Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Makrotaloudellista suorituskykyä vertailevat tutkimukset"

(2001/C 139/12)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 2. maaliskuuta 2000 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon seuraavasta aiheesta "Maakohtaisten taloustutkimusten tehostaminen vertailemalla makrotaloudellista suorituskykyä talouden ja työllisyyden alalla".

Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 8. helmikuuta 2001. Esittelijä oli Ursula Konitzer.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28. helmikuuta - 1. maaliskuuta 2001 pitämässään 379. täysistunnossa (maaliskuun 1. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 91 ääntä puolesta ja 3 vastaan 1:n pidättyessä äänestämästä.

1. Lähtökohta

1.1. Euroopan kasvun ja työllisyyden lisääntymisen taloudelliset edellytykset ovat parantuneet selvästi viime vuosina. Yhtäältä tämä johtuu jatkuvista rakennepoliittisista ponnisteluista tavara- ja palvelumarkkinoiden samoin kuin työ- ja pääomamarkkinoiden toimivuuden parantamiseksi. Toisaalta myös kasvun ja työllisyyden makrotaloudellisia edellytyksiä on vahvistettu ratkaisevasti. Julkisen velan vähentäminen, alhaisen inflaatioasteen saavuttaminen sekä inflaation alentamista helpottanut ja työpaikkoja luovien investointien kannattavuutta huomattavasti parantanut makrotaloudellinen palkkakehitys ovat osaltaan luoneet kasvulle ja työllisyydelle suotuisat rahapoliittiset edellytykset. Nämä 1990-luvulla saavutetut edistysaskeleet tulee vakiinnuttaa pysyvästi. Siksi on estettävä, että öljyn hinnan ja valuuttakurssien kehityksestä johtuva hienoinen - ja periaatteessa ohimenevä - inflaation kiihtyminen aiheuttaa välillisiä vaikutuksia sisäisessä kustannuskehityksessä.

1.2. Emun toteutuminen on oleellisesti auttanut saavutettua edistystä. Tämä koskee osin myös niitä jäsenvaltioita, jotka eivät vielä kuulu Emuun, sillä nekin ovat pyrkineet menestyksellisesti lähentymiseen. Tulevaisuudessa Emu estää kansainvälisistä jännitteistä johtuvat sisäiset valuuttahäiriöt, jotka ovat 30:n viime vuoden aikana usein haitanneet kasvua tai keskeyttäneet sen. Näin on yksi merkittävä kasvun makrotaloudellinen este saatu raivattua pois tieltä. Lisäksi Emu pienentää osaltaan budjetti-, palkka- ja rahapolitiikan välisten ristiriitojen riskiä ja luo vakauspuitteet terveelle makrotalouspolitiikalle ja -kehitykselle. Näin tulevaisuudessa voidaan helpommin välttää makrotaloudelliset virheet, jotka ovat menneisyydessä haitanneet huomattavasti kasvua ja työllisyyttä. Emu antaa siten terveelle makrotalouspolitiikalle uuden mahdollisuuden.

1.3. Jotta tämä mahdollisuus voidaan kuitenkin hyödyntää täysimittaisesti, on parannettava kaikkien tärkeiden talous- ja yhteiskuntaelämän ryhmien ymmärrystä makrotaloudellisista asiayhteyksistä ja muuttujista. Näin helpotetaan asiallista vuoropuhelua eri ryhmien välillä ja lisätään yhteisymmärrystä makrotaloudellisesti järkevistä toimintatavoista ja politiikoista. Tarvittava oppimisprosessi edellyttää yhteisymmärrykseen perustuvaa talouspolitiikkaa sekä empiiristä ja mahdollisuuksien mukaan myös kvantifioitua havainnollistamista.

Erityisesti valkoisen kirjan "Kasvu, kilpailukyky ja työllisyys" (ja sen makrotaloutta koskevan luvun) jälkeen julkaistut lukuisat komission asiakirjat, mutta myös neuvoston asiakirjat kuten vuotuiset talouspolitiikan suuntaviivat tarjoavat runsaasti lähteitä pitkälti yhteisymmärrykseen nojaavalle talouspolitiikalle(1).

Makrotalouden suureiden empiirinen ja mahdollisimman määrällinen havainnollistaminen on kuitenkin jäänyt vähemmälle. Se onnistuu parhaiten ajallisten ja maakohtaisten vertailujen avulla. Analysoimalla pitkäaikaisia kehityskulkuja sekä vertailemalla EU:ta ja Yhdysvaltoja sekä EU:n eri jäsenvaltioita saadaan esiin merkittäviä eroja paitsi työttömyydessä ja työllisyydessä myös kasvua ja työllisyyttä määräävien tärkeiden makrotaloudellisten muuttujien alalla. Samassa yhteydessä voidaan myös osoittaa, miten eri maiden institutionaaliset erityispiirteet vaikuttavat makrotalouspolitiikkaan ja kehitykseen. Näiden tekijöiden vertailu ja analysointi helpottaa ongelmien ymmärtämistä, edistää asiapainotteista vuoropuhelua ja mahdollistaa tietyin ehdoin myös viite- tai tavoitearvojen laatimisen (esikuva-analyysi).

1.4. Ponnistelut, joilla parannetaan makrotalouden kehityksen ymmärtämistä ja lisätään yhteisymmärrystä makrotalouspolitiikasta, ovat hyvin tärkeitä, jotta kasvun ja työllisyyden parantuneita perusedellytyksiä voidaan hyödyntää täysimittaisesti. Euroopan työllisyysongelmat voidaan ratkaista järkevällä keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä vain, jos nykyinen - öljyn hinnan noususta huolimatta jatkuva - noususuhdanne onnistutaan muuttamaan kestävästi nykyistä voimakkaammaksi kasvuksi. Tällainen kehitys on välttämätöntä myös Lissabonin Eurooppa-neuvoston kunnianhimoisten tavoitteiden saavuttamiseksi(2).

1.5. Tämä lausunto ei luonnollisesti voi olla laaja tutkimus, jossa vertaillaan ja analysoidaan yksityiskohtaisesti eri maiden makrotaloudellisia muuttujia. Siinä on kuitenkin tarkoitus tuoda esiin keskeisiä makrotaloudellisia suureita ja asiayhteyksiä (luku 2) ja talouspoliittisten toimijoiden merkittäviä panoksia (luku 3), jotta niitä voidaan käsitellä syventävästi komission myöhemmissä tutkimuksissa ja TSK:n tulevissa lausunnoissa. TSK teki aloitteen tästä lausunnosta edistääkseen virallisen "makrotaloudellisen vuoropuhelun" (Kölnin prosessi) lisäksi asiapainotteista keskustelua makrotalouden kysymyksistä kaikkien talous- ja yhteiskuntaelämän ryhmien välillä ja esittääkseen kantansa näistä ratkaisevan tärkeistä kysymyksistä komissiolle ja neuvostolle.

