Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "YMP:n tulevaisuus"



Virallinen lehti nro C 125 , 27/05/2002 s. 0087 - 0099



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "YMP:n tulevaisuus" (2002/C 125/18) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 31. toukokuuta 2001 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta "YMP:n tulevaisuus". Euroopan parlamentti päätti 4. syyskuuta 2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan viimeisen kohdan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon Agenda 2000:een liittyvästä YMP:n väliarvioinnista. Näiden päätösten perusteella asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 4. maaliskuuta 2002. Esittelijä oli Lutz Ribbe ja apulaisesittelijä Paul Geraads. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 20. ja 21. maaliskuuta 2002 pitämässään 389. täysistunnossa (maaliskuun 21. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 91 puolesta 6:n pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Euroopan neuvoston 15. joulukuuta 2001 antamassa Laekenin julistuksessa mainitaan selkeästi Euroopan unionin menestyksekäs historia, jonka käynnisti Euroopan hiili- ja teräsyhteisö ja johon liittyi hieman myöhemmin myös yhteinen maatalouspolitiikka (YMP). Komitea tähdentää, että yhteinen maatalouspolitiikka on ainoa politiikka, jota johdetaan ja ohjaillaan yhteisön tasolla. Sillä on myös hallitseva asema unionin rakentamisessa. Laekenin julistuksessa todetaan myös, että Eurooppa joutuu parhaillaan kohtaamaan uudenlaisia lähestymistapoja vaativia haasteita. 1.2. Maaliskuussa 1999 pidetyssä Berliinin huippukokouksessa hyväksytyn Agenda 2000:n voimassaoloaika päättyy vuoden 2006 lopussa. Vuosina 2002 ja 2003 nykyisiin säännöksiin voidaan tehdä pieniä tarkistuksia ainoastaan ns. välitarkistuksen yhteydessä. Maatalous voi näin ollen vuoden 2006 loppuun saakka luottaa toimintaolosuhteiden vakauteen. 1.3. Vuoden 2006 jälkeen yhteiseen maatalouspolitiikkaan (YMP) täytynee kuitenkin tehdä muutoksia. Jo nyt on havaittavissa tiettyjä muutostarpeita, jotka perustuvat mm. - EU:n tulevaan laajentumiseen - WTO:n tasolla käytäviin neuvotteluihin (ja kasvavaan vapauttamispaineeseen) - edelleen ratkaisemattomiin taloudellisiin, yhteiskunnallisiin sekä ympäristö- ja aluepoliittisiin ongelmiin - kestävästä kehityksestä käytäviin keskusteluihin sekä eurooppalaisen maatalousmallin toteuttamiseen - maataloudelle asetettuihin muuttuneisiin vaatimuksiin. 1.4. Maatalouden ja maatalouspolitiikan harjoittamistavoista on syntynyt ennennäkemättömän laaja ja kiivas yhteiskunnallinen keskustelu erityisesti vuosien 2000 ja 2001 tapahtumien laukaisemana (BSE-kriisi, dioksiiniskandaali sekä järkyttävät kuvat, jotka julkaistiin suu- ja sorkkataudin vastaisten toimenpiteiden yhteydessä). 1.5. Sekä vuoden 2001 keväällä toteutetusta Eurobarometri-kyselystä että Euroopan komission marraskuussa 2000 tilaamasta pikakyselystä käy ilmi, että Euroopan kansalaisten luottamus yhteiseen maatalouspolitiikkaan on horjunut. Useimmiten eurooppalaisten kuluttajien luottamusta eivät ole horjuttaneet itse karjankasvattajat, vaan syyt löytyivät tuotantoketjun alkupäästä, esimerkiksi rehualalta. Huonontuva ilmapiiri haittaa kuitenkin ensisijaisesti maataloustuottajia. Vaarana on, että he joutuvat yhteiskunnalliseen paitsioon. 1.6. Asian korjaamiseksi tarvitaan pikaisia toimia. Määrällisesti riittävän, laadullisesti korkeatasoisen ja alueellisesti eriytetyn elintarviketuotannon sekä moninaisten ja runsaslajisten eurooppalaisten kulttuurimaisemien turvaamisen sekä maaseudun kehittämisen edellytyksenä on perheviljelmiin perustuvan(1), kestävän kehityksen periaatteen mukaisen ja monitoimisen EU:n maatalouden säilyttäminen ja kehittäminen (eurooppalainen maatalousmalli(2). 1.7. TSK pitää siksi erittäin tärkeänä hyödyntää mainituista poliittisista tarpeista mutta myös yhteiskunnallisista keskusteluista syntyvää uudistustarvetta myönteisellä tavalla ja kehittää uusi tulevaisuuteen johdattava politiikka, joka avaa mielenkiintoiset näkymät maataloustuottajille, kaikille maataloudesta kiinnostuneille tahoille sekä maatalousalan osapuolille. Kansalaisten ja järjestöjen maatalouden tuotantomenetelmiin kohdistuvaa ja yhä lisääntyvää kiinnostusta tulisi hyödyntää siten, että eurooppalainen maatalousmalli, jolla on keskeinen merkitys maatalouden monitoimisuuden toteutuksessa, saadaan poliittisella tasolla pysyvästi turvattua. 1.8. Tämä merkitsee, että maataloudelle asetetut erilaiset vaatimukset on pikaisesti kytkettävä yhteen, jottei eurooppalainen maatalous joudu verrattain lyhyellä aikavälillä kohtaamaan jälleen uusia uudistuskeskusteluita. Jatkuvat uudistuspohdinnat ovat haitallisia, sillä ne aiheuttavat väistämättä elinkeinolle mutta myös koko yhteiskunnalle haitallista ärtymystä, epäsopua ja turvattomuutta. 1.9. Järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan edustajana TSK saa vastaanottaa enemmän reaktioita maatalouden erilaisista vaatimuksista ja keskustelunaiheista kuin useimmat muut tahot. Komitea on siksi päättänyt ottaa jo nyt - ennen varsinaisen uudistuskeskustelun käynnistymistä - kantaa asiaan oma-aloitteisella lausunnolla, jota on täydennettävä vielä muilla lausunnoilla (joissa käsitellään esimerkiksi WTO:ta, laajentumista ja erityisiä markkinajärjestelyjä). Lausunto koskee ensisijaisesti Agenda 2000:n voimassaolon päättymisen jälkeistä uudistusta eikä niinkään lähiaikoina suoritettavaa välitarkistusta. 1.10. Lausunnollaan komitea haluaa noudattaa myös Euroopan parlamentin talous- ja sosiaalikomitealle osoittamaa pyyntöä määritellä tarkemmin kantansa yhteisestä maatalouspolitiikasta yleensä ja Agenda 2000 -ohjelman toimivuudesta erityisesti. 2. 45 vuotta yhteistä maatalouspolitiikkaa 2.1. YMP:n sopimusperusta 2.1.1. Vuonna 1957 tehdyn Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 39 artiklassa yhteisön maatalouspolitiikan tavoitteiksi asetettiin tuolloin - maatalouden tuottavuuden lisääminen - kohtuullisen elintason takaaminen maatalousväestölle tämän avulla - markkinoiden vakauttaminen - tarvikkeiden saatavuuden varmistaminen - kohtuullisten kuluttajahintojen takaaminen. 2.1.2. Vuosien mittaan esiin on säännöllisesti noussut lähinnä budjetti- ja markkinapoliittisia perusteita YMP:n mukauttamiseksi, ja YMP on aina reagoinut niihin. 2.1.3. Nykyisin YMP:lle tärkeitä ovat lisäksi ainakin seuraavat perustamissopimuksen artiklat: - 6 artikla (ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten sisällyttäminen yhteisön politiikkoihin, erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi) - 152 artikla (ihmisten terveyden korkeatasoisen suojelun varmistaminen kaikkien yhteisön politiikkojen ja toimintojen määrittelyssä ja toteuttamisessa) - 153 artikla (kuluttajansuojan korkean tason varmistaminen) - 158 artikla (yhteisön alueiden välisten kehityserojen vähentäminen) - 174 artikla (yhteisön ympäristöpolitiikka, jonka tavoitteena on mm. ympäristön laadun säilyttäminen, suojelu ja parantaminen ja joka perustuu mm. ennalta varautumisen periaatteelle sekä periaatteille, joiden mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä ja saastuttajan olisi maksettava) 2.2. YMP:n eri vaiheet ja vaatimukset 2.2.1. YMP:n alkuvaiheessa tuottavuuden ja tuotantomäärien kasvu oli maatalouspolitiikan ja siten myös sen välineiden tärkein tavoite. Ensisijaisina pyrkimyksinä olivat riittävän elintarviketuotannon varmistaminen, silloisessa tilanteessa talouden kannalta välttämättömän maatalouden rakennemuutoksen edistäminen sekä samalla työvoiman vapauttaminen kasvavalle teollisuussektorille sekä palvelualalle. Silloisessa Euroopan talousyhteisössä vielä vallinnut tärkeiden maataloustuotteiden vaje onnistuttiinkin poistamaan suhteellisen nopeasti. 