KOMISSION TIEDONANTO

Ohjeet uusiutuvan energian alan rajatylittävien hankkeiden kustannusten ja hyötyjen jakamiseen

(2022/C 495/01)

SISÄLLYS

1. Johdanto 2

2. Yhteistyön suunnitteluelementit ja rahoitusvaihtoehdot 5

3. Kustannus-hyötyanalyysi kustannusten ja hyötyjen jakamisen perustana 8

4. Kustannusten ja hyötyjen jakamiseen liittyvät lähestymistavat 9

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen periaatteet 10

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen käytännön toteutus 12

Esimerkkejä yhteistyöstä 15

5. Yhteenveto kustannus-hyötyanalyysia ja kustannusten ja hyötyjen jakamista koskevista suosituksista 18

6. Hallitustenvälisen sopimuksen malli 20

7. Liite 22

1 JOHDANTO

Näiden ohjeiden tarkoituksena on tukea jäsenvaltioita, jotka ovat halukkaita osallistumaan rajatylittäviin yhteistyöhankkeisiin uusiutuvan energian tuotannon alalla, löytämään kaikkia osapuolia hyödyttävä ratkaisu asiaan liittyvien kustannusten ja hyötyjen jakamiseksi. Ohjeissa kuvataan suunnitteluvaihtoehtoja kustannusten ja hyötyjen jakamiselle rajatylittävissä uusiutuvaa energiaa koskevissa hankkeissa sekä annetaan suosituksia ja esitetään parhaita käytäntöjä siten, että jäsenvaltioille jää kuitenkin joustovaraa (1). Ohjeita voidaan soveltaa Verkkojen Eurooppa -välineen tarjoamien mahdollisuuksien yhteydessä rajatylittäviin uusiutuvaa energiaa koskeviin hankkeisiin ja yleisemmin yhteistyömekanismeja käyttäviin uusiutuvia energialähteitä koskeviin hankkeisiin. Ohjeet ovat olennaisia uusiutuvista lähteistä tuotettuun sähköön sekä uusiutuvaan lämpöön ja uusiutuvaan kaasuun liittyvien hankkeiden kannalta.

Oikeudellinen kehys

Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä annetussa tarkistetussa direktiivissä (EU) 2018/2001, jäljempänä ’direktiivi’, luodaan oikeudellinen kehys uusiutuvan energian kehittämiselle Euroopan unionissa. Kuten direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltioiden on saavutettava yhteisesti sitova unionin yleistavoite, joka koskee uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osuutta unionin energian kokonaisloppukulutuksesta vuonna 2030. Yhteinen tavoite saavutetaan kansallisilla panoksilla, jotka kaikki jäsenvaltiot asettavat osana yhdennettyjä kansallisia energia- ja ilmastosuunnitelmiaan. Direktiivissä tunnustetaan myös uusiutuvan energian käyttöönoton rajatylittävä ulottuvuus ja kannustetaan jäsenvaltioita tekemään tältä osin yhteistyötä muun muassa käyttämällä käytettävissä olevia yhteistyömekanismeja, kuten tilastollisia siirtoja, jäsenvaltioiden välisiä yhteishankkeita, jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisiä yhteishankkeita tai yhteisiä tukijärjestelmiä (2).

Verkkojen Eurooppa -välineen energiaosiota on täydennetty osana vuosien 2021–2027 monivuotista rahoituskehystä esitetyllä välineellä, jonka tarkoituksena on tukea uusiutuvaa energiaa koskevien rajatylittävien hankkeiden toteuttamista. Verkkojen Eurooppa -välinettä koskevassa asetuksessa (3) määritelty uusiutuvan energian alan rajatylittävien hankkeiden käsite perustuu direktiivin mukaisesti perustettuihin yhteistyömekanismeihin.

Yhteistyön motiivit

Rajatylittävä yhteistyö voi helpottaa unionin tavoitteen ja kansallisten panosten saavuttamista kustannustehokkaammin laajentamalla hankejatkumoa ja tarjoamalla samalla jäsenvaltioille enemmän joustovaraa tavoitteidensa saavuttamisessa. Lisäksi raja-alueilla on tärkeä rooli ”Euroopan yhdentymisen koekenttinä” (4). Koska jäsenvaltioilla on erilaisia maantieteellisiä resursseja ja luonnonvaroja uusiutuvan energian hyödyntämiseen, tuotantokustannukset vaihtelevat huomattavasti maittain. Jäsenvaltio (”isäntämaa”), joka tuottaa uusiutuvan energian ylijäämää eli enemmän kuin se tarvitsee oman panoksensa täyttämiseksi, voi päättää tehdä yhteistyötä sellaisen toisen jäsenvaltion (”sijoittava maa”) kanssa, joka on valmis hankkeen yhteisrahoitukseen. Molemmat hyötyvät tällaisesta yhteistyöstä. Isäntämaa saa lisärahoitusta ja muita kuin rahallisia etuja, jotka liittyvät uuden laitoksen rakentamiseen ja toimintaan (esim. toimitusvarmuuden paraneminen, työpaikkojen luominen, innovoinnin lisääntymisen myönteiset heijastusvaikutukset), ja sijoittava maa hyötyy saavuttamalla tavoitteensa kustannustehokkaammin kuin yksinään. Yhteistyömekanismit myös edistävät parhaiden käytäntöjen jakamista, sääntelykehysten yhdenmukaistamista ja hallinnollisen menettelyn yksinkertaistamista jäsenvaltioissa.

Uusiutuvan energian alan yhteistyön valitsemisen motiivit vaihtelevat hankkeittain. Yhteistyön tyypillisimpiä syitä ovat tavoitteiden saavuttaminen halvemmalla, uusiutuvan energian käyttöönoton lisääminen, infrastruktuurin parantamisen edistäminen, energiaturvallisuuden parantaminen, tietyn teknologian yleisen hyväksynnän parantaminen, innovatiivisten teknologioiden tai infrastruktuuriratkaisujen (yhteis)testaus sekä uusiutuvien energialähteiden markkinoiden yhdentymisen edistäminen EU:n energian sisämarkkinoiden tehostamiseksi.

Lisäksi uusiutuvan energian markkina-arvot voivat vaihdella huomattavasti eri jäsenvaltioissa, mikä riippuu muun muassa erilaisista tuotantoyhdistelmistä, laitosten nykyisistä kapasiteeteista sekä yhteenliittämiskapasiteetin ja sisäisen verkon siirtokapasiteetin määrästä. Jäsenvaltiot, joiden markkina-arvot ovat alemmat, voivat yhteistyössä toimimalla osallistua hankkeisiin, joiden markkina-arvot ovat korkeampia kuin niiden omien hankkeiden, mikä vähentää tukimaksuja.

Yhteistyötä voi olla kahden tai useamman maan / alueen tai rajatylittävän alueen välillä (5). Monimutkaisuus ja koordinointia koskevat vaatimukset yleensä lisääntyvät osallistuvien toimijoiden määrän myötä.

Esimerkki rajatylittävästä yhteistyöstä: Saksan ja Tanskan väliset vastavuoroisesti avoimet huutokaupat (6) Saksa ja Tanska järjestivät vuonna 2016 kaksi rajatylittävää aurinkosähköhuutokauppaa, joihin toisessa maassa sijaitsevat hankkeet voivat osallistua. Nämä vastavuoroisesti avoimet huutokaupat perustuivat kahdenvälisesti neuvoteltuun yhteistyösopimukseen. Kumpikin avoin huutokauppa perustui kyseessä olevassa maassa käytössä olevaan aurinkosähköä koskevaan tukijärjestelmään. Lisäksi yhteistyösopimukseen sisältyi järjestelyjä, jotka koskivat paikallisia sijaintirajoituksia, tiedonvaihtoa ja panosta uusiutuvaa energiaa koskevien tavoitteiden saavuttamiseen. Kustannusten jakamisen osalta huutokauppaava maa maksaa tukimaksut kaikille huutokaupassa valituiksi tulleille laitoksille, ja saa uusiutuvia energialähteitä koskevat täydelliset tilastot. Asiaan ei sisälly lisäkustannuksia tai -hyötyjä. Rajatylittävissä huutokaupoissa kaikkien valituiksi hankkeiden toteuttamispaikka oli Tanskassa. Saksassa järjestetyn avoimen huutokaupan hinnat olivat huomattavasti alhaisemmat kuin aiemmissa Saksassa järjestetyissä kansallisissa huutokaupoissa. Tanskassa ei järjestetty kansallisia huutokauppoja samalla ajanjaksolla. Yksikään saksalainen hanke ei ollut mukana Tanskan huutokaupassa. Tälle oli muun muassa seuraavia syitä: Saksassa toteutettavien hankkeiden ennakoitu enimmäiskapasiteetti oli alhainen (vain 2,4 MW huutokaupattavasta kokonaismäärästä 20 MW), Saksassa järjestettiin muutama päivä myöhemmin kansallinen huutokauppa, Tanskan huutokauppajärjestelmän ymmärtämiseen liittyvät transaktiokustannukset sekä Tanskassa käytetty kiinteä palkkio, joka altisti laitosten toiminnanharjoittajat sähkön pitkän aikavälin hintariskeille. Tanskassa toteutettaville hankkeille osallistuminen Saksan huutokauppaan oli houkuttelevaa, koska vuonna 2016 ei järjestetty kansallisia aurinkosähköhuutokauppoja. Sille, miksi Tanskasta tulleet tarjoukset olivat kilpailukykyisempiä, ei ole selkeitä syitä. Todennäköisiä syitä ovat kuitenkin paremmat aurinkosähköresurssit huutokauppoihin osallistuvissa kohteissa, mahdollisuus rakentaa aurinkosähkövoimaloita maatalousmaalle (ei mahdollista Saksassa) sekä muiden vaihtoehtojen puuttuminen kotimaisen tuen saamiseksi, minkä takia tarjoukset olivat aggressiivisempia. Nämä vastavuoroisesti avoimet huutokaupat ovat osoittaneet, että jäsenvaltioiden yhteistyöllä voidaan saavuttaa tehokkuushyötyjä kansallisiin huutokauppoihin verrattuna. Lisäksi niistä käy selvästi ilmi, että kansalliset tukijärjestelmät ja huutokauppa-aikataulut olisi otettava huomioon yhteistyösopimuksen ajoituksessa ja suunnittelussa. Maiden olisi myös otettava huomioon markkinajärjestelyt ja muut hankkeiden kustannuksiin vaikuttavat tekijät, jotta vältetään yllätykset huutokaupan kohteiden jakautumisesta maiden kesken. Esimerkki rajatylittävästä yhteistyöstä: Ruotsin ja Norjan yhteinen sertifikaattijärjestelmä Vuonna 2012 otettiin käyttöön Ruotsin ja Norjan välinen rajatylittävä vihreän sähkön tukijärjestelmä, jonka tavoitteena on edistää uusiutuvien energialähteiden käyttöä molemmissa maissa. Se on toistaiseksi ainoa yhteinen tukijärjestelmä, joka on toteutettu uusiutuvia energialähteitä koskevassa direktiivissä säädettyjen yhteistyömekanismien puitteissa. Järjestelmän käyttöönottoa edelsi pitkä neuvotteluvaihe näiden kahden maan välillä. Kustannusten ja hyötyjen asianmukaisesta jakamisesta sopiminen osoittautui erityisen vaikeaksi. Poliittinen yhteisymmärrys taakan jakautumisesta tasan maiden kesken (50/50) tasoitti tietä lopulliselle sopimukselle. Järjestelmä hyötyi Ruotsin monivuotisesta kokemuksesta vertailukelpoisilla kotimaisilla sertifikaattimarkkinoilla toimimisesta. Markkinapohjainen väline: järjestelmässä palkitaan uusiutuvaa energiaa tuottavia laitoksia molemmissa maissa myöntämällä jokaista uusiutuvista lähteistä tuotetun sähkön megawattituntia kohti vihreä sertifikaatti, jolla voidaan sitten käydä kauppaa markkinoilla. Ruotsalaisilla ja norjalaisilla sähköntoimittajilla (ja joillakin loppukäyttäjillä) on velvollisuus ostaa sertifikaatteja suhteessa niiden sähköntuotantoon/-kulutukseen. Koska järjestelmä saavutti (jopa ylitti) uusiutuvien energialähteiden, pääasiassa tuuli- ja vesivoiman, kohdennettua rakentamista koskevat tavoitteet, järjestelmä suljettiin uusilta osallistujilta tammikuussa 2022. Vaikka järjestelmän pääpiirteet olivat samat molemmissa maissa ja Ruotsissa ja Norjassa pyrittiin saavuttamaan terawattitunteina (TWh) ilmaistu yhteinen tuotantotavoite, ne säilyttivät myös jonkin verran joustovaraa järjestelmän parametrien suhteen. Täytäntöönpanosta ja seurannasta vastaavaa yhteistä viranomaista ei myöskään ole, mutta kumpikin maa on nimennyt oman elimen. Tämä osoitti, että yhteisen järjestelmän suunnittelussa joustavuuden tarpeen ymmärtäminen voi olla hyödyllistä. Lisäksi uusiutuvien energialähteiden suhteellisen samankaltainen potentiaali ja vertailukelpoiset kustannusrakenteet helpottivat järjestelmän keskeisistä piirteistä sopimista. Tämä koskee myös kustannusten ja hyötyjen jakamista koskevia neuvotteluja, jotka ovat yleensä haastavampia, jos kustannukset ja hyödyt vaihtelevat huomattavasti yhteistyössä toimivien maiden välillä.

Yhteistyön esteet

Vaikka yhteistyöllä on todettua ja hyvin tutkittua hyötyä uusiutuvaa energiaa koskevien EU:n tavoitteiden saavuttamisessa, vuoden 2009 (7) jälkeen on toteutettu vain harvoja yhteistyöhankkeita, joissa käytetään yhteistyömekanismeja, ja yhteistyömekanismien käyttö on edelleen vähäistä. On näyttöä (8) siitä, että yhteistyömekanismien käytölle on edelleen esteitä. Nämä esteet voivat olla luonteeltaan poliittisia, teknisiä, oikeudellisia ja sääntelyyn liittyviä sekä sosioekonomisia ja ympäristöön liittyviä. Jäsenvaltiot ja muut sidosryhmät raportoivat myös hallinnollisista esteistä, jotka liittyvät yhteistyöhankkeen suunnitteluun ja toteuttamiseen tarvittaviin menettelyvaiheisiin, sekä esteistä, jotka liittyvät kustannusten ja hyötyjen määrittämiseen ja jakamiseen. Jäsenvaltioiden väliset keskustelut yhteistyömekanismien käytöstä ovat lisääntyneet viime vuosina, ja parhaillaan keskustelua käydään useista mahdollisista hankkeista (9). Lisääntynyt paine nopeaan hiilestä irtautumiseen Euroopan vihreän kehityksen ohjelman, 55-valmiuspaketin ja RePowerEU-suunnitelman mukaisesti edellyttää yhteistyömekanismien käytön lisäämistä.

Soveltamisala

Näillä ohjeilla pyritään tukemaan jäsenvaltioita niiden suunnitellessa ja toteuttaessa rajatylittäviä yhteistyöhankkeita yhteistyömekanismeja käyttäen (10). Ohjeissa selvennetään kustannusten ja hyötyjen jakamista varten käytettävissä olevia vaihtoehtoja ja suunnitteluelementtejä ja pyritään siten helpottamaan yhteistyömekanismien käytön esteiden poistamista.