2. Keskeisiä muuttujia ja asiayhteyksiä

2.1. Puitteet ja välineet

Tässä luvussa esitellyillä muuttujilla ja asiayhteyksillä on tarkoitus helpottaa asiallista vuoropuhelua makrotalouden kysymyksistä talous- ja yhteiskuntaelämän eri ryhmien välillä. Ne perustuvat pääasiassa komission aikaisempiin analyyseihin, ja niitä on tarkoitus käsitellä, jatkaa ja syventää edelleen komission tulevissa vertailututkimuksissa sekä TSK:n tulevissa lausunnoissa. (Esimerkkinä tästä voidaan mainita unionin taloudellisesta tilanteesta 1999 annetun TSK:n lausunnon Irlantia koskeva liite(3)).

2.2. Työvoimareservi

2.2.1. Huomioita työttömyyden ja työllisyyden tunnusluvuista

Työttömyysaste on yksinkertaisin ja käyttökelpoisin tunnusluku jonkin valtion työttömyystilanteen luonnehtimiseksi. Tämän tunnusluvun todistusvoima on ajallisissa ja maakohtaisissa vertailuissa kuitenkin rajallinen, vaikka käytetäänkin Eurostatin yhdenmukaistettua määritelmää. Tämä johtuu osittain myös pimeän työn, osa-aikatyön ja tiettyjen tuettujen työmuotojen laajuuden eroista. Siksi on tärkeää, että työttömyyden rakenteen analyysissa otetaan huomioon iän, sukupuolen, koulutustason ja työttömyyden keston lisäksi myös osallistumisasteen, työllisyysasteen, työajan ja etenkin osa-aikatyön kehitys sekä muuttoliikkeet. Erityisen merkittävää tietoa antaa kokopäiväisinä työpaikkoina ilmaistun työllisyysasteen kehitys. Jos esim. työttömyyden vähenemiseen liittyy työllisyysasteen huomattava kasvu, voidaan olettaa, että kyseisen valtion työllisyystilanteen koheneminen on tapahtunut terveellä tavalla eikä se johdu työllisyysasteen pienenemisestä potentiaalisten työntekijöiden lannistuttua tai työn uudelleenjakautumisesta. 1990-luvulla tällaista myönteistä kehitystä oli havaittavissa ennen muuta Irlannissa, mutta vähemmässä määrin myös mm. Tanskassa. Yksityiskohtaisempia analyyseja näistä suhteista on varsinkin komission työllisyyskertomuksissa.

2.2.2. Työvoimareservin koko

Työllisyyden ja työttömyyden tunnuslukujen kehityksen tarkempi analyysi osoittaa, että yhteisön työvoimareservi on selvästi tilastoitua työttömyyttä suurempi. Kun kasvu synnyttää uusia työpaikkoja, virtaa työmarkkinoille myös runsaasti sellaisia henkilöitä, joita ei aiemmin ollut tilastoitu työttömiksi. Tämä merkitsee, että työllisyysasteen (työllisten osuus työikäisestä väestöstä) noustessa nousee myös osallistumisaste (työvoiman(4) osuus työikäisestä väestöstä) ja lisäksi maahanmuuton houkuttelevuus kasvaa.

Näiden huomioiden sekä uskottavien ikä- ja sukupuolispesifisten työllisyysasteiden perusteella komissio arvioi nykyisen 15 jäsenvaltion yhteisön työvoimareserviksi noin 30-35 miljoonaa henkilöä. Tämä luku on noin kaksinkertainen työttömien määrään verrattuna ja lähes yhtä suuri kuin Saksan kaikkien työllisten määrä. Työvoimareservin saaminen mukaan työelämään kymmenen vuoden kuluessa edellyttäisi työllisyyden kasvamista 1,8-2 prosentilla vuosittain; vaikka ajaksi asetettaisiin viisitoista vuotta, olisi vuotuisen kasvun silti oltava 1,2-1,4 prosenttia. Nämä ovat varsin suuria lukuja, mutta täysin saavutettavissa! Yhteisön laajentumisnäkymät ja sen sisä- ja ulkorajojen yli suuntautuvan muuttoliikkeen mahdollinen kasvu korostavat entisestään tarvetta saada yhteisön suuri työvoimareservi mahdollisimman nopeasti ja täysimittaisesti työelämän palvelukseen.

2.2.3. Onko työvoimareservi käytettävissä?

Toisinaan huomautetaan, ettei suurta työvoimareserviä voida sen riittämättömän koulutustason vuoksi hyödyntää täysimittaisesti työelämässä. Työvoiman pätevyys ja elinikäinen oppiminen, mutta myös työvoiman liikkuvuus ja sen valmius myös ottaa vastaan tarjotut työpaikat ovat työmarkkinapolitiikan tärkeitä aiheita. Vero- ja maksujärjestelmät voivat myös vaikuttaa työvoiman saatavuuteen myönteisesti ja kielteisesti. TSK on ottanut kaikkiin näihin kysymyksiin kantaa useaan otteeseen(5). Tässä yhteydessä olisi kuitenkin ensisijaisesti tutkittava, missä ovat makrotaloudellisen kasvun pahimmat pullonkaulat. Komission jo vuonna 1995 julkaiseman tutkimuksen (Europäische Wirtschaft Nr. 59, Studie Nr. 3, erityisesti kaavio 3) perusteella voidaan esittää seuraavat pohdinnat:

Työmarkkinoille tulevalla uudella työvoimalla (nuoret ja "piilevä" työvoimareservi) on useimmiten riittävä peruskoulutus, jota on kuitenkin kehitettävä edelleen työelämässä. Pahin pullonkaula ei ole pätevyys, vaan uusien työpaikkojen vähäisyys, joka estää monia syventämästä peruskoulutustaan työelämässä talouden ja tekniikan kehityksen asettamien vaatimusten mukaiseksi.

Suurin osa työttömistä on kuitenkin edelleen työmarkkinoilla. Tässäkään pahimpana ongelmana ei ole "käytettävyys", vaan se, ettei tarjolla olevia työpaikkoja riitä kaikille. Tämä ei koske vain suhteellisen vähäistä suhdannetyöttömyyttä, joka noususuhdanteen aikana katoaa: työvoimaa on käytettävissä ja työpaikkoja tarjolla. Se koskee myös huomattavaa osaa suhdanteista riippumattomasta työttömyydestä: monet tällaisista työttömistä olivat vielä muutama kuukausi sitten töissä; heidän kestävä uudelleentyöllistämisensä olisi mahdollista (ehkä pienen uudelleenkoulutuspanoksen avulla), jos voitaisiin luoda riittävästi uusia työpaikkoja.

Niitäkään 4-5 prosenttia yhteisön työvoimasta, jotka ovat pitkäaikaistyöttömiä, ei tarvitse välttämättä kirjata "menetetyiksi". Heidän kohdallaan puutetta on tosin sekä työpaikoista että osittain myös tarvittavasta pätevyydestä. Kokemus on kuitenkin osoittanut, että kun kasvu luo riittävästi työpaikkoja, voidaan monet pitkäaikaistyöttömät saattaa uudelleenkouluttamalla ja muilla toimilla takaisin työmarkkinoiden piiriin.

