Alueiden komitean lausunto aiheesta "Rakennerahastot 1999 - 11. vuosikertomus"

(2002/C 107/19)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon työvaliokuntansa 12. kesäkuuta 2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan viidennen kohdan nojalla tekemän päätöksen laatia lausunto aiheesta "Rakennerahastot 1999 - 11. vuosikertomus" sekä antaa lausunnon valmistelu valiokunta 1:n "aluepolitiikka, rakennerahastot, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus, rajanylittävä ja alueidenvälinen yhteistyö" tehtäväksi,

ottaa huomioon komission kertomuksen "Rakennerahastot 1999 - 11. vuosikertomus" KOM(2000) 698 lopullinen,

ottaa huomioon aiheesta "Yhdeksäs ja kymmenes vuosikertomus rakennerahastoista 1997 ja 1998 - EAKR*ESR*EMOTR*KOR" KOM(1998) 562 lopullinen ja KOM(1999) 467 lopullinen antamansa lausunnon CdR 220/1999 fin(1) sekä aiheesta "Rakennerahastojen kuudes ja seitsemäs vuosikertomus - 1994 ja 1995" KOM(95) 583 lopullinen ja KOM(96) 502 lopullinen antamansa lausunnon CdR 355/96 fin(2),

ottaa huomioon valiokunta 1:n lokakuun 4. päivänä 2001 yksimielisesti hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 184/2001 rev., jonka esittelijä on Stanislaw Tillich (Sachsenin osavaltion Eurooppa- ja liittovaltioasiain ministeri),

katsoo, että alueiden ja kuntien näkökannan korostamiseksi alueiden komitean on suotavaa ja hyödyllistä antaa Euroopan komissiolle, ministerineuvostolle ja Euroopan parlamentille lausunto aiheesta "Rakennerahastot 1999 - 11. vuosikertomus",

katsoo, että kertomuksessa "Rakennerahastot 1999 - 11. vuosikertomus" selvitetään, miten rakennerahastoja koskevia säännöksiä sovellettiin vuonna 1999, miten rakennerahastotoimia toteutettiin ja millaisia tuloksia niistä oli saatu vuoden 1999 loppuun mennessä,

katsoo, että

- vuosi 1999 oli ohjelmakauden 1994-1999 ja Edinburghin huippukokouksessa vuonna 1992 sovitun Delors II -paketin viimeinen toteuttamisvuosi

- edellisten vuosien tapaan komissio pyrki vuonna 1999 tehostamaan tiettyjä ensisijaisia toimia; vuonna 1999 keskeisenä kohteena oli työllisyyspolitiikka

- vuosi 1999 oli ratkaiseva ohjelmakauden 2000-2006 valmistelun kannalta, sillä Berliinissä 24. ja 25. maaliskuuta 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto pääsi sopimukseen Agenda 2000:sta ja vuosien 2000-2006 keskipitkän aikavälin rahoitusnäkymistä, joiden myötä lyötiin lukkoon myös rakennerahastojen ja koheesiorahaston määrärahat vuoteen 2006 saakka,

katsoo, että valtioiden ja hallitusten päämiehet päättivät Berliinin huippukokouksessa myös jäsenyyttä hakeneiden maiden rakennetukien määrärahoista vuoteen 2006 saakka,

katsoo, että lisäksi neuvosto antoi vuonna 1999 rakennerahastoja ja koheesiorahastoa koskevat asetukset,

katsoo, että asetuksista päätettäessä tehtiin ohjelmakautta 2000-2006 koskevien uusien rakennerahasto-ohjelmien valmistelun kannalta tärkeitä valintoja,

hyväksyi 14. ja 15. marraskuuta 2001 pitämässään 41. täysistunnossa (marraskuun 15. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Yleistä

1.1. AK panee tyytyväisenä merkille, että 11. rakennerahastoja koskeva vuosikertomus on laaja ja sisältää paljon tietoa rakennerahastojen toteutuksesta jäsenvaltioissa ja toteutuksen kehityksestä vuonna 1999. Komitea pahoittelee kuitenkin, ettei kertomuksessa esitetä riittävästi analyyseja ja arvioita. Kertomuksessa ei myöskään tarkastella rakennepolitiikan vaikutuksia yleiseurooppalaisesta ja kunkin jäsenvaltion näkökulmasta, vaan käsitellään pääasiassa rahoituskysymyksiä, sitoumuksia ja maksatusta. Siinä ei kuitenkaan selvitetä, miten kyseiset seikat ovat vaikuttaneet Euroopan taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden kehittymiseen ja toteutumiseen yhteisön tasolla ja yksittäisissä jäsenvaltioissa.

