KOMISSION KERTOMUS ilmanlaatua koskevien direktiivien 80/779/ETY, 82/884/ETY ja 85/203/ETY täytäntöönpanosta vuosina 1997-1999

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto

2. Direktiivien vaatimukset

3. Direktiivien täytäntöönpano

4. Jäsenvaltioiden ilmoittamat raja-arvojen ylitykset

5. Päätelmät

1. Johdanto

Tässä kertomuksessa on yhteenveto ilmanlaatua koskevista tiedoista, jotka jäsenvaltiot toimittivat komissiolle vuosina 1997-1999 seuraavien ilmanlaatudirektiivien mukaisesti:

- ilmanlaadun raja- ja ohjearvoista rikkidioksidille ja leijumalle annettu neuvoston direktiivi 80/779/ETY [1], sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 89/427/ETY [2]

[1] Neuvoston direktiivi 80/779/ETY, annettu 15 päivänä heinäkuuta 1980, ilmanlaadun raja- ja ohjearvoista rikkidioksidille ja leijumalle. EYVL L 229, 30.8.1980, s. 30-48.

[2] Neuvoston direktiivi 89/427/ETY, annettu 21 päivänä kesäkuuta 1989, ilmanlaadun raja- ja ohjearvoista rikkidioksidille ja leijumalle annetun direktiivin 80/779/ETY muuttamisesta. EYVL L 201, 14.7.1989, s. 53-55.

- neuvoston direktiivi 82/884/ETY [3] ilmassa olevan lyijyn raja-arvosta

[3] Neuvoston direktiivi 82/884/ETY, annettu 3 päivänä joulukuuta 1982, ilmassa olevan lyijyn raja-arvosta. EYVL L 378, 31.12.1982, s. 15-18.

- neuvoston direktiivi 85/203/ETY [4] ilmanlaatustandardeista typpidioksidille.

[4] Neuvoston direktiivi 85/203/ETY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 1985, ilmanlaatustandardeista typpidioksidille. EYVL L 87, 27.3.1985, s. 1-7.

Komission on julkaistava kertomus näiden "vanhojen" ilmanlaatudirektiivien täytäntöönpanotilanteesta [5]. Uusi kehysdirektiivi 96/62/EY [6] ja sen tytärdirektiivi 1999/30/EY [7] korvaavat vanhojen direktiivien vaatimukset vaiheittain. Erityisesti ilmanlaadun kynnysarvot korvataan uusilla. Ihmisten terveyden suojeluun tähtäävät uudet ilmanlaadun kynnysarvot tulevat kuitenkin voimaan vasta useita vuosia direktiivin 1999/30/EY voimaantulon jälkeen. Siihen saakka ovat voimassa vanhat kynnysarvot samoin kuin vanhojen direktiivien raportointivaatimukset.

[5] Aikaisemmat julkistetut kertomukset direktiivien täytäntöönpanon tilasta:

[6] Neuvoston direktiivi 96/62/EY, annettu 27 päivänä syyskuuta 1996, ilmanlaadun arvioinnista ja hallinnasta. EYVL L 296, 21.11.1996, s. 55-63.

[7] Neuvoston direktiivi 1999/30/EY, annettu 22 päivänä huhtikuuta 1999, ilmassa olevien rikkidioksidin, typpidioksidin ja typen oksidien, hiukkasten ja lyijyn pitoisuuksien raja-arvoista. EYVL L 163, 29.6.1999, s. 41-60.

