Neuvoston 21 päivänä toukokuuta 1999 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 251 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 24/1999 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/./EY antamiseksi moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta



Virallinen lehti nro C 232 , 13/08/1999 s. 0008



Neuvoston 21 päivänä toukokuuta 1999 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 24/1999 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/.../EY antamiseksi moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (Neljäs liikennevakuutusdirektiivi) (1999/C 232/02) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 95 artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen(1), ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon(2), noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä(3), sekä katsovat, että 1) tällä hetkellä moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten väliset erot muodostavat esteen henkilöiden ja vakuutuspalvelujen vapaalle liikkuvuudelle, 2) on näin ollen tarpeen lähentää tätä lainsäädäntöä sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan parantamiseksi, 3) neuvosto on antanut direktiivissä 72/166/ETY(4), säännökset moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaan saattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä, 4) neuvosto on antanut direktiivissä 88/357/ETY(5) sellaisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamista koskevat säännökset, jotka koskevat muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta ja joilla pyritään palvelujen vapaan tarjoamisen helpottamiseen, 5) vihreäkorttitoimistojen toiminnalla varmistetaan vahinkojen ongelmaton korvaaminen vahingon kärsineen omassa massa myös siinä tapauksessa, että onnettomuuden toinen osapuoli on kotoisin jostain toisesta Euroopan maasta, 6) vihreäkorttitoimistojen järjestelmä ei ratkaise hankaluuksia, joita aiheutuu, kun vahingon kärsineen on esitettävä vaatimuksensa toisessa maassa siellä asuvalle vastapuolelle sekä kyseisessä maassa toimiluvan saaneelle vakuutusyritykselle (vieras oikeuskäytäntö, vieras kieli, totutusta poikkeava korvaamiskäytäntö, usein myös korvauksen saamisen perusteeton pitkittyminen), 7) Euroopan parlamentti teki perustamissopimuksen 192 artiklan 2 kohdan mukaisen aloitteen liikenneonnettomuuden uhrin kotimaan ulkopuolella tapahtuneista onnettomuuksista aiheutuvien vahinkojen korvaamismenettelystä 26 päivänä lokakuuta 1995 antamallaan päätöslauselmalla(6), jossa se kehotti komissiota antamaan ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kyseisten ongelmien ratkaisemiseksi, 8) on tarkoituksenmukaista täydentää direktiiveillä 72/166/ETY, 84/5/ETY(7) ja 90/232/ETY(8) luotuja järjestelyjä, jotta moottoriajoneuvo-onnettomuuden vuoksi vahingon kärsineille voitaisiin taata yhtälainen kohtelu riippumatta siitä, missä vahingot sattuvat; jos vahinko on sattunut jossain muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, missä vahingon kärsinyt asuu, vahingon kärsineiden korvausvaatimusten selvittämisessä on puutteita, 9) vahingon kärsineelle olisi annettava oikeus vaatia korvausta suoraan vahingosta vastuussa olevan vakuutusyritykseltä, 10) tyydyttävä ratkaisu voisi olla sellainen, että niillä vahingon kärsineillä, jotka ovat joutuneet moottoriajoneuvo-onnettomuuteen jäsenvaltiossa, joka ei ole heidän asuinvaltionsa, olisi oikeus esittää korvausvaatimus asuinjäsenvaltiossaan vahingosta vastaavan osapuolen vakuutusyrityksen kyseiseen maahan nimeämälle korvausedustajalle, 11) tämä ratkaisu mahdollistaisi vahingon selvittämisen vahingon kärsineelle tutulla tavalla, kun vahinko on tapahtunut vahingon kärsineen asuinjäsenvaltion ulkopuolella, 12) järjestelmä, jossa korvausedustaja toimii vahingon kärsineen asuinvaltiossa, ei vaikuta yksittäiseen tapaukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen eikä tuomioistuimen toimivaltaan, 13) se, että vahingon kärsinyt voi vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, on tällaisten korvausedustajien nimeämisen looginen täydennys ja sillä parannetaan lisäksi yleisesti niiden henkilöiden oikeusturvaa, jotka ovat kärsineet vahinkoa moottoriajoneuvo-onnettomuuksissa muussa jäsenvaltiossa kuin asuinvaltiossaan, 14) jotta kyseiset puutteet voidaan korjata, on huolehdittava siitä, että se jäsenvaltio, jossa vakuutusyrityksellä on toimilupa, vaatii vakuutusyritystä nimeämään muihin jäsenvaltioihin näissä jäsenvaltioissa asuvia tai niihin sijoittautuneita korvausedustajia, jotka kokoavat kaikki tarvittavat tällaisten vahinkojen korvausvaatimuksiin liittyvät tiedot ja ryhtyvät asianmukaisiin toimiin vahinkojen korvaamiseksi vakuutusyrityksen nimissä ja tämän laskuun mukaan lukien korvausten maksaminen; korvausedustajilla on oltava riittävät toimivaltuudet, jotta he voivat edustaa vakuutusyritystä sen suhteissa vahingon kärsineisiin ja myös, jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä kansallisiin viranomaisiin nähden, tarvittaessa myös tuomioistuimissa, jos se on tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen sääntöjen mukaista, 15) korvausedustajan toiminta ei ole riittävä peruste tuomioistuimen toimivallalle siinä jäsenvaltioissa, jossa vahingon kärsinyt asuu, jos tämä ei muutoin ole tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista, 16) korvausedustajien nimeäminen on eräs direktiivin 73/239/ETY(9) liitteen A kohdan vakuutusluokkaan 10 kuuluvan vakuutusliikkeen aloittamisen ja harjoittamisen edellytys, rahdinkuljettajan vastuuta