Luonnos Yhteinen työllisyysraportti 2001 [SEC (2001) 1398]

(komission esittämä)

JOHDANTO

Euroopan yhteisön perustamissopimuksen VIII osastossa säädetään periaatteet ja menettelyt yhteensovitetun työllisyysstrategian kehittämiseksi. Sopimuksen 128 artiklassa määritellään yksityiskohtaisesti toimet tällaisen strategian laatimiseksi. Niihin sisältyvät vuosittain työllisyyden suuntaviivat, suositukset jäsenvaltioille sekä neuvoston ja komission yhdessä Eurooppa-neuvostolle laatima yhteisön työllisyystilannetta ja suuntaviivojen toteuttamista koskeva kertomus. Jokaisen jäsenvaltion on toimitettava neuvostolle ja komissiolle vuosikertomus tärkeimmistä työllisyyden suuntaviivojen mukaisista toimista jäsenvaltion työllisyyspolitiikan täytäntöön panemiseksi. Edellä esitetyn institutionaalisen kehyksen mukaisesti kehitetty Euroopan työllisyysstrategia on tärkeä osa laajempaa poliittista toimintaohjelmaa, joka määriteltiin Euroopan unionille keväällä 2000 pidetyssä Lissabonin huippukokouksessa ja vahvistettiin sen jälkeen Nizzassa ja Tukholmassa järjestetyissä Eurooppa-neuvostoissa.

Tässä yhteisessä työllisyysraportissa luodaan yleiskatsaus työllisyystilanteeseen ja tehdään poliittinen arvio siitä, miten jäsenvaltiot ovat edistyneet vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivojen [1] toteuttamisessa. Lisäksi korostetaan jäsenvaltioilla vielä edessään olevia haasteita.

[1] Neuvoston päätös jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivoista vuodeksi 2001 (2001/63/EY); EYVL L 22, 22.1.2001.

Raporttiin sisältyy analyysi EU:n edistymisestä tärkeimmissä yhteisesti sovituissa tavoitteissa ja suuntaviivoissa sekä lyhyt maakohtainen katsaus. Analyysin perustana ovat tärkeimmät yhteiset indikaattorit, jotka on lueteltu liitteissä.

Yksityiskohtaisempi analyysi jokaisen suuntaviivan ja kunkin jäsenvaltion viimeaikaisesta kehityksestä sisältyy komission yksiköiden laatimaan täydentävään asiakirjaan [2].

[2] SEC(2001) 1398.

Molemmat raportit tukevat työllisyyspaketin kahta muuta osaa eli suosituksia ja työllisyyden suuntaviivoja vuodeksi 2002 [3].

[3] KOM(2001) 512 lopullinen ja KOM(2001) 511 lopullinen.

SISÄLTÖ

JOHDANTO

Tiivistelmä

1. Poliittinen ja taloudellinen tausta

2. Vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivojen ja suositusten täytäntöönpano: Saavutustason ja toimien arviointi Euroopan unionissa

2.1 Yleinen toimintakehys ilmentää vuoden 2001 suuntaviivojen laaja-alaisia tavoitteita

2.2 Edistymisen arviointi vuoden 2001 suuntaviivoihin sisältyvän neljän pilarin osalta

2.2.1 Työllistyvyys

2.2.2 Yrittäjyys

2.2.3 Sopeutumiskyky

2.2.4 Yhtäläiset mahdollisuudet

3. Vuoden 2001 työllisyyssuuntaviivojen ja suositusten toteuttaminen: tulosten ja toimien arviointi jäsenvaltioittain

BELGIA

TANSKA

SAKSA .

KREIKKA

ESPANJA

RANSKA

IRLANTI

ITALIA .

LUXEMBURG

ALANKOMAAT

ITÄVALTA

PORTUGALI

SUOMI .

RUOTSI

YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA

4 Tulevat toimet

Liite 1: Katsaus vuotta 2000 koskeviin tärkeimpiin indikaattoreihin

Liite 2: Katsaus ennaltaehkäisyä ja aktivointia koskeviin yhteisesti sovittuihin, vuotta 2000 koskeviin indikaattoreihin

Tiivistelmä

Euroopan työllisyysstrategia on merkittävä osa keväällä 2000 pidetyssä Lissabonin huippukokouksessa Euroopan unionille määriteltyä laajempaa poliittista toimintaohjelmaa, joka sittemmin vahvistettiin Nizzassa ja Tukholmassa järjestetyissä Eurooppa-neuvostoissa. Yleisen taloudellisen tilanteen mukaisesti myös työllisyystilanne oli vuonna 2000 Euroopan unionissa poikkeuksellinen. Bruttokansantuote kasvoi 3,3 prosenttia ja työn tuottavuus 1,6 prosenttia. Lisäksi luotiin kolme miljoonaa uutta työpaikkaa, ja työttömyys laski 8,3 prosenttiin, mikä on lähellä 1990-luvun alkupuolen tasoa. Samanaikaisesti Euroopan työmarkkinoiden rakenneuudistusten tulokset alkavat näkyä erityisesti kasvun työvoimavaltaisuuden lisääntymisenä sekä uusien työpaikkojen luomisena huipputekniikan alalla ja osaamisvaltaisilla aloilla, mikä kuvastaa osaamistalouteen siirtymistä sekä naisten työmarkkinoille osallistumisen voimakasta kasvua. Merkittäviä rakenteellisia heikkouksia on kuitenkin edelleen jäljellä. Näitä ovat erityisesti nuorten edelleen korkea työttömyysaste, merkittävät sukupuolesta johtuvat erot ja ikääntyneiden työntekijöiden alhainen työllisyysaste. Vaikka kehitys kulkeekin Lissabonissa ja Tukholmassa määriteltyjen työllisyystavoitteiden suuntaan, on selvää, että rakenneuudistuksia ja talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen mukaista makrotalouspolitiikkaa on jatkettava varsinkin kun otetaan huomioon heikkenevät talous- ja työllisyysnäkymät.

Työllisyyttä koskevien kansallisten toimintasuunnitelmien laadun paraneminen ja yhä useampien kumppaneiden osallistuminen niiden valmisteluun ja seurantaan on merkki Euroopan työllisyysstrategian aikaansaamasta jatkuvasta kehityksestä.

Rohkaisevasta edistymisestä huolimatta vuoden 2001 suuntaviivoissa esitettyjä laaja-alaisia tavoitteita ei vielä ole täysin sisällytetty kansallisiin työllisyysstrategioihin. Vain jotkin jäsenvaltiot ovat esittäneet kokonaisvaltaisesti, miten ne aikovat edistää Lissabonissa ja Tukholmassa sovittujen työllisyystavoitteiden saavuttamista. Kansalliset tavoitteet ovat asettaneet kuitenkin vain ne jäsenvaltiot, jotka ovat lähimpänä eurooppalaisia tavoitteita tai ovat jo ylittäneet ne. Laadun parantamista koskeva tavoite liitetään useimmiten työvoiman tarjontaan, kun taas työelämän laatua käsitellään vain suppeasti [4]. Elinikäisen oppimisen kehittämisessä on edistytty selvästi, ja se on vakiintunut toiminnan painopistealueeksi koko Euroopan unionissa. Kattavia elinikäisen oppimisen strategioita on jo noin puolessa jäsenvaltioista, mutta niiden täytäntöönpano on vasta alkuvaiheessa. Lisäksi useimmissa jäsenvaltioissa on liian vähän osoituksia toimivaltaisten ministeriöiden välisestä yhteensovittamisesta ja synergiasta. Vain harvat jäsenvaltiot ovat asettaneet tavoitteet henkilöresursseihin osoitettavien investointien tai jatkokoulutukseen osallistumisen lisäämiseksi. Viranomaisten ja työmarkkinaosapuolten väliset kumppanuudet ovat kehittyneet kansallisten toimintasuunnitelmien laatimisen yhteydessä. Työmarkkinaosapuolten tarkkaa osuutta on kuitenkin vaikea määritellä, koska saatavissa ei ole riittävästi tietoja.

[4] Työelämän laatuun liittyvät oleelliset näkökohdat on esitetty komission tiedonannossa KOM(2001) 313, 20.6.2001.

Koko Lissabonin strategian perustana olevaa siirtymistä kohti osaamisyhteiskuntaa on käsitelty kansallisissa toimintasuunnitelmissa monin tavoin erityisesti elinikäisen oppimisen ja yrittäjyyden kannalta. Työllisyysstrategian neljän pilarin osalta toimet [5] ovat painottuneet työllistyvyyttä koskevan pilarin sekä yrittäjyyttä koskevan pilarin toimiin. Sopeutumiskykyä ja yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevien pilareiden toimet ovat melko vähäisiä. Strategian alueellinen ja paikallinen ulottuvuus on otettu paremmin huomioon, mutta alueelliset erot ovat edelleen vakava ongelma useissa jäsenvaltioissa. Yhteisten indikaattoreiden määrittelyssä on edistytty merkittävästi, mutta nyt edellytetään niiden tehokkaampaa hyödyntämistä. Työllistyvyyttä koskevan pilarin yhteydessä jäsenvaltiot yleisesti ottaen jatkavat ja lujittavat toimia pitkäaikaistyöttömyyden ehkäisemiseksi. Ainoastaan yksi jäsenvaltio ei ole päässyt tavoitteeseen, jonka mukaan työttömistä vähintään 20 prosentin olisi hyödyttävä aktiivisista työmarkkinatoimista. Parhaillaan käynnissä olevalla julkisten työvoimapalveluiden nykyaikaistamisella tuetaan sekä ehkäisevää lähestymistapaa että yksilöllisempiä toimia pitkäaikaistyöttömien palauttamiseksi työelämään. Elinikäiseen oppimiseen kiinnitetään enemmän huomiota keskittymällä peruskoulutuksen sijasta aikuisväestön oppimiseen. Perustaitojen kehittämistä pidetään yleisesti tärkeänä. Koulujen Internet-yhteydet sekä opettajien kouluttaminen tieto- ja viestintätekniikan alalla ovat verkko-oppimiseen liittyviä yleisiä tavoitteita, jotka on saavutettu suurelta osin. Jäsenvaltiot käyttävät monia pääosin ammatilliseen liikkuvuuteen keskittyviä toimia selvitäkseen ammattitaito- ja työvoimavajauksesta, joka koskee vieläkin enimmäkseen tiettyjä ammatteja ja aloja. Muutamilla jäsenvaltioilla oli kuitenkin yleisesti vaikeuksia työvoiman saannissa vuonna 2000.

[5] Työllisyyssuuntaviivojen toteuttamisen yhteydessä "toimilla" viitataan kaikkiin pilareihin liittyviin toimiin.

Toisaalta ei voida olla kuitenkaan kovinkaan varmoja siitä, pystyvätkö viisi jäsenvaltiota panemaan ehkäisevän lähestymistavan kokonaisuudessaan täytäntöön vuoteen 2002 mennessä, kuten suuntaviivoissa edellytetään. Lähestymistavan tavoitteena on antaa uusi mahdollisuus kaikille työttömille nuorille ja aikuisille ennen heidän ajautumistaan pitkäaikaistyöttömyyteen. Aktiivisten toimien tehokkuuden seuranta on yleensä riittämätöntä. Etuus- ja kannustinjärjestelmiä uudistamalla ei useinkaan pystytä riittävästi edistämään osallistumista, ja verotus- ja etuusjärjestelmien keskinäiseen vaikutukseen on kiinnitettävä enemmän huomiota. Useimmilta jäsenvaltioilta puuttuu aktiivista ikääntymistä koskeva kokonaisvaltainen lähestymistapa, ja toteutettujen toimien soveltamisala ja vaikutukset ovat suppeita. Kansallisista toimintasuunnitelmista ei saa kokonaiskuvaa toteutetuista toimista, joilla edistetään heikommassa asemassa olevien ryhmien osallistumista työmarkkinoille ja tuetaan sosiaalista osallisuutta. Vain puolet jäsenvaltioista on asettanut kansallisia tavoitteita vammaisten työllisyysasteen nostamiseksi, ja ainoastaan Tanska ja Alankomaat ovat asettaneet etnisiä vähemmistöjä koskevia tavoitteita. Julkisten toimien laadun parantaminen ja terve julkistalous edellyttävät lisätoimia kaikilla näillä aloilla.

Yrittäjyyttä koskevassa pilarissa jäsenvaltiot painottavat voimakkaasti yritysten perustamiseen ja kehittämiseen liittyvän sääntelyn ja hallinnon yksinkertaistamista. Uutta tietotekniikkaa käytetään laajasti vähentämään yrityksiin kohdistuvaa rasitusta erityisesti aloitusvaiheessa. Useat jäsenvaltiot ovat tehostaneet pimeän työn torjuntaa. Euroopan työllisyysstrategian alueellista ulottuvuutta on kehitetty voimakkaasti paikallisia kumppanuuksia vahvistamalla sekä luomalla työllisyyttä koskevia paikallisia ja alueellisia toimintaohjelmia. Osuus- ja yhteisötalous on kehittynyt nopeammin vuodesta 1999 lähtien, mutta sen mahdollisuuksia voitaisiin hyödyntää tehokkaammin. Monissa jäsenvaltioissa kehitetään työllisyyttä paremmin tukevia verotusjärjestelmiä. Työhön kohdistuvan verotaakan keventäminen etenee kokonaisuudessaan suhteellisen hitaasti, mutta selvää edistystä on havaittavissa matalapalkkaisen ja vähän koulutetun työväestön osalta.