2.2.2. Keskeisiä EU:n käyttämiä välineitä olivat tiettyjen sisäisten tuottajahintojen tuet sekä halpatuonnin vastainen suoja (tuontimaksujen muodossa)(3). 2.2.3. Kun tavoite tuottaa riittävästi kohtuuhintaisia(4) elintarvikkeita oli joillain aloilla saavutettu, tuli niillä pian tilalle kysymys siitä, mitä tulisi tehdä yhä kasvaville tuotemäärille, joita ei enää saatu myytyä yhteismarkkinoilla. Syynä ylituotannon syntymiseen oli yhtäältä eurooppalaisen tuotannon lisääminen ja toisaalta tuonnin aiheuttamat markkinaosuuksien menetykset. Koska kulutus saattoi kasvaa EU:ssa vain rajallisesti, panostettiin yhä enemmän vientiin, ja koska hinnat olivat enimmäkseen huomattavasti maailmanmarkkinatasoa korkeammat, suurin osa vienneistä oli mahdollista ainoastaan tukien avulla. Vientituista tuli varastoinnin muodossa tehtyjen interventioiden ohella maatalouspolitiikan keskeinen väline. 2.2.4. Useiden kielteisten vaikutusten vuoksi (Euroopan sisäisten varastojen ja kustannusten liiallinen kasvu) välineitä muutettiin ja uudistettiin. Tietyillä aloilla (maitotuotteet, sokeri) tarjontaa säänneltiin esimerkiksi kiintiöjärjestelmin. 2.2.5. Viimeistään 80-luvun puolivälistä lähtien on yhä enemmän keskusteltu YMP:hen liittyvistä sosiaalisista ja ympäristöpoliittisista kysymyksistä. Keskustelut johtivatkin ensimmäisiin konkreettisiin poliittisiin toimiin. 2.2.6. Tuolloin käyttöönotetuilla vapaaehtoisilla kesannointiohjelmilla eikä muillakaan silloin hyväksytyillä laajaperäistämistoimilla (kuten luonnonmukaisen viljelyn edistämisellä) ei voitu kuitenkaan ratkaista kasvavia ympäristöongelmia eikä markkinajärjestelyiden ylettömien kustannusten ongelmaa. Niitä voidaan kuitenkin pitää edeltäjinä niille toimille, joilla taloudelliset ja ympäristönäkökohdat pyrittiin myöhemmin yhdistämään. Näin ollen YMP:ssä käsiteltiin jo viitisentoista vuotta sitten eräitä asioita, jotka nykyisin ovat kestävän kehityksen kannalta yhä keskeisemmässä asemassa. Eurooppalaisen maatalouden tuotannon tehostumisen lisäksi myös maailmanmarkkinoilla tapahtunut kehitys ja erityisesti kilpailu voimakkaasti tuettujen amerikkalaisten tuottajien kanssa sekä uusien maiden mukaantulo kansainvälisille vientimarkkinoille (esim. Brasilia ja Argentiina) ovat vaikuttaneet siihen, että EU:ssa ylituotantoa ilmenee joillakin sektoreilla edelleen. Laajaperäistämistoimille asetettua tavoitetta ei siten edelleenkään täysin saavutettu. 2.2.7. Voidaan myös todeta, että nämä aikoinaan suhteellisen pienet ohjelmat ovat käynnistäneet hyvinkin merkittäviä kehityskulkuja. Siitä lähtien, kun EU alkoi esimerkiksi tukea rahallisesti luonnonmukaisen maataloustuotannon kehitystä ja loi luomu-asetuksella tärkeät toimintapuitteet, ala on kehittynyt huimasti. Luomutilojen määrä kasvoi 9521:stä (vuonna 1988) 28868:aan (vuonna 1993) ja on nykyisin 124462 (vuonna 2000)(5). 2.2.8. YMP:n yhteiskunnallisia ja ympäristövaikutuksia koskevissa keskusteluissa pohdittiin ainakin seuraavia kahta kysymystä: - Onko jatkuvalla rakennemuutoksella kielteisiä seurauksia alueiden ja ympäristön elinmahdollisuuksille? Jos on, mitkä ne ovat? - Saavuttavatko Brysselistä myönnetyt varat oikean kohteensa? 2.2.9. Huomattiin yhä selvemmin, että YMP:n perinteisin välinein käynnistetty ja menestyksekkäästi toteutettu tuotannon lisääminen ei ollut törmännyt ainoastaan taloudellisiin vaan myös biologisiin, ekologisiin, eettisiin ja sosiaalisiin rajoihin ja että se koski lisäksi myös alueita ja kuluttajakysymyksiä. Kävi ilmeiseksi, että maa-alaan ja eläviin "tuotantotekijöihin" perustuvassa maataloudessa on sovellettava muita kehityskriteereitä kuin teollisuudessa. 2.2.10. Voidaan todeta seuraavaa: - Monilla maatalouspoliittisilla uudistuksilla saavutettiin niille asetetut tavoitteet. YMP toimi osittain jopa Euroopan yhdentymisen moottorina, etenkin etelälaajentumisessa. - Jokaisessa uudistuksessa on käyty kiivaita poliittisia keskusteluita YMP:n uudesta suunnasta. - Uusia "ongelma-alueita" on aina syntynyt ja syntyy edelleen, ja ne aiheuttavat uusia uudistuskeskusteluita. Tällä hetkellä mielenkiinnon kohteeksi nousevat kestävän kehityksen kysymys ja itälaajentuminen. On otettava huomioon, että kun jäsenehdokasvaltiot alkavat soveltaa YMP:tä, voi yksittäisillä aloilla syntyä ongelmia, jotka eivät ole helposti ratkaistavissa. 2.3. Vuoden 1992 uudistus 2.3.1. Huomattava käännekohta YMP:ssä oli vuoden 1992 uudistus, jonka päätöksiä on tarkasteltava silloin käynnissä olleen ja sittemmin päättyneen GATT-neuvottelukierroksen taustaa vasten. 2.3.2. Tärkeimmät vuonna 1992 toteutetut toimenpiteet olivat: - taattujen tuottajahintojen alentaminen(6) - menetysten korvaaminen suorilla tasausmaksuilla - kesannointivelvoitteiden käyttöönotto - vientitukien alentaminen (lukumääräisesti ja määrärahoina) ja tuontisuojan madaltaminen (GATT). 2.3.3. Silloisten keskeisten näkökohtien mukaan vuoden 1992 uudistusta voidaan pitää menestyksenä: - Ainoastaan suurin kustannuksin hyödynnettävät voin, maitojauheen, viljan sekä hedelmien ja vihannesten ylijäämät (myös hävitystoimet aiheuttivat kustannuksia) ovat nykyään enimmäkseen menneisyyttä, ja yhä useammin EU:n maataloustuotteet viedään ilman vientitukia unionin ulkopuolisille markkinoille(7). - Myöhempinä vuosina sekä korkeita interventiokustannuksia(8) että vientitukien(9) osuutta kokonaismenoista(10) leikattiin jyrkästi. Maanviljelijöiden tulot oli uudistuksen jälkeen tarkoitus turvata perinteisten keinojen ohella ensisijaisesti uudella välineellä, tasausmaksuilla(11). 2.3.4. Samalla otettiin käyttöön myös niin kutsutut "liitännäistoimenpiteet", joihin sisällytettiin myös kaikki maatalouden ympäristönsuojeluohjelmat. Vuoden 1992 uudistuksessa tuotannon laajaperäistämistoimien osuus jäi kuitenkin vain viiteen prosenttiin EMOTR:n tukiosaston menoista. 2.3.5. Katsaus ennen vuoden 1992 uudistusta käytyihin keskusteluihin osoittaa kuitenkin myös, että jo silloin otettiin esille muutamia merkittäviä asioita, jotka jäivät toteuttamatta. Tuolloinen maatalouskomissaari Ray MacSharry muotoili maatalouspolitiikalle seuraavat uudet tavoitteet: - Viljelijöiden määrä on pidettävä niin suurena, että ympäristö, kulttuurimaisema ja perheviljelmiin perustuva maatalouden malli voidaan säilyttää. - On tunnustettava, että viljelijöillä on kaksi tärkeää tehtävää: tuotanto ja maaseudun kehittämiseen liittyvät ympäristönsuojelutehtävät. - Maaseutua on kehitettävä näiden tehtävien mukaisesti, ja tällöin on tuettava myös muita elinkeinoja, ei yksin maatalousalaa. 2.3.6. Komission senaikaisten suunnitelmien mukaan markkinajärjestelyt oli tarkoitus muuttaa laajaperäistämistä ja ympäristön kannalta kestäviä tuotantomenetelmiä edistäviksi(12). Käyttöönotetut suorat tulotuet oli tarkoitus porrastaa sosiaalisten ja alueellisten näkökohtien mukaan. Vastaavasti oli määrä menetellä kaikkien muidenkin määrällisten säännösten kuten kiintiöiden ja kesannointien suhteen. Peltokasvituotannon tuen ehdoksi oli tarkoitus asettaa ympäristön kannalta kestävien tuotantomenetelmien käyttö. 