihuonekaasupäästöjä, jotka ovat yksi pääasiallisista syistä ilmastonmuutokseen, jota vastaan unioni ja sen jäsenvaltiot ovat sitoutuneet taistelemaan (32).

— Asiassa komissio v. Italia (perävaunut) tuomioistuin katsoi, että kielto vetää moottoripyörien perässä perävaunua on tarkoituksenmukainen liikenneturvallisuuden takaamiseksi (33).

— Tuomioistuin katsoi, että asiassa Dynamic Medien ei ole epäilystä siitä, etteikö kielto myydä ja luovuttaa postimyynnissä sellaisia kuvatallenteita, joita toimivaltainen viranomainen ei ole alaikäisten suojelemiseksi tarkastanut ja luokitellut ja joissa ei ole kyseisen viranomaisen merkintää niiden alimmasta sallitusta katseluiästä, ole toimenpide, joka on omiaan suojelemaan lapsia heidän hyvinvoinnilleen vahingollisilta tiedoilta ja aineistoilta (34).

b) Onko toimenpide tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi?

Hallinnollinen päätös on oikeasuhteinen, jos se on paitsi soveltuva myös tarpeellinen oikeutetun päämäärän saavuttamiseksi. Arvioinnin tässä osassa on harkittava, ylittääkö hallinnollinen päätös sen, mikä on tarpeellista oikeutetun päämäärän saavuttamiseksi. Jos saman päämäärän saavuttamiseksi on olemassa vähemmän rajoittavia keinoja, hallinnollinen päätös ylittää sen, mikä on tarpeen. Seuraavista esimerkeistä käy ilmi, mitkä kysymykset olisi esitettävä hallinnollisen päätöksen tarpeellisuuden arvioimiseksi.

— Tuomioistuin toi asiassa komissio v. Tšekin tasavalta esiin sen, että petosten ehkäisemiseksi ja kuluttajansuojan varmistamiseksi alueellaan jäsenvaltiot voivat katsoa, että kolmansien maiden alueella lyödyillä tarkastusleimoilla ei voida turvata riippumattomien elinten jäsenvaltioiden alueella lyömiä tarkastusleimoja vastaavaa kuluttajansuojan tasoa (lukuun ottamatta tapauksia, joissa jäsenvaltio, joka tuo tavaraa kolmansista maista, joilla on vastaava tarkastusleimajärjestelmä, tarkastaa tavarat ja tulokset täyttävät kyseisen jäsenvaltion vaatimuksen (35)). Tuomioistuin katsoi kuitenkin, että toimenpide ei ollut oikeasuhteinen tavoiteltuun päämäärään nähden, koska sama päämäärä olisi voitu saavuttaa muilla, vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä. Tšekin viranomaiset olisivat ensinnäkin voineet vaatia maahantuojalta asiakirjaan perustuvaa todistusta paikasta, jossa kyseessä oleva leima on lyöty, sekä tarpeen vaatiessa paikasta, jossa kyseiset jalometallit on luovutettu vapaaseen liikkeeseen ja niitä on pidetty laillisesti kaupan unionissa. Toiseksi Tšekin viranomaiset olisivat voineet rajoittaa WaarborgHollandin leimojen tunnustamisesta kieltäytymisen vain sellaisiin olosuhteisiin, joissa Tšekin viranomaisten suorittama mainittujen metallien lisätarkastus on todella perusteltua kuluttajansuojaa koskevista syistä, erityisesti kolmansista maista tulevan tuonnin osalta. (36)

— Suomessa sijaitsevalta Ålands Vindkraftin tuulivoimalalta evättiin ruotsalaisten sähkösertifikaattien hyväksyminen, koska sertifikaatit oli varattu vain Ruotsissa sijaitseville vihreän sähkön tuotantolaitoksille. Tuomioistuin katsoi toimenpiteen oikeasuhteiseksi ja selitti, että Ruotsi ei vaikuttanut rikkoneen suhteellisuusperiaatetta pelkästään sillä perusteella, että se on rajoittanut tukijärjestelmän, jossa käytetään vihreitä sertifikaatteja, koskemaan ainoastaan kotimaassa tuotettua vihreää sähköä. Jäsenvaltioilla on pakollinen kansallinen uusiutuvia energialähteitä koskeva tavoite (niiden oma kohtuullinen osuus ponnisteluista), ja ainoa sähkö, jonka ne voivat laskea tähän tavoitteeseen, on niiden laitoksissa tuotettu sähkö. Näin ollen Ruotsi on voinut unionin oikeuden nykytilassa oikeutetusti katsoa, että tällaisella alueellisella rajoituksella ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan saavuttaa vihreän sähkön tuotannon ja välillisesti kulutuksen kasvattamista unionissa koskeva tavoite, johon pyritään sekä tässä kansallisessa järjestelmässä että Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/28/EY (37), jonka yhteyteen kansallinen järjestelmä kuuluu. (38)

— Asiassa Dynamic Medien tuomioistuin arvioi toimenpiteen tarpeellisuutta seuraavasti: Esillä olevan kiellon aineellisen ulottuvuuden osalta on todettava, että alaikäisten suojelusta annetussa laissa ei kielletä tarkastamattomien kuvatallenteiden kaikkia myyntitapoja. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tällaisten kuvatallenteiden tuonti ja myynti aikuisille on sallittua sellaisten myyntikanavien välityksellä, joissa tavaran toimittaja ja ostaja ovat henkilökohtaisessa yhteydessä ja jotka mahdollistavat näin ollen sen valvomisen, ettei lapsilla ole pääsyä näihin kuvatallenteisiin. Näiden seikkojen valossa on selvää, ettei pääasiassa esillä olevalla lainsäädännöllä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseessä olevan jäsenvaltion tavoitteleman päämäärän saavuttamiseksi. (39)

— Tuomioistuin totesi asiassa C-265/06, Euroopan yhteisöjen komissio v. Portugalin tasavalta, että taistelu rikollisuutta vastaan ja liikenneturvallisuus voivat olla yleistä etua koskevia pakottavia syitä, joilla tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoittaminen voidaan perustella. Vaikka värillisten kalvojen kiinnittämistä henkilöajoneuvojen ja tavarakuljetuksiin tarkoitettujen ajoneuvojen laseihin koskeva kielto ”tuntuukin helpottavan tällaista havainnointia ja olevan näin ollen soveltuva rikollisuuden vastaista taistelua ja liikenneturvallisuutta koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi, ei vaikuta siltä, että se on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi ja että ei ole muita vähemmän rajoittavia keinoja niihin pääsemiseksi”. (40) Kiellon tarpeellisuutta ei ole osoitettu varsinkaan, kun viranomaiset myönsivät, että ne sallivat neuvoston direktiivissä 92/22/ETY (41) säädetyissä rajoissa alueellaan sellaisten ajoneuvojen kaupan pitämisen, jotka on alun perin varustettu värillisillä laseilla. Lisäksi värillisiä kalvoja on laaja valikoima (läpinäkyvistä kalvoista lähes läpinäkymättömiin kalvoihin), mikä tarkoittaa, että ainakin jotkin, riittävän läpinäkyvät kalvot mahdollistavat moottoriajoneuvojen sisätilojen toivotun silmämääräisen tarkastuksen. Siksi tuomioistuin totesi, että värillisten kalvojen kielto ajoneuvoissa oli liiallinen ja näin ollen suhteeton tavoiteltuihin päämääriin nähden (42).

