KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - Rehukalastuksen valvonnan parantamisesta EU:n alueella

1. Johdanto

Tämä tiedonanto perustuu selvitykseen, jonka komissio on tehnyt valmistellessaan neuvostolle ja Euroopan parlamentille annettavaa kertomusta, joka liittyy erityisedellytyksistä, joilla silliä ja silakkaa voidaan purkaa aluksesta muihin teollisiin tarkoituksiin kuin suoraan ihmisravinnoksi 29. kesäkuuta 1998 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 1434/98 [1]. Mainitun asetuksen 4 artiklan mukaisesti neuvosto päättää viimeistään 31. joulukuuta 2002 komission kertomuksen ja ehdotuksen perusteella asetukseen mahdollisesti tehtävistä mukautuksista. Eri syistä ja erityisesti valmisteltavina olevien elvytyssuunnitelmien suuresta lukumäärästä johtuen asetettua määräaikaa 31. joulukuuta 2002 ei ole ollut mahdollista noudattaa, mutta kysymys rehukalastuksen valvonnasta on edelleen tärkeä.

[1] EYVL L 191, 7.7.1998, s. 10.

Komission päätelmät vuoden 1998 asetuksen kattamasta sillin ja silakan kalastuksen valvonnasta koskevat samalla tavalla myös muuta rehukalastusta. Sen vuoksi komissio on päättänyt antaa laajemman tiedonannon kaikkea rehukalastusta koskevan valvonnan parantamistarpeesta.

2. Tausta: Sillin ja silakan rehukalastuksen sääntely

Vuonna 1977 silli- ja silakkakantojen biologinen tilanne yhteisön vesillä oli vakava huolenaihe. Koska rehukalastusta pidettiin merkittävänä tilanteeseen vaikuttaneena tekijänä ja kun TACin kaltaisia hoitotoimenpiteitä ei ollut käytössä, neuvosto antoi 27. syyskuuta asetuksen (ETY) N:o 2115/77 muihin teollisiin tarkoituksiin kuin ihmisravinnoksi tarkoitetun sillin kohdennetun kalastuksen ja maihintuonnin kieltämisestä [2]. Asetuksella pyrittiin varmistamaan, että silli- ja silakkasaaliit pyydettiin ihmisravinnoksi. Siinä kiellettiin sillin ja silakan kalastaminen muihin teollisiin tarkoituksiin kuin ihmisravinnoksi kaikkialla yhteisön vesillä sekä silli- ja silakkasaaliiden purkaminen tällaisiin tarkoituksiin yhteisön alueella riippumatta siitä, mistä saaliit oli pyydetty.

[2] EYVL L 247, 28.9.1977, s. 2.

Silli- ja silakkakantojen biologisen tilanteen parantuminen monilla alueilla sekä TAC- ja kiintiöjärjestelmien ja teknisten säilyttämistoimenpiteiden kaltaisten kalastuksen-hoitotoimenpiteiden kehittäminen johtivat siihen, että rehukalastuskieltoa tarkasteltiin uudelleen vuonna 1998. Tämän tarkastelun tuloksena neuvosto korvasi vuoden 1977 asetuksen asetuksella (EY) N:o 1434/98. Tässä asetuksessa vahvistetaan edellytykset silli- ja silakkasaaliiden purkamiselle rehuksi sekä seuraavat säännöt lajittelemattomien saaliiden purkamiselle:

Muualla kuin Itämerellä (alueet 1 ja 2) sillin, joka on pyydetty verkoilla, joiden pienin silmäkoko on alle 32 millimetriä (suuralueilla VIII ja IX 40 millimetriä), osuus ei alueesta ja kohdelajista riippuen saa olla enempää kuin 5-20 prosenttia kokonaissaaliin painosta. Suurinta sallittua sivusaalista koskevien prosenttiosuuksien lisäksi sillille ja silakalle vahvistetaan vuosittain erillinen sivusaaliskiintiö TACeista ja kiintiöistä annettavassa asetuksessa.