Edellä esitetyt pohdinnat eivät mitenkään suuntaudu ammatillista perus- ja jatkokoulutusta vastaan, joka on välttämätöntä Euroopan inhimillisen pääoman kehittämiseksi lähivuosina. Koulutuksella parannetaan koko talouden tuottavuuden ja kilpailukyvyn lisäksi myös yksilöiden ammatillisia mahdollisuuksia. Täyden hyödyn nämä - osin kalliitkin - toimet antavat kuitenkin vain, jos talous pystyy tarjoamaan pitkään jatkuvalla kasvukaudella työllisyyspotentiaalin hyödyntämiseen tarvittavat työpaikat. Työvoiman pätevyyden ja työpaikkojen luomisen tulisikin nivoutua toisiinsa pitkäaikaisessa prosessissa.

2.2.4. Mihin uusia työpaikkoja voi syntyä?

Usein väitetään myös, ettei yhteisön työvoimareserviä voidakaan tyhjentävästi hyödyntää, koska työpaikkoja katoaa jatkuvasti tekniikan kehityksen ja maailmanlaajuistumisen vuoksi. Tämä argumentti on liian yleisluontoinen eikä vie keskustelua rakentavaan suuntaan.

On totta, että tekniikan kehitys ja maailmanlaajuistuminen aiheuttavat kasvun aikana jatkuvan rakennemuutoksen. Paine kilpailukyvyn vahvistamiseksi, tuottavuuden lisäämiseksi ja työvoiman säästämiseksi on kova. Tuottavuuttaan runsaasti lisänneillä aloilla kova kansainvälinen ja yhteisön sisäinen kilpailu johtaa suhteellisten (ja joskus myös absoluuttisten) hintojen alenemiseen. Näiltä aloilta vapautuu usein työvoimaa, ja työllisyys kasvaa vain erityisen innovatiivisilla aloilla (esimerkiksi uusien elektroniikkatuotteiden kuten tietokoneiden, matkapuhelimien jne. tuotanto ja jakelu), joiden on palkattava lisää työvoimaa, tai silloin, kun koko talouden kasvu on niin voimakasta, että myös perinteiset teollisuusalat (esimerkiksi autoteollisuus) voivat lisätä työvoimaansa. Tosin suhteellisten hintojen aleneminen vahvistaa näiden alojen kilpailukykyä, ja suuri osa tästä tuottavuuden kasvusta välittyy hintamekanismin kautta edelleen muuhun talouteen. Tämä markkinavoimien aiheuttama laaja ostovoimansiirto mahdollistaa suhteellisten hintojen nousun aloilla, joilla tuottavuus paranee vain vähän ja kilpailupaineet ovat vähäiset mutta kysyntä lisääntyy kasvun myötä. Tällöin näillä aloilla kannattaa palkata lisää työvoimaa ja luoda työpaikkoja (esimerkiksi monet henkilökohtaiset palvelut, ravintolat jne., mutta myös uusiin tuotteisiin ja viestimiin liittyvät palvelut).

Kysymyksessä on pitkäaikainen makrorakenneprosessi, joka voidaan todentaa tilastollisesti. Se edellyttää, että hintamekanismi toimii. Tämä ehto on markkinoiden avauduttua kilpailulle pitkälti täyttynyt. Jotta prosessi synnyttäisi riittävästi työpaikkoja, täytyy kuitenkin myös eräiden muiden ehtojen täyttyä:

- Alakohtaisen rakennemuutoksen täytyy voida tapahtua mahdollisimman esteettä, ja sen tulee olla yhteiskunnallisesti hyväksyttävä.

- Koko talouden kasvuasteen on oltava tarpeeksi korkea, jotta eri aloilla syntyvien uusien työpaikkojen ja niiltä katoavien työpaikkojen erotus on positiivinen ja tarpeeksi suuri työttömyyden vähentämiseksi.

Molemmat ehdot ovat toistensa edellytyksiä. Mitä enemmän työpaikkoja kasvu luo, sitä kivuttomampi on alakohtainen rakennemuutos ja sitä paremmin sitä voidaan myös pehmentää sosiaalisesti.

Tämän prosessin myötä uusia työpaikkoja syntyy myös aloilla, jotka tuotteistavat tai soveltavat uutta teknologiaa, ja ennen muuta korkeasti arvostetuilla ja vastaavasti korkeapalkkaisilla palvelualoilla, jotka muuttuvat kannattaviksi ja löytävät markkinoita suhteellisten hintojen mekanismin sekä koko talouden työllisyyden ja tulojen nousun avulla (vrt. TSK:n lausunto aiheesta "Uusi tietämys, uudet työpaikat")(6).

Mitä paremmin tämä kasvuun ja suhteellisten hintojen kehitykseen perustuva mekanismi toimii, sitä vähemmän markkinavoimat synnyttävät painetta palkkaskaalan levittämiseksi alaspäin, mikä loisi nimenomaan palvelualoille heikosti tuottavia ja palkkatasoltaan alhaisia työpaikkoja. Tätä tapahtui Yhdysvalloissa varsin paljon 1970- ja 1980-luvuilla (muttei enää yhtä voimakkaasti 1990-luvulla), ja se oli yksi syy Yhdysvaltain talouden tuottavuuden heikkoon kasvuun 1970- ja 1980-luvuilla.

2.2.5. Työvoimareservin käyttöön saamisen mahdolliset sosiaaliset ja taloudelliset vaikutukset

Työvoimareservin saaminen mukaan työelämään on mahdollista noin 10-15 vuotta kestävänä keskipitkän tai pitkän aikavälin prosessina(7), jonka on kuitenkin alettava nykyisen noususuhdanteen aikana.

Työvoimareservin käyttöön saaminen tarkoittaa määritelmän mukaisesti täystyöllisyyden (Lissabonin Eurooppa-neuvosto) tai EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa mainitun "työllisyyden korkean tason" palauttamista. Tämä merkitsee alhaista työttömyysastetta ja korkeaa työllisyysastetta.

Vaikka kauden 1960-1973 alhaisiin työttömyysasteisiin (EUR 15: 2,4 prosenttia, Saksa: 0,7 prosenttia) ei kitkatyöttömyyden mahdollisen lisääntymisen vuoksi ehkä ole paluuta, noin 3 prosentin työttömyysastetta voidaan kuitenkin pitää mahdollisena saavuttaa (Alankomaat vuonna 2000: 2,4 prosenttia). Osallistumisaste voisi kohota asteittain nykyisestä 61-62 prosentista Yhdysvaltojen ja Japanin lukuihin verrattavaan 70-75 prosenttiin työikäisestä väestöstä. Nousu johtuisi pääasiassa naisten sekä yleisemmin yli 50-55-vuotiaiden ja alle 30-vuotiaiden työssäkäynnin lisääntymisestä.