Vanhojen direktiivien raportointivaatimusten lisäksi ajanjaksona, joka tässä kertomuksessa arvioidaan, oli käytössä muita mekanismeja jäsenvaltioiden ja komission väliselle ilmanlaatua koskevalle tiedonvaihdolle. Tiedonvaihdosta tehty neuvoston päätös 97/101/EY [8] ja sen edeltäjät 75/441/ETY [9] ja 82/459/ETY [10] tarjosivat puitteet ilmanlaatua koskevien tietojen laajalle vaihdolle kansallisissa seurantaverkoissa. Euroopan ympäristökeskuksen ja ympäristöä koskevan Euroopan tieto- ja seurantaverkoston EIONETin perustamisen jälkeen vuonna 1990 ilmanlaatua käsittelevästä eurooppalaisesta teemakeskuksesta (European Topic Centre on Air Quality, nykyisen ilmanlaatua ja ilmastonmuutosta käsittelevän eurooppalaisen teemakeskuksen ETC/ACC:n edeltäjästä) tuli vähitellen EU:n pääasiallinen elin jäsenvaltioiden ilmanlaatua koskevien tietojen keräämiseen, käsittelyyn ja raportointiin. EIONETissä tehtävän yhteistyön sekä tiedonvaihtoa koskevan päätöksen 97/101/EY tarjoaman sääntelyn pohjalta on kehittynyt järjestelmällinen tiedonvaihto, jonka tuloksena on voitu laatia yksityiskohtaisia ilmanlaatua koskevia vuosikertomuksia [11]. Ne käsittävät mm. kehityssuuntauksien analyyseja ja yleiskatsauksia seurantaverkkoihin. Näiden raporttien lisäksi ETC/ACC:lla on nyt erityinen AirBase-tietojärjestelmä, jota voi käyttää julkisesti Internetissä sivuston AirView-toiminteen avulla (http://etc-acc.eionet.eu.int/databases). Käyttäjä voi määritellä, millaisen katsauksen hän haluaa Euroopan ilmanlaatuun, ja valita useiden eri esitystapojen välillä. Lisäksi järjestelmä tarjoaa käyttäjälle yksityiskohtaista tietoa seuranta-asemista.

[8] Neuvoston päätös 97/101/EY, tehty 27 päivänä tammikuuta 1997, ilman epäpuhtauksia mittaavien jäsenvaltioiden mittausasemaverkostojen ja yksittäisten mittausasemien tietojenvaihtojärjestelmän käyttöönottamisesta. EYVL L 35, 5.2.1997, s. 14-22.

[9] Neuvoston päätös 75/441/ETY, tehty 24 päivänä syyskuuta 1975, yhteisen tietojenvaihtomenettelyn valvonta- ja tarkkailuverkostojen välillä rikkiyhdisteiden ja leijuman aiheuttamaan ilman pilaantumiseen liittyvien tietojen osalta käyttöön ottamisesta. EYVL L 194, 25.7.1975, s. 40-46.

[10] Neuvoston päätös 82/459/ETY, tehty 24 päivänä kesäkuuta 1982, ilman pilaantumista mittaavien verkostojen ja yksittäisten asemien keskinäisen tietojenvaihdon käyttöönottamisesta jäsenvaltioissa. EYVL L 210, 19.7.1982, s. 1-7.

[11] European Air Quality in 1997 and 1998, European Topic Centre on Air Quality.

Tässä kertomuksessa ei haluta toistaa sitä runsasta tietoa, joka on nyt julkisesti saatavilla, minkä vuoksi se on huomattavasti suppeampi kuin edellinen kertomus direktiivien täytäntöönpanosta (KOM(95) 372) [12]. Tässä kertomuksessa raportoidaan vain kynnysarvojen ylitykset jäsenvaltioissa. Ilman epäpuhtauksien tasojen ja kehityssuuntauksien analyyseja sisältyy Euroopan ympäristökeskuksen katsauksiin, mm. vuosikertomuksiin neuvoston päätöksen 97/101/EY mukaisen tiedonvaihdon tuloksista11. Nämä vuosikertomukset perustuvat paljon laajempaan ja kattavampaan tietoon kuin kertomukset, joita jäsenvaltiot toimittavat komissiolle vanhojen ilmanlaatudirektiivien nojalla.

[12] Report from the Commission on the state of implementation of ambient air quality directives, COM(95) 372 final.

2. Direktiivien vaatimukset

Direktiiveissä asetetaan raja-arvot, joita ei saa ylittää ja joiden tarkoituksena on ensisijaisesti suojella ihmisten terveyttä ja edistää ympäristönsuojelua. Lisäksi direktiiveissä 80/779/ETY ja 85/203/ETY asetetaan ohjeellisia arvoja, jotka auttavat jäsenvaltioita poliittisessa päätöksenteossa. Näiden tavoitteena on parantaa ihmisten terveyden suojelua ja pitkällä aikavälillä ympäristön suojelua sekä toimia vertailukohtina jäsenvaltioiden määrittämien alueiden erityisohjelmien laatimiselle. Direktiivien yhteisenä piirteenä on vertailumittausmenetelmien määrittäminen epäpuhtauksille sekä suuntaviivojen määrittäminen seurannalle.

