ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
·asetuksen (EU) N:o 258/2012 ja muun EU:n ja kansallisen ampuma-aselainsäädännön yhdenmukaistamisessa on puutteita.

Aloitteella on tarkoitus yhdenmukaistaa siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden, niiden olennaisten osien ja ampumatarvikkeiden tuonti- ja vientilupiin sovellettavia kansallisia sääntöjä, jotta voidaan vähentää talouden toimijoiden hallinnollista taakkaa. Lisäksi aloitteella on tarkoitus vahvistaa toimivaltaisten viranomaisten valmiuksia ehkäistä ja torjua ampuma-aseiden salakuljetusta ja tarkoituksenvastaisia siirtoja. Aloitteella on kolme erityistavoitetta:

Alueella, jolla ei ole sisärajoja ja jolla tavarat ja henkilöt liikkuvat vapaasti, ampuma-aseiden, niiden osien sekä ampumatarvikkeiden tuontiin ja vientiin on olennaisen tärkeää soveltaa yhteisiä sääntöjä. Näihin kysymyksiin voidaan puuttua vain EU:n tasolla, sillä kansallisten lainsäädäntöjen väliset erot vaikuttavat suoraan EU:n sisäisen lainsäädännön (ampuma-asedirektiivi) tehokkuuteen ja yhdenmukaiseen tulkintaan. Erot sääntelyssä voivat myös luoda oikeudellisia porsaanreikiä, joita rikolliset saattavat käyttää hyväkseen. Jäsenvaltioiden väliset erot viennin, tuonnin ja kauttakuljetuksen lupamenettelyissä ja tarkastuksissa ovat selkeästi ristiriidassa sen kanssa, että EU:lla on yksinomainen toimivalta ulkomaankaupan alalla.

Asiasta järjestettyyn julkiseen kuulemiseen vastanneet korostivat selvästi EU:n toimien tarvetta. Lähes 70 prosenttia vastaajista (75 prosenttia liike-elämän edustajista) piti tärkeänä tai erittäin tärkeänä sitä, että EU:lla on yhteiset säännöt siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden tuonnista EU:n ulkopuolelta samoin kuin viennistä EU:n ulkopuolelle. 62 prosenttia katsoi, että EU:n olisi puututtava siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden tuontia, vientiä ja kauttakulkua koskeviin nykyisiin sääntöihin, ja 59,5 prosenttia katsoi, että tarvitaan uusia välineitä, joilla voitaisiin parantaa siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden tuontia, vientiä ja kauttakulkua koskevia nykyisiä sääntöjä. Kansallisten viranomaisten kanta näihin kysymyksiin oli tätäkin myönteisempi. Toimivaltaisille lainvalvontaviranomaisille suunnattuun luottamukselliseen kuulemiseen vastanneista 76,66 prosenttia piti tärkeänä tai erittäin tärkeänä sitä, että EU:lla on yhteiset säännöt siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden tuonnista EU:n ulkopuolelta. EU:n ulkopuolelle suuntautuvan viennin suhteen tätä mieltä oli 83,3 prosenttia vastaajista. Julkisessa kuulemisessa esitetyissä vapaamuotoisissa kommenteissa painotettiin selvästi EU:n sääntöjen yhdenmukaistamisen tärkeyttä sen sijaan, että lisättäisiin kansallisia menettelyjä.

Parhaaksi arvioidussa vaihtoehdossa julkishallinnolle aiheutuu lisäkustannuksia, koska ehdotuksen mukaan lupaviranomaisilta ja tullilta edellytettäisiin lisätarkastuksia (ks. jäsenvaltioiden budjettiin kohdistuvia vaikutuksia käsittelevä kohta). Todellinen vaikutus on kuitenkin rajoitettu, koska siviilikäyttöön tarkoitettujen ampuma-aseiden osuus kokonaiskaupasta on vähäinen. Tietotekniikkajärjestelmien yhteentoimivuuden parantaminen yksinkertaistaa myös tullitarkastuksia.
Mikä on ongelma ja miksi se on ongelma EU:n tasolla?

