KOMISSION VALMISTELUASIAKIRJA ehdotuksesta sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen uudeksi sääntelyjärjestelmäksi - Ohjeet sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiiviehdotuksen 14 artiklan mukaista markkina-analyysiä ja merkittävän markkina-aseman määrittämistä varten

SISÄLLYS

1. Johdanto

1.1. Ohjeiden soveltamisala ja tarkoitus

1.2. Alakohtaisten toimenpiteiden periaatteet ja tavoitteet

1.3. Suhde kilpailuoikeuteen

2. Markkinoiden määrittely

2.1. Johdanto

2.2. Merkityksellisten markkinoiden tärkeimmät määrittelyperusteet

2.2.1. Merkitykselliset tuote- ja palvelumarkkinat

2.2.1.1. Kysynnän korvattavuus

2.2.1.2. Tarjonnan korvattavuus

2.2.2. Maantieteelliset markkinat

2.2.3. Muita markkinoiden määrittelyyn liittyviä kysymyksiä

2.2.3.1. Komission käytäntö

3. Merkittävän markkina-aseman (määräävän aseman) määrittäminen

3.1. Merkittävän markkina-aseman arviointiperusteet

3.1.1. Markkina-aseman hyödyntäminen toisilla markkinoilla

3.1.2. Yhteinen määräävä asema

3.1.3. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö

3.1.3.1. Komission päätöksentekokäytäntö

3.1.3.2. Yhteinen määräävä asema ja teleala

4. Puitedirektiivin 14 artiklan velvoitteiden asettaminen, muuttaminen tai poistaminen

4.1. Merkittävässä markkina-asemassa olevien yritysten toteaminen

4.2. Sääntelyyn perustuvat velvoitteet

4.3. Monikansalliset markkinat: kansallisten sääntelyviranomaisten yhteinen analyysi

4.4. Sääntelyyn perustuvat velvoitteet ja WTO-sitoumukset

5. Tutkintavaltuudet ja yhteistyömenettelyt

5.1. Katsaus kansallisten sääntelyviranomaisten menettelyihin

5.2. Markkina-analyysi ja tutkintavaltuudet

5.3. Yhteistyömenettelyt

6. Julkiset kuulemismenettelyt ja kansallisten sääntelyviranomaisten päätösehdotusten julkaiseminen

6.1. Kuulemismekanismi

6.2. Lopullisen päätöksen tekeminen

LIITE: ASIAN KANNALTA MERKITYKSELLISET SÄÄNNÖKSET

Ohjeet sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiiviehdotuksen [1] 14 artiklan mukaista markkina-analyysiä ja merkittävän markkina-aseman määrittämistä varten

[1] Komission ehdotus direktiiviksi sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä, KOM(2000) 393 (EYVL C 365 E, 19.12.2000, s. 198).

Huomautus: Tämä asiakirja perustuu komission direktiiviehdotukseen. Asiakirjaa tarkistetaan tarvittaessa Euroopan parlamentin ja neuvoston tekemien muutosten mukaan.

1. Johdanto

1.1. Ohjeiden soveltamisala ja tarkoitus

1. Näissä ohjeissa esitetään periaatteet, joita kansalliset sääntelyviranomaiset noudattavat analysoidessaan kilpailun toteutumista sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiiviehdotuksen [....] 14 artiklan mukaisesti. Kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat ohjeita määritellessään, onko yhdellä tai useammalla yrityksellä direktiivin [puitedirektiivin] 13 artiklassa tarkoitettu merkittävä markkina-asema. Yrityksille, joiden on todettu olevan merkittävässä markkina-asemassa, voi olla myös muissa samaan sääntelypakettiin kuuluvissa direktiiveissä asetettuja velvoitteita. [2]

[2] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi sähköisen viestinnän verkkoihin ja niihin liittyvien toimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä, KOM(200) 384, EYVL C 365 E, 19.12.2000, s. 215.

2. Ohjeissa käsitellään seuraavia kysymyksiä: (a) markkinoiden määritteleminen (b) merkittävän markkina-aseman arviointi (c) merkittävässä markkina-asemassa olevien yritysten nimeäminen ja (d) menettelytavat.

3. Kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat ohjeita markkinoilla, jotka komissio on yksilöinyt direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan nojalla tehdyssä päätöksessä. Päätöksessä määritellään merkitykselliset tuote- ja palvelumarkkinat, joilla sovelletaan direktiivien mukaista ennakkosääntelyä. Ohjeita sovelletaan myös sellaisilla kansallisten sääntelyviranomaisten yksilöimillä markkinoilla, jotka komissio on direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan 1 kohdan mukaisesti hyväksynyt.

4. Ohjeiden tärkein tavoite on varmistaa, että kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat keskenään johdonmukaisesti liitteessä toistettuja direktiivien säännöksiä ja etenkin, kun ne nimeävät direktiivien mukaisesti merkittävässä markkina-asemassa olevat yritykset.

5. Kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat ohjeita seuraaviin tarkoituksiin:

- Direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan nojalla tehdyssä komission päätöksessä yksilöityjen tuote- ja palvelumarkkinoiden maantieteellisen laajuuden määritteleminen. Kansalliset sääntelyviranomaiset eivät määrittele yleiseurooppalaisten markkinoiden maantieteellistä laajuutta, vaan komissio vahvistaa niiden laajuuden 14 artiklan 1 kohdan nojalla tehdyssä päätöksessään.

- Muiden kuin komission päätöksessä vahvistettujen tuote- ja palvelumarkkinoiden määrittely. Tämä edellyttää komission hyväksyntää.

- Kilpailutilanteen ominaispiirteiden analysointi markkinoilla, jotka on yksilöity komission päätöksessä tai jotka kansalliset sääntelyviranomaiset ovat yksilöineet ohjeiden 2. jaksossa kuvailtuja menetelmiä noudattaen.

- Merkityksellisillä markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa olevien yritysten nimeäminen ja ennakkovelvoitteiden asettaminen direktiivien [puite-, yhteenliittämis- ja yleispalvelua ja käyttäjien oikeuksia koskevan direktiivin] säännösten mukaisesti ohjeiden 3. ja 4. jaksossa kuvaillulla tavalla.

- Jäsenvaltioiden ja kansallisten sääntelyviranomaisten suorittama sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin [...] [3] 11 artiklan 1 kohdan f alakohdan ja direktiivin [puitedirektiivin] 5 artiklan 1 kohdan täytäntöönpano. Tarkoituksena on varmistaa, että yritykset noudattavat velvoitetta toimittaa kansallisille sääntelyviranomaisille tiedot, jotka ovat tarpeen merkityksellisten markkinoiden ja niitä koskevan merkittävän markkina-aseman määrittämiseksi.

[3] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja koskevista valtuutuksista, KOM(2000)386, EYVL C 365 E, 19.12.2000, s. 230.

- Kansallisten sääntelyviranomaisten saamien luottamuksellisten tietojen käsittely. Tällaisia tietoja toimittavat todennäköisesti:

* yritykset valtuutusdirektiivin 11 artiklan 1 kohdan f alakohdan nojalla

* kansalliset kilpailuviranomaiset osana puitedirektiivin 3 artiklan 5 kohdassa ja näissä ohjeissa tarkoitettua yhteistyötä ja

* komissio osana puitedirektiivin 5 artiklan 2 kohdassa ja näissä ohjeissa tarkoitettua yhteistyötä.

* Suositukset kansallisten sääntelyviranomaisten, kansallisten kilpailuviranomaisten ja komission välisiä sekä kansallisten sääntelyviranomaisten keskinäisiä yhteistyömenettelyjä varten.

6. Ohjeiden rakenne

Ohjeiden 2. jaksossa kuvaillaan markkinoiden määrittelyssä käytettävät menetelmät. 3. jaksossa kuvaillaan merkittävän markkina-aseman arviointikriteerit merkityksellisillä markkinoilla. 4. jaksossa esitellään tuloksia, joihin kansalliset sääntelyviranomaiset voivat päätyä markkina-analyysissaan, ja kuvaillaan toimenpidevaihtoehtoja kunkin tuloksen osalta. 5. jaksossa selvitetään kansallisten sääntelyviranomaisten tutkintavaltuuksia, ehdotetaan kansallisten sääntelyviranomaisten sekä kansallisten sääntelyviranomaisten ja kansallisten kilpailuviranomaisten välisiä koordinointimenettelyjä ja kuvaillaan kansallisten sääntelyviranomaisten ja komission välisiä koordinointi- ja yhteistyömenettelyjä. 6. jaksossa kuvaillaan julkisia kuulemismenettelyjä ja kansallisten sääntelyviranomaisten päätösehdotusten julkaisumenettelyjä.

7. Ohjeiden avulla komissio pyrkii myös selittämään sähköisen viestinnän alalla toimiville eri tahoille, kuinka kansalliset sääntelyviranomaiset tekevät merkittävää markkina-asemaa koskevan analyysin direktiivin [puitedirektiivin] mukaisesti. Julkaisemalla ohjeet komissio pyrkii mahdollisimman suureen avoimuuteen ja oikeusvarmuuteen sen alakohtaisen lainsäädännön soveltamisessa, jota ohjeet täydentävät. Komissio tarkistaa ohjeita tarvittaessa kansallisten sääntelyviranomaisten kokemusten ja alan kehityksen perusteella, esimerkiksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen kilpailuoikeutta koskevissa asioissa tulevaisuudessa antamien tuomioiden mukaisesti.

8. Direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan 2 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on noudatettava ohjeita tehdessään markkina-analyysia ja määritellessään merkittävää markkina-asemaa. Tämä on tärkeä osa arvioista, joita komissio tekee kansallisten sääntelyviranomaisten direktiivin [puitedirektiivin] 6 artiklan mukaisesti ehdottamista päätöksistä. Ohjeet eivät rajoita millään tavoin yhteisön oikeudesta johtuvia yksilöiden tai yritysten oikeuksia. Ne eivät myöskään rajoita komissiota sen soveltaessa perustamissopimukseen sisältyviä kilpailusääntöjä eivätkä Euroopan yhteisöjen tuomioistuinta tai ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta niiden tulkitessa kilpailusääntöjä.

1.2. Alakohtaisten toimenpiteiden periaatteet ja tavoitteet

9. Kun todellinen kilpailu puuttuu komission päätöksessä yksilöidyiltä merkityksellisiltä markkinoilta tai kansallisten sääntelyviranomaisten ohjeiden 2. jakson mukaisia menetelmiä soveltaen yksilöimiltä sähköisen viestinnän markkinoilta, kansalliset sääntelyviranomaiset nimeävät merkittävässä markkina-asemassa olevat yritykset ja määräävät asianmukaisista erityisvelvoitteista. Kansallisten sääntelyviranomaisten on päätettävä, mitä kyseisistä erityisvelvoitteista asetetaan todellisen kilpailun puuttumisen kompensoimiseksi (puitedirektiivin 14 artiklan 5 kohta).

10. Arvioidessaan onko asianmukaista määrätä erityisiä ennakkovelvoitteita yhdelle tai useammalle yritykselle, joiden on osoitettu olevan merkittävässä markkina-asemassa, kansallisten sääntelyviranomaisten on pyrittävä saavuttamaan direktiivin [puitedirektiivin] 7 artiklan 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitetut toimintapoliittiset tavoitteet. Tällaisia tavoitteita ovat seuraavat:

- sähköisen viestinnän verkkojen, palvelujen ja niihin liittyvien toimintojen avointen ja kilpailuun perustuvien markkinoiden edistäminen,

- sisämarkkinoiden kehittäminen ja

- Euroopan kansalaisten etujen edistäminen.

11. Näin ollen kansallisilla sääntelyviranomaisilla on todellisen kilpailun puuttuessa kolme tehtäväaluetta. Kansallisten sääntelyviranomaisten on arvioitava, miten asetettavat velvoitteet vaikuttavat kilpailuympäristöön, sisämarkkinoiden kehitykseen ja Euroopan kansalaisten etuihin.

12. Kun kansalliset sääntelyviranomaiset tekevät ohjeiden perusteella päätöksiä, ne vaikuttavat väkisinkin sisämarkkinoiden kehitykseen. Päätösten ei voida antaa vaarantaa sisämarkkinoiden toimintaa. Tästä syystä kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistuttava, että eri kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat johdonmukaisesti näiden ohjeiden aiheena olevia sääntöjä. Tällainen johdonmukaisuus voidaan saavuttaa vain tiiviillä koordinoinnilla ja yhteistyöllä muiden kansallisten sääntelyviranomaisten, kansallisten kilpailuviranomaisten ja komission kanssa, kuten direktiivissä [puitedirektiivissä] säädetään ja ohjeiden 5.3. jaksossa esitetään.

13. Kansallisia sääntelyviranomaisia kehotetaan soveltamaan ennakkovelvoitteita vain silloin kun markkinoilta puuttuu todellinen kilpailu lukuunottamatta tilanteita, joissa sovelletaan erityistä julkista etua. Direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan 1 kohdan mukaista markkina-analyysiä tehdessään kansalliset sääntelyviranomaiset laativat ennakoivan ja rakenteellisen arvion merkityksellisistä markkinoista.

14. Lyhyin tarkoituksenmukainen tarkasteluajanjakso tällaisessa arvioinnissa on 12 kuukautta. Kansallisten sääntelyviranomaisten arvioissa olisi siis otettava huomioon oletettu tai kohtuullisesti katsoen ennakoitavissa oleva markkinakehitys tulevan 12 kuukauden aikana. Merkityksellisten markkinoiden erityisominaisuuksien perusteella voidaan tarvittaessa käyttää pidempää tarkastelujaksoa.

15. Kansalliset sääntelyviranomaiset määrittelevät, onko komission yksilöimillä markkinoilla todellista kilpailua, nimeävät merkityksellisessä markkina-asemassa operaattorit kyseisillä markkinoilla ja määräävät tällaisille yrityksille asianmukaiset alakohtaiset velvoitteet. Kansallisten sääntelyviranomaisten ja kansallisten kilpailuviranomaisten välisiä koordinointimenettelyjä tässä yhteydessä kuvaillaan 5. jaksossa.

16. Jos kansalliset sääntelyviranomaiset toteavat, että muilla kuin komission päätöksessä yksilöidyillä markkinoilla ei ole todellista kilpailua ja että kilpailulainsäädännön mukaiset korjaustoimenpiteet eivät riitä havaittujen ongelmien ratkaisemiseen, niiden on hankittava direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission hyväksyntä ennen kuin ne voivat vahvistaa, että tietyillä yrityksillä on merkittävä markkina-asema tällaisilla markkinoilla, ja asettaa tällaisille yrityksille erityisvelvoitteita.