3.6 Markkinoille pääsyn tilapäinen keskeyttäminen (asetuksen 6 artikla)

Jos kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen arvioi tavarat ennen kuin se päättää markkinoille pääsyn mahdollisesta rajoittamisesta tai epäämisestä, kyseisen viranomaisen ei pitäisi voida tehdä markkinoille pääsyn keskeyttäviä päätöksiä, lukuun ottamatta tapauksia, joissa nopea toiminta on tarpeen henkilöiden turvallisuudelle tai terveydelle taikka ympäristölle aiheutuvien haittojen ehkäisemiseksi, tai sellaisten tavaroiden saataville asettamisen estämiseksi, joiden asettaminen saataville on yleisesti kielletty julkisen moraalin tai yleisen turvallisuuden vuoksi, mukaan lukien esimerkiksi rikoksentorjunta (asetuksen johdanto-osan 29 kappale).

Asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi tavaroiden arviointia suorittaessaan tilapäisesti keskeyttää kyseisten tavaroiden asettamisen saataville kyseisen jäsenvaltion markkinoilla ainoastaan, jos

a) kyseisistä tavaroista aiheutuu tavanomaisissa tai kohtuudella ennakoitavissa käyttöolosuhteissa henkilöiden turvallisuudelle tai terveydelle taikka ympäristölle vakava vaara, joka edellyttää toimivaltaiselta viranomaiselta nopeita toimia, mukaan luettuina sellaiset vaarat, joiden vaikutukset eivät ole välittömiä; tai

b) kyseessä olevien tavaroiden tai kyseisen tyyppisten tavaroiden asettaminen saataville asianomaisen jäsenvaltion markkinoilla on yleisesti kielletty kyseisessä jäsenvaltiossa julkisen moraalin tai yleisen turvallisuuden vuoksi.

Jos jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen keskeyttää tilapäisesti saataville asettamisen markkinoilla, sen on ilmoitettava siitä välittömästi asianomaiselle talouden toimijalle, komissiolle ja muille jäsenvaltioille (asetuksen 6 artiklan 2 kohta). Jos tilapäisen keskeytyksen syynä on se, että kyseisistä tavaroista aiheutuu tavanomaisissa tai kohtuudella ennakoitavissa käyttöolosuhteissa henkilöiden turvallisuudelle tai terveydelle tai ympäristölle vakava vaara, joka edellyttää toimivaltaiselta viranomaiselta nopeita toimia, mukaan luettuina sellaiset vaarat, joiden vaikutukset eivät ole välittömiä, ilmoitukseen on liitettävä yksityiskohtaiset tekniset tai tieteelliset perustelut, joista käy ilmi, miksi tapaus kuuluu mainitun kohdan soveltamisalaan (asetuksen 6 artiklan 2 kohta).

3.7 Hallinnollinen päätös (asetuksen 5 artiklan 9–13 kohta)

Tavaroiden arvioinnin valmistuttua kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi tehdä arvioimiaan tavaroita koskevan hallinnollisen päätöksen (asetuksen 5 artiklan 9 kohta).

Kuten aiemmin mainittiin, vastavuoroisen tunnustamisen periaate ei ole ehdoton. Tästä periaatteesta poikkeamiseen vaaditaan kuitenkin vankat perustelut. Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden pääsyä markkinoille ei voi rajoittaa tai evätä pelkästään sillä perusteella, että kansallisissa säännöissä asetetaan kyseisille tavaroille erilaisia vaatimuksia. Jos markkinoille pääsyn rajoittamiseen tai epäämiseen on todellinen syy, tällaiselle päätökselle on esitettävä perustelut.

Hallinnollisissa päätöksissä on tähän mennessä esitetty harvoin syitä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden markkinoille pääsyn rajoittamiselle tai epäämiselle.

Asetuksen 5 artiklan 10–12 kohdassa luetellaan, mitkä tiedot hallinnollisessa päätöksessä olisi annettava.

Hallinnollisen päätöksen on sisällettävä päätöksen perustelut, jotka on esitettävä riittävän yksityiskohtaisesti ja kattavasti tarkoituksena helpottaa sen arvioimista, onko päätös yhteensopiva vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ja tämän asetuksen vaatimusten kanssa (asetuksen 5 artiklan 10 kohta). Hallinnollisen päätöksen on sisällettävä erityisesti seuraavat tiedot (asetuksen 5 artiklan 11 kohta):

a) kansallinen tekninen määräys, johon hallinnollinen päätös perustuu;

b) oikeutetut yleistä etua koskevat syyt, jotka ovat perusteena sen kansallisen teknisen määräyksen soveltamiselle, johon hallinnollinen päätös perustuu;

c) kohdejäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen huomioon ottama tekninen tai tieteellinen näyttö, mukaan lukien tarvittaessa kansallisen teknisen määräyksen voimaantulon jälkeen tekniikan tasossa mahdollisesti tapahtuneet merkitykselliset muutokset;

d) tiivistelmä asianomaisen talouden toimijan mahdollisesti esittämistä, sen arvioinnin kannalta merkityksellisistä perusteluista, pidetäänkö tavaroita laillisesti kaupan ja ovatko kohdejäsenvaltiossa sovellettavan kansallisen teknisen määräyksen kattamat oikeutetut yleiset edut riittävän suojattuja ottaen huomioon kyseessä olevien tavaroiden ominaisuudet;

e) näyttö siitä, että hallinnollinen päätös soveltuu tavoitellun päämäärän saavuttamiseen eikä ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Asetuksen 5 artiklan 11 kohdan soveltamiseksi ”oikeutetuilla yleistä etua koskevilla syillä” tarkoitetaan mitä tahansa SEUT-sopimuksen 36 artiklassa vahvistetuista syistä tai muuta, yleistä etua koskevaa pakottavaa syytä (asetuksen 3 artiklan 14 kohta). (43)

Hallinnollisessa päätöksessä on täsmennettävä kohdejäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön perustuvat muutoksenhakukeinot ja niihin sovellettavat määräajat. Sen on myös sisällettävä viittaus talouden toimijoiden mahdollisuuteen käyttää SOLVIT-verkostoa ja uutta ongelmanratkaisumenettelyä (asetuksen 5 artiklan 12 kohta, ks. myös kohta 3.10).

