KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - ENSIMMÄINEN DIREKTIIVIÄ 1999/5/EY KOSKEVA TILANNEKATSAUS (RADIO- JA TELEPÄÄTELAITEDIREKTIIVI)

Tiivistelmä

Tausta

1. Direktiivillä 1999/5/EY (jäljempänä 'radio- ja telepäätelaitedirektiivi') luotiin uudet säännöt radio- ja telepäätelaitteiden sisämarkkinoiden varmistamiseksi. Sillä korvattiin direktiivi 98/13/EY ja yli 1 000 kansallista hyväksymismääräystä.

2. Direktiivin soveltamisalaan kuuluvat useimmat radiotaajuuksia käyttävät laitteet ja kaikki laitteet, jotka on liitetty yleisiin televiestintäverkkoihin (noin 80 miljardin euron markkinat EU:ssa). Soveltamisalaan kuuluvat muun muassa GSM- ja UMTS-puhelimet, matkapuhelinverkoissa käytettävät antennit, tavalliset puhelimet ja datasiirtoon käytettävät modeemit. Direktiivillä yksinkertaistettiin teknisiä vaatimuksia ja helpotettiin valmistajien markkinoille pääsyä siten, että ne voivat nyt itse arvioida tuotteidensa vaatimustenmukaisuuden.

Havainnot

3. Direktiiviä sovelletaan nyttemmin ETA-maissa, useimmissa ehdokasvaltioissa ja Sveitsissä, ja sen yksinkertaistetuista järjestelyistä saadut yleiset kokemukset ovat myönteisiä. Se on osaltaan vaikuttanut radio- ja päätelaitteiden sisämarkkinoihin siten, että markkinoille pääsyn esteet ovat suhteellisen matalia. Radiohäirinnän ei ole havaittu lisääntyneen. Direktiivi ei ole myöskään vaikuttanut televiestintäverkkojen eheyteen. Direktiivin hallinnollisia säännöksiä ei ole kuitenkaan riittävästi noudatettu, mikä herättää kysymyksen näiden säännösten suhteellisuudesta ja siitä, onko niistä tiedotettu riittävästi.

4. Teollisuuden useimmin esille tuomat huolenaiheet ovat seuraavat:

(a) käyttäjätiedot (merkinnät, pakkaustiedot ja ohjeet)

(b) byrokraattisuus ja puuttuva yhdenmukaistaminen, joka on luonteenomaista sellaisten radiolaitteiden ilmoittamiselle, jotka käyttävät yhdenmukaistamattomia radiotaajuuksia

(c) radiorajapintasäännöksiä ei ole julkaistu

(d) yhdenmukaisen radiotaajuuskäytön puuttuminen ja vaikeudet löytää tietoa radiotaajuuskäytöstä.

5. Direktiivillä perustettu pysyvä komitea (TCAM) on päässyt käytännön ratkaisuun perustekstiä koskevien poikkeavien tulkintojen osalta, mutta direktiivissä ei ole säännöksiä, joiden nojalla tulkinnoista tehtäisiin oikeudellisesti sitovia. TCAM-komitea on perustanut hallinnollisen yhteistyön ryhmän (Administrative Co-operation Group, ADCO) hoitamaan tarkkailua ja muita asioita, jotka liittyvät suoraan jäsenvaltioihin. Pääkomitea on enenevässä määrin tutkinut rajapintasääntöjen vastaavuutta, kuten kansallisia määräyksiä, jotka koskevat EU-tason radiotaajuuskäyttöä, ja ongelmia radiotaajuuksien saannissa ja saannin yhdenmukaistamisessa. Nämä kysymykset osoitettiin alunperin CEPT:n sähköisen viestinnän komitealle (Electronic Communications Committee, ECC). Radiotaajuuspäätöksellä luodaan tarkoituksenmukainen kehys radiotaajuuksien jakamisen yhdenmukaistamiselle Euroopan unionissa yhteisön poliittisten vaatimusten täyttämiseksi. Päätöksen ansiosta komissio voi nyt mukauttaa teknisiä täytäntöönpanotoimia vaatimuksiin vastaamiseksi.

6. Radio- ja telepäätelaitedirektiivi annettiin tarkoituksella poistaa tuotteiden yhtenäismarkkinoiden esteitä. Radiolaitteiden markkinoita haittaavat kuitenkin edelleen radiotaajuuksien hajanaisuus ja vaikeudet tarjota uusille laitteille ja palveluille yhdenmukaistettuja taajuuksia. CEPT:n piirissä toimineiden jäsenvaltioiden pyrkimyksistä ja mainittavista poikkeuksista huolimatta, kuten solukkoverkkopalvelujen taajuuskaistat, on osoittautunut hankalaksi todella yhdenmukaistaa Euroopan radiotaajuusspektrin käyttöä ja saattaa riittävää spektriä uusien tekniikan alojen käyttöön kohtuuajassa. Tämä on estänyt EU:n teollisuutta hyödyntämästä varhaista markkinakehitystä ja merkittäviä mittakaavaetuja.

7. Radiotaajuuksien saantioikeutta koskevia sääntöjä ja uusien osuuksien jakoa koskevaa päätöksentekomenettelyä ei ole yhdenmukaistettu EU:ssa, ja päätöksentekomenettelyt ovat ennalta arvaamattomia ja aikaa vieviä. Nämä esteet vaikuttavat etenkin pieniin toimijoihin ja tukahduttavat innovaatiotoiminnan. Komissio on havainnut, että tärkeillä uusilla aloilla EU:n yhdenmukaistetut päätökset ovat jääneet jälkeen muista merkittävistä talouksista. Radiotaajuuspolitiikan yhteydessä komission ja jäsenvaltioiden on keskusteltava siitä, miten radiotaajuuksien hallintaa koskevia päätöksiä voidaan virtaviivaistaa ja nopeuttaa. Tämä pitäisi sisällään mahdollisuudet koekäyttöön EU:ssa radiotaajuuksien yhteensopivuustutkimusten tukemiseksi niiden oltua tähän asti enimmäkseen teoreettisia.

8. Tärkeä osa keskusteluja olisi miettiä olosuhteita, joissa radiotaajuuksien käyttöä olisi säänneltävä nimenomaisilla käyttäjä- ja/tai laitelisensseillä ja spektrin tiukalla segmentoinnilla. Vaihtoehtoisesti yleinen lisenssivapaa spektri (free ways -radiotaajuudet) yhteiskäyttösääntöineen (jotka asetetaan yhdenmukaistetuilla standardeilla), joiden avulla laitteet jakavat spektrin sulassa sovussa, on osoittautunut innovaatiotoiminnan edistäjäksi lyhyen matkan laitteiden alalla. Erillisiä "yksinoikeus"-lisenssejä joustavammat ja tekniikasta vähemmän riippuvat ehdot edistävät myös markkinatoimijoiden innovaatiotoimintaa. Lisäksi uusi tekninen kehitys (kognitiiviset laitteet, ohjelmistoradio (Software Defined Radio) ja ULW (Ultra Wide Band)) mahdollistavat entistä joustavamman sääntelyn ja nojautumisen tekniikkaan, millä varmistetaan tehokas radiotaajuuksien käyttö, johon ei ole tarvetta puuttua. On tärkeää, että EU:lla on yhteinen ja salliva politiikka, joka perustuu selkeisiin sääntöihin ja jonka avulla tekniikkaa voidaan kehittää ja laatia selkeät säännöt (ja yhdenmukaistetut standardit) tuotteiden rakentamiseksi.

9. Eräiden jäsenvaltioiden radiosääntelijät tuovat esille ongelmia, jotka liittyvät säännösten täytäntöönpanoon direktiivin peruskäsitteiden takia sekä ilmoitettujen tarkastuslaitosten aseman täydelliseen hyväksymiseen asianmukaisena yhdenmukaistamiskeinona teknisten ehtojen asettamiseksi käyttölaitteille. Ajoittain esiintyy myös pyrkimystä pitää voimassa erityistekniikan markkinoille pääsyä koskevia päätöksiä kansalliseen radiosääntelyyn kuuluvana etuoikeutena. Tämä on vastoin direktiivin säännöksiä sekä WTO:n ja perustamissopimuksen periaatteita.

10. Euroopan standardointielimet ja etenkin ETSI ovat vastanneet hyvin haasteeseen laatia yhdenmukaistettuja standardeja tämän direktiivin tarkoituksessa. Euroopan unionin virallisessa lehdessä on julkaistu kattava luettelo, johon sisältyy yli 95 prosenttia markkinoilla olevista laitteista, direktiivin toimivuuden tukemiseksi.

11. Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti on tehty komision lisäpäätöksiä, joilla kyseiset laitetyypit velvoitetaan "tukemaan tiettyjä hätäpalveluihin pääsyn takaavia ominaisuuksia". Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan muita säännöksiä ei ole toistaiseksi pantu toimeen. Hätäpalvelut, joita 3 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaiset päätökset koskevat, eivät ehkä ole niitä, joihin direktiivillä alun perin tähdättiin. Ne liittyvät hengenpelastuspalveluihin, kuten lumivyörylähettimet/-vastaanottimet ja tietyt merihädän ilmaisevat radiotoiminnot. Eräissä tapauksissa on rinnakkaisia alakohtaisia määräyksiä, jotka koskevat saman tai samanlaisen laitteiston muita käyttötapoja ja olisi tarkasteltava uudelleen, onko direktiivillä tarpeen säännellä niitä.

12. On otettu käyttöön yksinkertainen laitteiston luokittelujärjestelmä. Laitteet luokitellaan niin, että "luokan 1" laitteissa ei ole erityistä merkkiä, ja niitä voidaan käyttää missä tahansa yhteisön alueella ilman lisenssiä. "Luokan 2" laitteissa on varoitusmerkki, joka osoittaa, että niihin sovelletaan radiotaajuuksien käyttöä koskevia kansallisia rajoituksia. Päätettiin olla luomatta erityisluokkaa laitteille, jotka on teknisesti yhdenmukaistettu, mutta joiden käyttämiseksi on saatava käyttäjälisenssi. Tästä syystä nämä laitteet kuuluvat "luokkaan 2". EU:ssa yhdenmukaistettujen taajuuskaistojen määrittämiseksi tehty tutkimus osoitti yhdenmukaistamisen odotettua vähäisemmäksi. Laajentuminen ei vaikuta luokan 1 laitetyyppeihin.

13. Huolimatta ilmoitettujen (vaatimustenmukaisuutta arvioivien) tarkastuslaitosten merkityksen huomattavasta heikkenemisestä niiden lukumäärä on kasvanut direktiivin voimaantulon jälkeen. Tämä johtuu osittain siitä, että niiltä vaaditaan entistä vähemmän valmiuksia, ja toisaalta markkinatekijöistä, jotka lisäävät ilmoitetun tarkastuslaitoksen toimintaa (esimerkiksi EU:n ulkopuolella). Liitteen IV (vaatimustenmukaisuuden arviointi) menettelyä, joka edellyttää ilmoitetun tarkastuslaitoksen lausuntoa, käytetään vapaaehtoisesti odotettua laajemmin. Ilmoitetut tarkastuslaitokset ovat perustaneet radio- ja telepäätelaitteille asetettujen vaatimusten noudattamista tutkivan järjestön (R&TTE Compliance Association) edistämään tiedonvaihtoa direktiivin käytännön toimivuudesta ja yhteydenpitoa TCAM-komitean kanssa. Ilmoitettujen tarkastuslaitosten ja kansallisten radioviranomaisten yhteistyötä on parannettava.

14. Vaatimusten vastaisia laitteita koskevien ilmoitusten odotettu lisäys sen jälkeen, kun radiolaitteiden ennakollista markkinavalvontaa vähennettiin, ei ole vielä toteutunut. Tämä saattaa osittain johtua siitä, että useimmat jäsenvaltiot ovat vielä kehittämässä markkinavalvontaa koskevia strategioitaan. On havaittu laajaa hallinnollisten vaatimusten noudattamatta jättämistä, mutta se ei ole johtanut häiriöiden lisääntymiseen. Monet kansalliset toimet eivät ole näkyviä EU-tasolla tai muille jäsenvaltioille. Tämä herättää huolta nykyisen markkinavalvontajärjestelmän tehokkuudesta ja osoittaa lisäksi, että suojatoimien muodolliset käsittelyvaiheet ovat erittäin mutkikkaita ja aikaa vieviä. Se antaa aiheen tarkastella uudellaan niiden laitteiden käsittelyä koskevia säännöksiä, jotka eivät täytä vaatimuksia.

