”Kompostoituvat muovit” ovat biohajoavia muoveja, jotka on suunniteltu hajoamaan biologisesti valvotuissa olosuhteissa, yleensä teollisen kompostoinnin avulla erityisissä kompostointilaitoksissa tai anaerobisessa mädätyksessä. Teolliseen kompostointiin lähetettävä biohajoava muovijäte on ensin kerättävä. Teollisesti kompostoituville pakkauksille on olemassa eurooppalainen standardi, mutta kotikompostoinnille ei, sillä kotikompostoinnin olosuhteissa voi olla suuria eroja.

Vaikka perinteiset muovit eivät hajoa elinkaarensa lopussa, ”biohajoaviksi” kutsutut muovit on suunniteltu hajoamaan elinkaarensa lopussa siten, että niiden kaikki orgaaniset ainesosat (polymeerit ja orgaaniset lisäaineet) muuttuvat pääasiassa hiilidioksidiksi ja vedeksi, uudeksi mikrobiaaliseksi biomassaksi, kivennäisaineiksi ja hapen puuttuessa metaaniksi. Tämä edellyttää muovimateriaalin ominaisuuksien lisäksi sopivia olosuhteita vastaanottavassa ympäristössä ja riittävästi aikaa. Tämän vuoksi muovin biohajoamista on tarkasteltava paitsi materiaalin ominaisuuksien myös ennen kaikkea ”järjestelmäominaisuuden” kannalta, jolloin materiaaliin ja ympäristöön liittyvät tekijät ovat yhtä tärkeitä. Kuten jäljempänä esitetään, biohajoaviksi suunnitellut muovit voivat olla sekä biopohjaisia että fossiilipohjaisia.

Tämän biopohjaisia, biohajoavia ja kompostoituvia muoveja koskevan politiikkakehyksen tavoitteena on antaa parempi käsitys niiden käytöstä johtuvista haasteista ja hyödyistä. Siinä myös vahvistetaan edellytykset, joilla varmistetaan, että niiden tuotannon ja kulutuksen ympäristövaikutukset ovat yleisesti ottaen myönteisiä. Sen tavoitteena on korjata politiikan puutteita, ohjata tulevaa EU:n politiikkaa tai lainsäädäntöä näissä asioissa ja tarjota markkinoille suunta, jotta vältetään ympäristön kannalta kestämätön kehitys. EU:n laajuinen yhteisymmärrys näiden muovimateriaalien käytöstä helpottaa myös sisämarkkinoita ja estää markkinoiden pirstaloitumisen kansallisten erojen takia.

Vaikka EU:n politiikoissa ja lainsäädännössä käsitellään joitakin biopohjaisten, biohajoavien ja kompostoituvien muovien näkökohtia ja käyttökohteita, olisi parempi omaksua systeemisempi lähestymistapa sekä julkisen että yksityisen sektorin päätösten tueksi. Tämän lähestymistavan olisi perustuttava Euroopan vihreän kehityksen ohjelmaan, kiertotaloutta koskevaan toimintasuunnitelmaan ja EU:n muovistrategiaan. Lisäksi saasteettomuustoimintasuunnitelman tavoitteena on vähentää merien muoviroskaa 50 prosenttia ja ympäristöön pääseviä mikromuoveja 30 prosenttia vuoteen 2030 mennessä. EU:n maaperästrategian painopisteenä on maaperän pilaantumisen ehkäiseminen pilaantumisen lähteellä.

Biopohjaisia, biohajoavia ja kompostoituvia muoveja pidetään Euroopassa ja kansainvälisesti yleisesti ympäristöystävällisempinä kuin perinteisiä fossiilipohjaisia ja biohajoamattomia muoveja. Samalla on yhä enemmän tieteellistä näyttöä ja tietoisuutta siitä, että useiden edellytysten on täytyttävä, jotta voidaan varmistaa, että näiden muovien tuotanto ja käyttö johtavat yleisesti myönteisiin ympäristövaikutuksiin eivätkä pahenna muovisaasteeseen, ilmastonmuutokseen ja biologisen monimuotoisuuden köyhtymiseen liittyviä ongelmia. Vaikka perinteisiin muoveihin verrattuna voidaan saavuttaa monia hyötyjä sillä, että muoveja valmistetaan biomassasta tai varmistetaan, että muovituotteet voivat hajota biologisesti joissakin vastaanottavissa ympäristöissä, näihin ratkaisuihin liittyy omia kestävyyshaasteita ja kompromisseja, jotka olisi ymmärrettävä hyvin ja otettava asianmukaisesti huomioon. Ne eivät myöskään saisi haitata tarvetta yhdenmukaistaa muovien elinkaari kiertotalouden kanssa ja varmistaa prioriteettina, että resurssien käyttöä ennen kaikkea vähennetään, että kaikkien raaka-aineiden materiaalit, myös biopohjaiset raaka-aineet, pidetään kierrossa mahdollisimman pitkään ja että uusioraaka-aineet asetetaan etusijalle primaariraaka-aineiden sijasta.