Kemialliset torjunta-aineet edistävät biologisen monimuotoisuuden vähenemistä. Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteena on vähentää sekä kemiallisten torjunta-aineiden käyttöä että niistä aiheutuvia riskejä. Pellolta pöytään -strategiassa asetetaan EU:n tavoitteet, joiden mukaan torjunta-aineiden käyttöä ja niistä aiheutuvia riskejä olisi vähennettävä 50 prosenttia vuoteen 2030 mennessä. Nämä tavoitteet eivät tule esiin nyt voimassa olevassa torjunta-aineiden kestävää käyttöä koskevassa direktiivissä. Se ei ole pysynyt teknisen kehityksen tasalla, eikä sillä saavuteta torjunta-aineiden kestävää käyttöä. Myös direktiivin täytäntöönpano on epätasaista ja puutteellista. Jäsenvaltioissa voitaisiin tehdä enemmän kemialliselle tuhoojatorjunnalle vaihtoehtoisten menetelmien edistämiseksi. Monissa jäsenvaltioissa ei ole asetettu kansallisia tavoitteita torjunta-aineiden käytön ja niistä aiheutuvien riskien vähentämiseksi.

Mitä on tarkoitus saada aikaan?
·Vaihtoehto A – Perusskenaario: ei muutosta asetukseen, mutta täytäntöönpanoa parannetaan ohjeilla ja muilla ei-sitovilla toimenpiteillä. ·Toimintavaihtoehto B – Rakennustuoteasetuksen korjaaminen: selkeytetään ja järkeistetään asetuksen soveltamisalaa, varmistetaan johdonmukaisuus suhteessa muuhun EU-lainsäädäntöön ja puututaan rakennustuotteiden ympäristönäkökohtiin. ·Toimintavaihtoehto C – Rakennustuoteasetuksen kohdentaminen: tämä sisältää kaikki vaihtoehdossa B kuvatut tekijät sekä seuraavat kolme alavaihtoehtoa, jotka voidaan yhdistää: – alavaihtoehto C1 – rajoitetaan asetuksen soveltaminen arviointimenetelmiin

