Komission Kertomus Neuvostolle Uusi Euro-Välimeri-pankki

yhteenveto

Laekenissa 14. ja 15. joulukuuta 2001 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti komissiota tarkastelemaan uuden Euro-Välimeri-kehityspankin perustamista. Komissio on tässä vaiheessa tehnyt seuraavat päätelmät:

(1) Välimeren kumppanuusmaiden viime vuosikymmenen heikko talouskehitys ja tilanteen heikentyminen syyskuun 2001 jälkeen ovat haaste kumppanuusmaille ja EU:lle ja ne edellyttävät kiireellisiä vastatoimia Välimeren alueen jatkuvan väestönkasvun ja huomattavien kehitystarpeiden valossa.

(2) Alueen kehityksen uudelleenkäynnistämisen kannalta kiireellisin tarve on siirtyminen vahvaan talouteen, jonka veturina toimii yksityinen sektori. Välimeren alue tarvitsee kehitysrahoitusta lähinnä jatkuvien ulkomaisten sijoitusten muodossa, minkä lisäksi on kannustettava rahoituksen lisäämistä yksityisen sektorin kehittämiseksi, erityisesti pk-yrityksille. Tämä voi onnistua vain, jos on olemassa asianmukaiset oikeudelliset ja institutionaaliset puitteet ja jos yksityisen sektorin kulttuuri leviää kumppanuusmaissa.

(3) Kohdemaan osallistuminen on kokonaisvaltaisen kehityspolitiikan kulmakiviä ja kumppanuus Barcelonan prosessin keskeinen piirre; Välimeren kumppanuusmaista pitäisikin sen vuoksi tulla mahdollisen uuden, alueen kehitystä edistävän instituution täysivaltaisia kumppaneita ja jäseniä.

(4) Koska Välimeren kumppanuusmaat ovat poliittisesti ja taloudellisesti tärkeitä Euroopan unionille ja koska EU myöntää ylivertaisen osan alueen saamasta virallisesta kehitysavusta, on olennaisen tärkeää, että mahdolliset parannetut tai uudet kehitysrahoituksen institutionaaliset puitteet ovat luonteeltaan eurooppalaiset. Euroopan yhteisön, jäsenvaltioiden ja EIP:n tulee yhdessä säilyttää määräysvalta tällaisessa instituutiossa.

(5) Yksityisen sektorin ja kotimaisen rahoitussektorin kehittämiseen suunnattuja rahoitusvälineitä voi rahoittaa joko rahasto tai pankki. Rahaston toiminta perustuisi yksinomaan tuenantajien talousarviosta myöntämiin avustuksiin eikä se voisi kasvattaa hankittua pääomaa vipuvaikutuksella. Rahastovaihtoehdossa olisi lisäksi vaikea varmistaa kumppanuusmaiden osallistuminen. Pankkivaihtoehdossa hankittua pääomaa voidaan kasvattaa vipuvaikutuksella, huolehtia kumppanuusmaiden osallistumisesta ja pankki voisi tarjota laajan ja joustavan välinevalikoiman, johon kuuluisi sekä lainoja että pääomasijoituksia.

(6) Tässä raportissa ehdotetaan pankin perustamista. Se olisi Euroopan investointipankin (EIP) tytärpankki, jonka toiminta perustuisi EIP:n nykyiseen toimintaan Välimeren alueella, käsittäisi sen ja parantaisi sitä. Pankin tärkeimpänä tehtävänä olisi vaalia yksityisen sektorin kehitystä ja auttaa infrastruktuurien rahoittamisessa erityisesti sellaisilla sektoreilla, joita ollaan vapauttamassa. Pankin toiminta perustuisi yhteisön olemassa oleviin luottovälineisiin, koska se ryhtyisi hoitamaan EIP:n luottoja Välimeren kumppanuusmaissa.

(7) Pankin perustajien odotetaan olevan pääasiassa EU-tahoja: jäsenvaltiot, Euroopan yhteisö ja EIP. Lopullinen valinta tehdään kumppanuusmaiden kanssa käydyn vuoropuhelun jälkeen. Tässä vaiheessa ja kun otetaan huomioon eri vaihtoehtojen edut, EIP:n tytärpankki olisi kuitenkin yksinkertaisin ja nopein tapa tehostaa EU:n rahoitustukea todetuille rahoitustarpeille.

(8) Vaikka tässä raportissa on esitetty joitakin suuntaa-antavia ratkaisuja, useat uuteen suunnitteilla olevaan pankkiin liittyvät näkökohdat on jätetty avoimiksi jatkotarkastelua varten. Näitä ovat pankin pääoman tarkka määrä, kunkin perustajajäsenen osuus pääomasta, mahdollinen toiminnan maantieteellinen kattavuus, Välimeren alueelle myönnettyjen lainojen yhteisön talousarviotakuun tulevaisuus, menettelyt, joilla varmistetaan kumppanuusmaiden sitoutuminen niin pankin perustamiseen kuin sen hoitamiseen, ja koordinaatiomekanismit, joilla varmistetaan sen täysi integroituminen Barcelonan prosessiin.

(8)

1. Yhteenveto

2. Euro-Välimeri-alueen taloudellisten suhteiden nykyiset puitteet

2.1. Taustaa

2.2. Taloudellinen ja rahoituksellinen kumppanuus: arvio ja näkymät .

3. EU:n rahoitustuki alueelle

3.1 MEDA apu

3.2. EIB:n rahoitus

3.3. Rahoitusten kokonaismäärä

4. Välimeren kumppanuusmaiden talouskehityksen parantamisen puitteet

5. EU: alueelle myöntämän tuen parantaminen

5.1. Pääpiirteet

5.2. Vaihtoehdot

5.3 EIP:n tytäryhtiöön liittyviä näkökohtia

1. Johdanto

Euro-Välimeri-kumppanuus käynnistettiin vuonna 1995 EU:n ja sen 12:n Välimeren kumppanuusmaan välillä ilmentämään Etelä- ja Itä-Välimeren keskeistä strategista merkitystä. Barcelonan prosessin avulla pyritään luomaan rauhaan ja vakauteen perustuva Euro-Välimeri-alue, jolle on tyypillistä hyvinvoinnin jakaminen ja yhteiskunnallinen, kulttuurinen ja inhimillinen kumppanuus.

Prosessin käynnistämisen jälkeen rauhan, vakauden ja hyvinvoinnin jakamisen tavoittelusta on tullut entistä tärkeämpi. Vuoden 2001 syyskuun 11. päivän tapahtumat ovat paljastaneet Välimeren kumppanuusmaiden talouksien haavoittuvuuden. EU:n laajentumisprosessi on samaan aikaan edennyt nopeasti, ja senkin vuoksi on tarpeellista säilyttää EU:n ulkosuhteet hyvässä tasapainossa.

Onkin aika pohtia, kuinka jatkaa aikaisempia menestyksekkäitä hankkeita ja kehittää kumppanuutta eteenpäin kuten komission tiedonannossa Valenciassa pidettävän Euro-Välimeri-alueen ulkoasiainministereiden kokouksen (22.-23. huhtikuuta) [1] valmistelemiseksi esitetään. Vastauksena Laekenissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston komissiolle ja neuvostolle esittämään kehotukseen tarkastella Euro-Välimeri-kehityspankin perustamista, tässä raportissa tarkastellaan Euro-Välimeri-pankin (Euro-Mediterranean Bank) perustamista ja sen käytännön vaikutuksia. Pankki hoitaisi ja kehittäisi alueella samoja tehtäviä kuin EIP ja sen päätehtävänä olisi edistää yksityiseen sektoriin perustuvia markkinatalouksia ja auttaa kilpailulle vapautettavien sektoreiden infrastruktuurien rahoittamisessa. Euro-Välimeri-pankki kehittäisi yhteisön olemassa olevia välineitä, sillä se ottaisi hoitaakseen Euroopan investointipankin Välimeren kumppanuusmaiden lainasalkun. Pankki myöntäisi lainoja ja pääomarahoitusta ja auttaisi edistämään yksityisen sektorin kehittämistä kumppanuusmaissa.