Kun etsitään ratkaisuja näihin haasteisiin, päivittäiseen elämäämme tulee tarjolle biopohjaisia, biohajoavia ja kompostoituvia muoveja vaihtoehtona nykyisin hallitseville perinteisille muoveille. Niitä käytetään esimerkiksi pakkauksissa, joiden osuus muovien kysynnästä on lähes puolet, kulutushyödykkeissä ja tekstiileissä sekä maataloudessa, liikenteessä ja rakennusalalla. Maailmanlaajuisesti näiden muovien osuus muovin kokonaistuotantokapasiteetista on yksi prosentti, ja niiden määrä on yli kaksi miljoonaa tonnia vuodessa. Tuotantokapasiteetista neljännes on Euroopassa, ja Aasian osuus on lähes puolet. Näiden muovien tuotannon odotetaan kasvavan nopeammin kuin aiempina vuosina ja kaksinkertaistavan osuutensa muovin kokonaistuotantokapasiteetista vuoteen 2025 mennessä.

EU:n siirtyminen resurssitehokkaaseen ja ilmastoneutraaliin kiertotalouteen, tavoite saavuttaa saasteettomuus sekä tarve suojella ja parantaa biologista monimuotoisuutta ovat käynnistäneet yleisen uudelleenarvioinnin siitä, miten muoveja valmistetaan, käytetään ja loppukäsitellään. Vaikka muovien ympäristökestävyyttä ja kiertotaloudellisuutta on pyritty lisäämään Euroopassa, kotitalouksien muovijätteestä kierrätettiin vain 14 prosenttia vuonna 2020. Loput joko poltettiin hyödyntämällä energiana, sijoitettiin kaatopaikalle, päätyi roskaksi tai vietiin maasta. Kun otetaan huomioon tämä pääasiassa lineaarinen malli ja viitteet siitä, että tuotanto kaksinkertaistuu seuraavien 20 vuoden aikana, muovien yleistä ympäristökestävyyttä on kiireellisesti parannettava. Kasvihuonekaasupäästöjen, jätteen syntymisen, roskaamisen ja muovisaasteen merkittävä vähentäminen sisältää kuitenkin monimutkaisia haasteita.

Kun käytetään primaaribiomassaa, on tärkeää varmistaa, että se on ympäristön kannalta kestävää eikä vahingoita biologista monimuotoisuutta tai ekosysteemien terveyttä. Koska kuluttajat odottavat biopohjaisten muovien olevan aidosti ympäristön kannalta kestäviä, aina kun tuote valmistetaan biopohjaisesta sisällöstä ja se sisältää väitteen biopohjaisesta sisällöstä, sisällön on oltava peräisin kestävästi hankitusta biomassasta.

Lisäksi on tärkeää varmistaa, että biopohjainen pitoisuus mitataan tarkasti. Radiohiilipohjaisia menetelmiä olisi suosittava, koska niiden tulokset ovat luotettavia ja niiden käyttö on laajalti hyväksyttyä. Kun biomassan käyttö dokumentoidaan alkuperäketjun kautta ja osuus lopputuotteissa osoitetaan ainetaselaskennan avulla, sen ei menetelmänä katsota soveltuvan biopohjaisen sisällön todellisen osuuden vahvistamiseen. Tällaista menetelmää olisi käytettävä vain, jos sillä varmistetaan avoimuuden ja vastuuvelvollisuuden korkea taso ja jos se perustuu sovittuihin standardeihin viherpesun välttämiseksi.