Jäsenvaltioiden haluttomuus yksinkertaistaa uuden henkilöstön palkkaamiseen liittyviä sääntöjä vaikeuttaa edelleen työpaikkojen luomista, eivätkä sosiaaliturva- ja verotussääntelyn keventämissuunnitelmien toimet riitä korjaamaan tätä ongelmaa. Suunnitelmissa keskitytään pääasiassa yritysten toimintaympäristön yksinkertaistamiseen, eikä yrittäjyyskulttuurin luomiseen kiinnitetä riittävästi huomiota. Se edellyttäisi kattavampaa ja strategisempaa lähestymistapaa, johon kuuluu useita toisiinsa liittyviä toimenpiteitä.

Sopeutumiskykyä koskevan pilarin osalta viranomaiset ja työmarkkinaosapuolet ovat tehneet lukuisia työaikaan ja joustaviin työn muotoihin liittyviä aloitteita. Työterveyteen ja työturvallisuuteen on kiinnitetty enemmän huomiota ja joitakin siihen liittyviä innovatiivisia toimia on toteutettu. Työmarkkinaosapuolet ovat osallistuneet moniin koulutusta ja elinikäistä oppimista koskeviin aloitteisiin ja sopimuksiin, joiden vaikutuksia ei kuitenkaan ole arvioitu.

Muut työn organisointiin ja työelämän laatuun liittyvät näkökohdat ovat saaneet vain vähän huomiota. Hallitusten ja työmarkkinaosapuolten välinen kumppanuus on yleisesti ottaen kehittynyt, mutta työmarkkinaosapuolten toimista työn organisoinnin toteuttamiseksi tiedetään vain vähän, sillä ne eivät ole käyttäneet hyväkseen suuntaviivoissa esitettyä mahdollisuutta tehdä selvityksiä oma-aloitteisesti. Työmarkkinaosapuolet eivät esimerkiksi kansallisissa toimintasuunnitelmissa ole esittäneet kovin paljon huomioita tavoitteesta antaa jokaiselle työntekijälle mahdollisuus saavuttaa tietoyhteiskunnassa tarvittavat taidot vuoteen 2003 mennessä.

Tasa-arvon valtavirtaistamisessa on edistytty yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan pilarin osalta yhteistyömekanismien ja tasa-arvoon kohdistuvien vaikutusten arvioinnin avulla. Sukupuolen mukaisen eriytymisen vähentämistä on käsitelty useissa jäsenvaltioissa ja innovatiivisista lähestymistavoista sukupuolten välisten palkkaerojen kaventamiseksi on joitakin hyviä esimerkkejä. Lisäksi on tuotu esiin monia mielenkiintoisia aloitteita työn ja perhe-elämän yhteensovittamiseksi.

Useimmilla jäsenvaltioilla ei kuitenkaan ole valtavirtaistamista koskevaa kattavaa lähestymistapaa, eivätkä ne myöskään ole asettaneet Lissabonin päätelmien mukaisia kansallisia tavoitteita naisten työelämään osallistumiselle. Toimet edelleen korkeiden sukupuolten välisten palkkaerojen kaventamiseksi ovat rajallisia, eikä uusia naisten päätöksentekoon osallistumista edistäviä aloitteita ole juurikaan tehty. Lastenhoitopalvelut ovat edelleen riittämättömiä monissa jäsenvaltioissa, eikä myöskään vanhusten tai muiden huollettavien hoitoon liittyvissä kysymyksissä ole vielä selkeää lähestymistapaa. Kaiken kaikkiaan vaikuttaa siltä, että monet jäsenvaltiot ovat päättäneet odottaa ja katsoa, miten niiden aikaisemmissa suuntaviivoissa käynnistämät aloitteet toteutuvat.

Edellä esitetty arviointi työllisyystilanteesta ja edistymisestä vuoden 2001 suuntaviivojen täytäntöönpanossa heikkenevien talousnäkymien valossa osoittaa, että työmarkkinoiden rakenteiden uudistamista on jatkettava määrätietoisesti. Työllisyysasteen nostamiseksi olisi erityisesti määriteltävä kaikkiin strategian neljään pilariin perustuva tarkoituksenmukainen politiikka. Toimissa olisi otettava paremmin huomioon tavoite edistää työelämän laatua, jolla puolestaan edistetään työmarkkinoille osallistumista ja lisätään kilpailukykyä. Työmarkkinoilla esiintyviin sukupuolten välisiin eroihin ja erityisesti palkkaeroihin puuttumiseksi tarvitaan tehokkaampia toimia. Ikääntyvien työntekijöiden voimavaroja olisi hyödynnettävä tehokkaammin kattavien lähestymistapojen avulla, jotta ehkäistäisiin ennenaikainen poistuminen työmarkkinoilta.

Henkilöresursseihin investoiminen on äärimmäisen tärkeää siirryttäessä osaamistalouteen, ja sen avulla on myös mahdollista selvitä ammattitaito- ja työvoimavajauksesta. Työllisyysstrategian osuus sosiaalisen syrjäytymisen torjunnassa on määriteltävä tarkemmin. Alueellisiin eroihin on kiinnitettävä huomiota ja työllisyysstrategian tukemisessa on hyödynnettävä tehokkaammin rakennerahastoja, erityisesti Euroopan sosiaalirahastoa. Koska työmarkkinaosapuolten osallistuminen on oleellinen edellytys strategian onnistumiselle, se on sisällytettävä prosessiin tehokkaammin ja sitä on arvioitava paremmin. Tarkkojen ja vertailukelpoisten indikaattoreiden kehittämistä ja käyttöä on jatkettava. Tämä koskee erityisesti niitä indikaattoreita, joilla voidaan mitata toimenpiteiden laatua ja tehokkuutta. 1. POLIITTINEN JA TALOUDELLINEN TAUSTA

Euroopan työllisyysstrategia on osa laajempaa poliittista toimintaohjelmaa, joka määriteltiin keväällä 2000 pidetyssä Lissabonin Eurooppa-neuvostossa. Lissabonissa asetettiin tavoitteeksi tehdä Euroopan unionista maailman dynaamisin ja kilpailukykyisin tietoon perustuva talousalue, jonka talous kasvaa kestävällä tavalla, jossa luodaan aiempaa enemmän yhä parempia työpaikkoja ja jonka sosiaalinen yhtenäisyys kasvaa. Samalla sovittiin tavoitteesta, jonka mukaan EU:ssa pyritään pääsemään mahdollisimman lähelle 70 prosentin kokonaistyöllisyysastetta sekä nostamaan naisten keskimääräinen työllisyysaste yli 60 prosentin vuoteen 2010 mennessä. Lisäksi määriteltiin kokonaisvaltainen strategia, jolla on tarkoitus valmistella siirtymistä osaamistalouteen, nykyaikaistaa Euroopan yhteiskuntamallia sekä pitää yllä tervettä talouskehitystä ja suotuisia kasvunäkymiä. Göteborgissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto täydensi edellä mainittua poliittista sitoumusta kestävän kehityksen strategialla ja lisäsi Lissabonin strategiaan ympäristöä koskevan ulottuvuuden tunnustaen ympäristön, talouskasvun ja työllisyyden välisen yhteyden.

Vahvistaessaan unionin ja jäsenvaltioiden sitoutumisen täystyöllisyyden tavoitteeseen Tukholmassa pidetty Eurooppa-neuvosto asetti maaliskuussa 2001 välitavoitteeksi 67 prosentin kokonaistyöllisyyden ja naisten 57 prosentin työllisyyden vuoteen 2005 mennessä. Lisäksi ikääntyvien työntekijöiden (55-64-vuotiaat) tavoitteeksi asetettiin 50 prosentin työllisyys vuoteen 2010 mennessä.

Hyvä työllisyystilanne

Vuonna 2000 luotiin kolme miljoonaa uutta työpaikkaa ja työllisyyden kasvu oli suurinta kymmeneen vuoteen. Vuosina 1999-2000 työllisyysaste nousi 62,2 prosentista 63,3 prosenttiin tuoden EU:n lähemmäksi Lissabonin tavoitetta.

Vuosi 2000 oli kolmas perättäinen vuosi, jolloin luotiin enemmän kokopäiväisiä kuin osa-aikaisia työpaikkoja. Kokopäiväisten työpaikkojen osuus uusien työpaikkojen nettomäärästä oli melkein 70 prosenttia, kun se oli ollut 54 prosenttia vuonna 1998 ja 60 prosenttia vuonna 1999.

Vuonna 2000 työttömyysaste laski 9,1 prosentista 8,2 prosenttiin ja työttömien lukumäärä väheni 1,5 miljoonaa, mikä on suurin vähennys kymmeneen vuoteen. Työttömien kokonaismäärä laski näin ollen 14,2 miljoonaan. Pitkäaikaistyöttömyys laski 3,6 prosenttiin, ja sen väheneminen oli vielä nopeampaa kuin kokonaistyöttömyyden.

Vuoden 2000 taloudellinen tilanne on ollut kokonaisuudessaankin suotuisa

Työllisyyden viimeaikaista kehitystä EU:ssa on tarkasteltava suhteessa vuoden 2000 yleiseen talouskehityksen paranemiseen. Elpymisen jatkuessa nyt neljättä vuotta EU:n taloudellinen tilanne on suotuisin moneen vuoteen. Bruttokansantuote kasvoi 3,3 prosenttia. Kasvuluvut vaihtelivat Irlannin 10,7 prosentin sekä Tanskan ja Italian 2,9 prosentin välillä. Julkistalous parani edelleen useimmissa jäsenvaltioissa. Ainoastaan inflaatiokehitys oli negatiivista. Inflaatio kasvoi 2,1 prosenttia, kun kasvu vuonna 1999 oli 1,2 prosenttia.

Talouden kehitykseen kohdistuu lähitulevaisuudessa useita epävarmuustekijöitä

Bruttokansantuotteen kasvun on arvioitu hidastuvan vuosina 2001 ja 2002, eikä EU:n talous tue entiseen tapaan työllisyystilanteen paranemista.

Merkkejä rakennemuutoksista Euroopan työmarkkinoilla

Työllisyystilanteen yleisen parantumisen lisäksi tarkempi analyysi paljastaa Euroopan työmarkkinoilla parhaillaan tapahtuvat rakennemuutokset.

Huomiota herättävä piirre viimeaikaisessa kehityksessä on työllisyyden ja työn tuottavuuden samanaikainen lisääntyminen. Vuonna 2000 työn tuottavuus kasvoi 1,6 prosenttia. Joissakin jäsenvaltioissa on viime vuosikymmenellä, päinvastoin kuin 1980-luvulla, todettu korkean työllisyyskasvun lisäävän voimakkaasti myös tuottavuutta. Tämä saattaa olla siirtovaikutusta nykyisestä voimakkaasta työpaikkojen luomisesta huipputekniikan alalla sekä osaamisvaltaisilla talouden aloilla. Tästä työpaikkojen luomisen mallista ilmenee selvästi siirtyminen osaamistalouteen. Huipputekniikka ja osaamisvaltaiset alat vauhdittavat työpaikkojen luomista. Vuosina 1995-2000 yli 60 prosenttia kaikista luoduista työpaikoista on syntynyt näille aloille. Kehityksestä hyötyivät korkeasti koulutettujen työntekijöiden lisäksi myös näillä aloilla vähäistä ja keskitason ammattitaitoa vaativissa tehtävissä työskentelevät.

Naiset täyttivät yli 1,6 miljoonaa uusista työpaikoista ja naisten työllisyysaste vuonna 2000 nousi 54 prosenttiin, kun se vuonna 1999 oli 52,8 prosenttia.

Rakenteellisia heikkouksia on edelleen jäljellä

EU:n työmarkkinoiden parannuksista huolimatta merkittäviä rakenteellisia heikkouksia on edelleen jäljellä.

Ensinnäkin työttömyysaste on edelleen korkea, esimerkiksi Yhdysvaltoihin verrattuna kaksinkertainen. EU:lle on ominaista erityisesti korkea nuorisotyöttömyys. Työttömien osuus on 16,3 prosenttia työelämässä mukana olevista nuorista tai 7,8 prosenttia kaikista 15-24-vuotiaista.

Ikääntyvän väestön alhainen työllisyysaste on vakava huolenaihe. 55-64-vuotiaiden työllisyysaste on EU:ssa keskimäärin 37,7 prosenttia, mikä jää kauas Tukholmassa asetetusta tavoitteesta.

Lisäksi työllisyydessä, työttömyydessä ja työmarkkinoiden ammattikohtaisessa eriytymisessä on edelleen merkittäviä sukupuolten välisiä eroja.

Kaavio 1: Yleiskatsaus Euroopan unionin työllisyys- ja työttömyystilanteeseen vuosina 1996 ja 2000

>VIITTAUS KAAVIOON>

Luvussa 3 esitetään jäsenvaltiokohtaiset kaaviot.