lukuunottamatta; edellytys sisältyy sen jäsenvaltion viranomaisilta saatavaan yhteen viralliseen toimilupaan, jossa vakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee direktiivin 92/49/ETY(10) II osaston mukaisesti; tämä edellytys koskee myös vakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella ja jotka ovat saaneet toimiluvan vakuutustoimintaa varten yhteisön jäsenvaltion alueella; direktiiviä 73/239/ETY olisi muutettava ja täydennettävä tämän mukaisesti, 17) sen lisäksi, että taataan se, että vahingon kärsineen asuinvaltiossa on vakuutusyrityksen edustaja, on tarkoituksenmukaista taata vahingon kärsineelle oikeus vahingonkorvausvaatimusten pikaiseen käsittelyyn; näin ollen on tarpeellista sisällyttää kansalliseen lainsäädäntöön säännös vakuutusyrityksiä koskevista tarkoituksenmukaisista tehokkaista ja järjestelmällisistä rahallisista tai hallinnollisista seuraamuksista, jollaisista mainittakoon kiellot yhdistettynä hallinnollisiin sakkoihin, säännölliset ilmoitukset valvontaviranomaisille, paikalla suoritettavat tarkastukset, ilmoitukset kansallisessa virallisessa lehdessä sekä muissa lehdissä, yrityksen toiminnan keskeyttäminen (uusien sopimusten tekemiselle tietyksi ajanjaksoksi asetettu kielto), valvontaviranomaisen erityisedustajan nimeäminen valvomaan sitä, että liiketoimintaa harjoitetaan vakuutuslakien mukaisesti, tälle liiketoiminnalle myönnetyn toimiluvan peruuttaminen, yrityksen hallituksen jäsenille tai johtajille tai yrityksessä määräämisvaltaa käyttäville henkilöille asetettavat seuraamukset, jos varsinainen vakuutusyritys tai tämän edustaja laiminlyö velvollisuutensa tehdä korvaustarjous kohtuullisessa ajassa; edellä sanottu ei kuitenkaan rajoita muiden tarkoituksenmukaisiksi katsottujen, erityisesti valvontalain mukaisten, toimenpiteiden soveltamista; on kuitenkin edellytettävä, että vahingonkorvausvelvollisuutta ja aiheutunutta vahinkoa ei ole riitautettu, jotta vakuutusyritys voi esittää perustellun korvaustarjouksen säädetyssä määräajassa; perusteltu tarjous olisi tehtävä kirjallisesti, ja sen on sisällettävä ne seikat, joiden perusteella vastuuvelvollisuus ja vahingot on arvioitu. 18) kyseisten seuraamusten lisäksi on aiheellista säätää, että vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen päättämälle vahingon kärsineelle suoritettavalle korvaussummalle kertyy korkoa, jos tarjousta ei ole tehty edellä mainitussa säädetyssä määräajassa; jos jäsenvaltiolla on voimassa olevat kansalliset säännöt, jotka kattavat korkovaatimuksen myöhästyneelle maksulle, tämä säännös voidaan panna täytäntöön kyseisiä sääntöjä koskevalla viittauksella, 19) moottoriajoneuvo-onnettomuuksien seurauksena vahinkoa kärsineiden on joskus vaikea saada selville sen vakuutusyrityksen nimeä, joka on antanut onnettomuudessa mukana ollutta ajoneuvoa koskevan vakuutuksen ajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta, 20) jäsenvaltioiden olisi tällaisten vahingon kärsineiden etujen turvaamiseksi perustettava tietokeskuksia tietojen nopean saatavuuden varmistamiseksi; mainittujen tietokeskusten olisi annettava vahingon kärsineen käyttöön myös tietoja korvausedustajista; on välttämätöntä, että tietokeskukset toimivat yhteistyössä ja vastaavat nopeasti korvausedustajia koskeviin tiedonsaantipyyntöihin, joita muiden jäsenvaltioiden tietokeskukset esittävät; vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta, että nämä tietokeskukset keräävät tietoja vakuutusturvan tosiasiallisesta päättymispäivästä, mutta eivät vakuutuksen alkuperäisen voimassaoloajan päättymisen osalta, jos sopimuksen kesto on pidentynyt sen johdosta, ettei sitä ole peruutettu; 21) on tarpeen antaa erityissäännöksiä sellaisia ajoneuvoja (esimerkiksi hallituksen tai armeijan ajoneuvoja) varten, jotka on vapautettu pakollisesta vastuuvakuutussuojasta, 22) vahingon kärsineellä voi olla perusteltu syy saada tieto ajoneuvon omistajan tai tavanomaisen kuljettajan tai rekisteröidyn haltijan henkilöllisyydestä, jos hän voi saada korvausta ainoastaan kyseisiltä henkilöiltä, koska ajoneuvo ei ole asianmukaisesti vakuutettu tai vahinko on vakuutussummaa suurempi, jolloin tämä tieto on myös annettava asianmukaisesti; 23) tietyt annetut tiedot, kuten ajoneuvon omistajan tai tavanomaisen kuljettajan nimi ja osoite ja vakuutussopimuksen numero tai ajoneuvon rekisterinumero, ovat yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24 päivänä lokakuuta 1995 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 95/46/EY(11) tarkoitettuja henkilötietoja; sellaisten tietojen käsittelyn tämän direktiivin soveltamiseksi on sen vuoksi oltava direktiivin 95/46/EY mukaisesti annettujen kansallisten säännösten mukaista; ajoneuvon tavanomaisen kuljettajan nimi ja osoite on ilmoitettava vain, jos siitä säädetään kansallisessa lainsäädännössä, 24) on tarpeen säätää, että vahingon kärsinyt voi kääntyä jonkin korvauselimen puoleen, jos vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa tai jos tämän suorittama korvaus viivästyy huomattavasti tai jos vakuutusyritystä ei saada selville, jotta taattaisiin, ettei vahingon kärsinyt jää ilman korvausta, johon hän on oikeutettu; korvauselimen toimenpiteet olisi rajoitettava harvoihin yksittäistapauksiin, joissa vakuutusyritys on laiminlyönyt velvollisuutensa mahdollisten seuraamusten asettamisesta huolimatta, 25) korvauselimen tehtävänä on korvausvaatimusten selvittely vahinkoa kärsineen vahinkojen osalta ainoastaan tapauksissa, jotka on objektiivisesti määritetty, ja tämän vuoksi kyseisen elimen on itse asiaa tutkimatta