– alavaihtoehto C2 – rajoitetaan asetuksen soveltamisala keskeisiin aloihin

– alavaihtoehto C3 – tehdään yhteisestä teknisestä kielestä vapaaehtoinen valmistajille. ·Vaihtoehto C – Rakennustuoteasetuksen parantaminen: vaihtoehtoon B perustuen terveyden, turvallisuuden ja ympäristön suojelemiseksi voitaisiin ottaa käyttöön myös vaatimuksia, jotka koskevat tuotteiden olennaisia ominaisuuksia. Tällaisia tuotekohtaisia vaatimuksia voidaan muotoilla kolmen alavaihtoehdon (alavaihtoehdot D1 ja D2 voidaan yhdistää) avulla: – alavaihtoehto D1 – tuotevaatimuksiin sovelletaan uusia sääntöjä koskevaa lähestymistapaa – alavaihtoehto D2 – tuotevaatimuksiin sovelletaan teknisiä määritelmiä koskevaa lähestymistapaa – alavaihtoehto D3 – vaihtoehtojen D1 ja D2 hybridivaihtoehto (säilytetään molempien keskeiset elementit). ·Toimintavaihtoehto E – Rakennustuoteasetuksen kumoaminen: asetus kumotaan ja tuotteisiin sovelletaan jäsenvaltioiden välistä vastavuoroista tunnustamista. Päätelmät Parhaaksi arvioitiin vaihtoehto D, koska analyysin mukaan se on paras tapa saavuttaa tavoitteet.
Harkinnassa oli viisi toimintavaihtoehtoa: 1) parannettu pakollinen asianmukaisen huolellisuuden järjestelmä; 2) vertailuanalyysijärjestelmä ja luettelo sääntöjä rikkovista toimijoista yhdistettynä eri tasoihin jaettuun ja parannettuun pakolliseen asianmukaisen huolellisuuden järjestelmään; 3) pakollinen julkinen sertifiointi yhdistettynä asianmukaisen huolellisuuden lisäämistä koskevaan vaatimukseen; 4) pakolliset merkinnät yhdistettynä asianmukaisen huolellisuuden lisäämistä koskevaan vaatimukseen; 5) EU:n markkinoille saattamista koskeva metsäkadon aiheuttamattomuuden vaatimus, jonka tukena on vertailuanalyysijärjestelmä ja maakohtaisten lomakkeiden järjestelmä. Parhaaksi arvioitu vaihtoehto on vaihtoehto 2. Siihen sisältyy maiden vertailuanalyysijärjestelmä, jossa maat luokitellaan asetuksen soveltamisalaan kuuluviin asianomaisiin hyödykkeisiin liittyvien metsäkadon ilmenemismuotojen mukaan. Maiden luokkia on kolme: alhaisen, keskimääräisen ja suuren riskin maat. Toimijoiden ja jäsenvaltioiden viranomaisten velvoitteet vaihtelevat tuotantomaan riskitason mukaan. Alhaisen riskin maihin sovelletaan yksinkertaistettuja asianmukaista huolellisuutta koskevia velvoitteita ja suuren riskin maihin tehostettua valvontaa. Kaikki tarkastellut toimintavaihtoehdot perustuvat seuraaviin yhteisiin osatekijöihin: 1) FAO:n määritelmään perustuva metsäkadon aiheuttamattomuuden määritelmä, jonka mukaisia tuotteiden on oltava; ja lisäedellytys, jonka mukaan tuotteiden on oltava laillisia tuotantomaan lainsäädännön mukaan; 2) progressiivinen soveltamisalaan kuuluva tuotevalikoima, jota tarkastellaan uudelleen ja päivitetään säännöllisesti. Se koostuu hyödykkeistä, joiden osalta EU aiheuttaa epäsuorasti eniten metsäkatoa (naudanliha, palmuöljy, soija, puu, kaakao ja kahvi), ja niihin liittyvistä tuotteista.
Jotta pääomamarkkinoilla toimivat sijoittajat voisivat tehdä järkeviä sijoituspäätöksiä, niillä on oltava mahdollisuus saada ja käyttää digitaalisesti tietoja, jotka yhteisöjen on EU:n lainsäädännön mukaan julkaistava (muun muassa taloudelliset, kestävyyteen ja tuotteisiin liittyvät tiedot). Nykyään tällaisia tietoja on hajanaisesti saatavilla eri jäsenvaltioista, eikä niitä voida juurikaan käyttää digitaalisesti. Muita esteitä ovat kielimuuri mutta myös rajoittavat käyttöehdot. Näistä syistä yritys- ja tuotetietojen käyttäjien on kallista etsiä, käyttää ja analysoida merkityksellisiä tietoja. Tämä vähentää EU:n rahoituspalvelujen tehokkuutta ja yhdentymistä ja haittaa kestävää kasvua.
Mikä on ongelma ja miksi se on ongelma EU:n tasolla?

EU:n vuotta 2030 koskevien ilmasto- ja energiatavoitteiden ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteiden saavuttamiseksi suorat investoinnit on suunnattava uudelleen kestäviin hankkeisiin ja toimintoihin. Hiljattain hyväksytyllä kestävien investointien edistämistä koskevalla EU:n kehyksellä, jäljempänä ’luokitusjärjestelmäasetus’, pyritään selkeyttämään, mitä taloudellisia toimintoja voidaan pitää ympäristön kannalta kestävinä. Luokitusjärjestelmäasetuksen mukaan komission on annettava delegoitu säädös, jossa täsmennetään tekniset arviointikriteerit sen määrittämiseksi, mitkä taloudelliset toiminnot voivat edistää merkittävästi ilmastonmuutoksen hillintää tai ilmastonmuutokseen sopeutumista vahingoittamatta muita luokitusjärjestelmäasetuksessa lueteltuja ympäristötavoitteita. Tapaa, jolla nämä tekniset arviointikriteerit vahvistetaan luokitusjärjestelmäasetuksessa säädettyihin vaatimuksiin nähden, on käsitelty oikeasuhteisessa vaikutustenarvioinnissa. Sen tulokset esitetään tässä raportissa. Vaikutustenarviointi on näin ollen olennainen osa EU:n kestävyysluokitusjärjestelmää ja auttaa tekemään tästä kestävien toimintojen luokitusjärjestelmästä yritysten ja investointipäätösten kannalta uskottavan ja merkityksellisen.
Mikä on ongelma ja miksi se on ongelma EU:n tasolla?

