Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Maatalouden ongelmat Euroopan unionin ulkoalueilla ja -saarissa"

(97/C 30/11)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 25. lokakuuta 1995 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Maatalouden ongelmat Euroopan unionin ulkoalueilla ja -saarissa".

Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 5. syyskuuta 1996. Esittelijänä oli Leopoldo Quevedo Rojo.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. ja 26 syyskuuta pitämässään 338. täysistunnossa (syyskuun 25. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 97 ääntä puolesta, 2 vastaan, ja 3 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Ensimmäinen konkreettinen osoitus ulkoalueiden ongelmien käsittelystä yhteisötasolla oli Ranskan merentakaisia departementteja koskevan Poseidom-ohjelman hyväksyminen ja täytäntöönpano: neuvosto teki 22. joulukuuta 1989 päätöksen, jolla perustettiin kyseinen "Pitkän välimatkan ja saarellisen sijainnin perusteella Ranskan merentakaisiin departementteihin sovellettava erityisohjelma", jota seurasi vuonna 1991 Kanariansaaria varten tarkoitettu Poseican sekä Madeiraa ja Azoreita varten tarkoitettu Poseima.

1.2. Tämä pyrkimys asianmukaisten toimien toteuttamiseen yhteisön ulkoalueiden kehittämiseksi sai institutionaalisen vahvistuksensa, kun sopimus Euroopan unionista allekirjoitettiin Maastrichtissa 7. helmikuuta 1992. Tähän sopimukseen liittyy yhteisön ulkoalueita (Azoreita, Madeiraa, Kanariansaaria ja Ranskan merentakaisia departementteja) koskeva julistus N:o 26, jossa konferenssi tunnustaa, että kyseiset alueet kärsivät erilaisten rakenteellisten ilmiöiden (suuri etäisyys Euroopan mannermaasta, eristynyt maantieteellinen ja taloudellinen asema, tuotantotoiminnan ja markkinoiden vähäinen laajuus, vaikea maasto ja ilmasto, talouden riippuvuus harvoista tuotteista) jatkuvan yhteisvaikutuksen aiheuttamasta huomattavasta jälkeenjääneisyydestä, ja pitää välttämättömänä antaa niitä suosivia erityismääräyksiä ().

1.3. Ulkoalueiden ja -saarten erityisohjelmat (Posei) perustuvat kahtalaisen todellisuuden tunnustamiseen: ensinnäkin sen, että kyseiset alueet kuuluvat unioniin päinvastoin kuin eräiden jäsenvaltioiden muut merentakaiset alueet ja toisaalta sen, että ne kärsivät pysyvistä haitoista ja erityisoloista, jotka puoltavat yhteisön lainsäädännön soveltamista niiden erityistilanteeseen. Ohjelmat muodostavat siis monialaisen toimenpidekokonaisuuden, johon kuuluu lainsäädäntötoimia sekä rahoitussitoumuksia etenkin sellaisilla alueilla kuten liikenteen, verotuksen, tutkimuksen ja teknologisen kehittämisen, kalastuksen, tullipolitiikan ja ympäristönsuojelun alalla joilla näiden alueiden rakenteellinen heikkous näkyy kaikkein selvimmin; samalla myönnetään, että rakennerahastojen toimet eivät riitä takaamaan niiden täysipainoista taloudellista ja yhteiskunnallista kehitystä.

1.4. Toisaalta ulkoalueiden maataloudella, paitsi että sen suhteellinen osuus alueellisesta bruttokansantuotteesta on suurempi kuin yhteisössä keskimäärin, on keskeinen vaikutus näiden alueiden talouteen (sekä sitä kautta välillisesti myös liikenteeseen ja siihen liittyvään muuhun toimintaan), sosiaaliseen ja työmarkkinoiden tasapainoon, kaavoitukseen, luonnon- ja kulttuuriomaisuuden suojeluun sekä strategisista syistä myös elintarvikehuollon varmistamiseen. Ei siis ole ihme, että suuri osa ohjelmien yhteydessä hyväksytyistä toimista liittyy maatalouteen.

