Lähes kaikissa lopullisissa kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa on sitouduttu suunnitelmaluonnoksissa esitettyihin uusiutuvan energian tavoitteisiin. Joissain tapauksissa tavoitteita on jopa nostettu. Yhteenlasketut luvut kuitenkin kätkevät taakseen jäsenvaltioiden osuuksien väliset erot. Monet suunnitelmissa esitetyistä alakohtaisista kehityspoluista eivät ole uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin vaatimusten mukaisia, vaan jäävät alle sen, mikä olisi kansallisten voimavarojen ja kustannustehokkuuden rajoissa mahdollista. Toisaalta muutamat jäsenvaltiot ovat asettaneet hyvinkin kunnianhimoisia alakohtaisia uusiutuvan energian tavoitteita. Itävalta esimerkiksi pyrkii siihen, että sähköstä 100 prosenttia on vuonna 2030 tuotettu uusiutuvista energialähteistä. Ruotsi pyrkii samaan vuoteen 2040 mennessä.

Tämä on mahdollista, kunhan nykyinen suhteellisen myönteinen kehitys jatkuu. Eurostatin vuotta 2018 koskevien lukujen analyysi ja jäsenvaltiotason ennusteet siitä, mikä on uusiutuvan energian osuus energian loppukulutuksesta vuonna 2020, osoittavat , että uusiutuvan energian osuuden ennustetaan nousevan EU:ssa 22,5–22,7 prosenttiin ja että valtaosan jäsenvaltioista arvioidaan saavuttavan kansalliset sitovat tavoitteensa. Alustavien arvioiden mukaan uusiutuvan energian tuotantokapasiteetti jatkoi kasvuaan ja kasvoi 6,2 prosenttia vuonna 2019 ja alan markkinat kasvoivat 33 prosenttia vuoteen 2018 verrattuna. Lisäksi useat analyytikot katsovat, että uusiutuvien energialähteiden ala ja siihen liittyvät investoinnit ovat osoittautuneet suhteellisen palautumiskykyisiksi, vaikka covid-19-kriisi on koetellut alaa. EU näyttäisikin olevan etenemässä kohti tavoitettaan, jonka mukaan 20 prosenttia energian loppukulutuksesta olisi vuonna 2020 peräisin uusiutuvista energialähteistä. Useiden jäsenvaltioiden, erityisesti niiden, joiden arvellaan olevan tässä vaiheessa muita jäljessä, olisi kuitenkin harkittava lisätoimenpiteitä, esimerkiksi yhteistyömekanismeja, sen varmistamiseksi, että ne saavuttavat vuotta 2020 koskevat sitovat kansalliset tavoitteensa.

Tämä tiedonanto on monivaiheisen prosessin ensimmäinen vaihe. Komissio julkaisee lokakuussa energiaunionin tilannekatsauksen ohella perusteellisen arvioinnin kustakin kansallisesta energia- ja ilmastosuunnitelmasta. Siihen sisältyy maakohtaisia ohjeita siitä, miten jäsenvaltiot voivat jatkossa edetä suunnitelmien täytäntöönpanossa. Tästä on jäsenvaltioille hyötyä, kun ne laativat kansallisia elpymis- ja palautumissuunnitelmiaan ja toteuttavat investointiohjelmaansa, jossa investoidaan vihreän kehityksen ohjelmaan liittyviin hankkeisiin, joilla on myönteisten ilmasto- ja ympäristövaikutusten lisäksi työllistävä vaikutus. Lisäksi komissio käyttää näitä arviointeja apuna arvioidessaan elpymis- ja palautumissuunnitelmia. Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että niiden oikeudenmukaista siirtymää koskevat suunnitelmat (joita oikeudenmukaisen siirtymän rahasto edellyttää) ovat yhdenmukaisia kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien kanssa.