[1] SEC(2002)159 lopullinen, 13.2.2002.

Barcelonan prosessin hengen mukaisesti tämä uusi rahoituslaitos olisi luonteeltaan sekä eurooppalainen että välimerellinen: sen jäsenet ja omistajat koostuisivat Välimeren kumppanuusmaista yhdessä Euroopan unionin (jäsenvaltiot, Euroopan yhteisö ja EIP) kanssa. Sen rakenne olisi kuitenkin avoin niin että jäsenyyttä voitaisiin tarvittaessa laajentaa.

2. Euro-Välimeri-alueen taloudellisten suhteiden nykyiset puitteet

2.1 Taustaa

Taloudellinen ja rahoituksellinen kumppanuus on yksi Barcelonan prosessin kolmesta pilarista. Sen tärkeimpänä tavoitteena on luoda yhteisen hyvinvoinnin alue. Hyväksyessään Barcelonan julistuksen kumppanit asettivat itselleen seuraavat taloudellisen ja rahoituksellisen kumppanuuden pitkän aikavälin tavoitteet:

- kestävän sosioekonomisen kehityksen vauhdin nopeuttaminen

- väestön elinolosuhteiden parantaminen, työllisyyden lisääminen ja Euro-Välimeri-alueen kehityskuilun kaventaminen

- alueellisen yhteistyön ja integraation lisääminen.

Tavoitteiden saavuttamiseksi kumppanuusmaat sopivat kumppanuuden perustuvan

- vapaakauppa-alueen asteittaiseen perustamiseen

- sopivan taloudellisen yhteistyön toteuttamiseen ja yhteistoimintaan kyseisillä aloilla

- Euroopan unionin kumppanuusmaille myöntämän rahoitusavun huomattavaan lisäämiseen.

2.2 Taloudellinen ja rahoituksellinen kumppanuus: arvio ja näkymät

Nyt kun Barcelonan prosessin käynnistämisestä on kulunut yli kuusi vuotta voidaan todeta, että keskeisillä aloilla on saavutettu merkittävää edistystä, mutta joillakin aloilla odotukset eivät ole täyttyneet. EU:n ja Välimeren kumppanuusmaiden välinen kehitysero ei ole kaventunut. Assosiaatiosopimusten tekemisessä on edistytty hyvin, mutta niiden ratifikaatio on edennyt liian hitaasti. Euro-Välimeri-alueen vapaakauppa-alueen luomisesta on kuitenkin tullut peruuttamaton prosessi. Lisäksi Agadirin aloitteella (eli vapaakaupan perustaminen Marokon, Tunisian, Egyptin ja Jordanian välille; aloitteeseen saattaa liittyä uusia maita myöhemmin) on varmistettu, että vapaakauppa Välimeren kumppanuusmaiden välillä toteutuu. Tämä on tarpeellinen täydennys EU:n ja Välimeren kumppanuusmaiden välisen kaupan vapauttamiselle.

Barcelonan kumppanuusmaiden kannalta on olennaisen tärkeää, kuinka saavuttaa nopea talouskasvu, joka ei vaaranna sisäistä ja ulkoista tasapainoa ja jonka avulla luodaan samalla riittävästi työpaikkoja ja huolehditaan ympäristöstä. Työpaikkojen luomisen on oltava tärkein tavoite, ei ainoastaan nykyisen suuren työttömyyden vähentämiseksi vaan sen vuoksi, että työmarkkinoille tulee arviolta 45 miljoonaa uutta työntekijää seuraavan vuosikymmenen aikana. Tähän valtaisaan haasteeseen vastaaminen edellyttää erityisesti ulkomaankaupan ja pääomaliikkeiden vapauttamista ja ulkomaisten suorien sijoitusten lisäystä, rahoitussektorin uudistamista, vero- ja budjettiuudistuksia, työmarkkinauudistuksia, sosiaalisen turvaverkon nykyaikaistamista, byrokratian vähentämistä, institutionaalisia uudistuksia ja lainsäädännöllisiä ja sääntelyuudistuksia. Se edellyttää myös, että pyritään asianmukaisella tavalla tasapainottamaan ulkomaankaupan vapauttamisesta seuraava lisääntyvä talouden talouden toimeliaisuus ja ympäristönsuojelu alueella, jonka ympäristö on tunnetusti hyvin haavoittuvainen. Juuri näillä aloilla komissio kehittää yhdessä kumppanuusmaiden kanssa merkittäviä aloitteita MEDA II-ohjelman puitteissa auttaakseen näitä maita valmistautumaan assosiaatiosopimusten täytäntöönpanoon.

Barcelonan prosessiin on muodostunut vakiintuneeksi käytännöksi säännölliset kokoukset ministereiden, virkamiesten ja asiantuntijoiden tasolla. Nämä kokoukset tarjoavat tilaisuuden antaa suosituksia ja vaihtaa tietoja ja parhaita käytänteitä. Talous- ja rahoituskumppanuuden osalta on luotu säännöllinen taloudellinen vuoropuhelu sekä alueellisella että kahdenvälisellä tasolla. Ensimmäinen vahvistetun alueellisen taloudellisen vuoropuhelun kokous korkeiden virkamiesten tasolla järjestettiin marraskuussa viime vuonna.

Maailmanpankki ja Kansainvälinen valuuttarahasto ovat olleet mukana näissä kokouksissa, erityisesti alueellisella tasolla käytävän vuoropuhelun osalta. Kansainväliset rahoituslaitokset tukevat voimakkaasti assosiaatiosopimuksia. Ne tunnustavat sopimusten käynnistävän roolin uudistusten tukijana. Toimintaa koordinoidaan säännöllisesti kansainvälisten rahoituslaitosten kanssa niin ylempien virkamiesten kuin tehtävien vastuuhenkilöidenkin välillä. Sen ansiosta komissio on voinut varmistaa, että työ on pitkälle koordinoitua muiden keskeisten osapuolten kanssa. Myös Euroopan investointipankki on mukana tässä prosessissa.

FEMISE-verkosto on myös keskeinen talous- ja rahoituskumppanuuden foorumi. Verkostossa on yli 95 jäsentä, joista suurin osa on Barcelonan prosessin 27 kumppanuusmaassa sijaitsevia taloustutkimuslaitoksia. FEMISE-verkoston tärkein tavoite on edistää Euro-Välimeri- kumppanuuden kannalta ensisijaisen tärkeiden aiheiden taloustutkimusta. FEMISE on osoittautunut ainutlaatuiseksi ja arvokkaaksi verkostoksi, joka täydentää ministeri- ja virkamiestason työtä. Se vahvistaa osaltaan myös merkittävästi taloustutkimuksen kapasiteettia Välimeren kumppanuusmaissa.

Koska useampia assosiaatiosopimuksia on tulossa voimaan, useimmilla kumppanuusmailla on kaksinkertainen haaste: vapauttaa ulkomaankauppa Euroopan kanssa kuten assosiaatiosopimuksissa on sovittu, ja valmistaa taloutensa kohtaamaan tämä haaste. Barcelonan talous- ja rahoituskumppanuus liittyy tähän prosessiin. Se tarjoaa maille tarpeellisen asiantuntemuksen, resurssit ja keskustelufoorumin ja siten täydentää niiden omia ponnisteluja.

