Alueiden komitean lausunto aiheesta "Alueiden ja kuntien näkemyksiä eurooppalaisesta rakennepolitiikasta vuoden 1999 jälkeen"

(98/C 64/02)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen alakohdan nojalla 11. kesäkuuta 1997 tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "Alueiden ja kuntien näkemyksiä eurooppalaisesta rakennepolitiikasta vuoden 1999 jälkeen" ja antaa lausunnon valmistelu valiokunta 1:n n "Alueellinen kehitys Taloudellinen kehitys Alueellinen ja paikallinen rahoitus" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 1:n lokakuun 3. päivänä 1997 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 131/97 rev. 2, jonka esittelijät olivat Rembert Behrendt ja Manuel Fraga Iribarne,

ottaa huomioon Euroopan komission taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevat ehdotukset asiakirjassa "Agenda 2000 Kohti vahvempaa ja laajempaa unionia" KOM(97) 2000 lopull.,

ottaa huomioon, että EU:n perussopimuksen B artiklassa ja EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa Euroopan unionin ja Euroopan yhteisön tavoitteiksi ja päämääriksi säädetään tasapainoinen ja kestävä taloudellinen ja sosiaalinen edistys sekä taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja yhteisvastuullisuuden edistäminen,

ottaa huomioon, että EY:n perustamissopimuksen 130 a artiklassa määritetään yhteisön politiikka, jolla pyritään lujittamaan taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta, sekä tavoite vähentää eri alueiden välisiä kehityseroja ja muita heikommassa asemassa olevien alueiden, maaseutu mukaan luettuna, jälkeenjääneisyyttä,

ottaa huomioon, että perustamissopimuksen 130 b artiklassa määritetty yhteisön tavoite on tukea jäsenvaltioiden pyrkimyksiä taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi rakennerahastojen, Euroopan investointipankin ja muiden olemassa olevien rahoitusvälineiden kautta,

ottaa huomioon, että perustamissopimuksen 130 c artiklassa määritetty Euroopan aluekehitysrahaston tarkoitus on myötävaikuttaa keskeisimmän alueellisen epätasapainon poistamiseen, että perustamissopimuksen 123 artiklassa määritetty Euroopan sosiaalirahaston tehtävä on edistää työntekijöiden työnsaantia sisämarkkinoilla, ja että Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston ohjausosaston tehtävä on pyrkiä yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden saavuttamiseen,

ottaa huomioon, että perustamissopimuksen 130 d ja 130 e artiklassa säädetään alueiden komitean osallistumisoikeus määriteltäessä tehtäviä, ensisijaisia tavoitteita, rakenteita, yleisiä sääntöjä, soveltamissäännöksiä sekä kertomuksia taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden toteutuksessa saavutetusta edistyksestä,

hyväksyi 19. ja 20. marraskuuta 1997 pitämässään 20. täysistunnossa (marraskuun 19. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon.

1. Eurooppalaisen rakennepolitiikan nykyjärjestelmä

1.1. Käsitteellisiä peruspiirteitä

1.1.1. Alueiden komitea sitoutuu sosiaalisen markkinatalouden arvoihin sellaisen talousjärjestelmän muotona, joka nojautuu markkinavoimiin ja yrittämisen vapauteen ja ottaa samanaikaisesti tehtäväkseen kantaa sosiaalista vastuuta yhteiskunnan jäsenistä. Tämän yhteiskuntarakenteen ytimenä on sosiaalisesti vahvojen ja heikkojen yhteiskuntaryhmien välinen yhteisvastuu. Se perustuu tietoon siitä, että markkinavoimien vapaus ei välttämättä johda sosiaalisesti oikeudenmukaiseen yhteiskuntaan. Euroopan kehitys toisen maailmansodan jälkeen on AK:n mielestä vaikuttava osoitus tämän talousjärjestelmän tehokkuudesta.

1.1.2. Yhteisön alueiden väliset suuret taloudelliset ja sosiaaliset erot, 18 miljoonaa menestyksettä työtä etsivää ihmistä, kylmän sodan päättyminen sekä uuden tieto- ja viestintätekniikan kehitykseen liittyvät kansainvälisen työnjaon dramaattiset muutokset asettavat yhteisön kansalaisille uusia haasteita, joita monet pitävät uhkina. Näiden muutosten takia on välttämättömämpää kuin koskaan, että yhteisö määrittelee yhteisvastuun käsitteen uudelleen ja osoittaa uudistumiskykynsä.

1.1.3. Eurooppalainen rakennepolitiikka on kiinteä osa näitä muutoksia. Sen perusperiaate pohjautuu yhteisön heikkojen ja suorituskykyisten jäsenvaltioiden ja alueiden väliseen yhteisvastuuseen: eurooppalainen rakennepolitiikka pyrkii tukemaan sellaisia jäsenvaltioita ja alueita, joiden suorituskyky on laskenut suhteessa yhteisön keskiarvoon, jotta nämä voisivat jälleen osallistua tasavertaisina kumppaneina yhteisön taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin kehityskulkuihin. Eurooppalainen rakennepolitiikka täydentää jäsenvaltioiden pyrkimyksiä: on pääasiallisesti jäsenvaltioiden tehtävä tasata alueellisia eroja. Näin eurooppalainen rakennepolitiikka on väline taattaessa edellytykset kilpailukyvyn luomiselle tai palauttamiselle sekä talouskehityksen kestävälle kohentumiselle.

1.1.4. Eurooppalainen rakennepolitiikka perustuu siis pitkäjänteiseen kehittämispyrkimykseen. Vain pitkän aikavälin kehityssuunnitelmien avulla on mahdollista luoda ongelma-alueille omavaraisen ja kilpailukyvyn mittareilla mitattavan kehityksen vaatimat olosuhteet. Samalla tämän muutosprosessin tulee edellyttää uusia työnorganisointimuotoja sekä henkilöresursseihin sijoittamista. Pitkäjännitteinen työllisyyspolitiikka ja aktiivinen työmarkkinapolitiikka voidaan sovittaa optimaalisesti toisiinsa Amsterdamin sopimuksen työllisyyttä käsittelevän luvun hengessä. Työllisyyden parantamiseen tähtäävät toimet ja työttömyyden vastainen taistelu tulee yhdistää yhtäläisten mahdollisuuksien hengessä.

1.1.5. Eurooppalainen rakennepolitiikka on määräaikaista omatoimisuuden tukemista. Onnistuneen varainkäytön osoituksena on, että tukea saaneet alueet eivät enää täytä tukiehtoja. Alueilla, joille on myönnetty tukia maantieteellisin perustein, ei siten ole automaattisesti oikeutta jatkuvaan rakennerahastotukeen. Tukikelpoisuuden menettämistä on siis pidettävä osoituksena tukivarojen menestyksellisestä käytöstä. Tämä ei alueiden komitean mielestä sulje pois mahdollisuutta myöntää tukien piiristä poistettaville alueille määräaikaisia siirtymäjärjestelyjä liian jyrkkien muutosten välttämiseksi. Näin vältetään vaarantamasta jo saavutettua edistystä. Alueiden komitea katsoo, että rakennerahastojen tarkoituksena on viime kädessä tehdä itsensä tarpeettomiksi ja niiden toiminnan tulisi päättyä sitten kun tukitavoite on saavutettu.

1.1.6. Alueiden komitea korostaa painokkaasti, että päävastuu taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden saavuttamisesta on yhteisön jäsenvaltioilla. Eurooppalainen rakennepolitiikka tukee jäsenvaltioita ja alueita tämän tavoitteen täyttämisessä, mutta ei vapauta jäsenvaltioita vastuusta.

1.2. Rakennerahastot

1.2.1. Unionin rakennepolitiikan yksi tärkeimmistä, joskaan ei ainoa keino taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden saavuttamiseksi toteuttamiseen käytetään lukuisia rahoitusvälineitä: aluerahastoa, sosiaalirahastoa, maatalouden ohjaus- ja kehitysrahaston ohjausosastoa, kalatalouden ohjausrahastoa, koheesiorahastoa sekä Euroopan investointipankin lainoja.

1.2.2. On tärkeää muistaa, että nämä kuusi rahoitusvälinettä, joita säädellään erillisasetuksilla sekä koordinaatioasetuksella, ovat peräisin eri ajoilta (Euroopan yhdentymisen eri kausilta), ja myös niiden alkuperäiset tavoitteet olivat erilaisia. Niiden nivominen rakennepolitiikan osiksi samoin kuin useasta eri rahastosta rahoitettavat toimintaohjelmat ovat myöhempää perua. Tämä empiirinen lähestymistapa rahastojen yhteensovittamisessa ja koordinoinnissa ei välttämättä ole paras mahdollinen käytännön toteutuksen kannalta. Vaikka rakennerahastoilla onkin yhteinen toimintakehys, joka perustuu keskittämisen, ohjelmoinnin, yhteistyön ja täydentävyyden perusperiaatteisiin, on muistettava, että niillä on kullakin erilaiset toimeenpanoasetukset ja varsinkin että niiden hallinnosta vastaavat eri elimet niin yhteisön, jäsenvaltioiden kuin mahdollisesti alueidenkin tasolla.

1.2.3. Tämä ei helpota useammista kuin yhdestä rahastosta rahoitettavien ohjelmien suunnittelua eikä toteutusta; tällainen monesta lähteestä tuleva rahoitus on pikemminkin sääntö kuin poikkeus. Koheesiorahaston ja EIP:n rahoittamat tukitoimet perustuvat hankekohtaiseen lähestymistapaan ja niitä koskevat omat erityissäännöt. On pyrittävä siihen, että rakennerahastoista tulevien varojen myöntämis-, maksatus- ja tilityskäytäntöjä yksinkertaistetaan. Lisäksi jäsenvaltioiden tai alueiden pitää läheisyysperiaatteen mukaisesti voida itsenäisesti päättää soveltuvista toimenpiteistä.

1.2.4. Rakennerahastot keskittyvät tällä hetkellä neljään aluepoliittiseen tavoitteeseen, joihin kohdistetaan yhteensä 85 % myönnetyistä tuista. Ne ovat:

Tavoite 1: jälkeen jääneiden alueiden rakenteen kehittäminen (noin 70 % kokonaistuesta). Tavoite 1 kattaa 26,6 % unionin väestöstä, siis 92,5 miljoonaa ihmistä. Kokonaisuutena Euroopan unionin maksama tuki asukasta kohden nousi reaalisesti tavoitteen 1 alueilla kolmanneksen vuonna 1994 siirryttäessä uuteen ohjelmointikauteen.

Tavoite 2: taantuvien teollisuusalueiden rakennemuutos (11 % kokonaistuesta). Unionin väestöstä 16,4 % asuu nykyisillä tavoitteen 2 alueilla, mikä on hieman enemmän kuin asetuksen johdanto-osassa suositeltu 15 %:n osuus. Tavoitteelle 2 vuosille 1994 1999 myönnetyt lisävarat on käytetty lisäämään asukasta kohden myönnettävää tukea.