Tämä arviointi on pitkän prosessin viimeinen vaihe, jota edeltävät valmistelu- ja koordinointitoimet kansallisella tasolla ja jatkuva vuoropuhelu jäsenvaltioiden, komission ja muiden EU:n toimielinten välillä. Jäsenvaltiot alkoivat valmistella kansallisia energia- ja ilmastosuunnitelmiaan vuonna 2018. Ne oli toimitettava 31. joulukuuta 2019 mennessä. Kesäkuussa 2019 komissio tarkasteli suunnitelmaluonnoksia ja antoi jäsenvaltioille yksilöllistä palautetta, jossa otettiin huomioon suurin osa suosituksista. Kaikki jäsenvaltiot ovat nyt esittäneet lopulliset suunnitelmansa, joihin sisältyy jäsenvaltioita yhdistävä näkemys siitä, miten energia- ja ilmastosiirtymä etenee seuraavien kymmenen vuoden aikana. Prosessi poikkeaa aiemmista siten, että eri sidosryhmiä, kansalaisyhteiskuntaa ja kansalaisia on kuultu laajasti suunnitelmia valmisteltaessa. Näin halutaan varmistaa, että suunnitelmiin sitoudutaan ja että niillä on laaja julkinen tuki. Myös neuvosto on keskustellut suunnitelmien valmistelusta useaan otteeseen.

Lisätoimia tarvitaan erityisesti rakennetun ympäristön alalla. Onkin hyvä, että kansallisiin energia- ja ilmastosuunnitelmiin sisältyy lukuisia rakennusalaa koskevia energiatehokkuustoimenpiteitä. Yleisesti ottaen kaikissa kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa (ja tähän mennessä toimitetuissa kansallisissa pitkän aikavälin peruskorjausstrategioissa) käsitellään laajasti toimenpiteitä, joilla tuetaan rakennusten peruskorjausta. Mukana on joitakin mielenkiintoisia lähestymistapoja, joissa ohjaavia toimenpiteitä, kuten sitovia rakennusten kunnostustavoitteita, tiukennetaan esimerkiksi asettamalla vuokra-asuntojen energiatehokkuudelle tietty vähimmäisraja, kiristämällä julkisia hankintoja koskevia sääntöjä rakennusten osalta ja asettamalla lakisääteisiä rajoituksia ja kieltoja fossiilisten polttoaineiden käytölle lämmitystarkoituksiin. Jäsenvaltiot näyttävät esimerkkiä muun muassa seuraavilla tavoilla: Bulgaria on asettanut kunnianhimoisen tavoitteen kunnostaa vuosittain yli 5 prosenttia julkisista rakennuksista. Latvia aikoo kunnostaa 2 000 monen asunnon rakennusta ja 3 000 omakotitaloa vuoteen 2030 mennessä. Romania on perustanut erityisiä rahoitusjärjestelmiä yksityisistä, kansallisista ja EU:n varoista rahoitetun energiatehokkuushankkeisiin erikoistuneen investointirahaston avulla. Myös Kypros on osarahoittanut vuoteen 2020 asti ohjelmia 2 100 asuinrakennuksen ja 164:n pk‑yritysten käytössä olevan rakennuksen kunnostamiseksi.

Energiaunioni on todennut energiatehokkuuden tärkeyden ja sisällyttänyt ohjaavan energiatehokkuus etusijalle -periaatteen lainsäädäntöön. Suurimmassa osassa lopullisia kansallisia energia- ja ilmastosuunnitelmia tämän periaatteen soveltamista käsitellään kuitenkin vain pintapuolisesti, vaikka energiatehokkuudella on keskeinen rooli kaikkien tavoitteiden saavuttamisessa ja erityisesti kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisessä. Sähköistäminen sopii hyvin yhteen energiatehokkuus etusijalle -periaatteen kanssa, ja sitä lopullisissa suunnitelmissa käsitellään varsin yksityiskohtaisesti. Energiatehokkuustoimien ja ilmastonmuutokseen sopeutumisen sivuhyötyjä tai niiden välisiä mahdollisia kompromisseja ei ole vielä tunnistettu eikä hyödynnetty. Tehdessään suunnitelmia ja toimintapolitiikkaa ja investointeja koskevia päätöksiä jäsenvaltioiden on harkittava kustannustehokkaita ja teknisesti, taloudellisesti ja ympäristön kannalta kestäviä energiatehokkuustoimenpiteitä, varsinkin ennen energiainfrastruktuuriin tehtäviä investointeja koskevia päätöksiä.