Vaikka MEDA-väline voidaan valjastaa avuksi monenlaisissa tehtävissä, se on edelleenkin pääasiassa yhteisön ja hallitusten välinen väline, joka kohdistuu ainoastaan välillisesti yksityisen sektorin kehittämiseen. EIP on auttanut Välimeren maita pääasiassa tukemalla kovasti tarpeellisen infrastruktuurin kehittämistä. Tällä perusteella näyttää siltä, että tätä olisi täydennettävä aktiivisemmalla lähestymistavalla, jolla tuetaan yksityisen sektorin kehittämistä erityisesti, kun yhä useammat sektorit joutuvat alttiiksi suoralle kilpailulle Euroopasta. Sen vuoksi komissio on ehdottanut Euro-Välimeri-alueen ulkoasiainministerikokouksen (22.-23. huhtikuuta Valenciassa) valmistelujen yhteydessä, että Euro-Välimeri-pankkia koskeva päätös otettaisiin Valencian toimintasuunnitelmaan [2].

[2] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Valenciassa 22.-23. huhtikuuta 2002 pidettävän Euro-Välimeri-alueen ulkoasiainministerien kokouksen valmistelemiseksi; SEC(2002) 159 lopullinen.

3. EU:n rahoitustuki alueelle

3.1. MEDA-apu

MEDA-ohjelmalla [3] täydennetään Euro-Välimeri-kumppanuuden kahdenvälisiä ja alueellisia suhteita seuraavasti:

[3] Neuvoston asetus (EY) N:o 1488/96, 23.7.1996, EYVL L 189, 30.7.1996, s. 7, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 2698/2000, 27.11.2000, EYVL L 311, 12.12.2000, s. 1.

- Kahdenvälisellä tasolla annetaan etusija hankkeille, jotka on yksilöity kansallisissa tavoiteohjelmissa. Ne koskevat 8 maata: Algeria, Egypti, Jordania, Libanon, Marokko, Syyria, Tunisia ja Turkki.

- Alueellisella tasolla tavoitteena on tukea useiden Välimeren kumppanuusmaiden suorittamia hankkeita ja alueellisia toimia. Kaikki 12 Välimeren alueen kumppanuusmaata voivat hakea MEDAn alueellisen tavoiteohjelman varoja.

MEDA-ohjelmassa keskitytään auttamaan kumppanuusmaita valmistautumaan Euro-Välimeri-alueen assosiaatiosopimusten täytäntöönpanoon. MEDA-ohjelma on tärkein rahoitusväline, jolla tuetaan tuensaajamaiden taloudellisia ja rakenteellisia uudistuksia. Vuosina 1995-1999 tehtiin yli 4,4 miljardin euron arvoiset avustussitoumukset. MEDA II -ohjelmalle (2000-2006) on myönnetty 5,35 miljardia euroa. Ensimmäisessä liitetaulukossa (Liite 1) on yhteenveto vuosien 1995-2001 maksusitoumuksista. MEDA-ohjelman puitteissa tehdyt sitoumukset yksityisen sektorin kehittämiseksi ovat olleet huomattavia. Niiden kokonaismäärä oli 709 miljoonaa euroa eli noin 18 prosenttia kahdenvälisen MEDA-tuen kokonaismäärästä vuosina 1995-2001 (Liite 2). Tähän sisältyy rahoitussektorin kehittämishankkeisiin, pk-yrityksille, yksityistämiseen ja ulkomaankauppaan myönnetty tuki. MEDA-ohjelmalla tehostetaan epäsuorasti myös yksityisen sektorin toimintaa. Sillä tuetaan sekä sääntely- ja lainsäädäntöpuitteiden parantamista kahdenvälisellä tasolla että erilaisia aloitteita alueellisella tasolla. Jälkimmäisistä voidaan mainita esimerkiksi Euro-Välimeri-alueen markkinaohjelma (9,9 miljoonaa euroa) ja Euro-Välimeri-alueen innovaatio, teknologia ja laatuhanke (15 miljoonaa euroa). Näiden ohjelmien tavoitteena on auttaa luomaan suotuisat olosuhteet kumppanuusmaiden talouden toimijoille, jotta ne voivat korjata kaiken hyödyn Euro-Välimeri-alueen vapaakauppa-alueesta [4].

[4] Euro-Välimeri-vapaakauppa-alueen valmistelu: alueellisen teollisuusyhteistyön osatekijät vuosina 2002-2006; SEC (2002) 130 lopullinen.

3.2. Euroopan investointipankin rahoitus

Euroopan investointipankki on viiden viime vuoden aikana myöntänyt vuosittain keskimäärin noin 1 miljardin euron luotot Välimeren alueelle, mikä on tehnyt siitä merkittävän tekijän alueella. Sen Välimeren toimien kokonaissalkku on nyt yhteensä noin 9 miljardia euroa.

Euroopan investointipankki pani täysimääräisesti täytäntöön ensimmäiseen Euro-Välimeri- lainavaltuutuksen, jolla myönnettiin 2,3 miljardin euron lainat vuosina 1997-1999. Uuden Euro-Välimeri-lainavaltuutuksen (II) nojalla EIP, jonka luottojen vakuutena on yhteisön takaus, voi myöntää enintään 6,4 miljardin euron luotot vuosina 2000-2006. Tämän valtuutuksen lisäksi pankki perusti syyskuussa 2001 1 miljardin euron omavastuisen Välimeren alueen kumppanuusjärjestelyn (ilman yhteisön takuuta) suurille, useita alueita käsittäville liikenne-, energia- ja ympäristöhankkeille (järjestely päättyy vuonna 2004).

Vuonna 2001 EIP myönsi Välimeren kumppanuusmaille luottoja 1,5 miljardin euron arvosta, kun se edellisenä vuonna oli myöntänyt luottoja 1,2 miljardin euron arvosta. Vaikka pankki on pyrkinyt kehittämään pitkäaikaista luotonantoaan ja riskipääomatoimia paikallisen pankki- ja rahoitussektorin kanssa, pääosa (70 prosenttia) pankin sitoumuksista kohdistuu edelleen infrastruktuurihankkeisiin.

EIP ja MEDA ovat jo vuorovaikutuksessa useilla alueilla. MEDA-ohjelmalla rahoitetaan luottoja, joiden riskit on jaettu ja jotka on tarkoitettu yksityisen sektorin kehittämiseen; EIP taas hallinnoi niitä. MEDA-ohjelman puitteissa luotiin vuonna 2001 uusi 100 miljoonan euron riskipääomajärjestely, jota EIP ryhtyy hoitamaan. Erityistapauksissa ympäristönsuojeluun liittyvissä asioissa EIP voi myöntää korkotuettuja luottoja MEDA-talousarvioista.

Pankin hankkeiden laatu on olennaisen tärkeää varmistettaessa sen nykyisten luotonantoehtojen kestävyys ja kilpailukyky. Kun toisten toimielinten, kuten Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin ja Maailmanpankin, vakavaraisuussuhteen on oltava 1:1 operaatioiden ja oman pääoman välillä, jotta ne voivat varmistaa rahoitusasemansa ja AAA-luokituksen, EIP:llä taasen on yhteisön talousarviotakuu neuvoston myöntämälle luotonantovaltuutukselle ja se voi sen vuoksi toimia kolmansissa maissa samalla riskikertoimella kuin Euroopan unionissa, eli operaatioiden määrä suhteessa omaan pääomaan on 2,5:1, vaarantamatta rahoitusasemaansa. Tämä on toistaiseksi osaltaan vaikuttanut siihen, että EIP on voinut myöntää edullisempia luottoja kuin muut monenväliset kehityspankit. Kun EIP toimii ilman yhteisön takuuta, sen periaatteena on pyrkiä hankkimaan luotoilleen markkinaehtoinen takuu.

