1. Johdanto

Kun yhteistä maatalouspolitiikkaa (YMP) uudistettiin vuonna 2013, otettiin käyttöön tuki ilmaston ja ympäristön kannalta suotuisille maatalouskäytännöille (viherryttäminen). Tarkoituksena oli edelleen parantaa maatalouteen liittyvien luonnonvarojen kestävää hoitoa maksamalla viljelijöille tukea ilmaston ja ympäristön kannalta suotuisista maatalouskäytännöistä. Viherryttäminen edellyttää viljelyn monipuolistamista ja pysyvän nurmen säilyttämistä. Lisäksi viljelijöiden on varmistettava, että viisi prosenttia heidän peltoalastaan on ekologista alaa (ecological focus area, EFA).

Komissio täyttää tällä vuosia 2015 ja 2016 koskevalla kertomuksella oikeudellisen vaatimuksen, jonka mukaan sen on tarkasteltava ekologista alaa koskevan velvoitteen täytäntöönpanoa. Kertomuksessa esitetään myös alustavia huomioita ekologisten alojen mahdollisista ympäristövaikutuksista jäsenvaltioiden ja viljelijöiden tekemien valintojen perusteella. On kuitenkin tärkeää korostaa, ettei kyse ole todellisten ympäristövaikutusten mittaamisesta.

Kertomuksessa päivitetään ja täydennetään joiltakin osin viherryttämisen tarkastelua ensimmäisen soveltamisvuoden jälkeen. Tarkastelu, joka toteutettiin vuonna 2016, oli osa komission REFIT-ohjelmaa. Vuoden 2016 tarkastelussa käsiteltiin viherryttämisen vaikutuksia tuotantopotentiaaliin ja tasapuolisiin toimintaedellytyksiin ja tarkasteltiin joitakin yksinkertaistamisnäkökohtia. Komissio esitti tarkastelun jälkeen sekundääriseen viherryttämislainsäädäntöön useita muutoksia, jotka koskivat pääasiassa ekologisia aloja. Muutosten tarkoituksena oli yksinkertaistaa ja selkeyttää asiaa koskevia sääntöjä sekä lisätä sääntöjen ympäristövaikutuksia. Niitä on määrä alkaa soveltaa viimeistään vuonna 2018 (maaliskuussa 2017 muutokset eivät vielä ole voimassa).

Kertomus on osa ekologisten alojen ja muun viherryttämisen ympäristöhyötyjen laajempaa arviointia, jonka on määrä valmistua vuoden 2017 loppuun mennessä tai vuoden 2018 alussa. Se otetaan huomioon myös yhteisen maatalouspolitiikan seurantaa ja arviointia koskevassa kertomuksessa, joka on määrä julkaista vuonna 2018. Tämän kertomuksen 3 luvussa esitetyt havainnot eivät vaikuta viherryttämisen arviointiin, joka on ekologisten alojen osalta ja kaikilta muiltakin osiltaan kattava.

1.1.Ekologista alaa koskeva velvoite

Monet arvokkaat elinympäristöt ja niiden ylläpitämä luonnon monimuotoisuus ovat riippuvaisia viljelyjärjestelmistä. Markkinat eivät kuitenkaan ota huomioon tämän luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseksi tarvittavia toimia, jotka eivät siksi kuvastu viljelijöiden tuotteistaan saamassa hinnassa. Luonnon monimuotoisuuden säilyminen edellyttää asianmukaisia viljelykäytäntöjä, mutta kilpailupaineet ovat muuttaneet niitä: joillakin alueilla tämä on johtanut yhä voimakkaampaan tuotannon erikoistumiseen ja voimaperäistymiseen ja toisilla puolestaan maankäytöstä luopumiseen. Tämä luo paineita luonnon monimuotoisuudelle, vaikuttaa haitallisesti maaperään, veteen ja ilmastoon sekä vaarantaa lisäksi maatalousalan pitkän aikavälin tuotantopotentiaalin.