Itämeri jaetaan pituuspiirin 16° itäistä pituutta itä- ja länsipuolella sijaitseviin vesiin. Pituuspiirin länsipuolella silakalle sovelletaan sääntöä, jonka mukaan sivusaalis alle 32 millimetrin silmäkoon verkoilla kalastettaessa saa olla enintään 20 prosenttia kokonaissaaliista. Pituuspiirin itäpuolella saaliissa saa olla enintään 45 prosenttia silakkaa, kun kalastetaan verkoilla, joiden silmäkoko on pienempi kuin kohdennetussa silakankalastuksessa sallittu pienin silmäkoko. Tämä pienin sallittu silmäkoko vaihtelee alueen eri osissa 32 millimetristä 16 millimetriin.

Tiedonannossaan yhteisen kalastuspolitiikan uudistamisesta ("toimintasuunnitelma") [3] komissio totesi, että rehukalastukseen on sovellettava säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä samalla tavalla kuin kaikkeen muuhunkin kalastukseen. Siinä myös mainitaan, että komissio pyytää ICESiä arvioimaan rehukalastuksen vaikutukset meren ekosysteemeihin. Tällainen tuulenkalaa, kilohailia, harmaaturskaa ja mustakitaturskaa Koillis-Atlantilla koskeva selvitys saatiin ICESiltä kesäkuussa 2003. Rehukalastus Itämerellä ei sisältynyt arviointiin, ja sen vuoksi ICESiä on pyydetty sisällyttämään se vuoden 2004 lausuntoonsa. ICESin selvityksen tulokset osoittavat, että vaikutus meren ekosysteemeihin on suhteellisen vähäinen verrattuna niihin vaikutuksiin, jotka aiheutuvat kalastuksesta ihmisravinnoksi.

[3] KOM(2002) 181 lopullinen.

3. Nykytilanne

3.1. Silli- ja silakkakantojen nykyinen tila

3.1.1. Sillikannat alueilla 1 ja 2

Kansainvälinen merentutkimusneuvosto (ICES) laatii arvioinnin kuudesta yhteisön kalastajien kannalta tärkeästä silli- ja silakkakannasta alueilla 1 ja 2:

- Atlantin-Skandinavian silli;

- läntisen Itämeren, Skagerrakin ja Kattegatin silli;

- Pohjanmeren silli;

- Skotlannin länsipuolen silli;

- Irlanninmeren silli;

- jaalueiden VI a (etelä) sekä VII b ja c silli.

Kokonaiskuva näiden kantojen tilasta on myönteinen. Alueiden VI a (etelä) sekä VII b ja c silliä lukuun ottamatta kannat ovat olleet viime vuosina kasvussa ja ovat nyt suhteellisen turvallisella tasolla. Pohjanmeren ja Skotlannin länsipuolen kannat ovat ennätystasoilla tai lähellä niitä.

3.1.2. Itämeren silakkakannat

ICES arvioi Itämeren silakkakannan viitenä kokonaisuutena: osa-alueet 22-24, osa-alueet 25-29 ja 32, Riianlahti, osa-alue 30 ja osa-alue 31.

Biologinen tilanne vaihtelee suuresti Itämeren eri kantojen välillä. ICES arvioi Riianlahden kannan ja osa-alueen 31 kannan olevan turvallisissa biologisissa rajoissa, kun taas muiden kantojen kalastuskuolevuus on liian korkea. Erityisen vakava on keskeisen kannan (osa-alueet 25-29 ja 32) tilanne. Kanta on huvennut alimmilleen kautta aikojen, ja vuodelle 2004 antamassaan lausunnossa ICES suosittelee kalastuskuolevuuden alentamista yli 50 prosentilla.

3.2. Rehukalan puretut saaliit

Rehukalastusta yhteisön vesillä voidaan kuvata yhden lajin kalastukseksi, johon liittyy muiden lajien sivusaaliita. Tärkeimmät kohdelajit ovat mustakitaturska (Pohjanmeri, Skotlannin länsipuoli, Irlanti, Färsaarten ympäristö ja kohti Islantia), tuulenkala (Pohjanmeri ja Skagerrak), harmaaturska (Pohjanmeri ja Skagerrak) ja kilohaili (Pohjanmeri, Sakegerrak, Kattegat ja Itämeri). Rehukalasaaliit puretaan lajittelemattomina.