3.3. Rahoitustuen kokonaismäärä

Vuonna 2000 Maailmanpankki myönsi yhteensä 2,5 miljardia euroa Välimeren kumppanuusmaille, josta 1,9 miljardia euroa Turkille. Maghreb- ja Mashreq-maissa Maailmanpankin sitoumukset olivat 605,6 miljoonaa euroa, kun taas EIP:n sitoumukset olivat 638,6 miljoonaa euroa. Afrikan kehityspankin sitoumukset olivat pääasiassa Maghreb-maissa (291,2 miljoonaa euroa), joiden lisäksi sillä on sitoumuksia Egyptin hyväksi 41,6 miljoonaa euroa.

EU:n sitoumusten kokonaismäärä, johon sisältyy kahdenvälinen jäsenvaltioiden myöntämä rahoitustuki, oli 3,3 miljardia euroa. Euroopan unioni on yhteenlaskettuna tärkein rahoitusavun myöntäjä Välimeren kumppanuusmaille (Liite 3).

4. Välimeren kumppanuusmaiden talouskehityksen parantamisen puitteet

Talouskehitys parantunut mutta kasvu on riittämätöntä

Alueen taloudellinen kehitys on viime vuosina ollut vaihtelevaa. Talouden vakautta on onnistuttu huomattavasti parantamaan useissa kumppanuusmaissa. Keskeiset talouden tunnusluvut - inflaatio, julkisyhteisöjen alijäämä ja vaihtotaseen alijäämä - ovat kehittyneet varsin suotuisasti, mutta poikkeuksiakin on. Viime vuosina talouskasvu on kuitenkin tuottanut pettymyksen: se on ollut hidasta, vaikka kansainvälinen kysyntä on voimistunut nopeasti. Kasvu on jäänyt sellaisten maiden kasvua hitaammaksi, joissa on suoritettu rakenteellisia uudistuksia ja jotka ovat integroituneet maailmantalouteen. Taustalla on usein kumppanuusmaiden epäröivä asenne talous- ja sosiaaliuudistuksia kohtaan. Tärkeä syy alueen heikkoon kasvuvauhtiin on hitaasti edennyt avautuminen ulkomaankaupan ja ulkomaisten sijoitusten osalta. On myös viitteitä siitä, että nykyinen maailmantalouden heikentyminen ja syyskuun 11. päivän tapahtumien vaikutus tulevat näkymään keskeisten tunnuslukujen heikentymisenä yhä useammassa maassa.

Kokonaistuotannon keskimääräinen kasvuvauhti oli 2 prosenttia Maghreb-maissa [5] ja 3,6 prosenttia Mashreq-maissa [6] vuosina 1990-2000. Arvioiden mukaan talouskasvun pitäisi kuitenkin olla vähintään 7 prosenttia vuodessa koko Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikan maissa [7], jotta kasvava työvoima voitaisiin työllistää.

[5] Ml. Libya ja Mauritania.

[6] Pl. Israel.

[7] Israel ja Turkki eivät ole mukana arvioissa.

Kaiken kaikkiaan kasvun nykyinen taso on selvästi alle sen tason, jota tarvitaan kestävän kehityksen ja köyhyyden vähentämisen varmistamiseksi, ja on olemassa vaara, että sosioekonominen tasapaino järkkyy. Maghreb-maissa kokonaistuotannon reaalikasvu oli viime vuosikymmenen aikana jopa hieman väestönkasvua hitaampaa, mikä johti henkeä kohti lasketun bruttokansantuotteen hienoiseen alenemiseen. Työttömyys on lisääntynyt viime vuosikymmenen aikana ja on nyt erittäin korkea eli noin 19 prosenttia Maghreb-maissa ja 17 prosenttia Mashreq-maissa. Työvoiman kasvu on tällä hetkellä noin 3 prosenttia vuodessa Maghreb-maissa, ja Egyptissä on työllistettävä yli puoli miljoonaa nuorta vuosittain.

Investointien ja rahoituksen rooli ja investointitarpeet

Investoinneilla voidaan ratkaisevasti auttaa Välimeren maita saavuttamaan kestävän kehityksen edellyttämä kasvutaso. Kotimaisia ja ulkomaisia investointilähteitä on lisättävä, ja ulkoisella virallisella avulla voidaan tukea uudistuspyrkimyksiä, joita tarvitaan rakenneuudistuksen mahdollistamiseksi. Tällaiset uudistukset ja sopeutus ovat ratkaisevia yksityisten investointien houkuttelemiseksi ja yksityisen sektorin kehityksen edistämiseksi.

Teollisuuden tueksi tarvitaan hyvin toimivia infrastruktuuripalveluja. Ne ovat ratkaisevan tärkeitä kotimaisen yksityisen sektorin vetämän nopean kasvun kannalta ja kotimaisen yksityisen sektorin toimijoiden yhdistämiseksi liikekumppaneihin muualla maailmassa. Tehokas rahoituksenvälitys on erittäin tärkeää säästämisasteen kohottamiseksi ja jotta rahoitusjärjestelmät voivat toimia talouskehityksen käynnistäjinä, ml. resurssien kanavoiminen tuottavimpaan käyttöön. Tämä edellyttää vahvaa ja laajaa kotimaista pankki- ja rahoitussektoria.

Useat Välimeren alueen investointitarpeista ovat tyypillisiä matala- ja keskituloisille maille. Useimpien maiden fyysisessä infrastruktuurissa on sekä määrällisiä että laadullisia puutteita kansallisella ja alueellisella tasolla. Itse asiassa useimmat Välimeren alueen maat eivät yllä alemman keskitason tulojen maiden tasolle esimerkiksi tuotetun sähkön määrän, päällystettyjen teiden kilometrimäärän, puhelinlinjojen ja puhtaan veden saatavuuden osalta. Useimpien maiden keskeisillä infrastruktuurisektoreilla on vakavia puutteita, ja olemassa olevat palvelut ylikuormittuvat entistä enemmän nopean väestönkasvun seurauksena ja uusien (erityisesti yksityisten yritysten esittämien) vaatimusten vuoksi.

Myös alueellinen infrastruktuuri on puutteellista. Alueelliset konfliktit, erimielisyydet ja epävarmuus ovat ehkäisseet tehokkaiden alueellisten energia-, liikenne- ja vesihuoltoprojektien toteuttamisen. Nykyisen infrastruktuurin laatu ja kehitys eivät riitä alentamaan transaktiokustannuksia kansainvälisesti kilpailukykyiselle tasolle.

Yksityisestä sektorista on tultava kasvun moottori Välimeren maissa. Yksityisen sektorin kehitystä rajoittaa kotimaisen rahoitussektorin rahoitus- ja investointilähteiden vähäinen määrä. Julkisen sektorin suuri koko niin rahoitussektorilla kuin reaalitaloudessakin on merkittävä syy pankkisektorin alikehittyneisyyteen. Paikalliset pankkisektorit eivät ole tehokkaita eivätkä kilpailtuja. Useissa maissa suuri osa väestöstä ei edes voi käyttää pankkisektorin palveluja.

Jos pääomamarkkinat eivät ole hyvin kehittyneet, ei ole olemassa riittävästi pitkäaikaisen rahoituksen lähteitä yksityisen sektorin kehittämiseksi, ja luotonannossa keskitytään lyhytaikaiseen ja ulkomaankauppaan liittyvään luotonantoon. Vaikka suuryritykset voivat yleensä saada rahoitusta pankista taustansa vuoksi, vaihtoehtoja - esimerkiksi joukkovelkakirjalainoja tai pääomarahoitusta - ei ole tarjolla. Oikeus- ja tuomioistuinjärjestelmien heikkous (ml. vakuusoikeuksien täytäntöönpano) ei kannusta pankkeja myöntämään luottoja pienyrityksille ja asiakkaille, joilla ei ole aikaisempaa luottohistoriaa. Joissakin maissa on otettu käyttöön mikrorahoitusjärjestelmiä, mutta ne eivät riitä vastaamaan mahdolliseen kysyntään.