1.5. Neuvosto antoi 30. lokakuuta 1995 asetuksen (EY) N:o 2598/95, jolla Poseidom-ohjelmaa tarkistetaan tiettyjen maataloustuotteiden osalta. Poseiman ja Poseicanin maatalousosuuden tarkistus on parhaillaan tutkittavana ja sitä koskevat ehdotukset valmisteltavana komissiossa.

1.6. Toisaalta unionin pohjoisimpien alueiden maatalouden erityisolot (äärimmäisen ankara ilmasto, suppeat markkinat, vähäinen väestöntiheys ja suuri etäisyys) on niin ikään otettu huomioon perustamissopimuksessa kyseisten jäsenvaltioiden liittymisen yhteydessä, sillä myös näiden alueiden yhteiskunnallisen vakauden ja luonnonympäristön säilymisen kannalta on elintärkeätä, että maatalous ja siihen liittyvä teollisuus säilyvät elinvoimaisina ja voivat osaltaan vaikuttaa kyseisten alueiden kehitykseen.

1.7. Tähän yhteyteen liittyy myös talous- ja sosiaalikomitean täysistunnon tekemä aloite, jossa annettiin maaja kalatalousjaoston tehtäväksi valmistella nyt käsillä oleva oma-aloitteinen lausunto. Lausunnossa käsitellään ulkoalueiden ohella myös Euroopan unionin uusien jäsenvaltioiden arktisia alueita, ja sen valmistelutyötä edelsi jaoston valmisteluryhmän valtuuskunnan matka Martiniqueen, Guyanaan sekä Pohjois-Ruotsiin, ja jaosto haluaakin erityisesti kiittää asianomaisia viranomaisia mahdollisuudesta hankkia itse paikalla tietoja ja tehdä arvioita, jotka osoittautuivat sittemmin ensiarvoisiksi jaoston toimeksiantoa toteutettaessa.

2. Yleistä

2.1. Vaikka otettaisiinkin huomioon ulkoalueiden väliset eroavuudet, alueiden maataloudella on kuitenkin kaksi yhteistä ominaispiirrettä: kaksitahoisuus ja riippuvuus. Edellinen tarkoittaa, että uudenaikaisen, "vienti"maatalouden rinnalla harjoitetaan myös perinteistä, lähinnä omatarvetyyppistä maataloutta; jälkimmäinen taas sitä, että alueet ovat riippuvaisia ulkomaailmasta niin tuotannontekijöiden kuin tuotteiden markkinoinninkin osalta, päätyivätpä nämä sitten paikallisille tai ulkomarkkinoille. Kauppatase osoittaa selvästi, kuinka vienti koostuu yhdestä tai muutamasta erityistuotteesta, samalla kun alueille tuodaan laaja kirjo erilaisia maa- ja karjataloustuotteita sisäiseen kulutukseen.

2.2. Maaseudun kehitys joutuu joka tapauksessa kohtaamaan joukon pysyväisluonteisia yhteisiä ongelmia, jotka johtuvat ennen kaikkea kyseisten alueiden maantieteellisestä ja taloudellisesta eristyneisyydestä sekä niiden yhteisön muuhun alueeseen nähden etäisestä sijainnista ja joita edellä mainitut luonnonhaitat entisestään kärjistävät. Näistä ongelmista voidaan mainita seuraavat:

2.2.1. Korkeat kuljetus, jakelu- ja noutokustannukset; tämä koskee niin elintarvikkeiden ja tuotannontekijöiden tuontia kuin lopputuotteiden markkinointia ja vientiä.

2.2.2. Olosuhteiden takia sekä aineelliset voimavarat (vesi, tila, energia ja muut tuotannontekijät) että henkilöresurssit (erikoistunut tekniikka ja työvoima) ovat niukat.