Tavoite 5b: maaseutualueiden rakennemuutos (4 % kokonaistuesta). Unionin väestöstä 8,1 % asuu nykyisillä tavoitteen 5b tukialueilla, kun edellisellä kaudella osuus oli 5 %. Tuki asukasta kohden pysyy siis lähes samana asukasmäärän kasvun takia.

Tavoite 6: harvaan asuttujen alueiden kehittäminen (0,5 % kokonaistuesta). Tämä tavoite kattaa laajoja alueita, joilla asuu vain 0,4 % unionin väestöstä. Asukasta kohden maksettava tuki on kuitenkin vähäisempi kuin tavoitteessa 1.

1.2.5. Seuraavat kolme tavoitetta eivät ole alueellisesti määritettyjä, ja niitä sovelletaan koko unionin alueella. Yhteensä niihin käytetään kokonaistuen jäljelle jääneet 15 prosenttia. Tavoitteet ovat:

Tavoite 3: nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyyden torjunta.

Tavoite 4: työntekijöiden elinkeinoelämän muutoksiin sopeutumisen helpottaminen.

Tavoite 5a: maa- ja kalatalouden sopeuttaminen.

1.2.6. Rakennerahastoista maksettava tuki on kasvanut jatkuvasti ja huomattavasti 80-luvun alusta lähtien. Jos lainoja ei oteta huomioon, rakennetukiin käytettävät varat ovat lisääntyneet 3 700 miljoonasta ecusta vuonna 1983 18 300 miljoonaan ecuun vuonna 1992, ja vuonna 1999 niiden on määrä nousta 33 000 miljoonaan ecuun. Nykyisellä ohjelmakaudella (1994 1999) rakennetukien kokonaissumma on lähes 170 000 miljoonaa ecua, mikä vastaa noin kolmannesta unionin talousarviosta mainitulle kaudelle ja 0,4 prosenttia yhteisön BKT:sta.

1.2.7. Jäsenvaltioiden aloitteesta käynnistettyihin toimiin myönnettyjen tukien osuus on noin 90 % kokonaisrahoituksesta. Siten jäsenvaltiot ja komissio ovat yhdessä hyväksyneet yli 300 toimintaohjelmaa kaudelle 1994 1999, ja puolet näistä sijoittuvat tavoitteen 1 alueille.

1.2.8. Yhteisöaloitteiden tuen piiri on tällä hetkellä huomattavan laaja (13 aloitetta ja 7 aihetta). Ne muodostavat noin 9 % rakennerahastojen tuista ja koskevat noin 400 ohjelmaa. Lopuksi, noin 1 % rakennerahastovaroista on varattu tekniseen apuun ja innovaatiotoimiin, joista komissio päättää tarjouskilpailujen perusteella.

1.2.9. Rakennepolitiikka keskittyy kolmeen suureen toiminta-alaan: perusrakenteisiin (30 % tuista myönnetään liikenne-, tietoliikenne-, energia-, vesihuolto- ja ympäristöinvestointeihin), henkilöresursseihin (30 % tuista myönnetään perus- ja ammattikoulutukseen sekä työllistämistoimiin) ja tuotantoinvestointeihin (40 % tuista käytetään dynaamisten toimintapuitteiden kehittämiseksi yrityksille sekä teollisuuden ja varsinkin pk-yritysten tukijärjestelmiin).

1.3. Eurooppalaisen rakennepolitiikan nykytilanne

1.3.1. Komission marraskuussa 1996 julkaisemassa ensimmäisessä kertomuksessa Euroopan unionin taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta todetaan, että rakennepolitiikalla on kokonaisuutena ollut voimakas eroja tasoittava vaikutus.

1.3.2. Tämä tasoitusvaikutus on arviolta kymmenkertainen suhteessa rakennetoimiin käytettyihin varoihin. Alueiden välisten, asukasta kohden mitatun tulon erojen arvioidaan vähentyneen nykyisellä ohjelmakaudella (1994 1999) noin 5 prosenttia BKT:sta, ja tähän tarkoitukseen käytetyt tukivarat arvioidaan 0,45 prosentiksi BKT:sta. Kerrannaisvaikutus on siis varsin suuri, mikä johtuu siitä, että rakennetuet suunnataan ensisijaisesti vahvistamaan tuensaaja-alueiden tuotantokapasiteettia aineellisiin ja henkilöresursseihin tehtävin investoinnein.

1.3.3. Komission kertomuksessa analysoidaan jäsenvaltioiden ja alueiden taloudellista yhteenkuuluvuutta asukasta kohden mitatun bruttokansantuotteen kehityksen perusteella. Erityistä huomiota kiinnitetään neljään koheesiomaahan, jotka keskimääräistä suuremman talouskasvunsa ansiosta pystyivät parantamaan tilannettaan 66:sta prosentista 73:een prosenttiin EU:n keskimääräisestä BKT:sta asukasta kohden. Merkittävintä kehitys oli Irlannissa, joka saavutti vuonna 1995 tason, joka oli noin 90 prosenttia EU:n keskiarvosta, kun vielä vuonna 1983 se jäi 63,6:een prosenttiin.

1.3.4. Myös alueet ovat lähentyneet yhteisön keskiarvoa, joskaan eivät niin voimakkaasti kuin jäsenvaltiot. Aikavälillä 1983 1993 yhteisön kymmenen köyhimmän alueen onnistui nostaa henkeä kohden laskettu BKT:nsa 44:stä 48:aan prosenttiin yhteisön keskiarvosta. 25:n köyhimmän alueen kohdalla nousu oli kaksi prosenttiyksikköä, 53:sta 55:een prosenttiin. Kokonaisuutta tarkasteltaessa on kuitenkin todettava, että erojen tasaantuminen ei aluetasolla ole ollut yhtä ilahduttavan selvää kuin jäsenvaltiotasolla. Alueelliset erot ovat eräissä tapauksissa kasvaneet.

1.3.5. Vaikka rakennepolitiikan avulla on kyetty parantamaan heikoimmin kehittyneiden alueiden tilannetta, se ei kuitenkaan ole pienentänyt rikkaimpien ja köyhimpien alueiden välistä eroa. 25:llä hyväosaisimmalla alueella tulot henkeä kohden ovat kasvaneet 140:stä 142:een prosenttiin yhteisön keskiarvosta ja 25:llä kaikkein epäedullisimmassa asemassa olevalla alueella 53:sta 55:een prosenttiin.

1.3.6. Alueiden ja alueyhteisöjen näkökulmasta tämä on huolestuttava tulos, sillä siitä voidaan päätellä, ettei rakennerahastojen toimilla aina saavuteta tavoiteltua tulosta. Tämän vuoksi alueiden komitea ilmaisee huolensa siitä, etteivät alue- ja paikallisyhteisöt osallistu riittävästi eurooppalaiseen rakennepolitiikkaan. Komitea on vakuuttunut, että alueellisten toimijoiden panos olisi tehostanut rakennerahastojen toimien myönteisiä vaikutuksia itse alueiden tilanteeseen. Tähän liittyen lausunnossa "Paikallisten ja alueellisten viranomaisten asema rakennerahastojen kumppanuusperiaatteessa" () viitattiin kumppanuusperiaatteen mukaisen paikallis- ja alueviranomaisten osallistumisen tärkeyteen.

"Kumppanuusperiaate on tärkeä, koska hyvin toimiva kumppanuusmenettely luo tehokkaita ohjelmia ja varmistaa rakennerahastojen tehokkaan käytön paikallisella ja alueellisella tasolla. Kumppanuusmenettelyn avulla saadaan koottua yhteen alueellisesti ja paikallisesti merkittävät osapuolet, joilla on yksityiskohtaista tietoa alueestaan ja sen taloudellisista vahvuuksista ja heikkouksista. Kumppanuusmenettelyn myötä toteutetaan läheisyysperiaatetta ja yhteistä ohjelmiin sitoutumista."

1.3.7. Työmarkkinoiden osalta kertomuksessa todetaan, että työikäisen väestön 11 prosentin (eli 18 miljoonan ihmisen) ennätystyöttömyydestä huolimatta 80-luvulla luotiin 10 miljoonaa uutta nettotyöpaikkaa. Näistä tosin katosi vuosien 1991 ja 1994 välillä 4,5 miljoonaa, mikä jyrkensi alueellisia työttömyyseroja. Samalla työikäinen väestö kasvoi vuosittain 1 prosentilla, mikä osaltaan vaikeutti työmarkkinatilannetta. EU:n talouskasvu kaiken kaikkiaan ei ollut niin työvoimavaltaista kuin Yhdysvalloissa, sillä EU:n tapauksessa se johtui pääosin tuottavuuden kasvusta, joka sitä paitsi perustui osittain rakennemuutoksiin, kun eräistä suhteellisen työvaltaisista tuotantotavoista luovuttiin.

1.3.8. Alueelliset työttömyyserot ovat kasvaneet, ja työttömyys jakautuu paljon epätasaisemmin: Kymmenessä vuodessa työttömyysaste on laskenut 25:llä työttömyydestä vähiten kärsivällä alueella 4,8 prosentista 4,6 prosenttiin työvoimasta, kun taas 25:llä pahimmalla työttömyysalueella aste on noussut 17,2 prosentista 22,4 prosenttiin.

1.3.9. Jäsenvaltioiden vaihtelevat työmarkkinasäännökset haittaavat kuitenkin varsin ratkaisevasti tietojen vertailtavuutta. Tämä rajoittaa työmarkkinatilastojen todistusvoimaa varsinkin EU:n laajuisen vertailtavuuden osalta hyvin voimakkaasti.

1.3.10. Kertomuksessa todetaan myös, että alueiden riippuvuus tietyistä elinkeinoelämän aloista vaikuttaa suuresti työmarkkinatilanteeseen. Niinpä esimerkiksi maataloudesta riippuvaisimmilla alueilla työttömyys on paljon EU:n keskiarvoa korkeampi. Kaupunkien kasvava työttömyys on yhä vakavampi ongelma. Yhä useammin voidaan löytää vierekkäisiä kaupunginosia, joista toisessa tulotaso on korkea ja toisessa matala.

1.3.11. Alueiden komitean mielestä ainoa tapa onnistua Euroopan integraation syventämispyrkimyksissä on heikkojen alueiden tukeminen aluepoliittisin toimin, joiden myötä kansalaiset voivat kouriintuntuvasti havaita elintasonsa kohoavan. Kaikki komission yhteenkuuluvuuskertomuksessa alueellisten erojen mittaamiseen käytetyt osoittimet kertovat, että alueiden väliset erot ovat huomattavasti jyrkemmät kuin jäsenvaltioiden välillä. Tämä havainto pätee täysin riippumatta yksittäisten jäsenvaltioiden hyvinvoinnin tasosta. Alueiden komitean mielestä Euroopan yhdentyminen ja yhteisvastuullisuus edellyttävät, että asiaan liittyviin ongelmiin kiinnitetään yhteisössä erityistä huomiota. Alueiden komitea on vakuuttunut, että ponnistelut Euroopan yhdentymisen syventämiseksi voivat onnistua vain, jos kansalaiset voivat nähdä ja tuntea ne elinolojensa kohentumisena.