Ulkomaiset suorat sijoitukset ovat ratkaisu investointien ja kasvun lisäämiseksi, ja yksityistämisellä on keskeinen rooli ulkomaisten suorien sijoitusten houkuttelemiseksi. Maailmanpankin mukaan yksityistämistulot kasvoivat merkittävästi Välimeren alueella 1990-luvun lopulla, mikä johtui huomattavista yksityistämistoimista Marokossa, Egyptissä ja Tunisiassa. Ne johtivat ulkomaisten suorien sijoitusten kasvuun, koska toimissa oli mukana runsaasti ulkomaisia osakkaita. Alueen kokoon nähden yksityistämistulot jäivät kuitenkin vaatimattomiksi, sillä ne olivat keskimäärin alle 4 miljardia euroa vuodessa (noin 1 prosentti suhteessa BKT:hen) Maghreb- ja Mashreq-maissa. Lisäksi muut kuin yksityistämiseen liittyvät ulkomaiset suorat sijoitukset ovat edelleen vähäisiä. Yritystutkimuksissa on tullut ilmi, että heikot instituutiot, erityisesti oikeusjärjestelmä, ja tehoton hallinto heikentävät yksityisten sijoittajien sijoitusintoa.

Koska monien Välimeren alueen maiden julkinen sektori on edelleen suuri, yksityistäminen säilyy merkittävänä julkisten alijäämien rahoituslähteenä ja keinona saada maahan vahvoja valuuttoja. Yksityistämällä mahdollistetaan yksityisen sektorin kehittyminen ja edistetään sitä.

Tarvittavan investointimäärän arvioiminen

Vanhan infrastruktuurin järjestelmien uusimisen kustannuksista samoin kuin muiden lisäinvestointien kustannuksista, joita tarvitaan infrastruktuurin kehittämiseksi kansainvälisen kilpailukyvyn vaatimalle tasolle, on esitetty erilaisia arvioita. Vaikka arviot vaihtelevat mukana olevien maiden, kasvuvauhtien ja tarpeiden mukaan, ne ovat suuruudeltaan samanlaisia eli noin 200-300 miljardia dollaria MENA-alueen [8] maissa seuraavan vuosikymmenen aikana.

[8] MENA-alueeseen kuuluvat Algeria, Bahrain, Djibouti, Egypti, Iran, Irak, Jordania, Kuwait, Libanon, Libya, Malta, Marokko,

Myös sitä investointimäärää, joka tarvitaan alueen kasvun nostamiseksi 7 prosenttiin vuodessa, voidaan arvioida. Tämä kasvuvauhti riittäisi työllistämään työmarkkinoille tulevan uuden työvoiman ja vakauttamaan työttömyyden nykytasolle. Laskelma perustuu ICOR-kertoimeen (Incremental Capital Output Ratio), joka mittaa investointien tehokkuutta vertaamalla investointiastetta kasvuvauhtiin.

Investointitarpeista voidaan laskea arvio käyttämällä Maailmanpankin ICOR-estimaattia näille viidelle maalle (Algeria, Egypti, Jordania, Tunisia ja Marokko) ja estimoimalla vuosien 2000 ja 2001 alle 7 prosentin kasvusta johtuva nimellinen tuotantokuilu. Laskelma viittaa siihen, että näiden maiden vuosittainen investointivaje olisi 40-50 miljardia dollaria viimeaikaisen kasvuvauhdin perusteella. On kuitenkin todettava, että ICOR-kertoimet ovat suhteellisen korkeita Välimeren maissa, mikä viittaa siihen, että investointipäätökset ovat tehottomia, eikä tässä staattisessa analyysissä oteta huomioon tulevaa tehokkuuden paranemista ja tuottavuuden kohoamista. Talouspolitiikan ja investointien - erityisesti julkisten investointien - tehostaminen alentaisi näitä määriä huomattavasti, joten luku viittaa pikemminkin siihen, että nykyjärjestelmä on tehoton kuin tarpeiden todelliseen määrään.

Vaikka suuri osa tarvittavista investoinneista kohdistuu julkiselle sektorille, yhä suuremman osan täytyy tulla sekä ulkomaiselta että kotimaiselta yksityiseltä sektorilta. Välimeren alue ei ole päässyt osalliseksi kansainvälisten yksityisten pääomavirtojen kasvusta viime vuosikymmenen aikana (muut kuin yksityistämiseen käytetyt ulkomaisten suorien sijoitusten virrat ovat suhteellisen pieniä); näistä ulkomaisista suorista sijoituksista täytyy muodostua merkittävä investointirahoituksen lähde tulevaisuudessa.

Tärkeää ei kuitenkaan ole yksinomaan investointien määrä, vaan arvioihin vaikuttavat investointien laatu ja tehokkuus, jotka ovat myös erittäin tärkeitä. Investointien lisäämiseen täytyy liittyä rakenteellisia muutoksia, joilla parannetaan resurssien kohdentumista, absorptiokykyä ja yksityisen sektorin kehitystä.

Kuinka Välimeren alueen rahoitusta ja investointeja voidaan lisätä-

Ulkomaisten suorien sijoitusten kasvun suurimpia esteitä on erittäin epäsuotuisa näkemys maariskeistä. Ne ovat lähinnä poliittisia riskejä ja johtuvat alueelle tyypillisistä avoimista konflikteista, jännitteistä ja sisäisestä levottomuudesta. Poliittisten riskien vuoksi kansainvälisten luottokelpoisuuslaitosten maille myöntämät luokitukset ovat heikkoja tai maat eivät saa luokitusta lainkaan. Tämä taas heikentää maiden mahdollisuuksia saada rahoitusta kansainvälisiltä rahoitusmarkkinoilta ja nostaa rahoituksen hintaa. Sijoituksiin kohdistuvista poliittisista ja turvallisuusriskeistä huolimatta kansainvälinen yhteisö ja tuensaajamaat voivat kuitenkin tehdä paljon sijoitustason kohottamiseksi parantamalla alueen riskiprofiilia ja absorptiokykyä.

Yleisimmällä tasolla sijoitusilmastoa on parannettava, mitä korostettiin vuosien 2002-2006 maakohtaisissa strategia-asiakirjoissa. Maihin on luotava säästämisen ja investoinnit mahdollistava ympäristö, johon kuuluvat terveet makrotalouden puitteet, vahvat ja luotettavat rahoitus-, oikeus- ja hallintoinstituutiot ja julkisten resurssien tehokas hallinta, joiden avulla sekä kotimaiset että ulkomaiset rahoitusresurssit saadaan käyttöön.

Jos hallitukset haluavat parantaa yritysilmastoa, niiden on poistettava esteet tai vähennettävä niitä ja yksinkertaistettava yritystoimintaan liittyviä menettelyjä. Uudistus ei kuitenkaan koske ainoastaan lainsäädäntöä vaan myös hallintoa. Hallitusten ja yksityisen sektorin (sekä kotimaisen että ulkomaisen) ja tuenantajien välinen kohdennettu poliittinen vuoropuhelu voi olla merkittävää.

Hyvä investointi-ilmasto luo yrittäjille ja markkinoille liikkumavaraa, jonka avulla ne voivat kehittää ja hyödyntää uusia kasvu- ja työllistämismahdollisuuksia. On osoitettu, että kilpailu - oli se sitten kotimaista tai ulkomaista (kaupan vapauttamisen avulla) - tarjoaa kannustimia yrityksille parantaa toimintaansa sekä kannustaa investointien lisäämiseen.