Aiemmat kustannusten ja hyötyjen jakamista koskevat ohjeet koskevat ainoastaan kustannus-hyötyanalyysin menetelmää, jonka Sähkö-ENTSO on laatinut verkon kehittämishankkeita varten asetuksen (EU) 2022/869 mukaisesti. Ohjeissa ei keskitytty tuotantolaitosten kustannusten ja hyötyjen jakamiseen. Tämän vuoksi näissä ohjeissa pyritään selventämään vaihtoehtoja ja vapausasteita, jotka ovat saatavilla eri uusiutuvan energian teknologioihin sovellettavien kustannusten ja hyötyjen analysointia ja jakamista varten. Vaikka ohjeilla pyritään yleisesti kattamaan uusiutuvia energialähteitä koskeva yhteistyö kaikkien uusiutuvan energian teknologioiden osalta, niissä otetaan huomioon (radiaalisille) merituulihankkeille ominaiset näkökohdat, koska tällaisesta yhteistyöstä tulee yhä merkittävämpää, mutta sen täytäntöönpanoon liittyy erityisiä teknisiä ja käytännön haasteita. Offshore-hybridihankkeiden kustannus-hyötyanalyysia sekä kustannusten ja hyötyjen jakamista käsitellään laajasti vuonna 2024 annettavissa ohjeissa siitä, miten koordinoidaan kustannusten ja hyötyjen jakamista merialueittain offshore-energiansiirtohankkeissa, jotka on yhdistetty uusiutuvan energian tuotantohankkeiden kehittämiseen, sekä kustannusten ja hyötyjen jakamista yksittäisissä hybridihankkeissa (11).

Nämä ohjeet on jäsennelty seuraavasti: Ensinnäkin kuvataan uusiutuvan energian tukijärjestelmien tärkeimmät suunnitteluelementit ja keskitytään olennaisiin näkökohtiin, jotka liittyvät kustannusten ja hyötyjen jakamiseen rajatylittävissä yhteistyöhankkeissa. Seuraavassa kohdassa kuvataan kustannus-hyötyanalyysin yleiset lähestymistavat ja periaatteet. Kustannus-hyötyanalyysi on keskeinen väline, kun arvioidaan uusiutuvan energian hankkeiden yhteiskunnallisia kokonaishyötyjä, ja edellytys kustannusten ja hyötyjen jakamiselle. Tämän jälkeen ohjeissa annetaan tietoa siitä, miten kustannusten ja hyötyjen jakamista yhteistyötä tekevien osapuolten kesken voidaan lähestyä, ja esitetään suosituksia, esimerkkejä ja parhaita käytäntöjä. Yhteistyösopimusta koskeva malli on kohdassa 6.

2 YHTEISTYÖN SUUNNITTELUELEMENTIT JA RAHOITUSVAIHTOEHDOT

Kun jäsenvaltiot sopivat yhteistyöhankkeesta, niiden on sovitettava yhteen useita näkökohtia, kuten yhteistyön päätavoitteet ja periaatteet, yhteistyömekanismit, joita voidaan käyttää näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, sekä yhteistyön laajuus ja edellytykset. Jälkimmäisen osalta jäsenvaltiot saattavat joutua valitsemaan tukijärjestelmän, ja niiden on sovittava hankkeen tuottamien kustannusten ja hyötyjen jakamisesta. Yhteistyömekanismin (-mekanismien) ja (tarvittaessa) tukijärjestelmänerilaiset suunnitteluelementit voivat johtaa erilaisiin tuloksiin kustannusten ja hyötyjen osalta.

Kuten edellä on esitetty, jäsenvaltiot saattavat haluta tavoitella erilaisia tavoitteita, kun ne sopivat yhteistyöhankkeesta. Ne haluavat kuitenkin joka tapauksessa varmistaa, että yhteistyö hyödyttää molempia osapuolia ja että kustannukset ja hyödyt jaetaan tätä tavoitetta vastaavalla tavalla. Yleissääntönä on, että sijoittava jäsenvaltio osallistuu tukikustannuksiin vastineeksi siitä, että se saa uusiutuvia energialähteitä koskevia tilastoja. Jäsenvaltioiden tavoittelemiin alatavoitteisiin voi kuulua esimerkiksi tavoite vähentää uusiutuvien energialähteiden integroinnista aiheutuvia kustannuksia siirtämällä käyttöönotto maihin, joissa järjestelmän integrointikustannukset ovat alhaisemmat. Isäntäjäsenvaltiot ottavat toisaalta huomioon myös nämä kustannukset sekä sen, missä määrin ne näkyvät tukimaksuissa, mikä tarkoittaa joko uusiutuvien energialähteiden hankkeiden kehittäjien tai muiden sidosryhmien, kuten siirtoverkonhaltijoiden tai loppukuluttajien, kustannuksia. Koska järjestelmän integrointikustannukset voivat olla merkittäviä, isäntäjäsenvaltiot voivat sisällyttää siihen asianmukaisen korvauksen.

Yhteistyömekanismin valinta

Yhteistyömekanismin valinta riippuu jäsenvaltioiden erityistavoitteista. Yleisesti ottaen voidaan todeta, että tilastolliset siirrot ovat sopivin vaihtoehto, jos ainoana tavoitteena on pyrkiä saavuttamaan tavoite edullisemmin lyhyellä aikavälillä tai päästä nopeasti tavoitteeseen vähäisin kotimaisin ponnistuksin, koska niiden transaktiokustannukset ovat alhaisimmat ja ne ovat yleensä vähemmän monimutkaisia. Toisaalta tilastollinen siirto ei johda uusiutuvan energian lisäkapasiteetin käyttöönottoon, ellei myyjämaa kohdenna tuloja uusiutuvia energialähteitä koskeviin uusiin hankkeisiin.

Yhteishankkeita voidaan toteuttaa myös, jos tavoitteena on kehittää tai testata (uusia) teknologioita. Yhteiset tukijärjestelmät ovat monimutkaisin yhteistyömekanismi, ja niiden transaktiokustannukset ovat korkeimmat. Yhteiset tukijärjestelmät voivat kuitenkin parantaa kustannustehokkuutta sekä lisätä markkinoiden pitkän aikavälin vakautta ja likviditeettiä. Monimutkaisen mekanismin valinta on sitä perustellumpaa, mitä enemmän yhteistyötä tehdään uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä koskevissa hankkeissa, jotka on tarkoitus toteuttaa ajan mittaan.

On myös huomattava, että yhteistyömekanismit eivät sulje toisiaan pois ja että jäsenvaltiot voivat vapaasti yhdistää useamman kuin yhden mekanismin yhteen sopimukseen. Kustannusten ja hyötyjen jakamisen osalta on suositeltavaa, että kustannukset ja hyödyt pidetään tarkasti erillään hankekohtaisesti ja ettei niitä lasketa yhteen hankkeiden yhdistelmissä.

Tukimuodon valinta

Vaikka uusiutuvan energian markkinapohjainen käyttöönotto on kasvussa, se perustuu edelleen pääasiassa tukijärjestelmään – tämä koskee myös rajatylittävää yhteistyötä. Periaatteessa jäsenvaltiot voivat valita, käyttävätkö ne isäntäjäsenvaltion tukijärjestelmää, avaavatko ne maksavan jäsenvaltion tukijärjestelmän vai perustavatko ne uuden räätälöidyn yhteisen tukijärjestelmän. Tätä järjestelmää varten on määriteltävä useita suunnitteluelementtejä. On myös huomattava, että tukijärjestelmään ei välttämättä liity tosiasiallisia tukimaksuja, koska ne voivat olla aiheettomia tilanteessa, jossa on mukana nollahintaisia tarjouksia. Toisin sanoen kehittäjät ovat halukkaita toteuttamaan hankkeen ilman tukia.

Isäntämaan tukijärjestelmän käyttämisen etuna on, että sillä taataan saumaton sisällyttäminen kansalliseen sääntely-ympäristöön. Sen sijaan maksavan jäsenvaltion tukijärjestelmän valitseminen johtaa kahteen rinnakkaiseen järjestelmään siinä jäsenvaltiossa, jossa laitos sijaitsee, ja saattaa olla ristiriidassa sen sääntely-ympäristön kanssa. Uuden yhteisen tukijärjestelmän perustaminen puolestaan lisää transaktiokustannuksia, mutta sen etuna on, että se on tarkoituksenmukainen ja tehokkaampi laajempien yhteistyösuunnitelmien kannalta. Tällöin on määritettävä kansalliset tai alueelliset laitokset, jotka vastaavat järjestelmän toiminnasta. Jäsenvaltiot voivat myös valita isäntämaan tai maksavan maan järjestelmän lähtökohdaksi, mutta sopia poikkeavista suunnitteluelementeistä yksittäisten näkökohtien osalta.

Tukijärjestelmän määrittelyyn on sisällytettävä seuraavat elementit ottaen huomioon, että tarkat järjestelyt ja erityispiirteet vaihtelevat tapauskohtaisesti.

Esitutkimus, kohteen valinta, lupamenettelyt ja esikehittäminen

Esitutkimuksen, kohteen valinnan, lupamenettelyjen ja esikehittämisen osalta on yleisesti mahdollista erotella keskitetty (valtiojohtoinen) ja hajautettu (kehittäjäjohtoinen) malli. Keskitetyssä mallissa valtio tai valtion omistama elin vastaa näistä prosesseista, edistää niitä ja vastaa niistä aiheutuvista kustannuksista ja riskeistä (12). Hajautetussa mallissa hankkeiden kehittäjät valitsevat, tutkivat ja kehittävät etukäteen kohteita ennalta määritellyllä alueella. Korvaus voi olla tarpeen riippuen siitä, kuka vastaa alun perin esitutkimuksen, kohteen valinnan ja esikehittämisen kustannuksista.

Verkkokustannusten jakojärjestelmä

Yhteistyötä tekevien jäsenvaltioiden on myös päätettävä uusiutuvan energian kehittäjien ja siirtoverkonhaltijoiden välisestä rajapinnasta verkkojärjestelmän osalta. Matalassa kustannusjaon mallissa uusiutuvaan energiaan liittyvien hankkeiden kehittäjät vastaavat jo olemassa olevan verkon lähimpään sopivaan liitäntäpisteeseen (yleensä sähköasemaan) liittämisen kustannuksista. Siirtoverkonhaltijat vastaavat puolestaan kustannuksista, jotka aiheutuvat verkon mahdollisesta vahvistamisesta. Matalat kustannusmallit ovat hankkeiden kehittäjien kannalta edullisin vaihtoehto (koska verkon vahvistamisesta vastaavat yleensä siirtoverkonhaltijat tai jakeluverkonhaltijat), ja ne mahdollistavat kustannusten hyvän avoimuuden ja johdonmukaisuuden. Hankkeet voivat kuitenkin viivästyä sen vuoksi, että siirtoverkonhaltijoiden tai jakeluverkonhaltijoiden on tehtävä tarvittavat vahvistukset ennen kuin liittäminen on mahdollista.

Syvällisessä kustannustenjakomallissa uusiutuvan energian hankkeiden kehittäjien on vastattava kaikista liitäntäkustannuksista sekä mahdollisista vahvistamiskustannuksista, jotka johtuvat uuden laitoksen liittämisestä järjestelmään. Syvällisen kustannusten jakojärjestelmän merkittävä haittapuoli on se, että alkuvaiheen liitäntäkustannukset voivat olla erittäin korkeat ja verkon vahvistamiskustannukset ovat yleensä epävarmoja ja kehittäjien vaikeasti ennustettavissa (13). Usein hankkeiden kehittäjien ei kuitenkaan tarvitse maksaa järjestelmän käyttömaksuja tämän mallin mukaista verkon jatkuvaa vahvistamista varten.

Myös hybridimuodot ovat mahdollisia. Hybridimalleihin saattaa liittyä molempien järjestelmien haittoja tai etuja. Tämä riippuu niitä koskevista tarkoista tiedoista.

Rahoitustuen muodot

Rahoitustuen tärkeimmät muodot ovat ”toimintatuki” ja ”investointituki” (alkuvaiheen tuki tai toistuva, esim. vuotuinen, tuki). Toimintatuen tärkeimmät muodot ovat kiinteät palkkiot, yksipuoliset vaihtuvat palkkiot ja kaksipuoliset vaihtuvat palkkiot (hinnanerosopimukset) (14).

Kiinteiden palkkioiden tapauksessa kokonaistuki ei ole riippuvainen sähkön hinnasta. Kiinteitä palkkioita on myös helpompi hallinnoida, mutta ne ovat epäedullisia kehittäjille, jotka kantavat mahdollisesti suuret riskit markkinatulojen suhteen, ja ne kannustavat tuottamaan myös silloin, kun lisätuotantoa ei tarvita. Markkinatuloihin kohdistuvaan pitkän aikavälin riskiin voidaan puuttua vaihtuvilla palkkioilla. Tämä voi kuitenkin altistaa kokonaistukikustannukset sille, että kuluttajien maksama sähkön hinta on rajahintaa alhaisempi. Alkuvaiheen investointituen tai vuosittaisen investointituen tapauksessa laitokset ovat periaatteessa alttiina kaikille sähkömarkkinoilta saataviin tuloihin liittyville riskeille.

Investointituki eroaa toimintatuesta siten, että se kattaa osan hankkeen investointikustannuksista ennen kuin hanke tosiasiallisesti käynnistetään ja alkaa tuottaa. Vaikka investointituki on harvinainen jäsenvaltioiden tasolla, sen merkityksen odotetaan lisääntyvän EU:n rahoitusmekanismien yhteydessä, jollainen on esimerkiksi uusi budjettikohta Verkkojen Eurooppa -välineen piiriin kuuluville rajatylittäville hankkeille.

Kun rahoitustuen suunnittelusta päätetään, on suositeltavaa aloittaa keskustelu asianomaisissa jäsenvaltioissa olemassa olevista tukijärjestelmien malleista edellyttäen, että vähintään yhdellä yhteistyöhön osallistuvista osapuolista on käytössä kyseistä teknologiaa koskeva kansallinen järjestelmä. Jos yhteistyöhön osallistuvissa valtioissa ei ole tällaista järjestelmää, esimerkkinä voidaan käyttää sellaisten jäsenvaltioiden kokemuksia, joilla on samanlaiset ominaispiirteet ja tavoitteet. Kun yhteistyöhön osallistuvat valtiot päättävät suunnitteluelementeistä, niiden olisi pyrittävä varmistamaan uuden laitoksen säännöllinen käyttö ja ylläpito, minimoimaan tarvittavat tukikustannukset sen elinkaaren aikana, rajoittamaan liian suurten tai pienten korvausten riskiä, vähentämään taloudellisia riskejä yleisesti ja ottamaan huomioon tukijärjestelmän vaikutukset kuluttajiin.

Rajatylittävän yhteistyön tapauksessa jäsenvaltiot voivat käyttää vaihtuvaa palkkiota (yksi- tai kaksipuolista), kuten hinnanerosopimusta. Etenkin hinnanerosopimukset takaavat hintavakauden ja rajoittavat samalla liian suuria satunnaisvoittoja, joita voidaan saada, jos markkinahinnat ovat erittäin korkeat. On huomattava, että jos kyseessä on kaksi sähkömarkkinaa, joilla on kaksi eri sähkön hintaa, se vaikeuttaa tukimaksujen laskentaa sääntelyviranomaisten kannalta ja todennäköisesti lisää uusiutuviin energialähteisiin investoivien sijoittajien riskejä. Tämä lisää hallinnollisia ja transaktiokustannuksia. Lisäksi voi olla tarpeen maksaa korvauksia, joita ei ole helppo arvioida etukäteen. Näiden riskien lieventämiseksi jäsenvaltioiden olisi sovittava etukäteen viitemarkkinoista. Jos tällaiset esteet pystytään poistamaan, yhteisillä tukijärjestelmillä voidaan tarjota uusiutuvan energian hankkeiden investointivajeita varten tehokkaampia ja pienempiä tukimääriä kuin kansallisilla tukijärjestelmillä, mikä vähentää kunkin jäsenvaltion veronmaksajien rahoittamia kokonaistukimääriä.