1.3.12. Nämä taloudelliset ja sosiaaliset erot heijastavat erityisesti Euroopan kehittyneiden keskusten ja reuna-alueiden kehityksen epätasaisuutta. Rikkaimpien ja köyhimpien alueiden BKT:tä henkeä kohden tai työttömyyden pahiten ja vähiten koettelemien alueiden työttömyysastetta kuvaavat taulukot osoittavat, että keskuksen ja reuna-alueiden välinen epätasapaino on edelleen varsin huomattava ja pysyvä.

1.3.13. Alueiden komitea on huolissaan kertomuksessa käsitellystä köyhyydestä EU:ssa. Komiteaa huolestuttaa, että jos sosiaaliset tulonsiirrot lopetettaisiin, noin 40 prosenttia kotitalouksista eläisi köyhyysrajan alapuolella. Juuri näitä ihmisiä kohtaan yhteisön on osoitettava erityistä solidaarisuutta.

1.3.14. Kertomuksessa muistutetaan aivan oikeutetusti, että sosiaaliset vastakohdat törmäävät toisiinsa yhä useammin nimenomaan kaupungeissa. Tämä on alueiden komitean näkemyksen mukaan tulevaisuuden suuri poliittinen haaste. Alueiden komitea huomauttaa, ettei kaupunkien ongelmia voida tarkastella erillään alueiden kehitysongelmista. Kaupunkien ongelmat eivät kuulu suoraan rakennerahastojen piiriin, ja vaikka yhteisöaloitteet ovatkin hyödyllistä, ne eivät ole kokonaisvaltaista yhteisötason politiikkaa, eivätkä niiden määrärahat ole riittäviä. Tulevien ohjelmien tulisi sisältää erityistoimia kaupunkialueiden tarpeita varten. Niissä tapauksissa, joissa kaupunkien tarpeita ei ole otettu riittävästi huomioon tavoitteita asetettaessa, on varmistettava, että kaupunkien edut otetaan riittävästi huomioon kumppanuustoiminnan puitteissa.

2. Tulevaisuuden rakennepolitiikan haasteet

Euroopan yhdentymiseen vaikuttaa kaksi eri voimaa: sisäinen yhdentyminen (talouden, politiikan, rahan jne. tasolla) sekä yhteisön laajeneminen. Kolmas vahvasti vaikuttava tekijä on Euroopan yhdentyminen maailmantalouteen osana maailmanlaajuistumiskehitystä.

2.1. Maailmanlaajuistuminen

2.1.1. Talouden maailmanlaajuistumisen ratkaiseva merkitys Euroopan alueellisten erojen kehityksessä on yksi komission yhteenkuuluvuuskertomuksen keskeisiä päätelmiä, ja se on myös yksi merkittävimmistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon jäsenvaltioiden ja alueiden tehostetummin taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen pyrkivässä politiikassa.

2.1.2. Todellisena vaarana on, että yhteiskunta ja alueet jakautuvat eri leireihin. Tästä puolestaan seuraa, että väestöryhmät ja seudut, joiden ei onnistu integroitua maailmanlaajuiseen talouteen, syrjäytyvät. Rakennepolitiikalla pyritään yhteenkuuluvuuden lisäämiseen ja tällaisen kahtiajaon torjumiseen. Euroopan integroituminen maailmanlaajuiseen talouteen on Euroopan alueiden tulevaisuuden kannalta ylivoimaisesti tärkein strateginen tavoite.

2.1.3. Tämän vuoksi on välttämätöntä kohottaa ammattitaidon ja -pätevyyden tasoa, edistää teknologian kehittämistä ja tutkimusta sekä parantaa jatkuvasti alueiden houkuttelevuutta ja kilpailukykyä. Näillä toiminta-aloilla rakennepolitiikka näyttelee keskeistä osaa.

2.1.4. Alueiden komitean käsityksen mukaan tulevaisuudessa on kiinnitettävä erityistä huomiota niihin ponnisteluihin, jotka ovat omiaan parantamaan pysyvästi alueiden kilpailukykyä ja siten niiden asukkaiden elinmahdollisuuksia. Tuottavuuden kohottaminen ja sen myötä paraneva kilpailukyky ovat ratkaisevia tekijöitä pyrittäessä lisäämään taloudellista hyvinvointia pitkällä aikavälillä, kohottamaan elintasoa yhä edelleen ja parantamaan elämänlaatua. Alueiden komitea yhtyy yhteenkuuluvuuskertomuksen toteamukseen, että tutkimus ja kehittäminen sekä innovaatioiden menestyksellinen käytännön toteuttaminen ovat avaintekijöitä taloudellisen hyvinvoinnin jatkuvassa lisäämisessä.

2.1.5. Agenda 2000:ssa korostetaan painokkaasti, että Euroopan on sopeuduttava talouden jatkuvaan maailmanlaajuistumiseen. Alueiden komitea uskoo vakaasti, että eurooppalaisen rakennepolitiikan tulee tämän seurauksena parantaa kohdennetusti tarjonnan ehtoja monin eri tavoin. Perusrakenteiden kehittäminen ja investointimahdollisuudet erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten kohdalla, innovaatioiden tukeminen sekä tietämyksen ja osaamisen välittäminen syrjäisille seuduille sekä maaseudun säilyttäminen ja kehittäminen palvelevat alueellista kehitystä. Yhdessä työntekijöiden pätevyyttä lisäävän jatko- ja täydennyskoulutuksen kanssa nämä toimet kohottavat yleisesti tuottavuutta ja parantavat hyvinvoinnin jatkuvan lisäämisen edellytyksiä. Tämän ohella on pidettävä kiinni periaatteesta, että kansallisten säädösten nojalla toimivaltaiset jäsenvaltioiden tai alueiden elimet ovat mukana niitä koskevaa rakennepolitiikkaa muotoiltaessa.

2.2. Työttömyyden torjunta

2.2.1. Alueiden komitean käsityksen mukaan 18 miljoonaa työtöntä on Euroopan unionin politiikan ja sen alueiden keskeinen haaste ja tehtävä. Lisäämällä Amsterdamin sopimukseen työllisyyttä koskeva osasto työttömyysongelmalle annettiin asian vaatima suuri painoarvo. Alueiden komitea pitää myönteisenä työllisyyttä koskevan osaston sisällyttämistä Amsterdamin sopimukseen. Agenda 2000:ssa todetaan myös, että tulevaisuudessa Euroopan työllistämismahdollisuuksia pystytään hyödyntämään täysimääräisesti vasta sitten, kun työvoimamarkkinoilla osoitetaan riittävästi joustavuutta. Läheisyysperiaatteen mukaisesti alueiden komitea katsoo, että tässä kysymyksessä vastuullisilla elimillä on velvollisuus toimia tasapainottavana tekijänä välttämättömän taloudellisen sopeuttamisen ja ihmisten sosiaaliturvastaan kantaman perustellun huolen välillä.

Tulevalla ohjelmakaudella eurooppalaisen rakennepolitiikan työllisyyttä edistävää profiilia on entisestäänkin terävöitettävä luopumatta kuitenkaan rakennepolitiikan strategisista lähtökohdista. Eurooppalainen rakennepolitiikka on omatoimisuuden pitkäaikaista tukemista ja sen tarkoituksena on kehittää alueiden taloudellisia mahdollisuuksia kestävästi ja työllisyyden kannalta tehokkaalla tavalla. Työllisyys- ja työmarkkinapolitiikka on muotoiltava siten, että se tukee edellä esitettyä. Tukemalla pieniä ja keskisuuria yrityksiä edistetään pysyvien ja kilpailukykyisten työpaikkojen luomista. Näihin ponnisteluihin on tulevaisuudessa paneuduttava kiinteimmin, sillä pienissä ja keskisuurissa yrityksissä syntyy suurin osa uusista työpaikoista. Tämän omaehtoisen potentiaalin hyödyntäminen voi tietyillä seuduilla edistää sellaista omavaraista talouskehitystä, joka ei ole riippuvaista kansainvälisen työnjaon muutoksista.

2.2.2. Nyttemmin käynnistetyt alueelliset ja paikalliset työllisyyssopimukset ovat innovatiivinen yritys yhteisön työttömyysongelman voittamiseksi. Niiden taustalla on oikea oivallus, että olemassa olevan potentiaalin kehittämiseen ja työllistämishankkeisiin on parasta hyödyntää paikallisten toimijoiden tietämystä ja kehittää paikallistason kumppanuutta. Sopimuksien avulla on helppoa liittää hankkeet jo hyvin varhaisessa vaiheessa alueelliseen kehitysstrategiaan. Nähtäväksi jää, millaisia uusia rakennerahastoja koskevia johtopäätöksiä sopimusten toimeenpanosta voidaan tehdä. Alueiden komitea kehottaa komissiota tiedottamaan komitealle säännöllisesti sopimusten tuottamista tuloksista.

2.3. Rahoitusnäkymät

2.3.1. Ottaen huomioon jäsenvaltioiden ja yhteisön budjettien välttämättömän vakauttamisen alueiden komitea pitää epärealistisena odottaa Euroopan unionin taloudellisten voimavarojen huomattavaa lisääntymistä. Komitea kannattaa ylärajan 1,27 % yhteisön BKT:sta säilyttämistä. Vastaavasti rakennerahastojen osuus pidettäisiin edelleen 0,46 %:ssa BKT:sta.

2.3.2. Vuosien 1988 ja 1993 uudistusten kaltaisia huomattavia määrärahakorotuksia ei alueiden komitean näkemyksen mukaan ole rakennerahastojen tulevalla ohjelmakaudella realistista odottaa. Alueiden komitea vetoaa kuitenkin, ettei rakennerahastojen varoja supistettaisi tulevalla kaudella reaalisesti alle vuoden 1999 tason. Talouskasvun lisäksi myös rahoitusvälineiden alueellinen ja sisällöllinen keskittäminen luovat lisää taloudellista liikkumavaraa.

2.3.3. Alueiden komitea pitää myönteisenä Agenda 2000:een kirjattua pyrkimystä, että myös seuraavan ohjelmakauden aikana jatketaan yhteenkuuluvuuden lisäämiseen tähtääviä toimia vuonna 1999 saavutettavan panostustason mukaisena (0,46 % EU:n BKT:sta). Kaikista epävarmuutta aiheuttavista tekijöistä huolimatta antaa tämä odotettavissa oleva panostus yhteisön alueille ja jäsenehdokasmaille realistisen kuvan tulevaisuudesta.

Näin komissio tukee myös jäsenvaltioiden talouden välttämätöntä tervehdyttämistä ja tekee selväksi, että yhteisön laajentumista ei toteuteta heikoimpien ja ongelmaisimpien alueiden kustannuksella.