Tällainen työllisyysasteen nousu ja työnsaantimahdollisuuksien parantuminen pienentäisivät ratkaisevasti suurten väestöryhmien syrjäytymisvaaraa. Lisäksi sosiaalivakuutusjärjestelmien tilanne kohenisi huomattavasti(8):

- Työttömyysvakuutus: maksajien määrä kasvaisi, ja edunsaajien määrä pienenisi voimakkaasti.

- Sairausvakuutus: maksajien määrä kasvaisi, ja edunsaajien määrä pysyisi todennäköisesti samana.

- Eläkevakuutus: maksajien määrä kasvaisi, ja edunsaajien määrä kasvaisi todennäköisesti (varhaiseläkkeelle siirtymisen vähenemisen vuoksi) hitaasti.

Etenkin osallistumisasteen voimakkaan kasvun vaikutuksista eläkevakuutusjärjestelmiin olisi hyvin mielenkiintoista saada vertailevia tutkimuksia.

Työvoimareservin saamisella työelämän käyttöön on luonnollisesti myös ratkaiseva vaikutus yhteisön kasvuun ja hyvinvointiin. Jos työllisyys lisääntyy väkiluvun pysyessä suurin piirtein samana 30-35 miljoonalla työpaikalla eli selvästi yli 20 prosenttia nykyisestä työllisyysasteesta tai lähes 10 prosenttiyksikköä koko väestöstä, BKT nousee todennäköisesti jopa selvästi yli Yhdysvaltain tason ja myös BKT:na henkeä kohden mitattu hyvinvointi lähenee merkittävästi Yhdysvaltain tasoa(9).

2.3. BKT:n ja työllisyyden kestävän kasvun makrotaloudelliset edellytykset

2.3.1. Eräitä kasvun, tuottavuuden ja työllisyyden yksinkertaisia yhteyksiä

Yhteisön työvoimareservi muodostaa siis huomattavan kasvu- ja hyvinvointipotentiaalin. Sen hyödyntämiseksi BKT:n tulee kasvaa vuosien ajan nopeammin kuin työntekijää kohden mitatun tuottavuuden. Työllisyys lisääntyy, kun BKT kasvaa tuottavuutta enemmän. Kun työllisyyden kasvuun liittyy työttömyyden väheneminen ja työllisyysasteen kasvu (kokopäiväisinä työpaikkoina laskettuna), BKT henkeä kohden kasvaa nopeammin kuin tuottavuus työntekijää kohden. Täystyöllisyyden palauttamisen avulla yhteisö saisi siis käyttöön suuren hyvinvointivarannon, joka esim. Yhdysvalloissa on jo ammennettu lähes tyhjiin. Myös yhteisön sisällä on tämän suhteen huomattavia eroja, joita tulisi tutkia (vrt. esim. Luxemburgin, Irlannin ja Espanjan tilanteet). Erot ovat vielä suurempia, jos vertailukohteeksi otetaan jäsenehdokasvaltiot.

Tuottavuuden kasvu on edelleen kilpailukyvyn ja hyvinvoinnin lähde. Se perustuu viime kädessä talouselämän palvelukseen valjastettuun tekniikan kehitykseen (ja tähän liittyvään työvoiman koulutukseen) sekä työn korvaamiseen pääomalla. Tuottavuuden käsite on kuitenkin hyvin monitahoinen, ja sitä käytetään usein epätarkasti. Toisistaan on erotettava esim. tuottavuuden taso, tuottavuuden kehitys työntekijää tai työtuntia kohti jne. Yhdysvaltain ja EU:n samoin kuin EU:n eri jäsenvaltioiden välillä on tässä suhteessa huomattavia eroja. Olisi kiinnostavaa saada käyttöön tutkimuksia tuottavuustasojen erojen syistä sekä Yhdysvaltain tuottavuuden kasvun viime vuosina tapahtuneesta kiihtymisestä ja EU:ssa vastaavasti tapahtuneesta hidastumisesta.

Tuottavuuden kasvun kiihtyminen on myönteinen asia, mutta se helpottaa työttömyysongelman ratkaisemista vain, jos BKT:n kasvu kiihtyy samanaikaisesti vielä voimakkaammin! Työllisyyden on lisäännyttävä voimakkaasti, jos 1) työikäinen väestö lisääntyy nopeasti (Yhdysvallat) ja/tai 2) jos suuri työvoimareservi on saatava osallistumaan talouselämään (EU). Tuottavuuden ja työllisyyden kasvun taloudelliset syyt ovat erilaiset, ja niistä tarvitaan lisää analyyseja ja tutkimuksia.

Erityisen tärkeää työllisyyden lisääntymisen kannalta on työpaikkoja luovien laajennusinvestointien kehitys. Jotta niitä tehdään riittävästi, on kannattavuuden oltava sopivalla tasolla ja kysynnän on kehityttävä suotuisasti (ilman inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä). Tässä yhteydessä on otettava myös huomioon, että laajennusinvestoinnit ovat tekniikan kehityksen kantavia voimia; havainnot osoittavat (EY 1986-90, Irlanti 1994-2000), että ne kiihdyttävät tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvua ja samalla vähentävät työn korvautumista pääomalla.

2.3.2. Havainnollistava viiteskenaario seuraaviksi viideksi vuodeksi (2001-2005)

Määräyksin tai asetuksin ei saada aikaan kasvua ja työllisyyttä. Politiikalla niille kuitenkin voidaan ja tulee luoda suotuisat edellytykset. Tässä yhteydessä on hyödyllistä luoda käsitys siitä, miten kasvu voisi ja miten sen tulisi kehittyä, jotta työvoimareservi saadaan asteittain käyttöön ilman että samalla syntyy inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä.

Tarjonta: Tällä hetkellä euroalueen ja koko EU:n BKT kasvaa noin 3,5 prosenttia vuodessa. Tuotantopotentiaali kasvaa noin 2,5 prosenttia vuodessa, ja käyttämätön tuotantokapasiteetti pienenee noin 1 prosenttiyksiköllä BKT:sta(10). BKT:n jatkuva 3-3,5 prosentin vuotuinen kasvu vaikuttaa silti mahdolliselta, jos laiteinvestoinnit lisääntyvät noin 7-8 prosenttia vuodessa (EUR 11 vuonna 2000: 8,1 prosenttia). Jos tämä kehitys jatkuu, kiihtyy tuotantopotentiaalin kasvu noin 0,2-0,3 prosenttiyksikköä vuodessa, eli viimeistään viiden vuoden kuluttua tuotantopotentiaalin vuotuinen kasvu on 3,5 prosenttia. Tällöin on mahdollista päästä 3,5 prosentin suuruiseen kestävään kasvuun ilman inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä. Siihen asti on 3-3,5 prosentin vuotuinen kasvu mahdollista, jos käyttämätöntä kapasiteettia saadaan hyödynnettyä eikä budjetti- ja palkkapolitiikka aiheuta kustannuksista johtuvaa inflaation kiihtymistä. Nykyisellä tuottavuuden 2 prosentin vuotuisella kasvuvauhdilla työllisyys kasvaisi tässä mallissa noin (1-1,5) 1,3 prosenttia vuodessa (myöhemmin ehkä 1,5 prosenttia tai enemmän). Tämä olisi hyvä alku 10-15 vuoden aikavälillä tapahtuvalle työvoimareservin käyttöönotolle.