1.2. AK:sta vaikuttaa siltä, että kertomukseen on vain koottu numerotietoa tutkimatta esim. sitä, millaisia esteitä määrärahojen paremman käytön tiellä on. Komissio näyttää pitävän rakennerahastojen hallinnon tehokkuutta tärkeämpänä kuin toteutettujen toimenpiteiden tarkoituksenmukaisuutta. AK pahoittelee, ettei komissio ole analysoinut hallintokustannuksia, joita alue- ja paikallisyhteisöille aiheutuu rakennerahastojen toteutuksesta. Tällaisen analyysin perusteella olisi voitu määritellä toimenpiteitä hallinnon tehostamiseksi, jolle komissio nimenomaan antaa paljon painoarvoa ohjelmakaudella 2000-2006. AK:n näkemyksen mukaan se, että määrärahojen kohdentamis- ja maksatusastetta tarkastellaan vain muodollisesti, ei ole oikeudenmukaista kansalaisia kohtaan, sillä he toivovat ennen muuta, että rakennerahastojen määrärahoja käytetään tarkoituksenmukaisesti. AK tähdentää, että vuosikertomusta laatiessaan komission ei tulisi tyytyä vain kaavamaisesti kokoamaan ja luetteloimaan numerotietoja. Kertomuksessa tulisi arvioida ja analysoida enemmän toimenpiteiden toteutusta, jotta voitaisiin arvioida tyhjentävästi rakennepolitiikan tehokkuutta ja määrittää parhaat mahdolliset toimintatavat tulevaisuutta ajatellen.

2. Ohjelmien toteutus

2.1. Alueiden komitea panee merkille, että koko EU:ssa lähes kaikki rakennerahastojen määrärahat oli kohdennettu vuoden 1999 loppuun mennessä. Komission mielestä tämän mahdollisti ohjelmien toteutustahdin kiihdyttäminen vuosittain. Määrärahoista oli vuoden loppuun mennessä maksettu 75 %, minkä lisäksi maksuja voidaan suorittaa kentällä vielä vuoden 2001 loppuun saakka.

2.2. Alueiden komitea toteaa, että toteutumisaste oli paras tavoitteen 1 ohjelmissa ja tavoitteen 3 työllisyyspoliittisissa ohjelmissa. Sitä vastoin tavoitteiden 2, 4 ja 5b sekä yhteisöaloitteiden määrärahoja käytettiin vähemmän.

2.3. Komitea haluaa kiinnittää huomiota siihen, että vuoden 1998 tapaan rakennerahastojen rahoituksen toteutumisaste oli paras koheesiomaissa, jotka myös saivat eniten rahastojen tukea, kun taas joissakin vauraimmista jäsenvaltioista toteutumisaste jäi yhteisön keskiarvon alapuolelle. AK pitää valitettavana, että komissio jättää tässäkin kohden avoimeksi kysymyksen siitä, johtuuko koheesiomaiden toteutumisasteen paremmuus tuen suuremmasta tarpeesta vai ovatko muut seikat ratkaisevia.

3. Kumppanuusperiaate

3.1. AK pahoittelee, ettei kertomuksessa kiinnitetä erityistä huomiota kumppanuusperiaatteeseen, vaikka se on rakennepolitiikan onnistumisen keskeisiä tekijöitä.

3.2. Kumppanuusperiaate on rakennerahastojen hallinnossa ensiarvoisen tärkeää. Alueiden komitea korostaa, että komission tulee tehdä rakennerahastojen hallinnossa yhteistyötä taloudellis-yhteiskunnallisten toimijoiden kanssa ja noudattaa myös subsidiariteettiperiaatetta siten, että se ottaa huomioon jäsenvaltioiden oman poliittisen toimivallan sekä alue- ja paikallistasolle kuuluvat tehtävät.