2.3.7. Kuten tiedetään, käyttöön otettujen suorien tulotukien porrastusta ja vastaavaa ehtojen asettamista ei kuitenkaan toteutettu. 2.4. Agenda 2000 2.4.1. Vuoden 1992 uudistuksen jälkeen uusia mukauttamistoimia jouduttiin tarkastelemaan ja toteuttamaan odotettua nopeammin. 2.4.2. Ennen kaikkea pohdittiin seuraavia asioita: - maataloustuotannon markkinasuuntautuneisuuden lisääminen ja kilpailukyvyn vahvistaminen kansainvälisillä markkinoilla lähentämällä EU-hintoja maailmanmarkkinahintoihin - EU:n aseman vahvistaminen uusissa WTO-neuvotteluissa mm. vähentämällä vientitukia ja jatkamalla markkinatukien muuttamista suoriksi tuiksi - valmistautuminen EU:n laajentumiseen - ympäristötavoitteiden vahvempi painottaminen YMP:ssä - maatalouden rakennepolitiikan eri toimenpiteiden ja tukiohjelmien yhdistäminen kokonaisvaltaiseksi maaseudun kehittämispolitiikaksi (YMP:n toinen pilari). 2.4.3. Agenda 2000:en liittyvät muutokset tehdään Marrakechin sopimuksia noudattaen. Uudistuksella on useita tavoitteita: - Säilytetään yhteisön etuuskohtelu tullimaksujen alentamisesta huolimatta. - Palautetaan markkinaosuudet sisämarkkinoilla, erityisesti rehukäyttöön tarkoitettujen viljakasvien kohdalla. - Käytetään hyväksi maailmanmarkkinoilla avautuvat mahdollisuudet, sillä maailmanmarkkinoilla ei ole odotettavissa laskusuuntausta kaudella 2000-2007. - Sisällytetään YMP:hen ympäristötavoitteet. - Hahmotellaan maaseudun kehityspolitiikka, ja liitetään se toiseen pilariin. 2.4.4. Lisäksi ennen uudistusta arvosteltiin EMOTR-tukien jakotapaa. "Komissio myönsi, että maataloustukijärjestelmä - - hyödytti lähinnä maatilojen pientä vähemmistöä"(13). Tämä johti jälleen komission sisäisiin pohdintoihin siitä, pitäisikö tuet jakaa tilojen ja alueiden tarpeiden mukaisesti. 2.4.5. Näin ollen eräitä vuoden 1992 uudistuksessa esille nousseita perustavia ajatuksia uusien sosiaalisten ja taloudellisten näkökohtien sisällyttämiseksi YMP:hen otettiin osittain muutetussa muodossa uudelleen käsittelyyn. Ehdotettiin esimerkiksi suorien tukien ylärajojen tilakohtaista määrittämistä. Komissio suunnitteli muun muassa pakollista, tilojen vaurauteen tai työvaltaisuuteen perustuvaa tukien jaon "oikeudenmukaistamista". Haluttiin myös ottaa käyttöön järjestelmä, jossa suora tuki määräytyy sitovasti ympäristövaatimusten noudattamisen mukaan. 2.4.6. Agenda 2000:n yhteydessä keskusteltiin ensimmäistä kertaa perusteellisesti kaikkien kolmen "kestävyys"-pilarin kysymyksistä talouden, ympäristön ja sosiaalisen vastuun tasapuolisen tarkastelun kannalta. Vaikka neuvostossa pystyttiinkin useiden neuvottelukierrosten jälkeen sopimaan toimenpidepaketista monien markkinajärjestelyiden uudelleensuuntaamiseksi (talouspilari), sosiaali- ja ympäristöasioiden suhteen ei päästy läheskään yksimielisyyteen(14). 2.4.7. Neuvosto ei esimerkiksi hyväksynyt urospuolisten nautaeläinten erityispalkkioon liittyvää komission ehdotusta 90 eläimen tilakohtainen enimmäismäärän pakollisesta mukauttamisesta tai säilyttämisestä. Sama koskee komission ehdotusta maissisäilörehun palkkioiden poistamiseksi(15). Näin ollen muut rehukasvit kuten sinimailanen ja apila, joiden tukeminen olisi ympäristösyistä tärkeää, jäävät edelleen huonompaan asemaan. 3. Viime vuosikymmenen maatalouspolitiikan muutosten arviointi 3.1. Vuonna 1992 ja Agenda 2000:n puitteissa toteutetuilla uudistuksilla on parannettu mm. eurooppalaisen maatalouden kansainvälistä kilpailukykyä. Ylijäämäongelmaan tartuttiin tehokkaasti helpottamalla yhtäältä pääsyä maailmanmarkkinoille ja toisaalta koska eurooppalaisen viljan käytöstä eläinten ruokinnassa tuli taloudellisesti kannattavaa. Ensimmäisen pilarin puitteissa tehdyillä päätöksillä monia tähänastisista "markkinaongelmista" on pystytty huomattavasti lieventämään. 3.2. Agenda 2000 -ohjelmassa jatkettua hintatukien purkamista korvattiin vain osaksi ensimmäisen pilarin suorien tukien korotuksilla ("tasausmaksuilla"). Maatilojen taloudelliset paineet ovat kasvaneet edelleen jyrkästi. Maataloustuotannon uusien yhteiskunnallisten vaatimusten (kestävä kehitys, monitoimisuus) ja jatkuvasti voimistuvan kilpailun maanviljelijöille asettamien taloudellisten toimintaedellytysten väliset jännitteet ovat lisääntyneet. 3.3. Maatiloille maksettavien suorien tukien merkitys on kasvanut suureksi. Niiden rahallinen määrä on nykyisin paljon suurempi kuin maatalouspolitiikan perinteisten välineiden kuten vientitukien, interventioiden ja varastointitoimien. Suorat tuet lienevät myös yhteiskunnallisesti yleensä hyväksyttävämpiä kuin perinteisten välineiden muodossa maksetut epäsuorat tuet. Maanviljelijöille maksettavia suoria tukia on kolmenlaisia: - tasausmaksut (ensimmäinen pilari) - epäsuotuisilla alueilla maksettu luonnonhaittakorvaus (toinen pilari) - suorat tuet, joita maanviljelijöille maksetaan konkreettisista toimista maatalouden ympäristöohjelmien puitteissa (myös toinen pilari). 3.3.1. Ensimmäisestä pilarista maksettavien alue- ja eläinsidonnaisten suorien tukien järjestelmä tukeutuu vahvasti entisaikojen hintatukiajatukseen. Tarkoituksena on, että se korvaa vanhan hintatukijärjestelmän muutoksella maanviljelijöille aiheutetut menetykset. 3.3.2. Tämän logiikan pohjalta on ymmärrettävää, että eniten hyötyvät ne tilat ja alueet, jotka saivat myös aiemmasta hintatukijärjestelmästä suurimman hyödyn. Tämä tosiasia aiheuttaa usein julkisuudessa kritiikkiä siitä, että huomattava osuus suorista tuista maksetaan suhteellisen harvoille tiloille, mikä on johtanut tukien keskittymiseen tietyille peltokasviviljelmille(16). On kuitenkin otettava huomioon, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus vaikuttaa suorien tukien jakautumiseen esimerkiksi mukauttamisella tai asettamalla enimmäismääriä urospuolisille nautaeläimille. 3.3.3. TSK:n mielestä tulisi tutkia hyvin tarkasti, voidaanko nykyisellä järjestelmällä parhaiten vastata yhteiskunnan asettamiin tulevaisuutta koskeviin kysymyksiin kestävästä kehityksestä, monitoimisuudesta ja alueellisesti kattavan maatalouden säilyttämisestä. Epäselvää on myös, saadaanko järjestelmä ajan mittaan yhdenmukaiseksi WTO-sääntöjen kanssa. 3.3.4. Toisesta pilarista maksettavien suorien tukien tilanne on toinen. Kyseessä ovat todellisista luonnonhaitoista maksettavat rahalliset korvaukset sekä konkreettisten ympäristönsuojeluun liittyvien toimien maksaminen. Nämä tuet ovat siten tärkeä, mutta myös parannuskelpoinen väline ympäristönsuojelun sisällyttämiseksi YMP:hen. 3.3.4.1. Huonona puolena voidaan pitää, että suorilla tuilla korvataan ainoastaan haitat tai lisärasitukset, mutta että Euroopan maatalousmallin puitteissa ei enimmäkseen kannusteta suoraan laajaperäisten menetelmien käyttöä voimaperäisten sijasta tai tärkeiden kuluttajansuojatoimien toteuttamista (kuten elintarviketurvallisuuden, jäljitettävyyden ja laadunvarmistuksen edistämistä). 3.3.4.2. Vain muutamassa jäsenvaltiossa on ympäristöohjelmilla luotu suurelle osalle maanviljelijöitä riittävä kannustin siirtyä laajaperäisiin tuotantomenetelmiin, minkä monet maataloustuottajat ovat tehneetkin. Komission erään tutkimuksen mukaan maatalouden ympäristötoimet tehoavat yleensä paremmin tuotannollisesti heikoilla alueilla, kun taas tehotuotantoalueilla ne ovat lähes tehottomia, koska taloudelliset kannustimet maanviljelijöille ovat liian pienet. 