Markkinoille pääsyä rajoittava tai sen epäävä hallinnollinen päätös on annettava viipymättä tiedoksi talouden toimijalle. Päätös ei tule voimaan, ennen kuin se on annettu tiedoksi talouden toimijalle (asetuksen 5 artiklan 9 ja 13 kohta).

3.8 Komissiolle ja muille jäsenvaltioille ilmoittaminen

Kansallisten toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille

— tilapäisistä keskeyttämisistä (asetuksen 6 artiklan 2 kohta);

— hallinnollisista päätöksistä (asetuksen 5 artiklan 9 kohta).

Asetuksen 5 artiklan 9 kohdan ja 6 artiklan 2 kohdan soveltamiseksi olisi käytettävä markkinavalvontaa koskevaa tieto- ja viestintäjärjestelmää (asetuksen 11 artiklan 1 kohta).

Komission on käytettävä markkinavalvontaa koskevassa tieto- ja viestintäjärjestelmässä saatavilla olevia tietoja asetuksen myöhempää arviointia varten (asetuksen 14 artiklan 2 kohta).

Tilapäisestä keskeyttämisestä on ilmoitettava välittömästi komissiolle ja muille jäsenvaltioille markkinavalvontaa koskevan tieto- ja viestintäjärjestelmän kautta (asetuksen 6 artiklan 2 kohta).

Hallinnollisista päätöksistä on ilmoitettava markkinavalvontaa koskevan tieto- ja viestintäjärjestelmän kautta komissiolle ja muille jäsenvaltioille viimeistään 20 työpäivän kuluttua päätöksen tekemisestä (asetuksen 5 artiklan 9 kohta).

Ilmoitettu tilapäinen keskeyttäminen tai hallinnollinen päätös olisi ladattava markkinavalvontaa koskevaan tieto- ja viestintäjärjestelmään.

Teoriassa jos nopean tietojärjestelmän (RAPEX) (44) tai elintarvikkeita ja rehuja koskevan nopean hälytysjärjestelmän (RASFF) (45) kautta ilmoitettu toimenpide koskee tavaroita, jotka eivät kuulu EU:n yhdenmukaistamislainsäädännön soveltamisalaan ja joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, myös tästä toimenpiteestä olisi ilmoitettava asetuksen mukaisesti markkinavalvontaa koskevan tieto- ja viestintäjärjestelmän avulla.

Asetuksen tarkoituksena on vapauttaa jäsenvaltiot kaksinkertaisten ilmoitusten aiheuttamasta rasituksesta tapauksissa, joissa toimenpide edellyttää kahden järjestelmän mukaista ilmoitusta. Sen vuoksi 7 artiklassa säädetään, että jos hallinnollinen päätös tai tilapäinen keskeyttäminen on myös toimenpide, josta on ilmoitettava RAPEX- tai RASFF-järjestelmän kautta, ”erillistä ilmoitusta tämän asetuksen nojalla komissiolle ja muille jäsenvaltioille ei vaadita”, jos seuraavat ehdot täyttyvät: a) RAPEX- tai RASFF-ilmoituksesta käy ilmi, että toimenpiteestä tehty kyseinen ilmoitus toimii myös asetuksen (EU) 2019/515 mukaisena ilmoituksena ja b) RAPEX- tai RASFF-ilmoitukseen sisältyy asetuksessa (EU) 2019/515 vahvistetut vaatimukset täyttävä näyttö .

Kohdejäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on vastuussa asetuksessa vaadittujen asiakirjojen lataamisesta. Kuten edellä mainittiin, nämä asiakirjat ovat hallinnollinen päätös ja tilapäinen keskeyttäminen (ja niihin on liitettävä yksityiskohtaiset tekniset tai tieteelliset perustelut tapauksissa, joissa ne perustuvat henkilöiden turvallisuudelle tai terveydelle taikka ympäristölle aiheutuvaan vakavaan vaaraan).

3.9 Muutoksenhakukeinot hallinnollista päätöstä vastaan

Kaikissa kohdejäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten asetuksen mukaisesti antamissa hallinnollisissa päätöksissä olisi täsmennettävä talouden toimijan käytettävissä olevat kansalliseen lainsäädäntöön perustuvat muutoksenhakukeinot sekä niihin sovellettavat määräajat (asetuksen 5 artiklan 12 kohta ja johdanto-osan 35 kappale), jotta talouden toimija voi hakea muutosta päätökseen tai saattaa asian tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tällaisten päätösten riitauttamiseksi käytettävissä olevat vaihtoehdot riippuvat kansallisen lainsäädännön tarjoamista muutoksenhakukeinoista (hallinnollinen muutoksenhakuelin, kansalliset tuomioistuimet tai muut muutoksenhakuelimet). Yleensä kansalliset oikeusjärjestelmät tarjoavat joko suoraan tai hallinnollisen muutoksenhaun jälkeen mahdollisuuden hakea tuomioistuimelta muutosta toimivaltaisen viranomaisen hallinnolliseen päätökseen, joka koskee markkinoille pääsyn rajoittamista tai epäämistä.

Asetuksen 8 artiklalla otetaan käyttöön uusi ongelmanratkaisumenettely tehokkaan muutoksenhakukeinon tarjoamiseksi ja vastavuoroista tunnustamista koskevan luottamuksen palauttamiseksi. Tämä uusi menettely annetaan SOLVIT-verkoston tehtäväksi.

3.10 Mikä SOLVIT on?

SOLVIT on jäsenvaltioiden perustama verkosto, joka pyrkii ratkaisemaan nopeasti, tehokkaasti ja epämuodollisesti kansalaisten ja yritysten kohtaamia ongelmia, jotka ovat aiuheutuneet viranomaisten epäämistä EU-oikeuksista sisämarkkinoilla. Toiminta perustuu SOLVIT-ongelmanratkaisuverkkoa koskevista periaatteista annettuun komission suositukseen 2013/461/EU. (46)

SOLVIT on epävirallinen, tuomioistuinten ulkopuolinen ongelmanratkaisumekanismi, joka tarjoaa vaihtoehdon tuomioistuinmenettelyille. Se esittää käytännön ratkaisuja henkilöille ja yrityksille, joilla on vaikeuksia viranomaisten aiheuttamissa sisämarkkinoihin liittyvissä rajat ylittävissä tilanteissa. SOLVIT on kunkin maan kansallisen hallinnon tarjoama maksuton palvelu EU:n jäsenvaltioissa sekä Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa. Sen toimintaa koskevat periaatteet on määritelty komission suosituksessa 2013/461/EU, jonka mukaan kunkin jäsenvaltion on tarjottava SOLVIT-keskukselle riittävät resurssit sen varmistamiseksi, että se voi osallistua verkostoon (47).