17. Määräämällä velvoitteita merkittävässä markkina-asemassa oleville yrityksille pyritään takaamaan, että yrityksen markkina-asemaa ei pystytä käyttämään kilpailun rajoittamiseen tai vääristämiseen merkityksellisillä markkinoilla ja että tällaista markkina-asemaa ei myöskään voida siirtää lähimarkkinoille. Kansalliset sääntelyviranomaiset asettavat yhden tai useamman velvoitteen järjestelmän direktiivien mukaisesti ja 4. jaksossa kuvaillulla tavalla. Ne voivat asettaa käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä koskevia velvoitteita, jotka ovat direktiivin [yhteenliittämisdirektiivin] mukaisia toimenpiteitä tiukempia, vain komission ennakkohyväksynnällä yhteenliittämisdirektiivin 8 artiklan säännösten mukaisesti.

1.3. Suhde kilpailuoikeuteen

18. Johdonmukaisuuden varmistamiseksi ohjeet perustuvat (1) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen voimassa olevaan oikeuskäytäntöön, joka koskee markkinoiden määrittelemistä ja EY:n perustamissopimuksen 82 artiklassa tarkoitettua määräävän aseman käsitettä, (2) ETA:n kilpailusääntöjen soveltamista televiestinnän alalla koskeviin suuntaviivoihin [4], komission tiedonantoon merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta [5] ja komission tiedonantoon kilpailusääntöjen soveltamisesta telealan liittymäsopimuksiin [6].

[4] ETA:n kilpailusääntöjen soveltamista televiestinnän alalla koskevat suuntaviivat, EYVL C 233, 6.9.1991, s. 2.

[5] Komission tiedonanto merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta, EYVL 1997 C 372, s. 5, (jäljempänä 'markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto').

[6] Komission tiedonanto kilpailusääntöjen soveltamisesta telealan liittymäsopimuksiin, EYVL C 265, 22.8.1998, s. 2 (jäljempänä 'liittymäsopimuksia koskeva tiedonanto').

19. Komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten kilpailuasioissa määrittelemät markkinat voivat kuitenkin poiketa komission päätöksessä yksilöidyistä markkinoista ja kansallisten sääntelyviranomaisten 2. jakson mukaisesti määrittelemistä markkinoista. Kansallisten sääntelyviranomaisten käyttämät markkinoiden määritelmät eivät vaikuta niihin markkinoiden määritelmiin, joita kansalliset kilpailuviranomaiset ja komissio soveltavat toimivaltansa mukaisissa tehtävissään.

20. Käytännössä voi esiintyä ennakkosääntelyn ja kilpailuoikeuden rinnakkaisia menettelyjä. Kansalliset kilpailuviranomaiset voivat tutkia markkinoita ja markkinakäyttäytymistä sekä määrätä kilpailulainsäädännön nojalla asianmukaiset korjaustoimenpiteet kansallisten sääntelyviranomaisten mahdollisesti soveltamien alakohtaisten toimenpiteiden ohella. Tällöin sovelletaan edellä esitettyä periaatetta, jonka mukaan kyseisillä viranomaisilla on toimivaltaansa kuuluvissa asioissa oikeus itsenäiseen sääntelytoimintaan.

21. Kansalliset sääntelyviranomaiset käyttävät direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan nojalla toimivaltaansa määrittääkseen, onko markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa olevia yrityksiä. Tässä tehtävässä kansallisilla sääntelyviranomaisilla on paljon harkintavaltaa, sillä niiden on arvioitava toisiinsa liittyviä monimutkaisia tekijöitä, jotka koskevat yksilöidyillä markkinoilla havaittuja taloudellisia, toiminnallisia ja oikeudellisia seikkoja.

22. Ohjeiden tarkoituksena on helpottaa kansallisten sääntelyviranomaisten työtä. Pyrkimyksenä on avustaa niitä johdonmukaisten ja yhtenäisten tulosten saavuttamisessa jokaisessa jäsenvaltiossa ja eri jäsenvaltioiden välillä. Kullakin kansallisella sääntelyviranomaisella on laajat harkintavaltuudet, ja tasapainoisen järjestelmän saavuttamiseksi onkin erittäin tärkeää, että se sisältää yleisen johdonmukaisuuden ja yhtenäisyyden turvaavia yhteistyömekanismeja viranomaisten välillä.

23. Uudet direktiivit koskevat kaikenlaisia sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja eivätkä vain perinteistä televiestintää. Ennakkosääntely on kuitenkin rajattu markkinoihin, joilla ei ole todellista kilpailua, eli komission päätöksessä yksilöityihin tai kansallisten sääntelyviranomaisten direktiivin [puitedirektiivin] 14 artiklan nojalla yksilöimiin markkinoihin.

2. Markkinoiden määrittely

2.1. Johdanto

24. Vuonna 1991 julkaistuissa kilpailua koskevissa suuntaviivoissa [7] komissio totesi, että merkityksellisten markkinoiden määrittelyyn nopean teknologisen kehityksen aloilla - kuten telealalla - liittyy vaikeuksia. Vaikka tämä näkemys pitää nykyisinkin paikkansa sähköisen viestinnän alalla, komissio on kuitenkin saanut kyseisten suuntaviivojen julkaisemisen jälkeen huomattavasti kokemusta kilpailusääntöjen soveltamisesta dynaamisella alalla, jota jatkuvat teknologian muutokset ja innovaatiot muokkaavat. Kokemus perustuu siihen, että komissio on hallinnoinut alan siirtymistä monopolirakenteesta kilpailuun. On kuitenkin muistettava, että näiden ohjeiden tarkoituksena ei ole selittää, miten kilpailusääntöjä yleensä sovelletaan telealalla, vaan pyrkimyksenä on keskittyä vain (i) markkinoiden määritelmään ja (ii) puitedirektiivin 13 artiklassa tarkoitetun merkittävän markkina-aseman määrittämiseen liittyviin kysymyksiin.

[7] ETA:n kilpailusääntöjen soveltamista televiestinnän alalla koskevat suuntaviivat, EYVL C 233, 6.9.1991, s. 2.

25. Arvioitaessa, onko yritys merkittävässä markkina-asemassa - eli onko yrityksellä "sellaista taloudellista vaikutusvaltaa, jonka turvin se voi toimia huomattavassa määrin kilpailijoista, asiakkaista ja lopulta kuluttajasta riippumattomasti" (puitedirektiivin 13 artiklan 2 kohta) - merkityksellisten markkinoiden määritelmä on olennaisen tärkeä, sillä todellista kilpailua voidaan arvioida vain suhteessa näin määriteltyihin markkinoihin [8]. Merkitykselliset markkinat -käsitteen käyttö edellyttää, että markkinat muodostavat tuotteet ja palvelut kuvaillaan ja markkinoiden maantieteellinen laajuus arvioidaan (tässä tekstissä nimityksiä 'tuote' ja 'palvelu' käytetään toisiaan korvaavasti). On muistettava, että aikaisemman sääntelyjärjestelmän mukaisesti määritellyt merkitykselliset markkinat erosivat kilpailuoikeudellisiin tarkoituksiin määritellyistä markkinoista, sillä ne perustuivat eräisiin viestintäyhteyden kokonaisvaltaiseen tarkasteluun liittyviin erityispiirteisiin enemminkin kuin kilpailuoikeudellisessa analyysissa sovellettuihin kysyntä- ja tarjontakriteereihin [9].

[8] Asia C-209/98, Entreprenørforeningens Affalds (Kok. 2000, s. I-3743, 57 kohta), ja asia C-242/95, GT-Link (Kok. 1997, s. I-4449, 36 kohta). On todettava, että markkinoiden määrittely ei ole sinänsä lopullinen tavoite vaan osa menettelyä eli yrityksen markkina-aseman arviointia.

[9] Ks. neuvoston direktiivi 97/33/EY televiestinnän yhteenliittämisestä soveltaen avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteita yleispalvelun ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi, annettu 30 päivänä kesäkuuta 1997 , EYVL L 1997, 199, s. 32; neuvoston direktiivi 90/387/ETY telepalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisesta saamalla aikaan avoimen verkon tarjoaminen, annettu 28 päivänä kesäkuuta 1990, EYVL L 1990, 192, s. 1; neuvoston direktiivi 92/44/ETY avoimen verkon tarjoamisen soveltamisesta kiinteisiin johtoihin, annettu 5 päivänä kesäkuuta 1992, EYVL L 1992 165, s. 27; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/62/EY avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta pientaajuuspuheviestitykseen, annettu 13 päivänä joulukuuta 1995, EYVL L 1995 321, s. 6, korvattu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/10/EY avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä, annettu 26 päivänä helmikuuta 1998, EYVL L 1998 101, s. 24.

26. Markkinoiden määritteleminen ei ole mekaaninen tai teoreettinen toimenpide, vaan se edellyttää kaikkien saatavilla olevien, aikaisempaa markkinakäyttäytymistä kuvaavien tietojen analysointia ja tietyn alan toimintamekanismien yleistä ymmärtämistä. Dynaamista lähestymistapaa tarvitaan erityisesti silloin kun tehdään ennakoivaa, tulevaisuuteen suuntautuvaa markkina-analyysia [10]. Tässä mielessä kaikki kansallisten sääntelyviranomaisten tai kilpailuviranomaisten kilpailusääntöjen soveltamisesta telealalla saamat kokemukset ovat selkeästi erityisen hyödyllisiä sovellettaessa puitedirektiivin 13 artiklaa. Kaikkia kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävissään keräämiä tietoja, tekemiä havaintoja tai teettämiä selvityksiä ja raportteja, jotka liittyvät televiestinnän markkinoiden kilpailuolosuhteisiin (edellyttäen tietenkin, että markkinaolosuhteet ovat pysyneet muuttumattomina), pitäisi käyttää lähtökohtana puitedirektiivin 13 artiklan soveltamisessa [11].

[10] Yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranska ym. v. komissio (Kok. 1998, s. I-1375). Ks. myös markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto, 12 kohta.

[11] Niiltä osin kuin sähköisen viestinnän ala perustuu teknologiavetoisuuteen ja innovaatioihin, aikaisempaa markkinoiden määritelmää ei ehkä voida soveltaa myöhemmin.

27. Komissio yksilöi merkityksellisistä tuote- ja palvelumarkkinoista tehdyssä päätöksessään tärkeimmät tuote- ja palvelumarkkinat, joilla on todennäköisesti perusteltua määrätä ennakkosääntelyyn perustuvia velvoitteita. Komission on tehtävä tällainen päätös puitedirektiivin 14 artiklan nojalla [12]. Kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävänä on yleensä vain määritellä merkityksellisten markkinoiden maantieteellinen laajuus. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat kuitenkin komission hyväksynnän saatuaan määritellä puitedirektiivin nojalla myös muita kuin edellä mainitussa päätöksessä lueteltuja markkinoita.

[12] Puitedirektiivin 14 artiklan 1 kohta.

28. Ennakoiva analyysi markkinaedellytyksistä voi joskus johtaa aikaisempaan markkinakäyttäytymiseen pohjautuvasta markkina-alyysista [13] poikkeavaan markkinoiden määritelmään. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi kuitenkin myös tällöin pyrittävä säilyttämään mahdollisuuksien mukaan johdonmukainen linja ennakkosääntelyä varten kehitellyn markkinoiden määritelmän sekä jälkikäteen tapahtuvaa kilpailusääntöjen soveltamista varten kehitellyn markkinoiden määritelmän välillä.

[13] Markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto, s. 5.

2.2. Merkityksellisten markkinoiden tärkeimmät määrittelyperusteet

29. Se, muodostaako tuotteen tai palvelun tarjoaminen tietyllä maantieteellisellä alueella merkitykselliset markkinat riippuu siitä, esiintyykö valmistajan (valmistajien) tai palvelun tarjoajan (tarjoajien) hinnoitteluun vaikuttavaa kilpailupainetta. Kun arvioidaan yrityksen toimintaa markkinoilla, on otettava huomioon kaksi pääasiallista kilpailupaineen aiheuttajaa eli (i) kysynnän ja (ii) tarjonnan korvattavuus. Yrityksen toimintaan vaikuttaa myös kolmas kilpailupainetta aiheuttava tekijä eli mahdollinen kilpailu. Mahdollisen kilpailun esiintymistä voidaan kuitenkin arvioida hyödyllisemmin tutkittaessa, onko markkinoilla puitedirektiivissä tarkoitettua todellista kilpailua ja onko markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa olevia yrityksiä [14].

[14] Ks. markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto, 20 kohta.

30. Kysynnän korvattavuutta käytetään mittaamaan sitä, kuinka valmiita kuluttajat ovat vaihtamaan toisiin palveluihin tai tuotteisiin kyseessä olevat palvelut tai tuotteet. Tarjonnan korvattavuus puolestaan osoittaa, voisivatko muut kuin kyseisten tuotteiden valmistajat tai palvelujen tarjoajat siirtyä näiden tuotteiden valmistukseen tai palvelujen tarjontaan ilman huomattavia lisäkustannuksia.

31. Yksi tapa arvioida kysynnän tai tarjonnan korvattavuutta on ns. monopolitesti [15]. Tällä testillä kansalliset sääntelyviranomaiset selvittävät, mitä tapahtuisi, jos tietyn tuotteen tai palvelun hintaan tehtäisiin pysyvästi pieni mutta tuntuva korotus tilanteessa, jossa muiden tuotteiden tai palvelujen hintojen oletetaan pysyvän vakioina (jäljempänä 'suhteellinen hinnankorotus'). Vaikka tarkoituksenmukainen hinnankorotus vaihteleekin tapauksittain, kansallisten sääntelyviranomaisten pitäisi yleensä tarkastella 5-10 prosentin korotuksen vaikutuksia. Kuluttajien todennäköiset reaktiot auttavat määrittelemään, onko markkinoilla korvaavia tuotteita ja jos niitä on, niin miten merkitykselliset tuotemarkkinat olisi rajattava [16].

[15] Ks. myös liittymäsopimuksia koskeva tiedonanto, 46 kohta. Tätä testiä kutsutaan myös hintatestiksi ("SSNIP", small but significant non transitory increase in price, pieni mutta tuntuva hintojen pysyvä korotus).

[16] Toisin sanoen kun kahden tuotteen välinen kysynnän ristijousto on suuri, voidaan päätellä, että kuluttajat pitävät kyseisiä tuotteita helposti toisillaan korvattavina.

32. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi aluksi sovellettava tätä testiä yhteen sellaisella maantieteellisellä alueella tarjottuun sähköisen viestinnän tuotteeseen tai palveluun, jonka ominaisuudet voisivat oikeuttaa sääntelyyn perustuvien velvoitteiden määräämisen. Tämän jälkeen testiin lisätään muita tuotteita tai alueita sen perusteella, aiheuttaako näiden tuotteiden tai alueiden kilpailu painetta ensiksi tarkastellun tuotteen tai palvelun hintaan.