Koska hiiliraaka-aineita tarvitaan jatkossakin, kestävästi hankitusta biomassasta peräisin oleva uusiutuva hiili on vaihtoehto fossiiliselle hiilelle. Erityisesti orgaanisen jätteen ja sivutuotteiden käyttö biopohjaisten muovien valmistamiseen voi mahdollistaa osittaisen irrottautumisen fossiilisista luonnonvaroista ja auttaa saavuttamaan ilmastoneutraaliustavoitteet samalla, kun primaaristen biologisten resurssien käyttöä vähennetään ja vältetään luonnon monimuotoisuudelle aiheutuvat haitat. Myös kestävästi hankitun biomassan merkitys on tunnustettu, ja politiikassa ja markkinoilla on tapahtunut kehitystä, joka kannustaa biopohjaisen sisällön lisäämiseen. Kestävää hiilen kiertoa koskevassa tiedonannossa asetetaan tavoitteeksi, että vähintään 20 prosenttia kemiallisissa ja muovituotteissa käytetystä hiilestä olisi oltava peräisin kestävistä, muista kuin fossiilisista luonnonvaroista osana ilmastoneutraaliuden saavuttamiseksi tehtäviä toimia. Päivitetyssä biotalousstrategiassa korostetaan, että on tärkeää löytää luontoystävällisiä biopohjaisia ratkaisuja. Biopohjaiset muovit voivat myös vauhdittaa uusien työpaikkojen syntymistä erityisesti lisäämällä alkutuottajien roolia paikallisissa biotalouksissa. Tällaisten myönteisten vaikutusten varmistamiseksi biopohjaista muovia valmistava teollisuus tarvitsee ammattitaitoista työvoimaa. Tätä varten Euroopan osaamisohjelma auttaa muuttamaan osaamiskokonaisuuksia, jotta kaikki mahdollisuudet voidaan hyödyntää.

Vuoteen 2030 ulottuvan EU:n metsästrategian mukaisesti komissio ehdotti osana heinäkuussa 2021 esittämäänsä uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin (RED III) tarkistamista, että kansallisiin tukijärjestelmiin sisällytetään biomassan kaskadikäytön periaate, jonka mukaan biomassaa olisi käytettävä silloin, kun sen taloudellinen lisäarvo on suurempi. Tämän periaatteen mukaisesti biomassaa olisi ensisijaisesti käytettävä materiaalien, myös muovien, valmistamiseen ja vain toissijaisesti bioenergian lähteenä.

Lisäksi pitkäikäiset tuotteet olisi asetettava etusijalle kertakäyttötuotteisiin ja muihin lyhytikäisiin tuotteisiin nähden. Tätä ensisijaisuusjärjestystä sovelletaan jätteeseen, sivutuotteisiin ja esimerkiksi maa-, metsä- tai vesiviljelystä peräisin olevaan primaaribiomassaan. Orgaanista jätettä ja sivutuotteita olisi suosittava primaaribiomassan sijasta, erityisesti lyhytikäisten tuotteiden osalta.

Biopohjaisten muovien tuotantoon käytettävän biomassan on täytettävä bioenergiaa koskevat EU:n kestävyyskriteerit. Kuten komissio ehdotti heinäkuussa 2021 osana uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin (REDIII) tarkistamista, näihin kriteereihin sisältyy toimenpiteitä, jotka liittyvät metsäbiomassaan ja biopolttoaineisiin, joihin liittyy suuri suoran ja epäsuoran maankäytön muutoksen riski, kuten palmuöljystä tuotettuihin biopolttoaineisiin. Kunnes RED III ‑neuvottelut on saatu päätökseen, olisi sovellettava RED II ‑direktiivin mukaisia bioenergian kestävyyskriteerejä. Tämä on myös lähestymistapa, jota sovelletaan EU:n luokitusjärjestelmässä kestäviin investointeihin, jotka koskevat ”maatalousbiomassaa, jota käytetään muovin valmistuksessa sen alkumuodossa”.

Kasvihuonekaasupäästöjen osalta bioenergiakehystä ei voida soveltaa suoraan biopohjaisiin muoveihin, koska niitä ei käytetä energian tuottamiseen. Menetelmiä, joilla verrataan biopohjaisten muovien vaikutuksia fossiilipohjaisiin muoveihin elinkaarinäkökulmasta, kehitetään edelleen. Tällä hetkellä yhdenmukaisin menetelmä on komission yhteisen tutkimuskeskuksen kehittämä kehys, josta käytetään nimitystä ”Plastics LCA ‑menetelmä”. Se perustuu tuotteiden ympäristöjalanjälkeä koskevaan EU:n menetelmään. Lisäksi innovaatioita olisi arvioitava varhaisessa vaiheessa, jotta voidaan varmistaa turvallisten ja kestävien vaihtoehtojen kehittäminen.