3.4. Ensimmäisestä pilarista maksettavien suorien tukien järjestelmässä monet ympäristö- ja aluetalousnäkökulmasta keskeiset viljelmät, kuten rehuviljelmät tai laitumet, pysyvät edelleen heikommassa asemassa kuin aiemmin hintatukijärjestelmästä hyötyneet viljelmät, koska niille ei ole varattu suoria tukia. 3.5. Viime vuosina on huomattu selkeästi, että yhtäältä tilojen toiminnan kannalta järkevien ja toimintaedellytysten perusteella tarpeellisten tuotannollisten kehittämistoimien ja toisaalta aluetaloudellisten sekä ympäristön- ja eläinsuojeluun, mutta myös kuluttajasuojaan liittyvien vaatimusten välille voi syntyä konflikteja. YMP:ssä tähän ei ole vielä reagoitu riittävästi, ja ristiriidat ovat edelleen olemassa. Kestävän kehityksen kolmen pilarin välillä ei siis ole saatu aikaan todellista tasapainoa. 3.6. Tässä ei onnistuttu Agenda 2000:llakaan, vaikka vuoden 1992 uudistuksen yhteydessä käyttöön otettuja "liitännäistoimenpiteitä" (metsitysohjelmia, varhaiseläkejärjestelyjä, maatalouden ympäristöohjelmia) laajennettiin ja ne sekä jo tuolloin osaksi sovelletut "maaseutupolitiikkaa" edistävät rakennerahastojen tukitoimet koottiin niin kutsuttuun "maatalouspolitiikan toiseen pilariin". Vaikka näin käynnistettiin YMP:ssä uusi aikakausi, avoimeksi jäi kysymys, onko nykyisen ensimmäisen pilarin toimenpiteet jo kohdistettu niin, että ne täydentävät optimaalisesti toisen pilarin toimenpiteiden aluepoliittisia, ympäristöön liittyviä ja sosiaalisia tavoitteita. Komitea on lähtökohtaisesti kannattanut maaseudun kehittämisen liittämistä politiikan tärkeimpien kysymysten joukkoon siitäkin huolimatta, että toisen pilarin osuus koko maatalouden talousarviosta on ollut tähän asti vain 10 prosenttia eivätkä sen määrärahat näin ollen ole ylittäneet aiempien "liitännäistoimenpiteiden" ja tavoitteen 5a ja 5b mukaisen tuen piiriin kuuluneiden 90-luvun lopun rakennerahastotoimien yhteenlaskettuja määrärahoja. Välttämättömiä mutta mahdollisesti tarkistamista kaipaavia ensimmäisen pilarin välineitä on täydennettävä maaseudun yhtenäisen kehityspolitiikan puitteissa toteutettavilla toimilla, joita onkin lisättävä huomattavasti, koska niillä on yhä suurempi merkitys maatalouden monitoimisuuden varmistajina. Komitea korostaa, että sekä ensimmäisen pilarin toimenpiteillä että maaseudun kehittämisvälineillä on edistettävä monitoimisuuden säilyttämistä ja kehittämistä ja että niiden on oltava yhtäpitäviä kestävän kehityksen kolmen (talous-, sosiaali- ja ympäristö) pilarin kanssa. YMP:n ensimmäisessä ja toisessa pilarissa ei saa kummassakaan keskittyä pelkästään yhteen kestävän kehityksen näkökohdista. 3.7. Agenda 2000:n lähiaikoina tehtävän välitarkistuksen yhteydessä kyse ei saa olla ainoastaan siitä, onko yksittäisillä markkinajärjestelyaloilla todella saavutettu markkinoiden ja talouden vakauttamistavoitteet. TSK:n näkemyksen mukaan arvioinnissa tulisi asettaa sarja kysymyksiä, joilla selvitetään, miten YMP:lle asetetut uudet vaatimukset on pystytty täyttämään. Seuraavat kysymykset ovat TSK:n mielestä keskeisiä YMP:n vuoden 2006 jälkeiselle kehitykselle: - Onko maataloustuottajien enemmistön tuloja pystytty parantamaan? - Onko uudistuksilla pystytty pysäyttämään maatalouden ja maaseutualueiden työpaikkojen häviäminen(17) ja jos on, kuinka tehokkaasti? Onko tämä yleensä YMP:n tavoitteena? - Onko uudistuksilla muutettu tukien jakautumista maanviljelijöille? Jos on, millä tavalla? - Missä määrin asetuksen (EY) N:o 1259/1999 3 artiklaa "Ympäristönsuojelun vaatimukset" (ympäristöehto) ja 4 artiklaa "Tuen mukauttaminen" on sovellettu jäsenvaltioissa, ja mitkä ovat tulokset? - Missä määrin maataloustuotannolle asetettuihin uusiin vaatimuksiin on vastattu? Vastaavatko varojen jakamiselle asetetut kriteerit tarpeita, jotka syntyvät eurooppalaisesta maatalousmallista ja kestävää kehitystä koskevasta keskustelusta? - Miten on edetty nykyisten ympäristö- ja luonnonsuojeluongelmien ratkaisussa ja alueellisten erojen tasaamisessa? - Onko ensimmäisen ja toisen pilarin tukien jako keskenään tasapainossa? Entä ensimmäisen pilarin eri sektorien tuki(18)? - Vallitseeko alueiden välillä ja tuottajien välillä riittävä tasapaino? - Voidaanko harkita lisätoimenpiteitä, joilla monien maataloustuotteiden arvoa voidaan korottaa erikoisuuden, laadun, ympäristön- tai eläinsuojelun edistämisen ja alueellisen merkityksen perusteella(19)? - Käytetäänkö toisen pilarin varoja todella tehokkaasti maaseudun kehittämiseen? Kuinka tehokkaita ohjelman yksittäiset osat olivat todellisuudessa? Palvelevatko esimerkiksi varhaiseläkeohjelmat "maaseudun kehittämistä"? Eivätkö metsitystoimet ole osittain ristiriidassa maiseman avoimena pitämisen tavoitteen kanssa? - Millä tavoin erittäin merkittäväksi osoittautunutta epäsuotuisilla alueilla maksettua luonnonhaittakorvausta voitaisiin kehittää edelleen? - Miksi jäsenvaltioiden mutta myös yksittäisten jäsenvaltioiden alueiden välillä esiintyy huomattavia eroja esimerkiksi toisen pilarin tai maatalouden ympäristöohjelmien tukien hyödyntämisessä(20)? 4. Maatalouden nykyiset ja tulevat vaatimukset 4.1. Vaikka YMP onkin jatkuvassa muutoksen tilassa ja menneisyydessä on selvitty monista haasteista, huomattavia tehtäviä on selvästi vielä edessä. Nämä koskevat yhtä lailla politiikkaa kuin yksittäistä kuluttajaakin, jonka käyttäytyminen ei suinkaan aina edistä tavoiteltua alueellisuutta tai ympäristönsuojelua. 4.2. Yhteiskunnan maataloudelle asettamat odotukset ja vaatimukset ovat muuttuneet. 4.3. Poliittinen ja yhteiskunnallinen näkemys maataloustuotannosta on muuttunut. Viidentoista viime vuoden aikana on käynyt selväksi, että kestävää kehitystä koskevan keskustelun ympäristöulottuvuus sekä aluekehitystä, työllisyyttä ja työpaikkojen laatua ja myös eläin- ja kuluttajansuojelua koskevat kysymykset ovat nousseet yhä vahvempaan asemaan. Maiseman ja tuotantomenetelmien laatua on alettu arvostaa yhä enemmän kaikkialla Euroopassa. Nykykäsityksen mukaan eurooppalaisella maataloudella on pelkän tuotannon lisäksi maaseutualueilla "monitoimisia tehtäviä". 4.4. Maataloustuottajat joutuvat nykyisin suorittamaan lisätehtäviä, jotka aluksi aiheuttavat pelkkiä kustannuksia eivätkä ainakaan tähän mennessä kannata taloudellisesti, koska maataloustuotteiden markkinahinnat eivät sisällä maatalouden monitoimisuuden puitteissa suoritettuja toimia. 4.5. Maatalouden tulotilanteesta on nykyisin todettava yleisesti, että tuottaja- ja kuluttajahintojen välillä vallitsee huima kehitysero, joka kasvaa edelleen. Mutta myös maatalouden sisällä on havaittavissa jyrkkiä tuloeroja, joita ei voida selittää pelkästään koulutuksen, ahkeruuden tai yrittäjähengen eroavaisuuksilla. Eräät markkinointiketjut ovat edistäneet uhkaavaa hintakehitystä elintarvikesektorin polkumyyntitarjouksilla. Osittain tuotantokustannuksia alemmat markkinahinnat vähentävät huomattavasti maataloustuottajien mahdollisuuksia siirtyä kestävän kehityksen ja monitoimisuuden mukaiseen toimintaan. Monilla alueilla ja maatalouden aloilla maataloustuottajien tulot eivät vastaa enää työn määrää. 4.6. Vaikeiden taloudellisten toimintaedellytysten vuoksi tuottajat joutuvat käyttämään kaikkia mahdollisia (laillisia) keinoja tuottavuuden parantamiseksi korvatakseen (tuottaja) hintojen reaalisen tai suhteellisen laskun ja tuotantokustannusten nousun. 