Direktiiveissä jäsenvaltioita vaadittiin määrittämään alueet, joilla ne katsovat epäpuhtaustasojen olevat niin korkeita, että raja-arvot ylittyvät säännöllisesti. Direktiiveissä ei määritelty näiden alueiden maantieteellistä laajuutta eikä väestömäärää, vaan jäsenvaltiot saivat päättää näistä itse. Alueet voitiin määrittää kunkin direktiivin 3 artiklan nojalla, ja niitä kutsutaan "3 artiklan alueiksi". Alueita määrittäessään jäsenvaltioiden oli kehitettävä ja toteutettava parantamissuunnitelmia saattaakseen pitoisuudet raja-arvon alle tai tasolle mahdollisimman pian ja viimeistään seuraaviin määräpäiviin mennessä:

80/779/ETY: 1. huhtikuuta 1993

82/884/ETY: 9. joulukuuta 1989

85/203/ETY: 1. tammikuuta 1994.

Näin ollen direktiivin säännöksiä on rikottu, jos 3 artiklan mukaisesti määritetyillä alueilla on todettu raja-arvot ylittäviä pitoisuuksia tämän kertomuksen kattaman ajanjakson aikana. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle raja-arvot ylittävistä arvoista riippumatta siitä, todetaanko ne 3 artiklan mukaisesti määritellyillä alueilla vai niiden ulkopuolella. Direktiiveissä (80/779/ETY 7 artikla, 82/884/ETY 5 artikla ja 85/203/ETY 7 artikla) määritellään vakiomenettelyt näiden tietojen ilmoittami seksi komissiolle. Jäsenvaltioille jätetään tietty aika validoida ja arvioida kerätyt tiedot ennen niiden virallista toimittamista komissiolle. Jäsenvaltioiden on myös ilmoitettava syyt niille arvoille, jotka ylittävät raja-arvot kunkin direktiivin 3 artiklan mukaisesti määritellyillä alueilla (tämä vaatimus ei sisälly direktiiviin 82/884/ETY), sekä toimenpiteet, joihin on ryhdytty tällaisten arvojen välttämiseksi vastedes.

Huomattakoon, että yhdessäkään näistä direktiiveistä jäsenvaltioita ei vaadita toimittamaan tietoja, jos raja-arvot eivät ylity. Jos komissio ei saa tietoja, se olettaa raja-arvoja noudatetun, vaikka näin ei välttämättä ole. Näiden tietojen puuttuminen vaikeuttaa epäpuhtaustasoissa tapahtuneiden muutosten arviointia alueilla, joilla raja-arvojen ylityksiä on todettu, ja lisäksi myös suhteessa niihin toimiin, joilla epäpuhtaustasoja pyritään madaltamaan kohti ohjearvoja (silloin kun ohjearvot ovat olemassa).

3. Direktiivien täytäntöönpano

Direktiiveihin luotiin yleiskatsaus edellisen kertomuksen (KOM(95) 372 lopullinen) osassa 1.1 ja luvussa 2. Lisäksi kertomuksessa tarkasteltiin, miten direktiivit on pantu täytäntöön. Tuohon mennessä kaikki jäsenvaltiot olivat saattaneet direktiivit osaksi kansallista lainsäädäntöä, mutta tuolloin piti vielä tarkastella "3 artiklan alueita". Nämä olivat erikseen määriteltyjä alueita, joilla pitoisuuksia ei vielä ollut voitu saattaa raja-arvojen alle. Vuoteen 1997 mennessä määräajat, joihin asti nämä alueet olivat sallittuja, olivat jo umpeutuneet kaikkien kolmen direktiivin osalta.

Mainitussa edellisessä kertomuksessa (luvussa 3) pantiin merkille vanhojen direktiivien täytäntöönpanoon liittyvät monet ongelmat, jotka olivat olennaisilta osin edelleen olemassa ajanjaksona, jota tämä käsillä oleva kertomus koskee. Jäsenvaltiot mittasivat ilmanlaatuaan ja ilmoittivat tulokset komissiolle hyvin eri tavoin. Tämä vaikeutti tilanteen vertailua eri jäsenvaltioissa ja sen seuraamista, millaista edistystä ilmanlaadun parantamiseen tähtäävillä toimenpiteillä ja menettelyillä on saavutettu. Tilanteen odotetaan kohenevat huomattavasti uusien direktiivien myötä. Tähän ovat syynä uusien direktiivien yksityiskohtaisempien säännösten lisäksi myös tiiviimpi tiedonvaihto jäsenvaltioiden välillä sekä kansainvälisten työryhmien ja ETC/ACC:n antamat suuntaviivat.