2. VUODEN 2001 TYÖLLISYYDEN SUUNTAVIIVOJEN JA SUOSITUSTEN TÄYTÄNTÖÖNPANO: SAAVUTUSTASON JA TOIMIEN ARVIOINTI EUROOPAN UNIONISSA

Vuoden 2001 suuntaviivoja on muutettu oleellisesti verrattuna aikaisempiin suuntaviivoihin. Syynä muutoksiin oli sekä vuonna 2000 toteutettu väliarviointi että uusi poliittinen toimintaohjelma, josta päätettiin Lissabonin huippukokouksessa. Useista yleisen työllisyysstrategian taustalla olevista laaja-alaisista tavoitteista annettiin tarkempi selvitys. Joitakin uusia suuntaviivoja lisättiin ja nykyisiä muutettiin tiettyjen painopistealueiden korostamiseksi. Tällaisia ovat esimerkiksi työmarkkinoiden pullonkaulat, syrjintä, pimeä työ, yleinen tavoite tietoyhteiskunnassa tarvittavien taitojen antamiseksi työntekijöille vuoteen 2003 mennessä sekä kansalliset tavoitteet naisten työllisyyden ja hoitopalveluiden lisäämiseksi.

Vuoden 2001 työllisyyttä koskevissa kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitellään jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikkaa viime vuosia huomattavasti selkeämmin ja yhtenäisemmin. Tämä ilmentää sekä jäsenvaltioiden jatkuvaa sitoutumista Euroopan kansallisten työllisyyspolitiikoiden yhteensovittamiseen että kansallisten valmisteluprosessien lujittamista. Työllisyyttä koskevien kansallisten toimintasuunnitelmien valmisteluun osallistuu kasvava määrä toimijoita, joiden lähestymistapa perustuu vahvasti kumppanuuteen. Toimijat ovat kansallisia, alueellisia tai paikallisia ja edustavat eri tahoja kuten ministeriöitä tai työmarkkinaosapuolia. Suuntaus on myönteinen, sillä sen avulla on mahdollista sisällyttää työllisyyspolitiikka paremmin muihin siihen liittyviin politiikan aloihin.

Työllisyyttä koskevien kansallisten toimintasuunnitelmien lähempi tarkastelu osoittaa, että useilla suuntaviivoihin kuuluvilla aloilla on edetty oikeaan suuntaan. Tämä ilmenee kaaviosta 1, jonka mukaan EU on kokonaisuudessaan siirtymässä kohti unionin viitearvoja kaikkien tärkeimpien indikaattoreiden osalta. Silti lähestymistapojen tehokkuudessa ja yhtenäisyydessä on monilla ratkaisevilla aloilla usein toivomisen varaa. Tämä koskee esimerkiksi osaamisyhteiskuntaan siirtymiseen liittyviä toimia työllisyysasteen nostamiseksi, aktiivisen ikääntymisen ja yhtäläisten mahdollisuuksien edistämistä tai vero- ja etuusjärjestelmien uudistamista. Näiden toimien vauhdittaminen on entistä tärkeämpää nyt, kun maailmanlaajuisessa taloudessa on enemmän epävarmuustekijöitä kuin vuonna 2000.

Koko Lissabonin strategian perustana oleva siirtyminen kohti osaamisyhteiskuntaa on otettu kansallisissa toimintasuunnitelmissa monin tavoin huomioon. Tämä koskee varsinkin elinikäiseen oppimiseen liittyviä kysymyksiä, joissa korostuvat voimakkaasti tietoverkkoihin liittyvät taidot ja verkko-oppiminen, sekä yrittäjyyttä, jossa tieto- ja viestintätekniikkaa käytetään yritysten toimintaympäristön yksinkertaistamiseen. Selkeät selvitykset siitä, miten kansalliset tietoyhteiskuntastrategiat edistävät Luxemburgin prosessia ovat kuitenkin harvinaisia.

2.1. Yleinen toimintakehys ilmentää vuoden 2001 suuntaviivojen laaja-alaisia tavoitteita

Vuoden 2001 suuntaviivoissa esitetyt uudet laaja-alaiset tavoitteet muodostavat yleisen toimintakehyksen Euroopan työllisyysstrategian täytäntöönpanolle. Siinä otetaan huomioon Lissabonin huippukokouksessa asetettu tavoite täystyöllisyyden saavuttamiseksi osaamisyhteiskunnassa.

Jäsenvaltiot esittävät erilaisia ratkaisuja tavoitteen A saavuttamiseksi. Sillä pyritään saamaan työllisyysaste mahdollisimman korkeaksi Lissabonin tavoitteiden mukaisesti, niin että vuoteen 2010 mennessä kokonaistyöllisyysaste olisi 70 prosenttia ja naisten työllisyysaste 60 prosenttia. Edistymisen seurannassa olisi otettava huomioon keväällä 2001 pidetyssä Tukholman Eurooppa-neuvostossa asetetut välitavoitteet, joiden mukaan naisten työllisyysasteen on oltava 57 prosenttia ja kokonaistyöllisyysasteen 67 prosenttia vuoteen 2005 mennessä, sekä 55-64-vuotiaiden työllisyysasteen 50 prosenttia vuonna 2010 [6].

[6] Ikääntyvien työntekijöiden osalta katso kohta 2.2.1.

Tietoa työllisyysasteista (katso taulukko 1)

* Kokonaistyöllisyysaste nousi vuonna 2000 EU:ssa 63,3 prosenttiin ja naisten työllisyysaste 54 prosenttiin. Vuoden 1999 tapaan kokonaistyöllisyysaste kasvoi prosentin ja naisten työllisyysaste 1,2 prosenttia. Parhaiten suoriutuivat viime vuoden tapaan Tanska, Ruotsi, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta, joissa työllisyysaste ylitti 70 prosenttia. Heikoimmin suoriutuivat Espanja, Kreikka ja Italia, joiden työllisyysaste oli noin 55 prosenttia.

* Vuonna 2000 työllisyysaste on noussut kaikissa ikäryhmissä, niin että se on 15-24-vuotiailla 40,3 prosenttia, 25-54-vuotiailla 76,6 prosenttia ja 55-64-vuotiailla 37,7 prosenttia. Parhaassa työiässä olevan ikäryhmässä jäsenvaltioiden väliset erot ovat kaventumassa, mutta nuorten ja ikääntyvien työntekijöiden ryhmässä ne pysyvät ennallaan tai kasvavat. Nuorten alhainen työllisyysaste on merkki nuorten lisääntyneestä osallistumisesta jatko- tai korkea-asteen koulutukseen, mutta ikääntyneiden työntekijöiden alhainen työllisyysaste antaa enemmän aihetta huoleen.

Taulukko 1: Työllisyystavoitteet

>TAULUKON PAIKKA>

Vain muutamat jäsenvaltiot esittävät kokonaisvaltaisen lähestymistavan edellä mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Suuntaviivoissa kehotetaan jäsenvaltioita harkitsemaan kansallisten työllisyystavoitteiden asettamista. Jotkin jäsenvaltiot, kuten Tanska, Ruotsi, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta, asettavat melko korkeita pidemmän aikavälin tavoitteita [7], mutta niiden työllisyysaste ylittää jo Lissabonissa asetetut tavoitteet. Muut jäsenvaltiot eivät joko aseta lainkaan tavoitteita (vaikka viittaavatkin joissain tapauksissa Lissabonissa asetettuihin tavoitteisiin ja hyväksyvät ne) tai sitten niiden tavoitteet ovat vaatimattomampia tai lyhyen aikavälin tavoitteita.

[7] Nämä tavoitteet koskevat toisinaan tiettyjä ikäryhmiä tai pikemminkin osallistumis- kuin työllisyysastetta.

Tavoitteessa A on esitetty myös monia aloja koskeva tavoite työpaikkojen laadun parantamiseksi. Sitä käsitellään useissa kansallisissa toimintasuunnitelmissa (Portugali, Belgia, Tanska, Irlanti ja Ranska) tai siihen viitataan erityisissä suuntaviivoissa. Yleisesti keskitytään työvoiman tarjonnan parantamiseen, mikä yhdistetään elinikäiseen oppimiseen, ennaltaehkäiseviin tai aktiivisiin työmarkkinatoimiin ja pimeän työn torjumiseen. Sitä vastoin työllisyyden laatuun liittyviä kysymyksiä ei käsitellä yksityiskohtaisesti, vaikka muutamia aloitteita mainitaankin.

Tavoite B ja viime vuonna noin kahdelle kolmasosalle jäsenvaltioista annetut asianomaiset suositukset ovat edistäneet elinikäistä oppimista. Aiheeseen on kiinnitetty huomattavasti enemmän huomiota vuoden 2001 kansallisissa toimintasuunnitelmissa. Osoitukset asiaan liittyvien ministeriöiden välisestä yhteensovittamisesta kuitenkin puuttuvat yleisesti. Oheisesta taulukosta käy ilmi, että puolella jäsenvaltioista on nyt kattava ja johdonmukainen strategia (Tanska, Alankomaat, Suomi, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska ja Saksa, joista kaksi viimeistä viimeistelee parhaillaan joitakin loppuvaiheen osia). Taulukossa 2 perustellaan laajasti edellä mainittuja strategioita ja arvioidaan kunkin jäsenvaltion nykytilannetta. Kattavuudesta voidaan todeta, että jäsenvaltiot pyrkivät ottamaan virallisen koulutusjärjestelmän parhaiten huomioon, mutta tunnustavat tässä yhteydessä toisinaan myös epävirallisen oppimisen. Mikäli jäsenvaltiot aikovat lisätä kouluttamattomien henkilöiden osallistumista epäviralliseen oppimiseen, mainittua koulutusmuotoa on edistettävä ja hyödynnettävä tehokkaammin myös työpaikoilla. Lisäksi on kehitettävä konkreettisia toimia heikommassa asemassa oleville ryhmille ja kiinnitettävä enemmän huomiota investointikysymyksiin, muun muassa yksilöllisiin rahoitussuunnitelmiin. Lisähuomiota tarvitsevat myös saatavilla olevien koulutusmahdollisuuksien yhdenmukaisuutta parantavat toimet, kuten neuvontapalvelut ja eri alojen väliset koulutusväylät. Nykyisiä toimia on yleisesti ottaen vielä liian aikaista arvioida, sillä jäsenvaltiot kehittävät strategioita parhaillaan tai niiden täytäntöönpano on vasta alkuvaiheessa. Henkilöresursseihin investoiminen on olennaista työllisyysstrategian onnistumisen kannalta ja edellytys useiden suuntaviivojen täytäntöönpanolle, erityisesti työvoiman työllistyvyyden ja sopeutumiskyvyn edistämiselle. Silti vain muutamat jäsenvaltiot ovat asettaneet tavoitteita, jotka koskevat henkilöresursseihin investoimista (Belgian yritysten sisäinen koulutus) tai jatkokoulutukseen osallistumista (Alankomaat, Ranska, Belgian Flanderi, Portugali ja Saksa). Tämän vuoksi muiden jäsenvaltioiden edistymiseen olisi kiinnitettävä huomiota.

Taulukko 2: Jäsenvaltioiden edistyminen elinikäisen oppimisen strategioiden kehittämisessä [8]

[8] Arviointi on ohjeellinen ja perustuu pääasiassa vuoden 2001 kansallisiin toimintasuunnitelmiin sekä muuhun saatavilla olevaan asiaan liittyvään tietoon. Lisätietoa saa komission yksiköiden yhteistä työllisyysraporttia täydentävästä asiakirjasta.

>TAULUKON PAIKKA>

Huomautuksia:

A = Asianmukainen. 'Asianmukainen' tarkoittaa, että tietty ominaispiirre on asetettu riittävästi etusijalle sekä jäsenvaltion strategiassa että konkreettisissa toimissa.

O = Osittainen. 'Osittainen' tarkoittaa, että ominaispiirteeseen on kiinnitetty jonkin verran huomiota sekä strategiassa että toimissa tai että se on asetettu riittävästi etusijalle jommassakummassa.

R = Riittämätön. 'Riittämätön' tarkoittaa, että tietty ominaispiirre puuttuu sekä strategiasta että toimista tai että siihen kiinnitetään jonkin verran huomiota jommassakummassa.

Kaikki jäsenvaltiot tunnustavat työmarkkinaosapuolten ratkaisevan aseman elinikäisessä oppimisessa, vaikka niiden osallistumisen luonne ja aste vaihteleekin ja niiden omista aloitteista on saatavilla vain vähän tietoa. Vaikka kansalaisyhteiskunta toimii osittain kumppanuusperiaatteella viranomaisten rinnalla tai niiden kanssa, sen osallistuminen vaikuttaa hyvin vähäiseltä. Eri toimijoiden ja toimintatasojen välille olisikin luotava paremmat yhteydet.

Tavoitteessa C edellytetään työmarkkinaosapuolten olevan avainasemassa kehitettäessä ja toteutettaessa toimia jäsenvaltioissa ja yhteisössä. Kansallisista toimintasuunnitelmista käy yleisesti ilmi suuntaus yhteistyön vahvistamiseksi, mutta työmarkkinaosapuolten osallistuminen ei ole kokonaisuudessaan riittävän näkyvää eikä konkreettista sen paremmin yhteisössä kuin jäsenvaltioissakaan. Tämä johtuu osittain työmarkkinaosapuolten erityisestä hajautetusta ja myös erilaisesta asemasta yhteisössä ja jäsenvaltioissa. Tämän vuoksi niiden on vaikea hyödyntää tehokkaasti asemaansa Euroopan työllisyysstrategiassa osallistumalla prosessiin, jota ne pohjimmiltaan kannattavat, mutta yrittävät samalla säilyttää itsenäisyytensä ja riippumattomuutensa.