2.4. Laajentuminen

2.4.1. Alueiden komitea kannattaa painokkaasti Euroopan unionin laajentumista itään. Komitea näkee siinä muutakin kuin vain eurooppalaisten sisämarkkinoiden laajentumisen: pikemminkin Itä-Euroopan valtioiden liittyminen on osoitus niiden kansojen sitoutumisesta vapaaseen ja demokratiaan perustuvaan yhteiskuntarakenteeseen. Ensimmäistä kertaa Euroopan uudemmassa historiassa sen kansat lähes yhtenäisesti tunnustavat yhteisen arvojärjestelmän, ja on kiistämätön tosiseikka, että koko Eurooppa hyötyy yhdentymiskehityksen rauhaa edistävästä vaikutuksesta. Juuri tässä on jäsenyyttä hakeneiden valtioiden Euroopan unioniin liittymisen erityinen merkitys. Myös Agenda 2000:ssa korostetaan nimenomaisesti tätä näkökulmaa.

2.4.2. On lähdettävä siitä, että jäseniksi liittyvät valtiot kuuluvat puutteellisesti kehittyneisiin alueisiin. Niukkuuden aikoina tämä tarkoittaa, että tuleville jäsenille kuuluvat rakennerahastotuet on rahoitettava nykyisen järjestelmän liikkumavarasta sekä talouskasvun yhteisölle tuottamista lisävaroista. Uusien jäsenvaltioiden talousavun järjestämiseksi voidaan harkita erilaisia mahdollisuuksia. Tarvittavan liikkumavaran luomiseksi voidaan ajatella nykyisten rahoitusvälineiden uudelleenjärjestämistä tai voimakkaampaa maantieteellistä keskittämistä.

2.4.3. Vain näin voidaan varmistaa, ettei yhteisön sisäistä yhteisvastuuta ja toisaalta solidaarisuutta liittyviä maita kohtaan käytetä toisiaan vastaan. Itälaajentumiseen liittyvät ongelmat voidaan ratkaista vain, jos nykyisessä yhteisössä ja sen yhteenkuuluvuuspolitiikassa samoin kuin jäsenehdokasvaltioissa tarvittavat muutokset toteutetaan asteittain ja vuoden 1998 alussa aloitettavissa jäsenyysneuvotteluissa saavutettavan edistyksen mukaan. Siirtymäjärjestelyillä tulee sekä ns. jäsenyyttä valmistelevan strategian puitteissa että ensimmäisinä jäsenyysvuosina huolehtia siitä, että uudet jäsenet pääsevät mahdollisimman nopeasti nauttimaan varallisuutensa sekä taloutensa ja hallintonsa tehokkuuden mukaan täysimittaisesti yhteisön yhteenkuuluvuuspolitiikasta. Tämän vuoksi on varmistettava, onko yhteenkuuluvuuspolitiikan välineille järkevää asettaa Agenda 2000:ssa esitettyä kattoa, joka olisi 4 % ko. valtion BKT:sta.

2.4.4. Alueiden komitean näkemyksen mukaan Agenda 2000 tarjoaa EU:n jäsenehdokasmaille realistisen tulevaisuudenkuvan. Komitea toteaa, että lausunnossa muotoiltu komitean kanta on pitkälti yhdenmukainen Agenda 2000:ssa esitetyn linjan kanssa.

2.4.5. Alueiden komitea pitää erityisen myönteisenä sitä, että ensimmäiset täysjäsenyydet tulisivat voimaan jo vuonna 2002. Eurooppalainen yhteisvastuu edellyttää, että nämä alueet otetaan tasavertaisuuden nimessä kaikilta osin mukaan yhteenkuuluvuuden edistämiseen tähtääviin ohjelmiin. Myös tässä alueiden komitea tukee selkeästi Agenda 2000:a.

2.4.6. Alueiden komitea toteaa kuitenkin, että nk. Eurooppa-konferenssin puitteissa noudatettavaa strategiaa on vielä hiottava, jotta myös muilla jäsenehdokkaina olevilla mailla olisi uskottavat jäsenyysnäkymät.

2.5. Talous- ja rahaliitto

2.5.1. Rahaliiton vaikutukset eri maissa ja alueilla ovat epäilemättä vaihtelevat. Jäsenvaltiot, jotka ovat tällä hetkellä parhaiten integroituneet kansainvälisen talousvaihdon virtoihin, hyötyvät liitosta eniten. Kireän taloustilanteen vuoksi julkista taloudenpitoa on vakautettava, minkä vuoksi julkisia menoja joudutaan supistamaan. Tämä menojen leikkaaminen saattaa myös kaventaa pelivaraa jäsenvaltioiden EU:n rakennetukeen maksamissa osuuksissa. Talous- ja rahaliiton määräykset voivat köyhimpien maiden kohdalla haitata myös yhteenkuuluvuustavoitteen täyttymistä. On mahdollista, että yhtenäisvaluutan käyttöönottoa seuraavana siirtymäkautena alueelliset erot kasvavat. Alueiden komitea katsoo, ettei lähentymistä ole syytä sekoittaa yhteenkuuluvuuteen. Talous- ja rahaliiton alueellisten kokonaisvaikutuksia pidetään yleisesti myönteisinä. Olisi kuitenkin pikaisesti tutkittava Emun todennäköisiä vaikutuksia alueiden talouteen.

2.5.2. AK on vakuuttunut, että eurooppalaisen rakennepolitiikan tavoitteiden saavuttaminen vaikeutuisi huomattavasti, jos varojen jaossa noudatettaisiin 104 c artiklan kaltaista menettelyä. Tämä merkitsisi käytännössä alueiden välisen yhteisvastuun periaatteen kääntämistä päälaelleen ja juuri sellaisten alueiden rankaisemista, jotka erityisongelmiensa takia tarvitsevat kiireimmin tukea.

3. Vuoden 2000 jälkeinen ohjelmakausi

3.1. Ehdotuksia eurooppalaisen rakennepolitiikan toteuttamisesta vuoden 2000 jälkeisellä ohjelmakaudella

3.1.1. Yhteisön rakennepolitiikka täydentää jäsenvaltioiden työtä. Sen toiminta-alat ovat väistämättä valikoivia ja vastaavat Euroopan unionin ensisijaisia erityistarpeita. Valikoivuus osoittaa, ettei eurooppalaista rakennepolitiikkaa voida pitää minään yleislääkkeenä. Rakennemuutokseen vastaamisen tulee olla jatkossakin pääasiassa jäsenvaltioiden vastuulla. Eurooppalainen rakennepolitiikka tulee suunnitella siten, että se luo selvää eurooppalaista arvonlisää alue- ja paikallistasolla ongelmanasetteluihin ja ohjelmaratkaisuihin, hyvien käytäntöjen levittämiseen, rajanylittävään yhteistyöhön sekä täydentävyyteen ja varojen tehokkaaseen käyttöön.

3.1.2. Rakennepolitiikan uudistuksen tulee kulkea käsi kädessä YMP:n uudistuksen kanssa. Agenda 2000:nkin sisältämä ehdotus käsittelee tätä ongelmaa WTO:n kanssa solmittavien sopimusten näkökulmasta. Maatalouspolitiikan uudistuksen avulla voidaan saada käyttöön rakennepolitiikan ylläpitämiseen tarvittavia voimavaroja. Tämä hyödyttää myös maaseutualueiden kehitystä.

3.1.3. Alueiden komitea korostaa, että juuri heikoimmat ja ongelmaisimmat alueet tarvitsevat kipeimmin yhteisön solidaarisuutta. Yhteisön suurin haaste on edelleen auttaa niitä ihmisiä ja alueita, jotka eivät vielä ole päässeet riittävästi osallisiksi yhteisön taloudellisesta ja sosiaalisesta kehityksestä tai ovat joutuneet sen ulkopuolelle.

3.1.4. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti komission Agenda 2000:ssa esittämään näkemykseen, että taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta pidetään edelleen yksiselitteisesti ensisijaisena poliittisena päämääränä. Tämän prioriteetin säilyttäminen korostuu, kun EU:hun liittyy kehitystasoltaan merkittävästi toisistaan poikkeavia valtioita. Komitea yhtyy myös käsitykseen, että eurooppalaista solidaarisuutta tarvitaan enemmän kuin koskaan, jotta näistä haasteista huolimatta päästään päätavoitteeseen eli taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen.

3.1.5. Uusien haasteiden edessä EU:n rakennepolitiikkaa on uudistettava, jotta voidaan laatia kunnianhimoisempia, kumppanuuteen ja alueellisiin kehittämishankkeisiin perustuvia kehitysstrategioita, noudattaa tiukemmin valintaperusteita ja joustavoittaa ohjelmointimenettelyä. Mikäli tuelle asetetut ehdot täyttyvät, tulisi kaikkien jäsenvaltioiden saada taloutensa suorituskyvystä riippumatta jatkossakin tukea rakennerahastoista, unionin rakennerahastojen yleisen ja etenkin unionin aluepolitiikan kannalta lukuisten myönteisten vaikutusten ja eurooppalaiselta politiikalta vaadittavan entistä suuremman avoimuuden vuoksi.

3.1.6. Rahoitusvälineiden runsaus aiheuttaa sekavuutta, byrokratiaa ja viivästyksiä. Tämä johtuu rahastoja sääntelevien asetusten ja toimeenpanomääräysten moninaisuuden ohella myös niiden hallinnosta eri tasoilla vastaavien elinten suuresta määrästä.

3.1.7. On välttämätöntä pyrkiä yksinkertaistamaan rahastoja. Samalla on kuitenkin varottava vääriä ratkaisuja. Vaikka ensi näkemältä vaikuttaakin houkuttelevalta korvata nykyiset rahastot yhdellä rahastolla, ei tämä kuitenkaan ole suositeltavaa. Eri rahastoja on pidettävä ilmauksina asioista, jotka yhteisössä katsotaan poliittisesti tärkeiksi. Niiden muuttaminen edellyttää huolellista harkintaa. Rahastoja yhdistettäessä vaanii vaara, että tämä näkökohta hukkuu taloudellis-poliittiseen väittelyyn. Useita rahastoihin kohdistettuja moitteita voidaan torjua rahastojen ohjesääntöjä ja menettelyjä yhdenmukaistamalla sekä soveltamalla yhtenäistä menettelyä tapauksissa, joissa useat rahastot ovat tietyn ohjelman tukena, jonka jälkeen ohjelmalle maksetaan rahastojen tukiosuudet.

3.1.8. Nykyinen ohjelmakausi päättyy 31. joulukuuta 1999. Siihen mennessä tulee oikeudellisen perustan eurooppalaisen rakennepolitiikan jatkamiseksi seuraavalla ohjelmakaudella olla valmis, jotta voidaan taata saumaton siirtyminen uuteen kauteen. Alueiden ja hankkeiden johtajien suunnittelutyötään varten tarvitsevan jatkovarmuuden ja siten myös taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden nimessä alueiden komitea pyytää neuvostoa ja parlamenttia varmistamaan, että asianomaisten asetusten uudistamisesta päästään yksimielisyyteen hyvissä ajoin ennen uuden ohjelmakauden alkua. Vuoden 1994 kaltaisia viivästyksiä ohjelmien hyväksymisessä ei saa seuraavan ohjelmakauden alussa enää tapahtua.