rajoituttava sen varmistamiseen, että korvaustarjous on tehty vahvistettujen aikarajojen ja menettelyjen mukaisesti, 26) oikeushenkilöillä (esimerkiksi toisilla vakuutusyrityksillä tai sosiaaliturvaelimillä), jotka ovat lain mukaan vahingon kärsineen tai tämän vakuutusyrityksen sijaantulijoita liikennevahingon aiheuttajalle tehtävässä korvausvaatimuksessa, ei saisi olla oikeutta esittää vastaavaa korvausvaatimusta korvauselimelle, 27) korvauselimellä olisi oltava sijaantulo-oikeus siltä osin, kuin se on suorittanut korvausta vahingon kärsineelle; vakuutusyritykseen kohdistuvien korvauselimen jatkotoimien helpottamiseksi silloin, kun vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa tai korvauksen maksaminen viivästyy selvästi, vahingon kärsineen asuinvaltiossa sijaitsevalla korvauselimellä olisi ilman eri toimenpiteitä oltava oikeus vaatia korvausta vahingon kärsineen asemesta vastaavalta elimeltä siinä valtiossa, johon vakuutusyritys on sijoittunut; viimeksi mainittu elin voi parhaiten käynnistää korvauksenhakumenettelyn vakuutusyritystä vastaan, 28) vaikka jäsenvaltiot voivat säätää korvauselimelle tehtävän korvausvaatimuksen toissijaisuudesta ei voida kuitenkaan edellyttää, että vahingon kärsinyt on velvollinen esittämään korvausvaatimuksensa vahingosta vastuussa olevalle ennen sen esittämistä korvauselimelle; vahingon kärsineen aseman olisi tässä tapauksessa oltava vähintäänsama kuin silloin, kun takuurahastolle esitetään direktiivin 85/51/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti korvausvaatimus, 29) tämän järjestelmän toimiminen voidaan toteuttaa käytännössä jäsenvaltioiden tekemällä tai hyväksymällä korvauselinten välisellä sopimuksella, joka koskee niiden tehtäviä ja velvoitteita sekä korvausmenettelyjä, ja 30) sellaisia tapauksia varten, joissa moottoriajoneuvon, jonka käytöstä liikennevahinko aiheutui, vakuutusyritystä ei pystytä selvittämään, olisi säädettävä, että vahingon kärsineelle maksetusta korvaussummasta vastaa viime kädessä direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa säädetty takuurahasto, joka sijaitsee siinä jäsenvaltiossa, jossa on sen vakuuttamattoman ajoneuvon pysyvä kotipaikka, jonka käytöstä vahinko aiheutui; niitä tapauksia varten, joissa ajoneuvoa ei pystytä tunnistamaan, on säädettävä siitä, että korvaussummasta vastaa viime kädessä direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa säädetty takuurahasto, joka sijaitsee siinä jäsenvaltiossa, jossa vahinko tapahtui, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Soveltamisala Tällä direktiivillä on tarkoitus antaa erityissäännökset, joita sovelletaan niihin vahingon kärsineisiin, joilla on oikeus saada korvaus sellaisista liikenneonnettomuuksista johtuvista vahingoista tai vammoista, jotka sattuvat muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen asuinvaltiossa ja joissa aiheuttajana on ajoneuvo, joka on vakuutettu jossakin jäsenvaltiossa ja jonka pysyvä kotipaikka on siellä. 4 ja 6 artiklaa sovelletaan ainoastaan vahinkotapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet sellaisen ajoneuvon käytöstä, a) joka on vakuutettu muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen osapuolen asuinvaltiossa olevassa toimipaikassa; ja b) jonka pysyvä kotipaikka on jossain muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen osapuolen asuinvaltiossa. 7 artiklaa sovelletaan myös vahinkoihin, joissa aiheuttajana on direktiivin 72/166/ETY 6 ja 7 artiklassa tarkoitettu kolmannen maan ajoneuvo. 2 artikla Määritelmät Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) "vakuutusyrityksellä" yritystä, joka on saanut virallisen toimilupansa direktiivin 73/239/ETY 6 artiklan tai 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti; b) "toimipaikalla" vakuutusyrityksen pääkonttoria, asioimistoa tai sivukonttoria sellaisena kuin se määritellään direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan c alakohdassa; c) "ajoneuvolla" ajoneuvoa sellaisena kuin se määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 1 kohdassa; d) "vahingon kärsineellä" vahingon kärsinyttä sellaisena kuin se määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 2 kohdassa; e) "sillä jäsenvaltiolla, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka" , aluetta, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka, sellaisena kuin alue määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 4 kohdassa. 3 artikla Suora korvauksenvaatimisoikeus Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että muussa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen asuinvaltiossa sattuneissa liikennevahingoissa vahingon kärsineellä on oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä. 4 artikla Korvausedustajat 1. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen, että jokainen vakuutusyritys, joka kattaa direktiivin 73/239/ETY liitteen A kohdan vakuutusluokkaan 10 luokitellut riskit, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta, nimeää korvausedustajan jokaiseen muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa se on saanut virallisen toimilupansa. Korvausedustajan tehtävänä on 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa sattuneista liikennevahingoista johtuvien korvausvaatimusten käsittely ja selvittely. Korvausedustajan on asuttava siinä jäsenvaltiossa tai oltava sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, johon hänet on nimetty. 2. Korvausedustaja kokoaa kaikki tällaisten korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta päästäisiin neuvottelutulokseen korvausten maksamisesta. Vaatimus korvausedustajan nimeämisestä ei poista vahingon kärsineeltä tai tämän vakuutusyritykseltä. 