Kansallisella tasolla työmarkkinaosapuolet ovat useissa tapauksissa voineet osallistua tehokkaammin kansallisten toimintasuunnitelmien laadintaan pääasiassa kolmikantaelimissä (Saksa, Ruotsi, Irlanti, Belgia, Kreikka, Italia, Portugali ja Espanja). Työmarkkinaosapuolten kokonaisvaltainen osallistuminen kansallisella tasolla kaikkiin Luxemburgin prosessin vaiheisiin ja kaikkiin työmarkkinaosapuolia suoraan koskeviin aloihin ei ole kuitenkaan vielä kovin kehittynyttä. Työmarkkinaosapuolet ovat luoneet mekanismeja toimintansa arvioimiseksi vain harvoissa jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa.

Euroopan työmarkkinaosapuolten välisen vuoropuhelun yhteydessä työmarkkinaosapuolet osallistuivat sekä toimialojen välisiin että alakohtaisiin neuvotteluihin. Toimialojen välisissä neuvotteluissa keskityttiin tilapäistä työvoimaa välittävien yritysten kautta tehtävään työhön ja etätyöhön. Alakohtaisissa neuvotteluissa edistyttiin televiestinnän, kaupan, siviili-ilmailun, maatalouden, rakennusteollisuuden ja nahanvalmistusteollisuuden aloilla. Näiden toimien lisäksi työmarkkinaosapuolet pyrkivät ensimmäistä kertaa osallistumaan selostusten laatimiseen ja arviointiin Euroopan työllisyysstrategian yhteydessä.

Kansallisten toimintasuunnitelmien toimissa (tavoite D) olisi kiinnitettävä huomiota siihen, miten ensisijainen tavoite, jolla pyritään luomaan enemmän ja parempia työpaikkoja, saavutetaan kansalliset olosuhteet huomioon ottaen. Kuten aiemminkin, kansallisissa toimintasuunnitelmissa korostetaan edelleen työllistyvyyttä koskevaa pilaria ja jonkin verran vähemmän yrittäjyyspilaria. Vaikka työmarkkinaosapuolet osallistuvat ainakin kansallisten toimintasuunnitelmien laadintaan, sopeutumiskykyä koskeva pilari on edelleen vähiten kehittynyt, sillä työmarkkinaosapuolten tämänhetkisistä saavutuksista ja niiden vaikutuksesta työllisyyteen ei ole riittävästi tietoa. Vuoteen 2000 verrattuna jäsenvaltiot kiinnittävät vähemmän huomiota yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevaan pilariin. Tämä koskee varsinkin niitä jäsenvaltioita, joissa tasa-arvokehitys on ollut heikointa.

Tavoitteen D alueellisista näkökohdista voidaan todeta, että aluekohtaiset erot ovat edelleen vakava ongelma monissa jäsenvaltioissa (katso kaavio 2). Erot työttömyystilanteessa ovat edelleen suurimmat Italiassa, Espanjassa, Saksassa ja Belgiassa, ja kahdessa jälkimmäisessä tapauksessa ne kasvavat edelleen huomattavasti. Erojen kaventuminen Suomessa ja Alankomaissa osoittaa, että tilanteen paraneminen on kuitenkin mahdollista.

Kaavio 2: Työttömyysaste NUTS2 [9]-alueilla vuonna 2000 [10]

[9] Viittaa Euroopan tilastollisiin alueyksiköihin, tilastollisten alueyksikköjen nimikkeistöön.

[10] Työttömyysasteen eroja mitataan muutoskertoimella, joka saadaan jakamalla keskipoikkeama painotetulla keskiarvolla (maan työllisyys- tai työttömyysasteen painotettu keskiarvo).

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostatin työvoimatutkimukseen perustuvat laskelmat.

Ratkaisuna edelleen jatkuviin alueellisiin eroihin jäsenvaltiot ottavat paremmin huomioon työllisyyspolitiikan alueellisen ulottuvuuden. Alueviranomaiset pyrkivät täytäntöönpanon asemasta osallistumaan aktiivisesti työllisyyspolitiikkaan ja työllisyystoimiin tai laajempaan kehittämiseen. Joissakin jäsenvaltioissa (Suomi, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta) kehitetäänkin Euroopan työllisyysstrategiaan perustuvia alueellisia toimintasuunnitelmia, jotka vuorostaan voivat johtaa paikallisten toimintasuunnitelmien laatimiseen. Lisäksi kansalliset ohjelmat suunnitellaan yhä enenevässä määrin siten, että ne on mahdollista panna joustavasti täytäntöön alueellisella tai paikallisella tasolla. Toisinaan tämä tapahtuu samanaikaisesti erillisten alueellisten ohjelmien kanssa, jotka täydentävät kansallisen tason toimia tai rahoitusta. Euroopan unionin rakennerahastoja voidaan käyttää molemmilla tasoilla, ja ne ovat merkittävässä asemassa tuettaessa tätä kehitystä. Sitä voidaan tukea myös ohjelmissa asetetuilla kansallisilla tai alueellisilla tavoitteilla, jolloin seurantaprosessiin saadaan siinä harvemmin esiintyvä määrällinen ulottuvuus.

Komission ja työllisyyskomitean indikaattoreita käsittelevän ryhmän välisen tiiviin yhteistyön tuloksena suuntaviivojen seurannan (tavoite E) tueksi on laadittu noin 20 uutta indikaattoria. Ne liittyvät erityisesti elinikäiseen oppimiseen, sopeutumiskykyyn ja työn organisointiin, verotukseen sekä vero- ja etuusjärjestelmiin, alueellisiin eroihin, syrjäytymiseen ja syrjintään. Tukholman huippukokouksen mukaan tulevia painopistealueita indikaattoreiden kehittämisessä ovat työelämän laatu ja yhtäläiset mahdollisuudet (sukupuolten väliset palkkaerot sekä lasten ja muiden huollettavien hoitopalvelut).

2.2. Edistymisen arviointi vuoden 2001 suuntaviivoihin sisältyvän neljän pilarin osalta

2.2.1 Työllistyvyys

Pilarin pääasiallinen tarkoitus on parantaa työntekijöiden ja työttömien työllistyvyyttä, jotta voitaisiin ehkäistä ja vähentää työttömyyttä ja nostaa kokonaistyöllisyysastetta kaikkialla Euroopan unionissa. Pilarin toimien avulla etsitään ratkaisuja nuorisotyöttömyyteen ja ehkäistään pitkäaikaistyöttömyyttä, edistetään aktiivisia työmarkkinatoimia työttömien ja työelämän ulkopuolella olevien osalta, uudistetaan vero- ja etuusjärjestelmiä sekä kehitetään uusilla työmarkkinoilla tarvittavia taitoja elinikäisen oppimisen yhteydessä. Viime vuoden jälkeen pilariin on lisätty kaksi suuntaviivaa. Toisessa edistetään aktiiviseen ikääntymiseen liittyviä toimia ja toisessa aktiivista politiikkaa, jolla edistetään työvoiman kysynnän ja tarjonnan kohtaamista sekä ehkäistään ja torjutaan tulevia pullonkauloja.

Pitkäaikaistyöttömyyttä ehkäisevien lähestymistapojen lujittaminen ja tehokkuuden korostaminen

Tietoa pitkäaikaistyöttömyydestä

* Sekä nuorten että aikuisväestön pitkäaikaistyöttömyys laski vuonna 2000. Pitkäaikaistyöttömyys laski hiukan enemmän kuin kokonaistyöttömyys.

* Kuitenkin 1,7 miljoonaa nuorta eli 51,6 prosenttia 15-24-vuotiaista työttömistä oli ollut työttömänä vähintään kuusi kuukautta.

* Noin viisi miljoonaa aikuista eli 50 prosenttia työttömästä aikuisväestöstä oli ollut työttömänä vähintään 12 kuukautta.

* Pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuneiden määrässä on suuria jäsenvaltioiden välisiä eroja. Se vaihtelee noin yhdestä prosentista (Ruotsi ja Itävalta) yli 40 prosenttiin (Belgia, nuoret).

Ehkäiseviä lähestymistapoja ei ole vuoden 2000 aikana muutettu merkittävästi. Yleensä niissä keskityttiin parantamaan ennaltaehkäisyn laatua ja tehokkuutta, minkä lisäksi niitä laajennettiin useissa jäsenvaltioissa. Toiminnan päälinjat muodostuivat toimien ajankohdan aikaistamisesta (Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta), henkilökohtaisten palvelujen lujittamisesta (Saksa, Espanja ja Belgia), alkuvaiheen toimien tehostamisesta sekä työnhaun tukemisesta (Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Lisäksi työttömille tarjottuja työllisyystoimia, erityisesti koulutustoimia, mukautettiin paremmin työmarkkinoiden tarpeisiin (Suomi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali).

Täytäntöönpano edistyy, mutta ennaltaehkäisyä koskevien EU:n laajuisten tavoitteiden [11] noudattamisessa on tapahtunut vain vähän muutoksia

[11] Suuntaviiva 1: Jäsenvaltiot varmistavat vuoteen 2002 mennessä, että kaikille työttömille nuorille annetaan uusi mahdollisuus ennen kuin he ovat olleet kuusi kuukautta työttöminä ja työttömille aikuisille ennen kuin he ovat olleet kaksitoista kuukautta työttöminä.

Vuonna 2000 todetusta edistymisestä huolimatta ainoastaan Portugali voi uutena jäsenvaltiona liittyä niiden viiden maan ryhmään (Itävalta, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Luxemburg ja Suomi), joiden katsotaan parhaiten noudattavan EU:n laajuista tavoitetta estää nuorten ja aikuisten ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen. Viisi jäsenvaltiota eivät ehkä saavuta tavoitetta vuoteen 2002 mennessä, koska määrällisiä tietoja ei ole riittävästi (Alankomaat), julkisten työllisyyspalvelujen uudistuksen toteutuminen on epävarmaa tai se on viivästynyt (Saksa, Italia ja Kreikka) tai ennaltaehkäisevää lähestymistapaa ei ole pantu kokonaisuudessaan täytäntöön (Belgia). Seurantajärjestelmiä ja etenkin yhteisesti sovittujen indikaattoreiden laadintaa on parannettava. Vaikka lähes kaikki jäsenvaltiot ovat toimittaneet tietoja indikaattoreista, niiden perusteella ei aina voida arvioida viimeisimmän jakson tavoitteita ja tuloksia, eikä niiden perusteella yleensä saada tietoa yhdentämisen tehokkuudesta.

Kahdeksan jäsenvaltiota on saanut ennaltaehkäiseviin toimiinsa ja/tai seurantajärjestelmiinsä liittyviä suosituksia, useimmat jo toisen kerran. On rohkaisevaa huomata, että huomautusten perusteella on toteutettu uusia toimia joko ennaltaehkäisevien lähestymistapojen toteuttamiseksi tai vauhdittamiseksi tai soveltuvan seurantajärjestelmän kehittämiseksi. Ennaltaehkäisyn osalta tulokset eivät kuitenkaan vielä edistä merkittävästi suuntaviivojen noudattamista, ja seurantajärjestelmiä on kehitettävä edelleen.

Julkisten työvoimapalveluiden nykyaikaistaminen edistynyt, mutta valvontaa ja henkilöstön sopeuttamista olisi parannettava

Julkisten työvoimapalveluiden nykyaikaistaminen edistyy kaikissa jäsenvaltioissa ja vahvistaa niiden ratkaisevaa asemaa työllisyystoimien tehokkaassa toteuttamisessa erityisesti aktivoinnin ja ennaltaehkäisyn osalta. Nykyaikaistamishankkeissa otetaan huomioon myös työmarkkinoiden muuttuva tilanne, ja tärkeimmällä sijalla niissä ovatkin työnhaun tukeminen avoimilla työmarkkinoilla, työnhakijan ammattitaidon parantaminen kysynnän mukaan sekä joustavuuden lisääminen palveluiden tarjonnassa. Uudenaikaisten tieto- ja viestintätekniikoiden yleistyminen sekä tehostunut yhteistyö muiden markkinatoimijoiden kanssa tukevat useimmissa jäsenvaltioissa ratkaisevasti julkisten työvoimapalveluiden uutta palvelumallia. Monet jäsenvaltiot (erityisesti Ranska ja Saksa) ovat toimittaneet kokonaisvaltaista tietoa strategioistaan ja toimistaan, joilla ne mukauttavat julkisten työvoimapalveluidensa organisaatioita ja työskentelytapoja uusiin vaatimuksiin. Lisäksi ne ovat ilmoittaneet nykyaikaistamisprosessilleen selkeän aikataulun, mutta eivät ole antaneet tietoa toimistaan henkilöstön sopeuttamiseksi ja edistymisen valvomiseksi.