Ekologista alaa koskevan velvoitteen tavoitteena on erityisesti luonnon monimuotoisuuden turvaaminen ja parantaminen tiloilla. Muiden viherryttämisvelvoitteiden tavoin se on osa nykyistä yhteistä maatalouspolitiikkaa ja EU:n muita politiikkoja, joiden tarkoituksena on luonnon monimuotoisuuden ja muiden luonnonvarojen kestävä hoito. Viherryttämisellä, joka kuuluu yhteisen maatalouspolitiikan ensimmäiseen pilariin, varmistetaan, että kaikki tulotukea saavat EU:n viljelijät tuottavat ympäristö- ja ilmastohyötyjä osana maataloustoimintaansa. Muiden viherryttämiskäytäntöjen tavoin ekologista alaa koskevan velvoitteen mukaisten käytäntöjen on tarkoitus olla yksinkertaisia, yleisluonteisia, sopimukseen perustumattomia ja vuotuisia. Viljelijät palkitaan luonnon monimuotoisuuden kannalta suotuisista käytännöistä, mikä ei välttämättä tarkoita, että kaikilla tiloilla on tehtävä muutoksia. Ekologista alaa koskeva velvoite takaa, että tällaisia käytäntöjä jo toteuttavilla tiloilla ne säilyvät viljelijöihin kohdistuvista kilpailupaineista huolimatta. Jos käytäntöjä ei ole toteutettu, ne on otettava käyttöön.

Viljelijöiden, joiden peltoala ylittää 15 hehtaaria, on ekologista alaa koskevan vaatimuksen täyttämiseksi varmistettava, että vähintään viisi prosenttia peltoalasta on ekologista alaa, jolla on ekologisesti myönteisiä vaikutuksia. Ekologisen alan tyyppi valitaan luettelosta, jonka kansalliset viranomaiset laativat EU:n yhteisen luettelon perusteella. EU:n luettelo sisältää laajan kirjon erilaisia piirteitä tai aloja, jotka vaikuttavat luonnon monimuotoisuuteen joko suoraan (esimerkiksi kesantoalat tai maisemapiirteet) tai välillisesti vähentämällä tuotantopanosten käyttöä ja/tai parantamalla maaperän suojelua (esimerkiksi kerääjäkasvit tai typpeä sitovat kasvit). Ekologisten alojen laskennassa käytetään painokertoimia, jotka kuvastavat kutakin ekologisen alan tyyppiä ja sen merkitystä luonnon monimuotoisuudelle. Painokertoimet vaihtelevat 0,3:sta (esimerkiksi kerääjäkasvit) ja 0,7:stä (typpeä sitovat kasvit) kahteen (pensasaidat).

Jäsenvaltiot voivat räätälöidä ekologisen alan tyyppejä monin eri tavoin: kansallisia luetteloita laadittaessa voidaan esimerkiksi hyödyntää viljelijöiden olemassa olevia käytäntöjä ja/tai täydentää tiettyjä ekologisen alan tyyppejä koskevia vaatimuksia (esimerkiksi tuotantomenetelmien osalta) niiden tehokkuuden varmistamiseksi tai parantamiseksi. Jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin tarjota viljelijöille myös useita vaihtoehtoisia käytäntöjä, joiden katsotaan vastaavan ekologista alaa. Viljelijät voidaan vapauttaa velvoitteesta esimerkiksi tilan sijainnin (metsäpoikkeus), koon tai maankäytön perusteella.

Täydentäviä ehtoja pidemmälle meneviä ekologista alaa koskevia käytäntöjä voidaan täydentää maaseudun kehittämisohjelmien mukaisilla vapaaehtoisilla toimenpiteillä. Maaseudun kehittämisohjelmista rahoitetaan vaativampia toimia, joilla täytetään ympäristöön ja ilmastoon liittyviä tarpeita.