SOLVIT-menettelyn voivat käynnistää talouden toimijat, joihin hallinnollinen päätös vaikuttaa. Suosituksessa 2013/461/EU ei aseteta määräaikaa SOLVIT-menettelyn käynnistämiselle. Jos talouden toimijat kuitenkin päättävät käyttää SOLVIT-menettelyä, on suositeltavaa, että ne toimittavat hallinnollisen päätöksen SOLVIT-keskukselle mahdollisimman pian. Koska SOLVIT on epävirallinen mekanismi, SOLVIT-menettelyn käyttö ei siirrä hallinnollisen tai oikeudellisen muutoksenhaun virallista määräaikaa eikä korvaa näitä muutoksenhakuja. Jos talouden toimija käynnistää meneillään olevan SOLVIT-menettelyn aikana oikeudellisen muutoksenhaun, yleisen käytännön mukaisesti SOLVIT-keskukselle ilmoitetaan asiasta. SOLVIT-keskus lopettaa SOLVIT-menettelyn, ja SOLVIT-keskuksen toimeksianto päättyy (48).

Jos kansallisissa järjestelmissä säädetään mahdollisuudesta hakea muutosta markkinoille pääsyn rajoittamista tai epäämistä koskevaan toimivaltaisen viranomaisen hallinnolliseen päätökseen kyseisen toimivaltaisen viranomaisen valvonnasta vastaavalta viranomaiselta (kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavan järjestelmän mukaan), jotkin viranomaiset päättävät keskeyttää menettelyn tilapäisesti, jos SOLVIT-ongelmanratkaisumenettely on käynnissä. Näin valvontaviranomainen voi ottaa huomioon SOLVIT-prosessin.

Kaikki SOLVIT-tapaukset käsitellään kahdessa SOLVIT-keskuksessa, vastaanottavassa keskuksessa ja johtavassa keskuksessa (49). Vastaanottava keskus sijaitsee yleensä hakijan jäsenvaltiossa, kun taas johtava keskus sijaitsee sen viranomaisen jäsenvaltiossa, josta valitus on tehty. Vastaanottava keskus vastaa ongelman lainopillisesta arvioinnista ja valmistelusta ennen asian toimittamista sen viranomaisen SOLVIT-keskukselle, josta valitus on tehty (50). Johtavan keskuksen tehtävänä on löytää hakijalle ratkaisu, sovellettavaa unionin lainsäädäntöä koskeva selvitys mukaan lukien, ja kertoa vastaanottavalle keskukselle säännöllisesti, kuinka valituksen käsittely edistyy (51).

SOLVIT-keskuksissa käytetään turvallista verkkojärjestelmää tapausten käsittelyyn. (52) Se tekee viestinnästä tehokasta ja edistää täydellistä avoimuutta. Komissiolla on pääsy järjestelmään, ja se seuraa tapausten käsittelyn laatua sekä tarjoaa apua ja selvennyksiä monimutkaisissa tapauksissa.

3.11 SOLVIT ja asetuksen 8 artiklan mukainen ongelmanratkaisumenettely

Suosituksessa 2013/461/EU kuvattu SOLVIT-menettely ja asetuksen 8 artiklassa säädetty erityinen ongelmanratkaisumenettely ovat erilaisia. Näiden menettelyjen pääasiallinen ero on SOLVIT-keskusten mahdollisuus pyytää komissiota antamaan lausunto.

Suosituksessa 2013/461/EU kuvatussa SOLVIT-menettelyssä SOLVIT-keskuksille ei tarjota mahdollisuutta pyytää komissiolta lausuntoa. Asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin, että jos talouden toimija on aloittanut SOLVIT-menettelyn, vastaanottava keskus tai johtava keskus voi pyytää komissiota antamaan lausunnon tapauksen ratkaisemisen tueksi. Tätä erityistä menettelyä sovelletaan ainoastaan tapauksiin, joissa viranomaiset ovat tehneet hallinnollisen päätöksen asetuksen 5 artiklan mukaisesti. Siihen kuuluu se, että SOLVIT-keskuksella on mahdollisuus pyytää komissiota arvioimaan, onko hallinnollinen päätös yhteensopiva vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ja tämän asetuksen vaatimusten kanssa (asetuksen 8 artiklan 1 ja 2 kohta). Asetuksen mukaiseen ongelmanratkaisumenettelyyn liittyvät tavanomaista SOLVIT-menettelyä pidemmät määräajat, jotta komissiolla olisi riittävästi aikaa antaa lausunto.

Jotta talouden toimijat olisivat tietoisia asetuksen mukaisesti käytettävissä olevasta erityisestä ongelmanratkaisumenettelystä, kaikissa kansallisten viranomaisten asetuksen nojalla tekemissä hallinnollisissa päätöksissä on oltava viittaus talouden toimijoiden mahdollisuuteen käyttää SOLVIT-verkostoa ja asetuksen 8 artiklan mukaista ongelmanratkaisumenettelyä (asetuksen 5 artiklan 12 kohta, ks. myös kohta 3.7). Hallinnollinen päätös voi sisältää esimerkiksi seuraavanlaisen kappaleen:

”Voitte toimittaa tämän päätöksen SOLVIT-verkostolle suosituksessa 2013/461/EU säädetyin edellytyksin. Vastaanottava keskus tai johtava keskus voi pyytää komissiota antamaan lausunnon tapauksen ratkaisemisen tueksi asetuksen (EU) 2019/515 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti.”

SOLVIT on aina ollut sisämarkkinoilla ongelmia kohtaavien talouden toimijoiden käytettävissä. SOLVIT-verkosto käsittelee edelleen tavalliseen tapaan muita ongelmia, jotka liittyvät tavaroiden kaupan pitämiseen toisessa jäsenvaltiossa, kuten toimivaltaisen viranomaisen vastauksen puuttuminen tai päätöksen epääminen. Tällaiset ongelmat eivät kuitenkaan käynnistä asetuksen 8 artiklassa säädettyä erityistä ongelmanratkaisumenettelyä.

3.12 Komission lausunto asetuksen 8 artiklan mukaisen ongelmanratkaisumenettelyn yhteydessä

Jos SOLVITin epävirallinen lähestymistapa ei kuitenkaan tuota tuloksia ja edelleen on epäilyksiä hallinnollisen päätöksen yhteensopivuudesta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa, mikä tahansa asianomaisista SOLVIT-keskuksista voi pyytää komissiota antamaan lausunnon (asetuksen 8 artiklan 1 kohta). Komission lausunnon tarkoituksena on antaa sille mahdollisuus arvioida, onko kansallinen hallinnollinen päätös yhteensopiva vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ja asetuksen vaatimusten kanssa (asetuksen 8 artiklan 2 kohta). Komission olisi muun muassa tarkasteltava SOLVIT-menettelyssä toimitettuja asiakirjoja ja tietoja. Se voi pyytää lisätietoja tai -asiakirjoja asiaankuuluvan SOLVIT-keskuksen kautta (asetuksen 8 artiklan 3 kohta).