33. Periaatteessa monopolitesti soveltuu vain sellaisiin tuotteisiin tai palveluihin, joiden hinta määräytyy vapaasti eikä ole sääntelyn kohteena. Näin ollen oletuksena on, että nykyiset hinnat on asetettu kilpailukykyiselle tasolle. Sen sijaan jos palvelua tai tuotetta tarjotaan säänneltyyn kustannusperusteiseen hintaan, tällainen hinta oletetaan asetetuksi muunlaisessa markkinatilanteessa kilpailukykyistä hintaa vastaavalle tasolle. Sitä on siis pidettävä lähtökohtana sovellettaessa monopolitestiä. Jos tietyn tuotteen tai palvelun kysyntäjousto on suuri jopa suhteellisesti kilpailukykyisillä hinnoilla, kyseisellä yrityksellä ei ole merkittävää markkina-asemaa. Jos jousto on suuri jopa nykyisillä hinnoilla, se voi tarkoittaa vain sitä, että kyseinen yritys on jo hyödyntänyt markkina-asemaansa niin paljon, että lisäkorotus ei enää lisää sen voittoja. Tällaisessa tapauksessa monopolitestin soveltaminen voi johtaa erilaiseen markkinoiden määritelmään kuin tilanteessa, jossa hinnat olisi asetettu kilpailukykyiselle tasolle.

34. Monopolitestiä olisi sovellettava kunnes voidaan todeta, että suhteellinen hinnankorotus määritellyillä maantieteellisillä ja tuotemarkkinoilla ei johda siihen, että kuluttajat siirtyvät saatavilla oleviin korvaaviin tuotteisiin tai palveluihin tai käyttämään toisilla alueilla sijaitsevia toimittajia.

2.2.1. Merkitykselliset tuote- ja palvelumarkkinat

35. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan merkityksellisiin tuote- tai palvelumarkkinoihin kuuluvat tuotteet tai palvelut, jotka voidaan korvata toisillaan tai jotka ovat riittävässä määrin vaihdettavissa toisiinsa paitsi niiden objektiivisten ominaisuuksien perusteella, joiden vuoksi tuotteilla tai palveluilla voidaan tyydyttää kuluttajien jatkuvat tarpeet, myös merkityksellisillä markkinoilla vallitsevien kilpailuolosuhteiden sekä kysynnän ja tarjonnan rakenteen perusteella [17]. Tuotteet tai palvelut, joita voidaan korvata toisillaan vain rajoitetusti tai suhteellisesti, eivät kuulu samoille markkinoille [18]. Kansallisten sääntelyviranomaisten pitäisi siis aloittaa merkityksellisten tuote- tai palvelumarkkinoiden määrittely ryhmittelemällä tuotteet tai palvelut, joita kuluttajat jo käyttävät (loppukäyttö) samoihin tarkoituksiin.

[17] Asia 31/80, L'Oréal (Kok. 1980, s. 3775, 25 kohta), asia 322/81, Michelin v. komissio (Kok. 1983, s. 3461, 37 kohta), asia C-62/86, AkzoChemie v. komissio (Kok. 1991, s. I-3359), asia T-504/93, Tiercé Ladbroke v. komissio (Kok. 1997, s. II-923, 81 kohta), asia T-65/96, Kish Glass v. komissio (Kok. 2000, s. II-0000, 62 kohta).

[18] Asia 66/86, Ahmed Saeed (Kok. 1989, s. 803, 39 ja 40 kohta), asia United Brands v. komissio (Kok. 1978, s. 207, 12, 22 ja 29 kohta); asia T-229/94, Deutsche Bahn v. komissio (Kok. 1997, s. II-1689, 54 kohta).

36. Vaikka tuotteen tai palvelun lopullinen käyttötarkoitus liittyy läheisesti sen ulkoisiin ominaisuuksiin, erilaisia tuotteita tai palveluja voidaan käyttää samaan tarkoitukseen. Kuluttajat voivat esimerkiksi käyttää eri palveluja, kuten kaapeli- ja satelliittiyhteyksiä, samaan tarkoitukseen eli Internetin käyttämiseen. Tällöin molemmat palvelut (kaapeli- ja satelliittiyhteyspalvelut) voidaan sisällyttää samoille tuotemarkkinoille. Vaikka haku- ja tekstiviestipalvelut voivat näyttää saman palvelun tarjoamiselta (eli lyhyiden viestien välittämiseltä kaksisuuntaisesti), niiden voidaan katsoa kuuluvan erillisille tuotemarkkinoille, koska kuluttajat suhtautuvat niihin eri tavoin niiden toiminnan ja lopullisen käyttötarkoituksen perusteella.

37. Tietyn tuotteen tai palvelun hinnoittelun ja tarjonnan erot voivat merkitä, että niillä on myös eri käyttäjäkunta. Tutkimalla hintoja kansalliset sääntelyviranomaiset voivat määritellä erilliset markkinat yritysasiakkaille ja yksityishenkilöille lähtökohtaisesti saman palvelun osalta. Esimerkiksi kansainvälisiä sähköisen viestinnän vähittäispalveluja tarjoavat operaattorit voivat eriyttää kotitalous- ja yritysasiakkaat soveltamalla eri hinnoittelua ja alennuksia. Tämän perusteella komissio on päättänyt, että kyseiset kaksi asiakasryhmää muodostavat erilliset markkinat näiden palvelujen osalta (ks. jäljempänä).

38. Sähköisen viestinnän eri tuotteiden välinen korvattavuus kasvaa eri teknologioiden lähentymisen myötä. Digitaalisten järjestelmien käyttö johtaa eri teknologiaa hyödyntävien verkkopalvelujen suorituskyvyn ja ominaisuuksien kasvavaan samankaltaisuuteen. Esimerkiksi Internetin kaltaista pakettikytkentäistä verkkoa voidaan käyttää digitaaliseen puheensiirtoon ja näin kilpailla perinteisten puheensiirtopalvelujen kanssa [19].

[19] Ks. Komission tiedonanto - Puheensiirto Internetissä yhteisön oikeuden ja erityisesti direktiivin 90/338/ETY mukaisesti - Täydennys komission tiedonantoon Euroopan parlamentille ja neuvostolle kilpailusta telepalvelumarkkinoilla annetun direktiivin 90/388/ETY asemasta ja täytäntöönpanosta, EYVL C 369 , 22.12.2000, s. 3.

39. Kansallisen sääntelyviranomaisen on siis arvioitava tuotteita tai palveluja, joiden objektiiviset ominaisuudet, hinnat ja suunniteltu käyttötarkoitus, tekevät niistä riittävässä määrin keskenään vaihdettavia. Täydentääkseen markkinoiden määritelmää koskevaa analyysiaan kansallisen sääntelyviranomaisen pitäisi lisäksi tutkia tarvittaessa vallitsevia kysynnän ja tarjonnan korvattavuuden edellytyksiä soveltamalla monopolitestiä.

2.2.1.1. Kysynnän korvattavuus

40. Kysynnän korvattavuuden avulla kansalliset sääntelyviranomaiset voivat määritellä sellaiset korvaavat tuotteet tai tuoteryhmät, joiden käyttöön kuluttajat voisivat helposti siirtyä, jos tietyn tuotteen hintaa suhteellisesti korotettaisiin. Määrittäessään kysynnän korvattavuutta kansallisten sääntelyviranomaisten olisi hyödynnettävä aikaisemmasta kuluttajakäyttäytymisestä kertovia tietoja. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi tutkittava mahdollisten kilpailevien tuotteiden aikaisempaa hintakehitystä, tilastoja hintojen muutoksista ja soveltuvia tariffitietoja, jos tällaisia tietoja on saatavilla. Lisäksi olisi kiinnitettävä asianmukaista huomioita tietoihin, jotka osoittavat, että kuluttajat ovat aikaisemmin vaihtaneet nopeasti toisiin tuotteisiin tai palveluihin hintojen muuttuessa.

41. Kuluttajien mahdollisuutta korvata tuote tai palvelu toisella, kun hintoihin tehdään pysyvästi pieni mutta tuntuva korotus, voivat kuitenkin estää huomattavat vaihtamiskustannukset. Kuluttajat, jotka ovat investoineet teknologiaan tai tehneet muita tarvittavia investointeja palvelun saamiseksi tai tuotteen käyttämiseksi, voivat olla haluttomia maksamaan mahdollisia lisäkustannuksia, joita aiheutuu siirtymisestä muutoin korvaavan palvelun tai tuotteen käyttöön. Vastaavasti tietyn operaattorin asiakkaat voivat olla myös sitoutuneita pitkäaikaisiin sopimuksiin tai korkeat päätelaitteen vaihtamiskustannukset estävät siirtymisen toiseen tuotteeseen tai palveluun. Kun loppukäyttäjille aiheutuu merkittäviä kustannuksia tuotteen A vaihtamisesta tuotteeseen B, näiden kahden tuotteen ei pidä katsoa kuuluvan samoille merkityksellisille markkinoille.

42. Kysynnän korvattavuudessa keskitytään tuotteiden tai palvelujen keskinäiseen vaihdettavuuteen ostajan näkökulmasta. Tuotemarkkinoiden asianmukainen rajaaminen voi kuitenkin vaatia tarjonnan mahdollisen korvattavuuden lähempää tarkastelua.

2.2.1.2. Tarjonnan korvattavuus

43. Arvioidessaan tarjonnan korvattavuutta kansalliset sääntelyviranomaiset voivat ottaa huomioon myös sen, kuinka todennäköistä on, että yritykset, jotka eivät kyseisellä hetkellä toimi merkityksellisillä tuotemarkkinoilla, päättäisivät tulla markkinoille kohtuullisessa ajassa [20] suhteellisen hinnankorotuksen vuoksi (kun pysyvä korotus on pieni mutta tuntuva). Jos kokonaiskustannukset siirtymisestä kyseisen tuotteen tuotantoon ovat suhteellisen pienet, kyseinen tuote voidaan sisällyttää merkityksellisten tuotemarkkinoiden määritelmään. Kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, käyttäisikö tietty operaattori todella tuotantoresurssejaan tai siirtäisikö se niitä kyseisen tuotteen valmistamiseen tai palvelun tarjoamiseen (esim. onko operaattorin kapasiteetti sidottu pitkäaikaisilla toimitussopimuksilla jne.). Täysin teoreettinen tarjonnan korvattavuus ei riitä markkinoiden määrittelyssä.

[20] Markkinoiden erityispiirteistä riippuu, millaista ajanjaksoa käytetään arvioitaessa operaattorien todennäköisiä reaktioita suhteellisen hinnankorotuksen yhteydessä. Tästä syystä tarkasteluajanjakso olisi päätettävä tapauskohtaisesti. Kun otetaan huomioon jatkuva teknologian kehitys telemarkkinoilla, kansallisten sääntelyviranomaisten pitäisi arvioida operaattorien mahdolliset reaktiot korkeintaan vuoden aikavälillä.

44. Lisäksi olisi kiinnitettävä huomiota voimassa oleviin lakisääteisiin tai muihin sääntelyyn perustuviin vaatimuksiin, jotka voisivat vaikeuttaa kohtuullisessa ajassa tapahtuvaa tuloa merkityksellisille markkinoille ja näin ollen heikentää tarjonnan korvattavuutta. Esimerkiksi perusteettomat viivästykset ja esteet tehtäessä yhteenliittämistä tai rinnakkain sijoittamista koskevia sopimuksia, neuvoteltaessa jonkin muun tyyppisistä verkkojen käyttöoikeuksista tai oikeuksien saamisesta verkon laajentamiseen voivat aiheuttaa sen, että uusien palvelujen tarjoaminen ja mahdollisten kilpailijoiden uusien verkkojen käyttöönotto on epätodennäköistä lyhyellä aikavälillä.

45. Edellä esitetyistä näkemyksistä ilmenee, että tarjonnan korvattavuutta voidaan hyödyntää paitsi merkityksellisten markkinoiden määrittelyssä myös markkinatoimijoiden määrän arvioinnissa.

2.2.2. Maantieteelliset markkinat

46. Merkityksellisten tuotemarkkinoiden määrittelemisen jälkeen on määriteltävä markkinoiden maantieteellinen laajuus. Vasta sen jälkeen kun tuote- tai palvelumarkkinoiden maantieteellinen laajuus on määritelty, kansalliset sääntelyviranomaiset voivat kunnolla arvioida todellisen kilpailun edellytyksiä niillä.

47. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan merkitykselliset maantieteelliset markkinat muodostuvat alueesta, jolla asianomaiset yritykset osallistuvat merkityksellisten tuotteiden tai palvelujen tarjoamiseen ja kysyntään ja jolla kilpailuolosuhteet ovat samanlaiset tai riittävän samankaltaiset ja joka voidaan erottaa lähialueista, joilla kilpailuolosuhteet ovat selvästi erilaiset [21]. Maantieteellisten markkinoiden määritelmä ei edellytä, että tuotteiden tai palvelujen tarjoajien väliset kilpailuolosuhteet olisivat täysin samat. Riittää, että kilpailuolosuhteet ovat samanlaiset tai riittävän samankaltaiset. Näin ollen vain alueiden, joilla kilpailuolosuhteet ovat erilaiset, ei voida katsoa muodostavan yhtenäisiä markkinoita [22].

[21] United Brands, mainittu edellä, 44 kohta, Michelin, mainittu edellä, 26 kohta, asia 247/86, Alsatel v. Novasam (Kok. 1988, s. 5987, 15 kohta); Tiercé Ladbroke v. komissio, mainittu edellä, 102 kohta.

[22] Deutsche Bahn v. komissio, mainittu edellä, 92 kohta.

48. Maantieteellisten markkinoiden rajaamisprosessi etenee edellä kysynnän ja tarjonnan korvattavuuden osalta kuvailtuja periaatteita vastaavalla tavalla ja tarkastelemalla suhteellisen hinnankorotuksen vaikutuksia.

49. Kysynnän korvattavuuden osalta kansallisten sääntelyviranomaisten pitäisi arvioida pääasiassa kuluttajien mieltymyksiä ja vallitsevia maantieteellisiä ostotottumuksia. Erityisesti kielelliset syyt voivat selittää, miksi tiettyjä palveluja ei ole saatavilla tai niitä ei markkinoida eri kielialueilla. Tarjonnan korvattavuuden osalta olisi tutkittava, voidaanko osoittaa, että suhteellisen hinnankorotuksen tapauksessa merkityksellisille markkinoille voisi lyhyellä aikavälillä tulla yrityksiä, jotka eivät kyseisellä hetkellä toimi kyseisillä markkinoilla. Jos tällaisia yrityksiä on, markkinoiden määritelmää olisi laajennettava kattamaan myös ne.

50. Telealalla merkityksellisten markkinoiden maantieteellinen laajuus on perinteisesti määritetty seuraavia kriteerejä soveltamalla [23]:

[23] Ks. esim. asia N:o IV/ML.1025, Mannesmann/Olivetti/Infostrada, 17 kohta, asia N:o COMP/JV.23 - Telefonica Portugal Telecom/Médi Telecom.

* (a) verkon kattama alue [24] ja

[24] Käytännössä tämä alue on sama kuin se alue, jolla operaattori saa toimilupansa perusteella harjoittaa toimintaa. Asiassa N:o COMP/M.1650 - ACEA/Telefonica, komissio totesi, että koska ilmoitetun yhteisyrityksen toimilupa oli rajattu Rooman alueelle, maantieteelliset markkinat voitiin määritellä paikallisiksi, 16 kohta.

* (b) lakisääteisten ja muiden sääntelyyn perustuvien velvoitteiden voimassaolo [25].