3. Korvausedustajalla on oltava riittävät toimivaltuudet ja kielelliset valmiudet voidakseen edustaa vakuutusyritystä 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa vahingon kärsineisiin nähden ja voidakseen täysin korvata näiden vaatimukset. 4. Jäsenvaltioiden on säädettävä velvoitteista ja niihin liittyvistä tarkoituksenmukaisista, tehokkaista ja järjestelmällisistä rahallisista tai vastaavista hallinnollisista seuraamuksista senvarmistamiseksi, että kolmen kuukauden kuluessa päivistä, jona vahingon kärsinyt on esittänyt korvausvaatimuksensa suoraan joko vahingonaiheuttajan vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle, a) vahingonaiheuttajan vakuutusyrityksen tai tämän korvausedustajan on esitettävä perusteltu korvaustarjous, jos korvausvastuuta ei kiistetä ja jos vahinkojen suuruus on määritetty; tai b) vakuutusyrityksen, jolle korvausvaatimus on esitetty, tai tämän korvausedustajan on annettava perusteltu vastaus korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin, jos korvausvastuu kiistetään tai sitä ei ole tarkasti määritetty tai jos vahinkojen suuruutta ei ole kokonaan määritetty. Jäsenvaltioiden on annettava säännökset sen varmistamiseksi, että jos tarjousta ei ole tehty kolmen kuukauden määräajassa, vahingon kärsineelle maksettavalle, vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen määräämälle korvaussummalle maksetaan korkoa. 5. Komission on annettava kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle 4 kohdan ensimmäisen alakohdan täytäntöönpanosta ja tämän säännöksen tehokkuudesta sekä kansallisten seuraamussäännösten vastaavuudesta...(12) mennessä sekä tehtävä tarvittaessa ehdotuksia. 6. Korvausedustajan nimeäminen ei sinänsä merkitse direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetun sivukonttorin avaamista, eikä korvausedustajan myöskään katsota olevan direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan c alakohdan mukainen toimipaikka tai tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen(13) mukainen toimipaikka. 5 artikla Tietokeskukset 1. Jotta vahingon kärsinyt osapuoli voisi hakea korvausta, kunkin jäsenvaltion on perustettava tai hyväksyttävä tietokeskus, jonka tehtävänä on: a) pitää rekisteriä, joka sisältää seuraavat tiedot: 1) niiden moottoriajoneuvojen rekisterinumerot, joilla on pysyvä kotipaikka kyseisen valtion alueella, 2) i) niiden vakuutussopimusten numerot, jotka koskevat kyseisten ajoneuvojen käyttöä direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevan A osaston luokkaan 10 luokiteltujen riskien osalta, rahdinkuljettajan vastuuta lukuunottamatta, ja päättyneiden vakuutussopimusten osalta tieto vakuutuksen voimassaolon päättymisestä; ii) vihreän kortin tai rajavakuutussopimuksen numero, jos ajoneuvolle on myönnetty jompikumpi asiakirja, siinä tapauksessa, että ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, 3) vakuutusyritykset, jotka tarjoavat vakuutuksia kyseisten ajoneuvojen käytölle direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevan A osaston luokkaan 10 luokiteltujen riskien osalta, rahdinkuljettajan vastuuta lukuunottamatta sekä tällaisten vakuutusyritysten 4 artiklan mukaisesti nimeämät korvausedustajat, joiden nimet on ilmoitettava tietokeskukselle tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti, 4) luettelo ajoneuvoista, jotka jäsenvaltiossa on direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a ja b kohdan säännösten mukaisesti vapautettu velvollisuudesta kuulua vastuuvakuutuksen piiriin, 5) edellä 4 alakohdassa tarkoitettujen ajoneuvojen osalta: i) jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan mukaista poikkeusta, direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan toisen alakohdan mukaisesti nimetyn viranomaisen tai elimen nimi, jonka on määrä suorittaa korvaus vahingon kärsineille siinä tapauksessa, että direktiivin 72/166/ETY 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua menettelyä ei voida soveltaa; ii) jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, sen elimen nimi, jonka alaisuuteen ajoneuvo kuuluu siinä jäsenvaltiossa, jossa on sen pysyvä kotipaikka; b) tai järjestää tällaisten tietojen keruu ja jakelu; c) sekä avustaa osapuolia, joilla on oikeus saada a alakohdan 1, 2, 3, 4 ja 5 alakohdassa mainitut tiedot; näiden tietojen osalta. Edellä a alakohdan 1, 2 ja 3 alakohdassa mainitut tiedot on säilytettävä seitsemän vuotta ajoneuvon rekisteristä poistamisesta tai vakuutussopimuksen päätymisestä. 2. Edellä 1 kohdan a alakohdan 3 alakohdassa tarkoitetut vakuutusyritykset toimittavat kaikkien jäsenvaltioiden tietokeskuksille sen korvausedustajan nimen ja osoitteen, jonka he ovat kussakin jäsenvaltiossa 4 artiklan mukaisesti nimenneet. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vahingon kärsineellä on oikeus onnettomuuden jälkeen seitsemän vuoden ajan saada seuraavat tiedot asuinjäsenvaltionsa tai sen jäsenvaltiontietokeskukselta, jossa ajoneuvon pysyvä kotipaikka on tai jossa liikennevahinko tapahtui: a) vakuutusyrityksen nimi ja osoite; b) vakuutussopimuksen numero; ja c) vakuutusyrityksen korvausedustajan nimi vahingon kärsineen asuinvaltiossa. Tietokeskusten on toimittava yhteistyössä toistensa kanssa. 