Komission on 45 työpäivän kuluessa lausuntopyynnön vastaanottamisesta (tähän ei lasketa aikaa, joka komissiolla menee edellä mainittujen lisätietojen ja -asiakirjojen saamiseen) saatettava arviointinsa päätökseen ja annettava lausunto (asetuksen 8 artiklan 4 kohta). Lausunnossa olisi käsiteltävä ainoastaan sitä, onko kansallinen hallinnollinen päätös yhteensopiva vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ja asetuksen vaatimusten kanssa (asetuksen 8 artiklan 2 kohta). Lausunnossa olisi tarvittaessa yksilöitävä kaikki SOLVIT-tapaukseen liittyvät seikat tai annettava suosituksia tapauksen ratkaisemisen tueksi (asetuksen 8 artiklan 4 kohta). Komission lausunto on otettava huomioon SOLVIT-menettelyssä (asetuksen 8 artiklan 6 kohta).

Komissio toimittaa lausuntonsa asiaankuuluvan SOLVIT-keskuksen välityksellä asianomaiselle talouden toimijalle ja toimivaltaisille viranomaisille. Se myös antaa lausunnon tiedoksi kaikille jäsenvaltioille markkinavalvontaa koskevan tieto- ja viestintäjärjestelmän kautta (asetuksen 8 artiklan 6 kohta). Talouden toimija voi käyttää asetuksen 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua komission lausuntoa ja saattaa sen kaikkien asianomaisten kolmansien osapuolten saataville.

Jos komissiolle ilmoitetaan, että asia on ratkaistu arviointijakson aikana, komission ei tarvitse antaa lausuntoa (asetuksen 8 artiklan 5 kohta).

Se, että komissio antaa lausunnon, ei vaikuta sen SEUT-sopimuksen 258 artiklan mukaisiin valtuuksiin (asetuksen johdanto-osan 40 kappale).

3.13 Tuoteyhteyspisteiden tehtävä (asetuksen 9 artikla)

Asetuksella helpotetaan huomattavasti EU:n yhdenmukaistamissääntöjen soveltamisalaan kuulumattomien tavaroiden markkinoille saattamista muissa jäsenvaltioissa, mutta sillä myös lisätään talouden toimijoiden vastuuta. Niiden on oltava tietoisia asiaankuuluvista kansallisista säännöistä sekä jäsenvaltiossa, jossa ne saattavat tavaroitaan laillisesti markkinoille, että kohdejäsenvaltiossa. Kyse voi olla esimerkiksi siitä, onko kohdejäsenvaltiossa ennakkolupamenettely.

Sen varmistamiseksi, että talouden toimijat eivät jää oman onnensa nojaan tuotetietojen keräämisessä jäsenvaltioissa, asetuksella helpotetaan näiden tietojen keräämistä tuoteyhteyspisteiden kautta. Asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaan tuoteyhteyspisteiden on tarjottava palvelujaan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2018/1724 (53) (yhteistä digitaalista palveluväylää koskeva asetus) mukaisesti. Tuoteyhteyspisteillä olisi oltava riittävä varustus ja riittävät resurssit (asetuksen 9 artiklan 1 kohta ja johdanto-osan 42 kappale), jotta ne voivat toimia merkittävässä roolissaan kansallisten viranomaisten ja talouden toimijoiden välisen yhteydenpidon helpottamisessa.

Tuoteyhteyspisteiden on annettava verkossa seuraavat tiedot (asetuksen 9 artiklan 2 kohta):

a) vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta ja tämän asetuksen soveltamista jäsenvaltionsa alueella koskevat tiedot, mukaan lukien asetuksen 5 artiklan mukaista tavaroiden arviointimenettelyä koskevat tiedot;

b) jäsenvaltionsa toimivaltaisten viranomaisten suorat yhteystiedot, mukaan luettuna yksityiskohtaiset tiedot niistä viranomaisista, jotka vastaavat sovellettavien kansallisten teknisten määräysten täytäntöönpanon valvonnasta tuoteyhteyspisteiden jäsenvaltion alueella;

c) jäsenvaltionsa alueella käytettävissä olevat muutoksenhakukeinot ja menettelyt, kun on kyse riita-asiasta toimivaltaisen viranomaisen ja talouden toimijan välillä, mukaan lukien asetuksen 8 artiklassa säädetty ongelmanratkaisumenettely.

Vaikka tuoteyhteyspisteet ovat vastuussa tärkeimpien tietojen asettamisesta saataville verkkosivustoillaan (ks. asetuksen 9 artiklan 2 kohta ja johdanto-osan 42 kappale), myös talouden toimijat ja jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat ottaa niihin yhteyttä suoraan, ja niiden on toimitettava lisätietoja 15 työpäivän kuluessa pyynnön vastaanottamisesta (asetuksen 9 artiklan 3 ja 4 kohta). Niiden on toimitettava nämä lisätiedot maksutta (asetuksen 9 artiklan 5 kohta). Tuoteyhteyspisteiden olisi suoritettava tehtävät, jotka liittyvät tuotteita koskevien tietojen antamiseen, mukaan lukien kansallisten teknisten määräysten sähköiset jäljennökset tai pääsy verkossa kyseisiin määräyksiin, rajoittamatta kansallisten teknisten määräysten jakelua säänteleviä kansallisia määräyksiä (asetuksen johdanto-osan 42 kappale).

Kansalliset viranomaiset voivat myös ottaa yhteyttä toisen jäsenvaltion (esimerkiksi alkuperäjäsenvaltion tai jäsenvaltion, jossa tavaroita pidettiin ensimmäisen kerran laillisesti kaupan) tuoteyhteyspisteisiin tai viranomaisiin ja pyytää niiltä tietoja tarkistaakseen talouden toimijoiden tavaroiden arvioinnin yhteydessä antamat tiedot (ks. asetuksen 5 ja 9 artikla sekä 10 artiklan 3 kohta). Tuoteyhteyspisteitä voidaan käyttää myös helpottamaan asiaankuuluvien toimivaltaisten viranomaisten välistä yhteydenpitoa (asetuksen 10 artiklan 3 kohta).

Tuoteyhteyspisteitä ei pitäisi kuitenkaan vaatia antamaan jäljennöksiä standardointielinten tai -organisaatioiden immateriaalioikeuksien alaisista standardeista tai takaamaan näihin pääsyä verkossa (asetuksen johdanto-osan 42 kappale).

Asetuksen 10 artiklassa vahvistetaan hallinnollista yhteistyötä koskevat säännöt, joissa määrätään tärkeimmistä aloista, joilla tarvitaan tuoteyhteyspisteiden ja kansallisten viranomaisten tehokasta yhteistyötä.

3.14 Hallinnollinen yhteistyö (asetuksen 10 artikla)

Asetuksella vahvistetaan tuoteyhteyspisteitä yhtenä tärkeimmistä vastavuoroisen tunnustamisen viestintäkanavista ja parannetaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten ja tuoteyhteyspisteiden välistä yhteydenpitoa.