[25] Matkaviestinoperaattorit voivat tarjota palveluja vain niiden toimiluvan kattamilla alueilla ja myös niiden verkon rakenne kuvastaa toimiluvan maantieteellistä kattavuutta. Nämä seikat selittävät sen, miksi matkaviestinnän markkinat katsotaan kansallisiksi markkinoiksi. Ulkomaan verkkovierailusta kuluttajille aiheutuvat ylimääräiset yhdistämis- ja viestintäkulut sekä tiettyjen lisäpalvelutoimintojen menettäminen (esim. puhepostin puuttuminen ulkomailla) tukevat tätä määritelmää. Ks. asia N:o IV/M.1430 - Vodafone/Airtouch, 13-17 kohta, asia N:o COMP/JV.17 - Mannesmann/Bell Atlantic/Omnitel, 15 kohta.

51. Näiden kriteerien [26] perusteella markkinat voidaan katsoa paikallisiksi, alueellisiksi, kansallisiksi tai kahden tai useamman maan alueen kattaviksi (yleiseurooppalaiset, ETA:n laajuiset tai maailmanlaajuiset markkinat).

[26] Fyysistä yhteenliittämistä koskevat sopimukset voidaan myös ottaa huomioon määriteltäessä markkinoiden maantieteellistä laajuutta, asia N:o IV/M.570 - TBT/BT/TeleDanmark/Telenor, 35 kohta.

52. Eräissä tapauksissa maantieteelliset markkinat voidaan määritellä reittikohtaisesti. Etenkin kun tarkastellaan kansainvälisten sähköisen viestinnän vähittäis- tai tukkupalvelujen markkinoiden maantieteellistä laajuutta, voi olla asianmukaista tarkastella maa- tai kaupunkipareja erillisinä markkinoina. Kysyntäpuolella puhelun välittäminen tiettyyn maahan ei luonnollisestikaan ole korvattavissa saman puhelun välittämisellä toiseen maahan. Toisaalta kysymys siitä, ovatko välilliset siirtopalvelut - eli saman puhelun reitittäminen uudelleen tai ohjaaminen kolmannen maan kautta - tarjonnan kannalta todella korvattavissa toisillaan, riippuu markkinoiden erityispiirteistä. Tästä pitäisikin päättää tapauskohtaisesti [27].

[27] Tässä yhteydessä voidaan mainita esim. runkokapasiteetin markkinat kansainvälisillä reiteillä (esim. maiden A ja E välistä liikennettä välittävä kaapelikeskus), joilla eri maiden välisiä yhteyksiä hoitavat kaapelikeskukset voisivat olla keskenään vaihdettavissa (esim. kaapelikeskukset maasta A maahan B, maasta A maahan C ja maasta A maahan C). Tämä on mahdollista, jos reitin A-E kapasiteetin tarjoajaan vaikuttaa tai voisi vaikuttaa kuluttajien mahdollisuus siirtyä jollekin muulle reitille, jolla voidaan myös käsitellä liikennettä maahan E tai sieltä poispäin.

2.2.3. Muita markkinoiden määrittelyyn liittyviä kysymyksiä

53. Markkinoiden määrittelemistä koskevassa tiedonannossaan komissio mainitsi eräitä tapauksia, joissa merkityksellisten markkinoiden rajoja saatetaan laajentaa sellaisten tuotteiden tai maantieteellisten alueiden huomioon ottamiseksi, jotka eivät suoraan korvaa toisiaan mutta joiden pitäisi sisältyä markkinoiden määritelmään ns. korvaavien ketjujen vuoksi [28]. Tällaisista korvaavista ketjuista on kyse silloin kun voidaan osoittaa, että vaikka tuote A ja tuote C eivät olekaan suoraan toisensa korvaavia tuotteita, tuotteella B voidaan korvata sekä tuote A että tuote C. Tästä syystä tuote A ja tuote C voivat kuulua samoille tuotemarkkinoille, koska molempien hinnoitteluvapautta rajoittaa se, että ne ovat korvattavissa tuotteella B. Samaa päättelyä sovelletaan myös maantieteellisten markkinoiden määrittelyssä. Koska vaarana on laajentaa merkityksellisiä markkinoita perusteettomasti, korvaavia ketjua koskeville päätelmille on oltava asianmukaiset todisteet [29].

[28] Ks. markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto, 57 ja 58 kohta.

[29] Tietojen pitäisi osoittaa hintojen selvä keskinäinen riippuvuus ketjun ääripäissä ja merkityksellisten tuotteiden tai maantieteellisten alueiden keskinäisen korvattavuuden pitäisi olla riittävän suuri.

2.2.3.1. Komission käytäntö

54. Komissio on tehnyt asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 4064/89 [30] nojalla joukon telealaa koskevia päätöksiä. Näissä päätöksissä komissio on määritellyt joitakin merkityksellisiä markkinoita, joista voi olla erityistä hyötyä kansallisille sääntelyviranomaisille, kun ne soveltavat puitedirektiivin 13 artiklaa. Kuten edellä todettiin, jatkuvan innovaation ja eri teknologioiden nopean lähentymisen leimaamalla alalla on kuitenkin selvää, että nykyisten markkinoiden määritelmien vaarana on muuttua virheellisiksi tai merkityksettömiksi lähitulevaisuudessa [31].

[30] Asetus (ETY) N:o 4064/89 yrityskeskittymien valvonnasta, EYVL L 395, 30.12.1989, s. 1, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 1310/97, annettu 30 päivänä kesäkuuta 1997, EYVL L 180, 9.7.1997, s. 1 (jäljempänä 'sulautuma-asetus').

[31] Ks. myös yhdistetyt asiat T-125/97 ja T-127/97, The Coca-Cola Company ym. v. komissio (Kok. 2000, s. II-0000, 81 ja 82 kohta).

55. Kuten liittymäsopimuksia koskevassa tiedonannossa todettiin, televiestinnän alalla on otettava huomioon ainakin kahdenlaiset merkitykselliset markkinat: loppukäyttäjille tarjotut palvelut (palvelumarkkinat) ja tällaisten palvelujen tarjoamiseksi välttämättömien toiminteiden tarjoaminen (käyttöoikeuksien tarjoamisen markkinat) [32]. Näiden kahden laaja-alaisen markkinoiden määritelmän lisäksi markkinoita voidaan jakaa pienempiin segmentteihin kysynnän ja tarjonnan ominaisuuksista riippuen.

[32] Liittymäsopimuksia koskeva tiedonanto, 45 kohta.

56. Kiinteän liikenteen verkon palvelumarkkinoilla komissio on määritellyt merkityksellisten markkinoiden kattavan kotimaiset ja kansainväliset puheen- ja tiedonsiirron palvelut. Markkinat on jaettu edelleen puheensiirtopalvelujen (johon kuuluvat sekä kotitaloudet että yritysasiakkaat) ja tiedonsiirtopalvelujen (pääasiassa yritykset) [33] segmentteihin. Kiinteän verkon puheensiirron vähittäispalvelujen markkinoilla komissio on erotellut seuraavat palvelut: liitäntä verkkoon, kuukausittainen vuokraus, paikallispuhelut ja kaukopuhelut [34]. Näitä palveluja tarjotaan kahdelle käyttäjäryhmälle eli kotitalouksille ja yrityksille. Yritysasiakkaat voidaan ehkä jakaa edelleen kahteen alasegmenttiin, joista toinen käsittää ammatinharjoittajat ja pienyritykset ja toinen suuryritykset. Kun tarkastellaan kiinteän puhelinverkon palveluja kotitalouksille, kysyntärakenteet osoittavat, että nykyisin tarjotaan kahta pääpalvelua: perinteisiä kiinteän verkon palveluja (puheensiirto ja kapeakaistainen tiedonsiirto) ja nopeita tiedonsiirtopalveluja (nykyisin xDSL-palveluina). [35]

[33] Ks. komission päätös Cégétel + 4, tehty 20 päivänä toukokuuta 1999, EYVL L 218, 18.8.1999, 22 kohta. Komissio totesi GBDS-palvelujen (Global broadband data communications services) kehittyvistä markkinoista, että pääasiassa seuraavat kolme verkkorakennetta mahdollistavat palvelujen tarjoamisen: (i) maanpäälliset kaapelipohjaiset järjestelmät, (ii) maanpäälliset langattomat järjestelmät ja (iii) satelliittiin perustuvat järjestelmät. Kysynnän kannalta satelliitin käyttöön perustuvatkin GBDS-palvelujen voidaan katsoa kuuluvat erillisille markkinoille, asia N:o COMP/M.1564 - Astrolink, 20-23 kohta.

[34] Direktiivi 96/19/EY, johdanto-osan 20 kappale, EYVL L 74, 22.3.1996, s. 13. Ks. myös komission tiedonanto - tilaajayhteyksien eriytetty tarjonta: Kilpailun mahdollistaminen kaikessa sähköisessä viestinnässä, mukaan luettuina laajakaistamultimedia ja nopea Internet, EYVL C 272, 23.9.2000, s. 55. Tiedonannon 3.2 kohdassa todetaan seuraavaa: "Vaikka palvelujen luokittelua onkin erityisesti tekniikan muutosnopeuden vuoksi seurattava tiiviisti ja arvioitava säännöllisesti tapauskohtaisesti uudelleen, edellä mainitut palvelut eivät tällä hetkellä tavallisesti ole toisiaan korvaavia, joten niiden on kunkin katsottava muodostavan omat markkinansa."

[35] Idem. 3.2 kohta.

57. Matkaviestinnästä komissio on todennut, että matkapuhelinpalvelut ja kiinteän verkon puheensiirtopalvelut muodostavat kysynnän kannalta erilliset markkinat [36]. Komission hankkimat tiedot matkaviestinnän markkinoilta osoittavat, että matkaviestinnän palvelujen markkinat kattavat sekä GSM 900 ja GSM 1800 -järjestelmät ja mahdollisesti analogiset järjestelmät [37].

[36] Voitaisiin myös väittää, että kytkentäinen yhteys Internetiin nykyisten toisen sukupolven matkapuhelimien kautta muodostaa julkisen televerkon kautta tapahtuvan kytkentäisen yhteyden markkinoista erilliset markkinat. Komission mukaan on epätodennäköistä, että matkapuhelimen käyttöön perustuvat Internet-yhteydet korvaisivat nykyiset tietokoneen välityksellä tapahtuvat Internet-yhteydet. Syynä tähän on näytön kokoerot ja näitä eri menetelmiä käyttämällä saadun materiaalin muotoon liittyvät erot; ks. asia N:o COMP/M.1982 - Telia/Oracle/Drutt, 15 kohta, ja asia N:o COMP/JV.48 Vodafone/Vivendi/Canal+.

[37] Asia N:o IV/M.1430 - Vodafone/Airtouch, asia N:o IV/M.1669, Deutsche Telecom/One2One, 7 kohta. On päätettävä tapauskohtaisesti, voidaanko nämä markkinat jakaa edelleen verkko-operaattorimarkkinoihin ja tuotantoketjun loppupään palvelumarkkinoihin; ks. asia N:o IN/1760, Mannesmann/Orange, 8-10 kohta, ja asia N:o COMP/M.2053 - Telenor/BellSouth/Sonofon, 9-10 kohta.

58. Komissio on päätöksissään erotellut seuraavat päämarkkinat:

* kansainväliset puheensiirtopalvelut [38]

[38] Asia N:o IV/M.856 - BT/MCI (II), EYVL L 336, 8.12.1997. Näitä palveluja tarjotaan asianomaisten maiden välillä nykyisen kansainvälisen siirtokapasiteetin avulla tai käyttämällä yksityisiltä verkko-operaattoreilta vuokrattua kapasiteettia. Päätöksessä komissio katsoi, että kaapeli- ja satelliittiverkot eivät ole keskenään korvattavissa kansainvälisten puheensiirtopalvelujen tarjoamiseksi vaaditulla tasolla, 13 kohta.

* kehittyneet telepalvelut yritysasiakkaille [39]

[39] Asia N:o IV/35.337, Atlas (EYVL L 239, 19.9.1996) 5-7 kohta, asia N:o IV/35617, Phoenix/Global/One (EYVL L 239, 19.9.1996), 6 kohta, asia N:o IV/34.857, BT-MCI (EYVL L 223, 27.8.1994), asia N:o IV/M.802 - Telecom Eireann, 22 kohta.

* standardoidut tavanomaiset pakettivälitteiset datapalvelut

* kansainvälisen siirtokapasiteetin jälleenmyynti [40]

[40] Asia N:o IV/M.975 - Albacom/BT/ENI, 24 kohta.

* puhelinkonferenssit [41]

[41] Idem, 17 kohta. Loppukäyttäjien kannalta puhelinkonferenssit katsottiin erillisiksi markkinoiksi, sillä puhelinkonferenssien vaihtaminen toiseen palveluun kuten videoneuvotteluihin merkitsee huomattavasti korkeampia kustannuksia eikä ole todennäköistä, että kuluttajat vaihtaisivat tällaiseen palveluun pienen mutta tuntuvan hintojen pysyvän muutoksen perusteella (monopolitesti).

* satelliittipalvelut [42]

[42] Asia IV/350518 - Iridium, EYVL L 16, 18.1.1997.

* kehittyneet maailmanlaajuiset telepalvelut [43]

[43] Asia N:o IV/M.570 - TBT/BT/TeleDanmark/Telenor, asia N:o IV/M.900 - BT/TELE DK/SBB/Migros/UBS, 25 kohta.

* luettelopalvelut [44]

[44] Asia N:o COMP/M.1957 - VIAG Interkom/Telenor Media, 8 kohta.

* Internet-yhteyspalvelut loppukäyttäjille [45]

[45] Kysynnän kannalta Internet-yhteyksiä voidaan tarjota monella eri siirtokapasiteetilla. Valintaista pienen siirtokapasiteetin palvelua (modeemiyhteys) tarjotaan tavallisesti kotitalouksille ja suurkapasiteettipalvelua (eli kiinteitä nopeita yhteyksiä) yritysasiakkaille, asia N:o IV/M.1439 - Telia/Telenor, asia N:o COMP/JV.46 - Blackstone/CDPQ/Kabel Nordrhein/Westfalen, 26 kohta, asia N:o COMP/M.1838 - BT/Esat, 7 kohta. Viimeksi mainitussa asiassa komissio jätti avoimeksi kysymyksen siitä, voitaisiinko soittosarjaa käyttävien yhteyksien markkinat segmentoida kotitalouksien ja pk-yritysten markkinoiksi, sillä näitä palveluja tarjottiin yrityksille kehittyneemmän tekniikan välityksellä.

* saumattomasti toimivat yleiseurooppalaiset matkaviestinpalvelut kansainvälisesti liikkuville asiakkaille [46].

[46] Asia N:o COMP/M.1975 - Vodafone Airtouch/Mannesmann, asia N:o COMP/M.2016 - France Telecom/Orange, 15 kohta.