Yksityisomistuksessa olevien pankkien kehittäminen on myös tärkeää. Yksityisomistuksessa olevat pankit, jotka tavoittelevat voittoa, saavat todennäköisemmin hyviä asiakkaita ja ne myöntävät lainoja hankkeisiin, joilla on parhaat onnistumisen mahdollisuudet. Lisäksi on tärkeää parantaa pk-yritysten mahdollisuuksia käyttää rahoitus- ja yrityspalveluja (riskipääomarahastoja ja kumppanuuksia ja mikroluottojärjestelyjä). Teknistä tukea tarvitaan myös johtamistaidoissa ja muissa yritystukipalveluissa, mukaan lukien tiedon saanti.

Välimeren alueen maiden talouspolitiikan keskeisenä tavoitteena tulisi olla ulkomaisten suorien sijoitusten vapauttaminen, jolloin maahan voidaan houkutella huomattavia pääomavirtoja. Ulkomaisilla suorilla sijoituksilla voidaan osaltaan rahoittaa pitkän aikavälin kehitystä ja ne ovat erityisen tärkeitä, koska niiden avulla voidaan siirtää tietoa, taitoa ja teknologiaa, luoda työpaikkoja, lisätä kokonaistuottavuutta, parantaa kilpailukykyä ja yrittäjyyttä. Avoin, vakaa ja ennakoitava sijoitusilmasto, jota terve talouspolitiikka ja talouden instituutiot täydentävät, on avainasemassa tässä suhteessa.

Vaikka rauha on olennaisen tärkeä tekijä suurten maariskien vähentämiseksi, myös maiden kotimaista talouspolitiikka on parannettava huomattavasti, jotta sillä on suotuisampi vaikutus luotaessa edellytyksiä yksityisen sektorin vetämälle kasvulle ja investoinneille. Näihin edellytyksiin kuuluu myös kilpailukykyisen paikallisen rahoitussektorin kehittäminen. Koska useimpien alueen maiden rahoitussektorin kilpailukyky on nykyisellään huono ja mailla on huomattavia investointitarpeita, voidaan olettaa, että kilpailukykyisen projektirahoituksen kysyntä ylittää selvästi paikallisen tarjonnan.

5. EU:n alueelle myöntämän tuen parantaminen

5.1. Pääpiirteet

Uuden Euro-Välimeri-rahoituslaitoksen perusteluja ja erilaisia mahdollisia vaihtoehtoja on tarkasteltu edellä olevan alueen kehitystarpeita koskevan analyysin valossa. Voidaan todeta seuraavaa:

- i./ Koska Välimeren kumppanuusmaat ovat poliittisesti ja taloudellisesti tärkeitä Euroopan unionille ja koska EU myöntää ylivertaisen osan alueen saamasta virallisesta kehitysavusta, on olennaisen tärkeää, että mahdolliset parannetut tai uudet kehitysrahoituksen institutionaaliset puitteet ovat luonteeltaan eurooppalaiset.

- ii./ Omistajuus on onnistuneen talouskehityksen kulmakiviä ja kumppanuus Barcelonan prosessin keskeinen piirre; Välimeren kumppanuusmaista pitäisikin sen vuoksi tulla mahdollisen uuden, alueen kehitystä edistävän instituution täysivaltaisia kumppaneita ja jäseniä.

- iii./ Välimeren alueen viime vuosikymmenen heikko talouskehitys muodostaa haasteen EU:lle ja edellyttää kiireellisiä vastatoimia alueen jatkuvan väestönkasvun ja huomattavien kehitystarpeiden valossa.

- iv./ Koska alueella tarvitaan huomattavaa talouskasvua, tärkeimmät kehitysrahoitustarpeet ovat jatkuva ulkomainen pääomavirta alueelle ja lisärahoituksen houkutteleminen yksityisen sektorin kehittämiseksi. Yksityisellä sektorilla tarvitaan rahoitusta varsinkin pk-yrityksille ja infrastruktuurin kehittämiseen, erityisesti vapautettavilla sektoreilla. Tämän onnistuminen edellyttää asianmukaisia oikeudellisia ja institutionaalisia puitteita ja yksityisen sektorin kulttuurin leviämistä kumppanuusmaihin.

- v./ Uusien rakenteiden ja instituutioiden on perustuttava aiempiin ponnisteluihin ja jo saavutettuun huomattavaan edistykseen ja niiden on sen vuoksi oltava nykyisiä rakenteita täydentäviä.

- vi. / Tuleva vapaakauppa-alue edellyttää yksityisen sektorin rakenteen kokonaisuudistusta ja uusia investointeja EU:n normien täyttämiseksi esimerkiksi tuote- ja ympäristöstandardien osalta.

- vii./ Vaihtoehtojen etuja arvioitaessa ei tule rajoittua taloudellisiin kriteereihin vaan myös poliittiset kriteerit on otettava huomioon.

5.2. Vaihtoehdot

Komissio on tarkastellut useita vaihtoehtoja, joista voidaan mainita seuraavat:

i./ Järjestely tai rahasto

A./ EIP:n rahoitusjärjestely

Ensimmäinen vaihtoehto on EIP:n luottojärjestely alueella. EIP:n nykyistä 6,4 miljardin luottokiintiötä vuosiksi 2000-2006 tälle alueelle voitaisiin laajentaa tai se voitaisiin uudistaa odotettua aikaisemmin. Tämä vaihtoehto on helppo toteuttaa ja sen vaikutukset toimintakuluihin ovat vähäiset.

Tämä vaihtoehto vaikuttaa kuitenkin merkittävästi yhteisön talousarvioon, jos oletetaan yhteisön talousarviotakuun säilyvän. Kukin uusi 1 miljardin euron luottoerä edellyttäisi 58,5 miljoonan euron varausta yhteisön takuurahastoon. Yhteisön takuurahastomekanismin nykyisten sääntöjen nojalla liikkumavaraa on tällä hetkellä hyvin niukasti, joten sääntöjä jouduttaisiin tarkistamaan. EIP:n luottojärjestelyllä ei myöskään vaikutettaisi useisiin todettuihin yksityisen sektorin kehittämistarpeisiin eikä erityisesti pääomarahoituksen tarpeeseen. Se vaikeuttaisi toivottua toimien painopisteen siirtämistä entistä enemmän yksityiselle sektorille. Tämä vaihtoehto ei myöskään vastaa todettuun tarpeeseen lisätä Välimeren kumppanuusmaiden osallistumista.

Näiden rajoitusten vuoksi katsotaan, että vaihtoehto ei täysin vastaa todettuja tarpeita eikä sitä tarkastella lähemmin tässä vaiheessa, vaikka se onkin helpoin tapa laajentaa olemassa olevia välineitä.

B./ Rahasto

Talousarviovälineiden radikaali uudelleenkohdentaminen tai muuttaminen erityisesti yksityisen sektorin investoinneille tarkoitetun lainarahaston (revolving fund) luomiseksi. Rahaston etuja on, että

- sen toiminta voitaisiin käynnistää nopeasti

- se voisi sisältää useita rahoitusvaihtoehtoja, kuten pääomarahoitus tai tekninen apu.

Rahastoon liittyy kuitenkin seuraavia haittapuolia:

- Rahasto ei voisi hankkia lisäresursseja rahoitusmarkkinoilta eikä siten voisi kasvattaa vipuvaikutuksella hankkimaansa pääomaa; niinpä tämä vaihtoehto toisi vähemmän varoja Välimeren alueelle.

- Rahasto olisi suhteellisesti vähemmän tehokas ja kalliimpi talousarviovarojen kannalta. Tällaiselle välineelle on olemassa ennakkotapaus AKT-maissa Cotonou-järjestelyn nojalla; kyseessä on lainarahasto, jolle on myönnetty 2,2 miljardia euroa EKR:n talousarviosta. Sen vuoksi huomattavan suuri rahasto Välimeren alueella (vähintään 500 miljoonaa euroa, enintään miljardi euroa) olisi erittäin kallis väline lainanantajien talousarvioiden kannalta, eikä Euroopan yhteisön talousarviossa ole merkittävää liikkumavaraa rahastoa varten nykyisten rahoitusnäkymien puitteissa vuoteen 2006 saakka.