Kysyntä: Tällainen kasvu on luonnollisesti mahdollista vain, jos sitä tukee vastaava kysynnän kasvu, joka ei synnytä inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä. Tämä vaikuttaa täysin mahdolliselta ja uskottavalta. Vuosien 1998 ja 1999 kansainvälisen kriisin jälkeen vientikysynnällä (euron vaihtokurssi, muun maailman kasvu) on ollut vuonna 2000 tietty elvyttävä vaikutus, jota öljyn hintojen kehityksestä johtuva ostovoiman väheneminen on kuitenkin jossain määrin vaimentanut. Nettoviennin kysyntävaikutus saattaa kuitenkin olla lähivuosina täysin neutraali; tällöin kasvun voimana olisivat kulutuskysyntä (reaalipalkkojen ja työllisyyden kasvu) ja investoinnit, jotka itsessään muodostavat merkittävän kysynnän osatekijän.

Tällä tavoin voisi syntyä dynaaminen tasapaino, jossa 3-3,5 prosentin vuotuinen BKT:n kasvu yhdistyisi yksityisen kulutuksen 2,7-3 prosentin ja laiteinvestointien 7-8 prosentin suuruiseen vuotuiseen kasvuun.

Tällaisessa skenaariossa julkinen velka muuttuisi muiden tekijöiden pysyessä ennallaan julkisen talouden kohtuulliseksi ylijäämäksi, investointiaste nousisi selvästi ja ulkomaankauppa säilyisi tasapainoisena (vrt. Irlannin kehitys 10-15 viime vuoden aikana). Niin kauan kuin kysynnän ylikuumeneminen tai kustannusten liian nopea nousu eivät kiihdytä inflaatiota, ei olisi mitään syytä keskeyttää tätä kasvuprosessia tiukalla rahapolitiikalla.

2.3.3. Kasvun esteiden poistaminen tai, mikäli mahdollista, välttäminen

Edellä hahmoteltu viiteskenaario on lähes vähintä, mitä yhteisön työttömyysongelman ratkaisemiseksi tarvitaan, mutta se tuntuu silti yhteisön 1990-luvulla saavuttamien tulosten valossa lähinnä optimistiselta. On kuitenkin useita syitä, joiden perusteella sitä voidaan pitää mahdollisena, jos talouspolitiikka on onnistunutta ja tärkeimmät toimijat - erityisesti työmarkkinaosapuolet - käyttäytyvät oikealla tavalla. Tämän lausunnon alussa mainittiin, että kasvun ja työllisyyden taloudelliset edellytykset ovat Euroopassa parantuneet huomattavasti. Myös menneisyyden lukujen analyysi tukee väitettä, jonka mukaan Euroopan talous voisi kasvaa spontaanisti yli 3 prosenttia vuodessa, jos tietyt kasvun esteet poistetaan.

Jo vuosina 1986-90 päästiin viiteskenaarion lukuja lähellä olevaan kasvuun: BKT kasvoi 3,3 prosenttia, työllisyys 1,3 prosenttia ja laiteinvestoinnit 7,3 prosenttia vuodessa. Myös vuosien 1994-95, 1997-98 ja 1999-2000 nousukausina laiteinvestoinnit reagoivat 7,8 tai 9 prosentin vuotuisella kasvulla BKT:n kasvun kiihtymiseen lähelle 3 prosenttia tai sen yli.

Kasvu- ja nousukaudet katkaisseet tekijät olivat pääasiassa makrotaloudellisia:

- Tuotantopotentiaalin riittämätön kasvu suhteessa tuottavuuden kehitykseen yhdessä makrotalouspolitiikassa tehtyjen virheiden kanssa aiheuttivat kapasiteettipulaa ja kiihdyttivät inflaatiota (1989-1991).

- Rahapolitiikan, budjettipolitiikan (1989-1991, Saksan yhdistymisen rahoittamistapa) ja vuosien 1990-1992 palkkakehityksen välinen vakausristiriita (1988-1992) aiheutti vuosien 1992/1993 taantuman.

- Eräiden maiden julkisen talouden vakauttamispyrkimysten uskottavuuden puute vahvisti tai aiheutti valuuttakurssien epävakautta yhteisön sisällä (1995 mutta myös 1970- ja 1980-luvuilla).

Kasvua ja työllisyyden kehitystä yhteisössä ovat viime aikoina hidastaneet myös sellaiset yhteisön ulkopuoliset tekijät kuin Aasian kriisi vuonna 1999 ja (mahdollisesti) öljyn hinnan nousu vuonna 2000.

Euroopan talous- ja rahaliitto on parantanut huomattavasti mahdollisuuksia välttää yhteisön sisäiset makrotaloudelliset kasvun esteet (vrt. kohdat 1.1 ja 1.2).

Tulevaisuudessa on

- vältettävä tuotantokoneiston kapasiteettipulaa ja siitä seuraavia inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä (yritysinvestoinnit, kannattavuus, julkiset investoinnit)

- vältettävä puutteita työvoiman pätevyydessä (inhimillisen pääoman kehittäminen - mahdollisimman markkinalähtöisesti ja ilman virheinvestointeja)

- valvottava tapaa, jolla säästöjen ja investointien välinen tasapaino syntyy (korkeampi investointiaste - korkeampi säästöaste, vakaa yksityissäästäminen edellyttää enemmän julkista säästämistä ja julkista pääomanmuodostusta); vakaussopimus, vaihtotaseeseen ja pitkiin korkoihin kohdistuvan paineen välttäminen

- sovitettava toisiinsa työllisyys, kasvu ja ympäristö

- vältettävä uusia vakausristiriitoja, jotka johtavat uudelleen tiukkaan rahapolitiikkaan (lyhyellä aikavälillä: ei välillisiä vaikutuksia öljyn hinnan kehityksestä; pysyvänä tehtävänä: sopiva palkkakehitys Emun piirissä, vakaus- ja työllisyyssopimus, makrotaloudellinen vuoropuhelu).

Näillä kaikilla aloilla on ratkaistava vaikeita ongelmia, mutta edellytykset niiden ratkaisemiseksi ovat parantuneet tuntuvasti.