2.2.3. Laajamittaisen talouden puute sekä paikallisten ja usein pirstoutuneiden markkinoiden suppeus ("syrjäalueiden syrjäseudut") kärjistävät kohdassa 2.2.1 mainittuja ongelmia (strategisten varastojen muodostaminen).

2.2.4. Liiallinen "monokulttuuri" (riippuvuus liian harvasta tuotteesta) aiheuttaa herkkyyttä teknologisten muutosten ja markkinavaihteluiden seurauksille, varsinkin kun puuttuu "takamaa", joka voisi vaimentaa suhdannevaihteluiden vaikutuksia.

2.2.5. Luonnononnettomuudet ja erilaiset luontoa tärvelevät ilmiöt (metsäpalot, jätevedet, rannikon saastuminen jne.) heijastuvat moninkertaisina näiden alueiden äärimmäisen arkaan ympäristöön.

2.2.6. Maatilat ovat yleensä perheviljelmiä, joilla naisen panos on ratkaiseva ja osa-aikaiset työsuhteet hallitsevia, ja laajaperäisen maanviljelyn esteenä on liian pieni tilakoko sekä tästä johtuvat koneistamisvaikeudet.

2.2.7. Merkittävän teollisuuden puute ohjaa talouskehityksen matkailualalle, mikä kärjistää luonnonympäristön haavoittuvuutta ja aiheuttaa parhaista maa-alueista, vedestä ja työvoimasta kilpailua, jossa maatalous on alakynnessä. Väestön siirtyminen rannikkoseuduille pahentaa maaperän eroosiota ja aavikoitumista sisämaassa,

2.2.8. Luonnon asettamat rajoitukset sekä soveltuvan teknologian ja tuotantovälineiden toimittamisvaikeudet nostavat tuotantokustannuksia. Yhteisöstandardien mukaisen palkkatason, sosiaalisen suojelun ja ympäristöpolitiikan ylläpitäminen aiheuttaa naapurimaihin nähden kohtuuttomia lisäkustannuksia.

2.2.9. Näiden alueiden tuotteet ovat kalliimpia kuin mannermaalla valmistetut, minkä lisäksi niiden on paikallismarkkinoillakin vaikea kilpailla tuontitavaroiden kanssa tuotannon hajanaisuuden ja pirstaleisuuden sekä maataloustuotteille soveltuvien jälkikäsittely- ja markkinointirakenteiden puutteen takia. Automarkettien ja suurten jakeluketjujen lisääntyminen ei ole omiaan kohentamaan tätä tilannetta.

2.2.10. Monessa tapauksessa se, että aivan lähellä on AKT- tai kehitysmaita, joihin unioni soveltaa tullietuuskohtelua, merkitsee voimakasta kilpailua ("sosiaalista polkumyyntiä") ilman vastaavia etuja. Tämä kilpailu ilmenee niin Euroopan mantereen markkinoilla kuin paikallisilla kotimarkkinoilla.

2.2.11. Paikallinen jalostusteollisuus, jolla on itsellään samansuuntaisia kehitysongelmia, ei myöskään ole sopiva asiakas alueiden maataloudelle, joten mahdollisuudet lisäarvon hankkimiseen ovat sangen vähäiset.

2.2.12. Viennillä on samansuuntaisia vaikeuksia, muun muassa tarjonnan hajanaisuus ja pirstaleisuus, puutteelliset markkinointijärjestelmät ja perusrakenteet, vaikeudet saada tuotteita kohdemarkkinoiden jakeluketjuihin ja reagoida ajoissa markkinoiden muutoksiin.

2.3. Myös arktisten alueiden maatalous joutuu kohtaamaan pysyviä rakenteellisia vaikeuksia; tuotanto on pitkälle erikoistunutta ja sitä rasittavat aivan erityiset kustannukset, minkä takia kyseinen tuotanto edellyttää eriytynyttä kohtelua. Joka tapauksessa jaosto kannattaa sekä sosiaalisista että kulttuuri- ja ympäristösyistä sellaisia toimia, joiden turvin voidaan avata uusia mahdollisuuksia ja luoda työpaikkoja kaikkien mainittujen alueiden maatalouselintarvikealalle.