Yksi asetuksessa säädetyistä hallinnollisen yhteistyön muodoista on virkamiesvaihto jäsenvaltioiden välillä sekä viranomaisille ja yrityksille tarkoitettujen yhteisten koulutus- ja tiedotusohjelmien järjestäminen (asetuksen 10 artiklan 1 kohdan c alakohta). Komissio varmistaa yhteistyön jäsenvaltioiden viranomaisten ja tuoteyhteyspisteiden välillä, ja jäsenvaltiot varmistavat, että niiden toimivaltaiset viranomaiset ja tuoteyhteyspisteet osallistuvat näihin toimiin (asetuksen 10 artiklan 1 ja 2 kohta).

Hallinnollinen yhteistyö on erityisen tärkeää tavaroiden arvioinnissa. Kohdejäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat ottaa markkinavalvontaa koskevan tieto- ja viestintäjärjestelmän kautta yhteyttä sen jäsenvaltion toimivaltaisiin viranomaisiin, jossa tavaroita pidettiin ensimmäisen kerran laillisesti kaupan, jos niiden on tarkistettava talouden toimijan toimittamia tietoja (asetuksen 5 artiklan 7 kohta). Toimivaltaisten viranomaisten olisi vastattava tällaisiin pyyntöihin 15 työpäivän kuluessa ja toimitettava kaikki tiedot, jotka ovat merkityksellisiä talouden toimijan arvioinnin aikana toimittamien tietojen ja asiakirjojen tarkistamiseksi (asetuksen 10 artiklan 3 kohta).

Tuoteyhteyspisteitä voidaan käyttää helpottamaan asiaankuuluvien toimivaltaisten viranomaisten välistä yhteydenpitoa pyydettyjen tietojen toimittamiselle asetetun 15 työpäivän määräajan kuluessa (asetuksen 10 artiklan 3 kohta).

4. KANSALLISTEN TEKNISTEN MÄÄRÄYSTEN ENNAKKOARVIOINTI – DIREKTIIVI (EU) 2015/1535 JA SISÄMARKKINALAUSEKE

Direktiivi (EU) 2015/1535 on tärkeä väline sellaisten tuotteiden kaupan teknisten esteiden ehkäisemiseksi, jotka eivät kuulu EU:n yhdenmukaistamislainsäädännön soveltamisalaan tai jotka kuuluvat sen soveltamisalaan vain osittain. Se auttaa varmistamaan yleisemmän ja paremman vastavuoroisen tunnustamisen edellyttämällä, että jäsenvaltiot ilmoittavat komissiolle kaikista tuotteita ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevista teknisistä määräyksistä, ennen kuin niistä säädetään kansallisessa lainsäädännössä.

Direktiiviä (EU) 2015/1535 ja asetusta sovelletaan teknisen määräyksen elinkaaren eri vaiheissa. Nämä kaksi yhdessä varmistavat, ettei kansallisilla säädöksillä luoda missään niiden elinkaaren vaiheessa perusteettomia kaupan esteitä.

Direktiivin (EU) 2015/1535 mukaisen ilmoitusmenettelyn avulla komissio ja jäsenvaltiot voivat tarkastella tuotteita ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia teknisiä määräyksiä, joita yksittäiset jäsenvaltiot aikovat hyväksyä. Se estää uusien teknisten kaupan esteiden syntymisen varmistamalla, että kansallinen lainsäädäntö on EU:n lainsäädännön ja sisämarkkinoiden periaatteiden mukaista. Menettelyn avulla yritykset ja muut sidosryhmät voivat myös esittää ilmoitetuista ehdotuksista huomautuksia teknisten määräysten TRIS-tietokannassa.

Menettelyn keskeinen piirre ovat määräysten noudattamatta jättämisen oikeudelliset seuraukset. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti asiassa C-194/94 antamassaan tuomiossa (54) periaatteen, jonka mukaan ilmoitusvelvollisuuden (direktiivin (EU) 2015/1535 5 artikla) noudattamatta jättäminen johtaa siihen, että kyseisiä teknisiä määräyksiä ei voida soveltaa yksityisiä oikeussubjekteja vastaan.

Tuomioistuimen tuomion mukaan direktiiviä (EU) 2015/1535 on tulkittava niin, että sillä on välitön vaikutus, mikä tarkoittaa, että yksityisten oikeussubjektien olisi voitava vedota siihen suoraan kansallisissa tuomioistuimissa, joissa ne ovat toimivaltaisten viranomaisten vastapuolena. Tuomion mukaan kansallista lainsäädäntöä ei myöskään voida soveltaa, koska sitä ei ollut ilmoitettu. Tuomioistuin totesi, että jos säädöksiä, joita ei ole ilmoitettu, voitaisiin edelleen soveltaa, se heikentäisi direktiivin tavoitetta ja tarkoitusta ja houkuttelisi jäsenvaltioita pidättäytymään ilmoittamisesta. Asiassa C-194/94 annetulla tuomiolla on ollut merkittäviä vaikutuksia direktiivin (EU) 2015/1535 vaikutukseen. Se tarkoittaa pohjimmiltaan sitä, että yrityksiä ei voida pakottaa noudattamaan kansallisia teknisiä määräyksiä, joita ei ole ilmoitettu.

Se, että tekninen määräys on ilmoitettu, ei kuitenkaan takaa sitä, että sen soveltaminen olisi EU:n lainsäädännön mukaista. Ilmoitettu tekninen määräys voi edelleen vaikuttaa tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen sen mukaan, miten kansalliset viranomaiset soveltavat määräystä. Tässä yhteydessä sovelletaan vastavuoroisesta tunnustamisesta annettua asetusta (EU) 2019/515 sen varmistamiseksi, että määräystä sovelletaan asianmukaisesti tapauskohtaisesti vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaisesti.

Jotta kansallisten viranomaisten ja talouden toimijoiden tietoisuutta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta voidaan lisätä, jäsenvaltioiden olisi harkittava selkeiden ja yksiselitteisten ”sisämarkkinalausekkeiden” sisällyttämistä kansallisiin teknisiin määräyksiinsä (asetuksen johdanto-osan 16 kappale) näiden määräysten aiheuttaman kaupan sääntelyesteiden lisääntyneen riskin vähentämiseksi (55) ja kyseisen periaatteen soveltamisen helpottamiseksi. Komissio suosittelee säännöllisesti direktiivin (EU) 2015/1535 mukaisessa ilmoitusmenettelyssä, että asianomaisen jäsenvaltion viranomaiset sisällyttävät tarvittaessa ilmoitettuun luonnokseen sisämarkkinalausekkeen, joka on esitetty tiedonannossa Tavaramarkkinoiden säädöspaketti: lujitetaan luottamusta sisämarkkinoihin (56). Seuraavassa on lausekkeen selvennetty versio.