Aktivointi edelleen tärkeällä sijalla

Vuonna 2000 neljässätoista jäsenvaltiossa aktivointiaste ylitti 20 prosentin tavoitteen [12]. Yhdistyneessä kuningaskunnassa aktivointiaste oli vain hieman yli 12 prosenttia. Kolmen parhaiten menestyneen jäsenvaltion (Ruotsi, Alankomaat ja Irlanti) keskiarvo oli 44 prosenttia. Aktivointiaste nousi useimmissa jäsenvaltioissa, sillä aktiivisia työmarkkinatoimia painotettiin tehokkaammin ja rekisteröityneiden työttömien määrä väheni. Vaikka osallistumisaste laskikin tuntuvasti joissakin maissa, aktivointitoimiin osallistujien lukumäärä nousi pääasiassa erityyppisten koulutusohjelmien ansiosta. Aktiivisista työmarkkinaohjelmista aiheutuneet kustannukset kasvoivat hieman. Aktivointitoimien monipuolistamista ja tarkempaa kohdentamista jatkettiin. Työhön liittyvien koulutusohjelmien, yrityksen perustamista koskevien aloitteiden sekä muiden samankaltaisten aloitteiden lukumäärä kasvoi. Joissakin maissa tieto- ja viestintätekniikan alan koulutusta on alettu ottaa yhä enenevässä määrin mukaan aktivointitoimiin. Myös aktiivisten toimien suunnitteluun liittyvä yhteistyö työnantajien kanssa lisääntyi.

[12] Katso yleiskatsaus liitteessä 2.

Aktiivisten toimien tehokkuuden valvonta riittämätöntä

Vain muutamat jäsenvaltiot (Ruotsi, Tanska ja Suomi sekä jossain määrin Saksa, Itävalta, Espanja ja Yhdistynyt kuningaskunta) esittävät numerotietoja työmarkkinoille integroimisen tehokkuudesta. Niistä ilmenee, että yrityksen perustamiseen tarkoitetut kannustimet ja kaikenlainen työssä tapahtuva koulutus ovat tehokkaampia kuin perinteinen työvoimakoulutus ja palkkatuet erityisesti julkisella sektorilla. Yleensä naiset sijoittuvat työelämään miehiä paremmin. Työelämään sijoittumista koskevien indikaattoreiden parantamista olisi jatkettava useimmissa jäsenvaltioissa. Toimien tuloksista ja kustannustehokkuudesta on vain niukasti tietoa. Aktiivisten työmarkkinaohjelmien tehokkuuden säännöllistä arviointia olisi lisättävä. Merkittävä huomio on, että useimmissa jäsenvaltioissa ei ole riittävästi aktivointitoimia työelämän ulkopuolella oleville.

Toimissa keskitytään pääosin verotuksen uudistamiseen ja vähemmässä määrin etuusjärjestelmiin

Nykyisillä uudistuksilla pyritään pikemminkin saamaan verotusjärjestelmä edullisemmaksi työllisyyden kannalta kuin vaikuttamaan etuuksiin. Etuusjärjestelmien uudistamisessa ei ole edistytty riittävästi, koska useita toimia on toteutettu vähitellen ja uudistusten täytäntöönpano on ollut hidasta. Muutamissa jäsenvaltioissa toteutetaan kattavaa vero- ja etuusjärjestelmien uudistusta parantamalla kannustinrakenteita, vahvistamalla valvontajärjestelmiä ja tiukentamalla tukikelpoisuusedellytyksiä (Tanska, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta). Ranska toteutti myös toimenpiteitä efektiivisen marginaaliveroasteen alentamiseksi. Toiset jäsenvaltiot keskittyvät lisäämään vero- ja etuusjärjestelmien keskinäistä vaikutusta erityisesti työttömyydestä ja köyhyysloukuista aiheutuvien ongelmien ratkaisemiseksi sekä edistämään yleisiä rakenteellisia uudistuksia puuttumalla jatkuvasti korkeaan rakennetyöttömyyteen (varsinkin Belgia, Ranska, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta).

Etuuksien saajien lukumäärä on edelleen suuri, ja määrän vähentämiseen onkin kiinnitettävä enemmän huomiota. Myös työkyvyttömyysetuuksiin liittyviä ongelmia on selvitettävä tehokkaammin, jotta työmarkkinoille palaaminen olisi helpompaa. Lisäksi jäsenvaltioiden on otettava huomioon vero- ja etuusjärjestelmien uudistamisen vaikutukset tasa-arvoon ja vältettävä naisten osallistumista jarruttavia tekijöitä. Työntekoon rohkaisevien kannustimien lisäämiseksi ja köyhien työntekijöiden ongelmien ratkaisemiseksi on toteutettu myönteisiä toimia. Niihin kuuluu esimerkiksi pyrkimys ottaa käyttöön tai lisätä etuuksia, joiden ehtona on työssäkäynti tai työllistäminen (työhönpaluuohjelmat, työllistämispalkkiot ja ansaittuja tuloja koskevat verohyvitykset).

Aktiiviseen ikääntymiseen liittyviin toimiin ei sovelleta kattavaa lähestymistapaa

Tukholman huippukokouksen päätelmissä on korostettu uuden suuntaviivan 3 merkitystä aktiivisen ikääntymisen kannalta. Päätelmissä asetettiin tavoite nostaa 55-64-vuotiaiden keskimääräistä työllisyysastetta Euroopan unionissa 50 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä.

Tietoa ikääntyneistä työntekijöistä

* 55-64-vuotiaiden työllisyysaste oli vuonna 2000 edelleen alhainen ja vaihteli huomattavasti EU:n keskiarvosta, joka on 37,7 prosenttia. Ruotsissa mainitun ikäryhmän työllisyysaste oli 66,4 prosenttia ja Belgiassa, Luxemburgissa, Italiassa, Itävallassa ja Ranskassa alle 30 prosenttia. Työllisyysaste on kohonnut vain hieman vuodesta 1995, jolloin se oli 36 prosenttia.

* Kun otetaan huomioon ikääntyneitä työntekijöitä koskevat, työllisyyspolitiikassa parhaillaan tapahtuvat muutokset, suuri työvoiman kysyntä sekä erityisammattiosaamiseen liittyvä alueellinen epäsuhta, 45-54-vuotiaiden korkea työllisyysaste (EU:ssa keskimäärin 73,7 prosenttia vuonna 2000) saattaa hyvinkin näkyä seuraavan ikäryhmän merkittävästi korkeampana työllisyysasteena kymmenen vuoden kuluttua (katso kaavio 3).

Kaavio 3: 55-64-vuotiaiden työntekijöiden työllisyysasteet (verrattuna 45-54-vuotiaisiin työntekijöihin)

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus.

Useat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet omaehtoisia toimia vastatakseen väestörakenteen muutoksen asettamaan haasteeseen. Tämä edellyttää etuus- ja eläkejärjestelmien uudistamista, jatkuvan osallistumisen edistämistä sekä ennenaikaisen eläkkeelle siirtymisen tekemistä vähemmän houkuttelevammaksi, jotta todellista eläkeikää saataisiin nostettua. Se on tällä hetkellä useimmissa jäsenvaltioissa merkittävästi alhaisempi kuin lakisääteinen eläkeikä. Jäsenvaltioilla ei kuitenkaan yleensä ole ikääntymistä koskeviin aktiivisiin toimiin liittyvää kattavaa lähestymistapaa. Useimmissa jäsenvaltioissa ikääntyneitä työntekijöitä pidetään vain yhtenä työmarkkinoilla 'epäsuotuisassa asemassa' olevana ryhmänä, ja asian hoitaminen jää yksilön uran kannalta liian myöhäiseen vaiheeseen. Ainoastaan muutamissa jäsenvaltioissa ongelman ratkaisemiselle on asetettu strategiset tavoitteet (Alankomaat ja Ruotsi) tai kiinnitetty tarpeeksi huomiota ikääntyneiden valmiuksia lisääviin toimiin kuten työpaikalla tapahtuvaan koulutukseen tai kehittämiseen, joka koskee myös työttömiä tai työelämän ulkopuolella olevia (esimerkiksi Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta). Useimpien jäsenvaltioiden lähestymistapa etuusjärjestelmän uudistuksen osalta on epäyhtenäinen, ja uudistuksen edistymisen seuranta on vähäistä. Myöskään työmarkkinaosapuolet eivät yleensä ole sitoutuneet toimintaan.

Elinikäisen oppimisen toteuttaminen on tehostunut, mutta verkko-oppimisen edistyminen vaihtelee

Tietoa elinikäisestä oppimisesta

* Koulutustaso: EU:ssa yli 60 prosenttia 25-64-vuotiaista on suorittanut vähintään ylemmän toisen asteen tutkinnon vuonna 2000. Huomattavat erot jäsenvaltioiden välillä ovat kaventumassa erityisesti siksi, että nuorten osallistuminen koulutukseen on jatkuvaa. Korkeimman ja alhaisimman tason välinen ero 25-34-vuotiaiden ikäryhmässä laski 40,4 prosentista 30,4 prosenttiin vuosina 1995-2000.

* Osallistuminen yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen on edelleen vähäistä. Osallistumisaste 25-64-vuotiaiden ikäryhmässä kasvoi EU:ssa vuosina 1999-2000 vain niukasti eli 7,8 prosentista kahdeksaan prosenttiin. Vuonna 1997 osallistumisaste oli 6,7 prosenttia. Ikääntyneiden työntekijöiden osallistuminen on vähäistä. Naiset, ja heidän lisäkseen erityisesti myös nuoret, osallistuvat koulutukseen todennäköisemmin.

* Koulunkäynnin varhainen lopettaminen: Vuonna 2000 yhteensä 18,5 prosenttia 18-24-vuotiaista jätti koulutusjärjestelmän ennenaikaisesti ja suoritti vain peruskoulun. Useissa jäsenvaltioissa määrä on lähes 30 prosenttia tai suurempi. Koulunkäynnin varhain päättäneiden prosenttiosuus on tuntuvasti korkeampi miehillä. Miesten työttömyysriski on muutenkin suurempi.

Jäsenvaltiot ovat kiinnittäneet enemmän huomiota elinikäiseen oppimiseen ja toteuttaneet paljon erilaisia toimia erityisesti kattavien strategioiden yhteydessä. Yleensä peruskoulutus on jäänyt aikuiskoulutusta vähemmälle huomiolle, mutta nyt jäsenvaltiot ovat alkaneet tuoda laajasti julki perustaitojen tarvetta kansallisissa toimintasuunnitelmissaan. Useimmat jäsenvaltiot edistävät aikuisten peruskoulutusta (luku- ja kirjoitustaito, laskutaito ja joskus tieto- ja viestintätekniset sekä sosiaaliset taidot), johon kuuluu myös epävirallinen oppiminen. Kaikissa jäsenvaltioissa pyritään kannustamaan useampia nuoria jatkamaan koulutusta. Niissä jäsenvaltioissa, joissa koulunkäynnin varhainen lopettaminen on yleistä, edistetään joustavampia toisen asteen opintosuunnitelmia ja mahdollisuuksia aloittaa opinnot uudelleen. On rohkaisevaa, että koulutustasojen erot eri EU:n jäsenvaltioissa ovat yleisesti kaventumassa. Erityisesti nuorten kohdalla saavutettu edistyminen on vaikuttanut tähän kehitykseen.

Jäsenvaltiot korostavat usein tarvetta lisätä aikuisväestön osallistumista koulutukseen, mutta eivät aseta kasvulle yleisiä tavoitteita. On varmistettava tehokkaammin, että kansallisissa toimintasuunnitelmissa kerrotaan, onko aikaisempina vuosina asetettujen tavoitteiden saavuttamisessa edistytty. Tämä koskee sekä yleisiä tavoitteita että erityistavoitteita. Osallistumisastetta pyritään yhä useammin nostamaan yksilöille suunnatuilla yleisillä toimilla kuten henkilökohtaisilla opintosuunnitelmilla tai opintoseteleillä. Aikuiskoulutuksen monipuolisuuteen, saatavuuteen ja houkuttelevuuteen olisi kiinnitettävä enemmän huomiota, jotta useammat kouluttamattomat saataisiin osallistumaan koulutukseen ja varmistettaisiin koulutuksen jatkaminen. Lisäksi tarvitaan tiedottamista, neuvontapalveluita sekä paikallisia oppimiskeskuksia. Jäsenvaltioiden olisi kehitettävä edelleen epävirallista oppimista ja arkioppimista muun muassa tunnustamalla aikaisempia opintoja ja kiinnittämällä huomiota tasa-arvoa koskevaan ulottuvuuteen. Useimmissa jäsenvaltioissa lujitetaan myös työmarkkinaosapuolten osallistumista elinikäiseen oppimiseen liittyviin toimiin. Useimmiten niiden osallistuminen liittyy koulutuksen rahoituksen saatavuuteen. Työmarkkinaosapuolten omista aloitteista on kuitenkin edelleen saatavilla liian vähän tietoa erityisesti yrityksissä.

Useimmat jäsenvaltiot ilmoittavat toteuttavansa toimia tieto- ja viestintätekniikkataitojen edistämiseksi. Usein niissä ovat etusijalla heikommassa asemassa olevat ryhmät ja ne ovat osa kattavaa verkko-oppimisen strategiaa. Lisäksi monissa jäsenvaltioissa pidetään tärkeänä verkko-oppimisen sisällön kehittämistä. Kun kaikki osatekijät otetaan huomioon, jäsenvaltiot voidaan jakaa karkeasti kolmeen ryhmään: kaikkein parhaiten edistyneet jäsenvaltiot (Tanska, Alankomaat, Ruotsi, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta), jäsenvaltiot, joissa toimet ovat edistyneet hyvin (Belgia, Irlanti, Saksa, Ranska, Luxemburg ja Itävalta) sekä ne jäsenvaltiot, joiden on lisättävä toimiaan (Espanja, Kreikka, Italia ja Portugali). Yleisten verkko-oppimista koskevien tavoitteiden osalta on todennäköistä, että lähes kaikissa jäsenvaltioissa kaikilla kouluilla on Internet-yhteydet vuoden 2001 loppuun mennessä. Joidenkin jäsenvaltioiden hitaampi edistyminen edellyttää kuitenkin aiempaa tehokkaampia toimia, joihin kuuluvat muun muassa eEurope 2002 -aloitteessa korostetut verkko-oppimiseen ja tietotekniikkaa hyödyntävään työntekoon liittyvät toimet. Tieto- ja viestintätekniikkataitoja tarvitsevien opettajien kouluttamisessa vuoden 2002 loppuun mennessä on raporttien mukaan saatu aikaan rohkaisevaa edistystä, mutta selkeitä johtopäätöksiä ei voida tehdä koska tietoa ei ole riittävästi.