2.4. Täten näyttää ilmeiseltä, että mainitut ongelmat (jotka aiheuttavat maataloudesta luopumista) edellyttävät ratketakseen rakennerahastojen toimenpiteiden jatkamista sekä sen tunnustamista, että yhteisön asianomaisten toimielinten tulee sisällyttää toimintaansa näitä alueita erityisesti suosivia toimia sekä vahvistaa ja tehostaa Posei-ohjelmien puitteissa jo aloitettuja toimenpiteitä.

3. Erityistä

3.1. Tavoitteeksi tulisi asettaa maatalouselinkeinon sekä sellaisen maaseutuväestön säilyminen, jonka elinolot ovat suunnilleen samaa tasoa kuin unionin muillakin maanviljelijöillä; tähän tulisi päästä tukemalla perinteistä tuotantoa sekä monipuolistumista ja uusien mahdollisuuksien etsintää.

3.2. Komitea korostaa, kuinka tärkeä merkitys maatalouselintarviketuotannolla on työllisyysponnisteluille näillä vakavan piilotyöttömyyden koettelemilla alueilla. Osalle niiden asukkaita, kenties erityisesti naisille, maatalouselintarviketeollisuus on ainoa riippumaton tulolähde.

3.3. Näiden alueiden kannalta suuri merkitys on myös kalastuksella; myös tällä alalla on edellä mainitun kaltaisia vaikeuksia:

käsityövaltaisen kalastuksen ongelmana ovat vähäiset mannerjalustat, joiden kalakanta on liikapyynnin seurauksena huvennut,

avomerikalastus tarjoaisi suuria mahdollisuuksia (etenkin vaelluslajien pyynnissä), mutta siltä puuttuvat soveltuvat alukset ja tekniikka; sen kehityksen esteenä ovat myös pyyntiponnistusten vähentämiseen tähtäävät kansainväliset sopimukset ja politiikat,

kummassakin tapauksessa työvoima on ikääntynyttä eikä se ole saanut riittävää teknistä perehdytystä; toisaalta maissa on riittämättömät perusrakenteet ja puutteelliset markkinointimahdollisuudet.

3.3.1. Olisi tarpeen saada käyntiin alueiden omiin voimavaroihin, etenkin vesieliöiden kasvatukseen ("vesiviljelyyn") kohdistuva tutkimus ja kalastuksen pyyntiponnistusten mukauttaminen kunkin alueen kalavaroihin; samoin tulisi markkinointitukia myöntää edelleen ja ulottaa ne muihinkin lajeihin (altaissa kasvatettuihin merikaloihin). Virkistyskalastuksella voisi myös olla tärkeä osa kyseisten alueiden matkailun kehittämisstrategiassa.

3.4. Näiden alueiden työllisyysponnistusten tulee perustua kokonaisvaltaisiin kehitysohjelmiin, joissa pyritään vaihtoehtoisten työpaikkojen luomiseen sekä perinteisten alojen säilyttämiseen ja nykyaikaistamiseen.

3.5. Paikallismarkkinoille suunnattavan tuotannon vahvistamisen tulee osaltaan vaikuttaa tällä hetkellä heikon elintarvikeomavaraisuuden lisäämiseen. Tämä edellyttää alueelle ominaisten paikallistuotteiden julkisuuskuvan parantamista, missä ensi tehtävänä on tutkimustyön käynnistäminen ja teknologian siirto missä teknologiaa nykyisin on käytettävissä, se on melkein yksinomaan vientituotannon palveluksessa. Tuotteiden laadun kohentaminen samoin kuin niiden saaminen esiin markkinoilla edellyttää lisäksi soveltuvaa infrastruktuuria (teurastamoja, meijereitä, standardointilaitoksia, pakkaamoja jne.), jollaisia ei usein ole lainkaan tai ainakaan vaadittavan tasoisia. Erityisten tuotanto-olojen takia tällaiset perusrakenteet eivät useinkaan voi saada mittakaavaetua; kyseeseen tulevat pikemmin pienyksiköt kuin suuret, pakosta vajaakäyttöiset laitokset. Erilaisten tuotteiden alkuperään, käsityölaatuun ja biologiseen tuotantotapaan liittyvien merkintöjen aikaansaamisella voisi olla tärkeä merkitys.