Arvioinnin mukaan lopullisiin suunnitelmiin kuuluvat energiatehokkuuteen liittyvät toimet vähentäisivät primäärienergian kulutusta yhteensä 29,7 prosenttia ja energian loppukulutusta yhteensä 29,4 prosenttia, jolloin ensin mainittu olisi vuonna 2030 enää 1 176 Mtoe (miljoonaa öljyekvivalenttitonnia) ja jälkimmäinen 885 Mtoe. Vuoden 2030 yleinen tavoitetaso on siis noussut suunnitelmaluonnoksissa esitetystä varovaisesta skenaariosta, kun useat jäsenvaltiot ovat nostaneet ja täsmentäneet tavoitteitaan. Suunnitelmien sisältämillä toimilla ei kuitenkaan päästä 32,5 prosentin vähennykseen, joka on unionin vähimmäistavoite vuodelle 2030, vaan tämä tavoite jää 2,8 prosenttiyksikön päähän primäärienergian kulutuksen osalta ja 3,1 prosenttiyksikön päähän energian loppukulutuksen osalta.

Verkkosääntöjä on täydennettävä ja infrastruktuuria mukautettava, jotta voidaan ottaa huomioon tuotannon lisääntyvä hajaantuminen, mittava valtamerienergian tuotanto sekä tarve integroida verkkoon myös hybridihankkeet, joissa yhdistyvät uusiutuvan energian, etenkin uusiutuvan vedyn, tuotanto ja varastointi. Rajatylittävien alueellisten aloitteiden potentiaali saataisiin paremmin käyttöön, jos jäsenvaltiot tiivistäisivät yhteistyötään, käyttäisivät EU:n rahoitusta, kuten väliaikaisen Next Generation EU -elpymisvälineen rahoitusta, ja hyödyntäisivät sääntelyn kehittymistä. Tämä parantaisi entisestään kilpailukykyä ja edistäisi hiilestä irtautumista kysyntäpuolella, kuten rakennusalalla, teollisuudessa ja liikenteessä, jotka ovat perinteisesti olleet riippuvaisia fossiilisista polttoaineista.

Euroopan uusiutuvien energialähteiden teollisuudella on hyvät mahdollisuudet saavuttaa maailmanlaajuinen johtoasema. Vuonna 2018 sen bruttoarvonlisäys oli 80 miljardia euroa (summan vuosittainen kasvu 6–8 prosenttia). EU:ssa osataan kehittää uusiutuvan energian edellyttämiä teknologioita (esim. valtamerienergiaa varten) ja pk-yritysten ekosysteemi on monipuolinen. Lisäksi uusiutuvat energialähteet voivat tuoda uusia työpaikkoja menetettyjen tilalle sellaisilla alueilla, jotka voivat saada tukea oikeudenmukaisen siirtymän rahastosta, ja luoda yleisesti uusia mahdollisuuksia myös hajautetusti, syrjäisille alueille ja saarille. Kustannukset ovat vähentyneet valtavasti, minkä ansiosta uusiutuvat energialähteet kirivät EU:ssa nopeasti kiinni muiden energialähteiden kustannuskilpailukykyä. Kehittyneet uusiutuvat energialähteet ovat jo kustannuskilpailukykyisiä, mikä pienentää eurooppalaisten kuluttajien energialaskuja.

Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa jäsenvaltiot viestivät selvästi tukevansa nopeaa ja kustannustehokasta siirtymistä palautumiskykyiseen hiilineutraaliin talouteen, joka perustana on uusiutuva energia. Tämä rohkaisee yksityistä sektoria investoimaan alaan. Ainakin kymmenen jäsenvaltiota on ilmoittanut aikovansa tulevina vuosina lopettaa vaiheittain sähkön tuottamisen hiilestä ja korvata tästä aiheutuvan kapasiteettivajeen pääasiassa uusiutuvan energian teknologioilla. Monet jäsenvaltiot ovat asettaneet kunnianhimoisia tavoitteita myös puhtaalle liikkuvuudelle, erityisesti sähköisen liikenteen ja kehittyneiden biopolttoaineiden osalta. Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa ei kuitenkaan juurikaan käsitellä saatavilla olevan valtamerienergian potentiaalia ja siihen liittyviä haasteita. Valmisteilla olevassa EU:n strategiassa, joka koskee avomerellä tuotettavaa uusiutuvaa energiaa, komissio auttaa tarkastelemaan asiaa strategisesta näkökulmasta. Strategiassa määritellään merten aluesuunnitteluun ja teknologioiden käytön laajentamiseen liittyviä keskeisiä toimia ja esitetään uusi lähestymistapa infrastruktuurisuunnitteluun.