Samapalkkaisuutta koskeva perusoikeus, jonka mukaan naisille ja miehille on maksettava samasta tai samanarvoisesta työstä sama palkka, on kirjattu SEUT-sopimuksen 157 artiklaan, mutta sen tuloksellinen täytäntöönpano on EU:ssa edelleen merkittävä haaste. Yksittäisiin työntekijöihin kohdistuva palkkasyrjintä ja palkkarakenteiden systeemiset vääristymät ovat vain yksi sukupuolten palkkaeron monista taustatekijöistä muun muassa horisontaalisen ja vertikaalisen eriytymisen ohella. Sukupuolten palkkaero on kasvanut Euroopan unionissa keskimäärin 14 prosenttiin, ja lukema on edelleen tällä tasolla. Tämä on ongelma sekä työntekijöiden että työnantajien kannalta. Se, että tätä perusoikeutta ei onnistuta toteuttamaan, heikentää naisten taloudellista riippumattomuutta sekä työelämässä että sen jälkeen. Tämä on ongelma myös työmarkkinoiden tehokkaan toiminnan ja sisämarkkinoiden kilpailun kannalta. Mahdollisia tuloja koskevat odotukset voivat vaikuttaa haitallisesti naisten ammatinvalintaan, työaikaa koskeviin valintoihin ja urapolkuihin, mikä puolestaan aiheuttaa selkeän riskin talouden tuottavuuden heikkenemisestä laajalti, kun naiset eivät osallistu työmarkkinoille ihanteellisella tavalla. Työnantajien kannalta tämä resurssien tehoton käyttö johtaa tuottavuuden heikkenemiseen ja piilokustannuksiin. Lisäksi naisten ja miesten erilainen kohtelu palkkauksessa voi myös vaikuttaa työnantajan kilpailukykyyn, kun ne työnantajat, jotka eivät noudata samapalkkaisuuden periaatetta ja jotka kenties soveltavat eri maissa eri sääntöjä, voivat hyötyä epärehellisestä (ja laittomasta) edusta. Yksittäisiin työntekijöihin kohdistuvan palkkasyrjinnän ja palkanmuodostusmekanismien sukupuolivinouman sekä naisten työn aliarvostuksen taustatekijöitä voivat olla - palkkauksen puutteellinen läpinäkyvyys yksittäisen työntekijän ja työnantajan tasolla ·- ’palkan’ ja ’samanarvoisen työn’ käsitteiden puutteellinen soveltaminen sekä ·- riittämätön oikeussuojan saatavuus, joka johtuu menettelyllisistä esteistä ja uhrien kannalta riittämättömistä oikeuskeinoista. Palkkauksen puutteellinen läpinäkyvyys estää työntekijöitä arvioimasta, toteutuuko heidän oikeutensa yhdenvertaiseen kohteluun palkkauksessa; se myös kätkee naisten työpanoksen aliarvostuksen palkkarakenteiden (usein tiedostamattoman) vinouman seurauksena. Ongelmat keskeisten käsitteiden asianmukaisessa soveltamisessa, kun arvioidaan, maksetaanko samasta tai samanarvoisesta työstä samaa palkkaa, hankaloittavat samapalkkaisuuden periaatteen toteuttamista sekä työntekijöiden että työnantajien näkökulmasta. Riittämätön oikeussuojan saatavuus yhdessä työntekijöiden kokeman vastatoimien pelon kanssa vaikeuttaa samapalkkaisuuden täytäntöönpanoa entisestään.
Mikä on ongelmana ja miksi se on ongelma EU:n tasolla?