Vaikka se ei kuulu toimiin, joita uusiutuvaa energiaa koskevien rajatylittävien yhteistyöhankkeiden toteuttamista harkitsevat jäsenvaltiot voivat toteuttaa, on tärkeää huomata, että uusiutuvan energian hankkeiden toteuttajilla saattaa olla mahdollisuus käyttää muita kilpailukykyisiä rahoituslähteitä, esimerkiksi EIP:n välineiden kautta tai sopimalla sähkönhankintasopimuksista ostajien kanssa.

Tarjouskilpailujen/huutokauppojen suunnittelu

Yleisesti ottaen, kun on kyse uusiutuvien energialähteiden tukemisesta EU:ssa, hallinnollisesti vahvistettujen tariffien tai kiintiöiden merkitys vähenee, kun taas huutokauppojen merkitys on kasvussa. Tarjouskilpailujen/huutokauppojen suunnittelussa uusiutuvalle energialle myönnettävän tuen kohdentamiseksi on käytettävissä useita vaihtoehtoja. Tärkeimmät suunnitteluelementit ovat huutokauppateknologia, määrä, ajoitus, tarjouksen koko, maksetun tuen tyyppi, esivalinta- ja ratkaisuperusteet sekä se, käytetäänkö useita eriä vai yhtä erää koskevia tarjouksia.

Yhteistyön tapauksessa huutokauppoja voidaan järjestää eri muodoissa, erityisesti yksipuolisina huutokauppoina, keskinäisinä huutokauppoina ja yhteishuutokauppoina. Valittu huutokauppatyyppi puolestaan vaikuttaa tukimekanismiin. Esimerkiksi yksipuolisissa huutokaupoissa sovelletaan sijoittavan tai maksavan jäsenvaltion tukijärjestelmää, mikä vastaa tukijärjestelmän yksipuolista avaamista isäntäjäsenvaltion hankkeille. Keskinäisissä huutokaupoissa molemmat maat avaavat omat tukijärjestelmänsä, kun taas yhteisissä huutokaupoissa yhteistyöhön osallistuvat osapuolet suunnittelevat räätälöidyn tukijärjestelmän, joka vastaa yhteistyöhankkeen kaikkia näkökohtia. Tukikustannukset maksavan jäsenvaltion olisi pääsääntöisesti saatava vastaavat uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot. Jäsenvaltiot voivat myös tehdä erilaisia sopimuksia tavoitteena olevien saavutusten siirtämisen aikataulusta ja siitä, jatketaanko osuuksien siirtoja maksavalle jäsenvaltiolle tukikauden päättymisen jälkeen laitoksen käyttöiän päättymiseen saakka. Tämä vaikuttaa kustannusten ja hyötyjen jakamiseen. Jäsenvaltiot voivat esimerkiksi sopia, että laitos alkaa edistää isäntämaan tavoitteen saavuttamista tukikauden päätyttyä, jotta voidaan korvata kohteen tarjoaminen ja se, että sille aiheutuu järjestelmän integrointikustannuksia.

Yhteistyön rahoittaminen

Sen lisäksi, että jäsenvaltiot valitsevat yhteistyömekanismin ja (tarvittaessa) yhdenmukaistavat tukijärjestelmän suunnitteluelementtejä, niiden on myös sovittava siitä, miten yhteistyö rahoitetaan ja miten tukikustannukset mahdollisesti peritään takaisin (15). Tärkeimmät rahoitusvaihtoehdot ovat julkiset rahoituslähteet (kansalliset talousarviot, EU:n rahoitusmekanismit ja rahastot), kuluttajilta perittävät tukimaksut tai hybridimuodot eli näiden yhdistelmät. Vaikka julkiset rahoituslähteet ovat pohjimmiltaan uudelleenjakoa kaikilta veronmaksajilta energiankuluttajille, maksuilla jaetaan uudelleen uusiutuvan energian kustannukset sähkönkuluttajille korottamalla sähkön hintaa. Jäsenvaltiot voivat myös halutessaan rahoittaa osan kustannuksista yhdestä lähteestä ja käyttää kustannusten loppuosaan toista lähdettä. Vuoden 2022 suuntaviivat ilmastotoimiin, ympäristönsuojeluun ja energia-alalle myönnettävälle valtiontuelle (16) tarjoavat viranomaisille kehyksen, jonka avulla ne voivat edistää Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteita tehokkaalla tavalla siten, että kilpailu vääristyy mahdollisimman vähän.

3 KUSTANNUS-HYÖTYANALYYSI KUSTANNUSTEN JA HYÖTYJEN JAKAMISEN PERUSTANA

Yhteistyöhankkeiden yhteydessä kustannus-hyötyanalyysissa yksilöidään ja vertaillaan järjestelmällisesti kaikkia tietyn yhteistyöhankkeen myönteisiä tai kielteisiä, tarkoitettuja tai tarkoittamattomia ja suoria tai epäsuoria vaikutuksia. Kustannus-hyötyanalyysi kattaa periaatteessa hankkeen vaikutukset kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa.

Jotta voidaan selvittää, tuottaako suunniteltu yhteistyöhanke yhteiskunnallisia nettohyötyjä, kustannukset ja hyödyt on määritettävä, kvantifioitava ja punnittava keskenään. Kun hyödyt ovat kustannuksia suuremmat tietyllä ajanjaksolla diskontattuna nykyhetkeen, yhteistyöhankkeella on positiivinen nettonykyarvo (NPV), ja sitä pidetään yhteiskunnallisesta ja kokonaisvaltaisesta näkökulmasta hyödyllisenä.

Lisäksi hankkeen nettonykyarvoa on verrattava sellaisen vaihtoehtoisen hankkeen nettonykyarvoon, jossa otetaan käyttöön uusiutuvia energialähteitä ilman yhteistyötä (vaihtoehtoinen hanke). Vaihtoehtoisen hankkeen olisi ennen kaikkea oltava realistinen esitys hankkeen toteuttajien todennäköisestä vaihtoehtoisesta hankkeesta, jonka avulla ne voivat saavuttaa tavoitteensa eurooppalaisten ja kansallisten ilmasto- ja energiatavoitteiden mukaisesti, jos yhteistyö ei toteudu. Jos yhteistyöhankkeen nettonykyarvo on suurempi kuin sen vaihtoehtoisen hankkeen nettonykyarvo, yhteistyöhankkeen toteuttamisen katsotaan olevan hyödyllistä systeemisestä näkökulmasta ja lisätoimia voidaan toteuttaa.

Jotta voidaan päättää, jatketaanko yhteistyöhanketta vai ei, kattava kustannus-hyötyanalyysi on välttämätön.

Kustannus-hyötyanalyysin toteuttamisen lähtökohtana yhteistyössä toimivat jäsenvaltiot voivat viitata olemassa oleviin menetelmiin ja käytäntöihin. Yleisesti ottaen tähän sisältyy koheesiopolitiikan investointihankkeiden kustannus-hyötyanalyysin opas ”Guide to Cost-Benefit Analysis of Investment Projects for Cohesion Policy 2014-2020” (17) ja muita lähestymistapoja, kuten Euroopan investointipankin (EIP) (18) investointihankkeiden taloudellista arviointia koskeva lähestymistapa. Uusiutuvan energian tuotantolaitosten osalta asiaa koskevia ohjeita annetaan kustannus-hyötyanalyysin periaatteissa, jotka liittyvät Verkkojen Eurooppaa -välineen piiriin kuuluvien uusiutuvaa energiaa koskeviin rajatylittäviin hankkeisiin, ja niissä suositellaan kattavaa mutta hallittavissa olevaa indikaattorien sarjaa (19). Verkon kehittämis- ja investointihankkeissa tärkein resurssi on energiajärjestelmän laajuisen kustannus-hyötyanalyysin menetelmä, jota käytetään verkkoinvestointihankkeissa asetuksen (EU) 2022/869 (TEN-E) (20) mukaisesti. Sähkö-ENTSO tekee sen pohjalta kustannus-hyötyanalyysin osana verkkojen kehittämisen 10-vuotissuunnitelmaa koskevaa prosessia. Rajatylittävän sähköinfrastruktuurin osalta lähtökohtana on käytettävä Sähkö-ENTSOn kehittämää ja Euroopan komission hyväksymää kustannus-hyötyanalyysimenetelmää.

Tuotantolaitosten kustannus-hyötyanalyysin indikaattorit

Jotta transaktiokustannukset pysyisivät mahdollisimman alhaisina, yhteistyötä tekevien osapuolten on keskitettävä kustannus-hyötyanalyysi kaikkein merkittävimpiin suoriin ja epäsuoriin kustannus- ja hyötyluokkiin, jotka pohjautuvat niiden mahdolliseen yhteistyöhön. Vaikka on olemassa tiettyjä indikaattoreita, jotka todennäköisesti sisällytetään kaikkiin kustannus-hyötyanalyyseihin (esimerkiksi energian tuotantokustannukset), jäsenvaltioilla on jonkin verran vapautta sopia yhdessä niistä kustannus- ja hyötyluokista, jotka ne haluavat ottaa huomioon. Pääsääntönä on, että mitä edistyneempi suunnitteluprosessi on, sitä kattavampi kustannus-hyötyanalyysi ja huomioon otettavien indikaattorien luettelo on. Periaatteessa on suositeltavaa, että yhteistyössä toimivat osapuolet aloittavat yksinkertaisen ja vähemmän kattavan kustannus-hyötyanalyysin, jota voidaan prosessin edetessä laajentaa asteittain lisäämällä indikaattoreita.

Kun siirrytään ”yksinkertaisesta yhteistyöstä” monimutkaisempiin muotoihin, kuten hankkeisiin, joissa yhdistyvät infrastruktuuri ja tuotantolaitokset, yhteistyön kustannusten ja hyötyjen arviointimenetelmästä tulee yleisesti ottaen kattavampi ja se käsittää uusia ja erilaisia indikaattoreita.

Tukikustannuksia ei sisällytetä kustannus-hyötyanalyysiin, koska ne muodostavat yhteiskunnallisen nettosiirron, mutta niiden kvantifiointi on erittäin suositeltavaa jo kustannus-hyötyanalyysin vaiheessa (21).

Kustannus-hyötyanalyysin rajoitukset

Vaikka kustannus-hyötyanalyysi on välttämätön, jotta voidaan päättää, jatketaanko yhteistyöhanketta vai ei, on huomattava, että siihen liittyy joitakin merkittäviä rajoituksia, jotka yhteistyötä tekevien osapuolten on pidettävä mielessä. Kuten edellä todettiin, kustannus-hyötyanalyysissa on löydettävä tasapainotila, jossa monimutkaisuus ja transaktiokustannukset rajoitetaan hallittavissa olevalle tasolle samalla, kun pyritään ottamaan huomioon kaikki merkitykselliset tekijät. Tämä voi olla haastava tehtävä, erityisesti jos hanke on vielä alkuvaiheessa. Oletusten ja arvovalintojen käyttö on näin ollen välttämätöntä.

Kustannus-hyötyanalyysi ei myöskään anna tietoa hankkeen vaikutuksista eri sidosryhmiin. Positiivisesta nettonykyarvosta huolimatta on mahdollista ja jopa todennäköistä, että kaikki toimijat, joihin hanke vaikuttaa, eivät hyödy hankkeesta. Tämä on erityisen tärkeää seuraavassa vaiheessa eli kustannusten ja hyötyjen jakamisessa.

4 KUSTANNUSTEN JA HYÖTYJEN JAKAMISEEN LIITTYVÄT LÄHESTYMISTAVAT

Rajatylittävät yhteistyöhankkeet tuottavat tyypillisesti ainutkertaisen joukon kustannuksia ja hyötyjä, jotka jakautuvat epätasaisesti. Yhteistyössä toimivat osapuolet voivat kustannus-hyötyanalyysiin perustuvan lähestymistavan avulla määrittää, onko hanke yhteiskunnallisesti hyödyllinen ja kannattaako sitä siten periaatteessa jatkaa. Kustannus-hyötyanalyysissa ei kuitenkaan esitetä jakaumavaikutuksia osallistuvien maiden ja yksittäisten sidosryhmien välillä.

Yhteistyömekanismien käyttö tuottaa hyötyjä, kuten tavoitteiden saavuttamisesta aiheutuvien kustannusten aleneminen. Nämä edut saattavat kuitenkin jakautua epätasaisesti asianomaisten jäsenvaltioiden kesken. Tämä aiheuttaa ennen kaikkea hyötyjen jakamista koskevan ongelman, ja haasteena on löytää jakamista koskevaan ongelmaan ratkaisu, jossa kaikki asianomaiset jäsenvaltiot voivat nauttia yhteistyöstä saatavista hyödyistä ja jossa jakamisessa otetaan huomioon vain yhteistyössä toimivat osapuolet kunkin osapuolen osuutta vastaavasti. Koska jakamista varten ei ole keskitettyjä markkinoita, yhteistyötä tekevien osapuolten on neuvoteltava kustannusten jakamista koskevasta lähestymistavasta tai otettava käyttöön hyötyjen jakamismekanismi aiemmin sovittujen perusteiden, sääntöjen tai kaavojen mukaisesti.

Yhteistyötä tekevien maiden on vastattava kahteen keskeiseen kysymykseen. Ensinnäkin, millä rahoitusmekanismilla ja millä hinnalla sijoittava maa osallistuu hankkeen tukikustannuksiin? Toiseksi, korvaako sijoittava maa isäntämaalle kotimaassa aiheutuneet kustannukset ja millä mekanismilla? Kummallakin kysymyksellä on suoria vaikutuksia kustannusten ja hyötyjen jakamiseen, jossa tavallisesti toinen osapuoli maksaa korvauksen toiselle osapuolelle.

Korvauksen perimmäinen logiikka on kuitenkin yksinkertainen: sidosryhmille, jotka vastaavat kustannuksista mutta eivät (riittävästi) hyödy yhteistyöhankkeesta, olisi maksettava asianmukainen korvaus. Tähän mennessä useimmat kustannusten jakamista tai korvauksia koskevat tapaukset ovat rajoittuneet verkkoinfrastruktuuriin, jonka osalta energia-alan sääntelyviranomaisten yhteistyövirasto (ACER) (22) on antanut suosituksia ja ohjeita, kun taas tuotantolaitoksista saatavien hyötyjen ja niistä aiheutuvien kustannusten jakaminen on perustunut valikoivaan ja pragmaattiseen lähestymistapaan, jonka avulla on pyritty määrittämään tärkeimmät huomioon otettavat kustannukset ja hyödyt. Keskeisiä huomioon otettavia tekijöitä ovat yleensä tukikustannukset ja uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot jäsenvaltiotasolla. Maksettavasta korvauksesta sovitaan sitten tärkeimpien osapuolten ja/tai niiden edustajien neuvotteluprosessissa.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen periaatteet

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen olisi perustuttava oikeudenmukaisuuteen, eli siihen, ettei yksikään osapuoli saa suhteetonta hyötyä tai vastaa suhteettomista kustannuksista yhteistyön takia, mikä voidaan saavuttaa korvaamalla kaikille osapuolille niiden osuutta vastaava korvaus, toteutettavuuteen, eli monimutkaisuuden vähentämiseen ja siten transaktiokustannusten hallittavissa olevaan määrään rajoittamalla osapuolet ja kustannusten ja hyötyjen luokat tärkeimpiin, sekä todellisten kustannusten ja hyötyjen huomioon ottamiseen (ja siihen, että mahdollisista järjestelyistä, jotka poikkeavat näistä, sovitaan vasta myöhemmässä vaiheessa).