- Rahasto olisi täysin riippuvainen lainanantajien talousarviotuesta. Kumppanuusmaiden ei odotettaisi osallistuvan sen rahoittamiseen. Tämä vaihtoehto ei näin ollen täyttäisi vaatimusta kohdemaiden osallistumisesta.

- Kumppanuusmaiden yksityisen sektorin kehittämistarpeiden rahoittaminen edellyttäisi täydellistä rahoitustuotevalikoimaa, erityisesti lainoja, joita rahasto ei pystyisi tarjoamaan.

Tämä ratkaisu ei myöskään toisi toivottua poliittista näkyvyyttä.

Tässä vaiheessa ei näin ollen ole tarkasteltu tarkemmin rahastovaihtoehtoa, johon liittyisi talousarviovaroja.

ii./ Pankki

Pankki mahdollistaisi laajan jäsenyyden ja kumppanuusmaiden omistuksen, huomattavan vipuvaikutuksen hankitulle pääomalle ja tarjoaisi täydellisen rahoitustuotevalikoiman, jota tarvitaan yksityisen sektorin kehittämiseksi kumppanuusmaissa. Valikoimaan kuuluisivat myös erityisesti konfliktien jälkeisiin tilanteisiin räätälöidyt tuotteet.

Euro-Välimeri-pankin pitäisi keskittyä alueille, jotka ovat toistaiseksi muodostaneet esteitä Välimeren kumppanuusmaiden kehitykselle, ja käyttää välineitä, joita ei vielä ole käytössä tai joita on käytetty hyvin vähän. Pankin päätoimeksiannon pitäisi olla yksityisen sektorin kehittämisen edistäminen, paikallisille pk-yrityksille rahoitusta kanavoivat terveet ja kilpailukykyiset rahoituksen välittäjät ja ulkomaisia sijoittajia kiinnostavat hankkeet. Infrastruktuurihankkeissa pankki tukisi lähinnä aloja, joita ollaan vapauttamassa, ja useampaan alueeseen liittyvää infrastruktuuria.

Euro-Välimeri-pankki myöntäisi luottoja ja pääomarahoitusta, joko suoraan tai mahdollisuuksien mukaan paikallisten ja alueellisten rahoituksen välittäjien kautta. Pankki tukisi siten terveiden ja kilpailukykyisten paikallisten yksityispankkien kehitystä ja täydentäisi kovan valuutan resurssejaan paikallisilla resursseilla. Koska yksityisen sektorin kehittäminen on etusijalla, se edellyttää tältä uudelta tytäryritykseltä vastaavaa yrityskulttuuria. Riskivakuutusvälineen perustamista olisi tarkasteltava täydentävänä piirteenä uusien investointien vipuvaikutuksen parantamiseksi samoin kuin konfliktien jälkeisten välineiden kehittämistä. Pankin investointeja voitaisiin täydentää hankkeisiin liittyvällä teknisen avun lainamahdollisuudella.

Euro-Välimeri-pankin tulisi harjoittaa tervettä pankkitoimintaa. Jotta pankki voisi tarjota pikemmin lisärahoitusta kuin suunnattua rahoitusta, sen korkoja voitaisiin vähitellen mukauttaa täysien pääomakustannusten mukaisiksi, missä otettaisiin huomioon riskierä, joka liittyy kumppanuusmaiden yksityisen sektorin toimien kehittämiseen. Edullisin ehdoin myönnettyä rahoitusta annettaisiin vain valikoiduille alueille, esimerkiksi ympäristöhankkeisiin, joihin myönnetään jo nyt yhteisön talousarvioista korkotuettuja EIP-lainoja, tai täydentämään tarkoin kohdennettujen aloitteiden lainarahoitusta. Tällaisia aloitteita voivat olla tekninen apu tai maksut pk-yritysten rahoituksen kehittämiseksi paikallisen pankkijärjestelmän avulla. Euro-Välimeri-pankin tavoitteena olisi saada toimilleen mahdollisimman suuri vipuvaikutus ja sen vuoksi pankki harjoittaisi aktiivista yhteisrahoituspolitiikkaa.

Alueellisen kehityspankin perustamiselle on kuitenkin olemassa erilaisia vaihtoehtoja. Kullakin vaihtoehdolla on etuja ja haittoja, joita on punnittava tarkkaan.

A./ Täysin uusi alueellinen kehityspankki

Täysin uusi rahoituslaitos on houkutteleva vaihtoehto näkyvyyden ja Välimeren kumppanuusmaiden täysipainoisen osallistumisen kannalta. Se on kuitenkin kallis vaihtoehto, ja pankin perustaminen ja sen toiminnan käynnistäminen saattaisivat kestää jopa kaksi vuotta. Lisäksi olisi varmistettava säännöksillä se, kuinka pankki pohjaisi olemassa oleviin käytäntöihin ja välineisiin. Päällekkäisyyksien mahdollisuus EIP:n nykyisten lainatoimien kanssa Välimerellä olisi merkittävä.

Näiden haittojen vuoksi tätä vaihtoehtoa ei ole käsitelty tarkemmin.

B./ EIP:n tytärpankki

a/ EIP:n enemmistöomistuksessa oleva tytärpankki

Uuden pankin perustaminen EIP-ryhmään on vaihtoehto, johon liittyy huomattavia synergia- ja mittakaavaetuja, jotka vaikuttaisivat uuden toimielimen toimintakustannuksiin. Jos EIP:llä olisi enemmistöosuus pankin pääomasta, se voisi sisällyttää uuden instituution tilinpäätökseensä. Monet johtotehtävät, kuten henkilöstöhallinto, laskenta ja kirjanpito, vastuiden hallinta ja oikeudellinen asiantuntemus voitaisiin suurelta osin hoitaa yhdessä EIP:n tärkeimpien päätehtävien kanssa Euroopan unionissa. Uuden tytärpankin johdossa voitaisiin ainakin alkuvuosina keskittyä toiminnan johtamiseen. Alhaisten toimintakustannusten vuoksi tytäryhtiön luotonantokorot pysyisivät tässä vaihtoehdossa hyvin kilpailukykyisinä.

Pankkivaihtoehtoon liittyy useita etuja, joten tätä vaihtoehtoa ehdotetaan tarkasteltavaksi lähemmin ottaen huomioon ne edut, joita koituu EIP:n jo nyt merkittävästä luotonannosta Välimeren alueelle.

b/ EIP:n vähemmistöomistuksessa oleva tytärpankki

Tytärpankki, jossa EIP on vähemmistöosakkaana, on uuden pankin ja enemmistöomistuksessa olevan tytärpankin välille sijoittuva vaihtoehto. Vähemmistöomistuksessa olevalla tytärpankilla olisi joitakin samoja etuja kuin EIP:n enemmistöomistuksessa olevalla tytäryhtiöllä. EIP:stä voitaisiin saada asiantuntemusta, ja uuden pankin johtotehtävissä voitaisiin jossain määrin hyödyntää EIP:n apua. Pankki olisi kuitenkin löyhemmin yhteydessä EIP-ryhmään kuin enemmistövaihtoehdossa, mikä saattaa myös mahdollistaa suuremman joustavuuden ja uuden toimielimen toimeksiannosta riippuen helpottaisi sen toimeksiantojen hajauttamista.