Energiaintensiivisten teollisuudenalojen hiilestä irtautuminen edellyttää uusiutuvia energialähteitä ja puhtaita teknologioita, ja niistä useimpien kustannukset riippuvat pitkälti pääomakustannuksista. EU:lla voi olla merkittävä rooli sellaisten yksityisten rahoitusmekanismien kehittämisessä, jotka sekä houkuttelevat pääomaa että auttavat tehokkaasti vähentämään hankkeiden kustannuksia. Tällaisissa mekanismeissa olisi otettava huomioon myös pienimuotoiset tarpeet ja teknologiset erityistarpeet, jotta saadaan lisättyä paikallistason osallistumista ja edistettyä energiakäänteen hyväksymistä. Tämä on ratkaisevan tärkeää, jotta uusiutuvat energialähteet saadaan seuraavan vuosikymmenen aikana käyttöön kaikilla tasoilla. Paikallisviranomaiset on tärkeää saada jo varhaisessa vaiheessa mukaan jatkuviin julkisiin kuulemisiin, ja suunnittelun on oltava avointa. Vastaavasti kunnostamiseen kannustavan aloitteen vauhdittaminen vaatii valtavan määrän yksityistä pääomaa.

Toinen ala, jonka elpymis- ja palautumismahdollisuudet ovat erinomaiset, on teollisuus. Sääntely- ja poliittiset kehykset niin EU:n tasolla (esim. EU:n päästökauppajärjestelmä, innovaatiorahasto, uusi teollisuuspolitiikka ja kiertotaloutta koskeva toimintasuunnitelma) kuin kansallisellakin tasolla voivat auttaa nopeuttamaan ja tukemaan energiaintensiivisen teollisuuden ekosysteemin nykyaikaistamista ja sen muuttamista kauttaaltaan ilmastoneutraaliksi esimerkiksi vedyn ja hiilidioksidin talteenoton ja varastoinnin avulla. Lisäksi on tärkeää luoda edelläkävijämarkkinat ilmastoneutraaleille tuotteille ja kiertotalouden tuotteille sekä kehittää ilmastoneutraaleja ratkaisuja ja rahoittaa niiden käyttöönottoa. Tässä yhteydessä on tärkeää varmistaa, etteivät (kansalliset) tuet vääristä kohtuuttomasti kilpailua ja jäsenvaltioiden välistä kauppaa.

Monet niistä toimenpiteistä, joilla pyritään vähentämään maatalouden päästöjä tai kasvattamaan LULUCF-nielua, tarjoavat synergiahyötyjä ja elpymisen ja palautumisen kannalta arvokkaita mahdollisuuksia. Kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien toimenpiteissä keskitytään vähentämään päästöjä optimoimalla lannoitteiden käyttö (tukemalla luonnonmukaista maataloutta ja täsmäviljelyä) ja puuttumalla karjankasvatusalan päästöihin (laidunmaan hoito sekä eläinten jalostus, ruokinta ja hoito). Anaerobiset mädätystoimenpiteet vähentävät päästöjä, säilyttävät ravinteet ja energiantuotannon kautta monipuolistavat maatilojen tulonlähteitä. Myös luontoon perustuvat ratkaisut ja luonnonalueiden suojelu mainitaan. Jotkin jäsenvaltiot suunnittelevat toimenpiteitä LULUCF-nielun kasvattamiseksi esimerkiksi myöntämällä tukia eloperäisen maan muuttamiseksi viljelymaasta suojelluiksi luonnonalueiksi tai maatalousmaan metsittämiseen. Jäsenvaltiot kertovat käyttävänsä yhteistä maatalouspolitiikkaa ja siihen kuuluvia maaseudun kehittämisohjelmia tärkeimpänä välineenä sellaisten toimenpiteiden tukemisessa, joilla vähennetään maatalouden päästöjä ja tehostetaan kestävää metsänhoitoa sekä tuetaan metsitystä ja metsien palautumiskykyä. Kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien pohjalta on hyvä alkaa valmistella kansallisia strategiasuunnitelmia, varsinkin kun niissäkin on kuvailtava, miten yhteisen maatalouspolitiikan ilmastotavoitteet voidaan saavuttaa. Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa kuvatut toimet ovat merkityksellisiä myös biodiversiteettistrategian, Pellolta pöytään -strategian ja tulevan metsästrategian kannalta.