4. Yhteisöaloitteet

4.1. Komissio analysoi kertomuksessa lyhyesti joitakin yhteisöaloitteita. Alueiden komitea pahoittelee, ettei komissio ole tarkastellut tässä yhteydessä lähemmin Interreg II:ta, joka on tärkeä yhteisöaloite. Ohjelmalohko C on kuitenkin tärkeä kansainvälinen yhteistyöväline aluesuunnittelun alalla EU:n vireillä olevaa laajentumistakin ajatellen.

4.2. AK painottaa, että tällaisella yhteistyöllä voidaan edelleen vauhdittaa laajentumisprosessia. Samaa odotetaan käynnistyvältä Interreg III B -ohjelmalta, jonka sisältöä ei ole juurikaan muutettu ja joka koskee siis kansainvälistä yhteistyötä erityisesti maankäytön, aluesuunnittelun ja aluekehityksen saralla.

4.3. Alueiden komitea toteaakin painokkaasti, että yhteisöaloitteiden toteutusongelmat johtuvat etupäässä siitä, että hallinnolliset menettelytavat ovat monimutkaisia ja että komission hyväksynnän saaminen ohjelmille viivästyi huomattavasti. Eräiden alueiden Interreg II -ohjelmat hyväksyttiin vasta vuonna 1995, minkä johdosta kyseiset alueet ja kunnat olivat jonkin aikaa vailla varmaa suunnittelupohjaa.

5. Hallinnolliset säännöt

AK pahoittelee, ettei kertomuksessa analysoida rasitetta, joka alue- ja paikallisviranomaisille aiheutuu rahastojen hallinnollisten sääntöjen täytäntöönpanosta. Komitea suhtautuu kriittisesti siihen, että rakennerahastoihin ja yhteisöaloitteisiin liittyviä komission asettamia hallinnollisia velvoitteita on niin paljon. Alueellisesta ja paikallisesta näkökulmasta katsoen tämä heikentää tulosten laatua ja vaikeuttaa yhteisön aluepolitiikan hyväksyntää. Alueiden komitea vetoaa komissioon, jotta se yksinkertaistaisi hallinnollisia menettelyjä ja tarkistaisi yksittäisiä toimintatapoja niistä koituvan työmäärän ja saatavan hyödyn perusteella.

6. Valvonta

6.1. Komission suorittama rakennerahastotoimien valvonta parani vuonna 1999 etenkin EAKR:n osalta. Koska rakennetoimiin kuluu kolmannes Euroopan unionin talousarvion varoista, niiden rahoitusta on varmasti syytä valvoa johdonmukaisesti. Alueiden komitea pitää komission ohjelmakaudeksi 2000-2006 laatimia uusia asetuksia oikean suuntaisina jäsenvaltioiden, alueiden ja kuntien kannan tuomiseksi selvemmin esiin rakennerahastotoimien valvonnassa. Ruohonjuuritason hallinto- ja valvontaelimillä on erityistietojensa ansiosta parhaat mahdollisuudet suorittaa valvontatoimet.

6.2. Alueiden komitea ei aseta kyseenalaiseksi jäsenvaltioiden, alueiden ja kuntien velvollisuutta osoittaa, että varainhoito on taloudellista, tehokasta ja asianmukaista. Koska komissio on kiristänyt huomattavasti hallinto- ja valvontajärjestelmiä koskevia vaatimuksia, yhä useammin herää kysymys, onko työmäärä enää kohtuullinen saatavaan hyötyyn nähden. Alueiden komitea kritisoi tässäkin yhteydessä sitä, että hallinnollinen taakka on paisunut liian suureksi yhteisön sääntöjen vuoksi. Komitea painottaa, että jos alue- ja paikallisviranomaisilta edellytetään liian paljon yksittäisiä toimia, joiden hyödyllisyyttä valvonnan ja määrärahojen toteutumisen kannalta voidaan lisäksi epäillä, niille ei jää juuri ollenkaan resursseja varsinaisten tehtäviensä hoitoon.

7. Ohjelmakausi 2000-2006

7.1. Yhdennessätoista vuosikertomuksessa kiinnitetään erityishuomiota ohjelmakauden 2000-2006 valmistelutoimiin. AK panee tyytyväisenä merkille, että komissio luo vuotta 1999 käsittelevässä vuosikertomuksessa katsauksen tulevaankin tukikauteen.