NIS-direktiivi, josta on toki ollut paljon hyötyä, kun se johti merkittävään muutokseen suhtautumisessa institutionaaliseen ja sääntelyajatteluun kyberturvakysymyksissä monissa EU-maissa, on myös osoittautunut monissa kohdin puutteelliseksi. Yhteiskuntien digitalisaatio (jota covid-19-kriisi edelleen on vahvistanut) on laajentanut tilannekuvaa uhkista ja luo uusia haasteita, jotka vaativat tarkemmin suunnattuja ja entistä innovatiivisempia puolustuskeinoja. Kyberhyökkäykset lisääntyvät. Ne ovat entistä sofistikoituneempia ja tulevat hyvin monista lähteistä sekä EU:n sisältä että sen ulkopuolelta. NIS-direktiivin toimivuuden selvityksen perusteella vaikutustenarvioinnissa todettiin seuraavat ongelmat: EU:ssa toimivien yritysten heikko kyberuhkien sietokyky, erot häiriönsietokyvyssä jäsenvaltioiden ja toimialojen välillä ja heikko yhteinen tilannetietoisuus ja kyky yhteiseen reagointiin. Jotkin näistä ongelmista ja tekijöistä ovat johtaneet esimerkiksi tilanteeseen, jossa jossain EU-maassa tietyt suuret sairaalat eivät kuulu NIS-direktiivin soveltamisalaan eikä niiltä siten edellytetä direktiivin mukaisia turvatoimia, kun taas toisessa EU-maassa lähes joka ikinen sairaala kuuluu direktiivin tietoturvavaatimusten piiriin.
Vaikutustenarviointi ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi asetuksen (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 768/2005, (EY) N:o 1967/2006, (EY) N:o 1005/2008 sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 2016/1139 muuttamisesta kalastuksenvalvonnan osalta
Huomioon on otettu monia vaihtoehtoja muista kuin lainsäädännöllisistä toimista tavoitetasoltaan erilaisiin lainsäädännöllisiin toimiin. Parhaaksi arvioitu vaihtoehto on toimenpidepaketti, johon sisältyy useita toimenpiteitä: - Verkkojen Eurooppa -välineen sähköisen jakelun (e-CODEX-järjestelmä) käyttäminen oletuskanavana sähköisessä viestinnässä ja asiakirjojen vaihdossa; - nykyaikaisten todisteiden vastaanottokeinojen (esim. videoneuvottelut, puhelinneuvottelut ja muut etäviestintäkeinot) käyttäminen oletusarvoisena lähestymistapana, jos henkilöä on kuultava toisesta jäsenvaltiossa, kuitenkin sisällyttämällä järjestelmään asianmukainen joustavuus (mahdolliset poikkeukset muun muassa laitteiden saatavuuden mukaan tuomioistuimessa) ja kannustimet (kansallisten hankkeiden rahoituksen avulla) jäsenvaltioille tuomioistuinten varustamiseksi videoneuvottelulaitteilla; - sähköisten (digitaalisten) todisteiden vastaanottamisen oikeudellisten esteiden poistaminen; - oikeusvarmuuden lisääminen sisällyttämällä asetukseen tällä hetkellä sen soveltamisalan ulkopuolisia lisäkeinoja rajat ylittävää todisteiden vastaanottamista varten (esim. todisteiden vastaanottaminen diplomaattisten edustajien tai konsuliviranomaisten välityksellä); - käsitteeseen ”tuomioistuin” tulkintaerojen korjaaminen korvaamalla käsite yleisellä ”oikeusviranomaisen” määritelmällä; - tiedottaminen asetuksessa säädettyjen yhtenäisten standardien merkityksestä (yhdenmukaistetut menettelyt, asianosaisten oikeuksien tasapuolinen suojelu); - toimivaltaisten tuomioistuinten parhaat käytännöt, joiden avulla tuomioistuimet voivat soveltaa menettelyjä asianmukaisesti ja viivytyksittä; sekä - tuomioistuinten ja muiden oikeusalan ammattilaisten tietoisuuden lisääminen asetuksen mukaisista todisteiden vastaanottamisen suorista kanavista.
Tällä hetkellä yksi kolmannes EU:n alueesta kärsii ympärivuotisesta vesistressistä, ja veden niukkuus on monen unionin jäsenvaltion huolenaihe. Ilmastonmuutoksen ennusteiden mukaan ongelma kasvaa unionin alueella tulevina vuosikymmeninä. Veden huonolla saatavuudella on negatiivisia seurauksia EU:n kansalaisille ja talouden aloille (maatalous, matkailu, teollisuus, energia ja liikenne). Tällä voi olla vaikutusta kilpailukykyyn ja sisämarkkinoihin. Osana yhdennettyä vesienhoidon suunnitelmaa, johon kuuluu vedensäästöä ja veden käytön tehokkuutta koskevia toimenpiteitä, jätevedenkäsittelylaitosten käsittelemä vesi tarjoaa luotettavan vaihtoehtoisen vesilähteen moniin tarkoituksiin, kuten maatalouden keinokasteluun tai pohjaveden imeytykseen. Veden uudelleenkäyttö jää EU:ssa tällä hetkellä kauas sen merkittävistä mahdollisuuksista, vaikka sillä on pienemmät ympäristövaikutukset kuin veden siirroilla tai suolanpoistolla ja siitä voi olla hyötyä ympäristölle, taloudelle ja yhteiskunnalle. Aloitteen tarkoitus on siis käsitellä kokonaisongelmaa, joka liittyy veden uudelleenkäytön liian rajoitettuun soveltamiseen, jotta veden niukkuutta voitaisiin lieventää merkittävästi Euroopan unionissa. Tarve EU:n toiminnalle on tunnustettu Euroopan vesivaroja koskevassa suunnitelmassa (2012), ja se on sisällytetty kiertotalouden toimintasuunnitelmaan (2015) sekä komission työohjelmaan.
Alusten ilmoitusympäristö on nykyään erittäin tehoton, koska sitä ei ole yhdenmukaistettu, ilmoituksia pyydetään useiden yhteyspisteiden kautta ja toimitettujen tietojen jakaminen on vähäistä (liikenteenharjoittajia pyydetään usein toimittamaan samat tiedot useille eri viranomaisille). Ilmoittamisesta siksi on tullut liikenteenharjoittajille työläs tehtävä. EU:ssa käytetään joka vuosi noin 4,6 miljoonaa henkilötyötuntia ilmoittamiseen. Hallinnollista taakkaa on mahdollista keventää merkittävästi.
Ehdotukseen asetukseksi räjähteiden lähtöaineiden markkinoille saattamisesta ja käytöstä, asetuksen (EY) N:o 1907/2006 liitteen XVII muuttamisesta ja räjähteiden lähtöaineiden markkinoille saattamisesta ja käytöstä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 98/2013 kumoamisesta liitetty vaikutustenarviointi