Monet suunnitteilla olevista alakohtaisista kansallisista toimintapolitiikoista keskittyvät pitkälti erilaisiin liikennettä koskeviin toimenpiteisiin. Kyseessä on päästöjen näkökulmasta suurin päästökauppajärjestelmään kuulumaton sektori. Se on myös taloudellisesti merkittävä ala, joten suunnitellut toimenpiteet ovat tärkeitä päästöjen vähentämisen ja elpymisen kannalta, ja niiden olisi tuettava toisiaan. Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa kaavaillut toimenpiteet auttavat esimerkiksi lisäämään päästöttömien ja vähäpäästöisten ajoneuvojen kysyntää. Näin saadaan vähennettyä hiilidioksidipäästöjä ja epäpuhtauspäästöjä EU:n kunnianhimoisten normien mukaisesti. Lisäksi ne tasoittavat tietä kohti päästötöntä liikkuvuutta, kun ajoneuvokantaa uusitaan osana talouden yleisiä elpymis- ja palautumissuunnitelmia. Kehitystä tuetaan ottamalla käyttöön lisää päästöttömien ja vähäpäästöisten ajoneuvojen lataus- ja tankkausinfrastruktuuria ja investoimalla vihreään siirtymään liikennealan arvoketjussa (esim. akkujen ja vetypolttokennojen kehitystyöhön). Kansallisista energia- ja ilmastosuunnitelmista 20:een sisältyi yksityiskohtaisia toimenpiteitä polkupyöräilyn lisäämiseksi. Elpymistä voidaan edistää myös investoimalla julkiseen liikenteeseen ja edistämällä sen käyttöä, kuten monissa suunnitelmissa aiottiin tehdä. Tulevassa kestävää ja älykästä liikkuvuutta koskevassa strategiassa hahmotellaan kattava toimenpidekokonaisuus liikennealan hiilestä irtautumista varten.

Lisäksi kaikki jäsenvaltiot voivat käyttää LULUCF-sektorin hyvityksiä apuna saavuttaakseen taakanjakotavoitteensa. LULUCF-sektori on ainoa nettohiilinieluna toimiva sektori, eli tällä sektorilla voidaan sitoa hiiltä ilmakehästä ja varastoida sitä maaperään, biomassaan ja puunkorjuutuotteisiin. Jäsenvaltiot tuottavat itselleen LULUCF-hyvityksiä, jos niiden ilmoittama hiilinielu on suurempi kuin se, joka olisi syntynyt, jos aiempia hoitokäytäntöjä olisi jatkettu. Jos taas hiilinielu jää pienemmäksi kuin tavanomaiseen kehitykseen perustuvassa vaihtoehtoisessa tilanteessa, vastaavat päästöt katsotaan debetsaldoiksi. Tällöin sektori aiheuttaa nettopäästöjä, jotka olisi kompensoitava käyttämällä taakanjaon piiriin kuuluvilta sektoreilta saatavia päästöoikeuksia. Useimmat jäsenvaltiot aikovat varmistaa, että niiden hiilinielu on riittävän suuri, jottei debetsaldoja syntyisi. Kuitenkin vain harvat niistä ilmoittavat kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissaan, miten paljon ne aikovat tuottaa LULUCF-hyvityksiä ESR-velvoitetililleen ja hyödyntää niitä. Useat jäsenvaltiot ilmoittavat, että niiden hiilinielut kutistuvat metsien ikääntymisen, puunkorjuun ja lisääntyvien luonnonhäiriöiden vuoksi. Kun kansallisiin energia- ja ilmastosuunnitelmiin sisältyviä ennusteita tarkastellaan kokonaisuutena, käy ilmi, että noin kolmannes hiilinieluista, joita EU:lla oli vuonna 2005, saatetaan menettää vuoteen 2030 mennessä. LULUCF-sektorista saattaa jopa tulla nettopäästöjen tuottaja vuoden 2030 jälkeen.