3.6. Yhtäältä tuottajien ja toisaalta maahantuoja-jakelijoiden väliset eturistiriidat tulisi kanavoida asianmukaisesti ammattialojen välisin sopimuksin, joissa tuottajien olisi sitouduttava säännöllisiin, sovitunlaatuisiin ja -määräisiin toimituksiin, ja muiden talouselämän toimijoiden joihin tulisi enimmäkseen lukea myös maatalouspohjaisten elintarvikkeiden tuottajat puolestaan sitoutua markkinoimaan pääasiassa paikallisia tuotteita. Taloudellinen tuki tämänkaltaisille sopimuksille olisi hyvin kauaskantoista.

3.7. Matkailun kehittämistä silloin kun se perustuu korkeatasoiseen ja ympäristöä varjelevaan matkailuun ei tulisi nähdä haittana vaan täydennyksenä, ei pelkästään sisäistä kysyntää kasvattavien vaikutusten tähden (joita sillä on, mikäli pidetään huolta edellä mainituista edellytyksistä, toisin sanoen siitä, että saatavana on houkuttelevia ja korkealaatuisia "tyypillisiä" tuotteita), vaan myös heijastusvaikutusten takia, joita sillä on käsiteollisuuteen ja sen oheistoimintoihin. Ensisijaisesti tulisi tukea maaseutumatkailua.

3.8. Vientituotanto tarvitsee kuljetustukea kohdemarkkinoiden etäisyyden aiheuttaman kustannuslisän tasoittamiseen. Tämä tuotanto törmää lisäksi yhteisömarkkinoilla lisääntyviin vapauttamispyrkimyksiin niin WTO:n sopimusten kuin suoraan kehitysmaiden kanssa solmittujen sopimusten puitteissa. Näihin sopimuksiin, joissa yhteisötuotteiden tullietuudet on supistettu minimiin, kaivattaisiin määräyksiä soveltuvista tasoitustoimista epäsuotuisassa asemassa olevien ulkoalueiden hyväksi, nämä kun kärsivät mainittujen sopimusten kielteisistä seurauksista pääsemättä niiden myönteisistä vaikutuksista osallisiksi.

3.9. Tässä mielessä ei voi jättää huomiotta jatkuvia hyökkäyksiä banaanin yhteistä markkinajärjestelyä kohtaan, koska banaani on tärkeä tuote useimmille ulkoalueille. Unionin tulisi tehdä kaikkensa, jotteivät yhteisön markkinat kyllästyisi "dollaribanaanien" kiintiön liiallisen kasvattamisen seurauksena, vaan että suhde yhteisön ja AKT-maiden banaanien ja toisaalta "dollaribanaanien" välillä pidettäisiin tuontitodistusten avulla ennallaan. Unionin tulee myös vaatia, että molempien banaanilajien tuotanto tapahtuu ympäristövaikutuksiltaan sekä sosiaalisesti yhtäläisissä olosuhteissa.