15. Mahdolliset haittavaikutukset, jotka johtuvat sähkömagneettisille kentille altistumisesta, on otettu huomioon direktiivin olennaisissa vaatimuksissa. Komissio määräsi, että yhdenmukaisten standardien kehittämisen on perustuttava neuvoston suosituksessa 1999/519/EY annettuihin altistumisrajoihin. GSM-puhelimille on tällaiset standardit, kun taas tukiasemien standardit eivät ole täydellisiä. Asiasta ollaan julkisuudessa huolissaan. Direktiivissä sallitaan, että jäsenvaltiot antavat määräyksiä, joilla rajoitetaan tukiasemien käyttöönottoa terveyssyystä. Eräissä jäsenvaltioissa paikallinen lainsäädäntö ja mastojen suunnittelumenettelyt ovat aiheuttaneet huomattavia viiveitä matkapuhelinverkkojen leviämiselle. Terveydensuojeluun liittyvien standardien yhdenmukaistamisen pitäisi poistaa nämä ongelmat tulevaisuudessa. Monet tukiasemien sijoittamispäätöksiin johtavat seikat ovat kuitenkin tieteellisesti huonosti perusteltuja, eikä niiden vaikutuksella vähennetä väestön altistumista sähkömagneettisille kentille.

16. EU ja tietyt kolmannet maat ovat solmineet vastavuoroista tunnustamista koskevia sopimuksia (Mutual Recognition Agreements, MRA), joissa on radio- ja telepäätelaitteita koskeva liite. Niissä tunnustetaan vaatimustenmukaisuuden arviointilaitosten toimivalta, mutta pidetään voimassa erilliset kansalliset tai alueelliset menettelyt, jotka koskevat markkinoille saattamista ja/tai palveluntarjontaa. Niissä ei pyritä purkamaan kolmansien maiden sääntelyä EU:hun verrattavalle tasolle, toisaalta ne edellyttävät komissiolta ja jäsenvaltioilta huomattavia resursseja niiden täytäntöönpanemiseksi. Niillä on edistetty ja parannettu sääntelijöiden yhteistyötä kyseisissä maissa, mutta kolmansien maiden markkinoille pääsyä haittaavien esteiden vähentämispolitiikkaa on tarkasteltava uudelleen. Sveitsin tapauksessa vastavuoroisilla sopimuksilla yhdenmukaistetaan Sveitsin markkinoille pääsymenettelyjä ETA-maihin verrattuna. Liittymiseen valmistautuvilta mailta edellytetään, että ne ovat saattaneet direktiivin kokonaisuudessaan osaksi kansallista lainsäädäntöä liittymisajankohtana.

17. Direktiivi kattaa radiolähettimien ja päätelaitteiden aiheuttaman häirinnän, kun taas sähkömagneettista yhteensopivuutta koskeva direktiivi kattaa muiden laitteiden aiheuttaman häirinnän. Kummassakin tapauksessa tavoite on sama, ja jompikumpi direktiiveistä saattaa koskea laitteistoa riippuen sen käyttötarkoituksesta, esimerkkinä tietyt laajakaistan käytön mahdollistavat laitteet. Laitteistoa voidaan pitää osana verkkoa tai päätelaitetta riippuen operaattorin verkon rajapisteestä tai kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksestä.

Päätelmät

Direktiivin mukaista politiikkaa on jatkettava. Sen toimivuuden optimoimiseksi ehdotetaan useita toimia.

18. Itse direktiivin säännöksiä olisi tarkistettava rajoitetusti seuraavilta osin:

* Olisi luotava mahdollisuudet direktiivin täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtien ja tulkintojen tekemiseksi oikeudellisesti sitoviksi komiteamenettelyn avulla.

* Olisi harkittava uudelleen 3 artiklan 3 kohdan mukaisten päätösten käyttämistä hengenpelastustarkoituksiin ja harkittava niiden sisällyttämistä alakohtaisiin määräyksiin.

* Olisi keskusteltava soveltamisalan rajanvedosta: ilmailulaitteiston ja sellaisen radiolaitteiston kattaminen, jota ei käytetä radioviestintään.

* Olisi tarkasteltava uudelleen niiden tuotteiden käsittelysäännöksiä, jotka eivät täytä vaatimuksia, jotta varmistetaan tehokas markkinavalvonta, mutta vältetään mahdollisuuksien mukaan komission lausuntojen tarve.

* Olisi järkeistettävä vaatimuksia, jotka koskevat tässä direktiivissä ja muissa uuden lähestymistavan mukaisissa direktiiveissä (kuten matalajännitedirektiivi ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskeva direktiivi) säädettyjä käyttäjätietoja ja merkintää, jotta pystytään asettamaan tavoitteeseen nähden oikeasuhtaiset velvollisuudet. Olisi harkittava, miten olennainen tieto saadaan tarpeen mukaan kaikentyyppisten käyttäjien, esimerkiksi vammaisten, ulottuville.

* Olisi tarkasteltava uudelleen säännöksiä, joilla operaattorit velvoitetaan julkaisemaan verkkojensa ominaisuudet, ja harkittava, olisiko tietyistä säännöksistä luovuttava pienten operaattoreiden osalta.

* Olisi harkittava, olisiko muu kuin radiolaitteeksi katsottava päätelaitteisto jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jolloin siihen sovellettaisiin ainoastaan sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevaa direktiiviä ja matalajännitedirektiiviä. Tässä tapauksessa olisi kiinnitettävä huomiota määräävässä asemassa oleviin toimijoihin, mahdollisuuteen ottaa uudelleen käyttöön kansallisia määräyksiä ja laitteiden ja verkkopalvelujen niputtamiseen sekä valmistajien tarvitsemaan vakauteen.

* Olisi harkittava, miten varmistetaan johdonmukainen oikeudellinen kehys, jolla estetään radio- ja muiden laitteiden aiheuttama haitallinen häirintä.

* Olisi varmistettava direktiivin, sen säännösten ja käsitteistön sekä sähköisen viestintäkehyksen (Electronic Communications framework) välinen johdonmukaisuus.

* Olisi harkittava tietyntyyppisiä päätelaitteita koskevien käyttöoikeusvaatimusten sisällyttämistä 3 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Tämä on erityisen tärkeää hälytyslaitteiden kohdalla, joiden käyttöoikeus olisi taattava. Tässä tarkoituksessa jäsenvaltioiden kanssa olisi aloitettava keskustelut laitteiden ja verkkojen välisen rajanvedon selventämiseksi käyttöoikeutta koskevissa kysymyksissä, ja ryhdyttävä yhteistoimintaan Euroopan tasolla yhdenmukaistettujen ratkaisujen edistämiseksi.

19. Direktiivin hallinnoinnin osalta ehdotetaan seuraavia toimia:

* Ilmoitettujen tarkastuslaitosten (R&TTE Compliance Association) ja kansallisia radiotaajuuksia sääntelevien viranomaisten yhteistyötä olisi parannettava sen varmistamiseksi, että innovatiivisia tuotteita koskeva ohjeistus ei ole ristiriitaista.

* Komission olisi tutkittava, ovatko tukiasemista annettujen paikallisten suunnittelumääräysten tekniset säännökset yhteensopivia direktiivin kanssa.

20. Radiotaajuuksien yhdenmukaistamisen ja hallinnoinnin osalta ehdotetaan seuraavia toimia:

* Olisi siirrettävä enemmän laitteita luokasta 2 (kansallisten rajoitusten alaisia) luokkaan 1 (käytettävissä missä tahansa yhteisön alueella). Radiotaajuuksia koskevaa päätöstä [1] olisi hyödynnettävä niin, että päästään pitemmälle yhdenmukaistettuihin radiotaajuuksiin, etenkin kulutushyödykkeiden ja lyhyen matkan laitteiden kohdalla.

[1] Radiotaajuuspäätös (676/2002/EY) tehtiin maaliskuussa 2002. Sen mukaiset toimet on määrä esitellä Euroopan parlamentille vuoden 2004 ensimmäisellä neljänneksellä, jolloin kertomukseen sisällytetään myös analyysi radiotaajuussääntelyn suhteesta radio- ja telepäätelaitteita koskevaan direktiiviin.

* Olisi aloitettava radiotaajuuspäätökseen liittyvät keskustelut jäsenvaltioiden kanssa päätöksentekomenettelyn virtaviivaistamiseksi, mikä pitää sisällään taajuuksien jakamisen uusille hakemuksille ja kokeilumahdollisuuksien luomisen EU:hun, jotta saadaan aikaan sallivampi ympäristö EU:n teollisuuden kilpailukyvyn edistämiseksi.

* Samassa yhteydessä olisi keskusteltava poliittisista eduista, jotka saavutetaan alentamalla radiotaajuuksien käyttöoikeudelle asetettuja esteitä, ja mahdollisuudesta vähentää uuden teknisen kehityksen avulla erillisten lisenssien tarvetta ja spektrin tiukkaa segmentointia.

21. Kansainvälisen kaupan osalta ehdotetaan seuraavaa:

* Kun otetaan huomioon, missä määrin sääntelyä on nykyisin vähennetty ja vastavuoroista tunnustamista koskevien sopimusten vaatimat huomattavat resurssit, mainittujen järjestelyjen todellinen lisäarvo EU:n valmistajien ja sertifiointi-intressien kannalta on kyseenalainen. Komissio tutkii tehokkaampia tapoja puuttua EU:n valmistajien markkinoille pääsyä koskeviin ongelmiin.

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE ENSIMMÄINEN DIREKTIIVIÄ 1999/5/EY KOSKEVA TILANNEKATSAUS (RADIO- JA TELEPÄÄTELAITEDIREKTIIVI)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

1. Johdanto

Televiestintä- ja radiolaitteiden markkinat olivat vuonna 2000 noin 80 miljardia euroa. Kasvuvuosia seurasi pysähtyneisyyden kausi, varsinkin televiestintälaitteiden alalla, koska monet velkaantuneet operaattorit ovat minimoineet investoinnit. Euroopan teollisuus on kilpailukykyinen tietyillä aloilla, kuten matkapuhelinten alalla, mutta kilpailukyvyn säilyminen jatkossa riippuu muun muassa innovaatioille suopeasta sääntely-ympäristöstä ja hyvin toimivista sisämarkkinoista.

Direktiivillä 1999/5/EY (radio- ja telepäätelaitedirektiivi) mahdollistetaan avoimien ja kilpailukykyisten markkinoiden luominen yhteisöön luomalla sääntelykehys, joka koskee radiolaitteiden ja televiestinnän päätelaitteiden markkinoille saattamista, vapaata liikkuvuutta ja käyttöönottoa. Se kattaa laajan joukon laitteita, kuten autotallinoven avaajat, kannettavat matkapuhelimet, tavalliset puhelimet, datasiirtoon tarkoitetut modeemit ja matkapuhelinverkoissa käytetyt antennit. Aikaisempi säännöstö (98/13/EY) perustui pääasiassa pakollisiin standardeihin, eikä se pysynyt tekniikan ja markkinakehityksen muutosten tasalla. Siinä jätettiin niin ikään huomattava osa radiolaitteiden markkinoista säänneltäviksi jäsenvaltioiden yli 1 000 kansallisella määräyksellä.

Nykyinen direktiivi tuli voimaan 7. huhtikuuta 1999, ja sen siirtymäsäännösten soveltaminen päättyi 8. huhtikuuta 2001. Jäsenvaltioita vaadittiin saattamaan direktiivin säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöä ja soveltamaan niitä 8. huhtikuuta 2000 alkaen.

Direktiivissä käsitellään radiotaajuuksien yhdenmukaistamisasioita siinä laajuudessa, että haitallisen häirinnän käsittelylle on yhteinen pohja. Direktiivissä ei ole kuitenkaan mekanismia, jolla puututaan radiotaajuuksien jakamisessa ja osoittamisessa esiintyvään hajaannukseen, joka vaikuttaa yleiseen päämäärään tukea radiolaitteiden yhtenäismarkkinoita.