Jäsenvaltioiden on laadittava ja toimitettava kansalliset pitkän aikavälin peruskorjausstrategiat, jotka on jaoteltu alue- ja paikallistason toimiin . Elokuun 2020 lopussa jäsenvaltioista vain 12 oli toimittanut pitkän aikavälin strategiansa . Komissio kehottaa niitä jäsenvaltioita, jotka eivät ole vielä toimittaneet strategioitaan, tekemään sen mahdollisimman pian.

Energia- ja ilmastoinvestointien priorisointi näkyy komission ehdotuksessa EU:n pitkän aikavälin talousarvioksi vuosiksi 2021–2027. Siinä määritetään, kuinka suuri osa koheesiorahaston ja Euroopan aluekehitysrahaston varoista on osoitettava investointeihin, joilla edistetään Euroopan vihreyttä ja hiilestä irtautumista. Lopulliset kansalliset energia- ja ilmastosuunnitelmat ovat virstanpylväs jäsenvaltioiden pyrkiessä täyttämään mahdollistavat edellytykset eli edellytykset, jotka niiden on täytettävä saadakseen edellä mainittua rahoitusta.

Yleisesti ottaen kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa ei asetettu oikeudenmukaiseen siirtymään liittyviä rahoitustarpeita eikä uudelleenkoulutukseen ja osaamisen parantamiseen sekä työmarkkinoiden mukautusten tukemiseen liittyviä investointitarpeita selkeään tärkeysjärjestykseen. Tasapuolisen ja oikeudenmukaisen siirtymän edistämisen kannalta on tärkeää selventää, miten eri rahoituslähteet täydentävät toisiaan.

Monissa kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa käsitellään energiaköyhyyttä, joka sekin liittyy oikeudenmukaiseen siirtymään. Energiaköyhyys on suuri ongelma: vuonna 2018 lähes 40 miljoonalla eurooppalaisella ei ollut varaa pitää kotiaan riittävän lämpimänä. Useimmat jäsenvaltiot ovat esittäneet yksityiskohtaisen tilannekatsauksen energiaköyhyydestä. Monet kertoivat myös tarkoista indikaattoreista, joilla energiaköyhyyden vaikutuksia niiden alueilla voidaan analysoida. Useat jäsenvaltiot käyttävät Euroopan energiaköyhyyden seurantakeskuksen kehittämiä ensisijaisia indikaattoreita. Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa käsitellään paljon myös hintojen kohtuullisuutta, erityisesti energia- ja ilmastosiirtymän yhteydessä. Aihetta käsittelevät esimerkiksi Itävalta, Belgia, Ranska, Alankomaat ja Tanska.

Kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa esitettyjen tietojen perusteella useimmat jäsenvaltiot vasta valmistautuvat energiaköyhyyden järjestelmälliseen torjuntaan, vaikka sitä painotetaan selvästi puhtaan energian säädöspaketissa.

Auttaakseen jäsenvaltioita toteuttamaan määrätietoisempia ja kohdennetumpia toimia energiaköyhyyden torjumiseksi komissio antaa tänä syksynä ohjeet energiaköyhyyden määritelmästä ja indikaattoreista. Se helpottaa hyvien käytäntöjen jakamista ja jatkaa EU:n energiaköyhyyden seurantakeskuksen aloittamaa työtä.

Kansalliset energia- ja ilmastosuunnitelmat ja oikeudenmukainen ja tasapuolinen siirtymä: haasteet ja mahdollisuudet elpymisen ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteiden kannalta

Edellä esitetyn EU:n laajuisen arvioinnin tiivistelmän perusteella ja oikeudenmukaisen siirtymän mekanismin näkökulmasta vaikuttaa siltä, että jäsenvaltioiden olisi vielä kehitettävä erityistoimia niitä alueita varten, joihin puhdas ja oikeudenmukainen energiakäänne vaikuttaa eniten, ja muun muassa mobilisoitava yksityisiä investointeja ja hyödynnettävä synergioita muiden alueellisen yhteistyön rahoituslähteiden ja -mekanismien kanssa. Oikeudenmukaisen siirtymän mekanismin toinen pilari (InvestEU-ohjelma) ja kolmas pilari (EIP:n julkisen sektorin lainajärjestely) tarjoavat uusia tapoja rahoittaa siirtymää, erityisesti houkuttelemalla julkisia ja yksityisiä investointeja. Jäsenvaltioita kannustetaan viimeistelemään alueelliset oikeudenmukaista siirtymää koskevat suunnitelmansa, jotta ne voivat hyötyä oikeudenmukaisen siirtymän mekanismin eri pilareista.