4. Tietokeskus toimittaa vahingon kärsineelle tiedon ajoneuvon omistajasta, tavanomaisesta kuljettajasta tai rekisteröidystä haltijasta, jos vahingon kärsineellä on perustellut syyt näiden tietojen saamiseksi. Saadakseen kyseiset tiedot tietokeskus kääntyy erityisesti: a) vakuutusyrityksen puoleen b) tai ajoneuvojen rekisteröintitoimiston puoleen. Jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan mukaista poikkeusta, tietokeskus ilmoittaa vahingon kärsineelle kyseisen direktiivin 4 artiklan a alakohdan toisen alakohdan mukaisesti nimetyn viranomaisen tai elimen nimen, jonka on määrä suorittaa korvaus vahingon kärsineille siinä tapauksessa, että direktiivin 72/166/ETY 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua menettelyä ei voida soveltaa. Jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, tietokeskus ilmoittaa vahingon kärsineelle sen elimen nimen, jonka alaisuuteen ajoneuvo kuuluu maassa, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka. 5. Edellä olevista kohdista johtuva henkilötietojen käsittely on suoritettava direktiivin 95/46/EY nojalla annettujen kansallisten säännösten mukaisesti. 6 artikla Korvauselimet 1. Jäsenvaltion on perustettava tai hyväksyttävä korvauselin, jonka tehtävänä on suorittaa korvauksia vahingon kärsineelle 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa. Vahingon kärsinyt voi esittää korvausvaatimuksen asuinpaikkansa jäsenvaltion korvauselimelle: a) jos sen ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritys tai vakuutusyrityksen korvausedustaja ei ole antanut perusteltua vastausta korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun vahingon kärsinyt osapuoli esitti korvausvaatimuksensa tälle vakuutusyritykselle tai korvausedustajalle; tai b) jos vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa vahingon kärsineen asuinvaltioon 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tässä tapauksessa vahingon kärsinyt ei voi esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos osapuoli on esittänyt korvausvaatimuksen suoraan sen ajoneuvon vakuutusyritykselle, jonka käytöstä vahinko aiheutui, ja jos hän on saanut perustellun vastauksen kolmen kuukauden kuluessa vaatimuksen esittämisestä. Vahingon kärsinyt osapuoli ei voi kuitenkaan esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos se on ryhtynyt oikeudellisiin toimenpiteisiin suoraan vakuutusyritystä vastaan. Korvauselin ryhtyy toimenpiteisiin kahden kuukauden kuluessa siitä, kun vahingon kärsinyt on esittänyt sille korvausvaatimuksen, mutta lopettaa toimenpiteensä, jos vakuutusyritys tai sen korvausedustaja on sittemmin antanut perustellun vastauksen korvausvaatimukseen. Korvauselimen on välittömästi ilmoitettava: a) ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle, b) sen jäsenvaltion korvauselimelle, jossa vakuutussopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on, c) vahingonaiheuttajalle, jos tämä on tiedossa. että vahingon kärsinyt on esittänyt sille korvausvaatimuksen ja että se aikoo vastata siihen kahden kuukauden kuluessa korvausvaatimuksen esittämisestä. Tällä säännöksellä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta pitää tai olla pitämättä tämän elimen suorittamaa korvausta lisäkorvauksena eikä niiden oikeuteen säännellä korvausvaatimuksista sopimisesta kyseisen elimen ja vahingonaiheuttajan tai -aiheuttajien ja muiden vakuutusyritysten tai sosiaaliturvaelinten kesken, joiden on suoritettava korvausta uhrille saman liikennevahingon johdosta. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa sallia laitoksen asettavan korvauksen maksamisen ehdoksi, että vahingon kärsinyt jollakin tavoin osoittaa vastuussa olevan henkilön olevan kyvytön maksamaan tai kieltäytyvän maksamasta. 2. Korvauselimellä, joka on suorittanut vahingon kärsineelle korvauksen siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä asuu, on oikeus vaatia hyvitys maksamastaan korvauksesta korvauselimeltä siinä jäsenvaltiossa, jossa korvauksen maksamisen perustana olevan sopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on. Tällöin vahingon kärsineen sijaantulo-oikeudet vahingonaiheuttajaa tai tämän vakuutusyritystä vastaan siirtyvät viimeksi mainitulle elimelle siltä osin, kuin sen jäsenvaltion, jossa vahingon kärsinyt asuu, korvauselin on suorittanut korvausta kärsitystävahingosta. Kukin jäsenvaltio on velvollinen tunnustamaan tämän sijaantulo-oikeuden sellaisena kuin siitä toisessa jäsenvaltiossa säädetään. 3. Tämä artikla tulee voimaan: a) sen jälkeen, kun jäsenvaltioiden perustamat tai hyväksymät korvauselimet ovat keskenään tehneet sopimuksen toiminnoistaan ja velvollisuuksistaan sekä hyvityksen yksityiskohdista; b) siitä päivästä, jonka komissio vahvistaa todettuaan tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa, että kyseinen sopimus on tehty; ja niitä sovelletaan sopimuksen voimassaolon ajan. Komissio laatii Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän artiklan täytäntöönpanosta ja tämän säännöksen vaikutuksesta...(14) mennessä ja tekee tarvittaessa ehdotuksia. 7 artikla Jos on mahdotonta tunnistaa ajoneuvoa tai määrittää vakuutusyritystä kahden kuukauden kuluessa vahingon tapahtumisesta, vahingon kärsinyt voi hakea korvausta sen jäsenvaltion korvauselimeltä, jossa hän asuu. Korvaus suoritetaan direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan säännösten mukaisesti. Korvauselimellä on tällöin oikeus vaatia korvausta tämän direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa esitetyin edellytyksin seuraavasti: a) tapauksissa, joissa vakuutusyritystä ei voida saada selville: direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulta takuurahastolta jäsenvaltiossa, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka; b) tapauksissa, joissa ajoneuvo jää tunnistamatta: sen jäsenvaltion takuurahastolta, jossa vahinko tapahtui; c) tapauksissa, joissa on kyse kolmannen maan ajoneuvoista: sen jäsenvaltion takuurahastolta, jossa vahinko tapahtui. 