Edellä mainittujen kolmen periaatteen huomioon ottamisen lisäksi sidosryhmien olisi ihannetapauksessa omaksuttava pitkän aikavälin näkökulma ja arvioitava yhteistyön lyhyen aikavälin lisäksi myös pitkän aikavälin tuloksia.

Sidosryhmät, joita asia koskee

Yleisesti ottaen hallitukset antaisivat yleisen sysäyksen yhteistyöhankkeille. Näin ollen ne haluavat viime kädessä saada yhteistyöstä kokonaisnettohyödyn (kaikki omaisuuserät mukaan luettuina). Useimmissa rajatylittävissä yhteistyöhankkeissa voidaan myös olettaa, että jäsenvaltiot tai kolmannet maat vastaavat suurimmista kustannuksista ja saavat suurimman osan hyödyistä. Ne ovat siten luonnollisia neuvotteluosapuolia ja edustavat sidosryhmiään oletusarvoisesti.

Vaikka yhteistyöhanke saattaa vaikuttaa suureen määrään sidosryhmiä, on todennäköistä, että merkittäviä vaikutuksia kohdistuu vain muutamiin sidosryhmiin. Keskeiset sidosryhmät, joihin yhteistyöhankkeet vaikuttavat, ovat jäsenvaltiot / kolmannet maat (jotka edustavat kansalaisiaan eli sähkön kuluttajia), tuotantolaitosten kehittäjät, siirtoverkonhaltijat tai muut infrastruktuurihankkeiden toteuttajat (esim. hybridihankkeissa ja joskus radiaalisissa offshore-hankkeissa) ja kansalliset sääntelyviranomaiset. On myös suositeltavaa ottaa kansalaisyhteiskunta ennakoivasti ja varhaisessa vaiheessa mukaan yhteistyöhankkeiden valmisteluun.

Neuvottelujen yksinkertaistamiseksi ja transaktiokustannusten pitämiseksi alhaisina yhteistyötä tekevien osapuolten olisi kuitenkin pidettävä varsinaisiin neuvotteluihin osallistuvien osapuolten määrä mahdollisimman pienenä, erityisesti yksinkertaisemmissa asetelmissa. Kansallisten hallitusten edustajien olisi yleensä oltava mukana. Muita kansallisia sidosryhmiä voidaan ottaa mukaan suoraan neuvotteluihin tai rinnakkaisiin prosesseihin kansallisella tasolla.

Muut sidosryhmät voidaan ottaa mukaan esimerkiksi silloin, jos ne saavuttavat tietyn kynnysarvon, esimerkiksi tietyn prosenttiosuuden kokonaisnettokustannuksista. Joissakin tapauksissa yhteistyöhanke voi vaikuttaa kolmansien maiden sidosryhmiin, ja ne on mahdollisesti otettava huomioon prosessissa.

Tukikustannusten ja uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen jakamista koskevat näkökohdat

Yhteistyötä tekevien osapuolten on viime kädessä sovittava jakomekanismista, jonka mukaisesti yhteistyöstä saatavat hyödyt jaetaan. Kustannusten ja hyötyjen jakomallit vaihtelevat pääasiassa sen mukaan, miten niissä käsitellään tukikustannuksia.

Useimmissa yhteistyötapauksissa tukikustannukset jaetaan sijoittavan tai maksavan maan ja isäntämaan kesken, mutta joissakin tapauksissa maksava maa vastaa yksipuolisesti tukikustannuksista. Jos isäntävaltio haluaa säilyttää osan uusiutuvia energialähteitä koskevista tilastoista oman tavoitteensa saavuttamiseksi, maksava valtio ja isäntävaltio voivat sopia, että molemmat osallistuvat tukikustannuksiin. Jotta isäntämaalle voitaisiin korvata paikallisesti aiheutuneet kustannukset, kuten järjestelmän integrointikustannukset, sen saamien uusiutuvien energialähteiden osuuksien olisi oltava merkittävämmät kuin sen maksamien tukikustannusten osuus. Toisaalta voidaan ottaa huomioon myös paikallisesti koituvat hyödyt, kuten toimitusvarmuuteen liittyvät edut.

Pro rata -lähestymistapa

Se, kuinka paljon maksava osapuoli osallistuu tukimaksuihin, määrittää uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen siirrettävän osuuden. Tämän pro rata -lähestymistavan mukaan myös jäsenvaltiolle, joka maksaa puolet tukikustannuksista, siirretään puolet uusiutuvia energialähteitä koskevien tavoitteiden tilastoista. Osuutta voidaan muuttaa, jos on olemassa muita kustannus- tai hyötyindikaattoreita, joita yhteistyössä toimineet osapuolet pitävät merkittävinä.

Siirrosta maksettavaa kiinteää palkkiota koskeva lähestymistapa

Vaihtoehtoisesti yhteistyössä toimineiden maiden kannalta saattaa olla tarkoituksenmukaisempaa sopia siirtohinnasta. Tämä tarkoittaisi sitä, että isäntäjäsenvaltio lisäisi kiinteän palkkion siirrettyä uusiutuvan energian tilastoyksikköä kohti, esimerkiksi euroina kilowattituntia kohti, kattaakseen (välilliset) kustannuksensa. Palkkion maksaisi joko sijoittava jäsenvaltio tai suoraan hankkeen kehittäjä, ja se voisi olla myös teknologiakohtainen.

Sähkön fyysinen ja virtuaalinen siirto yhteistyöhankkeissa Yhteistyöhankkeet voidaan erottaa toisistaan myös sen mukaan, edellytetäänkö niissä tuotetun sähkön fyysistä siirtoa vai ei. Erityisesti maat, jotka haluavat lisätä pitkän aikavälin energiaturvallisuuttaan, saattavat pitää fyysistä siirtoa houkuttelevana. Se voisi myös lisätä yhteistyöhankkeen julkista kannatusta sijoittavassa maassa ja tehdä hankkeesta konkreettisemman. Fyysinen siirto ei kuitenkaan välttämättä ole aina vaihtoehto, koska se asettaa erityisiä teknisiä haasteita, jotka edellyttävät riittävää yhteenliittämistä ja verkkoinfrastruktuuria yhteistyötä tekevien maiden välillä. Fyysisen sähkönsiirron edellyttäminen voi monimutkaistaa asioita silloin, kun yhteistyössä toimivat maat eivät ole naapurimaita, koska muut maat on otettava mukaan yhteistyön suunnitteluun ja sitä koskeviin neuvotteluihin. Siksi monien maiden on helpompi olla vaatimatta fyysistä sähkönsiirtoa. Toinen fyysisen siirron edellyttämättä jättämistä puoltava argumentti on se, että Euroopan sähkömarkkinat ovat yhä tiiviimmin kytköksissä toisiinsa markkinoiden yhteenkytkemisen kautta. Tämän logiikan mukaan fyysinen siirto voisi olla ristiriidassa sähkön sisämarkkinoiden periaatteiden kanssa, toisin sanoen se voisi häiritä rajatylittävän kapasiteetin mahdollisimman tehokasta käyttöä. Kolmansien maiden kanssa toteutettavien yhteishankkeiden osalta on huomattava, että uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin 11 artiklassa edellytetään riittävää yhteenliittämiskapasiteettia, jotta tuotettu sähkö voidaan ottaa huomioon jäsenvaltion uusiutuvan energian osuudessa (23).

Rajaehdot

On olemassa useita tekijöitä, jotka vaikuttavat merkittävästi uusiutuvia energialähteitä koskevien yhteistyöhankkeiden kustannusten ja hyötyjen jakamiseen ja jotka on otettava huomioon. Kaikki rajaehdot, jotka vaikuttavat hankkeen toimintaan ja sen sisällyttämiseen laajempaan energiajärjestelmään, on täsmennettävä, koska ne vaikuttavat kustannus- ja hyötyindikaattoreihin.

Yhteistyömekanismi ja tukimaksut: Valitun yhteistyömekanismin lisäksi yksi keskeinen näkökohta on tukimaksujen mahdolliset kustannukset. Vaikka tukikustannukset voidaan jättää huomiotta yhteiskunnallisesta näkökulmasta sen takia, että ne ovat pelkkä siirto yhdeltä osapuolelta toiselle (esim. hallitukselta kehittäjälle), niillä on merkitystä, kun suunnitellaan uusiutuvien energialähteiden osuuksien siirtoa.

Kohteiden valinta ja verkkoliitäntäjärjestelmä: Kohteen valintaprosessilla ja verkkoliitäntäjärjestelmällä on myös merkittäviä vaikutuksia kustannusten ja hyötyjen aluksi suoritettavaan jakamiseen ja korvausten tarpeeseen, koska niihin liittyvät kustannukset tulevat joko siirtoverkonhaltijoiden maksettaviksi ja sisältyvät verkkotariffeihin tai ne sisällytetään huutokaupassa tehtävään tarjoukseen ja rahoitetaan tukijärjestelmästä ja näin ollen maksuvelvollisilla. Tällä on vaikutuksia siihen, kumman osapuolen on saatava korvaus.

Tukimaksun tyyppi: Riippuen tukimaksun tyypistä eli siitä, onko kyse kiinteästä palkkiosta tai vaihtuvasta palkkiosta, uusiutuvien energialähteiden tukikustannukset ovat selvillä alusta alkaen tai riippuvat sähkön markkinahintojen kehityksestä isäntämaassa tai yhteistyössä toimivien osapuolten sopimissa maissa. Maksut voivat myös vaihdella yhteishankkeeseen kuuluvien yksittäisten laitosten välillä, jos niille myönnetään erilaisia tukiprosentteja. Nämä erot on otettava huomioon kohdistettaessa arvoja tiettyihin uusiutuvia energialähteitä koskeviin tilastoihin.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen käytännön toteutus

Kaaviossa 1 esitetään yleiskatsaus konkreettisista vaiheista, joiden mukaisesti kustannusten ja hyötyjen jakaminen toteutetaan tuotantolaitoksiin keskittyvissä yhteistyöhankkeissa. Vaiheet selitetään yksityiskohtaisemmin seuraavissa kohdissa.

Kaavio 1

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen vaiheet tuotantolaitosten osalta

Vaihe 1: Alkuperäisen kustannus-hyötyanalyysin uudelleentarkastelu

Perusteellinen yhteiskunnallinen kustannus-hyötyanalyysi on edellytys kustannusten ja hyötyjen jakamiselle jäsenvaltioiden ja muiden osapuolten kesken. Se ei kuitenkaan välttämättä riitä perustaksi niiden jakamista koskeville neuvotteluille. Suoritettua kustannus-hyötyanalyysia on näin ollen tarkasteltava uudelleen ja laajennettava. Yhteistyössä toimivat maat poikkeavat kustannus-hyötyanalyysissa määritetystä kustannusten ja hyötyjen luettelosta ja lisäävät tukikustannuksia. Niiden on harkittava, olisiko lisättävä muita kustannus- ja hyötyindikaattoreita, jotka vaikuttavat alkuperäiseen sidosryhmäkohtaiseen kustannusten ja hyötyjen jakamiseen, joka on uudelleen tarkasteltavana.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen olisi perustuttava mahdollisimman pitkälti kustannus-hyötyanalyysiin ja tärkeimmät rajaehdot olisi säilytettävä, jotta säilytettäisiin johdonmukaisuus todettujen merkittävien vaikutusten kanssa. Teknisistä tai sääntelyyn liittyvistä syistä ja hankkeen toteutusta koskevista yksityiskohdista johtuen kustannukset ja hyödyt jaetaan aluksi yhdelle tai useammalle osapuolelle. Näitä kustannus-hyötyanalyysissa yksilöityjä sidosryhmäkohtaisia nettokustannuksia ja -hyötyjä käytetään lähtökohtana mahdollisessa myöhemmin tehtävässä harkinnassa. Kun kustannusten ja hyötyjen alustava jakautuminen on selvitetty, kaikkien asianomaisten osapuolten on sovittava koordinoidusta lähestymistavasta niiden uudelleenjakamiseksi siten, että kukin yhteistyötä tekevä maa voi vapaasti jakaa kansalliset kustannukset uudelleen kansallisten erityispiirteiden mukaisesti.

Seuraavassa taulukossa luetellaan kustannus- ja hyötyindikaattorit, osapuolet, joita asia koskee, ja se, miten niitä voidaan oikaista tai ottaa käyttöön siirryttäessä kustannus-hyötyanalyysista kustannusten ja hyötyjen jakamiseen. Yksinkertaisin lähestymistapa on poiketa alkuperäisestä kustannus-hyötyanalyysista ja korvata tuotantokustannukset tukikustannuksilla.

Kustannus- ja hyötyindikaattori Osapuoli, jota asia koskee Vaikutus Tuotannon pääomamenot ja toimintamenot (CAPEX/OPEX) Tuotantolaitosten kehittäjät Tuotannon CAPEX/OPEX-menot tulevat alun perin tuotantolaitoksen kehittäjän maksettaviksi, ja ne jälleenrahoitetaan yleensä markkinatuloilla ja/tai tukijärjestelmämaksuilla. Markkinatulot Tuotantolaitosten kehittäjät Markkinajärjestelystä riippuen kehittäjä saa tuloja sähkömarkkinoilta. Tukimaksut Valtiot / Tuotantolaitosten kehittäjät Uusiutuvan energian laitokset hyötyvät yleensä tukimaksuista. Periaatteessa sovelletaan sen valtion rahoitusjärjestelmää, jossa laitos sijaitsee. Tukimaksujen mahdollinen jakaminen valtioiden kesken ei ole markkinapohjainen uudelleenjakovaikutus vaan periaatepäätös yhteistyöhön perustuvan lähestymistavan puitteissa. Uusiutuvia energialähteitä koskevien tavoitteiden saavuttaminen Jäsenvaltiot Aluksi uusiutuvia energialähteitä koskevien tavoitteiden saavuttamiset jaetaan sille jäsenvaltiolle, jossa laitos sijaitsee. Tukimaksujen tapaan uusiutuvia energialähteitä koskevien tavoitteiden saavuttamisten jakaminen uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen muodossa on jäsenvaltioiden välinen neuvottelutulos. Sähkön hinnan vaikutukset (tukkumarkkinahinta) Valtiot Yhteistyöhankkeilla voi olla vaikutus sähkön hintoihin asianomaisilla tarjousalueilla. Tämä puolestaan vaikuttaa sähkön kuluttajahintoihin. Vaikka näiden vaikutusten kompensointi on epätodennäköistä, se voisi olla osa yhteistyöhankkeen poliittisia näkökohtia. Hiilidioksidi- ja muut päästöt Valtiot Yhteistyöhankkeesta johtuvat muutokset hiilidioksidi- ja muissa päästöissä. Uusiutuvien energialähteiden mahdollisuuksien hyödyntäminen Valtiot Valtiolla, jossa yhteistyölaitos sijaitsee, saattaa olla vähemmän mahdollisuuksia käytettävissä kotimaisen tavoitteen saavuttamiseen. Uusiutuvien energialähteiden lisätuotantokapasiteettiin tehtävien investointien lykkääminen Valtiot Muiden (kotimaisten) hankkeiden lykkääminen yhteistyöhankkeeseen liittymisen vuoksi. Lisävaikutukset Valtiot Muita vaikutuksia saattaa olla, muun muassa työmarkkinavaikutuksia, ympäristövaikutuksia ja innovaatioon kohdistuvia vaikutuksia. Näitä lisävaikutuksia voi olla vaikea kvantifioida riippuen niiden luonteesta, mutta niillä voi olla merkitystä poliittisissa neuvotteluissa. Infrastruktuurin pääomamenot ja toimintamenot (CAPEX/OPEX) Siirtoverkonhaltijat Useimmissa tapauksissa siirtoverkonhaltijat vastaavat infrastruktuuriomaisuuden ennakkorahoituksesta, mukaan lukien maihinliitäntä ja maalla sijaitsevien laitosten vahvistamiset. Infrastruktuurin CAPEX/OPEX-menot sisältävät rajayhdysjohtojen ja mahdollisesti verkkoon liittämisen kustannukset. Ne on alun perin jaettu yhdelle tai useammalle siirtoverkonhaltijalle, ja ne jälleenrahoitetaan siirtorajoitusmaksuilla ja verkkomaksuilla kyseessä olevilla tarjousalueilla tai kyseessä olevissa tarjousmaissa. Siirtorajoitusmaksut Siirtoverkonhaltija Markkinajärjestelystä riippuen tuloja voi syntyä siirtorajoitusmaksujen muodossa. Ylimääräinen uudelleenmäärittely tai uudelleenmäärittelyvarannot Siirtoverkonhaltija Siirtoverkonhaltijat voivat lisätä tai vähentää uudelleenmäärittelyä yhteistyöhankkeen tuloksena. Siirtoverkonhaltija kattaa uudelleenmäärittelystä aiheutuvat kustannukset verkkotariffeilla. Lisävaikutukset, kuten vaikutukset järjestelmän joustavuuteen tai infrastruktuuriin tehtävien investointien lykkääminen Siirtoverkonhaltija Myönteiset tai kielteiset vaikutukset järjestelmän joustavuuteen tai infrastruktuurin vahvistamisen lykkäämisen kaltaiset vaikutukset.