Tieteellistä edistymistä on jatkettava, jotta arvioinnissa voidaan ottaa huomioon biogeenisen hiilen talteenotto ja vapautuminen tuotteista niiden elinkaaren aikana. Tätä varten käydään parhaillaan keskusteluja Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelman elinkaarialoitteen (Life Cycle Initiative) yhteydessä. Ainoastaan pitkäikäisillä biopohjaisilla muovituotteilla, joita ei polteta, kun niistä tulee jätettä, voi olla myönteisiä vaikutuksia hiilen varastointiin. Lyhytikäisissä tuotteissa eli useimmissa nykyisissä biopohjaisissa muovituotteissa, kuten kertakäyttöpakkauksissa, ilmakehästä alun perin otettu hiili vapautuu nopeasti takaisin.

4.Biohajoavat ja kompostoituvat muovit

Kiertotaloutta koskevassa toimintasuunnitelmassa korostetaan tarvetta antaa biohajoavien tai kompostoituvien muovien käyttöä koskevia poliittisia suuntaviivoja käyttämällä perustana niiden käyttökohteiden arviointia, joissa tällaisesta käytöstä voi olla hyötyä ympäristölle, sekä tällaisia käyttökohteita koskevien kriteerien arviointia. Siinä korostetaan myös tarvetta varmistaa, ettei tuotteen merkitseminen ”biohajoavaksi” tai ”kompostoituvaksi” johda kuluttajia harhaan eikä saa heitä hävittämään tuotetta tavalla, joka aiheuttaa muoviroskaantumista tai saastumista soveltumattomien ympäristöolosuhteiden tai riittämättömän hajoamisajan vuoksi.

Biohajoaminen on muovien tärkeä ominaispiirre, sillä se määrittää, säilyvätkö ne ja kertyvätkö ne ympäristöön ja hajoavatko ne pienempiin ja pienempiin osiin, mikromuoveihin ja nanomuoveihin, jolloin niistä tulee kasvava saastumisen lähde, joka on haitallinen ihmisten terveydelle ja ympäristölle. Biohajoavat muovit eivät todennäköisesti säily ja kerry, jos ne hajoavat kokonaan vastaanottavaan ympäristöön, johon ne on tarkoitettu, eivätkä ne leviä, valu tai siirry ympäristöön, jossa ne eivät voi hajota biologisesti. Näin voi tapahtua esimerkiksi, jos maaperässä biologisesti hajoava muovi siirtyy tuulen tai valumisen kautta maaperästä joki- tai merivesiin. Biohajoamiseen kuluvan ajan on myös oltava riittävän lyhyt, jotta biohajoaminen ei vahingoita ekosysteemejä ja meren eliöstöä esimerkiksi merieläinten niellessä biohajoavia muoveja.

Muovien biohajoamiseen on kiinnitetty paljon huomiota tutkimuksessa ja innovoinnissa. Siihen sovelletaan yhä enemmän politiikkatoimia, joiden tarkoituksena on varmistaa, etteivät biohajoavat muovit aiheuta haittaa, että niistä koituu ympäristöhyötyjä ja ettei kuluttajille anneta vaikutelmaa, että biohajoavia muoveja voidaan hävittää roskaamalla. Tiettyjen muovituotteiden ympäristövaikutuksen vähentämisestä annetun direktiivin soveltamisalaan kuuluvat biohajoavista muoveista valmistetut muovituotteet, koska jos näitä tuotteita hävitetään roskaamalla, niiden biohajoavuudesta avoimessa ympäristössä ei ole takeita. Lisäksi siinä kielletään oxo-hajoavat muovit, koska niistä ei saada osoitettua ympäristöhyötyä, ne eivät hajoa kokonaan biologisesti ja niillä on kielteinen vaikutus tavanomaisen muovin kierrätykseen.