Tuleva ammattitaito- ja työvoimavajaus johtaa erilaisiin poliittisiin ratkaisuihin

Yhdistettyjen talous- ja väestöennusteiden perusteella useimmat jäsenvaltiot ennakoivat työmarkkinoiden pullonkaulojen aiheuttavan yhä vakavampia ongelmia lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä. Jotkut jäsenvaltiot arvioivat edellä mainitun kehityksen uhkaavan talous- ja työmarkkinatilannetta, toiset taas näkevät sen mahdollisuutena helpottaa tiettyjen työntekijäryhmien palaamista työmarkkinoille. Useimmissa jäsenvaltioissa ongelmat koskevat tällä hetkellä vain muutamia ammatteja ja aloja, kuten tieto- ja viestintätekniikkaa, rakennusteollisuutta, terveydenhuoltoa, koulutusta ja sosiaalipalveluita, hotelli- ja ravitsemusalaa sekä korkeaa ammattitaitoa vaativia teknisiä aloja. Joissakin jäsenvaltioissa työmarkkinatilanne on erittäin kireä ja sille on ominaista pula erityisammattiosaajista ja yleinen työvoimavajaus niin vähemmän koulutusta kuin korkeaa ammattitaitoa vaativissa ammateissa. Työttömyyttä vähentävien, työvoiman osallistumista lisäävien sekä työllistyvyyttä ja ammattitaitoa nostavien yleisten toimien lisäksi on tehty useita erityisaloitteita, joilla pyritään ratkaisemaan työvoima- ja ammattitaitovajauksen aiheuttamia ongelmia sekä helpottamaan siirtymistä kohti osaamistaloutta. Aloitteet käsittelevät seurantaa, ammatillista liikkuvuutta, työvoiman kysynnän ja tarjonnan kohtaamista, maantieteellistä liikkuvuutta sekä kumppanuustoimintaa.

Tietoa liikkuvuudesta

* Maantieteellinen liikkuvuus EU:n jäsenvaltioiden välillä on edelleen melko vähäistä. Vuonna 2000 vain 225 000 henkilöä vaihtoi asuinpaikkaa jostain Euroopan unionin jäsenvaltiosta toiseen. Sen sijaan alueiden välinen maantieteellinen liikkuvuus ja matkustaminen kodin ja työpaikan välillä on kuitenkin varsin yleistä ja lisääntymässä. Vuonna 1999 noin 1,2 prosenttia EU:n väestöstä muutti asumaan toiselle alueelle jonkin jäsenvaltion sisällä. Noin 600 000 henkilöä työskentelee muualla kuin omassa asuinvaltiossaan.

* Vaikka ammatillinen liikkuvuus ja työpaikan vaihtaminen onkin EU:ssa edelleen selvästi vähäisempää kuin Yhdysvalloissa, työpaikasta toiseen siirtyminen on viime vuosina lisääntynyt etenkin korkeasti koulutettujen työntekijöiden osalta. Vuosien 1998 ja 1999 välillä noin 10 prosenttia kaikista korkeasti koulutetuista työntekijöistä vaihtoi työpaikkaa. Määrä vaihteli Yhdistyneen kuningaskunnan, Tanskan, Suomen ja Espanjan 12 prosentista Italian alle 5 prosenttiin.

Työllistämisprosessin ja uuden yhteiskunnallista osallisuutta edistävän prosessin yhdistämiseen on kiinnitettävä enemmän huomiota

Vaikka komissio pyysi jäsenvaltioita käsittelemään yhteiskunnallista osallisuutta edistäviä työmarkkinatoimia työllisyyttä koskevissa kansallisissa toimintasuunnitelmissa, useimmissa jäsenvaltioissa on tässä parantamisen varaa. Tämä saattaa johtua jäsenvaltioiden erilaisista lähestymistavoista. Toiset katsovat työllisyyspolitiikan olevan paras keino edistää yhteiskunnallista osallisuutta, kun taas toiset erottavat nämä selkeästi toisistaan. Joissakin jäsenvaltioissa katsotaan (yleisen) työmarkkinapolitiikan olevan tärkein väline yhteiskunnallisen osallisuuden edistämisessä. Toiset jäsenvaltiot, kuten Ranska, Suomi, Alankomaat ja Italia, korostavat yhteiskunnallisesti syrjäytyneiden erityistarpeita ja katsovat, että eri kohderyhmät saattavat tarvita yksilöllisiä toimia. Viime vuoden tapaan suurin osa jäsenvaltioista korostaa enemmän työmarkkinoille integroitumista kuin toimia syrjinnän poistamiseksi. Jotkin jäsenvaltiot pyrkivät kuitenkin toteuttamaan tasapainoisempaa lähestymistapaa. Neuvoston vuonna 2000 hyväksymien 13 artiklan mukaisten syrjinnän vastaisten säännösten merkitys on ilmeinen, ja se on toisinaan selvästi mainittu.

Vain puolet jäsenvaltioista (Ranska, Espanja, Portugali, Saksa, Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti) on asettanut vammaisia koskevia kansallisia tavoitteita nostaakseen vammaisten työllisyysastetta. Ainoastaan Tanska ja Alankomaat ovat asettaneet etnisiä vähemmistöjä koskevia tavoitteita.

Kansallisten toimintasuunnitelmien tärkein väline syrjäytymisen torjumiseksi liittyy toimiin, joilla edistetään pitkäaikaistyöttömien palaamista työmarkkinoille. Muutamat jäsenvaltiot ovat jo ottaneet tai ovat ottamassa käyttöön samankaltaisia yksilöllisiä lähestymistapoja kuin mitä ennaltaehkäisyssä on käytetty, kun taas toiset tarkistavat nykyisiä työllisyysmalleja ja -toimia, jotta ne tukisivat tehokkaammin pitkäaikaistyöttömien palaamista työmarkkinoille. Vaikka pitkäaikaistyöttömien palaamista työelämään pidetään harvoin ratkaisuna työmarkkinoiden pullonkauloihin, se on kuitenkin tärkeä osa yleistä strategiaa yhteiskunnallisen syrjäytymisen torjumiseksi varsinkin niissä jäsenvaltioissa, joiden työttömyysaste on alhainen ja joissa pitkäaikaistyöttömyydellä on taipumusta keskittyä tiettyihin vaikeasti työelämään palautettaviin ryhmiin.

2.2.2. Yrittäjyys

Yrittäjyyspilarin tarkoituksena on uusien työpaikkojen luomista edistävien olosuhteiden aikaansaaminen. Sen tarkoituksena on edesauttaa yritysten perustamiselle suotuisan ympäristön luomista ja yrityskasvua sekä sitä kautta myös työpaikkojen luomista. Tämä tapahtuu erityisesti vähentämällä hallinnollisten määräysten noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia ja verotaakkaa. Pilarin avulla pyritään hyödyntämään tehokkaasti tietoyhteiskunnan ja palvelualan työllistämismahdollisuuksia. Sen tavoitteena on myös edistää alueellisen ja paikallisen tason työllistämistoimia. Tänä vuonna käsiteltäviä uusia kysymyksiä ovat pimeän työn torjuminen sekä yrittäjäkoulutuksen ja yrityksiä koskevien uusien säännösten vaikutusten arvioinnin edistäminen. Jäljempänä olevassa taulukossa on luotu katsaus vuoden 2001 kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettyihin tärkeimpiin toimiin.

Taulukko 3: Vuoden 2001 kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettyjen tärkeimpien yrittäjyyttä koskevien toimien tavoitteet

>TAULUKON PAIKKA>

Tietoa työpaikkojen luomisesta eri aloilla vuonna 2000

* EU:ssa luotiin vuonna 2000 huipputekniikan alalla ja osaamisvaltaisilla aloilla nettomääräisesti tarkasteltuna 1,5 miljoonaa uutta työpaikkaa. Aikaisempien vuosien tapaan työllisyyden kasvu oli yleensä edelleen voimakkainta palvelualalla sekä paljon ammattitaitoa vaativaa muuta kuin ruumiillista työtä tekevissä ammattiryhmissä. Työllisyysaste palvelualalla kasvoi edelleen ja teollisuudessa luotiin melkein miljoona uutta työpaikkaa. Työpaikat vähenivät edelleen maatalouden alalla.

* Niille aloille, joilla työllisyys kasvaa tällä hetkellä EU:ssa voimakkaimmin, on ominaista joko huipputekniikka ja tieto- ja viestintätekniikkaan liittyvien työpaikkojen suuri osuus ("huipputekniikan alat") tai osaamisvaltaisuus, joka näkyy työvoiman korkeana koulutustasona ("korkeaa koulutusta vaativat alat"), tai molemmat. Näillä aloilla kuitenkin myös vähäisempää ammattitaitoa vaativissa tehtävissä toimivien työntekijöiden työllisyyden kasvu jatkuu, kun se muilla talouden sektoreilla pysyy paikallaan tai jopa laskee tämän alaryhmän osalta.

* Irlannin, Suomen, Espanjan ja Alankomaiden työllisyys lisääntyy kaikilla talouden sektoreilla, vaikkakin voimakkaimmin korkeaa koulutusta vaativilla aloilla. Toisissa maissa, kuten Saksassa, Itävallassa ja Ruotsissa, työllisyys on kasvanut ainoastaan korkeaa koulutusta vaativilla aloilla, kun se muilla aloilla on laskenut.

* Tämä osoittaa jälleen, että työllisyystilanne korkeaa koulutusta vaativilla aloilla myötävaikuttaa ratkaisevasti yleiseen työllisyystilanteeseen Euroopan työmarkkinoilla.

Uutta tekniikkaa käytetään yritysten hallinnollisen rasituksen vähentämiseksi

Monet jäsenvaltiot ilmoittavat käyttävänsä yleisesti sähköisiä järjestelmiä reaaliaikaiseen kirjautumiseen ja tiedottamiseen yksinkertaistaakseen virallisten menettelyjen noudattamista. Asiakirjojen ja tiedon reaaliaikainen saatavuus ei kuitenkaan itsessään selkeytä menettelyitä, vaan sitä on täydennettävä johdonmukaisella strategialla. Näin on mahdollista yksinkertaistaa menettelyitä, joita yritysten on noudatettava ollessaan tekemisissä hallitusten kanssa (esimerkiksi tiedottaminen hallituksen eri toimintamuodoista, selkeämmät kaavakkeet) sekä säännöksiä, joiden pohjalta yritykset toimivat. Keskitetyt palvelupisteet ovat osoittautuneet erittäin hyödyllisiksi, sillä niistä saa paremmin tietoa, apua ja neuvontaa yrityksen perustamista edeltävässä vaiheessa.

Itävalta, Saksa, Espanja, Kreikka, Irlanti, Luxemburg, Ruotsi, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat käyttäneet huomattavasti voimavaroja varmistaakseen, että yritykset, erityisesti pienet yritykset, sisällyttävät tieto- ja viestintätekniikan jokapäiväiseen toimintaansa sekä edistääkseen teollisuuden laajempien rakenteiden mukautumista tietoyhteiskunnan vaatimuksiin.

Uuden henkilöstön palkkaamista helpottavassa lähestymistavassa on puutteita

Jäsenvaltioiden haluttomuus yksinkertaistaa uuden henkilöstön palkkaamiseen liittyviä sääntöjä vaikeuttaa työpaikkojen luomista, vaikka sosiaaliturva- ja verotusmääräysten lieventämiseksi laadituissa suunnitelmissa esitetyt toimet ovatkin jonkin verran edistäneet asiaa. Pienten yritysten henkilöstökustannusten alentaminen vahvistaa itsenäisten ammatinharjoittajien halua luoda uusia työpaikkoja, ja uuden henkilöstön palkkaamiseen liittyvien sääntöjen yksinkertaistamisen avulla pienet yritykset voivat kasvaa nopeammin ja nostaa työllisyyttä aloilla, joilla siihen on erityistä tarvetta.

Yrittäjyyskulttuurin edistäminen

Vaikuttaa siltä, että jäsenvaltiot pitävät yrittäjyyskoulutusta edistäviä aloitteita tärkeinä. Ei ole voitu kattavasti osoittaa, että nämä toimet vaikuttaisivat itsenäisestä ammatinharjoittamisesta vallitsevaan mielikuvaan, joka on joitakin ammattialoja lukuun ottamatta edelleenkin voittopuolisesti kielteinen. Tämän vuoksi itsenäinen ammatinharjoittaminen ei juurikaan ole edistynyt, vaikka itsenäisten ammatinharjoittajien määrän voisi odottaa kasvaneen huomattavasti erityisesti palvelualalla. Yrittäjyyskoulutuksen lisäksi toimet yrittäjien yhteiskunnallisen arvostuksen lisäämiseksi ovat vaatimattomia tai niitä ei ole lainkaan. Arvostus toisi enemmän tunnustusta menestyneille yrittäjille ja lisäisi näin nuorten osallistumista yritystoimintaan.