Tavaroiden, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai Turkissa tai jotka ovat peräisin ETA-sopimuksen osapuolena olevista valtioista ja joita pidetään laillisesti kaupan tällaisissa valtioissa, katsotaan olevan näiden määräysten mukaisia. Näiden määräysten täytäntöönpanoon sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta 19 päivänä maaliskuuta 2019 annettua asetusta (EU) 2019/515.

5. ASETUKSEN (EU) 2019/515 JA DIREKTIIVIN 2001/95/EY VÄLINEN SUHDE

Yleisestä tuoteturvallisuudesta annetussa direktiivissä 2001/95/EY (57), jäljempänä ’tuoteturvallisuusdirektiivi’, täsmennetään, että markkinoille saa saattaa ainoastaan turvallisia tuotteita (tuoteturvallisuusdirektiivin 3 artikla), ja vahvistetaan tuottajien ja jakelijoiden tuoteturvallisuuteen liittyvät velvoitteet. Sen mukaan toimivaltaisilla viranomaisilla on toimivalta kieltää kaikki vaaralliset tuotteet tai hyväksyä muita asianmukaisia toimenpiteitä (tuoteturvallisuusdirektiivin 8 artikla).

Tuoteturvallisuusdirektiiviä sovelletaan kulutustavaroihin, joihin sovelletaan myös EU:n yhdenmukaistamislainsäädäntöä (jollei kyseisessä lainsäädännössä ole erityissäännöksiä, joilla pyritään samaan tavoitteeseen kuin direktiivissä 2001/95/EY), ja tuotteisiin, jotka eivät kuulu EU:n yhdenmukaistamisen piiriin (tuoteturvallisuusdirektiivin 1 artiklan 2 kohta ja 2 artiklan a alakohta).

Asetusta sovelletaan sekä kulutustavaroihin että muihin tavaroihin kuin kulutustavaroihin tai tavaroiden seikkoihin, jotka eivät kuulu EU:n yhdenmukaistamislainsäädännön soveltamisalaan.

5.1 Kuluttajien terveydelle ja turvallisuudelle vaaraa aiheuttavia tuotteita koskevat toimenpiteet

Tuoteturvallisuusdirektiivissä kuvataan menettely, jolla toimivaltaiset viranomaiset voivat soveltaa asianmukaisia toimenpiteitä, jos tuotteet aiheuttavat vaaraa, kuten tuoteturvallisuusdirektiivin 8 artiklan 1 kohdan b–f alakohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä. Asetuksen 5 ja 6 artikla eivät vaikuta direktiivin 2001/95/EY 8 artiklan 1 kohdan b–f alakohdan ja 8 artiklan 3 kohdan soveltamiseen (ks. asetuksen 2 artiklan 6 kohta).

5.2 Muuta vaaraa aiheuttavia kulutustavaroita koskevat toimenpiteet

Asetusta sovelletaan kulutustavaroihin, jos jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset aikovat kansallisen teknisen määräyksen perusteella ja muista kuin kuluttajien terveydelle ja turvallisuudelle vaaran aiheuttamisesta johtuvista syistä päättää sellaisten kulutustavaroiden markkinoille pääsyn rajoittamisesta tai epäämisestä, jotka eivät kuulu EU:n yhdenmukaistamislainsäädännön soveltamisalaan ja joita pidetään toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan. Näin voi olla esimerkiksi silloin, kun nämä viranomaiset estävät jonkin tuotteen kaupan pitämisen ympäristösyistä, vaikka se ei aiheuta vaaraa kuluttajien terveydelle ja turvallisuudelle.

(1) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2019/515, annettu 19 päivänä maaliskuuta 2019, toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta ja asetuksen (EY) N:o 764/2008 kumoamisesta (EUVL L 91, 29.3.2019, s. 1).

(2) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 764/2008, annettu 9 päivänä heinäkuuta 2008, tiettyjen kansallisten teknisten määräysten soveltamista toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyihin tuotteisiin koskevista menettelyistä sekä päätöksen N:o 3052/95/EY kumoamisesta (EUVL L 218, 13.8.2008, s. 21).

(3) Ks. komission tiedonanto Tavaramarkkinoiden säädöspaketti: lujitetaan luottamusta sisämarkkinoihin (COM(2017) 787 final), annettu 19 päivänä joulukuuta 2017, ja asetuksen johdanto-osan 5 kappale.

(4) Unionin tuomioistuimen tuomio 14.4.2011, Vlaamse Dierenartsenvereniging ja Janssens, yhdistetyt asiat C-42/10, C-45/10 ja C-57/10, ECLI:EU:C:2011:253, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

(5) Tämä kohta käsittää myös i) SEUT-sopimuksen 38 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettujen maataloustuotteiden tuotannossa käytettävät menetelmät ja prosessit, ii) ihmisten tai eläinten ravinnoksi tarkoitettujen tuotteiden tuotannossa käytettävät menetelmät ja prosessit sekä iii) muihin tuotteisiin liittyvät tuotantomenetelmät ja -prosessit, sikäli kuin ne vaikuttavat niiden ominaisuuksiin (ks. asetuksen 2 artiklan 3 kohta).

(6) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2015/1535, annettu 9 päivänä syyskuuta 2015, teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä (EUVL L 241, 17.9.2015, s. 1).

(7) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1998, teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä (EYVL L 204, 21.7.1998, s. 37).

(8) Ks. esimerkiksi unionin tuomioistuimen tuomio 13.10.2016, M. ja S., C-303/15, ECLI:EU:C:2016:771; unionin tuomioistuimen tuomio 11.6.2015, Berlington, C-98/14, ECLI:EU:C:2015:386; unionin tuomioistuimen tuomio 19.7.2012, Fortuna ym., yhdistetyt asiat C-213/11, C-214/11 ja C-217/11, ECLI:EU:C:2012:495; yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 26.10.2006, komissio v. Helleenien tasavalta, C-65/05, ECLI:EU:C:2006:673; yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.11.2007, Schwibbert, C-20/05, ECLI:EU:C:2007:652; yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 21.4.2005, Lindberg, C-267/03, ECLI:EU:C:2005:246, ja unionin tuomioistuimen tuomio 26.9.2018, Van Gennip ym., C-137/17, ECLI:EU:C:2018:771.

(9) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.4.1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172.

(10) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.2.2009, komissio v. Italia, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 56–58 kohta.

(11) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.2.2009, komissio v. Italia, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 57 kohta.

(12) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 4.6.2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 26 kohta.

(13) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 4.6.2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 27 kohta.

(14) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 4.6.2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, 28 kohta.

(15) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.4.2008, komissio v. Portugalin tasavalta, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 33 kohta.

(16) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 24.11.1993, Keck ja Mithouard, yhdistetyt asiat C-267/91 ja C-268/91, ECLI:EU:C:1993:905, 16 ja 17 kohta. Lisätietoja myyntijärjestelyistä on vuoden 2010 tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten soveltamisoppaan kohdassa 3.1.10.