Lannoitevalmisteasetuksessa säädetään, että pinnoitteiden ja formulointiaineiden on täytettävä asetetut biohajoavuuskriteerit viimeistään 16 heinäkuuta 2026. Niin ikään siinä edellytetään, että maataloudessa käytettävien katekalvojen kyky hajota biologisesti luonnollisissa maaperäolosuhteissa ja vesiympäristöissä kaikkialla EU:ssa arvioidaan. Lisäksi ehdotetussa, REACH-asetuksen mukaisessa tarkoituksellisesti lisättyjä mikromuoveja koskevassa rajoituksessa vapautetaan biohajoavat polymeerit, jos ne täyttävät erityiset biohajoavuuskriteerit, mikä on osoitettu joko yhdellä kolmesta testimenetelmäryhmästä, joilla on tiukat seulontatestit ja joilla mitataan nopeaa biohajoavuutta tai luontaista biohajoavuutta, tai simulaatiotutkimuksissa, joissa biohajoavuutta koskevat kriteerit olisi täytettävä kolmessa ympäristön osassa eli vedessä, maaperässä ja sedimentissä (tai kahdessa: maanviljely- ja puutarhaviljely käytössä). Kestävyyttä edistävässä EU:n kemikaalistrategiassa ilmoitettujen polymeerien, myös biohajoavien polymeerien, osalta komissio harkitsee rekisteröintivelvollisuuden laajentamista tiettyihin huolta aiheuttaviin polymeereihin REACH-asetuksen kohdennetun tarkistamisen yhteydessä.

4.1 Biohajoavat muovit

Lisäohjeeksi politiikan kehittämiseen komissio antoi johtavien tieteellisten neuvonantajien ryhmänsä tehtäväksi arvioida muovien biohajoavuutta avoimessa ympäristössä. Ryhmän lausunnossa korostetaan tarvetta rajoittaa biohajoavien muovien käyttö avoimessa ympäristössä vain tiettyihin käyttötarkoituksiin, joissa vähentäminen, uudelleenkäyttö tai kierrätys ei ole mahdollista. Lisäksi lausunnossa korostetaan, että tällaisia muoveja ei pitäisi pitää ratkaisuna epäasianmukaiseen jätehuoltoon tai roskaamiseen. Jotta biohajoavien muovien mahdolliset ympäristöhyödyt biohajoamattomiin muoveihin verrattuna voidaan saavuttaa, ryhmä suosittaa johdonmukaisten testaus- ja sertifiointistandardien kehittämisen tukemista. Lausunnossa todetaan myös tarve edistää tarkkaa tietoa biohajoavien muovien ominaisuuksista, asianmukaisesta käytöstä ja loppukäsittelystä sekä rajoituksista, jotka koskevat biohajoavia muoveja ja niiden soveltamista tiettyihin käyttäjäryhmiin. Ryhmän lausunnossa pidetään tärkeinä tekijöinä materiaalin ominaisuuksia, ympäristöä, johon materiaali päätyy, toisiin ympäristöihin kulkeutumisen todennäköisyyttä ja kuluttajakäyttäytymistä.

Näiden seikkojen perusteella ensimmäisenä periaatteena uusien muovien suunnittelussa tai politiikkatoimien kehittämisessä biohajoamista on pidettävä ”järjestelmäominaisuutena”, jossa otetaan huomioon materiaalin ominaisuudet sekä erityiset ympäristöolosuhteet ja ‑riskit.

Toiseksi biohajoavien muovien käyttö avoimessa ympäristössä on rajoitettava ympäristöhaittojen välttämiseksi materiaaleihin, joiden täydellinen biohajoaminen on osoittautunut tapahtuvan tiettyä näyttöön perustuvaa kestoa nopeammin, sekä erityisiin käyttötarkoituksiin, joissa kulutuksen vähentäminen tai uudelleenkäyttö eivät ole toteuttamiskelpoisia vaihtoehtoja ja joissa muovituotteiden täydellinen poistaminen, kerääminen ja kierrätys ei ole mahdollista. Koska biohajoavia muoveja käytetään pääasiassa suhteellisen lyhytikäisissä käyttökohteissa, kuten elintarvike- ja juomapakkauksissa, näiden tuotteiden valmistukseen käytettävät luonnonvarat häviävät nopeasti. Tavanomaisten muovien korvaaminen biohajoavilla muoveilla saattaa hidastaa jätteen vähentämiseen ja tällaisten tuotteiden uudelleenkäyttöön perustuvien kiertotalousratkaisujen kehittämistä. Vaarana on myös se, että se ei kannusta kierrättämään muoveja, jotta materiaalit pysyisivät kierrätettävinä mahdollisimman pitkään, sekä käyttämään kestävämpiä muovittomia vaihtoehtoja. Siksi korvaamista ei saisi pitää ratkaisuna epäasianmukaiseen jätehuoltoon tai roskaamiseen.