Tämä kertomus on laadittu direktiivin 17 artiklan mukaisesti, jossa komissiota vaaditaan tutkimaan direktiivin toimivuus ja raportoimaan säännöllisesti sen toimivuudesta Euroopan parlamentille ja neuvostolle, erityisesti seuraavien seikkojen osalta:

- edistyminen asiaankuuluvien standardien laadinnassa

- täytäntöönpanon aikana ilmenneet ongelmat

- TCAM-komitean toimet

- edistyminen avoimien ja kilpailukykyisten laitemarkkinoiden saavuttamisessa

- markkinoille saattamista ja käyttöönottoa koskevan sääntelykehyksen kehitys, jonka avulla

* varmistetaan yhteisön tason johdonmukainen järjestelmä kaikille laitteille

* edistetään televiestintä-, audiovisuaali- ja tietotekniikka-alojen lähentymistä ja

* mahdollistetaan sääntelytoimien kansainvälinen yhdenmukaistaminen

- sen seikan tutkiminen, ovatko olennaiset vaatimukset edelleen tarpeen kaikissa laiteluokissa

- sen seikan harkitseminen, ovatko liitteen IV toimenpiteet (ilmoitetun tarkastuslaitoksen lausunnon pyytäminen teknisestä rakennekuvauksesta) oikeassa suhteessa liitteessä tarkoitettuihin laitteisiin, ja

- ehdotukset vastaisiksi toimenpiteiksi, joiden avulla direktiivin tavoite saavutetaan.

Tämän kertomuksen 2 jaksossa annetaan asiatietoa direktiivin toimivuudesta sen hyväksymisen jälkeen, ja sitä seuraavassa 3 jaksossa tarkastellaan, missä määrin direktiivi on tehokkaasti täyttänyt tavoitteensa. Kertomuksen 4 jaksossa käsitellään kansainvälisiä näkökohtia, minkä jälkeen 5 jaksossa päädytään joukkoon direktiiviä koskevia ja muita suosituksia, joiden avulla direktiivin tavoite on kaikilta osin täytäntöönpantavissa.

2. Kertomus direktiivin toimivuudesta

2.1. Täytäntöönpanon tilanne

Direktiiviä sovelletaan nyttemmin kaikissa ETA-maissa, Sveitsissä ja useimmissa uusissa jäsenvaltioissa. Harvat jäsenvaltiot hyväksyivät direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset ennen määräaikaa, 7. huhtikuuta 2000. Jotkut pitivät tarpeellisena ottaa käyttöön väliaikaistoimenpiteitä ennen kansallisen lain täydellistä täytäntöönpanoa.

Komission suorittamassa kansallisen täytäntöönpanon seulonnassa ei tullut esille olennaisia poikkeamia perustekstien osalta. Tämä johtuu suurelta osalta komission perustamista seulonta- ja tilapäisryhmistä, joissa oli hallinnon, kansallisten radiojärjestöjen, teollisuuden ja asiantuntijoiden laaja edustus. Ryhmät auttoivat tulkitsemaan moniselitteisyyksiä ja tutkivat päätöksen avainaloja (olennaiset vaatimukset, laiteluokat, rajapintojen julkaiseminen ja valvonta) ennen TCAM-komitean ensimmäistä kokousta.

Kansallisista täytäntöönpanotoimista on saatavilla tietoa Europa-verkkosivustolla [2]. Ensisijaiset välineet näyttävät tyydyttäviltä kaikissa jäsenvaltioissa, toissijaiset toimenpiteet, jotka johtavat rajapintamääräysten (4 artiklan 1 kohta) ja verkkorajapintojen teknisten eritelmien (4 artiklan 2 kohta) julkaisemiseen, eivät vielä näytä täysin toimivilta.

[2] http://europa.eu.int/comm/enterprise/ rtte

2.2. TCAM-komitean toiminta

Pysyvä komitea (televiestinnän vaatimustenmukaisuuden arviointi- ja markkinoiden valvontakomitea, TCAM) on kokoontunut 14 kertaa neljän ensimmäisen toimintavuoden aikana. Komitea on kutsunut uusien jäsenvaltioiden valmistajia, verkko-operaattoreita, standardointielimiä ja ilmoitettuja tarkastuslaitoksia sekä niiden edustajia osallistumaan kokouksiin tarkkailijoina, mutta kokoontuu tarvittaessa rajoitettuun istuntoon.

Neuvoa-antavassa tehtävässään komitea on keskittynyt löytämään käytännön ratkaisun direktiivin perustekstiä koskeville moniselitteisyyksille ja tulkinnoille. Tämän työn hedelmät on julkistettu Europa-verkkosivustolla. Monet näistä kysymyksistä olisivat ratkaistavissa yksimielisesti kannatetuin tulkinnoin. Tiettyjä direktiivin toissijaisia näkökohtia (esimerkiksi radiotaajuudesta vastaaville viranomaisille ilmoitettavat laitetyypit, toimitettavan tiedon taso ja radiorajapinnoista annettujen kansallisten määräysten parametriluettelo) ei ole kuitenkaan vielä pantu täytäntöön yhdenmukaisesti. Tämä mutkistaa direktiivin soveltamista ja luo epävarmuutta valmistajien keskuudessa. Se voitaisiin välttää sisällyttämällä direktiiviin mekanismeja, joiden avulla mainituista tulkinnoista tehdään oikeudellisesti sitovia.

Sääntelijän asemassaan komitea on sopinut yksinkertaisesta 4 artiklan 1 kohdan mukaisesta laiteluokittelusta ja tarkastellut lukuisia ehdotuksia direktiivin 3 artiklan 3 kohdan olennaisten vaatimusten asettamiseksi.

On tarpeen keskittää toimintalinjaa koskevat asiat varsinaiseen komiteaan ja huolehtia siitä, että asianmukaisesti perustetuissa alaryhmissä käydään valmistelevaa keskustelua. Määräaikaiset tilapäiskomiteat ovat antaneet neuvoja radiorajapintojen määrittelyssä ja laiteluokituksessa. Pysyvämpi alaryhmä, hallinnollisen yhteistyön ryhmä (ADCO) käsittelee kansallisten hallintoviranomaisten etua suoraan koskettavia asioita, kuten valvontaa ja yhdenmukaistamattomien radiotaajuuksien ilmoittamista.

Kun toiminnan alkuvaiheen asiat on nyt käsitelty, TCAM-komitea keskittyy enenevästi markkinoille pääsyä koskeviin ongelmiin, jotka johtuvat siitä, että radiotaajuuksien käyttöä ei ole yhdenmukaistettu. Tämä antaa mahdollisuuden soveltaa direktiivin säännöksiä niiden alueiden yksilöimiseksi, joissa esiintyy radiotaajuuksien yhteisön laajuista hajaannusta ja joissa yhdenmukaistaminen olisi hyväksi sisämarkkinoille. Tässä yhteydessä on tärkeää kehittää tehokasta yhteistyötä radiotaajuuskomitean ja EU:n radiosääntelystä vastaavien kansallisten viranomaisten kanssa.

2.3. Yhdenmukaistetut standardit

Standardointielimet, esimerkiksi ETSI, ovat vastanneet hyvin haasteeseen kehittää joukko direktiiviä tukevia yhdenmukaistettuja standardeja. Kyseisten yhdenmukaistettujen standardien nimi- ja viitenumeroluettelo on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä, ja se päivitetään noin kolmen kuukauden välein [3].

[3] http://europa.eu.int/comm/enterprise/rtte/ harstand.htm, matalajännitedirektiivin (73/23/ETY) http://europa.eu.int/comm/enterprise/ electr_equipment/lv/index.htm) ja sähkömagneettista yhteen sopivuutta koskevan direktiivin (89/336/ETY) http://europa.eu.int/comm/enterprise/ electr_equipment/emc/index.htm) mukaisesti julkaistuja standardeja voidaan myöskin käyttää osoittamaan radio- ja telepäätelaitedirektiivin vastaavien olennaisten vaatimusten täyttymistä.

Näyttöä ei ole siitä, että yhdenmukaistettujen standardien puuttuminen olisi este direktiivin toimivuudelle, ehkä lukuun ottamatta radiomagneettiselle säteilylle altistumista koskevia standardeja, joita vaaditaan tukemaan neuvoston suositusta 1999/519/EY [4]. Yleisesti olisi suotavaa ryhtyä rationalisoimaan ja vähentämään standardien lukumäärää.

[4] Neuvoston suositus 1999/519/EY, annettu 12 päivänä heinäkuuta 1999, väestön sähkömagneettisille kentille (0 Hz-300 GHz) altistumisen rajoittamisesta, EYVL L 199, 30.7.1999.

Komissio on pannut merkille, että kansalliset sääntelijät ovat huolissaan radiotaajuuksien käyttöoikeudelle asetettujen esteiden alentamisesta siten, että radiotajuuksia jaetaan enenevästi ilman lisenssiä tai hakemuksia. Sääntelijät ilmaisevat aika ajoin huolta tämän "lähestymistavan" laajasta väärinkäytöstä ja siitä seuraavasta hallitsemattomasta tilanteesta. Nähtävissä on suuntaus ottaa käyttöön yksityiskohtaisia sääntöjä tiettyjen ISM-kaistojen käytölle (esimerkiksi 2.4 GHz:n kaista). Nämä kaistat osoittavat kuitenkin yleisesti, että taajuuskäytön matalat esteet edistävät innovaatioita. Direktiivin ja etenkin sen 3 artiklan 2 kohdan soveltamista voitaisiin kuitenkin tehostaa asettamalla yhtäläisemmät ja selkeämmät säännöt radiotaajuuksien yhteiskäytölle yhdenmukaisin standardein. Tämä näkökohta on osa laajempaa keskustelua radiospektrin käytölle asetettujen esteiden alentamisesta, ja sitä käsitellään jäljempänä tämän kertomuksen 3 jaksossa.

Julkaistuissa yhdenmukaistetuissa standardeissa ei ole direktiivin 5 artiklan mukaisesti muodollisesti todettu toimimattomuutta. Havaitut puutteet pystyttiin käsittelemään välittömästi standardointitasolla, eikä niissä tarvinnut lainkaan turvautua muodolliseen suojatoimia koskevaan menettelyyn. Komissio ei ole vastaavasti julkaissut yleislinjoja tulkitsemiselle tai ehtoja vaatimustenmukaisuuden noudattamisesta, minkä 5 artiklan 1 kohta mahdollistaa. Yhdenmukaistettujen standardien peruuttamisilmoituksia ei ole myöskään tästä syystä julkaistu.

2.4. Komission päätökset

2.4.1. Tuotteille asetetut lisävaatimukset

Komissio on kuullut TCAM-komiteaa useista ehdotuksista ottaa käyttöön erityisiä olennaisia vaatimuksia 3 artiklan 3 kohdan nojalla. Vaatimuksista on sovittu, ja vastaavat komission päätökset [5] on julkaistu seuraavien laitteiden osalta: lumivyörylähettimet/-vastaanottimet, tietyillä sisävesillä käytettyjen alusten radiolaitteet, tietyt laitteet, jotka on tarkoitettu osaksi merenkulun maailmanlaajuista hätä- ja turvallisuusjärjestelmää (GMDSS), ja alusten automaattista tunnistusjärestelmää (AIS) palvelevat laitteet. Kaikissa tapauksissa on sovellettava 3 artiklan 3 kohdan e alakohtaa eli kyseiset laitteet on rakennettava niin, että "ne tukevat tiettyjä hätäpalveluihin pääsyn takaavia ominaisuuksia". Tarkemmin sanottuna ne liittyvät erityisesti hengenpelastuspalvelujen varmistamiseen ja ovat siinä suhteessa etäisiä direktiivin alkuperäiselle tavoitteelle. Keskustelua käydään niin ikään mahdollisuudesta torjua direktiivin (3 artiklan 3 kohdan d alakohta) avulla varastettujen matkapuhelinten käyttöä.

[5] Täydellinen luetelo direktiivin mukaisesti tehdyistä päätöksistä on verkkosivustolla: http://europa.eu.int/comm/enterprise/rtte/ decision/present.htm

Muut ehdotukset 3 artiklan 3 kohdan mukaisiksi olennaisiksi vaatimuksiksi ovat aiheuttaneet enemmän kiistaa. On tarkasteltu esimerkiksi ehtoja, joilla päätelaitteesta voidaan turvata pääsy hätäpalveluihin virransaannin keskeytyessä, ja hälytysjärjestelmien herkkyyttä väärille hälytyksille. TCAM-komitean kanssa käytyjen keskustelujen jälkeen komissio tuli siihen tulokseen, että tällaiset vaatimukset eivät olleet perusteltuja ja saattoivat ehkäistä innovaatiotoimintaa. Markkinavoimille voidaan näissä tapauksissa antaa mahdollisuus tietoisiin valintoihin.