4. Jäsenvaltioiden ilmoittamat raja-arvojen ylitykset

Taulukossa 1 on yhteenveto kaikissa EU:n jäsenvaltioissa raportoiduista tapauksista, joissa raja-arvot on ylitetty. Tiedot ilmaistaan niiden seuranta-asemien määränä, joissa ylityksiä todettiin. Taulukossa 2 täsmennetään direktiivissä 80/779/ETY asetettujen raja-arvojen ylitysten osalta, mistä raja-arvosta oli kyse. Lisäksi taulukossa 2 on yhteenveto lisätiedoista, jotka jäsenvaltioiden oli annettava ylityksistä: epäpuhtauksia pääasiallinen lähdeluokka sekä suunnitellut tai toteutetut toimenpiteet. Useat jäsenvaltiot ovat toimittaneet vaadittujen tietojen ohella lisätietoja, esim. kansallisen ilmanlaaturaportin.

Kahdeksan jäsenvaltiota ilmoitti, että mikään raja-arvo ei ylittynyt.

Kunakin kolmena tarkasteltavana vuotena neljä jäsenvaltiota ilmoitti yhden tai useamman direktiivissä 80/779/ETY asetetun raja-arvon ylittyneen. Ylityksiä todettiin yhteensä 14 seuranta-asemalla vuosina 1997 ja 1998 ja 13 seuranta-asemalla vuonna 1999. Useimmat direktiivissä 80/779/ETY asetettujen raja-arvojen ylitykset koskivat leijumaa laskettuna joko leijumana [13] tai nokena. Muutama harva tapaus liittyy rikkidioksidiin (SO2) (ja vain Espanjassa).

[13] Leijuman mittaus perustuu direktiivin 80/779/ETY liitteessä IV kuvattuun gravimetriseen menetelmään.

Typpidioksidin (NO2) raja-arvo ylittyi viidessä jäsenvaltiossa vuonna 1997, kolmessa vuonna 1998 ja neljässä vuonna 1999. Niiden seuranta-asemien määrä, joissa raja-arvon todettiin ylittyneen, oli 13 vuonna 1997, 9 vuonna 1998 ja 10 vuonna 1999.

Yksikään jäsenvaltio ei ilmoittanut lyijyn (Pb) raja-arvon ylityksistä.

Taulukko 1 - Niiden seuranta-asemien määrä, joissa raja-arvojen ylityksiä todettiin [*]

>TAULUKON PAIKKA>

[*] SO2:n, noen ja leijuman osalta vuodella tarkoitetaan vuosittaista vertailukautta (1. huhtikuuta - seuraavan vuoden 31. maaliskuuta). Taulukko sisältää kuitenkin myös niiden jäsenvaltioiden tiedot, jotka toimittavat tiedot kultakin kalenterivuodelta.

>TAULUKON PAIKKA>

5. Päätelmät

Kaikki 15 jäsenvaltiota olivat huhtikuuhun 2002 mennessä toimittaneet komissiolle kertomuksen "vanhojen" direktiivien mukaisten raja-arvojen ylityksistä vuosina 1997-1999. Kaikki kertomukset eivät olleet täysin direktiivien muodollisten vaatimusten mukaisia.

Neljä jäsenvaltiota ilmoitti direktiivin 80/779/ETY mukaisten raja-arvojen ylityksistä, joista useimmat koskivat leijumaa. Vuonna 1997 viisi jäsenvaltiota ilmoitti NO2:n raja-arvon ylityksistä, vuonna 1998 kolme ja vuonna 1999 neljä. Yksikään jäsenvaltio ei ilmoittanut lyijyn raja-arvon ylityksistä.

Vanhojen ilmanlaatudirektiivien mukaisen raportoinnin merkitys on huomattavasti vähentynyt viime vuosina. Tämä on seurausta ilmanlaatua koskevaan EU-lainsäädäntöön tehdyistä merkittävistä parannuksista ja uudistetusta raportointi järjestelmästä, joka korvaa vanhoissa direktiiveissä määritellyn järjestelmän. Täytäntöönpanon ongelmiin, joita on jo kuvattu aiemmassa kertomuksessa, voidaan puuttua tehokkaammin uusien ilmanlaatudirektiivien avulla. Kuitenkin siihen asti, kun ihmisten terveyden suojeluun tähtäävät uudet ilmanlaadun kynnysarvot tulevat pakollisiksi (vuosina 2005 ja 2010), vanhoissa direktiiveissä asetetut arvot pysyvät EU:n tasolla oikeudellisesti sitovina raja-arvoina ilmassa esiintyville pitoisuuksille. SO2:n vuosittaiset raja-arvot ekosysteemien suojelemiseksi ja NOx:n vuosittaiset raja-arvot kasvillisuuden suojelemiseksi tulivat voimaan jo vuonna 2001.