Pohjanmeri: Puretut rehukalasaaliit ovat Pohjanmerellä olleet viimeisten 20 vuoden ajan suhteellisen vakaita, 1-1,5 miljoonaa tonnia vuodessa, mutta ovat pudonneet jyrkästi vuonna 2003. Rehukalalajit muodostavat puretuista saaliista noin 95 prosenttia, ja tärkein laji on tuulenkala. Sillin purettujen sivusaaliiden määrä on ollut viime vuosina 20 000-25 000 tonnia (2 prosenttia).

Skagerrak ja Kattegat: Purettujen rehukalasaaliiden määrä on viime vuosina ollut 50 000-150 000 tonnia, ja sillin osuus on ollut siitä 5 000-18 000 tonnia. Tärkeimmät kohdelajit ovat tuulenkala ja kilohaili.

Itämeri: Komissiolla ei ole tietoja Itämerta koskevista puretuista rehukalasaaliista. Viralliset ilmoitetut kilohailin puretut saaliit vuonna 2001 olivat 354 000 tonnia ja silakan 339 000 tonnia. ICESin mukaan kilohailin puretut rehukalasaalismäärät ovat lisääntyneet merkittävästi viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana. Suurin osa kilohailista pyydetään pelagisessa sekakalastuksessa yhdessä silakan kanssa, ja kilohailin purettuihin rehukalasaaliisiin voi sisältyä suhteellisen suuria määriä silakkaa.

Mustakitaturska: Suurin osa ICES-suuralueilla II, III, IV, V, VI ja VII pyydetystä mustakitaturskasta puretaan rehukalaksi. Purettujen saaliiden kokonaismäärä on kasvanut viime vuosina yli 1,5 miljoonaan tonniin. Mustakitaturskankalastuksen yhteydessä pyydettyjen muiden lajien saaliista ei juuri ole tietoja.

3.3. Hallinnointi ja valvonta

Kalakantojen suojelemiseksi on ensiarvoisen tärkeätä, että niille asetettuja TACeja ja kiintiöitä noudatetaan. On tärkeää valvoa, ettei TACeja ja kiintiöitä ylitetä, mutta sen lisäksi on ratkaisevan tärkeää, että tutkijat saavat oikeita tietoja ja voivat perustaa kantoja koskevat arviointinsa todelliseen tilanteeseen ja laatia tuleville vuosille luotettavia ennusteita ja lausuntoja saalismääristä.

TACeihin ja kiintiöihin perustuva järjestelmä kalavarojen säilyttämiseksi ja hoitamiseksi perustettiin vuonna 1982 (neuvoston asetus (ETY) N:o 170/83 [4]), ja se on edelleen käytössä, nyt asetuksen (EY) N:o 2371/2002 [5] mukaisesti. Neuvoston asetuksilla (ETY) N:o 2057/82 [6], (ETY) N:o 2241/87 [7] ja (ETY) N:o 2847/93 [8] on puolestaan säädetty purettujen saaliiden valvonnasta.

[4] EYVL L 24, 27.1.1983, s. 1.

[5] EYVL L 358, 31.12.2002, s. 59.

[6] EYVL L 220, 29.7.1982, s. 1.

[7] EYVL L 207, 29.7.1987, s. 1.

[8] EYVL L 261, 20.10.1993, s. 1.

Valvonta-asetuksen (asetus (EY) N:o 2847/93) 15 artiklan mukaan jäsenvaltioille on asetettu kaikkea kalastusta koskeva perusvaatimus ilmoittaa komissiolle kalakantakohtaisesti kaikkien sellaisten kalakantojen tai kalakantaryhmien puretut saaliit, joihin sovelletaan TACeja tai kiintiöitä. Näin varmistetaan, että jokaisen lajin puretut saaliit lasketaan asianomaisiin TACeihin tai kiintiöihin. Vuosittaisiin TAC- ja kiintiöasetuksiin on kuitenkin sisältynyt rehukalastusta koskevia säännöksiä, joiden mukaan rehukalasaaliita ei ole tarvinnut laskea mihinkään kiintiöön tai yhteisön osuuteen, aivan kuten ei tieteellisillä tutkimusmatkoilla saatuja saaliitakaan. Nämä säännökset ovat auttamattomasti vanhentuneita, eikä niitä pitäisi enää olla tulevissa TAC- ja kiintiöasetuksissa, jotta kaikki saaliit, olivatpa ne rehuksi tai ihmisravinnoksi tarkoitettuja, tulisivat lasketuiksi asianomaisiin kiintiöihin.