Tilapäisryhmiä perustettiin myös tarkastelemaan 3 artiklan 3 kohdan f alakohdan "ominaisuuksia, joilla laitteiden käyttö tehdään helpommaksi vammaisille". Ryhmä tarkasteli lukuisia ongelmia, jotka koskivat vammaisten mahdollisuutta käyttää televiestintälaitteita. Jotkut näistä kysymyksistä koskettivat myös verkkoja. Havaittiin, että

- Euroopassa tarvitaan pakollinen vaatimus apuvälineistön yhteentoimivuudesta

- hätäpalvelulaitteille ja julkisille päätelaitteille on asetettava vaatimukseksi niihin pääsy.

Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan vaatimuksia ei ole televiestinnän päätelaitteille (eli muille kuin radiolaitteille). Kun 18 artiklan 3 kohdan mukaisia vaatimuksia ei ole (ks. jäljempänä), tämä tarkoittaa sitä, että näiden laitteiden kaikki olennaiset vaatimukset sisältyvät 3 artiklan 1 kohtaan. Matalajännitedirektiivin ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin mukaisesti yhdenmukaistetut standardit riittävät tähän tarkoitukseen.

Komissio hyväksyi 18 artiklan 3 kohdan nojalla Ranskan pyynnön teknisistä lisävaatimuksista, joilla oli tarkoitus suojata kansallisen äänivastaajapalvelun tiettyjä ominaisuuksia. Vastaava komission päätös julkaistiin. Päätöksestä on tuskin enää käytännön hyötyä, ja sen muodollinen voimassaolo päättyi 7. lokakuuta 2002. Muut jäsenvaltiot eivät käyttäneet tätä mahdollisuutta.

2.4.2. Laiteluokittelu

Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisen laiteluokan tunnisteen antaminen osoittautui laajaksi ja jatkuvaksi tehtäväksi. Tilapäisryhmä tutki asiaa ja suositti mahdollisimman yksinkertaista radiolaitteiden luokitusta kahteen ryhmään. Tämä toteutettiin komission päätöksellä 2000/299/EY [6]. Luokan 1 laitteissa ei ole erityistä merkkiä, ja ne voidaan saattaa markkinoille ja ottaa käyttöön missä tahansa yhteisön alueella. Luokan 2 laitteissa on varoitusmerkki, joka tarkoittaa erityisten kansallisten rajoitusten soveltamista. Tutkimus osoitti, että uudet jäsenvaltiot ovat mukauttaneet taajuusalueensa nykyisiin luokan 1 määritelmiin sopiviksi. Komission tarkoituksena on lisätä nykyisen luokan 1 mukaisen luettelon oikeusvarmuutta ja pidentää luetteloa hyväksymällä yhdenmukaistavia teknisiä täytäntöönpanotoimia radiotaajuuspäätökseen nojautuvin komission päätöksin.

[6] Komission päätös 2000/299/EY, tehty 6 päivänä huhtikuuta 2000, radio- ja telepäätelaitteiden ja niihin liittyvien tunnisteiden alustavasta luokittelusta, EYVL L 97, 19.4.2000.

Luokkatunnisteita koskevat tarkastelut näyttävät johtaneen pikemmin erojen korostamiseen kuin tuoneen esille tapoja laajentaa luokkaa 1. Ehdotus luokan 1 jakamisesta edelleen laitteisiin, jotka ovat teknisesti yhdenmukaistettuja, mutta joita koskevat kansalliset hallintojärjestelyt, kuten erilliset lisenssimaksut, ei saanut kannatusta. Sovittiin kuitenkin, että luokan 2 ohjeellinen luettelo Europa-verkkosivustolla olisi varustettava selityksin, joista ilmenee, onko näistä laitteista tehtävä 6 artiklan 4 kohdan mukainen ilmoitus. Luokkien välisen linjauksen puuttuminen ja tarve ilmoittaa laitteet ovat aiheuttaneet jonkin verran vaikeuksia, joihin on jatkossa puututtava. On kuitenkin vaarana, että liian monimutkainen luokittelu on esteenä avoimille ja kilpailukykyisille markkinoille ja että kuluttajat ja valmistajat eivät ymmärrä sitä.

2.5. Ilmoitettujen tarkastuslaitosten toiminta

Direktiivi on huomattavasti vähentänyt ilmoitettujen tarkastuslaitosten merkitystä. Täydelliseen laadunvarmistukseen perustuva vaatimustenmukaisuuden arviointimenettely (kokonaisvaltaisen lähestymistavan moduuli H) omaksuttiin edellisestä järjestelmästä. Muutoin ei suoriteta varsinaisia testi- tai sertifiointitoimenpiteitä. Ilmoitettujen tarkastuslaitosten mielipidettä voidaan pyytää radiotuotteiden asianmukaisista testaustiloista tai teknisestä rakennekuvauksesta.

Vaikka valmistajilla on aina mahdollisuus kääntyä ilmoitetun tarkastuslaitoksen puoleen, niillä ei ole velvollisuutta toimia näin muiden kuin radiopäätelaitteiden tai niiden radiolaitteiden osalta, joihin sovelletaan yhdenmukaistettua standardia ja sen viittauksia asianmukaisiin testauksiin [7]. Vapaaehtoisesti turvaudutaan kuitenkin ilmoitetun tarkastuslaitoksen palveluihin liitteen IV menettelyn mukaisesti (tekninen rakennekuvaus). Tämä osoittaa, että käytäntö saattaa jatkua sääntelyn puuttuessa, mikä herättää kysymyksen, onko tarpeen säilyttää vapaaehtoiset lausunnot tai edes laitoksen pakollinen käyttäminen missään olosuhteissa. On kuitenkin tutkittava, onko lausuntojen antamistapaa riittävästi yhdenmukaistettu. Tapa, jolla ilmoitetut tarkastuslaitokset nimetään tähän tarkoitukseen, ja menettely, jolla ne antavat lausuntonsa, ei ole täysin selvillä. Koska useimmille tuotteille on nyttemmin yhdenmukaistetut standardit, ilmoitettujen tarkastuslaitosten toimintaa voidaan keskittää innovatiivisiin radiotuotteisiin. Ilmoitettujen tarkastuslaitosten ja kansallisten radiotaajuussääntelijöiden välisellä yhteistyöllä on varmistettava, ettei ohjeistus ole ristiriitaista.

[7] Keskusteltiin siitä, olisiko ilmoitetun tarkastuslaitoksen puututtava näihin vaatimuksiin tapauksessa, jossa ei ole yhdenmukaistettua standardia ääni-iskun tai sähkömagneettisten kenttien terveysriskien huomioon ottamiseksi. Lain mukaan näin on meneteltävä, vaikka se ei ollut lainsäätäjän tarkoitus.

Useimmille tuotteille on laadittu yhdenmukaiset standardit, joten on ehkä yllättävää, että ilmoitettujen tarkastuslaitosten lukumäärä on huomattavasti lisääntynyt direktiivin voimaantulon jälkeen. Useissa tapauksissa laitokset, jotka oli aiemmin nimetty toimivaltaisiksi elimiksi sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin mukaisesti, hakivat nimeämistä radio- ja telepäätelaitedirektiivin mukaisesti. Lisäys voitaneen selittää kahdella tavalla.

Ensinnä ilmoitetun tarkastuslaitoksen tehtävät ovat yksinkertaistuneet, jolloin entistä useammat elimet pystyvät suorittamaan ne. Tehtävät eivät edellytä investoimista testauslaitteistoon tai muihin kalliisiin välineisiin. Ilmoitetuksi tarkastuslaitokseksi nimeäminen on siksi marginaalinen lisä organisaatiolle, joka toimii jo radio- ja televiestintätestauksen tai -sertifioinnin alalla, tapahtui se sitten vapaaehtoisesti tai muiden direktiivien yhteydessä.

Toiseksi on mainittava markkinavoimista johtuvat seikat. Ilmoitetut tarkastuslaitokset itse kokevat nimeämisen eduksi erittäin kilpailluilla markkinoilla. Valmistajat vahvistavat tätä näkemystä. Valmistaja voi nimittäin päättää ottaa kolmannen osapuolen mukaan tuotteidensa vaatimustenmukaisuuden arviointiin, jolloin valituksi tulee todennäköisesti se, joka pystyy toimimaan ilmoitettuna tarkastuslaitoksena, vaikka mainittua toimea ei vaadittaisikaan kyseisessä tapauksessa. Näin syntyy vahva suhde, joka kannustaa käyttämään ilmoitettua tarkastuslaitosta, vaikka siihen ei laissa velvoiteta. Samankaltainen, mutta pitemmälle menevä käyttäytymismalli, on todettu suhteessa matalajännitedirektiiviin, jossa ilmoitetuille tarkastuslaitoksille ei ole määritelty asemaa markkinoita edeltävän vaatimustenmukaisuuden arvioijana, mutta markkinavoimat antavat arvoa tällaiselle nimeämiselle.

Toista kohtaa voidaan tarkastella myös yhteisön ulkopuolelta käsin. Ilmoitettujen tarkastuslaitosten muodollisesti laatimat lausunnot näyttävät usein aiemmilta tyyppihyväksyntää tarkoittavilta todistuksilta, ja ne tunnustetaan toisinaan kolmansissa maissa mainittujen todistusten sijasta.

Vastauksena asiakirjaan Certif. 94/6 [8] ilmoitetut tarkastuslaitokset perustivat R&TTE Compliance Association -järjestön, jolla on yhteyshenkilö TCAM-komiteassa. Järjestön pääasiallinen tavoite on varmistaa ilmoitettujen tarkastuslaitosten antamien lausuntojen johdonmukaisuus. Se kannustaa valmistajia, testilaboratorioita ja vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksia osallistumaan toimintaansa kolmansissa maissa, mutta varaa tarvittaessa ilmoitetuille tarkastuslaitoksille mahdollisuuden toimia erillisryhmänä komission kanssa. Se rahoittaa itse itsensä ja kokoontuu noin kahdesti vuodessa. Se on julkaissut jäseniään varten joukon ohjeistuksia, jotka ovat vapaasti ladattavissa järjestön verkkosivustolta [9].

[8] Kehys ilmoitettujen laitosten, jäsenvaltioiden ja Euroopan komission väliselle koordinaatiolle ja yhteistyölle uuteen lähestymistapaan ja kokonaisvaltaiseen lähestymistapaan perustuvien yhteisön yhdenmukaistamisdirektiivien yhteydessä.

[9] http:// www.rtteca.com

2.6. Markkinavalvonta

Kun ennnakkohyväksynnän tyyppisistä järjestelmistä luovutaan, tehokkaasta markkinavalvonnasta tulee direktiivin avaintekijä. Jäsenvaltioilla on omat vastuunsa niiden tuotteiden käsittelyssä, jotka eivät täytä vaatimuksia, ja niiden on ilmoitettava komissiolle valvontatehtävistä vastaavat viranomaiset. Määrättyjen tehtävien osoittaminen kullekin viranomaiselle ja toiminnan yksityiskohdat ovat kuitenkin kansallisia asioita.

Eräissä jäsenvaltioissa markkinavalvonnan rahoitus on osoittautunut vaikeaksi, koska sen kustannuksia ei ole voitu siirtää valmistajien maksettaviksi. Muissa jäsenvaltioissa on mahdollista siirtää kustannukset, jos tuotteet eivät osoittaudu vaatimukset täyttäviksi.

Tätä taustaa vasten hallintoviranomaisten yhteistyö parhaiden toimintatapojen vaihtamiseksi siitä, miten olisi käsiteltävä tuotteita, jotka eivät täytä vaatimuksia, on erittäin tärkeää. Radio- ja telepäätelaitedirektiivin mukainen hallinnollisen yhteistyön ryhmä (ADCO) perustettiin TCAM-komiteaan tässä nimenomaisessa tarkoituksessa, vaikka se alunperin keskittyi muihin asioihin. ADCO voidaan eräällä tavalla rinnastaa CEPT ECC -työryhmään RR11, joka on työstänyt raporttia markkinavalvonnan täytäntöönpanosta. RR11-ryhmän toimiala on laajempi kuin direktiivissä tarkoitettu markkinavalvonta. Siihen sisälty mekanismeja, joilla tutkitaan esimerkiksi lisenssiehtojen täyttymistä. ADCO ja RR11 ovat tiivistäneet yhteistyötään, mistä on osoituksena hiljattain järjestetty hallinnollisten vaatimusten täyttämättä jättämistä koskeva kampanja.