Siirtymävaiheessa olevia kivihiilialueita koskevan EU:n aloitteen tarkoitus on auttaa tarttumaan näiden alueiden haasteisiin ja mahdollisuuksiin. Komissio tukee alue- ja paikallistason osallistumista oikeudenmukaista siirtymää koskeviin aloitteisiin, jotka ovat myös siirtymävaiheessa olevan hiilialueita koskevan aloitteen taustalla. Komissio auttaa alueita luomaan keskinäisiä yhteenliittymiä, yksilöimään siirtymään liittyviä hankkeita ja etsimään hankkeille sopivat rahoitusmahdollisuudet muun muassa EU:n rahoitusohjelmista .

Kaikkien sidosryhmien on jatkettava yhteistyötä ja tuettava edelleen alueita niille sopivalla tavalla, muun muassa oikeudenmukaisen siirtymän mekanismin ja oikeudenmukaisen siirtymän rahaston täytäntöönpanon kautta. Komissio jatkaa yhteistyötä jäsenvaltioiden ja vaikutuksista kärsivien alueiden kanssa varmistaakseen oikeudenmukaisen siirtymän, jossa näiden alueiden ja niiden asukkaiden ei anneta jäädä muista jälkeen. Kesäkuussa 2020 avatun oikeudenmukaisen siirtymän foorumin (lisätään viittaus verkkosivustoon) kautta tuetaan oikeudenmukaisen siirtymän parissa työskenteleviä viranomaisia ja sidosryhmiä tarjoamalla räätälöityä teknistä tukea esimerkiksi kivihiilialueiden ja hiili-intensiivisten alueiden siirtymäsuunnitelmien laatimiseen ja toteutukseen.

Komissio aikoo myös jatkossakin edistää vuoropuhelua ja yhteistyötä paikallisviranomaisten kanssa ja niiden kesken kaupunginjohtajien energia- ja ilmastosopimuksen (joka kattaa jo 320 miljoonaa EU:n kansalaista yli 10 000 kunnassa), Puhdasta energiaa EU:n saarille -aloitteen (jossa on mukana 56 saarta 25 jäsenvaltiossa) ja uuden ilmastosopimuksen kautta. Julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuudet sosiaalisen asuntotuotannon alalla voivat täydentää julkisen sektorin toimia energiaköyhyyden torjumiseksi paikallistasolla.

2.3 Energiaturvallisuus, energian sisämarkkinat, tutkimus ja innovointi sekä kilpailukyky

2.3.1. Energiaturvallisuus

Covid-19-kriisi on osoittanut palautumiskykyisen energiajärjestelmän ja sen toimintaa koskevan jatkuvuussuunnittelun merkityksen. Kriisi on koetellut kriittisten energiainfrastruktuurien palautumiskykyä ja osoittanut, miten alttiita ne ovat strategisten komponenttien ja teknologioiden toimituskatkoksille. Samalla on nähty, miten tärkeää on säilyttää strategiset toimitusketjut. Lisäksi kriisin myötä on havaittu eri alojen väliset yhteydet ja ymmärretty, miten tärkeää on suojautua kyberhyökkäyksiltä nyt, kun energiajärjestelmää digitalisoidaan ja hajautetaan yhä enemmän Muutamissa kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa (Malta, Luxemburg, Ranska, Liettua ja Portugali) myös todetaan energiatehokkuuden ja kotimaisten uusiutuvien energialähteiden olevan energiaturvallisuuden kannalta keskeisiä tekijöitä. Kansallisissa sopeutumisstrategioissa ja toisinaan myös hiilestä irtautumista käsittelevässä osiossa useimmat jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet energia-alansa olevan altis ilmastonmuutokselle. Kuitenkin vain viisi jäsenvaltiota on ehdottanut sen mukaisia toimenpiteitä energiaturvallisuutta koskevassa osiossa.