Vaikka jäsenvaltiot ovat toteuttaneet lukuisia naisten yrittäjyyttä edistäviä toimia, niiden vaikutuksesta ei vielä ole konkreettista tietoa.

Tietoa pienistä ja keskisuurista yrityksistä sekä itsenäisestä ammatinharjoittamisesta

* Työllisyysaste alle 50 henkilöä työllistävissä yrityksissä on muutaman viime vuoden ajan pysytellyt vakaasti noin 27 prosentissa.

* Itsenäisen ammatinharjoittamisen keskimääräinen aste Euroopan unionissa on laskenut yleisesti 15,4 prosentista 14,8 prosenttiin vuosina 1998-2000.

* Miehet toimivat itsenäisinä ammatinharjoittajina kaksi kertaa useammin kuin naiset. Vuonna 2000 luvut olivat 17,6 prosenttia ja 10,9 prosenttia.

Pimeän työn torjuminen

Torjumalla pimeää työtä voidaan parantaa työpaikkojen laatua ja lisätä tervettä kilpailua yritysten välillä. Ongelmaan kiinnitetään paljon huomiota, ja 11 jäsenvaltiota (Alankomaat, Belgia, Italia, Itävalta, Kreikka, Luxemburg, Portugali, Ranska, Ruotsi, Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta) on kansallisissa toimintasuunnitelmissaan sitoutunut sen ratkaisemiseen. Useimmilla niistä yksinkertaistetaan uusien työpaikkojen ilmoittamiseen liittyviä menettelyitä, lisätään seurantaa ja voimistetaan rikkomuksista annettavia seuraamuksia. Toiset tukevat veroviranomaisten pyrkimyksiä estää yrityksiä altistumasta laitonta työvoimaa käyttävien yritysten synnyttämälle haitalliselle kilpailulle. Yhdessä jäsenvaltioissa jopa evätään etuuksia ja julkisia hankintasopimuksia yrityksiltä, joita vastaan on nostettu kanne pimeän työn takia. On vielä liian aikaista odottaa selvityksiä kaikkien tehtyjen aloitteiden tuloksista.

Alueelliseen ja paikalliseen kehitykseen kiinnitettävä enemmän huomiota

Euroopan työllisyysstrategian alueellinen ulottuvuus on kehittynyt huomattavasti. Alueiden välinen yhteistyö on lisääntynyt ja joissain tapauksissa kansallisten ja alueellisten viranomaisten väliseen toimintaan on otettu mukaan osia avoimesta koordinointimenetelmästä. Lisäksi alueellisen hallinnoinnin "ammattimaistaminen" edistyy. Yhteistyömuodot ovat melko moninaisia ja vaihtelevat institutionaalisen toimintaympäristön mukaan. Yleensä alueellinen ulottuvuus on vielä valtaosin rajoittunut alueelliselle tasolle, jossa edistyminen on ollut kaikkein näkyvintä, mutta myös paikallisen tason kehitys on myönteistä. Julkiset työvoimapalvelut kehittävät toimintansa alueellista ulottuvuutta yhä monipuolisemmaksi ja ovat aktiivisesti mukana paikallisissa ja alueellisissa kumppanuuksissa. Voidakseen vastata paremmin paikallisten ja alueellisten työmarkkinoiden erityistarpeisiin ne ovat joustavoittaneet palveluiden ja aktiivisten työmarkkinapoliittisten ohjelmien toteuttamista. Osuus- ja yhteisötalouden kehitys on vielä hidasta, mutta se on vauhdittunut vuodesta 1999 lähtien. Useimmat jäsenvaltiot tarjoavat erityistukea neuvonnan tai rahoituksen muodossa. Erityisen tärkeitä ovat pyrkimykset osuus- ja yhteisötalouteen kuuluvien ja muiden yritysten kohtelemiseksi tasavertaisesti esimerkiksi verotuksen ja talouspolitiikan rahoitusvälineiden saavutettavuuden osalta.

Työhön kohdistuvaa verorasitusta on onnistuttu vähentämään jonkin verran, erityisesti matalapalkkaisen ja vähän koulutetun työvoiman osalta

Tietoa kokonaisverotuksesta ja työvoiman verotuksesta

* Kokonaisverorasitus [13] kasvoi vuosien 1996-1999 välisenä aikana 42,4 prosentista 43,3 prosenttiin ja on vuonna 2000 vakiintumassa 43,1 prosenttiin. Monissa jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa, Tanskassa, Ranskassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Suomessa ja Ruotsissa kokonaisveroaste laskettuna prosenttiosuutena bruttokansantuotteesta on vieläkin korkea ja ylittää 45 prosenttia (katso kaavio 4).

[13] Laskettu prosenttiosuutena bruttokansantuotteesta.

* Työhön kohdistuva verorasitus [14] väheni EU:ssa 0,8 prosenttia vuosina 1996-2000 ja on nyt 40,6 prosenttia. Se on kuitenkin edelleen korkea useissa jäsenvaltioissa. Matalapalkkaiseen työhön kohdistuvat verohuojennukset olivat tuntuvampia. Tällaisia verohuojennuksia tehtiin melkein kaikissa jäsenvaltioissa (paitsi Luxemburgissa ja Alankomaissa), ja ne ylittivät vuosina 1996-2000 keskimäärin kaksi prosenttiyksikköä naimattomalla henkilöllä, jonka ansiot olivat 50 prosenttia tai 67 prosenttia keskiansioista. Vuonna 2000 luvut olivat 35,2 ja 39,2 prosenttia [15].

[14] Ilmaisee palkkatuloon kohdistuvan keskimääräisen todellisen verorasituksen. Lasketaan prosenttiosuutena työntekijöiden kokonaispalkasta ja verotuksesta.

[15] Tiedot perustuvat oletetuille kotitalouksille laadittuihin veroindekseihin.

Jäsenvaltioissa kolmen viime vuoden aikana toteutetut verouudistukset vaihtelevat sekä laajuudeltaan että syvyydeltään. Useimpien jäsenvaltioiden tavoitteena on vähentää kokonaisverorasitusta pääasiassa huojennuksilla, jotka kohdistuvat yksityishenkilöiden tai yhtiöiden välittömään tuloverotukseen tai pääomaveroihin. Huojennuksilla tähdätään yritysten kilpailukyvyn parantamiseen sekä kasvun ja työllisyyden vauhdittamiseen. Vain neljä jäsenvaltiota (Itävalta, Suomi, Saksa ja Alankomaat) on asettanut kansallisia tavoitteita kokonaisverorasituksen vähentämiseksi.

Kaavio 4: Kokonaisverotuloaste (prosenttia bruttokansantuotteesta)

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Komission yksiköt, verotuksen ja tulliliiton pääosasto

Yhä useammat jäsenvaltiot ovat sitoutuneet tavoitteeseen vähentää työhön kohdistuvaa verorasitusta. Vastauksista, jotka saatiin viime vuonna kahdelle kolmasosalle jäsenvaltioista annettuihin suosituksiin ilmenee, että kehitystä työhön kohdistuvan verorasituksen keventämisen suuntaan on tapahtunut jonkin verran, ja se vaihtelee eri jäsenvaltioissa. Kaaviosta 5 käy ilmi, että kehitys on voimakkaampaa matalapalkkaisen työn osalta (hyvinä esimerkkeinä Belgia, Ranska, Irlanti ja Italia). Näkyvämpien tulosten saavuttamiseksi toimia on jatkettava ja tehostettava. Yksikään jäsenvaltio ei ole kuitenkaan asettanut verohuojennukselle määrällistä tavoitetta [16], kuten suuntaviivoissa kehotettiin. Työhön kohdistuvan veron asteittainen alentaminen näkyy selvemmin matalapalkkaisen ja vähän koulutetun työvoiman kohdalla. Merkittävin osa näiden verojen määrästä muodostuu edelleen sosiaaliturvamaksuista ja muista työnantajan maksamista maksuista (eli palkasta pidätettävistä veroista). Ne muodostavatkin keskimäärin yli puolet työhön kohdistuvista veroista. Joissakin jäsenvaltioissa työn verotuksen vähentämiseen liittyy ympäristölle suotuisia verouudistuksia, kun taas yksityishenkilöille ja yrityksille suunnatut henkilöresurssien alalla tehtäviin investointeihin kannustavat verohuojennukset ovat vähäisiä.

[16] Saksa on kuitenkin asettanut osatavoitteen alentaa sosiaaliturvamaksuja 40 prosenttiin bruttopalkoista (nykyisin ne ovat arviolta noin 41 prosenttia).

Kaavio 5: Matalapalkkaisen naimattoman henkilön keskimääräinen veroaste [17]

[17] EU:n keskiarvo on painotettu keskiarvo (painotettu kussakin jäsenvaltiossa teollisuudessa työskentelevien määrällä).

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Komission yksiköt, verotuksen ja tulliliiton pääosasto, perustuu OECD:n tietokantaan.

2.2.3. Sopeutumiskyky

Sopeutumiskykyä koskevan pilarin tavoitteissa työmarkkinaosapuolia ja hallituksia on kehotettu parantamaan työllisyyden tasoa ja laatua kumppanuuteen perustuvan lähestymistavan avulla sekä lisäämään Euroopan talouden kilpailukykyä, jotta helpotettaisiin työpaikkojen luomista. Tavoitteena on löytää joustavuuden ja turvallisuuden välille oikea tasapaino, joka on välttämätön työntekijöiden ja yritysten tarpeiden yhteensovittamiseksi. Vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivoissa esitettiin joitakin uusia näkökohtia, jotka laajensivat sopeutumiskykyä koskevan pilarin soveltamisalaa erityisesti työterveyden ja -turvallisuuden sekä laadun ja elinikäisen oppimisen tavoitteiden osalta. Viimeksi mainitulla pyritään saavuttamaan tietoyhteiskunnassa tarvittavat taidot vuoteen 2003 mennessä. Lisäksi työmarkkinaosapuolia on kehotettu antamaan vuosittainen kertomus toimistaan.

Työaikaa koskeviin kysymyksiin keskitytään voimakkaasti

Toimissa keskitytään edelleen voimakkaasti työaikaa koskeviin kysymyksiin. Sekä hallitukset että työmarkkinaosapuolet asettavat tämän työelämän uudistuksen osatekijän selkeästi etusijalle. Aikaisempaa keskittymistä työajan vähentämiseen täydennetään yhä voimakkaammin joustavuuden mahdollistavilla järjestelyillä. Useimmat uudistukset käynnistettiin joustavampien työaikajärjestelmien käyttöön ottamiseksi. Viimeaikainen kehitys tällä alalla on keskittynyt kahteen näkökohtaan eli kestoon ja joustavuuteen, joihin pyritään pidentämällä viitejaksoja tai ottamalla käyttöön pitkäaikaisia työaikatilejä. Osa-aikatyöstä, joka on tärkein joustavan työn muoto EU:ssa, on annettu lainsäädäntöä ja/tai tehty sopimuksia.

Kaavio 6: Osa-aikatyön osuus kokonaistyöllisyydestä vuosina 1995-2000

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus

Myös joustaviin työmuotoihin kiinnitetään huomiota

Yleisenä suuntauksena ovat uudet ja joustavat työmuodot, jotka helpottavat määräaikaisten sopimusten käyttöönottoa ja käyttöä sekä tilapäistyötä ja osa-aikatyötä (jälkimmäisen osalta katso kaaviota 6) työehtosopimusten kautta. Myös hallitukset, usein yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa, ovat ottaneet tämän suuntauksen huomioon ja kehittäneet tai mukauttaneet lainsäädäntöään sen mukaisesti. Tilapäistyövoimaa välittävien yritysten toimintaa säännellään nyt kaikissa jäsenvaltioissa lainsäädännöllä, jota usein sovelletaan työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten avulla. Sama koskee myös useimpia määräaikaisiin sopimuksiin liittyviä aloitteita. Määräaikaisten sopimusten määrä EU:ssa on lisääntymässä, mutta tilanne jäsenvaltioiden välillä vaihtelee huomattavasti. Vain muutamissa jäsenvaltioissa (Itävalta, Tanska, Irlanti, Saksa ja Ruotsi) on toteutettu erityisiä etätyötä koskevia toimia tai työehtosopimuksia.

Työn joustavuus ja työaika

* Epätyypillinen työ [18] on yleistynyt, ja sen osuus kaikista työsopimuksista on nyt noin 29,8 prosenttia (vuonna 1999 osuus oli 29,0 prosenttia). Epätyypillisen työn prosentuaalinen osuus on korkein Alankomaissa (54,3), Ruotsissa (35,5), Espanjassa (33,7) ja Ranskassa (32,2). Alhaisin se on Kreikassa (12,3), Luxemburgissa (14,4), Italiassa (16,1) ja Itävallassa (23,8). Määräaikaisella sopimuksella osa-aikatyötä tekevien määrä on pysynyt tasaisesti alle 3 prosentissa pitkän aikaa.