4.7. Tilannetta vaikeuttaa lisäksi eurooppalaisten maataloustuottajien asema. He joutuvat kilpailemaan toistensa kanssa osaksi ylikyllästetyillä markkinoilla WTO:n vaatiessa samalla lakkaamatta maataloustuotteiden maailmankaupan vapauttamista. EU:n tuotantoedellytykset ja -säännöt eroavat muiden alueiden olosuhteista. Euroopan ulkopuolella maataloustuotteita tuotetaan usein halvemmalla mm. siksi, että - ilmasto-olot ovat usein suotuisammat ja käytettävissä on rakenteeltaan edullisempia yritysmuotoja - käytettävät tuotantomenetelmät ovat usein eurooppalaisten arvokäsitysten vastaisia (heikompi ympäristön ja eläinten suojelu, kuluttajansuoja sekä sosiaaliturva, Euroopassa kiellettyjen kasvua edistävien aineiden käyttö) - myönnetyt vientituet ja -takuut vaikuttavat monissa tapauksissa huomattavasti maailmanmarkkinahintoihin ja painavat niitä alaspäin. 4.8. Samalla käy entistä vaikeammaksi sovittaa yhteen tuottavuuden kasvutavoitteita ja ympäristön ja eläinten suojelijoiden sekä kuluttajien, eli monitoimisuuden, vaatimuksia. 4.9. Uudistuksia koskevissa neuvotteluissa joka kerta syntyvä kiivas kädenvääntö sekä tarvittavista jatkotoimista käytävä jatkuva keskustelu osoittavat selvästi, että EU:ssa vallitsee pysyvästi todellinen tavoitteiden välinen ristiriitatilanne ja että ympyrän neliöiminen on edelleenkin mahdotonta. Nyt ja myös tulevaisuudessa on epärealistista vaatia, että - maatalous pystyisi yhtäältä toimimaan maailmanmarkkinoiden (monessa tapauksessa vääristyneillä) ehdoilla (mieluiten ilman rahoitustukea), ja - täyttäisi toisaalta kuitenkin kaikki tuotantoon liittyvät odotukset (laatu, turvallisuus, luonnonvarojen suojelu, eläinten lajinmukainen kohtelu jne.) ja selviäisi eurooppalaisesta kustannustasosta(21) - sekä lisäksi takaisi nykyaikaiset ja kiinnostavat työmarkkinat, jotka edistävät palkattujen työntekijöiden turvaa ja joilla niin työpaikkojen ja työturvallisuuden kuin myös koulutuksen ja muun ammatillisen pätevöitymisen taso on korkea. 4.10. Kaikkien asianosaisten on tiedostettava tämä toistaiseksi käytännössä ratkaisematon ristiriitaisten tavoitteiden ongelma, kun arvostellaan YMP:n tähänastisia uudistuksia tai pohditaan YMP:n suunnan muutosta. Edes kaikki poliittiset päättäjät eivät vaikuta olevan tarpeeksi hyvin selvillä asioiden mutkikkaista yhteyksistä. 4.11. Tulevaisuuden tärkeimpänä tehtävänä on siis etsiä keinoja, joilla voidaan edistää kestävän kehityksen ja monitoimisuuden periaatteiden toteutumista maataloudessa. Eurooppalainen maatalousmalli vaatii toimiakseen uudenlaisen tasapainon kestävän kehityksen talous-, sosiaali- ja ympäristöpilareiden välillä. 4.12. On löydettävä tapa, jolla viljelijöille ja erityisesti nuorille viljelijöille voidaan tarjota houkuttelevia ja taloudellisesti vakaita tulevaisuudennäkymiä. Tähän liittyen komitea viittaa hiljattain antamansa lausunnon(22) sisältämiin suuntaviivoihin sekä Euroopan parlamentin, alueiden komitean sekä talous- ja sosiaalikomitean 6.12.2001 nuorten viljelijöiden asemasta antamaan yhteiseen julistukseen. 4.13. TSK korostaa näiden eurooppalaisen maatalouden eri tehtävien säilyttämisen tärkeyttä. Teoriassa voitaisiin kuvitella liberalistinen malli, jossa tarvittavat elintarvikkeet hankittaisiin Euroopan ulkopuolisilta tuottajilta, koska tämä olisi muka "taloudellisempaa" vaikka sotisikin elintarvikkeiden saannin turvaamisen periaatetta vastaan. Maaseutukulttuuria, maisemia, työpaikkoja ja muita monitoimisuuteen kuuluvia asioita ei kuitenkaan pystytä tuomaan muualta! 4.14. Eurooppalaisen maatalousmallin ylläpitäminen ja laajentaminen uusiin jäsenvaltioihin maksaa paljon ja vaatii todennäköisesti jopa enemmän varoja kuin maatalouden menolinjaukseen on nykyisin varattu. Kun otetaan huomioon varojen vähyys ja monien valtiovarainministerien pyrkimys julkisten menojen karsimiseksi, sillä, miten julkisten varojen siirrot maatalouteen perustellaan, tulee olemaan ratkaiseva merkitys. Tulevaisuuteen suuntautuva kestävä kehitys voi olla argumentti, jolla tulonsiirtojen säilyttämistä voidaan pitkällä aikavälillä perustella yhteiskunnallisesti. 5. Ajatuksia YMP:n tulevasta kehityksestä 5.1. Muutamia perusajatuksia 5.1.1. Eurooppa on päättänyt edistää "monitoimista maataloutta". Euroopan maataloustuottajilta odotetaan muun muassa seuraavia toimintoja: - laadukkaiden ja turvallisten elintarvikkeiden riittävä tuotanto(23) - maaseudun olosuhteisiin ja alueellisiin tarpeisiin mukautettu tuotantorakenne - ympäristön ehdoilla tapahtuva tuotanto (ympäristönsuojelu) - maaltapaon pysäyttäminen - työpaikkojen säilyttäminen - hormonien ja antibioottien käytöstä pidättyvä eläintuotanto - eläinten hyvinvointi - maaseutukulttuurin ja maaseudun kulttuuriperinnön vaaliminen - arvokkaiden kulttuurimaisemien suojelu - biologisen monimuotoisuuden säilyttäminen. 5.1.2. Nämä toiminnot ylittävät huomattavasti pelkän elintarviketuotannon, ja näin ollen maatalous ei ole suoraan verrattavissa muihin elinkeinoihin. 5.1.3. On vain kaksi mahdollisuutta maksaa laadukkaasta tuotannosta ja suoritetuista palveluista, toisin sanoen korvata niiden aiheuttamat kustannukset tuottajille: - tuotteiden hinnoissa - suorilla valtion tulonsiirroilla (tai molempien yhdistelmällä). 5.1.4. Mikäli monitoimisuuden toteuttamiseen liittyviä (ulkoisia) kustannuksia ei voida kattaa kuluttajahinnoilla, ne on korvattava tulonsiirroilla sellaisille tuottajille, jotka täyttävät myöhemmin määriteltävät "monitoimisuuden" vaatimukset. 5.1.5. Tällöin on hyväksyttävä tosiasia, että tulonsiirtojen määrä kasvaa, jos - maataloudelle asetettuja vaatimuksia lisätään - tuottajahinnat laskevat edelleen esimerkiksi maailmanmarkkinoiden vääristymien tai markkinointitahojen vaikutuksesta. 5.1.6. Eurooppalaisen maatalouden tulotukien yhteiskunnallisesti hyväksyttynä perustana on tulevaisuudessa oltava maataloudelta vaadittavien konkreettisten lisäsuoritusten korvaaminen. Euroopan maataloustuottajille ei tule enää maksaa tukia sitä varten, että he tuottaisivat vakaasti ja edullisesti elintarvikkeita (tuotetuki), vaan korvaukseksi vapautetuilla maailmanmarkkinoilla ilmenevistä kilpailuhaitoista, jotka johtuvat yhteiskunnan tavoittelemasta maaseutuympäristön kannalta kestävästä ja monitoimisesta tuotannosta (tavoiteltaviin tuotantomenetelmiin perustuvat korvaukset) ja koska viljelijät antavat tärkeän sosiaalisen ja alueellisen panoksen (työpaikkojen säilyttäminen, heikosti tuottavien reuna-alueiden viljely). Tavoitteena tulisi olla laaja-alaisen, ympäristöä säästävän ja laatuun tähtäävän tuotannon ylläpitäminen. Tietyillä tuotantosektoreilla tämä voi edellyttää erityisponnisteluja ja -toimia. 5.1.7. Näin eurooppalainen yhteiskunta tunnustaa viljelijöiden erityistehtävän terveellisten ja turvallisten elintarvikkeiden tuottajina, maisemanhoitajina, kulttuuriperinnön vaalijoina sekä luonnon ja alueiden monimuotoisuuden puolustajina. 5.1.8. Tämä edellyttää tietysti, että "YMP:n tulevaisuudesta" keskusteltaessa on kiinnitettävä huomiota kaikkien tähänastisten maatalouspoliittisten välineiden käyttökelpoisuuteen "eurooppalaisen maatalousmallin" kannalta. Lisäksi on tarkasteltava uusien välineiden ja mallien käyttömahdollisuuksia. 5.1.9. Myös tulevaisuudessa on lähtökohtaisesti sovellettava hyviksi osoittautuneita YMP:n välineitä, joita on tietenkin kehitettävä ja ajantasaistettava. 5.2. Suora tuki 5.2.1. Suorien tukien merkitys kasvaa niin kauan kuin monitoimisuuteen liittyviä "ulkoisia" kustannuksia ei oteta hinnanmuodostuksessa huomioon ja ne on korvattava yhteiskunnan varoin. 