7.2. Berliinissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto päätti mm. rakennerahastojen määrärahojen jaosta kolmelle uudelle tavoitteelle ohjelmakaudella 2000-2006.Pääpaino annettiin tavoite 1 -alueille, jotka saavat lähes 70 % tuista. Neuvosto päätti myös liittymistä valmistelevien tukien määrärahoista ja myönsi määrärahat ISPA-välinettä ja Sapard-ohjelmaa varten. Alueiden komitea on erityisen tyytyväinen siihen, että kyseisillä välineillä tuetaan liittymisprosessia. Liittymisprosessia tulee jatkaa intensiivisesti ja Göteborgin huippukokouksessa asetetut aikarajat huomioon ottaen. AK korostaa, että rakennerahastojen hallinnolla on strategista merkitystä ehdokasvaltioiden ja niiden talouselämän kannalta. Komitea ehdottaakin, että rakennerahastoja tulevina vuosina hallinnoivien tahojen käyttöön toimitetaan tiedot myönteisistä ja kielteisistä kokemuksista, joita alueille ja kunnille on kertynyt rakennerahastojen hallinnosta. Näin hyvät menetelmät ja käytännöt voitaisiin hyödyntää ja menneisyydessä tehdyistä virheistä voitaisiin ottaa oppia.

7.3. Touko-kesäkuussa 1999 annettiin rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä asetus, jossa ensisijaisten tavoitteiden määrää vähennettiin kolmeen ja yhteisöaloitteiden määrää neljään (Interreg, Equal, Leader ja Urban), ja lisäksi kutakin rahastoa koskevat asetukset. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti yhteisöaloitteiden määrän vähentämiseen. Näin voitiin välttää se uhka, että yhteisöaloitteiden käytöstä olisi tullut tulevaisuudessa liian vaikeaselkoista. Asetusten antamisen aikoihin yhteisöaloitteille oli ominaista, että niistä ripoteltiin tukia monille eri tahoille.

7.4. AK korostaa, että vaikka taloudellisista seikoista päätettiin hyvissä ajoin Berliinin huippukokouksessa, alueet ja kunnat eivät päässeet aloittamaan suunnittelua, koska komissio ei tehnyt esityksiä ja päättänyt ohjelmakauden suuntaviivoista riittävän ajoissa. Tämän vuoksi ohjelmien tehokas toteutus viivästyi, mikä osaltaan vaikeutti alueiden ja kuntien toimintaa. Alueiden komitea kehottaa komissiota kehittämään toimintaansa tältä osin ja esittämään seuraavan ohjelmakauden suuntaviivat hyvissä ajoin. Komission toimien viivästyminen ei saa johtaa siihen, että alueet ja kunnat menettävät niille kuuluvia tukia tukien jaon myöhästymisen ja jäsenvaltioiden myöntämille tuille asetettavien lisävaatimusten vuoksi.

7.5. Alueiden komitea ei yhdy varauksetta komission arvioon, jonka mukaan uusilla säännöksillä on yksinkertaistettu rakennerahastotuen jakomenettelyjä. Komitea antaa kuitenkin täyden tukensa mielekkäille uudistuksille, joiden ansiosta maksupyyntöjen esittämistä koskevat ehdot eivät ole yhtä tiukkoja kuin aiemmin. Ohjelmakaudella 1994-1999 erien maksu oli sidoksissa maksettavien EU-tukien prosentuaaliseen määrään. Uudella tukikaudella komissiolle voidaan esittää toteutuneihin menoihin perustuvia maksupyyntöjä kolmesti vuodessa. Ohjelmakaudella 2000-2006 tuettavien toimien kirjo on laajempi kuin kaudella 1994-1999. Painopistealoihin kohdennettiin vielä lisää toimenpiteitä. Alueiden komitea tunnustaa, ettäkyseisillä muutoksilla voidaan osaltaan mm. parantaa kansallisten tukitoimien laatua. On kuitenkin todettava, ettei suuntaviivojen ja valmisteluasiakirjojen moninaisuus ole varmastikaan yksinkertaistanut ohjelmien suunnittelua ja toimien täytäntöönpanoa eikä edistänyt rakennerahastojen hallintoa, seurantaa ja arviointia. Hallinnollinen työ on sitä vastoin lisääntynyt merkittävästi, ja eräiden kokemusten perusteella voidaan lisäksi epäillä, saadaanko EU-tuista vastaavaa hyötyä. Kunnissa ja yrityksissä herää epäilyjä etenkin silloin, kun kyseessä ovat pienet tukisummat ja kun ne huomaavat, miten paljon vaivaa EU-tukien hakemiseksi on nähtävä.