Kustannusten ja hyötyjen jakamista koskevien neuvottelujen yksinkertaistamiseksi neuvotteluosapuolten olisi pyrittävä pitämään kustannusten ja hyötyjen jakamisessa huomioon otettavien indikaattoreiden luettelo hallittavissa olevan määräisenä. Yhteistyössä toimiville maille tärkeimpiä indikaattoreita ovat tukikustannukset ja uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot. Yhteistyössä toimivat osapuolet voivat vapaasti sisällyttää neuvotteluihin muita vaikutuksia tai ottaa ne neuvotteluiden asialistalle, jos ne odottavat niillä olevan merkittäviä vaikutuksia tai poliittista painoarvoa.

Vaihe 2: Kustannusten ja hyötyjen jakaminen asianomaisille maille

Seuraavassa vaiheessa yhteistyössä toimivat maat jakavat keskenään kaikki kustannukset ja hyödyt, myös tukikustannukset, kustannus-hyötyanalyysin tulosten perusteella ja pääasiassa sen mukaan, missä uusiutuvia energialähteitä käyttävät laitokset toteutetaan/sijaitsevat (isäntämaa kantaa suurimman osan välillisistä vaikutuksista). On huomattava, että esimerkiksi verkon ylikuormitusongelmat voivat vaikuttaa myös muihin maihin, jotka eivät ole isäntämaita tai sijoittavia maita. Tällaisissa tapauksissa kustannusten ja hyötyjen jakamista koskeva sopimus voitaisiin ulottaa myös kyseisiin maihin.

Tukijärjestelmän valinta vaikuttaa voimakkaasti jakosäännön tyyppiin. Yhteistyössä toimivat maat voivat sopia, että ne perustavat yhteisen rahaston/järjestelmän tai laajentavat jonkin yhteistyöhön osallistuvan valtion kansallista tukijärjestelmää tukivirtojen hallinnoimiseksi yhteistyöhankkeeseen ja ottavat käyttöön siirtohinnan kompensaatiovälineenä. Jos kyseessä on yhteinen tukijärjestelmä, yhteistyössä toimivat maat perustavat luonnollisesti yhteisen rahaston. Tilastolliset siirrot ja yhteishankkeet ovat sitä vastoin alttiimpia siirtohintojen kautta toteutettavalle kompensoinnille. Hallitusten on viime kädessä sovittava siitä, jaetaanko kaikki uudet laitokset ensin yhteen maahan vai jaetaanko ne sen mukaan, mikä maa vastaa tukikustannuksista. Tilanne vaikeutuu entisestään, jos laitosten lopullisesta sijainnista ei ole vielä päätetty, jolloin lopullinen jakaminen voidaan suorittaa vasta tarjouskilpailun jälkeen. Joka tapauksessa on suositeltavaa, että hallitukset sopivat jo etukäteen jakamista koskevista yleisistä ehdoista ja tekevät jälkikäteismuutoksen.

Vaihe 3: Kustannusten kohdentaminen tuotettuihin energiayksiköihin

Sen kustannus-hyötyanalyysin perusteella, jossa on määritetty tuleva kokonaistuotos tuotettuna energiana (GWh), yhteistyössä toimivien valtioiden on kohdennettava kustannukset tuotettuihin energiayksiköihin. Ensinnäkin niiden on laskettava yhteen kunkin yhteistyössä toimivan osapuolen kaikki kustannukset ja hyödyt, jolloin saadaan maakohtainen kokonaisnettohyöty/-nettokustannus. Seuraavaksi tämä summa kohdennetaan kussakin maassa sijaitsevien laitosten tulevaan sähköntuotantoon, jotta saadaan ”kustannus” tuotettua uusiutuvan energian yksikköä kohti. Yhteistyössä toimivat valtiot voisivat vastata keskimääräisistä kustannuksista laitosta kohti.

Vaihe 4: Sopimus uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen siirtämisestä toiseen maahan ja siirtohinnasta (euroa/kWh)

Seuraavassa vaiheessa jäsenvaltioiden olisi vahvistettava siirretyn sähkön määrä ja hinta siirrettyä kilowattituntia kohti. Siirto voidaan toteuttaa fyysisesti tai vain virtuaalisesti uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen avulla. Siirtohinta lasketaan tuotetun sähkön tulevan kokonaismäärän perusteella. Siirtohinnan laskeminen antaa hyvän kuvan sopivasta suuruusluokasta, mutta yhteistyössä toimivilla valtioilla on jonkin verran neuvotteluvaraa, mikä johtuu yhteistyön nettokustannussäästöistä.

Tilastolliseen siirtoon osallistuvat jäsenvaltiot voivat sopia käyttävänsä erityyppisiä sopimuksia, kuten jälkikäteen tehtäviä spot-sopimuksia, ennakkoon tehtäviä spot-sopimuksia tai optiosopimuksia. Näiden sopimustyyppien yhdistelmät ovat myös mahdollisia, ja niiden avulla voitaisiin lieventää molemmille osapuolille aiheutuvia riskejä. On neuvoteltava yksikköhinta, joka poikkeaa uusiutuvan energian eri teknologioiden kotimaisista viitetukihinnoista ja jossa otetaan huomioon transaktiokustannukset ja mahdolliset verkon vahvistamisesta aiheutuvat kustannukset. Isäntämaalle koituvat välilliset hyödyt vähennetään.

On myös tärkeää tunnustaa, että rajatylittävien yhteistyöhankkeiden ennakkoanalyysiin liittyy aina jonkin verran epävarmuutta, jota ei voida poistaa. Osapuolet voivat käsitellä epävarmuutta eri tavoin, ja sitä voidaan lieventää herkkyysanalyysilla ja luotettavuustarkistuksilla. Yksinkertaisemmissa yhteistyötapauksissa hankkeiden toteuttajat voivat päättää yksinkertaisesti hyväksyä epävarmuuden ja siitä johtuvat erot kustannuksissa ja hyödyissä ja neuvotella poliittisesti ennakko-osuudesta. Monimutkaisemmissa ja kattavammissa yhteistyötapauksissa on kuitenkin suositeltavaa sisällyttää yhteistyösopimukseen tarkistuslauseke, jonka jompikumpi osapuoli voi aktivoida kustannusten ja hyötyjen jakamisen uudelleentarkastelua varten merkittävien poikkeamien tapauksessa. Sitä voidaan soveltaa esimerkiksi, jos poikkeamat saavuttavat sovitun kynnysarvon. Kolmas vaihtoehto on määritellä jakosäännöt korvausten osalta. Korvaukset voisivat määräytyä esimerkiksi jälkikäteen määritettyjen tosiasiallisten tukikustannusten mukaan.

Vaihe 5: Rahasiirtojen institutionalisointi

Rahasiirron tavoista on sovittava yhteistyössä toimivien osapuolten kesken. Muodoltaan korvaus voi olla joko käteismaksu tai uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen siirto. Siirtoverkonhaltijoiden väliset korvaukset suoritetaan yleensä käteismaksuina, mutta valtiot voivat halutessaan saada korvauksen käteisenä, tilastollisina siirtoina tai näiden yhdistelmänä.

Yhteisrahaston perustaminen tukimaksuja varten on kallista, mutta siitä voi olla hyötyä riskien jakamisessa osallistuvien valtioiden kesken ja siten kunkin yksittäisen riskin pienentämisessä. Se voi myös edistää menettelyjen yksinkertaistamista erityisesti silloin, kun on kyse useammasta kuin kahdesta yhteistyössä toimivasta osapuolesta ja yhteistyön jatkohankkeista, joilla on samanlaiset parametrit. Jos yhteisrahasto perustetaan, siihen suoritettavien maksujen olisi vastattava uusiutuvia energialähteitä koskevan tavoitesumman jakamista sekä kustannusten ja hyötyjen jakamista. Joka tapauksessa voisi olla hyödyllistä nimetä keskitettyjä yhteyspisteitä tällaisia siirtoja varten.

Esimerkkejä yhteistyöstä

Esimerkki 1: Tilastollinen siirto

Kaksi jäsenvaltiota (jäsenvaltio A ja jäsenvaltio B) sopivat tilastollisia siirtoja koskevan mekanismin käytöstä. Jäsenvaltiolla A (myyjämaa) odotetaan olevan uusiutuvan energian ylijäämää sen suuren vesivoima- ja maatuulivoimapotentiaalin vuoksi, ja se haluaisi myydä odotetun ylijäämän. Sen päätavoitteina on näin ollen osallistua paikallisen uusiutuvien energialähteiden tuotannon kustannusten kattamiseen ja vähentää kotimaisiin sähkönkuluttajiin kohdistuvaa rasitetta. Tilastollisten siirtojen käytölle on olemassa kansallinen oikeusperusta, ja tämä olisi ensimmäinen kerta, kun sitä tosiasiallisesti käytetään. Jäsenvaltio B (sijoittava maa) ei ole saavuttamassa kansallisia tavoitteitaan pelkästään omilla resursseillaan, ja se on kirjannut tilastollisten siirtojen käytön kansalliseen lainsäädäntöönsä ja keskeisiin strategisiin asiakirjoihin ja ennakoi, että sen on turvauduttava niihin uusiutuvia energialähteitä koskevien kansallisten tavoitteidensa saavuttamiseksi.

Suunnitteluvarmuuden parantamiseksi molemmat jäsenvaltiot päättävät vahvistaa siirtohinnan etukäteen, ja ne vahvistavat myös kaupankäynnin kohteena olevan uusiutuvan energian vähimmäismäärän. Jäsenvaltio A on halukas tekemään tämän sopimuksen, koska se on ylittämässä merkittävästi oman kansallisen uusiutuvia energialähteitä koskevan tavoitteensa ja on varma, että uusiutuvasta energiasta tulee sille ylijäämää.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen kannalta tärkeimmät huomioon otettavat kustannukset ovat tukikustannukset. Huomioon otettavien tukikustannusten taso riippuu siitä, käytetäänkö keskimääräisiä kustannuksia vai rajakustannuksia ja mitä vertailuteknologioita käytetään.

Yhteistyöstä aiheutuu myös transaktiokustannuksia. Koska niiden voidaan odottaa olevan suhteellisen pieniä ja myös jakautuvan tasaisesti jäsenvaltioiden A ja B välillä, ne voitaisiin olla ottamatta huomioon kustannusten ja hyötyjen jakamisen osalta. Useilla välillisiä vaikutuksilla, esimerkiksi kasvihuonekaasupäästöjen vähennyksillä, järjestelmän integrointikustannuksilla ja toimitusvarmuudella, voi olla vaikutuksia isäntämaahan. On kuitenkin kyseenalaista, voidaanko niitä pitää yhteistyömekanismin ansiona, koska jäsenvaltiolle A oli jo kertynyt uusiutuvien energialähteiden ylijäämää ennen tilastollisen siirron tekemistä jäsenvaltion B kanssa. Näin ollen jäsenvaltiot A ja B sopivat, että näitä vaikutuksia ei oteta huomioon kustannusten ja hyötyjen jakamisessa, ja keskittyvät ainoastaan tukikustannuksiin.

Jäsenvaltioiden A ja B on ensin sovittava siirron pohja- ja kattohinnasta. Neuvottelujen pohjahinnan määrittämiseksi jäsenvaltion A olisi otettava huomioon eri teknologioiden kansallinen tukitaso. Jos sovitaan tilastollisen siirron tukemisesta teknologialla, olisi valittava kyseisen teknologian tukihinta. Jos tällaista sopimusta ei ole, vaihtoehtona on laskea uusiutuvien energialähteiden keskimääräinen tukihinta jäsenvaltiossa A. Tätä laskettua hintaa käytetään sitten pohjahintana. Kattohinta määräytyy paikallisten uusiutuvien energialähteiden käyttöönottoa jäsenvaltiossa B koskevan hinnan perusteella. Teoriassa enimmäishintaan, jonka jäsenvaltio B on valmis maksamaan, vaikuttaa myös siirtohinta, jonka muut jäsenvaltiot tarjoavat tilastollisista siirroista. Kun teoreettisesta hintahaarukasta on sovittu, yhteistyötä tekevien jäsenvaltioiden olisi neuvoteltava tosiasiallisesta siirtohinnasta, joka todennäköisesti on hintahaarukan rajoissa. Niiden on löydettävä välimaasto, joka tarjoaa riittävästi tuloja jäsenvaltiolle A ja riittävän alhaisen hinnan jäsenvaltiolle B, mikä hyödyttää molempia osapuolia.

Esimerkki 2: Yhteishanke ja tilastollinen siirto, jotka koskevat radiaalisesti liitettyä merituulipuistoa (ilman fyysistä rajatylittävää sähkönsiirtoa)

Kolme jäsenvaltiota (jäsenvaltio A, jäsenvaltio B ja jäsenvaltio C) sopivat laaja-alaisesta yhteishankkeesta käyttäen asianomaista yhteistyömekanismia. Yhteishanke koostuu merituulipuistosta, joka on tarkoitus rakentaa ja jonka sijaintipaikka on jäsenvaltion A, jäljempänä ’isäntämaa’, talousvyöhykkeellä, ja jäsenvaltio B, jäljempänä ’sijoittava maa’, osallistuu tukikustannuksiin. Lisäksi sijoittava maa ja jäsenvaltio C sopivat tilastollisesta lisäsiirrosta, joka vastaa kymmentä prosenttia yhteishankkeen tuottaman uusiutuvan sähkön hyödyistä sovittuun hintaan. Jäsenvaltio C on kiinnostunut vain ostamaan ennalta määritetyn määrän uusiutuvia energialähteitä koskevia tilastoja saavuttaakseen uusiutuvia energialähteitä koskevat kansalliset tavoitteensa nopeammin, mutta sillä ei ole muuta erityistä kiinnostusta yhteishankkeeseen.