3.2. Rakennerahastojen tavoitteet: valintaperusteet ja tukialueet

3.2.1. Rakenne- ja aluepolitiikassa on keskityttävä taloudellisesti heikoimpiin yhteisön alueisiin. Kun otetaan huomioon edelleen jatkuvat rakenteelliset ja työllisyyteen liittyvät ongelmat, komission tavoitetta vähentää tukialueita voidaan pitää hyvin tuntuvana. Sitä on tarkasteltava erityisesti kunkin alueen taloudellisen tilanteen kannalta. Etusijalla ei pitäisi olla yleisten enimmäismäärien vahvistaminen vaan alueiden tarpeet, jotka arvioidaan puolueettomia ja avoimia perusteita käyttäen.

3.2.2. Alueiden komitea suosittaa, että varojen käyttö keskitetään tukea tarvitseville alueille ja erityisiin ongelmaryhmiin. Tämän vuoksi alueiden komitea kannattaa tavoitteen 1 tuen jatkamista, mikäli aluerajauksessa käytettyä osoitinta sovelletaan tiukasti (75 % EU:n keskimääräisestä BKT:sta henkeä kohden ostovoimapariteettina mitattuna). Tavoitteen 1 tuki on suunniteltu poistamaan laajojen alueiden kehitysongelmia. Myös voimavarojen keskittämisen ja toivottujen vipuvaikutusten aikaansaamiseksi kehotetaan pitämään tavoite 1 -alueiden määritykset edelleen pääasiassa NUTS II -tasolla. Erityisen syrjäisille alueille ja harvaan asutuille pohjoisille alueille olisi luotava erityisjärjestely.

3.2.3. Alueiden komitea toteaa, että Agenda 2000:ssa esitetyt kannanotot rakennepolitiikan tulevaisuudesta tarjoavat hyvän perustan keskustelulle. Komitea suhtautuu pääosin myönteisesti määriteltyjen tavoitteiden painopisteisiin ja rakenteeseen ja katsoo, että mikäli ehdotukset toteutetaan, panostusten tehoa pystytään kohottamaan. Alueiden komitea torjuu päättäväisesti epäkäytännöllisenä pitämänsä komission ehdotuksen, että varoista 10 % jaettaisiin ohjelmakauden puolivälissä menestyvimmille alueille väliarvioinnin tulosten perusteella.

3.2.4. Komitea kehottaa myös säilyttämään bruttokansantuote aluerajauksen osoittimena, sillä se on tilastollisen vertailtavuutensa vuoksi paras keino mitata taloudellista hyvinvointia. Työllisyyden ja tuottavuuden funktiona syntyvä alhainen bruttokansantuote viittaa alhaisen kilpailukyvyn ja myös alhaisen hyvinvoinnin syihin. Tämän vuoksi ei ole suotavaa vesittää tämän osoittimen todistusvoimaa liittämällä siihen painotettuina muita taloudellisia mittaperusteita. Muita taloustilanteen osoittimia voitaisiin korkeintaan käyttää täydentävinä indikaattoreina BKT:n ohella. Tässä mielessä alueiden komitea pitää asianmukaisena sitä, että työttömyyteen kiinnitetään erityistä huomiota ja että niille tukialueille, jotka kärsivät tästä ongelmasta keskimääräistä enemmän osoitetaan myös enemmän rakennepoliittista tukea. Alueiden komitean käsityksen mukaan tällöin voidaan erityisesti kiinnittää huomiota tuen intensiteettiin.

3.2.5. Komitea kehottaa kohtelemaan kaikkia yhteisön alueita tasapuolisesti ja kannattaa tukialueiden rajauksessa käytettyjen osoittimien tiukkaa soveltamista. Jotta kuitenkin vältetään alueellisen kehityksen häiriöitä, jotka saattaisivat vaarantaa tähän mennessä saavutetut tulokset, komitea kannattaa sopivia siirtymäjärjestelyjä tuen piiristä pois putoaville alueille. Tukialueiden kehitysongelmien vaikeuden tulee olla ratkaiseva valintaperuste.

3.2.6. Tavoitteen 2 puitteissa tähän mennessä toteutettujen toimien tarkoituksena on ollut erityisesti helpottaa rakennemuutoksesta johtuvia ongelmia teollisuuden taantumisesta kärsivillä alueilla. Tässä on pystytty saavuttamaan lukuisia myönteisiä tuloksia. Komitea kehottaa myös, että tuki säilytetään nykyisessä muodossaan ja että se suunnataan voimakkaammin teollisuuden muutoksen, talouden maailmanlaajuistumisen teollisuusalueilla aiheuttamien vaikutusten sekä suurkaupunkien ongelmien helpottamiseen. Koska rakennemuutoksen edistämistä on nyt ehdotettu yhteisen tavoitteen osaksi, voi myös uusien perusteiden määrittely alueiden rajaamista varten olla tarvittaessa paikallaan.

3.2.7. AK kehottaa komissiota mahdollistamaan taantuvien teollisuusalueiden liittämisen rakennetoimia täydentävän aluetuen piiriin, jotta voitaisiin määritellä johdonmukainen alueellinen talouskehityspolitiikka sekä estää aluepolitiikan ja vapaan kilpailun väliset ristiriidat.

3.2.8. Alueiden komitea katsoo, että maaseutualueille ja maa- ja kalatalouden sopeuttamiseen tarkoitettuja tukia on vahvistettava, jotta ne vastaisivat rakennemuutoksen vaatimuksiin. Marraskuussa 1996 annetussa Corkin julistuksessa maaseudun kehityksestä todetaan, että "maaseudun kestävä kehitys tulee nostaa Euroopan unionin ensisijaiseksi tavoitteeksi, ja sen tulee olla kaikkien maaseudun hyväksi tehtävien toimien perusperiaatteena niin nyt kuin laajentumisen jälkeenkin". Vaikka tällaisen strategian johtoajatuksena onkin talouden monimuotoistuminen, maatalousulottuvuutta ei sovi unohtaa, sillä siihen vaikuttavat monet muutostekijät. Alueiden komitea kannattaa lisäksi tavoitteen 5a ja sen vaakatason toiminnan sisällöllistä jatkamista. Mikäli se poistetaan (osittain) rakennerahastojen tavoitteista, on turvattava siirtymä korvaaviin tukimuotoihin.

3.2.9. Tuen selkeyden vuoksi teollisuusalueiden, suurkaupunkien ja maaseudun rakennemuutoksen tuki voitaisiin yhdistää yhdeksi alueelliseksi tavoitteeksi, joka tulisi mieluiten määrittää NUTS III -tasoiseksi tai erityisten maantieteellisten olojen perusteella tätäkin alempitasoiseksi. Alueiden komitea viittaa kuitenkin siihen, että komission ehdotus luopua asteittain siirtymäaikojen puitteissa vanhoihin 2 ja 5b tavoitteisiin ohjattavasta tuesta ei ole ristiriidassa keskittämisperiaatteen kanssa ainoastaan siinä tapauksessa, kun siirtymäsäännökset on ajallisesti selkeästi rajattu ja ne pienentävät asteittain tuen määrää. Uuden 2 tavoitteen perusteista ei saa olla haittaa nykyisille 2 ja 5b tavoitealueille. On kuitenkin ehkäistävä käyntiin lähteneen kehitysprosessin äkillinen pysähtyminen. Siten siirtymäsäännöksistä tulisi luopua periaatteessa vähitellen, vaikkakin taloudellisen tuen vähetessä. Vakavista rakenteellisista sopeutumisongelmista kärsivillä alueilla ei ohjelmoinnin ja hallinnoinnin yhteensovittamista aluetasolla saa sulkea pois.

3.2.10. Tukialueiden järkevä rajaaminen kaupunkien sisällä voi EU:n rakennerahastotuista saatujen kokemusten perusteella tuottaa vaikeuksia, sillä useilla kaupunkialueilla ongelmat voidaan ratkaista tehokkaasti vain toteuttamalla toimenpiteitä kaupungin muissa, kehittyneemmissä osissa. Paikallisten viranomaisten olisi tämän vuoksi voitava päättää yhteisön laajuisesti voimassa olevien perusteiden mukaisesti, missä kaupunginosassa ja millä toimenpiteillä yhteisön rakennerahastoista myönnetyt varat voidaan käyttää tehokkaimmin.

3.2.11. Tehokkuuden nimissä on suotavaa käyttää ennakoiden rakennepolitiikan eri keinoja myös niillä alueilla, jotka ovat jo jossain määrin joutuneet kärsimään yhteiskunnallis-taloudellisen rakennemuutoksen kielteisistä seurauksista tai ovat niiden uhan alaisia.

3.2.12. Lisäksi alueiden komitea ehdottaa, että horisontaaliset tavoitteet 3 ja 4 yhdistetään yhdeksi horisontaaliseksi tavoitteeksi. Tämän uuden tavoitteen tehtävänä olisi tukea tehokkaasti työntekijöiden sopeutumista muuttuneisiin työmenetelmiin ja tuoda työttömiä jälleen pysyvästi työelämän piiriin.

3.2.13. Tämän tavoitteen ensisijaisena tehtävänä tulee olla väestön työllistettävyyden edistäminen. Tosin nykyisten vastuualueiden perusteella vastuun varsinkin koulutuksesta kantavat ensi sijassa jäsenvaltio- ja aluetaso. Tavoite edellyttää toimia, joilla taataan tiedon todellinen saatavuus, edistetään henkilökohtaista kehitystä ja huolehditaan talouselämän tarpeiden mukaisesta ammattipätevyydestä. Sen tulee olla vahva ja näkyvä tukiväline, johon osallistuvat kansalliset, alueelliset ja kunnalliset viranomaiset, työmarkkinaosapuolet sekä henkilöresurssien kehittämishankkeissa toimivat tahot.

3.3. Yhteisöaloitteet

3.3.1. Alueiden komitea korostaa yhteisöaloitteiden erityismerkitystä innovatiivisten alojen tärkeinä välineinä.

3.3.2. Yhteisöaloitteet ovat erityisen merkittäviä sellaisilla aloilla, joiden toiminta on pienimuotoista mutta tulevaisuuteen ja tutkimukseen suuntautunutta ja liittyy erityisesti Euroopan yhdentymisprosessiin.

3.3.3. Alueiden komitea ehdottaa kuitenkin yhteisöaloitteiden tehostamiseksi tässäkin tapauksessa aloitteiden keskittämistä, sillä monien aloitteiden tukitavoitteet ja -sisällöt ovat päällekkäisiä tavoitekohtaisten ohjelmien kanssa.