59. Komissio on päättänyt, että edellä mainitut käyttöoikeusmarkkinat kattavat kaikenlaiset infrastruktuurit, joita voidaan käyttää tietyn palvelun tarjoamiseen [47]. Se jaetaanko verkkoinfrastruktuurien markkinat niin moneen alasegmenttiin kuin infrastruktuurimuotoja on, riippuu tällaisten (vaihtoehtoisten) verkkojen korvattavuudesta. Segmentoinnista olisikin päätettävä tapauskohtaisesti [48]. Arviointi olisi toteutettava sen mukaan, mille käyttäjäryhmälle verkkoa tarjotaan. Tästä syystä olisi erotettava toisistaan infrastruktuurin tarjoaminen muille operaattoreille (tukkutaso) ja loppukäyttäjille (vähittäistaso). Vähittäistasolla markkinat voidaan vielä jakaa yritysasiakkaisiin ja kotitalouksiin [49].

[47] Esimerkiksi British Interactive Broadcasting/Open -asiassa komissio totesi, että tarjottaessa kuluttajille puheensiirron peruspalveluja merkitykselliset infrastruktuurimarkkinat sisälsivät BT:n perinteisen kuparijohdinverkon lisäksi myös niiden kaapelioperaattoreiden verkot, joiden välityksellä pystyttäisiin tarjoamaan perustelepalveluja, ja ehkä myös kiinteän verkon langattomat tilaajayhteydet, ks. asia N:o IV/36.359, EYVL L 312, 6.12.1999, 33-38 kohta. Asiassa N:o IV/M.1113 - Nortel/Norweb, komissio totesi, että Digital Power Line -teknologiaa hyödyntävät sähköverkot voisivat tarjota vaihtoehdon nykyisille perinteisille paikallisille televerkkoliittymille, 28-29 kohta.

[48] Arvioitaessa verkkokilpailun edellytyksiä Irlannin markkinoilla kilpailun täydellisen vapauttamisen jälkeen komissio käytti lähtökohtanaan tuolloin mahdollisia vaihtoehtoisia infrastruktuuripalvelujen tarjoajia eli TV- ja sähköverkkoja, asia Telecom Eireann, mainittu edellä, 30 kohta. Komissio jätti avoimeksi kysymyksen siitä, muodostaako merikaapelin siirtokapasiteetin tarjoaminen maanpäällisistä tai satelliittiverkoista erilliset markkinat, asia N:o COMP/M.1926 - Telefonica/Tyco/JV, 8 kohta.

[49] Näiden kriteerien perusteella komissio on todennut, että kiinteän infrastruktuurin osalta siirtokapasiteetin vuokrauksen kysyntä ja siihen liittyvien palvelujen tarjoaminen muille operaattoreille tapahtuu tukkutasolla (operaattorin toiselle operaattorille tarjoamien siirtopalvelujen markkinat); ks. asia N:o IV/M.683 - GTS-HERMES Inc./HIT Rail BV, 14 kohta, M.1069 - WorldCom/MCI, EYVL L 116, 4.5.1999, s. 1, Unisource, EYVL L 318, 1997, s. 1, Phoenix/Global One, EYVL L 239, 1996, s. 57, JV.2, Enel/FT/DT.

60. Kun tarjottava palvelu koskee vain tietyn verkon asiakkaina olevia loppukäyttäjiä, yhteys kyseisen verkon liityntäpisteisiin voi hyvinkin muodostaa merkitykselliset tuotemarkkinat. Tästä ei kuitenkaan ole kyse, jos voidaan osoittaa, että samat palvelut voidaan tarjota samalle käyttäjäryhmälle helposti vaihtoehtoisen kilpailevan verkon kautta. Tilaajayhteyksien eriytetystä tarjonnasta annetussa tiedonannossaan [50] komissio totesi, että vaikka yleisen puhelinverkon lisäksi kotitalouksille suunnattujen nopeiden viestintäpalvelujen vaihtoehtoisia tarjoajia onkin (valokuituverkko, kiinteän verkon langaton tilaajayhteys tai kehittyneemmät televisioverkot), minkään vaihtoehdon ei voida katsoa korvaavan kiinteää tilaajayhteysinfrastruktuuria [51]. Tulevaisuuden innovaatiot ja teknologian kehitys saattavat kuitenkin edellyttää toisenlaisia johtopäätöksiä [52].

[50] Ks. alaviite 25.

[51] Valokuituyhteydet ovat nykyisin kilpailukykyisiä vain siirtopalvelujen tuotantoketjun alkupään markkinoilla. Kiinteän verkon langattomat tilaajayhteydet ovat vielä kehitteillä ja niiden kohderyhmänä ovat pääasiassa ammatinharjoittajat ja ne yksityisasiakkaat, joilla on erityisiä viestintätarpeita. Tiettyjä kansallisia markkinoita lukuun ottamatta nykyiset kaapelitelevisioverkot edellyttävät kalliita kehitystoimia soveltuakseen kaksisuuntaiseen laajakaistaviestintään. Verrattuna xDSL-tekniikkaan ne eivät kuitenkaan tarjoa taattua kaistanleveyttä, sillä asiakkaat jakavat saman kaapelikanavan.

[52] Ks. myös asia N:o IV/JV.11 - @Home Benelux B.V.

61. Kysynnän kannalta matkaviestinnän verkkoyhteydet voidaan määritellä kaksien mahdollisesti erillisten markkinoiden perusteella: puhelinliikenteen välittäminen lähdeverkossa ja puhelinliikenteen välittäminen kohdeverkossa. Tässä suhteessa pitäisi yleensä määritellä tapauskohtaisesti, koskeeko matkaviestinverkon käyttöoikeuksien markkinat yksittäistä verkkoa vai koskevatko ne kaikkia matkaviestinverkkoja [53].

[53] Jos yritys haluaa välittää puheluja tietyn verkon tilaajille, sillä ei periaatteessa ole muuta vaihtoehtoa kuin soittaa kyseiseen verkkoon tai liittää verkkonsa yhteen kyseisen verkon kanssa. On syytä mainita, että eräs kansallinen sääntelyviranomainen on jo määritellyt välillisten yhteyksien markkinat puhelujen välittämiselle lähdeverkkona toimivissa yksittäisissä matkaviestinverkoissa.

3. Merkittävän markkina-aseman (määräävän aseman) määrittäminen

62. Puitedirektiivin 13 artiklan mukaan "yrityksen katsotaan olevan merkittävässä markkina-asemassa, jos sillä on yksin tai yhdessä muiden kanssa sellaista taloudellista vaikutusvaltaa, jonka turvin se voi toimia huomattavassa määrin kilpailijoista, asiakkaista ja lopulta kuluttajista riippumattomasti". Tämä on tulkinta, jonka tuomioistuimen oikeuskäytäntö antaa perustamissopimuksen 82 artiklassa tarkoitetulle määräävälle asemalle [54]. Lainsäätäjä on päättänyt määritellä merkittävän markkina-aseman samalla tavalla kuin tuomioistuin on määritellyt perustamissopimuksen 82 artiklassa tarkoitetun määräävän aseman [55]. Tästä seuraa, että kansallisten sääntelyviranomaisten on merkittävän markkina-aseman uutta määritelmää soveltaessaan huolehdittava siitä, että niiden päätökset ovat linjassa komission käytännön kanssa ja yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräävää asemaa koskevan oikeuskäytännön kanssa. Merkittävän markkina-aseman uuden määritelmän soveltaminen ennakolta edellyttää kuitenkin tiettyjä metodologisia muutoksia markkina-aseman arviointitapaan. Kun kansalliset sääntelyviranomaiset arvioivat ennakolta, onko yhdellä tai useammalla yrityksellä määräävä asema merkityksellisillä markkinoilla, ne periaatteessa turvautuvat erilaisiin olettamuksiin ja odotuksiin kuin 82 artiklaa jälkeen päin soveltava kilpailuviranomainen. Aikaisempaa toimintaa ja käyttäytymistä koskevien todisteiden ja arkistojen puuttuessa markkina-analyysi on usein tehtävä puhtaasti tulevaisuutta koskevien arviointien perusteella. Kansallisten sääntelyviranomaisten tekemän markkina-analyysin tarkkuus riippuu näin ollen siitä tiedosta, joka on päätöksentekohetkellä saatavilla.

[54] Asia 27/76 United Brands v. komissio (Kok. 1978, s. 207).

[55] Ks. myös puitedirektiivin johdanto-osan 20 kappale.

63. Se, että kansallisten sääntelyviranomaisten alustavat markkinaennusteet eivät lopulta toteudu, ei välttämättä merkitse, että tiettyä asiaa koskeva päätös olisi ristiriidassa direktiivin kanssa. Kun kansalliset sääntelyviranomaiset soveltavat määräävän aseman käsitettä ennakolta, niillä on oltava laaja harkintavalta, joka on suhteutettu arvioitavina olevien taloudellisten, toiminnallisten ja oikeudellisten tilanteiden monimutkaiseen luonteeseen. Puitedirektiivin mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on tehtävä markkina-arviointeja säännöllisesti, yleensä kerran vuodessa. Näin ollen kansallisilla sääntelyviranomaisilla on tässä yhteydessä mahdollisuus reagoida säännöllisin väliajoin markkinoiden kehitykseen ja toteuttaa tarpeellisiksi katsomiaan toimenpiteitä.

3.1. Merkittävän markkina-aseman arviointiperusteet

64. Kuten tuomioistuin on korostanut, määräävä asema ei estä jonkinasteista kilpailua markkinoilla. Määräävässä asemassa olevalla yrityksellä on mahdollisuus, joskaan ei määrätä niitä olosuhteita, joiden vallitessa kilpailu kehittyy, niin ainakin vaikuttaa niihin merkittävästi, ja se voi joka tapauksessa toimia mahdollisesta kilpailupaineesta välittämättä niin kauan kuin tällainen käyttäytyminen ei vahingoita sitä itseään [56].

[56] Asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio (Kok. 1979, s. 461, 39 kohta).

65. Analysoidessaan asiaa jälkeenpäin kilpailuviranomainen saattaa havaita useita erilaisia esimerkkejä markkinakäyttäytymisestä, jotka kaikki ilmaisevat 82 artiklassa tarkoitettua markkina-asemaa. Sen sijaan ennakkoanalyysissa markkina-asemaa mitataan pääasiassa ottamalla huomioon kyseisen yrityksen mahdollisuus nostaa hintoja tuotantoa rajoittamalla kärsimättä kuitenkaan huomattavaa myynnin tai tulojen menetystä.

66. Potentiaalisten kilpailijoiden olemassaolo voi rajoittaa yrityksen markkina-asemaa [57]. Kansallisen sääntelyviranomaisen olisikin otettava huomioon, millä todennäköisyydellä yritykset, jotka eivät vielä toimi kyseisillä merkityksellisillä tuotemarkkinoilla, saattavat keskipitkällä aikavälillä päättää tulla markkinoille pienen mutta merkittävän pysyväisluonteisen hinnannousun seurauksena. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi pidettävä yrityksiä, jotka voivat hinnan noustessa muuttaa tai laajentaa tuotantorakennettaan/palveluvalikoimaansa ja tulla markkinoille, potentiaalisina markkinaosapuolina, vaikka ne eivät vielä valmistaisikaan kyseistä tuotetta tai tarjoaisi kyseistä palvelua.

[57] Kun korvaavaa palvelua tai tuotetta ei ole, voi olla perusteltua todeta taloudellinen riippuvuustilanne, jolle on ominaista määräävän aseman olemassaolo; Ks. komission päätökset, Decca Navigator System, EYVL L 65, 1987, ja Magill TV Guide: ITP, BBC, RTE, EYVL L 78, 1989, s. 43. Ks. myös asia 22/78 Hugin v. komissio (Kok. 1979, s. 1869), asia 226/84, British Leyland v. komissio (Kok. 1986, s. 3263).

67. Myös muita kriteerejä voidaan käyttää markkina-aseman mittaamiseen. Markkinaosuuksia käytetään usein markkina-aseman ilmaisimena. Yrityksillä, joiden markkinaosuus ei ylitä 25:tä prosenttia, ei luultavasti ole määräävää asemaa kyseisillä markkinoilla [58]. Komission päätöksentekokäytännössä määräävää asemaa aletaan yleensä epäillä, jos yritysten markkinaosuudet ovat yli 40 prosenttia [59]. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erityisen suuri markkinaosuus - yli 50 prosenttia - on jo sellaisenaan osoitus määräävän aseman olemassaolosta, ellei ole kyse poikkeuksellisista olosuhteista [60]. Yrityksen, jonka markkinaosuus on suuri, voidaan olettaa omaavan merkittävän markkina-aseman eli olevan määräävässä asemassa vain, jos sen markkinaosuus on ollut pidemmän aikaa vakaa [61]. Se, että markkinoilla merkittävässä asemassa oleva yritys menettää vähitellen markkinaosuuttaan, saattaa hyvinkin merkitä sitä, että kilpailu markkinoilla lisääntyy, mutta siitä huolimatta voidaan havaita merkittävä markkina-asema. Toisaalta muuttuvat markkinaosuudet saattavat kertoa siitä, että merkityksellisillä markkinoilla ei ole merkittävässä markkina-asemassa olevaa yritystä.

[58] Ks. myös asetuksen N:o 4064/89 johdanto-osan 15 kappale.

[59] United Brands v. komissio, mainittu edellä. Mitä suurempi ero yrityksen ja sen kilpailijoiden markkinaosuuksissa on, sitä todennäköisempää on, että kyseinen yritys on määräävässä asemassa.

[60] Asia C-62/86 AKZO v. komissio, (Kok. 1991-I, s. 5941, 60 kohta); Asia T-228/97, Irish Sugar v. komissio (Kok. 1999, s. II-2969, 70 kohta); Suuri markkinaosuus voi kuitenkin olla tarkka mittari ainoastaan, jos oletetaan, että kilpailijat eivät voi laajentaa tuotantoaan riittävässä määrin vastatakseen kilpailijan hinnankorotuksesta johtuvaan kysynnän siirtymiseen.

[61] Asia Hoffmann-La Roche v. komissio, mainittu edellä, 41 kohta; Asia C-62/86, AKZO v. komissio, (Kok. 1991-I, s. 3359, 56 ja 59 kohta). Dynaamisilla markkinoilla, joiden ominaispiirre on teknologian muuttuminen, kolmea vuotta lyhyempää jaksoa voidaan pitää liian lyhyenä määräävään aseman arviointiin. Ks. myös asia N:o IV/M.1027 - Deutsche Telekom/BetaResearch, EYVL L 53, 27.2.1999, 28 kohta.

68. Markkinoiden kokoa ja markkinaosuuksia mitattaessa sekä myynnin määrä että myynnin arvo antaa hyödyllistä tietoa [62]. Bulkkitavaran kohdalla määrä on etusijalla, kun taas eriytettyjen tuotteiden (merkkituotteiden) kohdalla usein katsotaan myynnin arvon ja siihen liittyvien markkinaosuuksien paremmin kuvaavan kunkin toimittajan suhteellista asemaa ja vahvuutta.

[62] Markkinoiden määrittelemistä koskeva tiedonanto, mainittu edellä s. 5.