Sijoittava maa on hankkeen kantava voima ja koordinoi muiden osapuolten osallistumista. Se ei edellytä sähkön fyysistä tuontia, eikä rajayhdysjohtotoiminto ole osa hanketta, ja tuulipuisto liitetään radiaalisesti isäntämaan rantaan. Tekemällä yhteistyötä tässä yhteishankkeessa isäntämaa ja sijoittava maa odottavat, että ne saavuttavat uusiutuvien energialähteiden kehityskulkunsa vuoteen 2030 mennessä ja sen jälkeenkin kustannustehokkaammin ja saavat samalla taloudellisia, ympäristöön liittyviä ja sosiaalisia sivuhyötyjä työpaikkojen luomisen ja toimitusvarmuuden parantamisen muodossa.

Koska sekä isäntäjäsenvaltio että sijoittava jäsenvaltio haluavat saada hankkeesta uusiutuvia energialähteitä koskevia tilastoja, jotka otetaan huomioon niiden kansallisten tavoitteiden saavuttamisessa, ne sopivat kumpikin osallistuvansa tukimaksuihin. Oletuksena on, että ne eivät perusta yhteistä tukijärjestelmää vaan sopivat käyttävänsä jo käytössä olevia kansallisia järjestelmiään merituulivoiman osalta. Tämä tarkoittaa, että kukin jäsenvaltio pitää merituulipuistoa ikään kuin osana sen uusiutuvien energialähteiden tukijärjestelmää. Hanke myönnetään yhteisen tarjouksen perusteella. On sovittu, että isäntäjäsenvaltion viitehintaa sovelletaan, eli sijoittava jäsenvaltio hyväksyy tukijärjestelmässään isäntäjäsenvaltion viitehinnan palkkioiden määrittämisen perustaksi. Koska hanke on luonteeltaan ensivaiheen hanke, poikkeus myönnetään sijoittavan maan kansallisesta tukijärjestelmästä, mikä ei tavallisesti sallisi tätä.

Isäntäjäsenvaltiot ja sijoittavat jäsenvaltiot allekirjoittavat yhteishanketta koskevan yhteistyösopimuksen. Korkean tason poliittisessa sopimuksessa todetaan, että kullekin niistä jaetaan se määrä hankkeen uusiutuvia energialähteitä koskevia tilastoja, joka vastaa kyseisen maan tukemaa sähkön määrää. Koska merituulipuisto sijaitsee isäntämaan talousvyöhykkeellä, sille jaetaan oletusarvoisesti uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot, jotka olisi sitten jaettava uudelleen sopimuksen mukaisesti.

Isäntämaa ja sijoittava maa tekevät kustannus-hyötyanalyysin, jossa yksilöidään tärkeimmät kustannus- ja hyötyerät ja niiden vaikutukset. Ne päättävät keskittyä kustannus-hyötyanalyysissaan energiantuotannon kustannuksiin, järjestelmän integrointikustannuksiin, kasvihuonekaasupäästöihin, ilmansaasteisiin ja muuhun paikalliseen saastumiseen, toimitusvarmuuteen ja innovointivaikutuksiin. Jotta ne voivat määrittää niiden vaikutukset kustannusten ja hyötyjen jakamiseen, ne sisällyttävät ja arvioivat myös tukikustannuksia sekä vaikutuksia uusiutuvia energialähteitä koskeviin tilastoihin.

Jäsenvaltio A (isäntä) Jäsenvaltio B (sijoittaja) Jäsenvaltio C (tilastollinen siirto) Tuotettu uusiutuva energia 40 % 60 % Ei sovelleta Uusiutuvia energianlähteitä koskevat tilastot 40 % 50 % 10 % Tukikustannukset 40 % 60 % Ei sovelleta Järjestelmän integrointikustannukset (24) 100 % Ei sovelleta Ei sovelleta Kasvihuonekaasupäästöjen vähennykset 40 % 60 % Ei sovelleta Ilmansaasteet ja muu paikallinen saastuminen 40 % 60 % Ei sovelleta Toimitusvarmuus 40 % 60 % Ei sovelleta

Kaksi yhteistyössä toimivaa osapuolta sopivat keskittyvänsä kustannusten ja hyötyjen jakamisessa ainoastaan tukikustannuksiin, uusiutuvia energialähteitä koskeviin tilastoihin ja järjestelmän integrointikustannuksiin ja jättävänsä huomiotta kaikki muut kustannus- ja hyötyerät.

Seuraavassa vaiheessa isäntämaa ja sijoittava maa kokoavat yhteen kaikki kustannukset ja hyödyt kunkin maan osalta, mikä johtaa kokonaisnettohyötyyn/-kustannuksiin jäsenvaltioittain. Koska isäntämaa vastaa kaikista järjestelmän integrointikustannuksista, sille aiheutuu nettokustannuksia ja se vaatii, että järjestelmän integrointikustannukset otetaan huomioon siirtohinnassa.

Yleisesti ottaen siirtohinnan neuvotteluvara määräytyy sen mukaan, mikä on yhteistyössä toimivien jäsenvaltioiden suhteellinen osuus tukikustannuksista. Riippuen siitä, ovatko tukikustannukset jommassakummassa jäsenvaltiossa (sijoittavassa jäsenvaltiossa tai isäntäjäsenvaltiossa) korkeammat suhteessa toiseen, jompikumpi niistä saa tukimaksujen osalta hyötyä yhteistyöstä. Yleensä siirron pohjahinta määräytyy joko jäsenvaltiolle A tai B aiheutuvien ylimääräisten tukikustannusten perusteella, ja kattohinta on tukikustannusten kokonaissäästö.

Oletetaan, että teknologiakohtaiset tukikustannukset ovat korkeammat sijoittavassa jäsenvaltiossa kuin isäntäjäsenvaltiossa. Yhteistyö johtaa näin ollen kustannussäästöihin sijoittavassa jäsenvaltiossa, kun taas isäntäjäsenvaltiossa tukikustannukset saattavat nousta (verrattuna tilanteeseen ilman yhteistyötä). Yhteistyö johtaa kuitenkin nettokustannussäästöihin, koska tuen kokonaiskustannukset ovat yhteistyön yhteydessä pienemmät kuin tilanteessa, jossa yhteistyötä ei olisi. Esimerkissä isäntäjäsenvaltiolle aiheutuu korkeammat tukikustannukset kuin sille aiheutuisi tilanteessa, jossa yhteistyötä ei ole, mikä johtaisi rahalliseen korvaukseen isäntäjäsenvaltiolle siirron muodossa. Siirtohinta määritetään neuvottelemalla, mutta sovittavan määrän olisi tarjottava molemmille maille riittävät kannustimet pitää yhteistyötä hyödyllisenä. Toisin sanoen sen on vähintään katettava isäntäjäsenvaltiolle aiheutuvat ylimääräiset tukikustannukset, ja sijoittavalle jäsenvaltiolle sen on oltava pienempi kuin sen kokonaiskustannussäästöt. Mailla voi tietysti olla myös muita kuin taloudellisia syitä jatkaa yhteistyötä, mikä saattaa vaikuttaa niiden halukkuuteen hyväksyä alhaisempi tai korkeampi siirtohinta.

Ne laskevat tulevan tuotetun uusiutuvan energian kokonaismäärän ja kummallekin maalle aiheutuvien kustannusten perusteella siirtohinnan (euroa/kWh), jossa otetaan huomioon myös järjestelmän integrointikustannusten jakaminen tasan niiden kesken.

Esimerkki 3: Yhteishanke, joka koskee aurinkosähkövoimaloita ja sähkön fyysistä siirtoa

Kaksi jäsenvaltiota (jäsenvaltio A ja jäsenvaltio B) sopivat laaja-alaisesta yhteishankkeesta käyttäen asianomaista yhteistyömekanismia. Yhteishanke koostuu suuresta maahan asennetusta aurinkovoimalaitoksesta, jonka sijaintipaikka on jäsenvaltiossa A, jäljempänä ’isäntämaa’, ja jäsenvaltio B, jäljempänä ’sijoittava maa’, osallistuu tukikustannuksiin. Isäntämaalla on runsaasti kohteita aurinkosähkön ja suuren aurinkoenergiapotentiaalin käyttöönottoa varten. Se on ylittämässä omat kansalliset uusiutuvia energialähteitä koskevat tavoitteensa, ja se on kiinnostunut tekemään yhteistyötä muiden jäsenvaltioiden kanssa, jotta se voisi hyödyntää ylipotentiaaliaan ja edistää paikallisia työmarkkinoitaan. Jäsenvaltio B ei sitä vastoin ole saavuttamassa tavoitettaan, ja se on kiinnostunut hyödyntämään yhteistyömekanismeja uusiutuvia energialähteitä koskevan tavoitteensa saavuttamiseksi alhaisemmin kustannuksin. Se on jo luonut poliittisella tasolla edellytykset yhteistyömekanismien hyödyntämiselle mahdollistamalla kotimaisen, teknologianeutraalin uusiutuvia energialähteitä koskevan tukijärjestelmän avaamisen ulkomaisille hankkeille. Jäsenvaltio A ei ole kiinnostunut pitämään yhteistyöhankkeeseen liittyviä uusiutuvia energialähteitä koskevia tilastoja, mikä tarkoittaa, että tukikustannuksista vastaa kokonaisuudessaan jäsenvaltio B, joka liittää laitoksen omaan kansalliseen järjestelmäänsä.

Jäsenvaltio A edellyttää sähkön fyysistä siirtoa sen varmistamiseksi, että hanke ei vaikuta kotimaan markkinoiden tasapainottamiseen. Tämän vuoksi on välttämätöntä, että yhteistyössä toimivien jäsenvaltioiden välillä on riittävästi rajatylittävää siirto- ja rajayhdysjohtokapasiteettia. Sillä on merkitystä yhteistyöhankkeiden kustannusten ja hyötyjen analysoinnissa, koska tuotetun sähkön fyysisestä viennistä aiheutuu todennäköisesti huomattavia kustannuksia.

Isäntäjäsenvaltio ja sijoittava jäsenvaltio allekirjoittavat yhteishanketta koskevan yhteistyösopimuksen ja tekevät kustannus-hyötyanalyysin. Ne päättävät keskittyä kustannus-hyötyanalyysissaan energiantuotannon kustannuksiin, järjestelmän integrointikustannuksiin, kasvihuonekaasupäästöihin, ilmansaasteisiin ja muuhun paikalliseen saastumiseen, toimitusvarmuuteen ja innovointivaikutuksiin. Kustannusten ja hyötyjen jakamisen osalta ne päättävät keskittyä vain tärkeimpiin kustannuksiin eli tukikustannuksiin (joista vastaa yksinomaan jäsenvaltio B), energian fyysisestä siirrosta aiheutuviin kustannuksiin (joista vastaa jäsenvaltio B), työllisyysvaikutuksiin (jäsenvaltiolle A) ja järjestelmän integrointikustannuksiin (myös jäsenvaltio A). Tärkein hyöty, jonka jäsenvaltio A haluaa saada yhteistyöstä, on paikallisten työmarkkinoiden piristäminen. Jäsenvaltion B tärkein intressi on puolestaan alentaa tukimaksuja, jotka ovat tarpeen uusiutuvia energialähteitä koskevien kansallisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Koska molemmat jäsenvaltiot ovat varmoja siitä, että molempia osapuolia hyödyttävä tilanne on mahdollinen ja että tärkeimmät kustannukset ja hyödyt kumoavat toisensa, ne sopivat tarkastelevansa ainoastaan tuen kustannuksia.

Maiden on myös sovittava viitemarkkinahinnasta. Koska sopimuksen mukaan jäsenvaltio B sisällyttää laitoksen kansalliseen tukijärjestelmäänsä, voitaisiin käyttää jäsenvaltion B viitemarkkinahintaa. Sähkönsiirtokustannusten osalta yksinkertaisin tapa tämän käsittelyyn on se, että kehittäjät ottavat nämä kustannukset huomioon tarjouksissaan, mikä tarkoittaa, että tukikustannukset kasvavat vastaavasti.

Jotta voidaan määrittää todennäköinen siirtohinta, jonka jäsenvaltio B maksaa jäsenvaltiolle A, ensimmäiseksi on laskettava säästöt, jotka jäsenvaltio B voi saavuttaa yhteistyöhankkeen ansiosta, eli säästöt tukikustannuksissa. Tämä edellyttää aurinkosähkön (25) suorien tukikustannusten laskemista sekä jäsenvaltiossa A että jäsenvaltiossa B. Näiden välinen ero muodostaa perustan siirtohinnasta käytäville neuvotteluille.

5 YHTEENVETO KUSTANNUS-HYÖTYANALYYSIA JA KUSTANNUSTEN JA HYÖTYJEN JAKAMISTA KOSKEVISTA SUOSITUKSISTA

Yhteenvetona voidaan todeta, että jäsenvaltioilla ja kolmansilla mailla on paljon vaihtoehtoja ja vapauksia kustannusten ja hyötyjen analysoinnin ja jakamisen suhteen, kun ne osallistuvat yhteistyöhankkeisiin uusiutuvan energian alalla molemminpuoliseksi hyödyksi.

Yhteistyötä tekevien maiden on vastattava kahteen keskeiseen kysymykseen. Ensinnäkin, millä rahoitusmekanismilla ja millä hinnalla sijoittava maa osallistuu hankkeen tukikustannuksiin? Toiseksi, korvaako sijoittava maa isäntämaalle kotimaassa aiheutuneet kustannukset ja millä mekanismilla? Tukikustannukset maksavan jäsenvaltion olisi pääsääntöisesti saatava vastaavat uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot.

Seuraavissa kohdissa esitetään kustannus-hyötyanalyysiin perustuvat kustannusten ja hyötyjen jakamisen tärkeimmät vaiheet ja suositukset. Tässä esitetyt luettelo ja perusteet eivät vaikuta Verkkojen Eurooppa -välinettä koskevan asetuksen mukaisiin kustannus-hyötyanalyysin perusteisiin, jotka ovat merkityksellisiä uusiutuvan energian alan rajatylittävän hankkeen aseman saamista koskevien hakemusten kannalta.

Alustavaa kustannus-hyötyanalyysia koskeva yleinen lähestymistapa ja vaaditut vaiheet

Näiden vaiheiden (luettelo ei ole tyhjentävä) noudattamista suositellaan hankkeiden toteuttajille, kun ne tekevät kustannus-hyötyanalyysia:

— Määritä asianomaiset sidosryhmät

— Täsmennä rajatylittävän yhteistyöhankkeen sisältö: — yhteistyössä toimivat osapuolet ja tahot — muut asiaankuuluvat viranomaiset ja sidosryhmät, joihin kustannukset tai hyödyt voivat vaikuttaa, kuten kehittäjät, siirtoverkonhaltijat, jakeluverkonhaltijat jne. — hankkeen sijaintipaikka — käytetty teknologia ja suunnittelu — muut merkitykselliset tekniset piirteet tai ominaisuudet — kapasiteetti / hankkeen koko — aikahorisontti — suunnitellun tuotoksen ja palvelujen tyyppi ja — muut merkitykselliset seikat

— Määrittele tarkoituksenmukainen vaihtoehtoinen hanke, mukaan lukien sen sisältö (samat näkökohdat kuin edellä)

— Luettele kaikki sisällytettävät kustannukset ja hyödyt

— Sovi kustannus-hyötyanalyysin indikaattoreiden laskentaan sovellettavasta lähestymistavasta ja menetelmistä

— Kerää viimeisimmät saatavilla olevat tiedot todennetuista kansallisista, eurooppalaisista ja kansainvälisistä lähteistä

— Kvantifioi määrällisesti ilmaistavissa olevat indikaattorit ja määritä niiden rahallinen arvo, jos se ei ole liian kallista, ja kuvaile sanallisesti niiden indikaattoreiden vaikutusta, joille ei ole määritetty rahallista arvoa

— Laske rajatylittävän yhteistyöhankkeen ja vaihtoehtoisen hankkeen nettonykyarvojen delta-arvo

— Kirjoita analyysi ja siihen liittyvät selitykset

— Tarkistuta tulokset asiaankuuluvilla viranomaisilla ja muilla (riippumattomilla) asiantuntijoilla

— Tarkenna analyysia tarvittaessa mukauttamalla tietoja ja/tai menetelmiä

Vaiheet eivät ole välttämättä peräkkäisessä järjestyksessä, ja joissakin tapauksissa ne voivat toistua. Jäsenvaltiot voivat harkita keskitettyjen yhteyspisteiden perustamista hankkeiden toteuttajien tukemiseksi näissä vaiheissa, erityisesti rajatylittävien yhteistyöhankkeiden sisällön määrittelyn osalta.