3.10. Ulkoalueiden maanviljelijöiden ja karjankasvattajien tulee joka tapauksessa ponnistella tilojensa nykyaikaistamiseksi ja niiden tuottavuuden parantamiseksi. Siihen he tarvitsevat perusrakenteiden kohentamista ja lisäksi muun muassa seuraavaa:

3.10.1. omiin erityisongelmiinsa sekä paikallisten resurssien mahdollisimman tarkkaan hyväksikäyttöön keskittyvää tutkimus- ja kokeilutoimintaa ("tuontitavaraa" olevat ratkaisut eivät useinkaan ole hyödyllisiä, jos mahdollisiakaan),

3.10.2. soveltuvien tuotannontekijöiden hankinnan helpottamista, niin hinnan (kuljetustuet) kuin laadun osalta (valikoituja sekä paikallisia ilmasto-oloja hyvin sietäviä kasvilajeja ja siitoseläimiä),

3.10.3. maatalousalan nykyistä parempaa jäsentämistä vahvistamalla tuottajajärjestöjä ja osuuskuntia sekä laajentamalla toiminta koskemaan mm. tuotannontekijöiden ja tuotteiden markkinointia sekä osallistumista tutkimukseen, kokeiluun, ammattikoulutukseen, avustusten hallinnointiin jne.

3.11. Osa mainituista toimista sisältyy jo Posei-ohjelmiin, toiset kuuluvat asianomaisten jäsenvaltioiden tai alueviranomaisten toimivaltaan. Melkoinen osa niistä edellyttää kuitenkin YMP:aan sekä muihin yhteisöpolitiikkoihin kuten kauppa- ja veropolitiikkaan tehtäviä poikkeuksia tai niiden erityissovelluksia sekä mainittujen alueiden erityispiirteisiin soveltuvien pääsyehtojen liittämistä (etenkin tietoyhteiskuntaa, ympäristöä, ammattikoulutusta sekä tutkimusta ja teknologista kehittämistä käsitteleviin) vaakatason yhteisöohjelmiin.

3.12. Kyseessä on unionin kannalta oikeastaan vain siitä, että ulkoalueiden kilpailukykyä kohennetaan soveltamalla yhdenvertaisten mahdollisuuksien periaatetta ja pyritään luomaan kyseisten alueiden maanviljelijöille syrjimättömät elin- ja työolot siinä mielessä kuin on lausuttu Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen päätöksessä, jonka mukaan ei tule "harjoittaa syrjintää käsittelemällä keskenään erilaisia tilanteita samalla tavalla".

4. Päätelmät

4.1. Yhteisön vastaaminen ulkoalueiden maatalouden ongelmiin Posei-ohjelmien avulla on ollut myönteistä, mutta toiminnassa on vielä parantamisen varaa.

4.2. Eräiden tuotannonalojen saama tuki ei riitä saattamaan niitä kilpailukykyisiksi, ja markkinointituki olisi laajennettava koskemaan myös paikallismarkkinoita.

4.3. Eräisiin tuotannon lisäämistä tai tiettyjen perusrakenteiden tukemista koskeviin rajoituksiin on myönnetty poikkeuksia; näiden poikkeusten voimassaoloa on jatkettava niin kauan kun elintarvikeomavaraisuuden taso on riittämätön.

4.4. Suuri osa mainittuja ohjelmia sisältää erityisjärjestelmän tiettyjen tuotteiden toimittamiseksi maailmanmarkkinahinnoin paikallisille markkinoille suoraan kulutettaviksi tai elintarviketuotannon tarpeisiin joko niin, että ne on voitu tuoda kolmansista maista tuontitulleitta, tai että ne on tuotu muualta yhteisön alueelta edellä mainittua etua vastaavan tuen turvin. Maailmanmarkkinahintojen ja yhteisöhintojen lähestyessä asteittain toisiaan järjestelmä lakkaa vähitellen vastaamasta tarkoitustaan; siksi olisi luotava turvamekanismi, joka sisältäisi vähimmäismäärän tukea sellaisissa tapauksissa, joissa maailmanmarkkinoihin turvautuminen ei riitä tasoittamaan ulkoalueiden syrjäisen sijainnin aiheuttamia elintarvikehuollon vaikeuksia.