3. Talouspoliittisten toimijoiden panokset

3.1. Kasvun ja työllisyyden makrotaloudelliset edellytykset ja makrotalouspolitiikan toimijat

Se, edistääkö rahaliiton makrotaloudellisten toimien kokonaisyhdistelmä kasvua ja työllisyyttä, riippuu lähinnä yhtäältä yhteisen rahapolitiikan ja toisaalta rahaliittoon osallistuvien maiden keskimääräisen budjetti- ja palkkakehityksen välisestä vuorovaikutuksesta. Toimijat jaetaan näitä kolmea suurta poliittista muuttujaa koskevan vastuun perusteella tavallisesti kolmeen ryhmään:

1. Keskuspankki ja Euroopan keskuspankkijärjestelmä vastaavat rahapolitiikasta.

2. Rahaliittoon osallistuvien valtioiden hallitukset vastaavat budjettipolitiikasta.

3. Työmarkkinaosapuolet vastaavat palkka- ja tulopolitiikasta.

Näiden kolmen toimijaryhmän (sekä yhteisön etuja edustavan komission) välinen vuoropuhelu, joka on yhteisön tasolla järjestetty niin kutsutulla Kölnin prosessilla, rakentuu eräiden jäsenvaltioiden menestyksellisiin ponnistuksiin yhteisymmärryksen saavuttamiseksi työmarkkinaosapuolten ja hallituksen välille tärkeistä talouspoliittisista kysymyksistä (esim. Irlannissa 1980-luvun puolivälissä alkanut talousihme ei olisi ollut mahdollinen ilman tällaista yhteisymmärrystä).

Tällä eurooppalaisella makrotaloudellisella vuoropuhelulla on ennen muuta tarkoitus parantaa kolmen suuren makrotalouspoliittisen muuttujan yhteistoimintaa.

Yleisesti voidaan todeta, että mitä paremmin budjetti- ja palkkapolitiikka tukevat rahapolitiikan vakaustavoitetta, sitä suotuisammin voivat rahapoliittiset edellytykset, myös vaihtokurssi ja pitkät korot, kehittyä kasvun ja työllisyyden kannalta.

Tällainen esitys sisältää luonnollisesti useita yksinkertaistuksia: inflaatioasteen ei tarvitse olla rahaliiton kaikissa valtioissa ja kaikilla alueilla sama; päinvastoin, markkinavoimat edellyttävät tietyissä rajoissa pysytteleviä inflaatioeroja. Rahaliiton maiden (ja alueiden) välisten kehityserojen seurausten ja välttämättömyyden arviointi muodostaa maakohtaisille vertailututkimuksille laajan tutkimuskentän.

Myös makrotaloudellisten toimijoiden luokittelu kolmeen (vaikkakaan ei homogeeniseen) ryhmään on tietynlainen yksinkertaistus. Vaikka mainitut kolme ryhmää ovat todella vastuussa kolmen suuren makrotalouspolitiikan muuttujan kehityksestä, kasvun ja työllisyyden edellytykset riippuvat myös taloudellisesta ja sosiaalisesta kokonaisilmapiiristä, johon vaikuttavat kaikki asianomaiset talous- ja yhteiskuntaelämän ryhmät. Tämä koskee erityisesti Euroopassa syvään juurtunutta (ja 25 vuotta vanhaa) kasvupessimismiä, jota voidaan pitää lähes erillisenä kasvun ja työllisyyden esteenä. Tällä alalla TSK:lla voisi olla kyseisten ryhmien kattavana edustajana merkittävä rooli.

Edellä esitettyjen pohdintojen perusteella tässä luvussa esitetään ideoita kolmea makrotalouspolitiikan muuttujaa ja kasvupessimismin ongelmaa käsitteleviä syventäviä ja eri valtioita vertailevia tutkimuksia varten.

3.2. Klassiset makrotalouspolitiikan alat

Seuraavissa kolmessa kohdassa esitetään eräitä ajatuksia siitä, mitä näkökohtia syventävissä tutkimuksissa ja asiapainotteisessa julkisessa keskustelussa voitaisiin käsitellä.

3.2.1. Rahapolitiikka ja sen kehitys

Tällä alalla tehtävissä analyyseissa tulisi luonnollisesti kunnioittaa keskuspankin riippumattomuutta. Tämä ei ole kuitenkaan ristiriidassa asiallisen ja asiantuntevan keskustelun kanssa siitä, miten keskuspankki parhaiten takaa vakaustavoitteen saavuttamisen ja tukee sitä kunnioittaen yhteisön talouspolitiikan tavoitteita (perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohta).

Tutkimus- ja keskustelunaiheita voisivat olla esimerkiksi seuraavat:

a) Vertaillaan Euroopan ja Yhdysvaltain rahapolitiikkaa Emua edeltäneiden ja sen jälkeisten suhdanteiden valossa.

b) Onko euron rahavarannon viitearvo sopiva ottaen huomioon tuotantopotentiaalin ja käyttämättömän tuotantokapasiteetin kehityksen?

c) Miten rahapolitiikan edellytykset kokonaisuutena kehittyvät ja millaisia poikkeavia kehityskulkuja rahaliittoon osallistuvissa maissa tapahtuu? Miten niitä tulisi arvioida?

d) Miten keskuspankin tulisi reagoida koko Emun ja yksittäisten maiden budjetti- ja palkkakehitykseen? Tulisiko sen ja voiko se yrittää vaikuttaa öljyn hinnan kohoamisen vaikutuksiin palkkojen ja budjetin kehitykseen?

e) Millaisia inflaatioeroja Emuun osallistuvissa maissa esiintyy, ja millä perustein voidaan arvioida, ovatko ne välttämättömän makrotaloudellisen kehityksen tulosta (vrt. esim. Irlanti ja Alankomaat)?

3.2.2. Budjettipolitiikka ja julkisen talouden kehitys

Tämä ala muodostaa laajan kohdekentän makrotaloudellisille vertailututkimuksille. Sekä yksinkertaista asiatietoa kehityksestä ja muuttujista sisältävät että poliittisia vaihtoehtoja ja niiden määrällisiä vaikutuksia esittelevät tutkimukset edistäisivät huomattavasti talouspoliittisen keskustelun asiapitoisuutta.

Tutkimus- ja keskustelunaiheita voisivat olla esimerkiksi seuraavat:

a) Miten eri maissa on onnistuttu 1990-luvun alusta lähtien pienentämään julkisen talouden vajetta: menojen leikkauksilla, veronkorotuksilla, mekaanisin vaikutuksin kuten Emun itsensä avulla tapahtuneella korkotaakan kevennyksellä vai suhdanteista johtuvan verotulojen lisääntymisen avulla? Miten näitä kehityskulkuja tulisi arvioida?

b) Julkisten investointien osuus BKT:stä pieneni selvästi vakautusprosessin aikana. Mitä tilastollisia ongelmia tällä alalla on? Miten julkisten investointien tulisi kehittyä, jotta yhteisön talous kasvaa pysyvästi niin paljon, että työttömyysongelma voidaan ratkaista keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä?

c) Vakaus- ja kasvusopimuksen mukaan jäsenvaltioiden julkisen talouden tulisi lähivuosina olla lähes vajeeton tai hieman ylijäämäinen. Onko tämä tavoite keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä riittävä, jos yhteisössä alkaa investointien kannattama selvästi nykyistä nopeampi kasvu, joka edellyttää investointiasteen huomattavaa kohoamista (investointiaste kohosi 1990-luvulla Yhdysvalloissa 4 prosenttiyksikköä BKT:stä ja Irlannissa 10 prosenttiyksikköä BKT:stä)?

Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että yksityisten säästöjen (kotitaloudet ja yritykset) osuus BKT:stä on perinteisesti ollut yhteisössä hyvin vakaa (noin 21 prosenttia) ja että yhteisön tulisi välttää laajaa ja pitkäaikaista kauppataseen alijäämää (vuoden 2000 kauppatase Yhdysvalloissa oli- 4,1 prosenttia BKT:stä, EUR 15:ssä + 0,1 prosenttia BKT:stä).

d) Mitkä ovat syyt, jotka ovat aiheuttaneet yhteisössä ja jäsenvaltioissa sosiaalivakuutusmaksujen ja -etuuksien BKT-osuuden nousun 1970-luvun alusta lähtien: sosiaalivakuutusjärjestelmien anteliaammat edut vai maksajien määrän vähentyminen ja edunsaajien määrän lisääntyminen suhteessa työikäiseen väestöön? Miten maksujen ja etuuksien osuus BKT:stä kehittyisi muiden tekijöiden pysyessä ennallaan, jos yhteisö saavuttaisi keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä Lissabonin Eurooppa-neuvoston viitearvoksi asettaman työllisyysasteen?

e) Käytännöllisesti katsoen kaikissa yhteisön jäsenvaltioissa on käynnissä laajoja julkisen talouden uudistuksia, jotka koskevat tulojen ja menojen rakennetta sekä julkisen sektorin osuutta BKT:stä. Miten nämä uudistukset voidaan esittää kokoavasti? Ovatko ne sopusoinnussa "talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen" kanssa? Mitkä tekijät puhuvat näiden uudistusten yhteisön tasoisen koordinoinnin vahvistamisen puolesta ja mitkä sitä vastaan?

3.2.3. Palkkapolitiikka sekä palkkakustannusten ja palkkatulon kehitys

Makrotaloudellisena muuttujana palkkakustannuksilla on yhteisön kansantalouden tilinpidossa (eli kun kaikki sosiaalivakuutusmaksut otetaan huomioon) suunnilleen sama painoarvo - noin 50 prosenttia BKT:stä - kuin julkisen sektorin talousarvioilla. Samalla palkkakehitys on kuitenkin myös tärkeä kokonaistaloudellisen kysynnän ja etenkin yksityisen kulutuksen kehitystä määräävä tekijä. Sen kehitystä säätelevät pääasiassa riippumattomat työmarkkinaosapuolet, joskin tässä on maakohtaisia eroja. Näiden makrotalouden muuttujien painoarvon sekä yhtäältä niiden ja toisaalta raha- ja budjettipolitiikan sekä inflaation, kasvun ja työllisyyden välillä vallitsevien keskinäisten riippuvuussuhteiden vuoksi kyseisten muuttujien kehityksen tarkkailu ja arviointi on yleisen edun mukaista. Vaikka eurooppalaiset työmarkkinaosapuolet ovat 10-15 viime vuoden aikana antamissaan yhteisissä lausunnoissa päässeet huomattavaan yksimielisyyteen kokonaistalouden kannalta asianmukaisesta palkkakehityksestä ja vaikka yhteisön talouspolitiikan suuntaviivoissa annetaan yleisiä suosituksia makrotaloudellisesta palkkakehityksestä, talouspoliittisessa keskustelussa ei usein tunneta tosiasioita, muuttujia, asioiden yhteyksiä ja nykyisiä ongelmia.

Selvitysten ja ongelmakohtaisten analyysien kohteita voisivat olla esimerkiksi seuraavat seikat:

a) Kokoava esitys 1960-luvulta 1980-luvun alkuun yhteisössä ja jäsenvaltioissa tapahtuneesta makrotaloudellisesta palkkakehityksestä (reaktiot öljykriiseihin, tuottavuuden kasvun hidastumisiin ja valuuttakurssien häiriöihin). Tämä koskee myös mukautumista inflaatioasteen alenemiseen, välillisten työvoimakustannusten kohoamisen sisällyttämistä nettopalkkoihin sekä voittomarginaalien kohoamista ja kannattavuuden huomattavaa paranemista 1980- ja 1990-luvuilla. BKT-osuutena mitattuna makrotaloudellisen palkkakehityksen laajuus on suurempi kuin 1990-luvun julkisen talouden vakautuksen (EUR 15: 5-10 prosenttiyksikköä BKT:stä; Irlanti: 15-20 prosenttiyksikköä BKT:stä).

b) Vertaileva analyysi kannattavuuden kehityksestä EU:ssa, jäsenvaltioissa sekä Yhdysvalloissa ja Japanissa vuosina 1960-2000. Analyysi syistä (reaaliset yksikkötyökustannukset, pääoman tuottavuus), yhteisön tasolla tapahtuneesta lähenemisestä (poikkeuksina Irlanti ja Luxemburg) sekä lähenemisestä kohti Yhdysvaltoja ja keskustelu tekijöistä, jotka puhuvat yhteisön kannattavuuden merkittävän lisäparanemisen puolesta ja sitä vastaan.

c) Määrällisesti esitetty yksinkertainen kaavio, jossa arvioidaan Emun makrotaloudellista palkkakehitystä (henkeä kohden maksettavien palkkojen ja nimellisten yksikkötyökustannusten vaikutukset hintoihin, reaalipalkkojen kehityksen - sekä työllisyyden ja säästämisasteen - vaikutus kulutuskysyntään, suhteellisten nimellisten yksikkötyökustannusten vaikutus kilpailukykyyn ja reaalisten yksikkötyökustannusten vaikutukset kannattavuuteen).

d) Millaiset erot makrotaloudellisessa palkkakehityksessä ovat rahaliittoon osallistuvien maiden kesken mahdollisia ja taloudellisesti perusteltuja? (Esimerkkejä: erot tuottavuuden kehityksessä, Emussa tarvittavat yksittäisten valtioiden hinta- ja kustannustasojen mukautukset, todelliset kiinnikuromisprosessit ja palvelujen suhteellinen hinta [Irlanti]). Millaisia seurauksia palkkakehityksen perusteettomilla eroilla voi olla?

e) Tutkimukset siitä, miten tuloneuvottelujärjestelmät ja työmarkkinaosapuolien järjestäytyminen vaikuttavat makrotaloudelliseen palkkakehitykseen, sekä keskustelu palkkojen voimakkaamman alueellisen, pätevyysperusteisen ja mahdollisesti alakohtaisen eriyttämisen tarpeellisuudesta. Esimerkkejä EU:sta ja Yhdysvalloista.

3.3. Yleisen kasvu- ja työllisyyspessimismin voittaminen

Kaikkien tärkeiden talous- ja yhteiskuntaelämän ryhmien edustajana TSK voisi antaa tässä asiassa merkittävän itsenäisen panoksen. Kysymys kasvupessimismin syistä:

- Perusteltu kasvupessimismi: Kunnes tämä tai tuo perusongelma saadaan ratkaistua, ei riittävä kasvu ole mahdollista. (Pitääkö tämä yhä paikkansa? - Tuskinpa vain.)