69. Yritysten markkinaosuuksien mittaamisessa käytettävät kriteerit riippuvat merkityksellisten markkinoiden ominaispiirteistä. Kansallisten sääntelyviranomaisten on päätettävä, mitkä ovat sopivimmat kriteerit markkinaosuuksien mittaamiseen. Esimerkiksi kiinteistä yhteyksistä saatavia vuokratuloja, kiinteää vuokralle tarjottavaa siirtokapasiteettia tai kiinteiden yhteyksien liityntäpisteiden määrää on mahdollisia käyttää kriteereinä mitattaessa yrityksen suhteellista vahvuutta kiinteiden yhteyksien markkinoilla. Kuten komissio on osoittanut, pelkkä kiinteiden yhteyksien liityntäpisteiden määrä ei ota huomioon markkinoilla tarjolla olevien kiinteiden yhteyksien eri tyyppejä analogisesta puheensiirrosta huippunopeisiin digitaalisiin yhteyksiin, lyhyen matkan kiinteistä yhteyksistä pitkien välimatkojen kansainvälisiin yhteyksiin. Kiinteistä yhteyksistä saatavan tulon mittaaminen saattaa olla näistä kahdesta helpompaa ja selkeämpää. Myös vähittäismyyntitulo, puheluminuutit tai kiinteän verkon puhelinliittymien tai puhelinverkko-operaattoreiden tilaajien määrä ovat mahdollisia kriteerejä mitattaessa näillä markkinoilla toimivien yritysten markkinaosuuksia [63]. Kun määritellyissä markkinoissa on kyse yhteenliittämisestä, tulot, joita saadaan puheluiden välittämisestä asiakkaille kohdeverkkona toimivassa kiinteän liikenteen verkossa tai matkaviestintäverkossa, olisi realistisempi mittari. Näin siksi, että kun käytetään tuloja esimerkiksi puheluminuuttien sijaan, voidaan ottaa huomioon, että puheluminuutit voivat olla eri hintaisia (esim. paikallis-, kauko-, ulkomaan puhelut), ja saadaan sellainen markkinaosuuden mittaustulos, joka kuvaa sekä asiakasmäärää että verkon maantieteellistä peittoa [64]. Samoista syistä tulot, joita saadaan puheluiden välittämisestä asiakkaille kohdeverkkona toimivassa matkaviestintäverkossa, ovat sopivin tapa mitata matkaviestinoperaattoreiden markkinaosuutta yhteenliittämismarkkinoilla [65].

[63] Ks. 3.2. kohta asiakirjassa Determination of Organizations with Significant Power (SMP) for the implementation of the ONP Directive, PO XIII, 1. maaliskuuta 1999,

[64] Idem, 5.2 kohta.

[65] Kiinteän liikenteen verkkojen ja matkaviestintäverkkojen yhteenliittämismarkkinoilla mitattavaan kohdeverkkona toimimisesta aiheutuvaan liikenteeseen olisi luettava mukaan oma verkkoliikenne ja yhdysliikenne, jossa lähteenä on mikä tahansa muu valtakunnallinen tai kansainvälinen kiinteän liikenteen verkko tai matkaviestintäverkko.

70. Vaikka markkinaosuus on ollut tärkein markkina-aseman osoitin, markkina-aseman mittaamiseen voidaan käyttää muitakin kriteerejä. Tällaisia kriteerejä ovat mm

* yrityksen koko

* vaikeasti kopioitavissa olevan infrastruktuurin hallussapito

* tekninen etevämmyys tai paremmuus

* tasapainottavan neuvotteluvoiman puuttuminen

* helppo tai etuoikeutettu pääsy pääomamarkkinoille ja rahoituslähteille

* tuotteiden/palveluiden monipuolisuus (esim. tuote- tai palveluyhdistelmät)

* mittakaavaedut

* tuotevarioinnin edut

* vertikaalinen integraatio

* pitkälle kehittynyt jakelu- ja myyntiverkosto

* potentiaalisen kilpailun puuttuminen

71. Mikä tahansa edellä mainittujen kriteerien yhdistelmä voi johtaa määräävään asemaan. Minkään yksittäisen kriteerin täyttyminen ei välttämättä ole ratkaiseva.

72. Määräävään aseman toteaminen riippuu myös markkinoille pääsyn helppoudesta. Markkinoille pääsyä estävien tekijöiden puuttuminen itse asiassa periaatteessa estää merkittävän markkinaosuuden omaavan yrityksen muista riippumattoman kilpailunvastaisen käyttäytymisen. Telealalla markkinoille pääsyn esteet ovat usein suuria, ja lainsäädännöstä ja muista säännöksistä johtuvilla vaatimuksilla saatetaan rajoittaa tarjolla olevien toimilupien määrää tai tiettyjen palveluiden tarjoamista (kuten GSM/DCS- tai kolmannen sukupolven matkaviestinpalvelut). Lisäksi markkinoille pääsyä voi estää se, että merkityksellisille markkinoille pääsy edellyttää mittavia investointeja ja kapasiteetin sitomista pitkäksi ajaksi, jotta toiminnasta voisi tulla kannattavaa [66].

[66] Hoffmann-La Roche v. komissio, mainittu edellä, 48 kohta.

73. "Olennaisten toiminteiden" käsitteellä ei sähköisen viestinnän alalla ole tällä hetkellä oikeuskäytäntöä. Muissa yhteyksissä käsitteellä on merkitystä ainoastaan EY:n perustamissopimuksen 82 artiklassa tarkoitetun määräävän aseman väärinkäytön yhteydessä, eikä sillä ole vaikutusta puitedirektiivin 13 artiklassa tarkoitetun merkittävän markkina-aseman ennakkoarviointiin.

3.1.1. Markkina-aseman hyödyntäminen toisilla markkinoilla

74. Puitedirektiivin 13 artiklan 3 kohdassa todetaan, että "jos yritys on tietyillä markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa, sen voidaan katsoa olevan merkittävässä markkina-asemassa myös näihin tiiviissä yhteydessä olevilla muilla markkinoilla, jos näiden markkinoiden väliset yhteydet mahdollistavat toisilla markkinoilla saavutetun merkittävän markkina-aseman hyödyntämisen toisilla markkinoilla siten, että kyseisen yrityksen markkina-asema vahvistuu".

75. Säännös on tarkoitettu sellaista markkinatilannetta varten, joka on verrattavissa tilanteeseen, joka johti tuomioistuimen tuomioon asiassa Tetra Pak II [67]. Tuomioistuimen ratkaisun mukaan sellainen yritys, jolla on määräävä asema tietyillä markkinoilla ja johtava asema näistä erillisillä markkinoilla, jotka kuitenkin liittyvät läheisesti ensin mainittuihin markkinoihin, on asemassa, joka on rinnastettavissa määräävään asemaan kaikilla näillä markkinoilla. Koska yritys on ensimmäisillä markkinoilla määräävässä asemassa ja läsnä myös niihin läheisesti liittyvillä, toissijaisilla markkinoilla, se voi hyödyntää ensimmäisillä markkinoilla omaamaansa markkina-asemaa ja käyttäytyä asiakkaistaan riippumatta jälkimmäisillä markkinoilla. Tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettu läheinen kytkentä on useimmin nähtävissä vertikaalisesti integroituneilla markkinoilla.

[67] Asia C-333/94 P, Tetra Pak v. komissio (Kok. 1996-I, s. 5951).

76. Telealalla tilanne on usein tällainen, koska operaattori on usein määräävässä asemassa infrastruktuurimarkkinoilla ja sillä on huomattava markkinaosuus tarjontaketjun loppupään palvelumarkkinoilla [68]. Näissä olosuhteissa kansallinen sääntelyviranomainen saattaa todeta, että operaattorilla on merkittävä markkina-asema molemmilla markkinoilla yhdessä [69].

[68] Ks. liittymäsopimuksia koskeva tiedonanto, 65 kohta.

[69] Esimerkiksi vertikaalinen integraatio on erittäin yleinen digitaalisen maksullisen tv:n markkinoilla, joilla sisällöntuottajat yleisesti hallitsevat myös digitaalista platformia.

3.1.2. Yhteinen määräävä asema

77. EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaan yksi tai useampi yritys voi olla määräävässä asemassa yhdessä (ns. yhteinen määräävä asema). Puitedirektiivin 13 artiklan 2 kohdan mukaan yritys voi olla merkittävässä markkina-asemassa, eli sillä on määräävä asema, joko yksin tai yhdessä muiden kanssa.

78. Komissio on todennut liittymäsopimuksia koskevassa tiedonannossa, että vaikka sen oma käytäntö ja tuomioistuimen oikeuskäytäntö kehittyy edelleen, se katsoo kahdella tai useammalla yrityksellä olevan yhteinen määräävä asema, jos ne esittäytyvät asiakkaille ja kilpailijoille yhtenä yrityksenä eikä niiden välillä ole todellista kilpailua. Kilpailun puuttuminen voi käytännössä johtua yritysten välisistä yhteyksistä. Komissio on kuitenkin todennut myös, että tällaisten yhteyksien olemassaolo ei ole ehdoton edellytys yhteiselle määräävälle asemalle [70].

[70] Ks. liittymäsopimuksia koskeva tiedonanto, 79 kohta.

79. Liittymäsopimuksia koskevan tiedonannon julkaisemisen jälkeen yhteisen määräävän aseman käsitettä on testattu useissa päätöksissä, jotka komissio on tehnyt asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 4064/89 nojalla. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin ovat antaneet tuomioita, jotka ovat osaltaan edelleen selventäneet käsitteen täsmällistä merkitystä.

3.1.3. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö

80. EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan sanamuoto "yksi tai useampi yritys" tarkoittaa sitä, että määräävä asema voi olla kahden tai useamman oikeudellisesti ja taloudellisesti toisistaan riippumattoman taloudellisen kokonaisuuden hallussa [71].

[71] Yhdistetyt asiat C-395/96 P ja C-396/96 P, Compagnie maritime Belge ym. v. komissio (Kok. 2000-I, s. 1365).

81. Ennen yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisua Compagnie Maritime Belgen asiassa [72] ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisua Gencorin asiassa [73] (ks. jäljempänä) saattoi olla mahdollista väittää, että todettu yhteinen määräävä asema perustui taloudellisiin yhteyksiin tai muihin tekijöihin, jotka saattoivat luoda kyseisten yritysten välille kytköksen [74]. Gencorin asiassa ratkaistiin ensimmäisen kerran, voidaanko yhteistä määräävää asemaa soveltaa oligopolimarkkinoihin eli markkinoihin, jossa myyjiä on vähän eikä markkinoilla toimivien yritysten välillä ole minkäänlaisia yhteyksiä. Asia koski asetuksen N:o 4064/89 nojalla tehdyn komission päätöksen laillisuutta. Komission päätöksellä kiellettiin ilmoitettu liiketapahtuma sillä perusteella, että se synnyttäisi duopolimarkkinat, jotka edistävät oligopolistisen määräävän aseman syntymistä [75]. Osapuolet väittivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komissio ei ollut pystynyt osoittamaan oikeuskäytännössä tarkoitettuja yhteyksiä duopolin jäsenten välillä.

[72] Idem, 39 kohta.

[73] Asia T102/96, Gencor v. komissio (Kok. 1996, s. II-753).

[74] Yhdistetyt asiat T-68/89, T-77/89 ja T-78/89, SIV ym. v. komissio (Kok. 1992, s. II-1403, 358 kohta), asia C-393/92 Almelo (Kok. 1994, s. I-1477, 43 kohta), asia C-96/94, Centro Servizi Spediporto (Kok. 1995, s. I-2883, 33 kohta), yhdistetyt asiat C-140/94, 141/94, ja C-142/94, DIP, (Kok. 1995, s. I-3257, 62 kohta), asia C-70/95, Sodemare (Kok. 1997, s. I-3395, 46 kohta) ja yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95 Ranska ym. v. komissio (Kok. 1998, s. I-1375, 221 kohta).

[75] Aisa N:o IV/M.619, - Gencor Lonhro (EYVL 1997, L 11, s. 30).

82. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti väitteen käsittelemättä todeten mm., että ei ollut ennakkotapausta, jossa "taloudellisten yhteyksien" käsite olisi rajoitettu rakenteellisiin yhteyksiin kyseisten yritysten välillä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan "ei ole myöskään mitään oikeudellista tai taloudellista syytä sulkea taloudellisen yhteyden käsitteen ulkopuolelle sellaista keskinäistä riippuvuutta, joka vallitsee tiiviin oligopolin osapuolten välillä, kun kyse on markkinoista, joilla vallitsee otolliset olosuhteet erityisesti markkinoiden keskittymisasteen, avoimuuden ja tuotteen homogeenisuuden vuoksi, ja kun oligopolin osapuolet voivat ennustaa toistensa käyttäytymisen ja niillä on tämän vuoksi vahva houkutus yhdenmukaistaa käyttäytymisensä markkinoilla niin, että ne voivat maksimoida voittonsa rajoittamalla tuotantoa hintojen nostamiseksi. Tällaisessa tilanteessa nimittäin jokainen toimija tietää, että jos se ryhtyy voimakkaisiin kilpailutoimiin kasvattaakseen markkinaosuuttaan (esimerkiksi hintoja alentamalla), muut toimijat ryhtyvät samanlaisiin toimiin, minkä vuoksi kyseinen toimija ei hyödy aloitteestaan. Näin kaikki kyseiset toimijat joutuvat kärsimään aiheutuneesta hintojen laskusta." [76]. Tuomioistuimen mukaan "jokainen toimija voi saada tietoonsa yhteiset edut ja erityisesti saada hinnat nousemaan tarvitsematta turvautua sopimusten tekemiseen tai menettelytapojen yhdenmukaistamiseen" [77].

[76] Gencor v. komissio, mainittu edellä, 276 kohta.

[77] Idem, 277 kohta.

83. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisu on myöhemmin vahvistettu Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisulla asiassa Compagnie Maritime Belge. Kyseisessä ratkaisussa annettiin lisäohjeistusta siitä, miten yhteisen määräävän aseman käsite olisi ymmärrettävä ja minkä ehtojen täyttyessä määräävän aseman voidaan katsoa vallitsevan. Tuomioistuimen mukaan kahden tai useamman yrityksen yhteisen määräävän aseman osoittamiseksi on tarpeen tutkia, muodostavatko asianomaiset yritykset yhdessä yhteisen yksikön niiden kilpailijoihin, kauppakumppaneihin ja kuluttajiin nähden tietyillä markkinoilla [78]. Näin on, jos i) kyseisten yritysten välillä ei ole kilpailua ja ii) yritykset käyttäytyvät yhdenmukaisesti tai omaksuvat yhteisen toimintalinjan merkityksellisillä markkinoilla [79]. Vain silloin kun tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, on tutkittava, onko tällä yhteisellä yksiköllä todellakin määräävä asema [80]. Erityisesti on varmistettava, onko kyseisten yritysten välillä taloudellisia yhteyksiä, joiden ansiosta ne voivat toimia kilpailijoista, asiakkaista ja kuluttajista riippumattomasti. Tuomioistuin on todennut, että sopimuksen, yritysten yhteenliittymän päätöksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan (joille perustamissopimuksen 81 artiklan 3 kohdan nojalla joko on tai ei ole myönnetty poikkeusta) täytäntöönpano voi kiistattomasti aiheuttaa sen, että asianomaiset yritykset sitoutuvat toimimaan tietyillä markkinoilla siten, että ne esiintyvät näillä markkinoilla yhtenä yksikkönä niiden kilpailijoihin, kauppakumppaneihin ja kuluttajiin nähden [81].