Asetuksella (EU) N:o 98/2013 säännellään räjähteiden lähtöaineiden (eli kemiallisten aineiden, joita voidaan käyttää väärin kotitekoisten räjähteiden valmistukseen) markkinointia ja käyttöä. Vaikka asetuksella on vähennetty räjähteiden lähtöaineiden saatavuutta yleisön keskuudessa ja parannettu epäilyttävistä liiketoimista ilmoittamista, arvioinnin mukaan tärkeimmät tavoitteet on saavutettu vain osittain. Kaksi merkittävää ongelmaa on edelleen olemassa. Ensinnäkin räjähteiden lähtöaineita käytetään edelleen väärin kotitekoisten räjähteiden valmistukseen, mikä uhkaa EU:n kansalaisten turvallisuutta. Toiseksi talouden toimijat kohtaavat yhä tarpeettomia esteitä, jotka koskevat näiden aineiden vapaata liikkuvuutta sisämarkkinoilla. Nämä ongelmat johtuvat seuraavista tekijöistä: i) rajoitusten riittämätön taso, ii) uudet ja muuttuvat uhkat, iii) riittämätön tietoisuus toimitusketjussa, iv) nykyisten valvontatoimien tehoton soveltaminen ja täytäntöönpano, v) rajoitusten ja valvontatoimien järjestelmän hajanaisuus ja vi) asetuksen epäselvyys. Ilman EU:n toimia näiden ongelmien odotetaan pysyvän.
Arvioinnissa todettiin, että vastavuoroinen tunnustaminen ei toimi toivotulla tavalla, mikä johtuu tietoisuuden puutteesta, oikeudellisesta epävarmuudesta ja sidosryhmien riittämättömästä yhteydenpidosta ja yhteistyöstä. Talouden toimijat eivät hyödy täysimääräisesti oikeuksistaan. Kansalliset viranomaiset menettävät aikaa ja resursseja. Kuluttajilla on vähemmän valinnanvaraa ja korkeammat hinnat. EU:n tason toimien puuttuessa ongelman odotetaan pysyvän.

Vaikka odotettavissa olevia hyötyjä ei voida täsmällisesti arvioida, hiljattain tehty tutkimus ”The Costs of Non-Europe in the Single Market” osoittaa, että kaupan esteiden vähentäminen voi lisätä EU:n sisäistä kauppaa yli 100 miljardilla eurolla vuodessa. Kaupan esteiden käsitteeseen sisältyy kyseisessä tutkimuksessa muutakin kuin vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvät esteet, mutta siitä saadaan arvio odotettavissa olevista hyödyistä.
Koska parhaaksi arvioitu vaihtoehto on kansallisia sääntöjä täydentävä järjestelmä, negatiivisia taloudellisia, sosiaalisia tai ympäristöön liittyviä vaikutuksia ei odoteta.