RR11-raportin laatimista tukevan tutkimuksen tulokset osoittavat, että jäsenvaltioissa on runsaasti erilaista valvontakäytäntöä. Jotkut toimivat ainoastaan valituksen perusteella, toiset ovat laatineet ohjelmia satunnais- ja rutiinivalvonnan avuksi. Toimien laajuuden määrää yleensä käytettävissä oleva talousarvio. Eri viranomaisten tehokas yhteistyö EU:n tehokkaan ja yhdenmukaisen valvonnan varmistamiseksi ei ole täysin kehittynyt. Tiedon vaihtamiseksi on otettu käyttöön sähköisiä keinoja, mutta ne eivät vaikuta riittävän tehokkailta.

Ottaen huomioon direktiivin tuomien muutosten laajuuden ja varsinkin radiolaitteiden markkinoita edeltävän valvonnan vähentämisen olisi voinut olettaa, että suojatoimista olisi tehty huomattavan runsaasti ilmoituksia. Näin ei ole ainakaan vielä tapahtunut. Kesäkuun 1. päivään 2003 mennessä vain kolme jäsenvaltiota olivat ilmoittaneet 20 toimea, joista yksi koski pelkästään sähkömagneettista yhteensopivuutta. On kuitenkin odotettavissa, että vakiinnuttuaan suojatoimien määrä olisi verrattavissa sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin toimien määrään, jolloin se olisi 100-200 vuodessa. Hallinnollisten vaatimusten täyttämistä koskeva kampanja on osoittanut, että vaatimusten täyttämättä jättäminen on yleistä, mistä voidaan päätellä valmistajien olevan tietämättömiä direktiivin mukaisista velvollisuuksistaan, jotka saattavat olla liian mutkikkaita.

Ilmoitetuista suojatoimista saatu kokemus on selvästi osoittanut, että 9 artiklan mukainen muodollinen menettely on liian raskas ja aika virallisen lausunnon antamiselle liian pitkä (yleensä 6-12 kuukautta). Direktiivin säännökset eivät ole realistisia. Ne velvoittavat komission antamaan lausunnon kaikista ilmoitetuista suojatoimista. Kun tuotteet eivät ole enää yhteisön markkinoilla kansallisen toimen seurauksena eikä valmistaja vastusta toimea, lausunnon lisäarvo on kyseenalainen. Lausunto olisi vielä hyväksyttävä kahdessa kuukaudessa ilmoituksesta sen jälkeen, kun pysyvää komiteaa on kuultu. Todellisuudessa jäsenvaltioilta vie 6-12 kuukautta kansallisten toimenpiteiden ilmoittamiseen, mikä tarkoittaa, että komission hyväksyessä lausuntonsa tuote ei ole ollut enää 1-2 vuoteen markkinoilla.

Tässä tilanteessa direktiivin menettelyjen tarkoitusta ja yksityiskohtia on perusteellisesti arvioitava siltä osin, kuin niillä pyritään varmistamaan tehokas markkinavalvonta ja niiden tuotteiden tarkoituksenmukainen käsittely, jotka eivät täytä vaatimuksia. Tilanne ei koske ainoastaan tätä direktiiviä. Uutta lähestymistapaa koskevassa päätöslauselmassaan neuvosto vaatii tällaisten säännösten horisontaalista tarkastelua.

2.7. Sähkömagneettiset kentät

Neuvoston suosituksessa 1999/519/EY asetettiin kehys, jolla väestön altistuminen rajoitetaan välille 0 Hz-300 GHz. Tätä ennen CEN:n, CENELEC:n ja ETSI:n toimeksi oli annettu kehittää standardit useimmin, etenkin GSM-laitteissa, käytettyjen taajuusvälien vaikutusten kattamiseksi.

Sähkömagneettisia kenttiä kohtaan tunnetun yleisen huolen astetta todistaa asiasta tehtyjen parlamentin kysymysten lukumäärä (yli 30 kirjallista kysymystä [10] elokuuhun 2003 mennessä). Kaiken kaikkiaan tukiasemista (joita kutsutaan epävirallisesti mastoiksi) on tehty enemmän kysymyksiä kuin puhelimista luultavasti syystä, että mastoilla on ilmeisen näkyvämpi vaikutus.

[10] http://www.europa.eu.int/comm/enterprise/ rtte/questions.htm

Radio- ja telepäätelaitedirektiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetetaan seuraavat olennaiset vaatimukset: "käyttäjän tai muiden henkilöiden terveyden ja turvallisuuden suojelu, mukaan lukien direktiiviin 73/23/ETY [11] sisältyvät tavoitteet turvallisuusvaatimusten osalta, soveltamatta jännitealueen alarajaa [12]". Olennainen vaatimus antaa suojaa kaikilta radio- ja telepäätelaitedirektiivin kattamilta laitteilta, mukaan luettuna akkukäyttöiset laitteet, kuten matkapuhelimet, joita direktiivi 73/23/ETY ei sinänsä koske.

[11] Neuvoston direktiivi 73/23/EY, annettu 19 päivänä helmikuuta 1973, tietyllä jännitealueella toimivia sähkölaitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, EYVL L 77, 26.3.1973, s. 29.

[12] Käsite "jännite" tarkoittaa tässä laitteiston syöttöjännitettä.

Ensimmäisissä toimeksiannoissa edistyttiin huonosti. Toimeksiantoja päivitettiin vuonna 2000 neuvoston suositukseen ja radio- ja telepäätelaitedirektiivin viitaten. Samalla painotettiin erityisesti GSM-puhelimet kattavien standardien yhdenmukaistamisen kiireellisyyttä. Ne saatiin aikaan kesällä 2001. Sittemmin on hyväksytty matalavirtalaitteita sekä turvaovia ja -ikkunoita koskevat standardit.

Tukiasemille laaditut standardit koskevat laitteita, asennusta ja sijainnin mittaamista, joten niiden pitäisi kattaa täydellisesti puhelinmastojen altistumisvaikutukset. Radio- ja telepäätelaitedirektiivin yhteydessä nämä standardit antavat laitteille olennaisten vaatimusten mukaisuusolettaman, "kun ne on oikein asennettu ja huollettu ja niitä käytetään käyttötarkoituksensa mukaisesti". Koska mastoissa on usein lukuisia laitteisto-osia, jotka voivat kuulua useammalle kuin yhdelle verkko-operaattorille, on selvää, että kunkin osan "käyttöönotossa" on otettava huomioon koko laitteiston yhteisvaikutus. Ennen kuin CENELEC on laatinut kaikki asiaankuuluvat standardit, jäsenvaltiot voivat vapaasti käyttää kansallisia standardeja [13] direktiivin olennaisten vaatimusten tulkitsemisessa. Direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioiden sallitaan lisäksi rajoittaa tukiasemien ja muiden radiolaitteiden käyttöönottoa terveyteen liittyvistä syistä. Komissio korostaa, että näiden määräysten tekniset näkökohdat on ilmoitettava direktiivin 98/34/EY mukaisesti. Näillä määräyksillä ei pitäisi pyrkiä asettamaan direktiiviä tiukempia rajoja. Monet näistä määräyksistä annetaan paikallis- tai aluetason suunnittelumääräyksinä, eikä niiden ilmoittamisvelvollisuus ole selvä. Niissä asetetaan usein yhteissijoitusvelvoitteita mastojen lukumäärän minimoimiseksi, määrätään mastojen vähimmäisetäisyys väestöstä tai kielletään rakentamasta mastoja koulujen ja sairaaloiden lähelle. Näiden määräysten pääasiallinen tavoite on vastata yleisesti koettuun huoleen mastojen terveysvaaroja kohtaan. Harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta tukiasemille altistuminen on käytännössä paljonkin (1000-100 000 kertaisesti) alle neuvoston suosittamien rajojen, joiden katsotaan suojaavan hyvin vahingollisilta vaikutuksilta. Olisi kuitenkin pidettävä mielessä, että mastojen sijoittaminen kauaksi väestöstä johtaa korkeampiin altistustasoihin, koska viestintään tarvittava teho kasvaa etäisyyden myötä, mikä taas on vastoin alempien altistustasojen tavoitetta.

[13] Ks. esimerkiksi komission kertomus: Implementation report on the Council Recommendation limiting the public exposure to electromagnetic fields (0 Hz to 300 GHz), saatavilla verkkosivustolla: http://europa.eu.int/comm/health/ph/ programmes/pollution/implement_rep_en.pdf

Terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosasto tarkasteli neuvoston suosituksen soveltuvuutta kehykseksi sähkömagneettisia kenttiä koskevalle standardointityölle vuoden 2001 lopulla. Sen myrkyllisyyttä, ekomyrkyllisyyttä ja ympäristöä käsittelevä tiedekomitea (CSTEE) antoi Brysselissä 30. lokakuuta 2001 lausunnon: Opinion on Possible effects of Electromagnetic Fields (EMF, Radio Frequency Fields (RF) and Microwave Radiation on human health. Komitea päätyi siihen, että viime vuosina saadut lisätiedot eivät oikeuttaneet neuvoston suosituksessa annettujen altistusrajojen uudelleen arviointiin ja että vaihtoehdon esittämiseksi ei ollut riittävästi tieteellistä näyttöä. Suositusta on määrä tarkastella uudelleen vuonna 2004.

2.8. Häirintälähettimet

Matkapuhelinpalvelujen, kuten GSM:n, levitessä laajalti on ilmennyt tarvetta puuttua sopimattoman käytön aiheuttamiin ongelmiin (häiritsevät soittoäänet ja käyttö), mutta myös turva- ja suoja-asioihin (esimerkiksi vankiloissa ja sairaaloissa). Vaikka näissä ongelmissa yleensä turvaudutaan vapaaehtoismekanismeihin (käytön kieltomerkit, sosiaalinen kontrolli, puhelinten kieltäminen), jotkut intressiryhmät ovat ilmaisseet halua puuttua niihin estämällä viestintä teknisin keinoin. Mainittu kehitys on aiheuttanut suurta huolta pysyvässä komiteassa ja muilla sääntelyfoorumeilla. Tämä lähestymistapa laillistaisi niin kutsuttujen yksinkertaisten häirintälähettimien (simple jammers) myynnin ja valvomattoman levityksen. Tämä saattaisi johtaa suureen määrään aukkoja GSM-kattavuudessa ja palvelun laadun ja hälytyspalveluihin pääsyn heikkenemiseen, ja samalla osa lisenssioperaattoreille laillisesti myönnetystä kattavuudesta tehtäisiin tyhjäksi.

Tällä hetkellä (marraskuu 2003) nämä laitteet ovat laittomia, koska yksikään jäsenvaltio ei ole antanut konkreettista määräystä, jolla niiden käytölle asetettaisiin ehdot. EU:n viranomaisten on myös ehdottomasti ryhdyttävä tietoiseen vuoropuheluun niiden organisaatioiden kanssa, jotka pyrkivät kieltämään julkisen GSM-viestinnän määrätyillä paikoilla. On löydettävä ratkaisuja, joilla tämä päämäärä on tehokkaasti saavutettavissa, mutta joilla ei heikennetä matkapuhelinviestinnän laajaa käyttömahdollisuutta.

3. Direktiivin vaikuttavuuden arviointi

3.1. Yleistä

Direktiivistä saadut kokemukset ovat myönteisiä. Radiolaitteiden ja telepäätelaitteiden yhtenäismarkkinat ovat selvästi parantuneet, kun toisistaan poikkeavat kansalliset hallinnolliset menettelyt ovat jääneet syrjään, ja kansallisten tyyppihyväksyntöjen sijasta on alettu yhä enemmän noudattaa yhdenmukaistettuja standardeja. Yksinkertaistettujen menettelyjen ansiosta valmistajien, viranomaisten ja sertifiointielinten hallinnollinen työtaakka on vähentynyt. Tämän seurauksena EU:n sertifiointialalla on tapahtunut yhdistymistä, jonka johdosta työpaikkojen määrä on vähentynyt jonkin verran, mutta tämä ei ole merkittävää verrattuna huomattaviin talousvaikutuksiin televiestintäalalla.