3.3.4. Ensimmäinen askel voisi olla yhteisöaloitteiden määrän jyrkkä vähentäminen. Myös yhteenkuuluvuuskertomuksessa viitataan tähän suuntaan. Tästä näkökulmasta alueiden komitea suhtautuu myönteisesti Agenda 2000:ssa esitettyihin ehdotuksiin yhteisöaloitteiden lukumäärän pienentämiseksi ja nimikkeiden tiivistämiseksi sekä suunnitelmaan, että aloitteisiin ohjattavat määrärahat rajattaisiin 5 %:iin rakennerahastojen varoista. Tiettyjä sektoreita on kuitenkin voitava avustaa rakenteellisissa ongelmissa. Olisi tarkasteltava, etenkin tavoitteen 1 alueilla, mahdollisuutta liittää yhteisöaloitteiden sisältö tavoitetukeen kiinnittämällä asianmukaisesti huomiota alueiden välisen yhteistyön mahdollisuuksiin. Samaa voitaisiin harkita myös muiden tavoitealueiden kohdalla. Näin yhteisöaloitteet pysyisivät edelleen rakennepolitiikan päävälineinä tavoitekohtaisen tuen jälkeen. Uuden sukupolven yhteisöaloitteilla tulisi vastata varsinkin alakohtaisiin rakenneongelmiin ja innostaa rajanylittävään, kansainväliseen sekä alueidenväliseen yhteistyöhön. Niiden rinnalla on kiinnitettävä erityistä huomiota tapaan, jolla voidaan taata nykyisissä jäsenvaltioissa toteutettavien yhteisöaloitteiden ja Phare- ja Tacis-ohjelmien alueidenväliseen yhteistyöhön kannustavien ohjelmien yhtenevyys. Phare/CBC- ja Tacis-ohjelmien menettelytapoja olisi ainakin rakennerahastoihin liittyvien, rajanylittävien toimenpiteiden yhteydessä mukautettava rakennerahastojen toimintatapoihin.

3.4. Kokeiluhankkeet

3.4.1. Kokeiluhankkeet, joissa alue- ja paikallisyhteisöt tekevät horisontaalista ja kansainvälistä yhteistyötä innovatiivisilla aloilla, ovat alueiden kannalta hyvin mielenkiintoisia, sillä näin voidaan käynnistää yhteistyötä kehittyneempien alueiden kanssa ja välittää kehitystä koskevaa osaamista. Tällaisten kokeiluhankkeiden käynnistämistä on tuettava painokkaasti.

3.4.2. Menettelyt ja toimeenpanojärjestelyt eivät kuitenkaan ole avoimia, ja usein saavutettu hyöty ei vastaa siihen tarvittavaa hallintotyötä. Tämän vuoksi alueiden komitea kannattaa tämän välineen perinpohjaista uudistamista sekä erityisesti avoimien menettelyjen luomista.

3.5. Tuen sisältö

3.5.1. Alueiden komitean mielestä keskittämisperiaatetta tulisi soveltaa myös tukien sisältöön. Tässä tulee vahvistaa eurooppalaisen rakennepolitiikan kasvupoliittista profiilia siten, että ongelmaisimmat alueet kykenevät kehittämään tuottavuus- ja yritystoimipaikkaominaisuuksiaan mahdollisimman paljon. Pysyviä työpaikkoja edistäviä hankkeita on täydennettävä ja tuettava samanaikaisesti aktiivisin työmarkkinatoimin.

3.5.2. Mitä tulee tiettyihin painopistealueisiin keskittymiseen, alueille tulisi antaa mahdollisuus keskittyä ohjelmissaan tiettyihin aihekohtaisiin strategioihin. Esimerkiksi keskittyminen meritalouteen edellyttäisi yksityissektorin laajempaa osallistumista kuin keskittyminen perusrakenteisiin ja työllisyyteen yleensä, vaikka tämä osittain onkin sama asia. Alueet pyrkivät yhä halukkaammin hankkimaan mahdollisuuksiinsa perustuvan identiteetin ja aseman suhteessa maailmantalouteen. Tulevat asetukset tulee suunnitella siten, että on mahdollista tarkentaa jälkikäteen ne aihekohtaisen keskittämisen alat, jotka parhaiten edistävät yhteenkuuluvuustavoitteen saavuttamista.

3.5.3. Alueiden komitea kehottaa huolehtimaan tulevalla ohjelmakaudella siitä, että yhteisön kestämätön työttömyysaste huomioon ottaen tuen työllistävää vaikutusta lisätään ja varojen suuntaamista innovatiivisille aloille tehostetaan. Samalla korostetaan uudelleen, että eurooppalaisen rakennepolitiikan avulla on mahdollista saavuttaa ennen muuta pitkän aikavälin työllisyysvaikutuksia. On huolehdittava siitä, että sillä edistetään uudenaikaisten, kilpailukykyisten työpaikkojen luomista.

3.5.4. Sama koskee innovatiivisia sekä tutkimus- ja kehittämistoimia. Lukuisat kokemukset todistavat menestyksellisten innovaatioiden ja aluekehityksen läheisen yhteyden. Menestykselliset innovaatiot muodostavat menestyksellisen aluekehityksen sekä elämänlaadun ja elintason kestävän kohenemisen moottorin. Juuri innovatiivinen toiminta erityisesti korkealaatuisten palvelujen muodossa on keskittynyt muutamille harvoille Euroopan alueille. Ongelma-alueiden kehityksen kannalta on erityisen tärkeää voida hyödyntää kehittämiskeskuksissa tuotettua tutkimus- ja kehittämistietoa. Tämä helpottaa ongelma-alueiden välttämätöntä rakennemuutosta ja tarjoaa niille mahdollisuuden päästä tasavertaisesti osallisiksi sisämarkkinoiden eduista. Tämän vuoksi rakennetuen on jatkossakin oltava riittävän joustavaa tällaisten toimien toteuttamiseksi tukialueilla. Hankkeiden konkreettinen toteutus edellyttää aivan erityisesti jäsenvaltioiden ja alueiden osallistumista. Juuri tältä kannalta kumppanuusperiaate on erityisen merkittävä.

3.5.5. Alueiden komitea painottaa eurooppalaisen ympäristöpolitiikan tärkeyden vuoksi sitä, että myös ympäristöalan toimijoiden olisi osallistuttava kumppanuuteen talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden rinnalla. Uuden ympäristönsuojelutekniikan kehitys ei ainoastaan avaa uusia markkinoita ja luo työpaikkoja: tärkeämpää on, ettei talouskehitys vahingoita ympäristöä. Varsinkin niukkojen voimavarojen käyttö on järjestettävä taloudellinen ja ekologinen tehokkuus tasapainottaen ja kestävää kehitystä edistäen. Alueiden komitea pitää myös tätä eurooppalaisen rakennepolitiikan tärkeänä tehtävänä.

3.5.6. Alueellisen yhteenkuuluvuuden tavoitteen huomioon ottamiseksi ja strategisesti tärkeiden alueiden edistämiseksi rakennerahastojen avulla ohjelmissa tulee ottaa huomioon aluesuunnittelun tarpeet. Jos se voidaan toteuttaa, naapurialueiden yhteistyö ja yhteistoiminta on toivottavaa.

3.5.7. Alueiden komitea kehottaa keskittämään rakennerahastojen käytön tulevaisuudessa erityisesti seuraaville painopistealueille: alueellisen perusrakenteen ja tuottavien investointien tukitoimet, tutkimuksen, kehityksen ja innovaation toteutus- ja tukitoimet, ympäristön parannustoimet, pienten ja keskisuurten yritysten pääsyä pääoma- ja maailmanmarkkinoille helpottavat toimet, henkilöresursseja talouden muutokseen mukauttavat ja omaehtoisia kehitysmahdollisuuksia tukevat toimet, taajama-asiat, maatalouden ja maaseudun tukitoimet sekä yhtäläisiä mahdollisuuksia edistävät toimet.

3.6. Kumppanuus

3.6.1. Alueiden komitea katsoo, että kumppanuusperiaatetta on sovellettava johdonmukaisesti jo määritettäessä varojen käytön ohjelmallisia perusteita ja tämä on toteutettava siten, että tässä yhteydessä ei luoda uusia organisatorisia rakenteita. Myös Agenda 2000:ssa korostetaan tätä näkemystä. Komitean mielestä nykyinen ohjelmointimenettely ei takaa tätä, vaikka komissio ja vastuulliset toimielimet neuvottelevatkin rakennerahastojen toimeenpanomääräysten kulloisestakin konkreettisesta soveltamisesta. Neuvottelujen lopuksi komissio kuitenkin antaa yksipuolisesti oikeussäännöksen, jossa säädetään varsin pitkälle myös kansallisista ja alueellisista rahoitusosuuksista sekä määräyksistä. Tämä yksipuolinen säännös ei ilmennä sitä, että rakennerahastojen tukia tulee käyttää tasaveroisen kumppanuuden pohjalta. Alueiden komitean mielestä tämä on ilmeisessä ristiriidassa kumppanuusperiaatteen kanssa.

3.6.2. Paikalliset vastuuhenkilöt vahvistavat, että kansallisia vastuualuesäännöksiä noudattava kumppanuus on johtanut alueilla vastuuhenkilöiden aktiiviseen ja koordinoituun osallistumiseen. Yhteisön tuen tehokkuutta lisää paikallisten toimijoiden kutsuminen mukaan toimien valmisteluun ja toteutukseen jo varhaisessa vaiheessa. Näin yhteisön osuus alueen kehitykseen korostuu. Näistä syistä kumppanuusperiaate on yhteisön alue- ja kunnallisviranomaisille eurooppalaisen rakennepolitiikan keskeinen tunnusmerkki. Kokemus osoittaa, että niissä alue- ja paikallisyhteisöissä, joissa rakennerahastojen tuki on suunniteltu ja toteutettu ilman paikallisia toimijoita, hankkeiden menestystä ei ole pystytty takaamaan.

3.6.3. Alueiden komitea kannattaa painokkaasti kumppanuusperiaatteen vahvistamista edelleen läheisyysperiaatetta samalla noudattaen. Jäsenvaltioiden tasolla tulisi varmistaa, että eurooppalaisen rakennepolitiikan välineitä käytetään alueilla laadittujen ja neuvoteltujen kehitysmallien tai toimintaohjelmien pohjalta, jolloin kaikki jäsenvaltiot ottavat aluetason toimien ohjelmoinnin perustaksi sisäisen toimivallan jaon mukaisesti. Näin varmistetaan sekä alueellisten toimijoiden riittävän varhainen mukaanottaminen rakennerahastojen toimeenpanoon että toimien oikea kohdistaminen ja hyväksyntä tukialueilla. On toivottavaa perustaa kullekin aluetasolle asianmukaisia elimiä, ellei sellaisia vielä ole, ja pyytää tähän prosessiin mukaan myös talouden toimijat ja työmarkkinaosapuolet.