Kustannus-hyötyanalyysin hyödyntäminen mahdollisimman pitkälti

Perusteellinen yhteiskunnallinen kustannus-hyötyanalyysi on edellytys kustannusten ja hyötyjen jakamiselle jäsenvaltioiden ja muiden osapuolten kesken. Se ei kuitenkaan välttämättä riitä perustaksi niiden jakamista koskeville neuvotteluille. Suoritettua kustannus-hyötyanalyysia on näin ollen tarkasteltava uudelleen ja laajennettava.

Yhteistyössä toimivien osapuolten olisi varmistettava, että kustannus-hyötyanalyysia hyödynnetään mahdollisimman paljon, jotta säilytettäisiin johdonmukaisuus todettujen merkittävien vaikutusten kanssa. Hankkeen määrittelyä, käytettyjä tietoja, taustalla olevaa skenaariota ja rajaehtoja ei saa muuttaa, ja kustannus-hyötyanalyysissa laskettuja nettoarvoja olisi käytettävä jatkokeskustelujen lähtökohtana. Kaikki rajaehdot, jotka vaikuttavat hankkeen toimintaan ja sen sisällyttämiseen laajempaan energiajärjestelmään, on täsmennettävä, koska ne vaikuttavat kustannus- ja hyötyindikaattoreihin.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisjärjestely on viime kädessä yhteistyössä toimivien osapuolten välisen neuvotteluprosessin tulos. Niiden olisi voitavat sopia joustavasti, mitä kustannuksia ja hyötyjä sisällytetään. Kustannus-hyötyanalyysissa on löydettävä tasapainotila, jossa monimutkaisuus ja transaktiokustannukset rajoitetaan hallittavissa olevalle tasolle samalla, kun pyritään ottamaan huomioon kaikki merkitykselliset tekijät.

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen periaatteet

Kustannusten ja hyötyjen jakamisen olisi perustuttava ensinnäkin oikeudenmukaisuuteen, eli siihen, ettei yksikään osapuoli saa suhteetonta hyötyä tai vastaa suhteettomista kustannuksista yhteistyön takia, mikä voidaan saavuttaa turvaamalla kaikille osapuolille niiden osuutta vastaava korvaus. Lisäksi sen olisi perustuttava toteutettavuuteen, eli monimutkaisuuden vähentämiseen ja siten transaktiokustannusten hallittavissa olevaan määrään rajoittamalla osapuolet ja kustannusten ja hyötyjen luokat tärkeimpiin, sekä todellisten kustannusten ja hyötyjen huomioon ottamiseen (ja siihen, että sovitaan mahdollisista järjestelyistä, jotka poikkeavat näistä, vasta myöhemmässä vaiheessa).

Monimutkaisuuden vähentäminen

Aiemmat kokemukset yhteistyömekanismeista ovat osoittaneet, että monimutkaisuus voi olla kynnyskysymys ja että erittäin monimutkaisilla neuvottelujärjestelyillä, joissa on useita sidosryhmiä, on suurempi todennäköisyys epäonnistua. Tämä todennäköisyys voi kuitenkin pienentyä, jos yhteistyössä toimivat maat sopivat ensin yhteistyön perusperiaatteista ja ehdoista ja neuvottelevat yksityiskohdista vasta sen jälkeen. Myös kustannusten ja hyötyjen jakamista koskevat korkean tason poliittiset sopimukset voivat auttaa, kuten Ruotsin ja Norjan neuvotteluissa, jotka koskivat yhteistä tukijärjestelmää.

Epävarmuuden käsitteleminen ja huomioon ottaminen päätöksenteossa

Koska kustannuksia, hyötyjä ja riskejä koskevia tietoja ei voida tietää varmuudella, epävarmuus on luonnollinen osa prosessia, ja se on otettava huomioon. Epävarmuutta voidaan lieventää herkkyysanalyysilla ja luotettavuustarkistuksilla.

Yleinen hyväksyntä

Yleisen hyväksynnän kannalta on suositeltavaa, että kaikissa yhteistyöhankkeissa käsitellään yleisön osallistamista varhaisessa vaiheessa ja ennakoivasti myöhempien takaiskujen välttämiseksi. Kaikki yhteistyöhön liittyvät suorat ja välilliset kustannukset ja hyödyt sekä yleinen lähestymistapa niiden jakamiseen yhteistyökumppaneiden kesken olisi kuvattava selkeästi ja niistä olisi tiedotettava yleisölle.

6 HALLITUSTENVÄLISEN SOPIMUKSEN MALLI

I osa. Tavoite ja määritelmät

Tavoitetta koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi mainittava hallitustenvälisen sopimuksen tavoite. Esimerkkinä Pohjanmeren energiayhteistyön yhteydessä voidaan mainita uusiutuvan energian lisätuotantokapasiteetin rakentamisen mahdollistaminen Pohjanmerellä. Yhteistyössä toimivat jäsenvaltiot päättävät tavoitteesta.

Määritelmiä koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi määriteltävä tärkeimmät hallitustenväliseen sopimukseen sisältyvät termit. Näin varmistetaan osapuolten yhteinen tulkinta ja parannetaan sopimuksen oikeudellista kestävyyttä.

II osa. Yhteistyömekanismi

Yhteistyömekanismia koskeva artikla

— Tässä osassa olisi kuvailtava sitä, miten yhteistyö sisältyy oikeudellisesti uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin yhteyteen, eli sitä, valitaanko tilastollinen siirto, yhteishanke (toisen EU:n jäsenvaltion tai kolmannen maan kanssa) vai yhteinen tukijärjestelmä.

III osa. Yhteistyön yksityiskohtaiset säännöt

Yhteistyön laajuutta koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi tarkennettava yhteistyön laajuus: 1) ainoastaan uusiutuvien energialähteiden käyttöönotto, 2) infrastruktuurin lisääminen yhteistyöhön, 3) innovaationäkökohtien lisääminen yhteistyöhön (esimerkiksi varastointi, muuntolaitokset jne.)

Valittua tukijärjestelmää koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi täsmennettävä sovellettava tukijärjestelmä (isäntäjäsenvaltio, maksava jäsenvaltio tai uusi tukijärjestelmä). Jos käytetään olemassa olevaa järjestelmää, jäsenvaltioiden olisi viitattava asiaankuuluvaan oikeusperustaan.

Uutta tukijärjestelmää koskeva artikla (sovelletaan ainoastaan yhteisiin tukijärjestelmiin)

— Jäsenvaltioiden olisi täsmennettävä tukijärjestelmän tekniset osatekijät. Huomioon otettavia seikkoja ovat seuraavat: a. Yhden hankkeen / monta hanketta sisältävä yhteistyö b. Enimmäiskapasiteetti/-määrä (asennettu megawattimäärä tai siirrettävä megawattituntimäärä) c. Tukikelpoinen teknologia (teknologiat) d. Sijaintipaikka tai prosessi kohteen valintaa ja esikehittämistä varten e. Verkkoliitäntäjärjestelmä f. Tukimuoto g. Tarjouskilpailujen/huutokauppojen suunnittelu h. Sopimus valtiontukien ilmoituksista

Merkityksellisiä markkinajärjestelyjä koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi täsmennettävä yhteistyöhanketta koskevat merkitykselliset markkinajärjestelyt (esim. nimetyt viitemarkkinat) ja niihin mahdollisesti sisältyvät lisämääräykset.

Kustannus-hyötyanalyysia ja rajatylittävää kustannustenjakoa koskeva artikla

— Jäsenvaltioiden olisi sovittava kustannus-hyötyanalyysista ja rajatylittävästä kustannustenjaosta. — Jos kyseessä on yksinkertainen yhteistyö, uusiutuvia energialähteitä koskevat tilastot voidaan siirtää sovitulla siirtohinnalla. Tässä yhteistyötapauksessa kustannusten ja hyötyjen analyysi olisi pidettävä mahdollisimman yksinkertaisena, mikä vähentää transaktiokustannuksia. — Monimutkaisempaa yhteistyötä varten (tai haettaessa rajatylittävää uusiutuvien energialähteiden rahoitusta Verkkojen Eurooppa -välineestä ja/tai infrastruktuurirahoitusta) saatetaan tarvita kattavampi kustannus-hyötyanalyysi. Hallitustenvälisen sopimuksen tässä kohdassa olisi viitattava saatavilla oleviin kustannus-hyötyanalyysilaskelmiin ja niiden perusteella valittuun rajatylittävän kustannustenjaon malliin. — Sosiaalisen nettohyödyn määrittäminen — Keskeisten kustannusten ja hyötyjen jakautuminen osapuolten kesken — Jäsenvaltioiden väliset kompensaatiomaksut (mukaan lukien kunkin yhteistyökumppanin rahoittamien tukikustannusten osuus ja uusiutuvia energialähteitä koskevien tilastojen jakaminen tavoitteeseen osallistumista varten) — Maksumenettely — Uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin mukainen ilmoitus Euroopan komissiolle

Osapuolten velvollisuuksia koskeva artikla

— Tässä yhteydessä yhteistyössä toimivien jäsenvaltioiden olisi määriteltävä vastuualueet valitun yhteistyömuodon mukaisesti sekä menettelyt ja järjestelmä, jotka mahdollistavat valvonnan, seurannan, todisteiden antamisen ja todentamisen (mukaan lukien tiedonsiirto: sisältö, muoto ja ajankohta).

Vastuussa olevaa elintä koskeva artikla (sovelletaan yhteishankkeisiin tai yhteisiin tukijärjestelmiin)

— Tässä kohdassa olisi kuvattava vastuussa oleva elin (esim. virasto tai keskitetty yhteyspiste) ja sen tehtävät. Tehtäviin voi kuulua hankkeiden yksilöinti, tarjouskilpailumenettelyn määrittely, tarjoajan valinta, myönnettyjen hankkeiden täytäntöönpanon valvonta, tukimaksujen maksaminen ja raportointi yhteistyössä toimiville valtioille.

Euroopan komissiolle annettavaa ilmoitusta koskeva artikla

— Uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin mukaan myyjä-/isäntäjäsenvaltion on ilmoitettava Euroopan komissiolle sopimuksesta ja siihen perustuvan tilastollisen siirron tarkasta määrästä.

7. Liite

Käytettävissä olevat yhteistyömekanismit ja yhteistyön perusperiaatteet

Uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin 8, 9, 11 ja 13 artiklassa säädetään kolmesta pääasiallisesta yhteistyömekanismista, joita jäsenvaltiot voivat valita käyttävänsä:

Tilastolliset siirrot (8 artikla): Tilastollisten siirtojen tapauksessa vain kaksi jäsenvaltiota sopivat toimivansa yhteistyössä ja osoittavat virtuaalisesti tietyn määrän yhdessä jäsenvaltiossa ylijäämäisesti tuotetusta uusiutuvasta energiasta toiseen jäsenvaltioon. Tämä tehdään neuvotelluin siirtohinnoin jälkikäteen. Yhden jäsenvaltion ”ostama” energia otetaan huomioon sen kansallisessa panoksessa direktiivin mukaisesti. Kyseessä ei ole fyysinen energian siirto tai toimitus. Tilastolliset siirrot eivät yleensä liity tiettyihin hankkeisiin, vaikka jäsenvaltiot voivat päättää tehdä tällaisen sopimuksen, jos se katsotaan molempia osapuolia hyödyttäväksi. Tilastolliset siirrot ovat myös periaatteessa teknologianeutraaleja. Tilastolliseen siirtoon osallistuvien jäsenvaltioiden on ilmoitettava asiasta komissiolle viimeistään 12 kuukauden kuluttua sen vuoden päättymisestä, jolloin siirto on voimassa. Tilastollisten siirtojen transaktiokustannukset ovat suhteellisen alhaiset, koska ne on verrattain helppo järjestää ja neuvotella, ja jäsenvaltiot voivat tehdä vähäistä yhteistyötä ilman, että niiden tarvitsee tehdä muutoksia kotimaisiin tukivälineisiinsä. Koska tilastolliset siirrot eivät ole kovin monimutkaisia, niihin tarvitaan vähemmän ohjeistusta, mutta yleinen hyväksyntä saattaa olla ongelma, koska maksua vastaan ei siirretä uusiutuvan energian tuotantoa. Yksityiset toimijat eivät voi osallistua tilastollisiin siirtoihin, sillä ne on varattu julkisyhteisöille.

Jäsenvaltioiden väliset yhteishankkeet (9 artikla): Jäsenvaltiot voivat myös toteuttaa keskenään yhteishankkeita toimiakseen yhteistyössä uusiutuvaa energiaa koskevissa hankkeissa, jotka liittyvät sähkön, lämmityksen tai jäähdytyksen tuottamiseen uusiutuvista lähteistä. Yhteishankkeissa on kyse muustakin kuin pelkistä tilastojen siirroista, ja yhteistyötä tehdään aina tietyn uuden hankkeen yhteydessä. Yhteishankkeessa voidaan määrätä sähkön fyysisestä siirrosta tai olla toteuttamatta sitä. Yksittäisten yhteistyöhankkeiden, kuten suurten merituulivoimahankkeiden, lisäksi myös useita hankkeita sisältävät järjestelyt ovat mahdollisia, kun toistetaan pieniä tai keskisuuria laitoksia koskeva järjestely. Nämä useita hankkeita sisältävät järjestelyt on kuitenkin erotettava yhteisistä tukijärjestelmistä, koska ne ovat luonteeltaan rajallisia. Hankkeet voivat koskea joko olemassa olevien laitosten kunnostamista tai uusia laitoksia. Näiden hankkeiden hyödyt ja kustannukset jaetaan yhteistyössä toimivien osapuolten kesken sovittujen sääntöjen mukaisesti. Jäsenvaltiot voivat sopia, että hanke toteutetaan jommankumman yhteistyössä toimivan osapuolen olemassa olevan tukijärjestelmän kautta, tai perustaa räätälöidyn järjestelmän.

Yhteishankkeet voivat myös soveltua uusiin teknologioihin tehtäviin yhteisiin investointeihin ja niistä saatujen kokemusten keräämiseen. Yhteistyön aste ja transaktiokustannusten taso ovat korkeammat kuin tilastollisissa siirroissa, mutta yleensä alhaisemmat kuin yhteisissä tukijärjestelmissä, koska yhteistyö rajoittuu sovittuun määrään hankkeita. Toisin kuin tilastollisissa siirroissa, yhteishankkeisiin voi osallistua myös yksityisiä toimijoita.

Jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden väliset yhteishankkeet (11 artikla): Jäsenvaltiot voivat myös toteuttaa kolmansien maiden kanssa yhteishankkeita, joista voi tulla erityisen merkityksellisiä energiayhteisön maiden tai Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa tehtävän yhteistyön yhteydessä. Kolmansien maiden kanssa toteutettavat yhteishankkeet rajoittuvat kuitenkin sähkön tuotantoon uusiutuvista lähteistä (lämmitys ja jäähdytys eivät kuulu soveltamisalaan), ja niissä on perustettava todellinen fyysinen yhteys kyseiseen kolmanteen maahan. Jotta EU:n sähköverkkoon syöttö voidaan varmistaa, asianomainen rajayhdysjohtokapasiteetti on varattava ajoissa. Laitokselle myönnettyä investointitukea lukuun ottamatta tuotetun ja viedyn sähkön määrä ei saa olla saanut tukea kolmannen maan tukijärjestelmästä.

Yhteiset tukijärjestelmät (13 artikla): Toinen mahdollinen jäsenvaltioiden käytettävissä oleva yhteistyömekanismi ovat yhteiset tukijärjestelmät. Tämä tarkoittaa kahden tai useamman jäsenvaltion kansallisten tukijärjestelmien osittaista tai täydellistä yhteensovittamista ja/tai yhdistämistä. Koska yhteisiin tukijärjestelmiin voi liittyä huomattavia transaktiokustannuksia, ne kattavat yleensä useita hankkeita. Niitä voidaan kuitenkin käyttää myös suuriin yksittäisiin hankkeisiin, joilla on hyvin erityinen sisältö. Yhteiset tukijärjestelmät voivat koskea myös vain yhtä kansallisten uusiutuvien energialähteiden markkinoiden osaa, esimerkiksi tiettyä teknologiaa tai maantieteellistä aluetta, kuten raja-aluetta. Ellei toisin mainita, sovittu yhteinen tukijärjestelmä ei korvaa nykyisiä kansallisia tukijärjestelmiä, jotka ovat edelleen voimassa rinnakkaisina. Yhteiset tukijärjestelmät ovat yleensä vaativampia ja monimutkaisempia kuin yhteishankkeet, ja ne edellyttävät yleensä muutoksia kansalliseen lainsäädäntöön ja/tai sääntelyyn.

Uusiutuvaa energiaa koskevan yhteistyön periaatteet

Jäsenvaltioiden yhteistyötä uusiutuvan energian alalla ohjaavat yleensä seuraavat periaatteet:

Valinnaisuus: Kaksi tai useampi jäsenvaltiota, jotka toimivat yhteistyössä keskenään tai kolmannen maan kanssa, tekevät niin vapaaehtoisesti. Kun jäsenvaltiot päättävät yhdistää voimansa uusiutuvan energian alalla, ne voivat vapaasti suunnitella tällaisen yhteistyön yksityiskohdat ja ehdot.

Sosioekonomisten hyötyjen luominen: Rajatylittävien yhteistyöhankkeiden on tuotettava arvoa kokonaisvaltaisesta ja yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Yleisesti ottaen hankkeen tuottamien sosioekonomisten hyötyjen on oltava suuremmat kuin sen kustannukset, kun sitä verrataan uusiutuvien energialähteiden käyttöönottoon ilman yhteistyötä.

Kaikkia osapuolia hyödyttävän yhteistyön aloittaminen: Sen lisäksi, että rajatylittävät yhteistyöhankkeet luovat yhteiskunnallisia nettohyötyjä, ne voivat toteutua vain, jos hankkeista saadaan hyötyä kaikille osallistuville maille ja maiden keskeisille sidosryhmille. Yleisesti ottaen on epätodennäköistä, että hankkeen ansiosta kaikkien sidosryhmien tilanne paranee verrattuna tilanteeseen ilman hanketta, minkä vuoksi maiden on sovittava, mille sidosryhmille olisi suoritettava korvaus ja mitkä jäävät ilman korvausta.

Yhteistyön ehtoja koskeva sopimus: Jäsenvaltioiden, jotka aikovat toimia yhteistyössä, on tehtävä yhteistyösopimus, jossa vahvistetaan ehdot ja edellytykset.

Paikallisten erityisolosuhteiden soveltaminen: Vaikka yhteistyössä toimivat maat pyrkivät yhdenmukaistamaan asiaankuuluvia sääntöjä ja määräyksiä siinä määrin kuin se on tarpeen, tähän saattaa liittyä luonnollisia rajoituksia. Tällaisia rajoituksia sovelletaan erityisesti paikkakohtaisiin ehtoihin, kuten toimilupiin ja veroihin. Näin ollen sovelletaan oletusarvoisesti sen maan sääntöjä, jossa hanke toteutetaan fyysisesti, jolleivat yhteistyössä toimivat maat toisin sovi ja täsmennä.

Konkreettisen vaikutuksen varmistaminen: Jäsenvaltiot voivat päättää organisoida yhteistyön siten, että sillä on konkreettisia vaikutuksia niiden sähköjärjestelmiin ja -markkinoihin. Yhteistyössä toimivat jäsenvaltiot voivat esimerkiksi vaatia sähkön fyysistä tuontia (mikä on välttämätöntä kolmansien maiden kanssa toteutettavissa yhteishankkeissa).

Kustannusten ja hyötyjen jakaminen: Direktiivin mukaan tuotettu uusiutuva energia olisi sisällytettävä sen maan uusiutuvan energian osuuteen, joka rahoittaa laitoksen. Teknologiasta riippuen tukikustannusten lisäksi myös muilla kustannuksilla ja hyödyillä on merkitystä. Verkkoon liittämistä ja järjestelmän integrointia koskevat kustannukset ovat erityisen merkityksellisiä merituulivoimahankkeiden kannalta, kun taas tukikustannusten merkitys yleensä vähenee kypsään vaiheeseen edenneiden teknologioiden ja markkinoiden yhdentymisasteen myötä. Erilaiset kirjanpitovaihtoehdot ovat mahdollisia. Kumppanimaat voivat vapaasti vahvistaa yksityiskohdat yhteistyösopimuksessa.

(1) Ohjeet perustuvat aiempiin ohjeisiin ”Uusiutuvaan energiaan liittyvän yhteistyömekanismin käyttöä koskevat ohjeet”, SWD(2013) 440, saatavilla osoitteessa https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/com_2013_public_intervention_swd05_en.pdf

(2) Yksityiskohtaisempi kuvaus yhteistyömekanismeista esitetään liitteessä. Ainoastaan Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa sitovia tulkintoja unionin lainsäädännöstä.

(3) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2021/1153, annettu 7 päivänä heinäkuuta 2021, Verkkojen Eurooppa -välineestä (EUVL L 249, 14.7.2021, s. 38).

(4) COM(2021)393: ”EU:n raja-alueet: Euroopan yhdentymisen koekentät”.

(5) Raja-alueet ovat saman rajan molemmilla puolilla olevia alueita (ks. määritelmä osoitteessa https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Glossary:Border_region)

(6) Tämä esimerkkitapauksen kuvaus perustuu raporttiin ”Design options for cross-border auctions”, joka on laadittu uusiutuvan energian tukihuutokauppoja koskevan AURES II -hankkeen yhteydessä. Koko raportti on saatavilla osoitteessa http://aures2project.eu/wp-content/uploads/2019/06/AURES_II_D6_1_final.pdf

(7) Tähän mennessä on toteutettu/sovittu 12 yhteistyöhanketta (kymmenen tilastollisiin siirtoihin liittyvää hanketta, yksi yhteishanke ja yksi yhteinen tukijärjestelmä). Vaikka tämä viittaa siihen, että täytäntöönpano saattaa olla nopeutumassa, yhteistyömekanismien käyttö on edelleen odotettua vähäisempää. Seuraavat hankkeet on toteutettu ja/tai niistä on sovittu: tilastolliset siirrot Luxemburgin ja Liettuan, Luxemburgin ja Viron, Maltan ja Viron, Alankomaiden ja Tanskan, Irlannin ja Tanskan, Irlannin ja Viron, Tanskan ja Viron, Tanskan ja Belgian, Suomen ja Belgian, Tšekin ja Slovenian sekä Liettuan ja Belgian välillä; Saksan ja Tanskan yhteishanke sekä Ruotsin ja Norjan yhteinen tukijärjestelmä. Kun tarkastellaan vuotta 2020 koskevia jäsenvaltioiden kansallisia uusiutuvaa energiaa käsitteleviä toimintasuunnitelmia, on selvää, että mekanismien uutuuden ja toteutettujen hankkeiden puuttumisen vuoksi yhteistyömekanismien käyttöä koskevat suunnitelmat olivat edelleen epämääräisiä, varovaisia tai niitä ei edes ollut. Muutamaa vuotta myöhemmin kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa esitetyt jäsenvaltioiden suunnitelmat yhteistyömekanismien käytöstä olivat jo konkreettisempia. Tämä johtui erityisesti jäsenvaltioiden välisistä kahden- tai monenvälisistä neuvotteluista, joita ne olivat käyneet joko erikseen tai eri ryhmien ja foorumien välityksellä. Tässä yhteydessä olisi korostettava työtä alueellisilla energiafoorumeilla, kuten Pohjanmeren energiayhteistyöhön (NSEC), Itämeren energiamarkkinoiden yhteenliitäntäsuunnitelmaan (BEMIP), keskisen Itä-Euroopan ja Kaakkois-Euroopan energiayhteenliitäntöihin (CESEC), Lounais-Euroopan yhteenliitäntöihin (SWE) liittyvissä korkean tason ryhmissä tai viidenvälisellä foorumilla. Foorumeilla on onnistuttu kokoamaan yhteen keskeiset sidosryhmät ja helpottamaan vuoropuhelua. Konkreettisia ilmoitettuja suunnitelmia ei kuitenkaan edelleenkään ole, mikä kuvastaa yhteistyömekanismien käytössä havaittuja vaikeuksia.

(8) Tutkimuksiin ja hankkeisiin kuuluvat muun muassa EU:n jäsenvaltioiden välisiä yhteistyömekanismeja ja vuorovaikutusta uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin (2009/28/EY) mukaisten tukijärjestelmien kanssa koskeva hanke (https://res-cooperation.eu/), CA-RES-hanke (https://www.ca-res.eu/) tai MUSTEC-hanke (https://mustec.eu/). Katso myös tutkimus ”Cooperation between EU countries under the RES directive”, 2014, saatavilla osoitteessa https://energy.ec.europa.eu/topics/renewable-energy/renewable-energy-directive-targets-and-rules/cooperation-mechanisms_en#documents

(9) Tunnettuihin esimerkkeihin kuuluu Tanskan ja Alankomaiden välinen yhteisymmärryspöytäkirja yhdestä tai useammasta offshore-energiakeskuksesta, Latvian ja Viron välinen yhteisymmärryspöytäkirja offshore-yhteishankkeesta, aiesopimus Tanskan ja Saksan välisten offshore-yhteishankkeiden ja -hybridihankkeiden analysoinnista sekä yhteisymmärryspöytäkirja Tanskan ja Belgian välisiä energiasaarekkeita koskevien vaihtoehtojen tutkimisesta.

(10) Useimmissa rajatylittävissä yhteistyöhankkeissa voidaan olettaa, että jäsenvaltiot tai kolmannet maat vastaavat suurimmista kustannuksista ja saavat suurimman osan hyödyistä. Ne ovat siten luonnollisia neuvotteluosapuolia ja edustavat sidosryhmiään oletusarvoisesti.

(11) Koska uusiutuvien energialähteiden monitahoiseen yhteistyöhön kiinnitetään yhä enemmän huomiota, kuten merellä sijaitsevien hybridituulipuistojen tapauksessa, on annettava ohjeita siitä, miten koordinoidaan kustannusten ja hyötyjen jakamista rajojen yli sellaisissa energiansiirtohankkeissa, jotka on yhdistetty energiantuotantohankkeiden kehittämiseen. Ohjeet liittyvät TEN-E-asetuksen 15 artiklan 1 kohtaan [asetus (EU) 2022/869] sekä komission tiedonantoon Euroopan parlamentille, neuvostolle, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle EU:n strategia avomerellä tuotettavan uusiutuvan energian potentiaalin valjastamiseksi ilmastoneutraalin tulevaisuuden tarpeisiin, COM(2020) 741 final, saatavilla osoitteessa https://eur-lex.europa.eu/legal-content/FI/TXT/PDF/?uri=CELEX:52020DC0741&from=EN

(12) Keskitetyn mallin elementit ovat osa 18. toukokuuta 2022 annettua komission ehdotusta tarkistaa uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin säännöksiä, jotka liittyvät uusiutuvia energialähteitä koskevien hankkeiden lupamenettelyihin (COM (2022) 222 final).

(13) Tämä johtuu pääasiassa verkostovaikutuksista, mutta epävarmuus voi liittyä myös sääntelyn muutoksiin.

(14) Jos markkinahinta alittaa huutokaupan rajahinnan, tuottajat saavat yksipuolisen vaihtuvan palkkion järjestelmässä tukea, joka kattaa eron, ja jos markkinahinta on korkeampi, ne voivat pitää ylijäämän. Kaksipuolinen vaihtuva palkkio toimii samalla tavalla, mutta tuottajan on kuitenkin maksettava ylijäämä takaisin. Kiinteiden palkkioiden järjestelmässä tuottajat saavat markkinahinnan lisäksi kiinteämääräisen ylijäämän.

(15) Kukin yhteistyöhön osallistuva maa voi myös päättää kansallisesti, miten tukikustannukset peritään takaisin, paitsi jos on kyse yhteisistä tukijärjestelmistä.

(16) 2022/C 80/01

(17) Ks. https://ec.europa.eu/regional_policy/en/information/publications/guides/2014/guide-to-cost-benefit-analysis-of-investment-projects-for-cohesion-policy-2014-2020.

(18) ”The Economic Appraisal of Investment Projects at the EIB. Version March 2013 - Under review”, saatavilla osoitteessa https://www.eib.org/attachments/thematic/economic_appraisal_of_investment_projects_en.pdf

(19) ”Methodologies for assessing the contribution of cross-border projects to the general criteria and for producing the cost-benefit analysis specified in Part IV of the Annex to the Regulation (EU) 2021/1153 establishing the Connecting Europe Facility”, saatavilla osoitteessa https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX:52021SC0429&qid=1564520971474

(20) Ks. https://tyndp.entsoe.eu/cba

(21) Jos uusiutuvan energian hankkeen toteuttaminen edellyttää valtiontukea, ilmasto-, energia- ja ympäristöalan valtiontuen suuntaviivojen mukaisesti toteutetun rahoitusvajeanalyysin olisi oltava kustannus-hyötyanalyysin keskeisten oletusten mukainen.

(22) Infrastruktuurin osalta ACERin julkaisemassa rajatylittävästä kustannustenjaosta tehtyjä päätöksiä koskevassa neljännessä seurantakertomuksessa todettiin, että valtaosassa Euroopan laajuisista energiahankkeista, joihin liittyy rajatylittävää infrastruktuuria, valitaan ”perinteisiä” kustannusten jakamisen lähestymistapoja. Useimmissa maalla toteutettavissa hankkeissa noudatetaan niin sanottua alueperiaatetta, jonka mukaan kukin maa vastaa hankkeen täytäntöönpanoon liittyvistä kustannuksista omalla alueellaan, vaikka hankkeesta voi koitua hyötyä eri maissa, kun taas offshore-hankkeissa käytetään kustannusjakoa 50/50. Tämä läh