Ulkoisen energiaturvallisuuden osalta EU on edelleen riippuvainen tuonnista, joka kattaa puolet sen primäärienergian kulutuksesta, mutta se on monipuolistanut toimitusreittejään erityisesti maakaasun osalta. Alueellinen yhteistyö on tässä asiassa ratkaisevan tärkeää. Kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien mukaan seitsemän jäsenvaltiota (Bulgaria, Italia, Viro, Saksa, Puola, Kroatia ja Irlanti) harkitsee tai suunnittelee nesteytetyn maakaasun kapasiteetin lisäämistä taatakseen toimitusvarmuuden tai lisätäkseen kilpailua kaasumarkkinoilla.

Ne jäsenvaltiot, joiden energialähteiden valikoimaan kuuluu myös ydinvoima, esittivät ydinvoimasuunnitelmansa kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissaan. Komissio varmistaa jatkossakin, että ydinteknologioihin sovelletaan kaikkein tiukimpia turvallisuusnormeja, ja tukee sääntelyprosesseja ja ydinenergiaa käyttävien jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä. Kyseisten jäsenvaltioiden olisi ylläpidettävä riittävää kapasiteettia kaikissa ydinvoiman toimitusketjun osissa ja taattava polttoaineen toimitusvarmuus, jotta ihmisten ja ympäristön turvallisuus olisi entistäkin vakaammalla pohjalla. Lisäksi niiden olisi keskityttävä kehittämään sellaista osaamista ja strategisia valmiuksia, joita tarvitaan ydinlaitosten käytöstäpoistoon ja ydinjätteen jälleenkäsittelyyn.

Kansalliset energia- ja ilmastosuunnitelmat ja energiaturvallisuus: haasteet ja mahdollisuudet elpymisen ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteiden kannalta

Energiaturvallisuuden osalta pandemian aikana on korostunut tarve panostaa puhtaan teknologian toimitusketjujen häiriönsietokykyyn. Elpymis- ja palautumissuunnitelmissa olisi kiinnitettävä huomiota strategisten toimitusketjujen kehittämiseen puhtaiden teknologioiden teollisen kapasiteetin osalta. Jäsenvaltioiden on täsmennettävä, millä kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien mukaisilla toimintapolitiikoilla ja toimenpiteillä parannetaan valmiuksia ja selviytymiskykyä tältä osin. Tämä edellyttää myös rajat ylittävää yhteistyötä ja EU:n toimia, myös EU:n rajojen ulkopuolella määrätietoisen energiadiplomatian avulla.

Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden energiajärjestelmät kestävät sekä ääri-ilmiöiden (myrskyt, kuivuus, tulvat, helleaallot) että vähitellen kehittyvien ongelmien (vedenpuute, merenpinnan nousu, ikiroudan sulaminen) asettamat haasteet paitsi EU:n sisällä myös sen rajojen ulkopuolella tuontienergian osalta. EU rahoittaa (Horisontti 2020 -ehdotuspyynnön ja tulevan Horisontti Eurooppa -ohjelman kautta) seuraavan sukupolven aurinkosähköntuotantoa, jossa moduuleissa hyödynnetään innovatiivisia teknologioita ja joka yhdistää koko arvoketjun. Näin vähennetään riippuvuutta markkinoilla saatavilla olevista moduuleista.

Osana uutta turvallisuusunionistrategiaa, jossa käsitellään sekä kriittistä infrastruktuuria että kyberturvallisuutta, komissio ehdotti toimia, joilla puututaan erityisiin riskeihin, joita kriittiseen energiainfrastruktuuriin kohdistuu integroidussa energiajärjestelmässä ja -infrastruktuurissa. Lisäksi laaditaan sähkön kyberturvallisuutta koskeva verkkosääntö, jonka alakohtaisilla säännöillä pyritään parantamaan rajat ylittävien sähkövirtojen häiriönsietokykyä ja kyberturvallisuuteen liittyviä ominaisuuksia. Säännöissä käsitellään muun muassa yhteisiä vähimmäisvaatimuksia, suunnittelua, seurantaa, raportointia ja kriisinhallintaa.

2.3.2. Energian sisämarkkinat