3.7. Ohjelmointimenettelyt

3.7.1. Nykyisen ohjelmakauden alussa tehtiin mahdolliseksi yhdistää yhtenäisellä ohjelma-asiakirjalla (YOA) siihen mennessä tarvitut kolme ohjelmointivaihetta. Alueiden komitea katsoo, että näin voidaan huomattavasti yksinkertaistaa ohjelmointimenettelyä. Komitean kantaa tukevat myös alueilta kerätyt kokemukset. On kuitenkin osoittautunut, että ohjelmointimenettely ei ole käytännössä mainittavasti yksinkertaistunut, vaan aikaisemmat kolme asiakirjaa on vain koottu yhdeksi.

3.7.2. Tavoitteen 1 tukivaroja käytettiin edelleen asetuksessa säädettyä kolmivaiheista menettelyä noudattaen. Se, että suurin osa hyväksymisistä tapahtui vasta vuoden 1994 jälkipuoliskolla, osoittaa, että menettelyä on kiireesti yksinkertaistettava todella yksivaiheiseksi.

3.7.3. Näistä syistä alueiden komitea ehdottaa ohjelmointimenettelyn tiivistämistä sen keskeisiin osiin ja aidosti yksivaiheiseksi seuraavasti:

a) Ohjelmien sisältöä ehdotetaan säänneltävän kumppanuussopimusta ilmentävillä tukisopimuksilla. Agenda 2000:ssa mainituista ohjelma-asiakirjoista voidaan alueiden komitean näkemyksen mukaan sopia tukisopimuksen muodossa. Ensin tulisi siis laatia sellainen tukisopimus, joka periaatteessa kokoaa yhteen tähänastisen aluekehityssuunnitelman sekä yhteisön tukimallin, mutta keskittyy kuitenkin pääasiallisesti tuen toimeenpanon ja tavoitteiden kannalta keskeisiin kohtiin. Luonnoksen laatiminen tulisi antaa kunnallis-, alue- ja valtiollisten viranomaisten tehtäväksi, ja sen tulisi sisältää seuraavia seikkoja:

tukialueen analyysi kokonaistalouden kannalta,

strategisten kehitystavoitteiden määrittely,

tukialueiden määrittely,

yhteisön tukiosuuden määrittely,

rakennerahastojen käytön budjettioikeudellisia ja -teknisiä säännöksiä koskevat läheisyysperiaatteen mukaiset määräykset,

tuen tehokkuutta koskevat määräykset,

varojen ohjeellinen jako,

määräykset yhteisöpolitiikan noudattamisesta ja tarkastuksista.

Tämä luonnos toimii varojen käytöstä käytävien neuvottelujen pohjana. Sopimukseen kootaan yhteen kaikki tarvittavat hyväksynnät.

b) Rakennerahastojen tuki toteutetaan käytännössä kulloistenkin kansallisten tai alueellisten varojen käyttöä koskevien määräysten mukaan. Tässä on kyse niistä hallinnollisista määräyksistä, joiden perusteella varat maksetaan tuen loppusaajille. Näin voidaan luopua operatiivisten ohjelmien laatimisesta.

c) Alueiden komitea ehdottaa, että kokonaistukivälineen käyttöä tehostetaan. Tämä koskee varsinkin tapauksia, joissa yhteisön rahoitusosuus ei ylitä 50 miljoonaa ecua. Toimeenpanojärjestelyistä ja hallintoelimen velvollisuuksista tulisi sitten sopia erikseen. Kokonaistukea käytetään nykyisin vain hyvin harvoissa tapauksissa. Alueiden komitea kehottaa komissiota tehostamaan tämän välineen käyttöä.

3.7.4. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti komission ehdotukseen, että uudella ohjelmakaudella tavoitteiden 1 ja 2 piiriin kuuluville alueille vahvistettaisiin vain yksi monivuotinen ohjelma aluetta kohden. Tätä lähestymistapaa pidetään askeleena oikeaan suuntaan. On kuitenkin oltava tarkkana sen suhteen, ettei vain muodollisesti koota yhteen aiempia toimia (tavoite 1:n osalta: aluekehityssuunnitelma, yhteisöjen tuki- ja toimenpideohjelma), vaan todella yksinkertaistetaan hallintoa. Komission asiakirjassa ei myöskään puututa siihen, miten parannettaisiin komission sisäistä koordinaatiota ja joustavoitettaisiin hallinnollisia menettelyjä, jotka ovat tähän mennessä aiheuttaneet huomattavasti lisätyötä integroitaessa rahastojen toimintaa alue- ja projektitasolla. Niin kauan kuin komission tasolla ei ole saatu aikaan muutosedellytyksiä, on myös yksittäisissä monivuotisissa ohjelmissa entiseen tapaan pidettävä kiinni rahastokohtaisista tilityksistä.

3.7.5. On lisättävä joustavuutta, jotta ohjelmoijille ja hallinnoijille voidaan antaa lisää liikkumavaraa ohjelman mukaisissa toimissa. Näin voidaan reagoida entistä tehokkaammin kunkin alueen taloudelliseen tilanteeseen ja ottaa paremmin huomioon ohjelman mukaiset strategiset painopistealueet.

3.8. Täydentävyys

3.8.1. Täydentävyysperiaate on yksi rakennerahastojen leimaa-antavista perusperiaatteista, ja se tulisi säilyttää sellaisena myös seuraavalla ohjelmakaudella. Joissain tapauksissa on kuitenkin syytä muistaa, että täydentävyyttä tulee soveltaa joustavasti, jotta eräät erikoistilanteet voidaan ottaa asianmukaisesti huomioon. Alueiden komitea korostaa tässäkin yhteydessä painokkaasti, ettei rakennerahastoja saa käyttää julkisen talouden saneeraamiseen. Komitea painottaa myös, että toisinaan vaadittu EY-perustamissopimuksen 104 c artiklaan perustuva rakennerahastojen ehdollisuus olisi ristiriidassa tämän rakennetuen perusperiaatteen kanssa ja haittaisi alueiden kehitystä. Tämä vaarantaisi yhteisön ponnistelujen antaman lisäsysäyksen tehon.

3.8.2. Alueiden komitea kannattaa täydentävyyden todistusmenettelyn tuntuvaa yksinkertaistamista.

3.9. Monivuotisuus

3.9.1. Rakennerahastojen käyttö perustuu ohjelmakausiin. Tämä antaa tukialueille ja tuensaajille suunnittelu- ja rahoitusvarmuutta. Järjestelmä on osoittautunut hyväksi ja tulisi säilyttää tulevaisuudessakin. Alueiden komitea suosittaa ohjelmakausien pidentämistä kaikissa tapauksissa kuusivuotisiksi. Toimien tulisi edelleen päättyä kaksi vuotta ohjelmakauden päättymisen jälkeen.

3.10. Tukimuodot

3.10.1. Asetukset mahdollistavat laajan ja alueiden komitean mielestä riittävän valikoiman tasaveroisia tukimuotoja. Alueiden komitea kehottaa pitämään tästä kiinni myös seuraavalla ohjelmakaudella. Kumppanuus- ja läheisyysperiaatteiden mukaisesti tulisi kuitenkin jättää kunkin tuensaaja-alueen päätettäväksi, mikä tukimuoto on sen tapauksessa paras. Keskeisenä perusteena valinnassa tulee olla, mitkä tukimuodot tai niiden yhdistelmät vastaavat alueellisten ja paikallisten toimijoiden tarpeita.

3.10.2. Alueiden komitea kannattaa "julkis-yksityisen kumppanuuden" käytön tehostamista seuraavalla ohjelmakaudella. Komitea suosittaa kuitenkin, että tämän valinnan seuraukset tutkitaan perusteellisesti. Komitea muistuttaa, että yksityisten ja alueellisten toimijoiden edut voivat olla hyvinkin erilaiset, mikä haittaa julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuuden toteuttamista. Niissä tapauksissa, joissa on mahdollista edistää aluekehitystä, tulisi vastuutahoilla olla mahdollisuus käyttää tätä rahoitusmuotoa. Rakennepolitiikan tehostamiseksi ja kerrannaisvaikutuksen voimistamiseksi tulisi tutkia mahdollisuuksia kannustaa yksityissektoria osallistumaan hankkeiden, ennen kaikkea perusrakenteiden rahoitukseen.

3.10.3. Nykyiset asetukset sallivat yhteisön osallistua tavoitteen 1 alaisiin hankkeisiin enintään 75 prosentilla kokonaiskustannuksista ja yleensä vähintään 50 prosentilla niihin myönnetyistä julkisista varoista. Näin on tunnustettu, ettei yhteisön köyhimmiltä alueilta voida vaatia suurimpia yhteisrahoitusosuuksia. Alueiden komitea pitää välttämättömänä, että tämä liikkumavara säilytetään yhteisvastuun näkyvänä ilmauksena myös tulevalla ohjelmakaudella. Täydentävyysperiaatteen noudattamisen ja julkisten varojen järkevän käytön vuoksi ei tukien pidä ylittää hankkeen toteuttamisen edellyttämää vähimmäissummaa.

3.11. Yhteensovittaminen

3.11.1. Rahastojen yhteensovittamista tulee tarkastella yhdessä edellä mainitun tavoitteiden uudelleenjärjestämisen ja menettelyjen yksinkertaistamisen kanssa.

3.11.2. Rahastoista vastaavien tahojen lähes yksimielisen arvion mukaan rahastojen yhteensovittaminen soveltuu hyvin tavoitemallin mukaisten monitahoisten kehitystoimien toteuttamiseen ja rahastojen välisen yhteisvaikutuksen hyödyntämiseen. Näin voidaan parantaa rahastojen käytön tehokkuutta.

3.11.3. Hanketasolla ei usein kuitenkaan ole edellytyksiä hyödyntää eri rahastoja yhdistävää lähestymistapaa parhaalla mahdollisella tavalla. Hankkeet on pikemminkin jaettava osiin, jotta ne ylipäätään voivat saada rahastojen erityisten tukikelpoisuusehtojen mukaan tukea. Rahastot ovat erilaisten ja epäyhtenäisten toimeenpanomääräysten alaisia, jotka haittaavat tehokasta yhtenäistämistä hanketasolla. Useista rahastoista myönnettävän rahoituksen käyttöönotto uuden ohjelmakauden alussa on lisännyt hallintotyötä monilla alueilla huomattavasti.