5.2.2. Komitea kannattaa nimenomaan suorien tukien tehtäväsidonnaisuuden periaatetta sekä tämän yhä tärkeämmäksi muodostuvan YMP:n välineen kestävää takaamista. Tämä ei suinkaan ole ristiriidassa sen vaatimuksen kanssa, että jokaiselle suoran tuen muodolle on yleisen hyväksynnän vuoksi annettava riittävät perusteet. 5.2.3. Onkin kysyttävä, missä määrin nykyisiä suoria tukia tulisi mukauttaa. Tärkeitä yhteiskunnallisia ryhmittymiä kiinnostanee tulevaisuudessa yhä enemmän ensimmäisen pilarin suorien tukien tähänastinen suunntaaminen ja niille annetut perusteet. Nämä ryhmät vaatinevat myös tukien sitomista monitoimisuuden tavoitteisiin. Tätä keskustelua ei politiikassa voitane välttää. 5.2.4. Tulevaisuuden keskusteluissa keskeisessä asemassa voi olla kysymys monitoimisuuteen kuuluvien palvelujen kytkemisestä suoran tuen myöntämiseen. Pelkästä voimassa olevan lainsäädännön noudattamisesta ei periaatteessa voida johtaa oikeutta julkiseen tukeen. On kuitenkin tutkittava, onko tästä periaatteesta tuotantostandardien ja -edellytysten maailmanlaajuisten erojen vuoksi poikettava, jotta eurooppalaisen maatalouden monitoimisuus voidaan turvata. 5.2.5. TSK korostaa, että monitoimisuus ei tarkoita ainoastaan ympäristön- ja luonnonsuojeluun liittyvien vaatimusten noudattamista. Se merkitsee myös kestävää kehitystä, maisemanhoitoa, epäsuotuisten alueiden hyödyntämistä, tiettyjen tuotantomenetelmien välttämistä tai käyttämistä, eläinten hyvinvointia edistävää karjankasvatusta sekä laatu- ja turvallisuusvaatimusten täyttämistä. 5.2.6. Komitea pyytää komissiota tutkimaan, voidaanko tulevaisuudessa a) ajatella porrastettua suorien tukien järjestelmää, - jonka kohderyhmänä ovat maataloustuottajat, jotka noudattavat tuotannossaan yhdenmukaisia eurooppalaisia - Euroopan ulkopuolisia käytäntöjä tiukempia - ympäristön- ja eläinsuojelustandardeja: järjestelmällä olisi siis tarkoitus tasoittaa eurooppalaisten standardien korkeammasta tasosta aiheutuvat kilpailuhaitat - jonka kohderyhmänä ovat toisessa vaiheessa sellaiset maataloustuottajat, jotka noudattavat tuotannossaan alan vakiintuneet käytännöt(24) ylittäviä sitovia monitoimisuuden lisäkriteereitä ja jotka ottavat huomioon eläinten pidon pinta-alakytkennän ja maisemansuojelun - jolla voidaan myös - vastaavasti kuin nykyisillä maatalouden ympäristöohjelmilla - paitsi korvata rahallisesti konkreettisia palveluita myös tarjota todellisia kannustimia monitoimisuuteen tähtäävien uudistusten toteuttamiseen, ja voidaanko lisäksi b) täydentää YMP:n ensimmäistä pilaria uusilla tukimuodoilla, joiden pohjalta jokainen jäsenvaltio (läheisyysperiaatteen mukaisesti ja kilpailun vääristymät välttäen) voisi korottaa niiden tilojen tukia, jotka haluavat ryhtyä erityistoimiin laadun turvaamisen, ympäristönsuojelun ja työpaikkojen säilyttämisen puolesta. 5.2.7. Komitea on tietoinen siitä, että suorien tukien mahdollinen kytkeminen tiettyihin (ympäristönsuojelullisiin, sosiaalisiin ja alueellisiin) tehtäviin on ratkaiseva muutos viljelijöiden kannalta, sillä seurauksena voi olla huomattava uudelleenjako tilojen, alueiden ja jopa jäsenvaltioiden kesken. Komitean mielestä tämä kytkentä on kuitenkin jatkossa keskeinen argumentti, jolla tulonsiirtojen säilyttämistä voidaan pitkällä aikavälillä perustella yhteiskunnallisesti. 5.2.8. Komission tulisi myös selvittää sellaisen mallin toimivuutta, jossa tukea ei myönnettäisi ainoastaan tiloille, joiden tuotteet ovat aikaisemmin kuuluneet tai kuuluvat kulloinkin voimassa olevan markkinajärjestelyn piiriin, vaan yhteiskunnan myöntämät palkkiot perustuisivat monitoimisiin tuotantomenetelmiin ja kattaisivat kaikki maatalouden alat(25). 5.2.9. Komitea pyytää komissiota tutkimaan tarkemmin, voisiko tämä tapahtua vaikkapa - kuten useat tahot ovat ehdottaneet - maksamalla kaikille tiettyjen myöhemmin määriteltävien perusteiden mukaisesti monitoimista maataloutta(26) harjoittaville tuottajille suoria tukia samansuuruisen pinta-alatuen muodossa riippumatta siitä, mitä kasveja he viljelevät. Tässä voitaisiin mahdollisesti hyödyntää kokemuksia, jotka komissio on kerännyt (yksinkertaistettuja sääntöjä suorien tukien maksamisesta pienille maataloustuottajille koskevan) asetuksen (EY) N:o 1244/2001 toimeenpanosta. Lisäksi tulisi ottaa huomioon erikoisviljelmien (kuten oliiviöljyn) erityispiirteet. 5.2.10. Kohdissa 3.7 ja 5.2.6 esitettyjen kysymysten selvittämisen lisäksi tulisi arvioida myös, millä tavoin yhtenäinen pinta-alatuki muuttaisi suorien tukien jakautumista nykyiseen järjestelmään verrattuna ja mitä vaikutuksia sillä olisi yksittäisille sektoreille, alueille ja tiloille. 5.2.11. Lisäksi tulisi tarkastella - voidaanko näin lisätä yhteiskunnassa vallitsevaa poliittista ja sosiaalista hyväksyntää - voidaanko näin paremmin varmistaa eurooppalaisen maatalouden monitoimisuus kaikilla alueilla - voidaanko itse hallintoa yksinkertaistaa. 5.2.12. Luonnonsuojelun ja maatalouden vaatimusten välisen nykyisen ristiriidan ratkaisemiseksi komission tulisi tutkia myös, tulisiko peruskorvausta maksaa myös liiketalouden näkökulmasta tuottamattomilta tai vain heikosti tuottavilta aloilta (kuten luontotyyppidirektiivin mukaiset alueet tai pensasaidat ja pientareet jne.). 5.2.13. Suorat tuet maksetaan nykyisin sekä ensimmäisestä että toisesta pilarista. Toisen pilarin toimenpiteissä jäsenvaltioiden on osallistuttava rahoitukseen. TSK:n mukaan tulevissa uudistuskeskusteluissa tulisi tarkistaa, voitaisiinko saavuttaa suurempi hyväksyntä ja yhtenäisyys, jos tämä poikkeava rahoituskeino poistettaisiin ainakin osittain, ja mitä muita mahdollisuuksia on olemassa toisen pilarin yhteisrahoituksessa havaittujen ongelmien ratkaisemiseksi. 5.3. Maaseudun kehityksen tulevaisuus (YMP:n toinen pilari) 5.3.1. Maaseutualueilla on paitsi tärkeitä maa-alaan liittyviä tehtäviä myös maaseudun väestön kannalta ratkaiseva taloudellinen, sosiaalinen ja kulttuurinen rooli. 5.3.2. Maaseutualueiden identiteetti ja omintakeisuus perustuu alueellisten voimavarojen moninaisuuteen. Kestävään kehitykseen on pyrittävä vastuuntunnosta tulevia sukupolvia kohtaan, ja sitä on täydennettävä soveltamalla toimintaan selkeästi läheisyysperiaatetta. Maaseutualueet ja maatalous ovat kytkeytyneet toisiinsa toiminnallisesti. Maaseutualueita koskevassa politiikassa on näin ollen sovellettava koordinoidusti eri politiikkoja. Toisen pilarin välineitä on siksi myös tulevaisuudessa täydennettävä muilla kuin maatalouden välineillä. Tässä on kyse etenkin myös tärkeistä teknisistä ja sosiaalisista perusrakenteista, joiden toimivuutta maaseudun monien tehtävien täyttäminen edellyttää. 5.3.3. Markkinoiden laaja vapauttaminen on aiheuttanut keskittymistä, joka ei ainoastaan ole haitallista rakenteellisesti heikoille alueille, vaan kyseenalaistaa myös eurooppalaisen maatalousmallin keskeisiä ominaisuuksia (kuten alueellisia kiertokulkuja). Euroopan komissio toteaa kauppaa koskevassa valkoisessa kirjassaan: "Pitkällä aikavälillä on olemassa vaara, että Euroopan jakeluala keskittyy niin, että lopulta vähittäismarkkinoita hallitsee muutama suuri ketju. - - Jakelualalla tällainen keskittyminen voisi lopulta johtaa tarjolla olevien tuotteiden, myyntitapojen ja kauppojen määrän vähenemiseen. Tämä koskisi erityisesti kaupunkien keskustoja ja maaseutualueita, ja se muuttaisi pienten tuottajien ja vähittäismyyjien välisiä suhteita"(27). Viime vuosina suuret kauppaketjut ovat saavuttaneet huomattavan vallan markkinoilla, mikä on voimakkaasti keskittänyt jalostusteollisuutta, joka ostaa yhä enemmän maatalouden raakatuotteita niiden alkuperästä välittämättä. Vaatimukset, joita teollisuus asettaa tuotteiden jalostuskelpoisuudelle, synnyttävät usein normeja, jotka heikentävät maatalouden ja myös alueiden aikaisempaa monimuotoisuutta. 