Tämä esitetty yleinen periaate johtaa rehukalan osalta ongelmalliseen ristiriitatilanteeseen, kun puretut saaliit on yhtäältä ilmoitettava kalakannoittain ja toisaalta sekakalastuksessa käytäntönä on purkaa saaliit lajittelemattomina. Jäsenvaltioiden on ilmoitusvelvollisuutensa täyttääkseen määriteltävä tällaisten purettujen saaliiden koostumus, mikä voisi tyypillisesti tapahtua käyttämällä näytteenottojärjestelmää.

Alueiden välillä on tässä suhteessa eroja.

Pohjanmerellä, Skagerrakissa ja Kattegatissa sillin lajittelemattomat rehuksi puretut saaliit eivät tällaista ongelmaa aiheuta. Miltei kaikki alueen rehukalasaaliit puretaan Tanskassa. Tanska on ottanut käyttöön näytteenottojärjestelmän alueen saaliita varten, ja vaikka järjestelmä ei olekaan suoraan yhteydessä saalistilastoihin, se liittyy kiintiöiden hallinnointiin sillin sivusaaliita koskevan erillisen kiintiön välityksellä ja rajoittaa sillin kokonaissaaliita. Kun sivusaaliskiintiö täyttyy, lajittelemattomien saaliiden (rehukalan) purkamista ei enää sallita.

Muille sivusaaliina saataville lajeille kuin sillille ei kuitenkaan ole samanlaisia sivusaaliskiintiöitä, ja näiden muiden lajien rehukalasaaliiden purkamista säännellään ainoastaan teknisistä toimenpiteistä annetussa asetuksessa (neuvoston asetus (EY) N:o 850/98 [9]) säädettyjen sivusaalisprosenttien avulla.

[9] EYVL L 125, 27.4.1998, s. 1.

Itämerellä kaikilla asianomaisilla jäsenvaltioilla on käytössä näytteenottojärjestelmä. Sen lisäksi, että yhteisön tarkastuksissa on paljastunut heikkouksia tavassa, jolla näytteenotto toteutetaan, näyttää selvältä, etteivät nämä näytteenottojärjestelmät liity kiintiöiden hallinnointiin.

Lajittelemattomien purettujen saaliiden koostumusta koskevan kunnollisen valvonta- ja seurantajärjestelmän puuttuminen Itämereltä merkitsee sitä, että silakan sivusaaliit lasketaan pikemmin kilohailin kuin silakan kiintiöön. Tällainen menettely ei ole neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2847/93 mukaista, ja se heikentää silakkakantojen säilyttämispyrkimyksiä, koska saaliit voivat olla huomattavasti suurempia kuin vahvistetut TACit, ja se myös vaarantaa kalastuksenhoitotyön, koska kalakantojen tilan tieteellisessä arvioinnissa käytettävät tiedot perustuvat vääriin saalistietoihin.

Muualla kuin Pohjanmerellä ja Itämerellä lajittelemattomiin purettuihin saaliisiin ei yleensä sovelleta näytteenottoa. Huomattava osa yhteisön alusten saaliista puretaan kolmansissa maissa (Norjassa, Färsaarilla ja Islannissa).

4. Tuleva kalastuksenhoito ja valvonta

Jos TACit on asetettu terveiden biologisten perusteiden mukaisesti ja jos niiden täytäntöönpanoa valvotaan kunnolla, puretun kalan käyttö on taloudellinen eikä kalakantojen säilyttämistä koskeva kysymys. Jos joidenkin lajien käyttö rehuksi osoittautuu taloudellisesti kannattavammaksi kuin käyttö ihmisravinnoksi, sen ei periaatteessa pitäisi olla kalakantojen säilyttämistä koskeva kysymys. Olipa kysymys rehukalastuksesta tai kalastuksesta ihmisravinnoksi, asianmukaisen kalastuksenhoidon ja erityisesti kummankin kalastuksen purettujen saaliiden tehokkaan valvonnan on tulevaisuudessa oltava perustana kaikkien sillin ja silakan tavoin sekä rehuksi että ihmisravinnoksi käytettävien kantojen kestävälle hyödyntämiselle. Kokemus rehuksi käytettävän sillin saaliiden purkamisrajoituksia koskevien edellytysten täytäntöönpanosta Pohjanmerellä, Skagerrakissa ja Kattegatissa on osoittanut, että sillin (ja muiden lajien) sivusaaliita ja niiden purkamista voidaan säännellä ja valvoa asianmukaisella tavalla; lähes kaikkiin näihin purettuihin saaliisiin on sovellettu Tanskan satamissa käytössä olevaa erityisvalvontajärjestelmää.