8 artikla Muutetaan direktiivi 73/239/ETY seuraavasti: a) "Lisätään 8 artiklan 1 kohtaan alakohta seuraavasti: f) ilmoittavat kuhunkin muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, johon toimilupaa haetaan, nimetyn korvausedustajan nimen ja osoitteen, jos katettava riski on luokiteltu liitteessä olevan A kohdan luokkaan 10, rahdinkuljettajan vastuuta lukuunottamatta." b) "lisätään direktiivin 23 artiklan 2 kohtaan alakohta seuraavasti: h) ilmoittavat kuhunkin muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, johon toimilupaa haetaan, nimetyn korvausedustajan nimen ja osoitteen, jos katettava riski on luokiteltu liitteessä olevan A kohdan luokkaan 10, rahdinkuljettajan vastuuta lukuunottamatta." 9 artikla Muutetaan direktiivi 88/357/ETY seuraavasti: Lisätään 12 a artiklan 4 kohtaan alakohta seuraavasti: "Jos vakuutusyritys on jättänyt nimeämättä edustajan, jäsenvaltiot voivat päättää, että direktiivin 1999/.../EY(15) 4 artiklan mukaisesti nimetyn korvausedustajan on hoidettava tämän kohdan mukaisesti nimetyn edustajan tehtävät." 10 artikla Täytäntöönpano 1. Jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset ... mennessä(16). Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Niiden on sovellettava näitä säännöksiä ... mennessä(17). 2. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 3. Jäsenvaltioiden on perustettava tai hyväksyttävä korvauselin 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti ...(18) mennessä sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista. Jos korvauselimet eivät ole tehneet 6 artiklan 3 kohdan mukaista sopimusta ...(19) mennessä, komissio ehdottaa tarvittavia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että 6 ja 7 artiklan säännökset voivat tulla voimaan ...(20) mennessä. 4. Jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti pysyttää voimassa tai saattaa voimaan säännöksiä, jotka ovat edullisempia vahingon kärsineelle kuin tämän direktiivin mukaisesti välttämättömät säännökset. 5. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 11 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 12 artikla Rangaistukset Jäsenvaltioiden on säädettävä rangaistuksista tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta ja toteutettava niiden soveltamisen varmistamiseksi kaikki tarpeelliset toimenpiteet. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava nämä säännökset komissiolle viimeistään ...(21) ja säännösten myöhemmät muutokset mahdollisimman pian. 13 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty ... Euroopan parlamentin puolesta Puhemies Neuvoston puolesta Puheenjohtaja (1) EYVL C 343, 13.11.1997, s. 11. (2) EYVL C 157, 25.5.1998, s. 6. (3) Euroopan parlamentin lausunto 16. heinäkuuta 1998 (EYVL C 292, 21.9.1998, s. 123), neuvoston yhteinen kanta annettu 21 toukokuuta 1999 ja Euroopan parlamentin päätös... (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä). (4) EYVL L 103, 2.5.1972, s. 1, direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 84/5/ETY (EYVL L 8, 11.1.1984, s. 17). (5) EYVL L 172, 4.7.1988, s. 1, direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 92/49/ETY (EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1). (6) EYVL C 308, 20.11.1995, s. 108. (7) Toinen neuvoston direktiivi (84/5/ETY), annettu 30 päivänä joulukuuta 1983, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 8, 11.1.1984, s. 17), direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 90/232/ETY (EYVL L 129, 19.5.1990, s. 33). (8) Kolmas neuvoston direktiivi (90/232/ETY), annettu 14 päivänä toukokuuta 1990, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 129, 19.5.1990, s. 33). (9) Ensimmäinen neuvoston direktiivi 73/239/ETY, annettu 24 päivänä heinäkuuta 1973, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3), direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7). (10) Neuvoston direktiivi 92/49/ETY, annettu 19 päivänä kesäkuuta 1992, muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) (EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1), direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7). (11) EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31. (12) 5 vuotta 6 kuukautta tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (13) EYVL C 27, 26.1.1998, s. 1 (konsolidoitu versio). (14) Viiden vuoden kuluessa tämän direktiivin voimaantulosta. (15) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/.../EY, annettu ..., moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (EYVL L ...). (16) 24 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (17) 30 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (18) 18 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (19) 24 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (20) 30 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. (21) 24 kuukautta tämän direktiivin voimaantulopäivistä. NEUVOSTON PERUSTELUT I JOHDANTO 1. Komissio toimitti 10. lokakuuta 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 47 artiklan 2 kohtaan ja 95 artiklaan perustuvan ehdotuksen(1) direktiiviksi moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvää vastuuvakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY muuttamisesta (neljäs liikennevakuutusdirektiivi). 2. Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa 16. heinäkuuta 1998(2) ensimmäisessä käsittelyssä. Euroopan parlamentin lausunnon saatuaan komissio toimitti muutetun ehdotuksen 31. maaliskuuta 1999(3). Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa 25. maaliskuuta 1998(4). 3. Neuvosto vahvisti yhteisen kantansa 21. toukokuuta 1999 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 251 artiklan mukaisesti. II EHDOTUKSEN TARKOITUS 4. Ehdotuksen tarkoituksena on parantaa sellaisten henkilöiden käytettävissä nykyisin olevia oikeuskeinoja, jotka ovat tilapäisesti jossakin jäsenvaltiossa, joka ei ole heidän asuinvaltionsa ja joutuvat siellä moottoriajoneuvo-onnettomuuteen, jonka aiheuttanut ajoneuvo on rekisteröity ja vakuutettu muussa jäsenvaltiossa kuin heidän asuinvaltiossaan. III YHTEISEN KANNAN ERITTELY 5. Yhteinen kanta vastaa sisällöltään komission muutettua ehdotusta. Siinä otetaan niin ollen huomioon useimmat Euroopan parlamentin tarkistukset, jotka komissio on hyväksynyt. Neuvosto on useimmissa tapauksissa selventänyt tekstiä tai tehnyt vähäisiä muutoksia, jotka ovat Euroopan parlamentin tarkistusten ja komission muutetun ehdotuksen yleislinjojen mukaisia. Komissio hyväksyy kaikki neuvoston tekemät muutokset. Muutoksitta tai pienin sanamuodon muutoksin hyväksytyt tarkistukset 6. Neuvosto on hyväksynyt vihreäkorttitoimistoa koskevan tarkistuksen 1 (johdanto-osan 5 kappale). Neuvosto on lisäksi hyväksynyt tarkistuksen 2 (johdanto-osan 6 kappale), jossa todetaan, että vihreäkorttitoimistojen järjestelmä ei ratkaise kaikkia hankaluuksia, joita aiheutuu, kun vahingon kärsineen on esitettävä vaatimuksensa toisessa maassa siellä asuvalle vastapuolelle sekä kyseiseen maahan rekisteröidylle vakuutusyritykselle (vieras oikeuskäytäntö, vieras kieli, totutusta poikkeava korvaamiskäytäntö ja usein perusteettomasti pitkittynyt korvauksen saaminen). 7. Neuvosto hyväksyy myös tarkistuksen 3 (johdanto-osan 7 kappale), joka koskee 26 päivänä lokakuuta 1995 annettua Euroopan parlamentin päätöslauselmaa, jossa se kehotti komissiota tekemään ehdotuksen. 8. Tarkistuksen 4 (johdanto-osan 8 kappale) mukaan nykyistä lainsäädäntöä on täydennettävä, jotta voitaisiin tarjota parempi turva maassa käymässä oleville ajoneuvonkäyttäjille, jos he kärsivät vahinkoa onnettomuuden johdosta. Neuvosto on hyväksynyt tämän tarkistuksen. 9. Tarkistusten 5 ja 6 osalta (johdanto-osan 10 ja 11 kappale) neuvosto hyväksyy sen, että korvausedustajan nimeämisen avulla vahingon kärsinyt voisi esittää vaatimuksensa hänelle tutulla tavalla. Neuvosto hyväksyy myös tarkistuksen 7 (johdanto-osan 12 kappale), jonka mukaan korvausedustajan nimeäminen ei vaikuta tapaukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen eikä tuomioistuimen toimivaltaan. 10. Tarkistuksen 9 (johdanto-osan 9 kappale) mukaan vahingon kärsineellä on oltava oikeus esittää suora korvausvaatimus vastapuolen vakuutusyhtiölle, ja neuvosto hyväksyy tämän tarkistuksen. 11. Neuvosto hyväksyy tarkistuksen 12 (johdanto-osan 19 ja 20 kappale) siitä, mitä tietoja tietokeskusten on annettava vahingon kärsineiden käyttöön. 12. Neuvosto on hyväksynyt tarkistuksen 13 (johdanto-osan 24 kappale), joka koskee tapauksia, joissa vakuutuksenantaja ei ole nimennyt korvausedustajaa tai joissa korvausedustajaa ei saada selville. 13. Neuvosto hyväksyy direktiivin soveltamisalaa (1 artikla) koskevan selvennyksen (tarkistus 15). 14. Neuvosto on ottanut mukaan tarkistuksen 16 (3 artikla), joka koskee vahingon kärsineen suoraa korvauksen vaatimisoikeutta. 15. Neuvosto on hyväksynyt tarkistuksen 21, jolla poistetaan maininta korvausedustajan riittävästä ammattipätevyydestä. Periaatteessa hyväksytyt tarkistukset 16. Neuvosto on ottanut hieman muutettuna mukaan tarkistuksen 10, joka koskee korvausedustajien valtuutta edustaa vakuutuksenantajaa ja korvata vahingot (johdanto-osan 14 kappale). 17. Neuvosto on ottanut periaatteessa mukaan tarkistuksen 17 (4 artiklan 1 kohta). Neuvosto hyväksyy säännöksen, jonka mukaan korvausedustaja asetetaan kaikkiin muihin jäsenvaltioihin kuin siihen, jossa vakuutuksenantajalla on toimilupa. Neuvosto on kuitenkin ottanut hieman eri muodossa mukaan sen osan, jonka mukaan korvausedustajalla on oltava toimeksianto ja valtuudet korvata vahinkoja. 4 artiklan 3 kohdassa säädetään, että korvausedustajalla on oltava riittävät valtuudet edustaa vakuutuksenantajaa (neuvosto ei näin ollen hyväksy tarkistusta 22). 4 artiklan 3 kohdassa säädetään vielä, että korvausedustajalla on oltava kielelliset valmiudet voidakseen edustaa vakuutuksenantajaa (tarkistus 18, toinen virke). Neuvosto ei ole ottanut mukaan tarkistuksen 18 ensimmäistä osaa eikä tarkistusta 19. Sisällön osalta neuvosto voi kuitenkin kitkatta hyväksyä sen, että korvausedustaja voi toimia yhden tai useamman vakuutuksenantajan lukuun. Neuvosto on sitä mieltä, että vakuutuksenantajat päättävät keskenään, minkä korvausedustajan ne haluavat nimetä. 18. Neuvosto on hyväksynyt periaatteessa tarkistuksen 24 (4 artiklan 6 kohta). Tarkistuksen mukaan korvausedustajan toiminnalla ei puututa vahingon kärsineen asuinvaltion tuomioistuimen toimivaltaan. 19. Tarkistuksesta 28 (5 artiklan 1 kohta) neuvosto on hyväksynyt periaatteessa sen, että tietokeskusten on pidettävä rekisteriä ajoneuvoista, joilla on pysyvä kotipaikka kyseisessä jäsenvaltiossa, sekä luettelon ajoneuvoista, jotka on vapautettu velvollisuudesta kuulua vastuuvakuutuksen piiriin (esim. sotilas- ja hallituksen ajoneuvot). 