Maataloudessa käytettävät katekalvot ovat hyvä esimerkki soveltuvista käyttökohteista muoveille, jotka hajoavat biologisesti avoimessa ympäristössä edellyttäen, että ne on sertifioitu asianmukaisten standardien mukaisesti. Tätä varten komissio pyytää nykyisen eurooppalaisen standardin tarkistamista, jotta voidaan ottaa huomioon erityisesti riski siitä, että maaperässä biologisesti hajoavat muovijäämät päätyvät vesistöihin. Jotta biohajoavien muovien muita käyttökohteita voidaan pitää sopivina, kuten kalastuksessa käytettävät köydet, puiden suojaamiseen käytettävät tuotteet, kasvien kiinnittimet tai ruohotrimmerien siimat, olisi kehitettävä uusia testausmenetelmiä koskevia standardeja.



Esimerkkilaatikko: Katekalvot Perinteisiä – fossiilipohjaisia ja biohajoamattomia – muoveja käytetään katekalvoina laajalti, jotta voidaan saada suurempia ja varhaisempia satoja, vähentää kasvimyrkkyjen ja tuholaistorjunta-aineiden käyttöä, suojata kasveja pakkaselta ja säästää vettä. Näiden muovien asianmukainen käsittely maataloudessa niiden elinkaaren lopussa on kuitenkin ongelmallista. Vuonna 2019 vain noin 63 prosenttia EU:ssa syntyneestä maatalousmuovijätteestä (muu kuin pakkausjäte) kerättiin, kun taas jäljelle jäävän 37 prosentin määränpää on tuntematon eli se on joko varastoitu, poltettu, haudattu tai kerätty muun jätteen seassa. Suurista kierrätysmahdollisuuksista huolimatta EU:ssa vuosittain markkinoille saatetuista maatalousmuoveista vain 24 prosenttia kierrätetään tällä hetkellä. Jos katekalvoja ei poisteta kokonaan, mitä ei aina voida varmistaa, niistä vapautuu muoveja, jotka kerääntyvät maaperään, pilkkoutuvat mikromuoveiksi tai leviävät tuulen mukana tai valuman kautta. Koska muovin aiheuttamaa maaperän saastumista on vaikea kääntää, sertifioidut biohajoavat katekalvot voivat tarjota hyötyjä tuottavan vaihtoehdon. Maanviljelijöillä on suora intressi säilyttää maaperän terveys, ja heidän voidaan odottaa tarkistavan merkinnät ja ohjeet siitä, miten näitä tuotteita käytetään ja miten ne hävitetään oikein. Biohajoamattomat muovit olisi poistettava, kerättävä ja kierrätettävä. Jäsenvaltiot voivat auttaa perustamalla asiaankuuluvia laajennetun tuotevastuun järjestelmiä.

Johdonmukaiset ja tieteeseen perustuvat testaus- ja sertifiointistandardit muovin biohajoamiselle avoimessa ympäristössä ovat olennaisen tärkeitä näille rajallisille käyttötarkoituksille, joissa biohajoavista muoveista voisi olla hyötyä. Biohajoavuustestit tehdään yleensä keinotekoisissa ympäristöissä sen varmistamiseksi, että testausolosuhteet ovat toistettavissa, mutta luonnonympäristöissä esiintyviä prosesseja on tarkkailtava todellisissa olosuhteissa. Meriympäristössä tapahtuvaa biohajoamista koskevien standardien kehittäminen on erityisen haastavaa, sillä biohajoaminen valtameren pohjassa on epätodennäköistä meriympäristön erityispiirteiden vuoksi. Komission tehtävänä on arvioida tieteellinen ja tekninen kehitys meriympäristössä tapahtuvaa biohajoamista koskevien mahdollisten kriteerien tai standardin suhteen kertakäyttömuovidirektiivin mukaisesti.

Lisähaasteita aiheuttavat myös biohajoavien muovien valmistuksessa käytettävät lisäaineet, joiden myös pitäisi olla biohajoavia. Muovien ja lisäaineiden sisältämän monimutkaisen kemiallisen seoksen ja niiden myrkyllisyyden osalta vertailu tavanomaisiin muoveihin osoittaa, että biohajoavat muovit voivat olla yhtä myrkyllisiä. Lisäksi biohajoavista muovista voi vapautua näitä lisäaineita ympäristöön suoraan ja nopeammin kuin tavanomaisista muoveista. Biohajoavien (tai kompostoituvien) muovien valmistuksessa käytettävien lisäaineiden olisi oltava turvallisesti biohajoavia eivätkä ne saisi olla haitallisia ympäristölle. Niistä olisi myös ilmoitettava vähittäiskauppiaille, käyttäjille ja yleisölle.