3.11.4. Alueiden komitea kannattaa rakennerahastojen toimien toteuttamista yhteensovittamismenettelyä noudattaen erityisesti samalla alueella, mutta eri tavoitteiden puitteissa toteutettavien toimien koordinoimiseksi. Komitea katsookin, että sellaisilla alueilla, joilla toteutetaan usean yleistavoitteen piiriin kuuluvia toimia, tavoitteita tulee pyrkiä hallinnoimaan integroidusti aluetta varten suunnitellun yhden monivuotisen ohjelman puitteissa, kokonaisvaltaisen, keskipitkän ja pitkän aikavälin aluekehitysstrategian mukaisesti ottamalla huomioon kunkin alueen erityistarpeet ja -luonne. Komitea yhtyy kuitenkin nykymenettelyä kohtaan esitettyyn arvosteluun ja kehottaa komission yksiköitä ensin sovittamaan yhteen sisäiset menettelymääräyksensä sekä luomaan seuraavan ohjelmakauden alkuun mennessä komission sisällä edellytykset rahastojen tehokkaalle ja yhdenmukaiselle käytölle. Komission yksiköiden tulisi ryhtyä pikaisesti tarvittaviin sisäisten hallintomenettelyjen uudistuksiin.

3.12. Ennakkoarviointi, seuranta ja jälkiarviointi

3.12.1. On selvää, että rakennerahastojen käyttöä on seurattava ja arvioitava tarkasti. On Euroopan kansalaisten etujen mukaista, että rakennerahastojen rahoille saadaan vastinetta. Kansalaisten edun mukaista on myös, että rahoitusvalvonnan keinoja sovelletaan tiukasti, jotta rakennerahastojen varojen väärinkäyttöä voidaan tehokkaasti torjua. Tämän vuoksi alueiden komitea suosittaa, että kustannus-hyöty-näkökohdat huomioon ottaen arvioinnin ja seurannan periaatteista pidetään jatkossakin kiinni kumppanuusperiaatteen ilmentyminä. Tähänastisten kokemusten perusteella on kuitenkin muistettava, että suunniteltu arviointimenettely on erittäin monimutkainen. Lisäksi raporteilta vaaditaan jatkuvasti yhä enemmän. Tämän vuoksi komitea toivoo, että valvontatoimia yksinkertaistetaan. Komitea vaatii, että raporteissa keskitytään tiivistetyn tiedon esittämiseen. Komission ja tukialueiden tulisi suorittaa yhteistyössä tarpeelliset seuranta- ja arviointitoimet.

3.12.2. Luonteeltaan ja tavoitteiltaan jälkiarvioinnista perusteellisesti poikkeavan ennakkoarvioinnin menetelmiä tulisi tarkistaa ja sitä tulisi tehostaa. Kysymys ei ole niinkään määrällisten tavoitteiden asettamisesta etukäteen kuin siitä, että pohditaan perusteellisesti tukialueen dynamiikkaa, sen heikkouksia ja vahvuuksia suhteessa talouden maailmanlaajuistumiseen, ja ennakoidaan suunniteltujen toimien ja hankkeiden mahdollisia vaikutuksia.

3.12.3. Seurantakomiteat ovat kumppanuusperiaatteen konkreettinen ilmentymä. Näiden komiteoiden työ on rahastojen hallinnoijien käsityksen mukaan ollut arvokasta ja taannut ohjelmien intensiivisen seurannan. Tämän työn kehittämiseksi edelleen seurantakomitean toimivaltaa tulisi laajentaa ja sen tulisi voida tehdä itse varsinkin rahoituksen toimeenpanoa koskevia lopullisia päätöksiä. Alueiden vaaleilla valittujen edustajien vastuuta ei saa tätä kautta vähentää demokratiaperiaatteen vastaisesti. Näin rahoitusosuuksien muutokset eivät edellyttäisi enää komission hyväksyntää, jos seurantakomitea on ne jo hyväksynyt. Tähän tarvitaan kiireesti parannus, varsinkin kun komission päätöksenteko kestää nykyisin huomattavan kauan, mikä viime kädessä estää tukien nopean ja kitkattoman toimeenpanon.

3.12.4. Yhteistyössä suoritettavaan seurantaan liittyen asetuksissa säädetään, että ohjelmakauden puolivälissä tukitoimien tilasta alueilla tehdään väliarviointi, josta on tarkoitus saada ajatuksia hyväksyttyjen ohjelmien kehittämiseksi edelleen. Alueiden komitea pitää tätä tarpeellisena tukitoimien sopeuttamiseksi muuttuneisiin taloudellisiin ja sosiaalisiin toimintaedellytyksiin. Väliarviointi tulee kuitenkin toteuttaa säästäväisyyttä ja tarkoituksenmukaisuutta noudattaen.

3.12.5. Jälkiarviointien avulla on mahdollista tehdä päätelmiä rakennerahastojen varojen käytöstä. Jälkiarviointi tulee mukauttaa uutta ennakkoarviointimenettelyä koskeviin ehdotuksiin.

3.12.6. Tällä hetkellä näin saatujen tietojen käyttökelpoisuus on kuitenkin rajallinen. Mielekkäitä tietoja voidaan varainkäyttömääräysten vuoksi saada vasta, kun tuetut hankkeet ovat päättyneet. Ne voivat kuitenkin jatkua vielä uuden ohjelmakauden kaksi ensimmäistä vuotta. Siten on mahdotonta, että jälkiarviointien tuloksia voitaisiin käyttää uuden ohjelmakauden valmistelussa.

3.13. Maksut

Alueiden komitea vaatii, että unionin toimielimet siirtyvät alueelliseen maksujärjestelmään, sillä nykyisessä järjestelmässä yksittäisille alueille suoritettavat maksut riippuvat joissain jäsenvaltioissa ko. jäsenvaltion kaikkien muiden alueiden kehityksestä. Alueiden komitea on vakuuttunut, että näin edistettäisiin rahastojen hyvää hallinnointia, sillä näin ei oltaisi riippuvaisia muilla alueilla tapahtuvasta kehityksestä.

4. Päätelmät

4.1. Alueiden komitea arvostaa eurooppalaisen rakennepolitiikan tähänastisia myönteisiä tuloksia ja viittaa samalla suuriin ponnistuksiin, joita on tehtävä myös tulevaisuudessa Euroopan taloudellisen ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden vahvistamiseksi.

4.2. Se korostaa samalla, että on välttämätöntä mukauttaa eurooppalainen rakennepolitiikka perussuuntaukset säilyttäen erityisesti talouden kasvavasta maailmanlaajuistumisesta ja vireillä olevasta unionin laajentumisesta syntyviin haasteisiin.

4.3. Se kannattaa laajentumista, jonka yhteydessä yhteisönsisäistä solidaarisuutta ja solidaarisuutta hakijamaita kohtaan ei kuitenkaan saa asettaa vastakkain.

4.4. AK kannattaa talous- ja rahaliiton nopeaa toteuttamista ja vahvistaa, ettei konvergenssipolitiikka saa joutua ristiriitaan koheesiopolitiikan kanssa.

4.5. Nämä haasteet huomioon ottaen ja nykyisen ohjelmointikauden aikana saatuja kokemuksia arvioiden se vaatii eurooppalaiseen rakennepolitiikkaan uutta lähestymistapaa, joka mahdollistaa aiempaa rohkeamman strategian, perusteiden tiukemman noudattamisen ja joustavammat menettelyt.

4.6. Siksi AK on sitä mieltä, että eurooppalaista rakennepolitiikkaa olisi sopeutettava vuoden 1999 jälkeen seuraavasti:

4.6.1. Rakennepolitiikan osuus yhteisön talousarviosta ja unionin bruttokansantuotteesta sekä yksittäisten rahastojen ja tavoitteiden varat eivät saisi vajota reaalisesti vuoden 1999 tason alapuolelle.

4.6.2. Varat on keskitettävä apua eniten tarvitseville alueille ja vakavimpiin ongelmiin sopeuttamalla tavoitemäärityksiä:

a) perustamalla alueellinen tavoite puutteellisesti kehittyneiden alueiden edistämiseksi noudattaen tiukasti nykyisen tavoite 1 -alueen ja siihen rinnastetun tavoite 6 -alueen rajaamiseen käytettäviä indikaattoreita. Näiden alueiden tukemisen tulee olla etusijalla,

b) perustamalla alueellinen tavoite rakennemuutoksen tukemiseksi teollisuusalueilla, taajamissa sekä maaseudulla,

c) perustamalla vaakatason tavoite työvoiman sopeuttamiseksi taloudelliseen muutokseen, työllisyyden parantamiseksi ja työttömien uudelleenintegroimiseksi.

4.6.3. Tuen sisältö on kohdistettava mahdollisiin tuottavuus- ja elinkeinoalueominaisuuksiin sekä ao. alueiden erityisominaisuuksiin.

4.6.4. Kumppanuusperiaatteen kehittäminen todelliseksi tasa-arvoiseksi kumppanuudeksi solmimalla komission, jäsenvaltion ja vastaanottaja-alueen välinen tukisopimus, joka on ohjelmallinen periaate varojen käyttämiselle, sekä laajentamalla seurantakomiteoiden toimivaltaa.

4.6.5. Ohjelmointimenettelyä on yksinkertaistettava aidosti yksivaiheiseksi. Jäsenvaltioiden ja vastaanottaja-alueiden suunnitteleman tukisopimuksen on rajoituttava interventioita varten vaadittavien analyysien ja määrittelyjen toteuttamiseen. Rakennerahastojen tuki täytyy voida toteuttaa käytännössä valtiollisten tai alueellisten määräysten mukaan. On toisaalta välttämätöntä vahvistaa aluetasoa jäsenvaltioissa toteutettavien toimien ohjelmoinnin perustana. Sellaisilla alueilla, joilla toteutetaan usean yleistavoitteen piiriin kuuluvia toimia, tavoitteita tulee yhä useammin hallita integroidusti aluetta varten suunnitellun, yhden monivuotisen ohjelman puitteissa kokonaisvaltaisen, keskipitkän ja pitkän aikavälin aluekehitysstrategian mukaisesti, ottamalla huomioon kunkin alueen erityistarpeet ja -luonne.

4.6.6. Soveltuvimpien tukimuotojen valinta pitäisi jättää vastaanottaja-alueille käytettävissä olevien varojen puitteissa. Puutteellisesti kehittyneille alueille on myös tulevaisuudessa varattava muita suurempia tukiosuuksia.

4.6.7. Maksut olisi alueellistettava kaikissa jäsenvaltioissa, jotta kannustettaisiin rahastojen tehokasta hallinnointia alueellisella tasolla.

4.6.8. Yhteisöaloitteiden uusi sukupolvi olisi kehitettävä keskittymällä rakenteita parantaviin innovatiivisiin, rajanylittäviin ja alueiden välisiin toiminta-aloihin ja toteuttamalla aloitteet mahdollisuuksien mukaan tavoiteohjelmien piirissä. Avoimuutta olisi lisättävä sekä hallintomenettelyjä yksinkertaistettava kokeiluhankkeiden osalta.

4.6.9. Alueiden komitea pyytää komissiolta, että se esittäisi suunnitelman rakennerahastoja ohjailevien sääntöjen muuttamisesta viimeistään vuoden 1998 alussa ja pidättää itselleen oikeuden antaa tuonnempana lisälausuntoja kyseisten ehdotusten pohjalta.

Bryssel, 19. marraskuuta 1997.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Pasqual MARAGALL i MIRA

() EYVL C 100, 2.4.1996, s. 72