Samanlaisen valvonta- ja seurantajärjestelmän tulisi koskea kaikkia TAC- ja kiintiölajien rehuksi kalastettavia sivusaaliita.

Tanskaa lukuun ottamatta muut jäsenvaltiot, sen enempää kuin Tanskakaan Pohjanmeren, Skagerrakin ja Kattegatin ulkopuolisten purettujen saaliiden osalta, eivät ole soveltaneet samoja tai samankaltaisia edellytyksiä purettujen rehukalasaaliiden valvontaan.

Tasapuolisten toimintaedellytysten luominen kalastusalalle on keskeisen tärkeää, jotta purettujen rehukalasaaliiden tehokas valvonta saataisiin toteutettua koko yhteisön alueella.

On tärkeää, että valvonta- ja seurantajärjestelmä kattaa sillin ja silakan rehukalastuksen lisäksi myös kaikkien sivusaaliina rehuksi pyydettävien lajien kalastuksen. Varmistaakseen rehuksi käytettävien purettujen sivusaaliiden tehokkaan valvonnan ja seurannan komissio ehdottaa seuraavia toimenpiteitä

A. Hallinnointitoimenpiteet

1. Tärkeimpien ihmisravinnoksi pyydettävien lajien sivusaaliille on vahvistettava erityiskiintiöt.

2. Jos yksi tai useampi sivusaaliskiintiö on täyttynyt, saaliiden purkamista kyseiseltä alueelta ei enää sallita.

B. Valvonta ja seuranta

1. Kaikki puretut määrät on punnittava yhteistä punnitusmenettelyä käyttäen.

2. Lajittelemattomista saaliista on otettava otos yhteisen menettelyn mukaisesti.

3. Puretut saaliit on arvioitava lajikohtaisesti otannan tulosten perusteella.

4. Velvollisuutta ilmoittaa saaliit oikeaan kiintiöön on sovellettava tiukasti.

5. Kaikkien rehukalastusta harjoittavien alusten saaliiden purkamisesta on ilmoitettava ennakolta.

6. Kaikissa asianomaisissa jäsenvaltioissa on otettava käyttöön rehukalastusta varten nimettyjen satamien järjestelmä.

7. Jokaisen saaliiseen sisältyvän TAC- ja kiintiölajin purettuja saaliita, myyntiä ja tarvittaessa otannan tuloksia sekä VMS:ää koskevien tietojen on oltava kaikkien jäsenvaltioiden tarkastajien ja tutkijoiden käytettävissä.

8. On otettava käyttöön erityinen valvontaohjelma, jonka avulla ohjataan valvontaa ja tarkastuksia.

Lisäksi komissio katsoo, että edellä luvussa 3 kuvatut ongelmat Itämerellä ovat vakavia ja että tarvitaan välittömiä toimia sen varmistamiseksi, että silakan TACeja ei purettujen rehukalasaaliiden kunnollisen valvonnan puuttumisen vuoksi ylitetä. Saaliiden purkamista rehuksi ei sen vuoksi pitäisi sallia ennen kuin jäsenvaltio voi toimittaa riittävät takeet siitä, että käytössä on valvonta- ja näytteenottojärjestelmät ja että näillä järjestelmillä voidaan turvata kyseessä olevien kiintiöiden asianmukainen hallinnointi.

Jotta voitaisiin välttää tilanne, jossa silliä ja silakkaa pyydetään edelleen, vaikka niiden kiintiö on jo käytetty loppuun, lajittelemattomien saaliiden purkaminen olisi kiellettävä heti, kun kiintiö on täyttynyt.

Komissio aikoo keskustella asiasta jäsenvaltioiden ja Euroopan parlamentin kanssa vuonna 2004 ja tekee sen jälkeen tarvittavat ehdotukset.