20. Neuvosto on ottanut periaatteessa mukaan tarkistuksen 25. Tämän tarkistuksen mukaan direktiivissä säädetyt menettelyt eivät poista vahingon kärsineeltä tai tämän vakuutuksenantajalta oikeutta aloittaa korvauksen vaatiminen suoraan vahingon aiheuttajalta tai tämän vakuutuksenantajalta (4 artiklan 2 kohta). Neuvosto on kuitenkin lisännyt asiasta erillisen artiklan eikä siis ole hyväksynyt tarkistusta 20. Osittain hyväksytyt tarkistukset 21. Neuvosto on hyväksynyt osittain tarkistuksen 26 (4 artiklan 4 kohta). Neuvosto on yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että korvausedustajan on tietyn ajanjakson kuluessa tehtävä joko perusteltu tarjous tai annettava perusteltu vastaus. Neuvosto on kuitenkin lyhentänyt kolmeksi kuukaudeksi määräajan, jonka kuluessa korvausedustajan on toimittava. Neuvosto ei ole ottanut mukaan tarkistuksen kohtaa, jossa viitataan vahingon kärsineen terveyteen eikä kohtaa, jossa mainitaan mahdollisuus määräaikojen keskeyttämiseen. Neuvosto pitää kyseisiä säännöksiä liian yksityiskohtaisina. 22. Neuvosto on edelleen hyväksynyt osittain tarkistuksen 27, joka koskee koron maksamista (4 artiklan 4 kohta). Neuvosto ei ole kuitenkaan hyväksynyt sitä tarkistuksen osaa, joka koskee koron tarkkaa määrää. Neuvoston mielestä maksuviivästyskorosta säädetään useimmissa jäsenvaltioissa yksityisoikeuden säännöksissä eikä kyseistä korkoa saisi sekoittaa seuraamuksiin, joista säädetään tämän artiklan ensimmäisessä alakohdassa (ks. kohta 30). Tekstissä ei viitata siihen, miten kohtaa on sovellettava, vaan tämän säännöksen täytäntöönpanotavasta päättäminen jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi. 23. Neuvosto on hyväksynyt tarkistuksen 29 osittain. Neuvosto hyväksyy sen, että vakuutuksenantajan on ilmoitettava kaikkien jäsenvaltioiden tietokeskuksille korvausedustajansa nimi ja osoite. Neuvosto on lisäksi ottanut mukaan säännöksen, jonka mukaisesti korvauselinten on tehtävä yhteistyötä keskenään. Neuvosto ei ole kuitenkaan hyväksynyt sitä tarkistuksen osaa, jonka mukaan vakuutuksenantajan on ilmoitettava tietoja vakuutetusta. Neuvoston mielestä kukin jäsenvaltio voi itse päättää, miten tällaiset tiedot toimitetaan. 24. Neuvosto hyväksyy sen, että vahingon kärsinyt, jolla on oikeutettu etu, voi saada tietoonsa ajoneuvon omistajan tai tavanomaisen kuljettajan nimen ja osoitteen (tarkistus 30). Neuvosto ei ole kuitenkaan käytännön syistä hyväksynyt sitä, että vahingon kärsineellä on oikeus saada tietoja muutaman päivän kuluessa. Neuvosto ei lisäksi pidä tarpeellisena tietojen antamista sopimuksen tosiasiallisesta päättymispäivästä. 25. Neuvosto on hyväksynyt osittain tarkistuksen 33 (6 artikla). Neuvosto hyväksyy sen, että vahingon kärsinyt voi esittää vaatimuksensa korvauselimelle, jos vakuutuksenantaja ei ole nimennyt korvausedustajaa tai ei ole tehnyt perusteltua tarjousta tai antanut perusteltua vastausta. Neuvosto hyväksyy myös sen, että korvauselimen on toimittava kahden kuukauden kuluessa ja ilmoitettava vakuutuksenantajalle. Neuvosto ei hyväksy sitä, etä direktiivin soveltamisala ulotettaisiin kolmansiin maihin. Neuvosto toteaa kuitenkin, että komissio antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle selvityksen mahdollisuuksista laajentaa kansainvälisen sopimuksen avulla soveltamisalaa niin, että siihen kuuluisivat kolmansissa maissa tapahtuneet onnettomuudet. Tarkistukset, joita ei hyväksytty 26. Neuvosto ei pidä direktiiviin sopivana tarkistusta 8, jossa mainitaan niiden korvausvaatimusten prosenttimäärä, jotka on ratkaistu ilman asian viemistä tuomioistuimeen. Neuvosto ei näin ollen ole hyväksynyt tätä tarkistusta. 27. Neuvosto ei ole hyväksynyt sen kohdan poistamista, jossa säädetään, että korvausta voidaan vaatia suoraan vakuutuksenantajalta (tarkistus 11 - johdanto-osan 13 kappale). 28. Neuvosto ei ole hyväksynyt tarkistusta 14 (johdanto-osan 29 kappaleen poistaminen), koska sen mielestä sellaisia tapauksia varten on oltava säännös, joissa vakuutuksenantajaa ei saada selville. 29. Neuvosto ei ole hyväksynyt tarkistuksia 19 (ks. kohta 17), 20 (ks. kohta 18) ja 22 (ks. kohta 17). 30. Neuvosto ei ole hyväksynyt tarkistusta 23. Neuvoston mielestä on ehdottomasti säädettävä siitä, että korvauselimen velvoitteiden täyttämistä valvotaan tarkoituksenmukaisin, tehokkain ja järjestelmällisin rahallisin tai vastaavin hallinnollisin seuraamuksin (4 artiklan 4 kohta). 31. Neuvosto ei ole ottanut mukaan tarkistusta 31 (tietojen toimittaminen viipymättä) ja tarkistusta 32 (maksun periminen pyydetyistä tiedoista), koska se katsoo, että säännökset ovat liian yksityiskohtaisia direktiiviin otettaviksi. 32. Neuvosto ei ole hyväksynyt tunnistamatta jääviä ajoneuvoja (tarkistus 34) koskevan säännöksen (7 artikla) poistamista. Neuvoston mielestä on välttämätöntä, että annetaan myös tunnistamatta jääviä ja kolmansien maiden ajoneuvoja koskevat säännökset. 33. Neuvosto ei ole hyväksynyt tarkistusta 35 (täytäntöönpano), koska se pitää parempana tavanomaisen menettelyn soveltamista. Neuvosto ei ole myöskään hyväksynyt tarkistusta 36, jonka mukaan valvontaviranomaisten on valvottava direktiivin noudattamista. Neuvosto pitää asiaa itsestään selvänä. IV YHTEENVETO 34. Neuvosto on hyväksynyt ja sisällyttänyt direktiiviin useimmat Euroopan parlamentin ehdottamista tarkistuksista. Neuvosto on tällä tavoin osoittanut selvästi, että se on Euroopan parlamentin kanssa samaa mieltä siitä, että paremman turvan tarjoaminen liikenneonnettomuuksissa vahingon kärsineille on tarpeellista ja perusteltua. (1) EYVL C 343, 13.11.1997, s. 11. (2) EYVL C 292, 21.9.1998, s. 123. (3) EYVL C 171, 18.6.1999, s. 4. (4) EYVL C 157, 25.5.1998, s. 6.