7.6. AK painottaa, että sen näkemyksen mukaan rakennerahastotukiin liittyvät muotovaatimukset sitovat voimia, joita ei tämän vuoksi voida hyödyntää tehokkaasti rakennepolitiikan varsinaisen sisällön hahmotteluun.

8. Tukitoimien tehokkuus

Alueiden komitea tähdentää, että tulevaisuudessakin rahastojen määrärahojen käytön perusperiaatteena tulee olla, että taloudellisilta lähtökohdiltaan yhtäläiset alueet saavat saman verran tukea. Yhteisön rakennerahastot ovat olennaisen tärkeitä muita heikommassa asemassa olevien alueiden tukemiseksi. Niiden avulla voidaan vähentää alueiden välistä epätasapainoa. Tästä syystä komitea pitää tärkeänä, että rahastojen määrärahoja käytetään tehokkaasti.

9. Työllisyys

Komissio ilmaisee kertomuksessa olevansa sitä mieltä, että työllisyyttä koskeva Luxemburgin prosessi vahvistui vuonna 1999. Luxemburgissa muotoiltiin jäsenvaltioille suositukset siitä, kuinka niiden tulisi panna täytäntöön Euroopan työllisyysstrategian yhteisten tavoitteiden mukaiset sitoumuksensa. Uusina tavoitteina ovat elinikäinen oppiminen, tietoyhteiskuntaan osallistuminen, työmarkkinaosapuolten osallistuminen työn organisointiin sekä naisten ja miesten tasa-arvon sisällyttäminen toimiin. Alueiden komitea korostaa, että uudessa rakennerahastoasetuksessa edellytetään jäsenvaltioiden sisällyttävän ohjelmiinsa työllisyyspoliittisia näkökantoja. Onkin yhä selvempää, ettei työllisyyspoliittisia toimenpiteitä voida toteuttaa ilman yhteistyötä alue- ja paikallisviranomaisten kanssa. Tämä onkin AK:n korostaman näkemyksen mukaan vakuuttavin peruste sille, että päävastuu työllisyyspolitiikan hoidosta tulee edelleen jättää jäsenvaltioille ja niiden sisällä alueille ja kunnille.

10. Temaattiset painopistealat ja toimielinten välinen yhteistyö

10.1. AK:n mielestä on myönteistä, että vuosikertomuksessa keskitytään tiettyyn aiheeseen ja että vuoden 1999 painopistealaksi valittiin naisten ja miesten yhtäläiset mahdollisuudet. Komitea painottaa, että rakennerahastotuen avulla on voitu edistää sukupuolten tasa-arvoa.

10.2. AK panee tyytyväisenä merkille, että komissio mainitsee kertomuksen lopussa toimielinten välisen yhteistyön AK:n kanssa. Alueiden komitea korostaa olevansa valmis toimimaan komission luotettavana yhteistyökumppanina sekä osallistumaan aktiivisesti menettelytapojen kehittämiseen ja yksinkertaistamiseen alue- ja paikallisyhteisöjen tuntemukseen perustuvan kokemuksensa pohjalta. Komitea pahoitteleekin, ettei komissio kääntynyt oma-aloitteisesti AK:n puoleen ja pyytänyt sitä virallisesti valmistelemaan aiheesta lausuntoa. Se toivoo, että tulevaisuudessa komissio hyödyntää AK:n asiantuntemusta kertomusten kehittämiseksi.

Bryssel 15. marraskuuta 2001.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Jos Chabert

(1) EYVL C 226, 8.8.2000. s. 68.

(2) EYVL C 215, 16.7.1999, s. 28.