4.5. Elintarvikehuollon erityisjärjestelyt saattavat aiheuttaa paikallistuotannon ja tuetun tuonnin välisiä ristiriitatilanteita. Komitea suosittaa, että toimitusmääriä vuosittain tarkistettaessa paikallistuotanto otettaisiin huomioon ja pyrittäisiin rajoittamaan tuet sellaisiin suoraa kulutusta varten tarvittaviin tuotteisiin, joita ei voida järkevästi tuottaa paikallisesti sekä sellaisiin, joita käytetään maanviljely- ja elintarvikealan tuotannontekijöinä. Samoin tulee aina pyrkiä mahdollisimman suureen paikalliseen lisäarvoon (esimerkiksi suosimalla irtotuotteita pakattujen tuotteiden sijaan) samoin kuin pitää huolta siitä, että suoraan kulutukseen tarkoitettuihin tuontituotteisiin suunnattujen tukien määrä (verrattuna vastaavaan raaka-ainetukeen) ei ole paikallisia tuotteita syrjivä.

4.6. Joitakin mainittujen ohjelmien toimia hahmoteltaessa ja toteutettaessa on havaittu välttämättömäksi lisätä kyseeseen tulevien (yhteisön, kansallisten ja alueellisten) viranomaisten, talous- ja yhteiskuntaelämän tahojen sekä edunsaajien välistä yhteistyötä, koska toimien vaikutus olisi muutoin ollut vähäinen tai olematon. Lisäksi eräät viranomaiset ovat ohjelmaa kehitellessään ja toteuttaessaan syyllistyneet tehottomuutta aiheuttavaan vitkasteluun, josta on päästävä eroon.

4.7. Komitea toteaa, että uusien jäsenvaltioiden arktisten alueiden kuten myös unionin ulkoalueiden tyypillisenä ongelmana ovat jatkuvasti epäedulliset tuotanto- ja markkinointiolosuhteet, jotka heikentävät maatalouden kilpailukykyä. Tämän huomioon ottaen komitea kehottaa yhteisen maatalouspolitiikan piirissä hyväksymään asetuksia ja välineitä sekä tutkimus- ja kehitystoimia kyseisten alueiden tyypillisten ja erityistuotteiden hyväksi (esim. trooppiset uutteet ja kukat, poronliha jne.). Arktisten alueiden osalta komission tulisi yhdessä kyseisten jäsenvaltioiden kanssa tutkia mahdollisuuksia perustaa liittymissopimuksien rajoissa maataloutta ja siihen liittyvää elinkeinotoimintaa edistävä yhtenäinen erityisohjelma.

4.8. Lopuksi todettakoon, että ulkoalueilla pannaan syystäkin paljon toivoa hallitustenväliseen konferenssiin, jonka odotetaan tarkistavan sopimusta Euroopan unionista. Ulkoalueiden oikeudellisen aseman vahvistaminen sellaisen erityisartiklan sisällyttämisellä sopimukseen, joka tekisi tarvittaessa mahdolliseksi poiketa yhteisölainsäädännöstä tai soveltaa sitä joustavasti, sekä liitepöytäkirja, jossa edellisen sovellutusalue täsmennettäisiin, olisi välttämätöntä, jotta mainitut alueet voisivat kohdata uuden maailmanjärjestyksen ja Euroopan unionin tulevan laajenemisen asettamat haasteet.

Bryssel, 25. syyskuuta 1996.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Carlos FERRER

() Pannessaan käyntiin hallituksenvälisen konferenssin työskentelyn Torinossa 29. maaliskuuta 1996 kokoontunut Eurooppa-neuvosto sopi siitä, että konferenssissa käsitellään muun ohessa myös ulkoalueiden oikeudellista asemaa. Asianomaisten jäsenvaltioiden pyrkimyksenä on parantaa ja vahvistaa nykyistä oikeusperustaa (julistus N:o 26) liittämällä uuteen perustamissopimukseen tätä aihetta koskeva nimenomainen artikla.