[78] Compagnie Maritime Belge transports ym., mainittu edellä, 39 kohta.

[79] Ks. erityisesti Ranska ym. v. komissio, mainittu edellä, 221 kohta.

[80] Compagnie Maritime Belge, 39 kohta.

[81] Idem, 44 kohta.

84. Kuitenkaan pelkästään se, että yrityksiä yhdistää perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yhdenmukaistettu menettelytapa, ei sinänsä ole yhteisen määräävän aseman välttämätön toteamisen edellytys. Kuten tuomioistuin on todennut, yhteisen määräävän aseman "toteaminen voi perustua myös muihin vuorovaikutussuhteisiin ja riippua sekä taloudellisesta että erityisesti kyseistä markkinarakennetta koskevasta arvioinnista" [82].

[82] Idem, 45 kohta.

85. Gencoria ja Compagnie Maritime Belgeä koskevista ratkaisuista seuraa, että vaikka rakenteellisten yhteyksien olemassaoloa voidaan käyttää tukemaan yhteisen määräävän aseman toteamista, yhteinen määräävä asema voidaan todeta myös silloin, kun kyseessä on oligopolistiset tai hyvin keskittyneet markkinat, joiden rakenne sinällään saa aikaan koordinoituja vaikutuksia merkityksellisillä markkinoilla [83].

[83] "Koordinoiduilla vaikutuksilla" tarkoitetaan tässä samaa asiaa kuin käsitteellä "samansuuntainen kilpailua rajoittava toiminta", jota myös käytetään komission päätöksissä, joissa sovelletaan yhteisen (oligopolistisen) määräävän aseman käsitettä.

3.1.3.1. Komission päätöksentekokäytäntö

86. Komissio on soveltanut useissa sulautumavalvonta-asetuksen nojalla tekemissään päätöksissä yhteisen määräävän aseman käsitettä oligopolistisiin markkinoihin, joiden rakenteen katsotaan aiheuttavan koordinoituja vaikutuksia merkityksellisillä markkinoilla [84]. Näin tehdessään komissio on käyttänyt kriteerejä, jotka voidaan tiivistää seuraavasti:

[84] Ks. erityisesti asia N:o COMP/M. 1882 - Pirelli/BICC, asia N:o IV/M.1527 - OTTO Versand/Freemans, asia N:o IV/M1225 - Enso/Stora (EYVL L 254, 29.9.1999, s. 9), asia N:o IV/M.1524 - Airtours/First Choice (EYVL L 93, 13.4.2000, s. 1), asia N:o IV/M.1517, Rhodia/Donau Chemie/Albright & Wilson, asia N:o IV/M1016 - Price Waterhouse/Coopers & Lybrand (EYVL L 50, 26.2.1999, s. 27), asia N:o IV/M.619 - Gencor/Lonrho, mainittu edellä, asia N:o IV/M.308, Kali + Salz/MdK/Treuhand (EYVL L 186, 21.7.1994, s. 38) ja asia N:o IV/M.190 - Nestlé/Perrier (EYVL L 356, 5.12.1992, s. 1).

* markkinoilla on vähän toimijoita [85]

[85] Kuten komissio on todennut asiassa Price Waterhouse/Coopers & Lybrand "useamman kuin kolmen tai neljän toimittajan yhteinen määräävä asema on liian monimutkainen ja epävakaa säilyäkseen pitkällä aikavälillä", mainittu edellä, 103 ja 113 kohta. Komissio ei pitänyt mahdollisena, että ns. Big Six -kirjanpitoyrityksillä katsottaisiin olevan yhteinen määräävä asema. Arviointi riippuu kuitenkin aina kyseisten markkinoiden ominaispiirteistä, ja sellaistenkin markkinoiden, joilla toimijoita on enemmän kuin kolme, voidaan tietyissä olosuhteissa katsoa edistävän oligopolistista määräävää asemaa.

* markkinoiden kypsyys

* pysähtynyt tai vaatimaton kysyntäpuolen kasvu [86]

[86] Enso/Stora, mainittu edellä, 67 kohta.

* kysynnän vähäinen jousto

* tuotteiden homogeenisuus

* kustannusrakenteiden samanlaisuus [87]

[87] Idem.

* markkinaosuuksien samanlaisuus [88]

[88] Ks. erityisesti Ranska ym. v. komissio, mainittu edellä, 226 kohta. Yritysten markkinaosuuksien huomattava epätasapaino voi tehdä yhteisen määräävän aseman olemassaolon tai syntymisen hyvin epätodennäköiseksi, Rhodia/Donau Chemie/Albright & Wilson, 73 kohta. Ks. myös OTTO Versand/Freemans, mainittu edellä, 31 kohta, ja Pirelli/BICC, mainittu edellä, 83 kohta. Oligopolin jäsenten markkinaosuuksien epätasapaino ei ole kuitenkaan estänyt toteamasta yhteistä määräävää asemaa useissa asioissa; Asia N:o IV/M.1313 - Danish Crown/Vestjyske Slagterier, EYVL L 20, 25.1.2000, s. 1.

* markkinaolosuhteiden avoimuus [89]

[89] Ks. myös asia N:o IV/M.942 - VEBA/Degussa, EYVL L 201, 17.7.1998, s. 102, 44 kohta (markkinaolosuhteita ei pidetty avoimina). Asiassa Enso/Stora komissio otti huomioon myös sen, että markkinat eivät olleet avoimet varsinkaan sellaisten avaintekijöiden kuin toimitusten ja hintojen suhteen ja erityisesti salaiset alennukset osoittivat avoimuuden puutteen, mainittu edellä, 68 kohta. Ks. myös Pirelli/BICC, mainittu edellä, "markkinatutkimuksen tulokset osoittavat, että LV/MV-tuotteiden hintojen avoimuus on melko vähäinen, koska merkityksellisiä listahintoja ei ole ja koska tuotteita varioidaan asiakaskohtaisesti. Tämä monimutkaistaa piilostrategioita entisestään.", 91 kohta.

* teknisten innovaatioiden puuttuminen, valmis teknologia

* liikakapasiteetin puuttuminen [90]

[90] Todettu yhteinen määräävä asema voi kumoutua, jos voidaan todeta, että alalla on ylikapasiteettia, joka jakautuu kyseisten yritysten kesken "sillä tavoin, että olisi mahdollista luopua samansuuntaisesta kilpailua rajoittavasta toiminnasta", ks. erityisesti Rhodia/Donau Chemie/Albright & Wilson, 71 kohta.

* suuret markkinoille pääsyn esteet [91]

[91] Ks. esim. Enso/Stora, mainittu edellä, 75-77 kohta.

* tasapainottavan neuvotteluvoiman puuttuminen [92]

[92] Ks. asia N:o IV/M.1313 - Danish Crown/Vestjyske Slagterier, EYVL L 20, 25.1.2000, s. 1, 171-174 kohta.

* potentiaalisen kilpailun puuttuminen [93]

[93] Idem, 174 kohta.

* monenlaiset epäviralliset tai muut yhteydet kyseisten yritysten välillä [94]

[94] Asiassa Price Waterhouse/Coopers & Lybrand komissio otti huomioon myös sen, että kyseiset (kirjanpitoalan) yritykset olivat edustettuina useissa alan järjestöissä ja elimissä, jotka vastasivat itsesääntelystä, ja että yritysten edustajat tapasivat säännöllisesti keskustellakseen ammattinsa kannalta keskeisistä kysymyksistä.

* vastamekanismit

* puuttuvat tai rajalliset mahdollisuudet hintakilpailuun [95]

[95] Danish Crown/Vestjyske Slagterier, mainittu edellä, 176 kohta.

87. Luettelo ei ole tyhjentävä, eivätkä kriteerit ole kumulatiivisia. Luettelo on pikemminkin tarkoitettu kuvaamaan sitä, minkälaisia asioita voidaan käyttää tukemaan väitteitä yhteisen (oligopolistisen) määräävän aseman olemassaolosta. Kuten edellä on todettu, rakenteellisten yhteyksien olemassaolo ei ole ehdoton edellytys yhteisen määräävän aseman toteamiselle. On kuitenkin selvää, että jos tällaisia yhteyksiä on, niihin voidaan turvautua yhdessä edellä mainittujen kriteerien kanssa, kun selitetään, miksi on todennäköistä, että tietyillä oligopolistisilla markkinoilla syntyy koordinoituja vaikutuksia.

88. Oligopolistisilla markkinoilla, joilla useimmat, elleivät kaikki, edellä mainitut kriteerit täyttyvät, on selvitettävä, onko markkinoiden toimijoilla vahvoja kannustimia suuntautua koordinoituun markkinatulokseen ja olla turvautumatta kilpailuun. Tilanne on tällainen, jos kilpailunvastaisesta toiminnasta pitkällä aikavälillä saatava hyöty on paljon suurempi kuin lyhyellä aikavälillä kilpaillen saatava hyöty. Näin ollen ns. "vastatoimiehto" on yhteydessä yrityksen tietoisuuteen niistä pitkän aikavälin kielteisistä seurauksista, joita koordinoidusta tuloksesta luopuminen voi aiheuttaa [96].

[96] Toisin sanoen kartellityyppisessä tilanteessa sovittujen toimintatapojen noudattamista saatetaan hyvinkin vahvistaa vastatoimimekanismilla. Oligopolistisen määräävän aseman vallitessa vastatoimissa voi olla kyse esimerkiksi siitä, että palataan ennen hinnankorotusta vallinneeseen markkinatasapainoon.

3.1.3.2. Yhteinen määräävä asema ja teleala

89. Yhteisen määräävän aseman käsitettä soveltaessaan kansalliset sääntelyviranomaiset voivat ottaa huomioon myös asetuksen N:o 4064/89 nojalla telealalla tehdyt päätökset, joissa komissio on tutkinut, voidaanko ilmoitetuissa liiketoimissa todeta yhteinen tai oligopolistinen määräävä asema.

90. Asiassa BT/Esat [97] yksi komission tutkimista kysymyksistä oli, olivatko valintaisten soittosarjaa käyttävien Internet-yhteyksien markkinaolosuhteet Irlannissa omiaan synnyttämään duopolin, jossa ovat mukana vakiintunut operaattori Eircom ja siihen sulautunut yksikkö. Komissio tuli siihen tulokseen, että näin ei ollut. Ensinnäkin markkinaosuudet eivät olleet vakaat; toiseksi, kysyntä kaksinkertaistui joka kuudes kuukausi; kolmanneksi, Internet-yhteyksiä ei katsottu homogeeniseksi tuotteeksi; ja viimeksi, tekninen kehitys oli markkinoiden tärkeimpiä piirteitä [98].

[97] Asia N:o COMP/M.1838 - BT/Esat.

[98] Idem, 10-14 kohta.

91. Asiassa Vodafone/Airtouch [99] komissio totesi, että sulautuma olisi pitänyt yhteisesti hallussaan kahta (D2 ja E-Plus) Saksan matkaviestinmarkkinoilla toimivista neljästä matkaviestinoperaattorista (kaksi muuta ovat T-Mobil ja VIAG Interkom). Koska markkinoille pääsy oli voimakkaasti säänneltyä sillä tavoin, että toimilupien määrä riippui käytettävissä olevien radiotaajuuksien määrästä, ja koska markkinaolosuhteet olivat avoimet, ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että nämä tekijät voisivat synnyttää duopolin, joka edistää koordinoituja vaikutuksia [100].

[99] Asia N:o IV/M.1430 -Vodafone/Airtouch.

[100] Idem, 28 kohta. Todennäköinen duopolimarkkinoiden syntyminen koski ainoastaan kolmea suurinta matkaviestinoperaattoria (D2 ja E-Plus sekä T-Mobil), sillä VIAG Interkomin markkinaosuus oli alle 5 %. Komission epäilyt haihtuivat, kun osapuolet ehdottivat, että Vodafone luopuu kokonaan E-Plus-omistuksestaan.

92. Asiassa France Telecom/Orange komissio totesi, että ennen Orangen tuloa Belgian matkaviestinmarkkinoille markkinoilla toimivat kaksi operaattoria, Proximus ja Mobistar olivat sellaisessa asemassa, että niillä voi olla yhteinen määräävä asema. Kuten komissio totesi, ennen Orangen tuloa markkinoille kummallakin operaattorilla oli neljän vuoden ajan lähes samanlainen ja avoin hinnoittelupolitiikka ja niiden hinnat noudattivat täsmälleen samoja trendejä [101]. Samassa päätöksessä komissio myös torjui kolmansien osapuolien väitteet, jotka koskivat Vodafonen ja France Telecomin yhteisen määräävän aseman vaaraa ulkomailla liikkuville asiakkaille tarjottavien Euroopan laajuisten matkaviestinpalveluiden markkinoilla. Näiden kahden operaattorin markkinaosuuksien epäsymmetria ei ollut merkittävä, ja katsottiin, että kyseessä on syntymässä olevat markkinat, joille on ominaista kasvava kysyntä ja monenlaiset palvelut ja hinnat [102].

[101] Asia N:o COMP/M.2016 - France Telecom/Orange, 26 kohta.

[102] Idem, 39-40 kohta.

93. Komissio on tutkinut äskettäin tekemässään verkkovierailupalveluja koskevassa selvityksessä [103], onko matkaviestinoperaattoreilla joissakin jäsenvaltioissa yhteinen määräävä asema ulkomaisille matkaviestinoperaattoreille tarjottavien verkkovierailupalveluiden markkinoilla.

[103] Komission valmisteluasiakirjassa "On the initial findings of the sector inquiry into mobile roaming charges" mainitaan i) matkaviestinoperaattoreiden väliset taloudelliset yhteydet, jotka liittyvät yhteenliittämissopimuksiin ja niiden jäsenyyteen GSM Associationissa sekä WAP- ja UMTS-foorumeissa, ja verkkovierailusopimusten lähes vakioidut ehdot sekä ii) suuret markkinoille pääsyn esteet. Arvioinnissaan komissio korosti myös sitä, että matkaviestinmarkkinoiden yleinen teknologiavetoisuus ei näyttänyt vaikuttavan kilpailuolosuhteisiin verkkovierailupalveluiden kansainvälisillä tukkumarkkinoilla, ks. http://europa.eu.int/comm/competition/antitrust/others/sector_inquiries/roaming/, s. 24-25.