3.2. Radiolaitteille asetettujen vaatimusten noudattaminen

Haitallisen radiohäirinnän lisääntymistä ei ole havaittu. Valvonnan alustavien tulosten mukaan teknistä vaatimusten vastaisuutta esiintyy jonkin verran, mutta sitä ei näytä olevan enempää kuin aikaisempien järjestelmien aikana. Eräissä jäsenvaltioissa käynnistettiin vuoden 2002 lopulla erityinen markkinatutkimus, jossa keskityttiin hallinnollisten vaatimusten vastaisuuteen (vääränlaiseen merkintään, tietojen antamiseen jne.). Tutkimus paljasti runsaasti vaatimusten vastaisuutta, mutta havaituilla hallinnollisten vaatimusten noudattamisen puutteilla ei näytä olevan yhteyttä teknisten vaatimusten vastaisuuksiin, eikä häiriöiden lisääntymiseen tai kuluttajille aiheutuviin ongelmiin. Tämä asettaa säännösten oikeasuhtaisuuden kyseenalaiseksi. Muutamat valmistajat näyttävät erheellisesti luulevan, että ilmoitetun tarkastuslaitoksen lausuntoa ei tarvita, kun yhdenmukaistettuja terveys- ja turvallisuusvaatimuksia koskevia standardeja ei ole.

3.3. Ei vaikutusta verkkojen eheyteen

Yleisten televiestintäverkkojen eheys ei ole vaarantunut, ja siksi ei ole katsottu tarpeelliseksi asettaa päätelaitteille yhteentoimivuuteen liittyviä vaatimuksia. Vaikuttaa siltä, että jotkut verkko-operaattorit ovat sisällyttäneet aikaisempia vaatimustenmukaisuuden arviointiin liittyviä vaatimuksia hankintaeritelmiinsä tai asettaneet verkon rajat niin, että tietyt laitteet on määritelty kuuluviksi itse verkkoon. Varsinkin matkaviestinnän alalla laitteiden ja (eritoten multimediaan liittyvien) palvelujen niputtaminen on yleistynyt, mikä voi rajoittaa kuluttajien valintamahdollisuuksia.

3.4. Sidosryhmien esille tuomia ongelmia

TCAM-komitean selvityksen yhteydessä jäsenvaltiot ja muut sidosryhmät toivat esille joitakin ongelmia. Useimmiten ne liittyivät käyttäjälle 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti annettaviin tietoihin (merkinnät, pakkaustiedot ja ohjeet), 6 artiklan 4 kohdan mukaisiin ilmoituksiin, jotka koskevat sellaisia radiolaitteita, jotka käyttävät yhdenmukaistamattomia taajuuksia (mitä velvoitetta jotkut jäsenvaltiot pitävät liiallisena) ja 4 artiklan mukaiseen rajapintoja koskevaan ilmoittamiseen. Lisäksi esitettiin useita vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyyn liittyviä kannanottoja, mutta mikään yksittäinen kysymys ei noussut muita yleisemmäksi.

Direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa koskevat esille tuodut seikat liittyivät enimmäkseen viranomaisten huoleen päällekkäisyydestä direktiivin 98/34/EY mukaisen teknisiä määräyksiä koskevan ilmoitusvelvoitteen kanssa. Kannanotot, jotka koskivat 4 artiklan 2 kohtaa olivat peräisin valmistajilta ja operaattoreilta, jotka olivat huolissaan oikeuksiensa piiriin kuuluvien tietojen paljastumisesta, tietojen vaaditusta sisällöstä ja mahdollisista vaikutuksista markkina-asemaan. Näiden viimeksi mainittujen seikkojen valossa, ja kun otetaan huomioon se, että kaikki jäsenvaltiot eivät ole huolehtineet kaikkien verkkorajapintojen julkaisemisesta, verkkorajapintatietojen julkaisemista ei pidetty oikeasuhtaisena pienten operaattoreiden osalta. On syytä pohtia, olisiko ilmoitusvelvollisuus rajattava sellaisiin operaattoreihin, joilla on huomattava markkinavoima. Valmistajat toivovat, että tiedot olisivat helposti saatavilla, mahdollisuuksien mukaan Internetissä.

Direktiivin virallisissa kielitoisinnoissa havaittiin muutamia kielellisiä poikkeamia, ja ne korjattiin.

Käyttäjille annettavien tietoihin (joita kaikki eivät pidä oikeasuhtaisina) ja vaatimustenmukaisuuden arviointiin liittyvät kysymykset ovat luonteeltaan horisontaalisia, ja niitä on sopivinta käsitellä uuden lähestymistavan mukaisten direktiivien yleisen tarkastelun yhteydessä. Laitteisiin, jotka eivät ole radiolaitteita, ei liity muita näkökohtia.

Radiolaitteiden osalta TCAM-komitean selvityksessä tuli esille käytännössä merkittäviä seikkoja, jotka haittaavat direktiivin tuomien etujen täyttä hyödyntämistä. Enimmäkseen on kyse kansalliseen täytäntöönpanoon kuuluvista toissijaisista toimenpiteistä ja asioista, jotka ovat direktiivin tiukasti määritellyn soveltamisalan ulkopuolella, kuten kansallisesta taajuussuunnittelusta ja siihen liittyvistä rajoituksista.

3.5. Direktiivin tavoitteiden ja säännösten ja kansallisten radiomääräysten erot, radiotaajuuksien käyttöoikeus

ETSI:n laatimissa yhdenmukaistetuissa standardeissa otetaan huomion yhteensopivuutta koskevat selvitykset, ja ETSI:n ja CEPT ECC-ryhmän välisellä aiesopimuksella varmistetaan, että niissä otetaan huomioon radioalan sääntelyyn liittyvät seikat. Joissakin jäsenvaltioissa radioalan sääntelijöillä on kuitenkin vaikeuksia suhtautumisessa standardoinnin ja yhdenmukaistettujen standardien merkitykseen osana radioalan sääntely-ympäristöä. Komissiolle ilmoitettiin direktiivissä 98/34/EY säädettyjen menettelyjen mukaisesti joukosta rajapintamääräyksiä, joilla säännellään direktiivin soveltamisalaan kuuluvia asioita ja joista komission oli esitettävä huomautuksia tai yksityiskohtaisia lausuntoja. Joissakin tapauksissa tällaisilla määräyksillä otetaan käyttöön ehtoja, jotka ovat yhdenmukaistettujen standardien vaatimusten vastaisia. Muutamat radioalan sääntelijät eivät tunnu luottavan riittävästi standardointijärjestelmään, minkä johdosta ollaan taipuvaisia pitämään päättämistä joidenkin laitteiden markkinoille pääsystä radioalan sääntelyn oikeutena. Tämä synnyttää jännitteitä direktiivin tavoitteisiin nähden, joita ovat radiotaajuuksien käyttöä koskevien sääntöjen avoimuus ja innovaatioille myönteisen ympäristön aikaansaaminen.

Radiotaajuuksien käyttöoikeuksia koskevia sääntöjä ja taajuuksien jakamiseen liittyvää päätöksentekoprosessia ei EU:ssa ole yhdenmukaistettu. Radiotaajuuden saaminen uudelle tekniikalle vaatii nykyisin melkoista panostusta "lobbaamiseen" ja teknistä yhteensopivuutta koskeviin tutkimuksiin sekä aikaa ja joskus käyttöoikeusmaksujen maksamista. Nämä esteet vaikuttavat varsinkin pieniin ja keskisuuriin yrityksiin ja tukahduttavat innovointia. Komissio katsoo, että potentiaalisesti merkittävillä tekniikan aloilla sellaisten yhdenmukaistettujen päätösten aikaansaaminen, jotka antaisivat mahdollisuuden käyttää radiotaajuuksia, on ollut Euroopassa hitaampaa kuin muilla merkittävillä talousalueilla. On olemassa vaara, että joustamattomampi sääntelyjärjestelmä saa Euroopan tuntumaan innovatiivisten tuotteiden kannalta vähemmän houkuttelevalta kohteelta kuin Yhdysvallat, jossa on käytössä avoimempi ja integroidumpi sääntelyjärjestelmä ja jossa pidetään tärkeämpänä sitä, että uusi tekniikka saadaan nopeasti validoitua markkinoilla. Komissio on perustanut radiotaajuuspolitiikkaa käsittelevän neuvoa-antavan työryhmän [14], joka saattaa olla sopiva foorumi poliittisille keskusteluille siitä, miten päätöksentekoa voidaan virtaviivaistaa ja nopeuttaa. Laitteita olisi voitava koekäyttää EU:n sisällä, jotta voitaisiin täydentää yhteensopivuutta koskevia tutkimuksia, jotka ovat nykyään suurelta osin teoreettisia, ja kehittää entistä avoimempia menettelyjä yhdenmukaistettujen EU:n päätösten tekemiseksi taajuusalueiden käytöstä.

[14] http://europa.eu.int/information_society/ topics/ecomm/doc/shortcuts/radiospectrum/word/ radio_spectrum_policy_group_decision/en.doc

Tärkeä osa näitä keskusteluja on se, missä olosuhteissa radiotaajuuksien käyttöä pitäisi säännellä käyttäjille ja/tai laitteille annettavien nimenomaisten lisenssien ja radiotaajuuksien tiukan segmentoinnin avulla, kun eri jäsenvaltioissa radiotaajuuksien käyttöä säännellään erilaisin tekniikkaan perustuvin määräyksin. ISM-kaistoista saadut kokemukset osoittavat, kuinka se, että annetaan käyttöön yleisiä taajuusalueita, joilla ei tarvita lisenssejä, ja joilla noudatetaan yhteiskäyttösääntöjä (yhdenmukaistetuissa standardeissa vahvistettuja "liikennesääntöjä"), jolloin laitteet jakavat radiotaajuutta sulassa sovussa, voi edistää innovaatioita. Tämä pätee etenkin lyhyen matkan laitteisiin, joiden osuus radiolaitemarkkinoista kasvaa. Samalla voitaisiin harkita mahdollisuutta käyttää entistä enemmän joustavia ja vähemmän tekniikkaan perustuvia käyttöehtoja lisensseihin perustuvien taajuuskaistojen osalta. Uusi tekninen kehitys (kognitiiviset laitteet, ohjelmistoradio (Software Defined Radio) ja ULW (Ultra Wide Band)) antaa sääntelijöille mahdollisuuden olla joustavampia ja luottaa tehokkaan ja häiriöttömän radiotaajuuksien käytön varmistamiseksi entistä enemmän tekniikkaan. Tämän tekniikan kehittymisen kannalta on tärkeätä, että EU:ssa on yhteinen ja salliva lainsäädäntö, jonka ansiosta tuotteiden rakennetta koskevat säännöt (yhdenmukaistetut standardit) ovat selkeät.

3.6. Radiotaajuuksia koskevien tietojen saannin ongelmat

Valmistajan ei ole helppoa saada tietoja radiotaajuuksien käytöstä. Vasta vuonna 2003 yhdenmukaistettiin niiden 6 artiklan 4 kohdan mukaisten ilmoitusten muoto, jotka koskevat yhdenmukaistamattomilla radiotaajuuksilla käytettäviä laitteita. Sisämarkkinaperiaatteita ollaan haluttomia soveltamaan tällaisissa asioissa. Monia radiotaajuuksiin liittyviä suunnitelmia on julkaistu, mutta niissä ei anneta laitteiden suunnittelun ja markkinoille saattamisen kannalta välttämättömiä tietoja esimerkiksi lisenssiehdoista. Teknisiä lisenssiehtoja ei myöskään ole yhdenmukaistettu. Tämä on johtanut siihen, että valmistajat "tunnustelevat" jäsenvaltioiden tilannetta ilmoituksilla aikeistaan tuoda laitteita markkinoille, jotta saisivat tietoja radiotaajuuksista ja oikeusvarmuuden. Vaikka tällainen ilmoitusmenettely toimii tapana antaa valmistajille tietoja, se osoittaa, että yritykset radiotaajuuksien käyttöä koskevien tietojen asettamiseksi saataville Euroopan tasolla (varsinkin EFIS-hankkeen [15] avulla) eivät ole vielä olleet riittäviä.