(17) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.7.1974, Procureur du Roi v. Benoît ja Gustave Dassonville, C-8-74, ECLI:EU:C:1974:82.

(18) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 8.9.2009, Budějovický Budvar, národní podnik, C-478/07, ECLI:EU:C:2009:521, 81 ja 82 kohta.

(19) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 14.7.1994, Peralta, C-379/92, ECLI:EU:C:1994:296, 24 kohta.

(20) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 3.12.1998, Ditlev Bluhme, C-67/97, ECLI:EU:C:1998:584, 19 ja 20 kohta.

(21) Ks. edellinen alaviite, 20 kohta.

(22) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 765/2008, annettu 9 päivänä heinäkuuta 2008, tuotteiden kaupan pitämiseen liittyvää akkreditointia ja markkinavalvontaa koskevista vaatimuksista ja neuvoston asetuksen (ETY) N:o 339/93 kumoamisesta (EUVL L 218, 13.8.2008, s. 30).

(23) Tuomioistuin kutsui niitä pakottaviksi vaatimuksiksi asiassa Cassis de Dijon.

(24) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 20.2.1979, Rewe-Zentral AG v. Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, 120/78, ECLI:EU:C:1979:42, 13 kohta.

(25) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 12.6.2003, Schmidberger, C-112/00, ECLI:EU:C:2003:333: ”jäsenvaltioiden välisen tavarakaupan rajoittamista voidaan perustella perusoikeuksien suojelun perustellulla intressillä eli tässä asiassa sananvapauden ja kokoontumisvapauden alalla mielenosoittajille kuuluvilla perusoikeuksilla”.

(26) Unionin tuomioistuimen tuomio 22.9.2016, Euroopan komissio v. Tšekin tasavalta, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714.

(27) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 14.2.2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH v. Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85: ”Animeksi” kutsuttujen japanilaisten piirroselokuvien tuonti Yhdistyneestä kuningaskunnasta Saksaan DVD:lle ja videokaseteille tallennettuina kiellettiin, koska niissä ei ollut kyseisen viranomaisen mainintaa niiden alimmasta sallitusta katseluiästä. Kieltoa perusteltiin lastensuojelulla.

(28) Unionin tuomioistuimen tuomio 1.7.2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037; yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15.11.2005, komissio v. Itävalta, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684.

(29) Tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten soveltamisopas, 2010, https://op.europa.eu/fi/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd

(30) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15.11.2005, komissio v. Itävalta, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684, 85 kohta.

(31) Lisätietoja vuoden 2010 tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perussopimuksen määräysten soveltamisoppaassa, https://op.europa.eu/fi/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd.

(32) Unionin tuomioistuimen tuomio 1.7.2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037;

(33) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.2.2009, komissio v. Italia, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, 64 kohta.

(34) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 14.2.2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH v. Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, 47 kohta.

(35) Unionin tuomioistuimen tuomio 22.9.2016, Euroopan komissio v. Tšekin tasavalta, C-525/14, ECLI:EU:C:2016: 714, 54 ja 55 kohta.

(36) Unionin tuomioistuimen tuomio 22.9.2016, Euroopan komissio v. Tšekin tasavalta, C-525/14, ECLI:EU:C:2016: 714, 65 ja 66 kohta.

(37) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/28/EY, annettu 23 päivänä huhtikuuta 2009, uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä sekä direktiivien 2001/77/EY ja 2003/30/EY muuttamisesta ja myöhemmästä kumoamisesta (EUVL L 140, 5.6.2009, s. 16).

(38) Unionin tuomioistuimen tuomio 1. heinäkuuta 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037;

(39) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 14.2.2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH v. Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, 48 kohta.

(40) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.4.2008, komissio v. Portugalin tasavalta, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 38–41 kohta.

(41) Neuvoston direktiivi 92/22/ETY, annettu 31 päivänä maaliskuuta 1992, turvalaseista ja lasimateriaaleista moottoriajoneuvoissa ja niiden perävaunuissa (EYVL L 129, 14.5.1992, s. 11).

(42) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 10.4.2008, komissio v. Portugalin tasavalta, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, 38–48 kohta.

(43) Ks. myös kohta 3.5.1.

(44) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/95/EY, annettu 3 päivänä joulukuuta 2001, yleisestä tuoteturvallisuudesta (EYVL L 11, 15.1.2002, s. 4) mukaisesti.

(45) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 178/2002, annettu 28 päivänä tammikuuta 2002, elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä (EYVL L 31, 1.2.2002, s. 1) mukaisesti.

(46) Komission suositus 2013/461/EU, annettu 17 päivänä syyskuuta 2013, SOLVIT-ongelmanratkaisuverkkoa koskevista periaatteista (EUVL L 249, 19.9.2013, s. 10).

(47) Suosituksen 2013/461/EU IV jakson 2 kohta.

(48) Suosituksen 2013/461/EU III jakson 6 kohta.

(49) Suosituksen 2013/461/EU V.A jakson 1 kohta.

(50) Suosituksen 2013/461/EU V.B jakson 2 kohta.

(51) Suosituksen 2013/461/EU V.C jakson 2 kohta.

(52) SOLVIT-online-tietokanta on oma moduulinsa sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä. Tämän teknisen yhdentymisen johdosta SOLVIT-menettelyihin sovelletaan myös sääntöjä, jotka on esitetty 25 päivänä lokakuuta 2012 hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden yhteistyöjärjestelmässä ja komission päätöksen 2008/49/EY kumoamisesta annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 1024/2012 (IMI-asetus) (EUVL L 316, 14.11.2012, s. 1). SOLVIT-suosituksessa määritellään myös tiettyjä asioita, jotka liittyvät henkilötietojen käsittelyyn SOLVIT-verkostossa IMI-asetuksen mukaisesti.

(53) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2018/1724, annettu 2 päivänä lokakuuta 2018, tietoja, menettelyjä sekä neuvonta- ja ongelmanratkaisupalveluja saataville tarjoavan yhteisen digitaalisen palveluväylän perustamisesta ja asetuksen (EU) N:o 1024/2012 muuttamisesta (EUVL L 295, 21.11.2018, s. 1).

(54) Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.4.1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172. Ks. myös yhteisöjen tuomioistuimen tuomio, 26.9.2000, Unilever, C-443/98, ECLI:EU:C:2000:496; unionin tuomioistuimen tuomio 19.12.2019, rikosoikeudenkäynti, jossa vastaajana on X, C-390/18, ECLI:EU:C:2019:1112.

(55) Euroopan komission kertomus Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle direktiivin (EU) 2015/1535 toiminnasta vuosina 2014–2015 (COM(2017) 788 final, s. 5).

(56) Ks. Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle: Tavaramarkkinoiden säädöspaketti: lujitetaan luottamusta sisämarkkinoihin, annettu 19 päivänä joulukuuta 2017, (COM(2017) 787 final).

(57) EYVL L 11, 15.1.2002, s. 4.