PEPP-tuote on uusi tuoteluokka, jota tarjoaisivat monenlaiset palveluntarjoajat, jotka ovat jo toimivaltaisten viranomaisten harjoittaman valvonnan kohteena voimassa olevien sääntelypuitteiden nojalla. PEPP-tuotteen rajatylittävän jakelun seurannasta voisi aiheutua lisätehtäviä kansallisille toimivaltaisille viranomaisille. Yksittäisiä PEPP-tuotteita koskevan hyväksynnän antaisi Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen (EIOPA), mikä edellyttäisi lisäresursseja. Tämänhetkisten yhteisrahoitusjärjestelyjen mukaisesti rahoitus sisältyy EU:n talousarvioon eikä se ylitä määrää, joka on vahvistettu nykyisessä monivuotisessa rahoituskehyksessä, joka on voimassa vuoteen 2020. Lisäksi päätös siitä, myönnetäänkö PEPP-tuotteelle verokannustimia, tehdään edelleen kansallisella tasolla, ja mahdolliset vaikutukset riippuvat tuotteen käyttöönotosta kussakin jäsenvaltiossa.
OTC-johdannaisista, keskusvastapuolista ja kauppatietorekistereistä 4 päivänä heinäkuuta 2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 (EMIR-asetus) lähtökohtana oli G20-johtajien syyskuussa 2009 antama sitoumus ottaa käyttöön tiettyjä OTC-johdannaissopimuksia maailmanlaajuisesti koskevia vaatimuksia. EMIR-asetuksen tavoitteena on vähentää järjestelmäriskiä lisäämällä OTC-johdannaismarkkinoiden avoimuutta ja vähentämällä OTC-johdannaisiin liittyvää vastapuoliluottoriskiä ja operatiivista riskiä. Joitakin tätä tarkoitusta varten säädetyistä vaatimuksista on alettu soveltaa, mutta toiset eivät vielä ole tulleet voimaan. Komission harjoittama markkinaseuranta sekä sidosryhmiltä ja EU:n elimiltä ja viranomaisilta saatu palaute osoittavat, että EMIR-asetuksen yleistavoitteita kannatetaan laajasti, mutta niissä on tullut myös esiin useita seikkoja, joiden vuoksi EMIR-asetuksen tavoitteet eivät toteudu tehokkaimmalla ja tuloksellisimmalla tavalla. Tällaisia seikkoja ovat erityisesti i) sääntelyn noudattamisesta aiheutuvat suhteettomat kustannukset, jotka useissa tapauksissa ylittävät vakavaraisuuden varmistamisesta saatavat hyödyt, ii) puutteet OTC-johdannaispositioiden ja vastuiden avoimuudessa ja iii) tiettyjen vastapuolten riittämätön pääsy määrityspalveluihin.
Vaikutustenarviointi, joka koskee ehdotusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi palveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2006/123/EY täytäntöönpanosta, palveluihin liittyviä lupajärjestelmiä ja vaatimuksia koskevasta ilmoitusmenettelystä sekä direktiivin 2006/123/EY ja hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä annetun asetuksen (EU) N:o 1024/2012 muuttamisesta

Jotta vältettäisiin perusteettomien ja suhteettomien kansallisten sääntelytoimenpiteiden käyttöönotto, palveludirektiiviin sisältyy menettely, jonka mukaisesti jäsenvaltioiden on ilmoitettava sääntelytoimenpiteiden käyttöönotosta ja/tai muuttamisesta. Menettelyn tarkoituksena on varmistaa, että uudet/muutetut kansalliset sääntelytoimenpiteet ovat palveludirektiivin mukaiset. Nykyisessä menettelyssä on kuitenkin lukuisia merkittäviä puutteita, jotka tekevät sen tehottomaksi. Useat jäsenvaltiot eivät ilmoita uusista tai muutetuista sääntelytoimenpiteistä, ilmoittavat vain jo hyväksytyistä toimenpiteistä tai eivät toimita tarvittavia tietoja. Ilmoitusvelvollisuuden piiriin eivät kuulu jotkin keskeiset vaatimukset, jotka kuuluvat palveludirektiivin soveltamisalaan. Tämän ilmoittamatta jättämisen seuraukset eivät ole selvät.