[15] http://www.efis.dk/search/ general

Luettelo yhdenmukaistetuista taajuuskaistoista, joilla toimivista laitteista ei tarvitse ilmoittaa, on suppea. Edistymistä haittaavat radiotaajuuksien käyttöön liittyvien yksityiskohtien erot silloinkin, kun itse taajuuskaista on yhdenmukaistettu. Tarvitaan mekanismia, jonka avulla kutakin ilmoitettua määräystä voidaan verrata muiden jäsenvaltioiden määräyksiin. Lisäksi on tarpeen tehdä tietyt radiotaajuuksien käytön yhdenmukaistamiseen tähtäävät CEPT:n toimenpiteet pakollisiksi EU:ssa radiotaajuuspäätöksen [16] avulla. Radiotaajuuspäätöksessä vahvistetaan tarve parantaa radiotaajuuksien käytön ehtoja koskevien tietojen saantia EU:ssa, ja rakentava synergia näiden kahden säädöksen tietovaatimusten välillä on hyödyksi.

[16] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 676/2002/EY, tehty 7 päivänä maaliskuuta 2002, Euroopan yhteisön radiotaajuuspolitiikan sääntelyjärjestelmästä (radiotaajuuspäätös), EYVL L 108, 24.4.2002.

Joka tapauksessa tietojen suhteellinen vähyys tekee valmistajille vaikeaksi yksilöidä kaikki ehdot, jotka on täytettävä ennen kuin tuotetta voidaan käyttää tietyssä jäsenvaltiossa.

3.7. Pitäisikö päätelaitteista edelleen säätää tässä direktiivissä?

Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa ei esitetä olennaisia vaatimuksia telepäätelaitteille, jotka eivät ole radiolaitteita, eikä 18 artiklan 1 kohdan mukainen mahdollisuus, joka liittyy näitä laitteita koskeviin erityisvaatimuksiin, ole enää voimassa. Siksi ainoat tällaisia laitteita koskevat olennaiset vaatimukset ovat 3 artiklan 1 kohdassa esitetyt. Tässä artiklassa viitataan suoraan direktiivien 73/23/ETY ja 89/336/ETY suojavaatimuksiin. Näin ollen voidaan kysyä, voitaisiinko telepäätelaitteet poistaa tästä direktiivistä ja käsitellä yleisen kilpailulainsäädännön ja matalajännitedirektiivin ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin horisontaalisten toimenpiteiden mukaisesti (edellyttäen, että matalajännitedirektiivin jännitealueen alaraja poistetaan direktiivin tarkistuksessa). Jos näin tehdään, on otettava huomioon, että markkinoilla on edelleen määräävässä asemassa olevia toimijoita ja että mainittujen direktiivien hallinnolliset säännökset poikkeavat radio- ja telepäätelaitedirektiivin vastaavista. Huomiota olisi kiinnitettävä sen estämiseen, että uudelleen otettaisiin käyttöön päätelaitteita koskevia kansallisia määräyksiä, teollisuuden toimintaolosuhteiden vakauteen sekä laitteiden ja verkkopalvelujen niputtamiseen esimerkiksi pitämällä voimassa nykyiset velvoitteet, jotka koskevat verkkorajapintojen julkaisemista palveluja koskevien määräysten mukaisesti. Tämän vastapainona olisi kyseisten laitteiden vapautuminen edelleen ja sellaisten laitteiden aiheuttaman epäselvyyden poistuminen, joita voidaan käyttää sekä päätelaitteina että osana julkista televiestintäinfrastruktuuria [17].

[17] Televiestintäverkoissa käytettävät laitteet (muut kuin radiolaitteet) eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan, eikä niitä pitäisi säännellä enempää kuin matalajännitedirektiivissä (73/23/ETY) ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevassa direktiivissä (89/336/ETY) edellytetään. Yksi jäsenvaltio sallii kuitenkin kansallisen hyväksyntäjärjestelmän, joka koskee infrastruktuurissa käytettäviä muita kuin radiolaitteita. Tämä hajoittaa varsinkin xDSL-laajakaistamodeemien markkinoita.

Toinen kysymys, jota on pohdittava ennen kuin telepäätelaitteet poistetaan radio- ja telepäätelaitedirektiivistä, on se, voidaanko 3 artiklan 3 kohdan f alakohdan mukainen pääsy taata asianmukaisesti käyttämällä muita direktiivejä.

3.8. Direktiivin rajat

Direktiivin soveltamista laitteisiin, jotka toimivat ilmailun taajuuskaistoilla, on tarkasteltava uudelleen. Liitteessä I esitetty luettelo laitteista, jotka eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan, on moniselitteinen, ja sitä tulkitaan jäsenvaltioissa eri tavoin. Komissio on tehnyt neuvostolle ehdotukset tällaisten laitteiden käsittelemiseksi erillisissä direktiiveissä.

Direktiivin rajaaminen koskemaan vain "radioviestintään" käytettäviä laitteita on herättänyt keskustelua kattavuudesta esimerkiksi häirintälähettimien, tutkien ja tutkanilmaisimien osalta. Vaikkakin direktiivin soveltamisalaa selkiytettiin tällaisten laitteiden osalta, soveltamisalan määritteleminen kattamaan "laitteet, jotka voivat lähettää ja/tai vastaanottaa radioaaltoja" parantaisi direktiivin toimivuutta.

3.9. Vaatimuksista poikkeamista koskevien säännösten tarkistaminen

Jotta direktiivi toimisi aiotulla tavalla, on oltava käytössä tehokas ja vaikuttava markkinoiden valvontajärjestelmä, jota sovelletaan yhdenmukaisesti jäsenvaltioissa. Tällaista järjestelmää on vielä kehitettävä, ja on tarpeen saada selkeä kuva markkinoiden valvonnasta ja sen tuloksista. Jos direktiivin valvontanäkökohtia ei panna täytäntöön, vaatimustenmukaisuuden taso voi jäädä heikoksi varsinkin radiotuotteiden osalta. Valvonnan yleisiä piirteitä käsitellään uuden lähestymistavan mukaisten direktiivien yleisen tarkistuksen yhteydessä, mutta toistaiseksi päivittäistä yhteistyötä tukevat järjestelyt ovat riittämättömät.

3.10. Suhde muihin direktiiveihin ja päällekkäisyydet niiden kanssa

Historiallisista syistä sääntelyssä tehdään ero tarkoituksellisten häirintälähettimien aiheuttamaan häirinnän (kuuluu nykyisin direktiivin soveltamisalaan, aikaisemmin kansallisten hyväksyntämääräysten piiriin) ja muista säteilijöistä (sähkömagneettista yhteensopivuutta koskeva direktiivi) peräisin olevan häirinnän välillä. Molempien direktiivien päätarkoituksena on ehkäistä radio- ja telepalvelujen häiriöt. Mutta voidaan kysyä, ovatko direktiivien poikkeavat säännökset perusteltuja. Nykytilanne ei suosi pienitehoisten radiolaitteiden markkinoiden kehittymistä. Hyvä esimerkki tästä ovat lääkinnälliset laitteet ja varsinkin 175 kHz:n taajuudella toimivat induktiivisesti kytketyt lääkinnälliset laitteet. TCAM-komitea pyysi CEPT ECC-ryhmää selvittämään asiaa ja etsimään yleistä ratkaisua tällaisia laitteita varten huhtikuussa 2001. Tämän seurauksena ECC:n suositusta 70-03 muutettiin heinäkuussa 2002. Tätä kertomusta laadittaessa kyseistä suositusta ei kuitenkaan ole pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa, minkä vuoksi voitaisiin harkita radiotaajuuspäätöksen säännöksiä hyödyntävää ratkaisua.

Muutamat jäsenvaltiot ovat alkaneet ottaa käyttöön kansallisia määräyksiä sellaisten kaapeleiden aiheuttamien häiriöiden käsittelemiseksi, joita käytetään sähköverkkoa, xDSL-tekniikkaa, koaksiaalikaapelia tai paikallisverkkotekniikkaa hyödyntävissä televiestintäverkoissa, jotka eivät kuulu nykyisen radio- ja telepäätelaitedirektiivin tai sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin piiriin. Keskustelujen jälkeen sovittiin, että nämä ovat sähkömagneettiseen yhteensopivuuteen liittyviä ilmiöitä, jotka kuuluvat jo nykyisten direktiivien soveltamisalaan. Sopivien yhdenmukaistettujen standardien vahvistaminen näiden direktiivien mukaisesti on osoittautunut vaikeaksi ja jopa kiistoja aiheuttavaksi tehtäväksi. Komissio pyrkii käymään jäsenvaltioiden kanssa keskusteluja tästä kysymyksestä kaikilla mahdollisilla foorumeilla [18].

[18] Aiheesta äskettäin järjestetyn seminaarin pöytäkirjat ovat nähtävissä osoitteessa http://europa.eu.int/comm/enterprise/ electr_equipment/emc/plcworkshop.htm

Sähköisiin viestintäpalveluihin liittyvän sääntelyjärjestelmän vaikutukset tähän direktiiviin ovat vielä epäselvät. Kyseinen järjestelmä ulottuu laajemmalle kuin perinteinen televiestintä, joka on edelleen radio- ja telepäätelaitedirektiivin perustana. Teollisuus piti mahdollisina ongelmakohtina termin 'yleinen televiestintäverkko' poistamista ja uuden tekniikan yhdenmukaistamatonta käsittelyä jäsenvaltioissa. Näitä kysymyksiä on mahdollisuus käsitellä sähköiseen viestintään liittyvän sääntelyjärjestelmän seuraavassa tarkistuksessa vuonna 2006.

Tämän direktiivin ja ajoneuvoissa käytettäviksi tarkoitettujen laitteiden sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevan direktiivin (95/54/ETY) vaatimusten kattavuudessa on päällekkäisyyttä. Komissio aikoo käsitellä tätä päällekkäisyyttä mainitun direktiivin tarkistuksen yhteydessä.

4. Kansainväliset seikat

Direktiivin 16 artikla koskee vaikeuksia markkinoille saattamisessa kolmansissa maissa. Nämä vaikeudet liittyvät erilaisiin vaatimustenmukaisuuden arvioinnista, hallinnosta ja tariffeista aiheutuviin esteisiin. EU:n yritysten kohtaamia markkinoille pääsyn esteitä on pyritty madaltamaan monin keinoin.

Vaatimustenmukaisuuden arviointia ja tuotteiden hyväksymistä koskevien Eurooppa-sopimusten pöytäkirjojen tarkoituksena on ehdokasvaltioiden markkinoiden integroiminen ennen jäseneksi liittymistä. Pöytäkirjojen mukaisesti ehdokasmaiden olisi lähennettävä lainsäädäntöään yhteisön lain kanssa. Eräiden pöytäkirjojen neuvotteluvaiheessa käsiteltiin radio- ja telepäätelaitteita, mutta ne ovat mukana vain yhdessä sopimuksessa (Malta).

Sveitsin kanssa on tehty erityinen radio- ja telepäätelaitedirektiiviin perustuva vastavuoroista tunnustamista koskeva sopimus, jolla maan järjestelmä integroidaan EU:n järjestelyihin.

Sopimuksia vastavuoroisesta tunnustamisesta on tehty myös EU:n ja Australian, Kanadan, Japanin, Uuden Seelannin sekä Yhdysvaltojen välillä. Kaikissa näissä sopimuksissa on televiestintää koskeva alakohtainen liite, jonka mukaisesti nimetyt organisaatiot (vaatimustenmukaisuuden arviointilaitokset) voivat suorittaa kolmannen maan vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyjä EU:ssa ja päinvastoin. EU:n osalta nämä menettelyt ovat radio- ja telepäätelaitedirektiivissä tarkoitettuja ja kolmansien maiden osalta niiden kansallisia menettelyjä.

EU on saanut tunnustetuiksi joukon vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksia näiden sopimusten mukaisesti ja siten helpotetuksi pääsyä kyseisten kolmansien maiden markkinoille. Vastavuoroista tunnustamista koskevaan sopimusmenettelyyn liittyy kuitenkin huomattavia rajoituksia. Siinä korostuvat teknisten määräysten erot, eikä mahdollisuuksia yhdenmukaistamiseen juuri ole, vaikka teknistä yhteensopivuutta olisikin. Näiden erojen ylläpitäminen kuluttaa sekä komission että jäsenvaltioiden voimavaroja.