5.3.4. YMP:n ja aluepolitiikan tehtävänä tulee olla tämän kehityskulun pysäyttäminen, jotta rakenteellisesti heikkojen maaseutualueiden tyhjeneminen voidaan estää. Kyse on ensisijaisesti maaseutuväestöön kohdistuvista pysyvistä työllisyyspoliittisista vaikutuksista. Alueellisten voimavarojen kestävää hyödyntämistä omien kehitysstrategioiden avulla on rakenteellisesti heikoilla alueilla täydennettävä solidaarisilla aluepoliittisilla tasausjärjestelyillä. 5.3.5. YMP:n toisella pilarilla on tarkoitus korvata koordinoidun tasausmaksupaketin avulla maatalouden monitoimisuuden nimessä suorittamat moninaiset palvelut, tukea maataloustuotannon monipuolistamista tulopohjan laajentamiseksi ja vahvistaa investointitukien avulla alueiden kilpailukykyä. Koska maaseudun kehittämisvälineillä (toinen pilari) on erityistehtävät, niillä ei pystytä korvaamaan YMP:n välineitä, mutta kylläkin täydentämään niitä oleellisella ja välttämättömällä tavalla. Etenkin EU:n maatalouspolitiikan viimeisimmän uudistuksen yhteydessä käyttöön otetut standardit ympäristön, hygienian ja eläinsuojelun alalla edellyttävät EU:n laajuista koordinointia ja yhtenäisyyttä, jotta voidaan taata yhtäläiset edellytykset ja kilpailuolosuhteet. Standardeja on kuitenkin tarkistettava, jotta voidaan selvittää, ovatko kaikki käyttöön otetut toimenpiteet, jotka osaksi ovat osoittautuneet esteiksi tietyille sektoreille, todella tarpeellisia. 5.3.6. Maaseudun kehittämisohjelmalla on EMOTR:n puitteissa selkeä avainasema. TSK korostaa, että myös rakennerahastojen toimenpiteitä tarvitaan, jotta maaseutualueiden myönteinen kehitys voidaan taata. Myös maaseudun tulevaisuuden strategioita kehiteltäessä tarvitaan laaja-alaisia innovaatioita. Siksi yhteisön aloitteita, ennen kaikkea Leader+ ja Interreg-aloitteita, on tarpeen kehittää edelleen, ja niistä kertyneet kokemukset tulee ottaa huomioon maaseutupolitiikassa. 5.4. Tarjonnan sääntely/markkinajärjestelyt 5.4.1. Tarjonnan sääntelystä ollaan osittain hyvin erimielisiä, kuten esimerkiksi keskustelu maitokiintiöistä osoittaa. Globaalistumisen ja erityisesti EU:n laajentumisen myötä maatalousekonomistien, yksittäisten hallitusten ja EU:n jäsenvaltioiden lisäksi myös muutamat viljelijät ovat alkaneet pitää määrällisiä rajoituksia haitallisina ja epäillä niiden mielekkyyttä. 5.4.2. Maatilojen kyky täyttää tuotannolle asetetut vaatimukset edes tyydyttävästi edellyttää ennen muuta jokseenkin vakaita markkinoita. Pelkästään kilpailun ehdoilla toimiva maatalous ei taatusti kykene täyttämään monitoimitehtäviään. 5.4.3. Tarjontaa rajoittavilla tai lisäävillä määrällisillä toimenpiteillä voi olla tärkeä tehtävä kestävän maataloustuotannon vakauttajina, koska maatalousmarkkinat ovat perusluonteeltaan epävakaat ja erittäin herkät hintojen vaihteluille ja koska viljelijöiden markkinavoima on liian vähäinen, jotta he voisivat vaikuttaa sen avulla markkinoihin tuotannon määrää säätelemällä. 5.4.4. Maitoala on tästä erityisen hyvä esimerkki. Joidenkin hallitusten ja jäsenvaltioiden vaatima maitokiintiöjärjestelmän lopettaminen ilman sitä korvaavia toimenpiteitä johtaisi luultavasti maidon tuotannon keskittymiseen edullisille alueille, mikä vaikuttaisi vastaavasti paitsi ympäristön tilaan myös epäsuotuisten alueiden talouteen. Luonnonsuojelun kannalta arvokkaiden nurmialueiden kestävä hyödyntäminen on mahdollista vain, jos niitä käytetään märehtijöiden laitumena. 5.4.5. Kiintiöjärjestelmän lopettaminen ilman korvaavaa järjestelmää voisi joka tapauksessa olla räikeästi kaikkien monitoimisuuteen, maatalouden eurooppalaiseen malliin ja alueellisesti kattavaan viljelyyn liittyvien periaatteiden vastaista. 5.4.6. Välitarkistuksen yhteydessä käytävän keskustelun laadun turvaamiseksi on TSK:n mielestä välttämättä tutkittava maitokiintiöjärjestelmän ja muiden kiintiöjärjestelmien lopettamisen aluetaloudelliset seuraukset, mahdolliset korvaustoimenpiteet (ja niiden yhteiskunnallisesti hyväksyttävät perustelut), toimenpiteiden kustannukset sekä yleiset mahdollisuudet säilyttää nurmialueet pysyvästi ja alueellisesti kattavasti käytössä. 5.5. Suojelutoimet ulkorajoilla/vienti 5.5.1. EU on maailman suurin maataloustuotteiden tuoja. Sen osuus maailman väestöstä on noin 6 prosenttia, mutta kokonaistuonnista noin 20 prosenttia (luku ei sisällä EU:n sisäistä kauppaa). 5.5.2. Komitea on tietoinen siitä, että tietyt valtiot ja valtioryhmät vaativat seuraavissa WTO-neuvotteluissa Euroopan unionia poistamaan tullit pääosin tai kokonaan ja avaamaan rajansa täysin. 5.5.3. Maailmanmarkkinoiden nykyehdoilla ei ole mahdollista turvata perheviljelmiin perustuvaa maataloutta, joka täyttää kaikkien yhteiskuntaryhmien vaatimat monimuotoiset tehtävät. 5.5.4. Komitea odottaa siksi maailmankauppapolitiikalta, että yhteiskunnille/talousalueille annetaan mahdollisuus suojella tuottajiaan ja kuluttajiaan sellaisilta tuotteilta, joita ei ole valmistettu niiden itse hyväksymien ja soveltamien kestävän tuotannon sääntöjen mukaan tai jotka eivät täytä asetettuja normeja (esimerkiksi: hormoniliha, häkkikanalat, muuntogeeniset tuotteet ja naudan somatotropiini maidontuotannossa). 5.5.5. Komitea muistuttaa, että vastaavien sääntöjen noudattamista pidetään muilla talouselämän aloilla aivan luonnollisena eikä kenenkään mieleen juolahtaisi sallia esimerkiksi ilman katalysaattoria olevien autojen tuontia Euroopan markkinoille. 5.5.6. Ulkorajoilla toteutettavat suojelutoimet, jotka myös takaavat Euroopan maatalouden haavoittuville tuotteille niin kutsutun yhteisön etuuskohtelun, ovat vastakin YMP:n keskeinen perusta. Niistä luopuminen joko WTO:n nimenomaisten määräysten nojalla tai vapaakauppa-alueen toteutumisen myötä kyseenalaistaisi useita YMP:n perustavoitteita ja vaarantaisi siten myös eurooppalaisen maatalouden monitoimisuuden. 5.5.7. Talous- ja sosiaalikomitea kannattaa - neuvotteluja, joilla pyritään paitsi vähentämään ulkorajoilla tapahtuvaa suojelua myös määrittämään kaikkia WTO:n jäsenvaltioita koskevat sitovat ympäristölliset ja sosiaaliset vähimmäisnormit, joilla luodaan tasavertaiset kilpailuolosuhteet - kaupan vapauttamistoimien jatkamista eriytetysti tuotannonaloittain ottaen huomioon alojen erilaiset olosuhteet ja vaatimukset - niin sanottujen "non-trade-concerns" -kysymysten (ei-kaupallisten näkökohtien) käsittelemistä WTO-neuvotteluissa, kuten EU on maatalouden monitoimisuuden turvaamiseksi vaatinut - sellaisten WTO:n säännösten torjumista, joiden nojalla EU:n markkinoille olisi päästettävä tuotteita, joiden turvallisuutta on aihetta epäillä perustellusti (tämä edellyttää vastaavaa tarkennusta myös terveys- ja kasvinsuojelutoimia koskevaan sopimukseen) - neuvotteluja säännöksistä sellaisen mielettömän tilanteen estämiseksi, jossa esimerkiksi uuttaa vihreää teknologiaa (geenitekniikka) tai eläinten suojelua koskevat tiukat EU:n säännökset menettäisivät merkityksensä, koska samoja tuotteita voidaan tuoda kolmansista maista, joiden säännöstö ei ole yhtä tiukka. Tuotteiden sekoittaminen keskenään ja kuluttajien harhauttaminen voidaan torjua tarkoilla määritelmillä ja tuotemerkintöjä koskevilla säännöksillä. 