Enemmistöomistukseen verrattuna tähän vaihtoehtoon liittyy kuitenkin huomattavia eroja. Uusi pankki ei sisältyisi EIP:n konsolidoituun tilinpäätökseen ja se olisi huomattavasti löyhemmin yhteydessä EIP-ryhmään. Pääomavaatimukset voivat olla erilaiset kuin enemmistöomistuksessa olevalla tytäryhtiöllä, varsinkin jos sen operaatioiden ja pääoman välinen vipuvaikutus on asetettava eri tasolle. Pienemmät mittakaavaedut voisivat merkitä suurempia toimintakustannuksia - verrattuna enemmistöomistusvaihtoehtoon - ja vaikuttaa uuden pankin luottokorkoihin, jotka olisi määrättävä korkeammiksi kuin konsolidoidun tytäryhtiön tapauksessa.

5.3 EIP:n tytäryhtiöön liittyviä näkökohtia

Riippumatta siitä, olisiko EIP tytäryhtiön vähemmistö- vai enemmistöomistaja, tytäryhtiövaihtoehdossa kumppanuusmaat voisivat olla tytärpankin täysjäseniä. Tytärpankilla olisi 5.2.ii kohdassa mainittu toimeksianto. EIP:n nykyinen Välimeren alueen luottosalkku, jolla on yhteisön takuu, siirrettäisiin uuteen yritykseen samansuuruisine vastuineen. Näin ollen uusi pankki voisi tulopuolella hyödyntää EIP:n nykyisistä Välimeren alueen lainoista karttuvia nettotuloja, mikä alentaisi käynnistyskuluja verrattuna uuden erillisen toimielimen perustamiskustannuksiin. EIP:n hallinnoimat ja MEDA-ohjelman nojalla rahoitetut muut rahoitusvälineet kuin lainat, kuten pääoma- tai välirahoitusjärjestelmät, voitaisiin myös liittää uuteen toimielimeen. Ottamalla jo käytössä olevat välineet uuden toimielimen hoitoon ei ainoastaan vältettäisi päällekkäisyyksiä vaan se olisi myös tehokas ja nopea tapa perustaa uusi toimielin.

Euro-Välimeri-pankilla olisi riittävä vakavaraisuus sen rahoituksellisen aseman varmistamiseksi ja varainhankintakustannusten minimoimiseksi. Tällä hetkellä alueella suoritettaviin hankkeisiin myönnettävillä EIP:n lainojen yhteismäärällä on 65 prosentin yleistakuu yhteisön talousarviosta. Yhteisön talousarviosta myönnetty takuu jatkuisi nykyisille Välimeren alueen lainoille, mutta talousarviotakuiden tulevaisuutta ja niiden vaikutusta yhteisön talousarvioon ja alueelle myönnettyjen luottojen kokonaistasoon on tutkittava tarkemmin. Euro-Välimeri-pankki toiminnan ja pääoman välinen vipuvaikutus ilmentäisi sen toimintaan liittyviä riskejä. Esimerkiksi ja uusimmat kokemukset - eli Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin perustaminen - huomioon ottaen pankin neljän ensimmäisen vuoden [2003-2006] toiminnan edellyttämä pääoma olisi 7-12 miljardia euroa. Jotta voitaisiin varmistaa rahoituksen suuri vipuvaikutus ja rajoittaa uuden instituution aiheuttamaa talousarviorasitusta, Euro-Välimeri-pankin pääomasta maksettaisiin 20-30 prosenttia (suuntaa-antava taso). Muut varat tulisivat sen varainhankinnasta markkinoilta. Euro-Välimeri-pankin alkupääomaa korotettaisiin vähitellen sen varsinaisten riskien mukaisesti.

Euro-Välimeri-pankin eurooppalaisen luonteen varmistamiseksi odotetaan EU:n osakkeenomistajien eli jäsenvaltioiden, Euroopan yhteisön ja EIP:n merkitsevän enemmistöosuuden sen pääomasta. Jotta voidaan varmistaa Välimeren kumppanuusmaiden täysipainoinen osallistuminen päätöksentekoprosessiin, on olennaisen tärkeää, että maat omistavat huomattavan osan Euro-Välimeri-pankin pääomasta. EU-jäsenet ja Välimeren kumppanuusmaat olisivat alussa osakkeenomistajien ydinryhmä. Jos perustajajäsenet pitäisivät sitä tarpeellisena, Euro-Välimeri-pankki voisi myöhemmin olla avoin myös ulkopuolisille osakkeenomistajille edellyttäen, että niillä on samat Välimeren aluetta koskevat poliittiset tavoitteet kuin EU:lla. Euro-Välimeri-pankilla olisi ministeritason hallintoneuvosto ja johtokunta (ei päätoiminen). Hallintoneuvoston ohjauksella varmistettaisiin, että toiminta olisi johdonmukaista Barcelonan prosessin puitteissa laaditun politiikan kanssa. Henkilöstörakenne vastaisi Euro-Välimeri-pankin jäsenyyden jakaumaa ja auttaisi vaalimaan yhteistä pankki- ja rahoituskulttuuria sekä vahvistamaan omistajuuden tunnetta.

Pankin jäsenjakauma heijastuisi myös mahdollisissa rahoituslähteissä: osakepääoman pitäisi tulla EU:n jäsenvaltioista, Euroopan unionilta ja kumppanuusmaiden talousarvioista. EIP:n osuus rahoitettaisiin sen omista varoista. Jos yhteisön osuudeksi oletetaan alustavasti 5-10 prosenttia Euro-Välimeri-pankin pääomasta, ensimmäisen merkinnän mahdollinen vaikutus yhteisön talousarvioon nykyisten rahoitusnäkymien nojalla olisi arviolta 70-360 miljoonaa euroa (suuntaa-antava taso) [9], jonka rahoitus olisi varmistettava. Uusi pääomamerkintä olisi luultavasti tarpeellinen vuoden 2006 jälkeen seuraavien rahoitusnäkymien nojalla, jotta kasvutarpeet voidaan kattaa ja varmistaa suurempi vipuvaikutus. Perustamiskaudella olisi tilattava joitakin teknisiä tutkimuksia, joiden kustannukset olisivat arviolta 500 000 euroa.

[9] Alhainen skenaario: 7 mrd. euron pääoma x 5 % EY:n osuus x 20 % maksettu pääoma = 70 miljoonaa euroa

6. Loppupäätelmä

1. Lopullinen valinta tehdään kumppanuusmaiden kanssa käytävän vuoropuhelun jälkeen. Tässä vaiheessa ja kun otetaan huomioon eri vaihtoehtojen edut, EIP:n tytärpankki olisi kuitenkin yksinkertaisin ja nopein tapa tehostaa EU:n rahoitustukea todetuille rahoitustarpeille. Euro-Välimeri-pankki ottaisi hoitoonsa EIP:n nykyisen toiminnan alueella, jolloin vältettäisiin EU:n välineiden ja toimielinten väliset päällekkäisyydet. Se mahdollistaisi kumppanuusmaiden täyden omistajuuden. Jos tytärpankki olisi EIP:n enemmistöomistuksessa, tämä mahdollistaisi mahdollisimman alhaiset toimintakustannukset, koska EIP-ryhmän jäsenyydestä koituisi merkittäviä mittakaavaetuja, ja se olisi siksi kustannustehokkain vaihtoehto. Näin ollen katsotaan, että paras vaihtoehto todettujen tarpeiden kannalta on sellaisen Euro-Välimeri-tytärpankin perustaminen, jossa EIP on enemmistöosakkaana.

2. Kun tämän uuden rahoituslaitoksen perusperiaatteista on sovittu, komissio laatii yhteistyössä EIP:n, jäsenvaltioiden ja kumppanuusmaiden kanssa selvityksen sen toteuttamiseksi tarvittavista käytännön toimenpiteistä.

LIITE 1

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE 2

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE 3

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE 4

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE 5

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE 6

>VIITTAUS KAAVIOON>