4. Puitedirektiivin 14 artiklan velvoitteiden asettaminen, muuttaminen tai poistaminen

94. Näiden ohjeiden 3. jaksossa käsitellään todellisen kilpailun analyysia, joka kansallisten sääntelyviranomaisten on puitedirektiivin 14 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan tehtävä. Tässä jaksossa pyritään antamaan kansallisille sääntelyviranomaisille ohjeita analyysin jatkotoimenpiteiksi. Käytännössä tämä tarkoittaa sääntelyyn perustuvien velvoitteiden asettamista, voimassa pitämistä, muuttamista tai poistamista.

95. Tässä jaksossa käsitellään ensin merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden toteamista. Sen jälkeen kuvataan prosessia, jolla kansallisten sääntelyviranomaisten olisi päätettävä sääntelyyn perustuvien alakohtaisten velvoitteiden asettamisesta, voimassa pitämisestä, muuttamisesta tai poistamisesta.

4.1. Merkittävässä markkina-asemassa olevien yritysten toteaminen

96. Direktiivin [puitedirektiivi] 14 artiklassa säädetään menettelystä, jota kansallisten sääntelyviranomaisten on noudatettava sääntelyyn perustuvien velvoitteiden osalta. Velvoitteet liittyvät avoimuuteen, syrjimättömyyteen, erilliseen kirjanpitoon, verkkotoimintojen käyttöoikeuteen ja käyttöön, hintasääntelyyn ja kustannuslaskentaan (yhteenliittämisdirektiivin 9-13 artikla), vähittäishintoja koskevaan sääntelyyn, operaattorin valintaan ja ennaltavalintaan sekä kiinteiden yhteyksien saatavuuteen (yleispalvelua ja käyttäjien oikeuksia koskevan direktiivin 16, 25 ja 27 artikla).

97. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat asettaa yhteenliittämisdirektiivin 8 artiklan nojalla ja yleispalvelua ja käyttäjien oikeuksia koskevan direktiivin 16, 25 ja 27 artiklan nojalla velvoitteita ainoastaan merkittävässä markkina-asemassa oleville operaattoreille. Ainoa poikkeus tästä on yhteenliittämisdirektiivin 8 artiklan 2 kohta, jonka mukaan myös muille kuin merkittävässä markkina-asemassa oleville yrityksille voidaan asettaa velvoitteita kansainvälisten sitoumusten noudattamiseksi. Tätä poikkeusta käsitellään tämän jakson 103 kohdassa.

98. Direktiivin [puitedirektiivi] 14 artiklan 4 ja 5 kohdan mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset saavat pitää voimassa tai asettaa velvoitteita operaattoreille ainoastaan sellaisilla markkinoilla, joilla ei ole todellista kilpailua. Jos todetaan, että markkinoilla on todellista kilpailua, se itse asiassa tarkoittaa, että kyseisillä markkinoilla ei ole yhden yrityksen määräävää asemaa eikä yhteistä määräävää asemaa.

4.2. Sääntelyyn perustuvat velvoitteet

99. Jos kansalliset sääntelyviranomaiset toteavat, että 14 artiklan 1 kohdan mukaisessa päätöksessä määritellyillä tuotemarkkinoilla on todellista kilpailua viranomaisen toimivaltaan kuuluvalla maantieteellisellä alueella, se ei totea minkään yrityksen olevan merkittävässä markkina-asemassa. Jos jollekin yritykselle tällä alueella on asetettu sääntelyyn perustuvia velvoitteita [104], kansallisten sääntelyviranomaisten on poistettava velvoitteet eikä se saa asettaa yritykselle uusia velvoitteita. Kansallisten viranomaisten on ilmoitettava sääntelyyn perustuvien velvoitteiden poistamisesta hyvissä ajoin niille, joita asia koskee. Velvoitteesta riippuu, mitä hyvissä ajoin tarkoittaa, mutta varoitusaika ei yleensä saisi olla kahta kuukautta lyhyempi ja se voi olla huomattavasti pitempikin.

[104] Velvoitteita, jotka korvaavat väliaikaisesti kilpailun puuttumisen merkityksellisiltä markkinoilta.

100. Jos kansalliset sääntelyviranomaiset toteavat, että 14 artiklan 1 kohdan mukaisessa päätöksessä määritellyillä tuotemarkkinoilla ei ole todellista kilpailua viranomaisen toimivaltaan kuuluvalla maantieteellisellä alueella, se tavallisesti toteaa yhden tai useamman yrityksen olevan merkittävässä markkina-asemassa ja asettaa kyseisille yrityksille asianmukaisia sääntelyyn perustuvia velvoitteita. Jos tällaisella yrityksellä on jo ennestään aikaisemman sääntelyjärjestelmän nojalla asetettuja velvoitteita, kansallisen sääntelyviranomaisen on harkittava, ovatko velvoitteet uuden sääntelyjärjestelmän mukaan edelleen asianmukaisia. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat pitää voimassa, muuttaa tai poistaa tiettyjä velvoitteita, jos ne pitävät sitä tarkoituksenmukaisena. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat myös päättää asettaa yritykselle uusia lisävelvoitteita. Kansallisten sääntelyviranomaisten on asetettava merkittävässä markkina-asemassa olevalle yritykselle vähintään yksi sääntelyyn perustuva velvoite. Kansallisten sääntelyviranomaisten on täytynyt todeta, että yritys on merkittävässä markkina-asemassa, ennen kuin se asettaa velvoitteita. Toisaalta taas kansalliset sääntelyviranomaiset ovat velvollisia asettamaan velvoitteita niille yrityksille, joiden on todettu olevan merkittävässä markkina-asemassa.

4.3. Monikansalliset markkinat: kansallisten sääntelyviranomaisten yhteinen analyysi

101. Direktiivin [puitedirektiivi] 14 artiklan 1 kohdassa säädetään myös, että komission päätöksessä merkityksellisistä tuote- ja palvelumarkkinoista voidaan yksilöidä monikansallisia tuotemarkkinoita, jotka kattavat koko yhteisön tai huomattavan osan siitä. Direktiivin [puitedirektiivi] 14 artiklan 1 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on tehtävä markkina-analyysi yhdessä. Näin ollen useimmat, elleivät peräti kaikki, kansalliset sääntelyviranomaiset ovat mukana markkinoiden yhteisanalyysissa. Käytännössä yhteinen analyysi tehdään korkean tason viestintätyöryhmässä [105]. Muilta osin analyysi tehdään kuten yksittäiset kansalliset sääntelyviranomaiset sen tekisivät.

[105] Ks. puitedirektiivin 21 artikla.

4.4. Sääntelyyn perustuvat velvoitteet ja WTO-sitoumukset

102. EY on antanut WTO:ssa perustelepalveluiden 'suuria toimijia' koskevia sitoumuksia [106]. Yritykset, joilla on Euroopan yhteisössä merkittävä markkina-asema tällaisten palveluiden tarjoajina, täyttävät myös yhteisön WTO-sitoumuksissa tarkoitetun 'suuren toimijan' määritelmän. Tällaisiin yrityksiin on näin ollen sovellettava kaikkia EY:n WTO:ssa antamia perustelepalveluja koskevien sitoumusten velvoitteita. EY:n WTO:ssa antamien sitoumusten mukaisesti kansallisten sääntelyviranomaisten on sovellettava tällaisiin yrityksiin kaikkia näitä kolmea velvoitetta.

[106] Televiestintää koskevat EY:n GATS-sitoumukset: http://gats-info.eu.int

103. Sääntelyn muilta osin direktiivin 7 artikla ja yhteisön oikeus yleensä velvoittavat kansalliset sääntelyviranomaiset huolehtimaan siitä, että 14 artiklan nojalla toteutetut toimenpiteet ovat oikein suhteutettuja. Arvioidessaan toimenpiteitä, joita kansalliset sääntelyviranomaiset direktiivin [puitedirektiivi] 6 artiklan menettelyn mukaisesti ehdottavat, komissio käyttää tärkeimpänä kriteerinä oikeasuhteisuutta. Oikeasuhteisuus on vakiintunut oikeusperiaate tutkittaessa yhteisön oikeuden nojalla toteutettavien sääntelytoimenpiteiden oikeutusta. Sääntelytoimenpidettä pidetään oikeasuhteisena, jos se on järkevässä suhteessa tavoitteeseen, johon pyritään, eli toimenpiteessä ei mennä pidemmälle kuin on välttämätöntä päämäärän saavuttamiseksi.

104. Komissio tarkastaa myös, että kansallisten sääntelyviranomaisten toteuttamat toimenpiteet ovat sopusoinnussa sääntelyjärjestelmän kanssa, kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena, ja arvioi myös toimenpiteiden vaikutukset yhtenäismarkkinoihin.

5. Tutkintavaltuudet ja yhteistyömenettelyt

5.1. Katsaus kansallisten sääntelyviranomaisten menettelyihin

105. Kansalliset sääntelyviranomaiset analysoivat todellisen kilpailun ja asettavat alakohtaisia velvoitteita kolmessa vaiheessa: ensiksi ne analysoivat markkinat, päättelevät, onko markkinoilla todellista kilpailua ja onko markkinoilla yrityksiä, jotka ovat merkittävässä markkina-asemassa, ja ehdottavat sitten tällaisten yritysten merkittävän markkina-aseman toteamista ja ennakkovelvoitteita (joko uusia tai vanhojen voimassa pitämistä tai muuttamista), sitten kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat julkisen kuulemisen ja tekevät viimeiseksi lopullisen päätöksen.

106. Tämä jakso koskee kansallisten sääntelyviranomaisten valtuuksia saada haltuunsa markkina-analyysin tekemiseen tarvittavat tiedot. Puitedirektiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja tarjoavat yritykset toimittavat kaikki tarvittavat tiedot, jotta kansalliset sääntelyviranomaiset voivat varmistua siitä, että yhteisön lainsäädäntöä noudatetaan. Lisäksi direktiivin [valtuutusdirektiivi] 11 artiklan mukaan yrityksiltä voidaan yleisvaltuutuksen yhteydessä edellyttää, että ne toimittavat tiedot, joita kansalliset sääntelyviranomaiset tarvitsevat 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun markkina-analyysin tekemiseksi.

107. Näiden säännösten nojalla kansalliset sääntelyviranomaiset voivat edellyttää, että sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja tarjoavat yritykset antavat niille kaikki, myös luottamukselliset, tiedot, joita kansalliset sääntelyviranomaiset tarvitsevat, jotta ne voisivat arvioida kilpailua ja asettaa tarkoituksenmukaisia ennakkovelvoitteita ja tällä tavoin varmistaa yhdenmukaisuuden puitedirektiivin ja järjestelmän muiden direktiivien kanssa.

108. Tässä jaksossa käsitellään myös toimenpiteitä, joilla varmistetaan toimiva yhteistyö kansallisten viranomaisten, kuten sääntelyviranomaisten ja kilpailuviranomaisten välillä, sekä yhteistyö komission kanssa. Direktiivin 3 artiklan 5 kohdan mukaan kansallisilla sääntelyviranomaisilla ja kansallisilla kilpailuviranomaisilla on oltava oikeus vaihtaa keskenään tietoja; lisäksi niillä on oltava samat tiedonvaihdon luottamuksellisuuteen liittyvät oikeudet ja velvollisuudet kuin 'toimivaltaisilla viranomaisilla', asetuksessa N:o 17 tarkoitetussa merkityksessä. Tuossa 3 artiklan 5 kohdassa mainitun yhteistyön helpottamiseksi tässä jaksossa ehdotetaan menettelyjä, joilla tietoja voitaisiin jakaa viranomaisten kesken.

109. Monet sähköisen viestinnän markkinat muuttuvat nopeasti, myös rakenteiltaan. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi huolehdittava siitä, että todellisen kilpailun arvioiminen, julkinen kuuleminen ja merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden toteaminen tapahtuu kohtuullisen ajan kuluessa. Tarpeeton viivästys päätöksenteossa voi haitata merkityksellisten markkinoiden kehitystä ja vaikuttaa investointikannustimiin ja kuluttajien etuihin.

5.2. Markkina-analyysi ja tutkintavaltuudet

110. Puitedirektiivin 14 artiklan 2 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on suoritettava analyysi komission päätöksessä yksilöidyistä markkinoista kahden kuukauden kuluessa päätöksen tai sen tarkistuksen tekemisestä. Tällä tavalla direktiivissä varmistetaan, että kansalliset sääntelyviranomaiset aloittavat päätöksessä yksilöityjen merkityksellisten markkinoiden analysoinnin viipymättä mutta ei edellytetä analyysin olevan valmis kahden kuukauden kuluessa, vaikkakin kansallisten sääntelyviranomaisten pitäisi olla siihen mennessä arviointinsa loppuvaiheissa. Merkityksellisiä markkinoita koskevat markkina-analyysit ja ehdotetut sääntelytoimenpiteet on julkaistava ja alistettava 6. jaksossa kuvattuun kuulemismenettelyyn.

111. Direktiivin 14 artiklan 2 kohdassa edellytetään myös, että kansalliset sääntelyviranomaiset tekevät analyysinsä komission ohjeiden mukaisesti ja että kansalliset kilpailuviranomaiset osallistuvat analyysien tekemiseen. Kansallisten kilpailuviranomaisten on jaettava kaikki asiaan kuuluva tietonsa, myös luottamuksellinen tieto. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi pyydettävä kilpailuviranomaisilta neuvoja, jos ne katsovat siitä olevan hyötyä. Koska kansalliset sääntelyviranomaiset tekevät markkina-analyysinsä kilpailuoikeuden metodeja käyttäen, kilpailuviranomaisten näkemykset kilpailun arvioinnista ovat hyvin merkityksellisiä.

112. Valmistellessaan markkina-analyysiä kansalliset sääntelyviranomaiset keräävät kaikkea tarpeellista tietoa mahdollisimman monista lähteistä. Valtuutusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaisen yleisvaltuutuksen saaneilta yrityksiltä kansalliset viranomaiset voivat pyytää mitä tahansa tietoa, jos pyyntö on oikein suhteutettu ja puolueettomasti perusteltavissa, edellyttäen, että tämä vaatimus on sisällytetty kyseisessä jäsenvaltiossa yleisvaltuutuksen ehtoihin.

113. Kun kansalliset viranomaiset pyytävät yritykseltä tietoja valtuutusdirektiivin 11 artiklan 1 kohdan f alakohdan tarkoitukseen, niiden on perusteltava pyyntönsä ja annettava määräaika, johon mennessä tiedot on annettava. Kansallisiin sääntelyviranomaisiin pätevät samat luottamuksellista tietoa koskevat salassapitovelvoitteet kuin kansallisia kilpailuviranomaisia (ks. direktiivin [puitedirektiivi] 3 artiklan 5 kohta).

114. Direktiivin [puitedirektiivi] 5 artiklan 3 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on julkaistava kaikki avoimia ja kilpailuun perustuvia markkinoita edistävät tiedot liikesalaisuutta koskevia sääntöjä noudattaen. Direktiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on myös julkistettava tietojen yleistä saatavuutta koskevat ehdot sekä menettelyt, joita tietojen saamiseksi on noudatettava. Kaikki päätökset tietojen saannin epäämisestä on perusteltava ja annettava tiedoksi niille, joita asia koskee. Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi huolehdittava siitä, että ajan ta