Tilannetta sekoittaa vielä kontrasti, joka vallitsee radio- ja telepäätelaitedirektiivin mukaisen täysin integroidun, turvallisuuteen, sähkömagneettiseen yhteensopivuuteen ja radiolaitteiden vaatimustenmukaisuuteen liittyvän lähestymistavan ja kaikkia tai joitakin näistä koskevan kolmansien maiden erillisen sääntelyn välillä. Tämän takia EU:sta kolmanteen maahan vietäviin televiestintälaitteisiin on sovellettava useampaa kuin yhtä vastavuoroista tunnustamista koskevan sopimuksen alakohtaista liitettä. (Usein kyseeseen tulevat televiestinnän lisäksi turvallisuus ja sähkömagneettinen yhteensopivuus). Tämä koskee varsinkin Yhdysvaltoja, jossa keskustelut työterveyttä ja -turvallisuutta käsittelevän viraston (Occupational Health and Safety Agency, OSHA) kanssa myös televiestintälaitteiden osalta vaadittavan turvallisuusliitteen täytäntöönpanosta on jäädytetty. Tämä tekee EU:sta Yhdysvaltoihin tapahtuvan viennin osalta tyhjäksi ne merkittävät ponnistelut ja saavutetut tulokset, jotka liittyvät televiestintäsopimusten saamiseen toiminnallisiksi.

Sitä vastoin radio- ja telepäätelaitedirektiivin mukainen lähestymistapa on yhtenäinen ja selkeä. Joidenkin, kuten Australian ja Uuden Seelannin, markkinoiden sääntelyn purkaminen on vähentänyt markkinoille pääsyn esteitä merkittävästi, mikä tekee kyseenalaiseksi vastavuoroista tunnustamista koskeviin sopimuksiin liittyvän työn jatkamisen hyödyllisyyden. Toisaalta käytännössä sovellettavat vapaaehtoiset tekniset vaatimukset ja sertifiointijärjestelmät, kuten VCCI Japanissa, voivat aiheuttaa esteitä vastavuoroista tunnustamista koskevien sopimusten soveltamisalan ulkopuolella.

Tällaisista syistä on epävarmaa tuovatko sopimukset todellista suoraa lisäarvoa EU:n valmistajien ja sertifioinnin kannalta. Vastavuoroista tunnustamista koskevien sopimusten epäsuora vaikutus on se, että ne edistävät yhdenmukaistamista hyvien toimintatapojen vaihdon kautta sekä auttamalla ymmärtämään entistä paremmin oikeusjärjestelmien erojen aiheuttamia ongelmia. Joitakin järjestelmiä on jo yksinkertaistettu, osittain tällaisten yhteyksien tuloksena. Valitettavasti komissiolla ja EU:n sääntelijöillä ei ole ollut riittävästi voimavaroja osoitettavaksi vastavuoroista tunnustamista koskeviin sopimuksiin liittyvän toiminnan kehittämiseksi.

Vastavuoroista tunnustamista koskevien sopimusten ulkopuolella Maailman kauppajärjestö on käynnistänyt muita kuin tariffitoimenpiteitä koskevan työohjelman, joka liittyy sopimukseen informaatioteknologiatuotteiden kaupasta (ITA-sopimus). Tähän sisältyy vaatimustenmukaisuuden arvioinnin ja muiden teknisten toimenpiteiden lisäksi myös esimerkiksi tullimenettelyt, vientiluvat ja julkiset hankinnat. Teknisten toimenpiteiden osalta on suoritettu perusteellinen selvitys sähkömagneettiseen yhteensopivuuteen liittyvistä kysymyksistä. Sen mukaan markkinoille pääsyn esteet johtuvat ennen muuta vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyistä, eivätkä niinkään teknisten standardien eroista.

Yhdistyneiden kansakuntien Euroopan talouskomissiolla on teknistä yhdenmukaistamista ja standardointia käsittelevä työryhmä. Sen puitteissa on mahdollista vaihtaa tietoja erilaisten sääntely- ja standardointimenettelyjen täytäntöönpanosta, ja se antaa yhdenmukaistamispolitiikkaan liittyviä suosituksia. Työryhmän ehdottaman vaatimustenmukaisuuden arvioinnin globaalin mallin soveltamiseksi tiettyihin radio- ja telepäätelaitteisiin on tehty aloitteita. Uusi lähestymistapa [19] on yhdenmukainen tämän mallin kanssa.

[19] http://www.unece.org/trade/tips/docs/ wp6_01/model-17r4e.doc

OECD on tehnyt standardeihin liittyviä esteitä ja kaupan vapauttamista televiestintäalalla koskevan tutkimuksen ("Standards-Related Barriers and Trade Liberalisation: Telecommunications Sector" [20]). On havaittu, että sääntelyä voitaisiin yksinkertaistaa lisäämällä kansainvälisten standardien käyttöä, poistamalla yhteentoimivuusvaatimuksia varsinkin radiorajapintojen osalta ja käyttämällä vaatimustenmukaisuuden arvioinnin sijasta valmistajien vaatimustenmukaisuutta koskevia ilmoituksia.

[20] http://www.olis.oecd.org/olis/2001doc.nsf/ LinkTo/td-tc-wp(2001)11-final

Strategioita EU:n teollisuuden kohtaamien kaupan esteiden madaltamiseksi on syytä tarkastella uudelleen. Keskittyminen nykyiseen tapaan vastavuoroista tunnustamista koskeviin sopimuksiin vaikuttaa tehottomalta.

5. Päätelmät

Direktiivillä on saavutettu sen alkuperäiset tavoitteet. Direktiivin soveltamisalan ulkopuolella olevat seikat kuitenkin haittaavat edelleen innovaatioita edistävien ja kilpailukykyä parantavien radio- ja telepäätelaitteiden sisämarkkinoiden luomista. Edistyminen näiden tavoitteiden saavuttamisessa on riippuvainen radiotaajuuksien ja käyttöä koskevien sääntöjen yhdenmukaistamisesta ja parantamisesta, jotta uudet sovellukset voivat hyödyntää taajuuksia.

Politiikan muuttaminen ei ole perusteltua direktiivin toimivuuteen liittyvien esille tulleiden ongelmien luonteen perusteella. Havaittujen eroavaisuuksien ja saatujen kokemusten perusteella on kuitenkin asianmukaista tarkistaa direktiivin säännöksiä rajoitetusti:

* Olisi luotava mahdollisuudet direktiivin täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtien ja tulkintojen tekemiseksi oikeudellisesti sitoviksi komiteamenettelyn avulla.

* Olisi selvitettävä, pitäisikö nykyiset 3 artiklan 3 kohdan mukaiset päätökset, jotka koskevat hengenpelastustarkoituksia ja muita yleisiä etuja, korvata alakohtaisilla määräyksillä.

* Direktiivin soveltamista ilmailualan laitteisiin olisi selkiytettävä. Lisäksi olisi harkittava, onko asianmukaista sisällyttää direktiiviin radiolaitteet, joita ei käytetä radioviestinnässä.

* Vaatimusten vastaisten tuotteiden käsittelyä koskevia säännöksiä on parannettava. On tarpeen varmistaa, että nämä säännökset takaavat tehokkaan markkinavalvonnan, että voimavarojen käyttö optimoidaan ja että komission muodollista lausuntoa pyydetään vain tapauksissa, joissa vaatimustenvastaisuus on kiistanalainen.

* Käyttäjätietoja ja merkintöjä koskevia vaatimuksia ja muita tähän direktiiviin ja muihin uuden lähestymistavan mukaisiin direktiiveihin (eritoten matalajännitedirektiiviin ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevaan direktiiviin) liittyviä hallinnollisia säännöksiä olisi tarkasteltava uudelleen ja yhdenmukaistettava. Velvoitteiden on tältä osin oltava oikeasuhtaisia tavoitteisiin nähden: Olisi harkittava, miten olennaiset tiedot saadaan kaikkien käyttäjäryhmien, varsinkin vammaisten, ulottuville.

* Olisi tarkasteltava uudelleen säännöksiä, joilla operaattorit velvoitetaan julkaisemaan verkkojensa ominaisuudet, ja harkittava, olisiko tietyistä säännöksistä luovuttava pienten operaattoreiden osalta.

* Olisi harkittava, olisiko muut kuin radiolaitteiksi katsottavat päätelaitteet jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jolloin niihin sovellettaisiin ainoastaan sähkömagneettista yhteensopivuutta koskevaa direktiiviä ja matalajännitedirektiiviä. Tässä tapauksessa olisi kiinnitettävä huomiota määräävässä asemassa olevien toimijoiden olemassaoloon, mahdollisuuteen, että otetaan uudelleen käyttöön kansallisia määräyksiä, laitteistojen ja verkkopalvelujen niputtamiseen sekä siihen, että valmistajat tarvitsevat vakaat toimintaolosuhteet.

* Olisi harkittava, miten varmistetaan johdonmukainen oikeudellinen kehys, jolla estetään radio- ja muiden laitteistojen aiheuttama häirintä radiotaajuuksilla.

* Olisi varmistettava direktiivin, sen säännösten ja käsitteistön sekä sähköistä viestintää säätelevän lainsäädäntökehyksen välinen johdonmukaisuus.

Olisi harkittava tietyntyyppisten päätelaitteiden käyttöä koskevien vaatimusten sisällyttämistä 3 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Tämä on erityisen tärkeää hälytyslaitteistojen kohdalla, joihin pääsy olisi taattava. Tässä tarkoituksessa jäsenvaltioiden kanssa olisi aloitettava keskustelut laitteiden ja verkkojen välisen rajanvedon selventämiseksi pääsyä koskevissa kysymyksissä, ja ryhdyttävä yhteistoimintaan Euroopan tasolla yhdenmukaistettujen ratkaisujen edistämiseksi. Nykyisen direktiivin soveltamisen parantamiseksi ehdotetaan seuraavia toimia:

* Ilmoitettujen laitosten (R&TTE Compliance Association) ja kansallisia radiotaajuuksia sääntelevien viranomaisten yhteistyötä olisi parannettava sen varmistamiseksi, että innovatiivisia tuotteita koskeva ohjeistus ei ole ristiriitaista.

* Komission olisi tutkittava, ovatko tukiasemista annettujen paikallisten suunnittelumääräysten tekniset säännökset yhteensopivia direktiivin kanssa.

Radio- ja telepäätelaitteiden toimivat sisämarkkinat edistävät innovaatioita ja parantavat kilpailukykyä, ja lisätoimenpiteinä tämän tavoitteen saavuttamiseksi ehdotetaan seuraavia toimia:

* Olisi siirrettävä enemmän laitteita luokasta 2 (kansallisten rajoitusten alaisia) luokkaan 1 (käytettävissä missä tahansa yhteisön alueella). Radiotaajuuspäätöstä olisi hyödynnettävä niin, että päästään pitemmälle yhdenmukaistettuihin radiotaajuuksiin, etenkin kulutushyödykkeiden ja lyhyen matkan laitteiden kohdalla, joiden osalta yhtenäismarkkinoiden hyöty valmistajille ja kuluttajille olisi merkittävä.

* Olisi aloitettava radiotaajuuspäätökseen liittyvät keskustelut jäsenvaltioiden kanssa taajuuksien jakamista uusille hakemuksille koskevan päätöksentekomenettelyn virtaviivaistamiseksi. Tähän kuuluu myös koekäyttömahdollisuuksien luonti EU:hun tavoitteena sallivampi ympäristö EU:n teollisuuden kilpailukyvyn edistämiseksi ja sosiaalisten etujen aikaansaamiseksi.

* Samassa yhteydessä olisi käynnistettävä jäsenvaltioiden kanssa keskustelu eduista, jotka saavutetaan alentamalla radiotaajuuksien käytön esteitä, ja uuden teknisen kehityksen tarjoamasta mahdollisuudesta vähentää erillisten lisenssien tarvetta ja radiotaajuuksien tiukkaa segmentointia.

Kansainvälisten kysymysten osalta on tarpeen selvittää nykyisten vastavuoroista tunnustamista koskevien sopimusten todellinen lisäarvo. Komission olisi tutkittava tehokkaampia tapoja puuttua ongelmiin, jotka liittyvät EU:n valmistajien markkinoille pääsyyn.