5.5.8. Yhdysvaltain maatalousministerin Ann Venemannin toteamus, että Dohan sopimuksella on saatu jarrutettua Euroopan ympäristösuojelutoimia epäterveinä kaupan käytäntöinä ja että lisäksi on onnistuttu pitämään kurissa ennalta varautumisen periaatteen soveltamista, osoittaa, kuinka suuria periaatteellisia eroja esiintyy Dohan tulosten arvioinnissa mutta myös käsityksissä yleensä. Neuvotteluista tulleekin tiukkoja. TSK odottaa tässä kuitenkin komissiolta johdonmukaista neuvotteluasemaa, koska mm. eurooppalaisen maatalousmallin takaamat kulttuuri- ja maisema-arvot eivät ole kauppatuotteita vaan osa politiikalla suojeltavaa yhteiskunnallista perintöä. Tätä perintöä on puolustettava ainakin yhtä voimakkaasti kuin Yhdysvallat puolustaa suuryritystensä, kuten Microsoftin, vienti-intressejä. 5.6. Vientituki 5.6.1. Komitea on jo ilmaissut peruskantansa maataloustuotteiden viennistä lausunnossaan eurooppalaista maatalousmallia lujittavasta politiikasta. Siinä esitetyt mielipiteet pätevät luonnollisesti edelleen. 5.6.2. Komitea on korostanut erityisesti, että vientitukea on pyrittävä vähentämään mahdollisimman paljon. Se on ilmoittanut, että myös erityisesti Yhdysvaltojen käyttämiä vientiluottoja ja -takuita on pidettävä WTO:n maataloussopimuksen 10 artiklan 2 kohdan perusteella vientitukina, vaikkakaan asiasta ei ole annettu sääntöjä. Euroopan maatalouden kansainväliselle kilpailukyvylle tämä merkitsee vaikeaa ongelmaa, joka on ratkaistava. 5.6.3. Kun eurooppalaiset maataloustuottajat alkavat yhä enemmän noudattaa tuotannossaan kestävän ja monitoimisen maatalouden periaatteita, myös heihin kohdistuvat paineet kasvavat. Niitä aiheuttavat näiden periaatteiden vastaisesti tuotettujen tuotteiden mahdollinen tuonti ja lisäksi tietyillä tuotannonaloilla väistämättä kasvavat vaikeudet myydä työläämmin tuotetut (kalliimmat) tuotteet maailmanmarkkinoilla. 5.6.4. Samalla on muistettava se selvä tosiasia, että "laatutuotteilla" (esim. juusto, viini jne.) voi ansaita maailmanmarkkinoillakin (paljon) rahaa myös ilman vientitukea. 5.6.5. Jokaisen viljelijän on voitava edelleenkin valita vapaasti, mitä ja miten - olemassa olevia lakeja ja vaatimuksia noudattaen - hän tuottaa ja mille markkinoille hän tuotteensa myy. Julkisten varojen jatkuvan niukentumisen ja tulevaisuudessa todennäköisesti voimaan tulevien WTO:n säännösten vuoksi myös EU:n on varauduttava muuttamaan maataloustuotteiden vientiä koskevaa politiikkaansa. Tällöin on kiinnitettävä yhä enemmän huomiota pääsyyn "laatutuotteiden markkinoille" (ilman vientitukea) massatuotteiden markkinoiden sijasta (esim. vientitukien ansiosta halventuneen viljan myyminen Kiinaan), ja tämän tulisi vaikuttaa kaikkiin maatalouspoliittisiin tuki- ja sääntelyjärjestelmiin. Bryssel 21. maaliskuuta 2002. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) Esittelijän käyttämä ilmaisu "bäuerlich" ei kuvaa tilan kokoa, vaan tilalla vallitsevaa toiminta- ja ajattelutapaa: pyrkimys tilan sekä laadukkaan ja monipuolisen työpaikan säilyttämiseen, sukupolviajattelu, sitoutuneisuus kylään ja alueeseen, työn suorittaminen verkottuneissa, toisiaan täydentävissä ja tilaa mahdollisimman lähellä olevissa kiertojärjestelmissä, vastuun kantaminen luonnosta ja eläimistä. (2) TSK:n lausunto aiheesta "Eurooppalaista maatalousmallia lujittava politiikka", EYVL C 368, 20.12.1999, s. 76-86. (3) Jäsenvaltioiden tasolla tähän lisättiin usein tilakohtaisia investointikannustimia sekä tuotannon optimointiin tähtääviä maatalousrakenteen muutoksia (kuten maan uusjako). (4) TSK korostaa, että "kohtuuhintainen" ei ole sama kuin "halpa". (5) Luvut koskevat 15 jäsenmaan EU:ta. Eräissä jäsenvaltioissa on tapahtunut keskimääräistä huomattavasti jyrkempää kasvua. (6) Vaikka tuotantokustannukset ovat laskeneet, lasku ei kuitenkaan ole johtanut kuluttajahintojen alenemiseen. (7) Vuonna 2001 yhteensä 70 prosenttia. (8) Peltokasvialalla - joka nykyisin saa noin 40 prosenttia kaikista EMOTR-tuista - 63,4 prosentista (vuonna 1991) 5,1 prosenttiin (vuonna 1999) kokonaismenoista. (9) Peltokasvialalla 38,9 prosentista (vuonna 1991) 4,9 prosenttiin (vuonna 1999) kokonaismenoista. (10) Vielä vuonna 1991 EMOTR:n tukiosaston menoista 91 prosenttia kului korvauksiin ja varastointitoimiin, mutta vuonna 2001 ainoastaan 21 prosenttia kului perinteisiin markkinatukitoimenpiteisiin. (11) Peltokasvialalla tasausmaksujen osuus (mukaan lukien kesannointi) laski 0,8 prosentista vuonna 1991 89,3 prosenttiin vuonna 1999. (12) Suora tuki laskettiin kuluneiden vuosien maakohtaisen tuottavuuden perusteella. (13) Euroopan tilintarkastustuomioistuimen vuosikertomus 1996, EYVL C 348, 18.11.1997, kohta 3.30. (14) Näin kävi siitä huolimatta, että toisella pilarilla, joka muodostaa noin 10 prosenttia maatalouden tuista, vahvistettiin maaseudun kehitystä. (15) Euroopan tilintarkastustuomioistuin arvostelee tukia ympäristönäkökulmasta, vrt. Euroopan tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomus Nro 3/98 komission toteuttamasta EU:n politiikasta ja toimista vesien pilaantumisen alalla (EYVL C 191, 18.6.1998). (16) Peltokasviviljelmissä noin 40 prosenttia suorien tukien kokonaismäärästä kohdistuu ainoastaan 3 prosenttiin maatiloista. (17) Nykyisin 15 jäsenmaan EU:ssa maatalouden alalta häviää työpaikka noin kahden minuutin välein. (18) Esimerkiksi EMOTR-tuista 40 prosenttia maksetaan peltoviljelmien alalle ja 4 prosenttia hedelmä- ja vihannesalalle. (19) Esimerkiksi voitaisiin harkita sellaisten tuottajaryhmittymien palkitsemista, jotka keskittyvät tiettyjen alueellisesti sopeutuneiden, mutta vähemmän "tuottavien" rotujen hyödyntämiseen. (20) Kun esimerkiksi Itävallassa ja Suomessa noin puolet kaikista EU:n maatalousbudjetista lähtöisin olevista varoista maksetaan toisesta pilarista, näiden varojen osuus Belgiassa ja Alankomaissa on alle 5 prosenttia. Pohjois- ja Etelä-Saksan välillä esiintyy suuria eroja maaseudun kehittämisohjelmien toteuttamisessa. (21) Brasilialainen maatyöläinen ansaitsee ehkä 50 euroa kuukaudessa. (22) Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Uusi talous, osaamiselle rakentuva yhteiskunta ja maaseudun kehittäminen - Nuorten viljelijöiden tulevaisuudennäkymiä", EYVL C 36, 8.2.2002, s. 29. (23) Komitea muistuttaa esim. aiheesta "Kasviproteiinien viljelyä koskeva uusi yhteisön suunnitelma" antamastaan lausunnosta (EYVL C 80, 3.4.2002). (24) Tietyillä Euroopan alueilla tapahtuva pinta-alasta riippumaton eläinten pito on alan hyväksyttyjen käytäntöjen mukaista. Sonnista maksettavalla palkkiolla, joka on vielä toistaiseksi enintään 2,0 nautayksikköä rehualahehtaaria kohden, tilojen tukeminen rajataan 2,0 nautayksikköön (vuonna 2002 1,9:ään ja myöhemmin jopa 1,8 nautayksikköön) rehualahehtaaria kohden. Kuitenkaan näitä tiloja, joita ei todellakaan voitane kutsua monitoimiseksi, ei suljeta periaatteessa tuen ulkopuolelle. (25) Näin voitaisiin mahdollisesti korjata nykyisen järjestelmän heikkous, eli esimerkiksi laitumien ja niittyjen, mutta myös maan laatua parantavien kasvien, kuten palkokasvien ja apilan viljelyn toisarvoinen asema. (26) Esimerkiksi pinta-alasidonnainen eläinten kokonaismäärä karjankasvatuksessa (enintään 2 nautayksikköä rehualahehtaaria kohden), viljelykierron käyttö, tiettyjen maisemapiirteiden säilyttäminen/luominen tai luotettava selvitys tiettyjen arvokkaiden (myöhemmin määritettävien) maisemapiirteiden tai alueellisesti määriteltyjen "laajaperäistämiseen" kuuluvien viljelymenetelmien pinta-alaosuudesta. (27) EYVL C 279, 1.10.1999, s. 74.