- Naiivi kasvupessimismi: Miksi seuraavien kymmenen vuoden aikana onnistuttaisiin siinä, missä ei ole onnistuttu 25 viime vuoden aikana? (Onko tämä järkiperäinen asenne?)

- Ympäristöseikkoihin pohjautuva skeptisyys kasvua kohtaan.

Miten pessimismi voidaan voittaa:

- Oivalletaan, että tärkeimmät esteet on poistettu.

- Oivalletaan koko yhteiskunnalle ja yksittäisille talous- ja yhteiskuntaelämän ryhmille tarjoutuvat mahdollisuudet (yksittäisten ryhmien tehtävät: pk-yritykset, palvelujen kehitys jne.).

- Ympäristöseikkoihin perustuvan kasvuskeptisyyden voittamiseksi on erityisen tärkeää panna päättäväisesti ja uskottavasti täytäntöön Agenda 21 (Rion konferenssi). Lisäksi tuleva palveluihin ja uuden teknologian soveltamiseen nojautuva kasvu rasittaa ympäristöä vähemmän kuin perinteinen teollisuuspohjainen kasvu.

4. TSK:n suositukset

Talous- ja sosiaalikomitea on yhteisön rakenteessa se paikka, jossa talous- ja yhteiskuntaelämän eri ryhmien etunäkökohdat tuodaan esiin ja sovitetaan mahdollisimman pitkälle yksimieliseksi kannaksi. Koska komitea edustaa työnantaja- ja palkansaajajärjestöjen lisäksi kolmannen ryhmänsä kautta suurta osaa kansalaisyhteiskunnasta, sen on mahdollista toimia laajasti yhdentävässä roolissa.

TSK:n toiminta vaikuttaa molempiin suuntiin: se puolustaa edustamiensa ryhmien etuja suhteessa unionin toimielimiin kuten komissioon, neuvostoon ja parlamenttiin, mutta välittää myös yhteisön tason kysymyksenasetteluja, keskustelua ja yhteisiä ajatuksia edustamiinsa organisaatioihin ja järjestöihin.

Tässä lausunnossa ehdotetaan useita "makrotaloudellista suorituskykyä vertailevia tutkimuksia" osana yleistä talouspolitiikkaa. Tutkimusten avulla voidaan lisätä makrotaloudellisten asiayhteyksien ja muuttujien ymmärtämystä, muuttaa eri ryhmissä ja niiden välillä käytävää keskustelua asiapitoisemmaksi ja parantaa yhteisymmärrystä makrotalouden kannalta parhaista toimintatavoista ja politiikoista (vrt. kohta 1.3).

Tämänsuuntainen kehitys parantaisi edelleen talous- ja sosiaalikomitean lausuntojen laatua ja painoarvoa sekä vaikuttaisi myönteisesti terveen makrotalouspolitiikan toteuttamisen edellyttämään yleiseen ilmapiiriin yhteisössä.

Talous- ja sosiaalikomitea pyrkii tulevaisuudessa ottamaan nämä näkökohdat paremmin huomioon yleistä talouspolitiikkaa ja makrotalouspolitiikkaa koskevissa lausunnoissaan. Se kehottaa komissiota pyytämään säännöllisesti ja hyvissä ajoin kaikista tärkeistä talouspoliittisista asiakirjoista TSK:n lausunnon, jotta lausunto voidaan toimittaa myös neuvostolle.

TSK aikoo neuvotella säännöllisesti komission kanssa siitä, mitkä "makrotaloudellista suorituskykyä vertailevat tutkimukset" tulisi asettaa etusijalle komission asianomaisten yksiköiden työohjelmissa.

Lisäksi TSK aikoo järjestää näistä kysymyksistä asiantuntijoiden kuulemisia ja seminaareja, joihin on määrä osallistua komission, Euroopan parlamentin ja neuvoston edustajien lisäksi myös korkean tason asiantuntijoita työmarkkinaorganisaatioista ja akateemisista piireistä.

TSK katsoo, että julkinen ja asiantunteva keskustelu makrotaloudellisista kysymyksistä parantaa mahdollisuuksia saada Emun vakauspuitteissa aikaan kestävää kasvua, lisätä hyvinvointia ja saavuttaa täystyöllisyys. Tällä on samalla kauaskantoisia ja myönteisiä vaikutuksia sosiaali- ja yleispolitiikkaan.

Bryssel 1. maaliskuuta 2001.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) TSK antoi helmikuussa 2001 lausunnon vuoden 2000 talouspoliittisista suuntaviivoista.

(2) Lissabonin Eurooppa-neuvostoa silmällä pitäen TSK antoi lausunnon "Työllisyys, talousuudistus ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus - Kohti innovaation ja tiedon Eurooppaa" (vrt. EYVL C 117, 26.4.2000, s. 62).

(3) EYVL C 140, 18.5.2000, s. 44.

(4) Työvoima = työlliset ja työttömät.

(5) TSK ottaa säännöllisesti kantaa työmarkkinoita ja eurooppalaista työllisyysstrategiaa koskeviin kysymyksiin. Tässä yhteydessä mainittakoon seuraavat asiakirjat: EYVL C 209, 22.7.1999, s. 60; EYVL C 368, 20.12.1999, s. 31; EYVL C 19, 21.1.1998, s. 108; EYVL C 355, 21.11.1997, s. 64.

(6) EYVL C 14, 16.1.2001.

(7) Yksinkertaisuuden vuoksi oletusarvona on nykyinen 15 jäsenvaltion yhteisö. Pohdinnat pätevät mutatis mutandis kuitenkin myös laajentuneeseen yhteisöön.

(8) TSK on äskettäin ottanut kantaa väestökehitykseen ja "Ikääntyvien työntekijöiden" ongelmaan (EYVL C 14, 16.1.2001).

(9) Irlannin esimerkki osoittaa, kuinka voimakkaasti BKT:n ja työllisyyden kasvu voivat vaikuttaa hyvinvointiin: Irlannin ostovoimapariteetilla korjattu BKT henkeä kohden oli 65,3 vuonna 1986 ja 114,3 vuonna 2000 (EUR 15 = 100).

(10) Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että tuotantopotentiaalin kasvua on vaikea mitata tilastollisesti. Erilaiset havainnot (esim. Yhdysvallat 1990-luvulla) ja todennäköisyysarviot ("uusi talous", palvelusektorin kehitys, talouden mukautumiskyvyn kehittyminen, pääoman tuottavuuden parantuminen jne.) viittaavat siihen, että tuotantopotentiaalin kasvu saattaa olla voimakkaampaa kuin yleensä otaksutaan. Tämä mahdollistaisi BKT:n voimakkaamman kasvun ilman inflaatiota kiihdyttäviä jännitteitä. TSK pitää tätä ongelmakenttää koskevia vertailututkimuksia erityisen kiinnostavina.