[18] Epätyypillistä työtä ovat osa-aikatyö (itsearvioinnin perusteella) ja määräaikainen työ (johon määritelmän mukaan kuuluu kausityö, tilapäistyövoimaa välittävien toimistojen kautta tehtävä työ ja väliaikainen työ).

* Useimmissa jäsenvaltioissa osa-aikatyö on yleisin epätyypillisen työn muoto. Poikkeuksia ovat Suomi, Kreikka, Portugali ja Espanja, joissa määräaikainen työ on yleisintä.

* Viimeisten viiden vuoden aikana osa-aikaisten työpaikkojen osuus kokonaistyöllisyydestä kasvoi tasaisesti 18 prosenttiin. Kuitenkin jo kolmantena vuonna peräkkäin luotiin enemmän kokopäiväisiä (yli kaksi miljoonaa) kuin osa-aikaisia työpaikkoja (noin miljoona). Kokopäiväisten työpaikkojen osuus kaikkien uusien työpaikkojen nettomäärästä oli siis melkein 70 prosenttia, kun se oli 54 prosenttia vuonna 1998 ja 60 prosenttia vuonna 1999. Kolmasosa kaikista työssä käyvistä naisista ja kuusi prosenttia kaikista työssä käyvistä miehistä tekee osa-aikatyötä.

* Keskimääräinen viikoittainen työtuntimäärä pysyi lähes samana vuosien 1995 (36,6 tuntia) ja 1999 (36,5 tuntia) välillä, mutta laski 36,2 tuntiin vuonna 2000. Miesten ja naisten viikoittaisen työtuntimäärän ero (7,7 tuntia) pysyi ennallaan.

Työn organisointia koskeva lähestymistapa on suppea ja työelämän laatuun kiinnitetään vähän huomiota

Koska työn organisoinnin yhteydessä on keskitytty yleisesti työaikaan ja lainsäädännöllisiin kysymyksiin (erityisesti pyrkimällä joustavampiin sopimustyyppeihin), sen muihin osatekijöihin ei ole kiinnitetty paljonkaan huomiota. Esimerkiksi uusien tekniikoiden käyttöön ottamisen ja yrityksen organisaatioympäristön mukauttamisen välinen yhteys, uudet johtamistekniikat, tiimityö, hierarkioiden madaltaminen, työntekijöiden osallistuminen päätöksentekoon tai heidän osuutensa yritystoiminnan tuloksista eivät kuulu järjestelmällisesti kansallisiin toimintasuunnitelmiin.

Lisäksi tämän vuoden sopeutumiskykyä koskevassa pilarissa on esitetty vain vähän erityisesti työn laadun parantamiseen liittyviä tavoitteita.

Työterveys ja -turvallisuus

Monet jäsenvaltiot (esimerkiksi Itävalta, Tanska, Irlanti ja Espanja) ovat kehittäneet terveyttä ja turvallisuutta työpaikoilla koskevia uusia lähestymistapoja varmistaakseen nykyisen lainsäädännön paremman soveltamisen ja edistääkseen toimia työtapaturmien ja ammattitautien vähentämiseksi. Tätä lähestymistapaa voidaan parhaiten hyödyntää laajentamalla neuvontaa. Edellä mainituilla toimilla pyritään parantamaan työn laatua, mihin ei ole kiinnitetty asianmukaista huomiota sopeutumiskykyä koskevassa pilarissa. Useissa jäsenvaltioissa (esimerkiksi Tanska, Alankomaat ja Portugali) työmarkkinaosapuolet osallistuvat suoraan tai epäsuorasti kansallisiin, alueellisiin tai yrityksissä toimiviin työterveys- ja työturvallisuusmääräysten laatimisesta, täytäntöönpanosta ja seurannasta vastaaviin elimiin.

Koulutukseen ja elinikäiseen oppimiseen liittyviä haasteita ei ole käsitelty kattavasti

Työmarkkinaosapuolten sitoutuminen elinikäisen oppimisen edistämiseen on lisääntynyt. Vaikka työmarkkinaosapuolia onkin jäsenvaltioiden selvitysten mukaan kuultu elinikäisen oppimisen strategioiden kehittämisen yhteydessä tai ne ovat osallistuneet niiden kehittämiseen, ei kansallisissa toimintasuunnitelmissa ja työmarkkinaosapuolten omissa arvioinneissa ole annettu riittävästi tietoa, jotta voitaisiin tehdä yleisiä johtopäätöksiä osallistumisen laajuudesta etenkään täytäntöönpanovaiheessa. Työmarkkinaosapuolet korostivat kuitenkin, että niiden sitoutuminen työehtosopimusten tai muiden yhteisten aloitteiden kautta on lisääntynyt viime vuodesta. Koulutuksen edistämisestä pienissä ja keskisuurissa yrityksissä on vain niukasti tietoa. Useimmissa sopimuksiin sekä yhteisiin tai kolmenvälisiin aloitteisiin perustuvissa toimissa painotetaan työntekijöiden yksilöllisiä mahdollisuuksia päästä koulutukseen, koulutusrahastoja ja riskiryhmien koulutusta. Edistyneissä toimissa yhdistetään työaika ja koulutus esimerkiksi käyttämällä pitkäaikaisia työaikatilejä. Vuoden 2001 kansallisissa toimintasuunnitelmissa ei juurikaan käsitelty tavoitetta antaa jokaiselle työntekijälle mahdollisuus saavuttaa tietoyhteiskunnassa tarvittavat taidot vuoteen 2003 mennessä.

Työmarkkinaosapuolten osallistuminen lisääntynyt, mutta se ei vielä ole riittävän näkyvää ja konkreettista

Työmarkkinaosapuolten osallistuminen kansallisten työllisyysstrategioiden laatimiseen ja täytäntöönpanoon on kokonaisuudessaan parantunut selvästi, mikä on useiden viime vuosina työllisyydestä annettujen suositusten mukaista. Niiden osallistuminen ei kuitenkaan vielä ole riittävän näkyvää, sillä ne eivät ole käyttäneet hyväkseen suuntaviivassa 13 annettua mahdollisuutta tehdä vuosittain selvitys työn organisoinnin nykyaikaistamisesta. Tällaista prosessia ei ole käynnistetty yhdessäkään jäsenvaltiossa.

2.2.4. Yhtäläiset mahdollisuudet

Tämän pilarin tarkoituksena on vahvistaa toimia, joilla edistetään naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia työmarkkinoilla, ja vahvistaa samalla kolmeen muuhun pilariin liittyvien toimien vaikutusta. Tavoitteeseen pyritään tasa-arvon valtavirtaistamista edistävällä lähestymistavalla kaikissa neljässä pilarissa. Tämä tapahtuu vähentämällä sukupuolten välisiä eroja työttömyyden, työllisyyden, naisten ja miesten työmarkkinoiden eriytymisen sekä palkkojen osalta. Lisäksi tarvitaan työn ja perhe-elämän yhteensovittamiseen tarkoitettuja toimia. Neljännen pilarin uudet osatekijät koskevat tänä vuonna erityisesti tasa-arvon valtavirtaistamista. Tämä edellyttää kuulemismenettelyn kehittämistä tasa-arvoa käsittelevien yhteistyöelinten kanssa, tasa-arvoon kohdistuvien vaikutusten arviointimenettelyjen soveltamista sekä tasa-arvoa osoittavien indikaattorien laatimista jokaisen suuntaviivan yhteydessä. Lisäksi olisi helpotettava naisten mahdollisuutta osallistua elinikäiseen oppimiseen sekä tieto- ja viestintätekniseen koulutukseen ja asetettava kansalliset tavoitteet naisten työllisyydelle sekä lasten ja muiden huolettavien hoitopalveluille.

Sukupuolten tasa-arvon asema heikentynyt

Vaikka jäsenvaltioiden tavassa käsitellä tasa-arvoon liittyviä kysymyksiä onkin viime vuosina tapahtunut myönteistä kehitystä, on yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevaan pilariin tänä vuonna kiinnitetty vähemmän huomiota viime vuoteen verrattuna. Tämä koskee erityisesti jäsenvaltioita, joissa tasa-arvo on heikointa ja joissa naisten osallistuminen työmarkkinoille aiheuttaa eniten haasteita. Toimien tasapainottaminen on tärkeää, jotta naisten osallistumista työmarkkinoille rohkaistaisiin aktiivisesti sekä uran alussa että sen keskivaiheilla, ja heidät saataisiin pysymään työmarkkinoilla pidempään. Tärkeitä tässä suhteessa ovat samapalkkaisuus, riittävät hoitopalvelut yhdistettynä työn ja perhe-elämän yhteensovittamiseen sekä elinikäinen oppiminen. Työmarkkinaosapuolten olisi lisättävä toimia tasa-arvon parantamiseksi.

Vastaukset tasa-arvoa koskeviin suosituksiin vaihtelevat

Vuoden 2001 kansalliset toimintasuunnitelmat tarjoavat jäsenvaltioille tarvittaessa toisen mahdollisuuden vastata neuvoston antamiin tasa-arvoa koskeviin suosituksiin. Jäsenvaltioiden toimintatavoissa on kuitenkin suuria eroja. Irlanti, Tanska, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat käynnistäneet joitakin mielenkiintoisia aloitteita. Koska joissakin jäsenvaltioissa täytäntöönpano on vasta alkuvaiheessa, tuloksia on seurattava tarkasti, ja toimien vaikutusten arviointi on ennenaikaista. Saksa, Itävalta, Portugali ja Luxemburg ovat toimineet osittain vaatimusten mukaisesti. Italia, Espanja ja Kreikka ovat ottaneet käyttöön joitakin toimia, mutta koska näiden valtioiden lähtökohdat ovat vaikeat ja haasteet mittavia, toimia on vahvistettava.

Tavoitteet naisten osallistumisen lisäämiseksi

Työllisyyteen ja työttömyyteen liittyviä sukupuolten välisiä eroja

* Viime vuosien tapaan työpaikkojen luomisesta ovat eniten hyötyneet naiset. Tämän tuloksena sukupuolten välinen työllisyysero laski EU:ssa hieman ja on nyt 18,5 prosenttiyksikköä. Maiden välillä on kuitenkin suuria eroja, ääripäinä Ruotsi (3,8 prosenttiyksikköä) sekä Kreikka ja Espanja (noin 30 prosenttiyksikköä). Sukupuolten välinen ero työllisyydessä kokoaikaiseksi muutettuna oli vuonna 2000 EU:ssa 25,7 prosenttiyksikköä.

* Suurin osa naisten vuonna 2000 saamasta yli 1,6 miljoonasta työpaikasta oli osa-aikaisia. Vuosina 1995-2000 osa-aikaisten työpaikkojen osuus kokonaistyöllisyydestä kasvoi 18 prosenttiin. Määrä kattoi kolmasosan työssä käyvistä naisista ja kuusi prosenttia miehistä.

* Sekä miesten että naisten työttömyysluvut ovat laskeneet vuonna 2000, ja naisten keskimääräinen työttömyysaste EU:ssa on alle 10 prosenttia. Koska miesten keskimääräinen työttömyysaste EU:ssa on seitsemän prosenttia, sukupuolten välinen työttömyysero pieneni vain 0,2 prosenttiyksikköä ja on nyt 2,7 prosenttiyksikköä. Sukupuolten välinen työttömyysero on edelleen suurin Espanjassa. Muita maita, joissa miesten ja naisten työttömyysasteen välillä on selkeä ero, ovat Kreikka, Italia, Ranska ja Belgia.

Lissabonissa asetettiin tavoite täystyöllisyyden saavuttamisesta pitkällä aikavälillä. Sen toteutuminen edellyttää naisten yhä laajempaa osallistumista työmarkkinoille. Vaikka naisten työllisyysaste onkin noussut vuodesta 1999, sukupuolten välillä on yhä huomattava yli 18 prosenttiyksikön ero. Tasa-arvoa edistetään lukuisilla toimilla, mutta useimmat niistä ovat yksittäisiä, eikä niillä voida paljoakaan vaikuttaa nykytilanteeseen. Useimmilla aloitteilla pyritään helpottamaan työttömien ja työelämän ulkopuolella olevien naisten palaamista työmarkkinoille, lisäämään mahdollisuuksia yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen, tarkistamaan vero- ja etuusjärjestelmiä sekä sovittamaan yhteen työ- ja perhe-elämää. Vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivoissa jäsenvaltioita kehotettiin harkitsemaan tavoitteiden asettamista naisten työllisyyden lisäämiseksi, mutta Ranskaa, Portugalia ja Alankomaita lukuun ottamatta jäsenvaltiot eivät ole asettaneet kansallisia tavoitteita. Huomionarvoista on, että maat, joissa naisten työllisyysaste on alhainen, eivät ole asettaneet kansallisia tavoitteita ja että niiden toimet naisten nykyisen työllisyystilanteen parantamiseksi ovat vähäisiä (Espanja, Kreikka ja Italia).

Tasa-arvon valtavirtaistaminen edistyy kattavan lähestymistavan puuttumisesta huolimatta

Tasa-arvon valtavirtaistamisessa on edistytty jonkin verran yhteistyömekanismien ja tasa-arvoon kohdistuvien vaikutusten arvioinnin avulla, mutta useimmilta jäsenvaltioilta puuttuu edelleen kattava lähestymistapa [19]. Yleisesti ottaen jäsenvaltiot eivät ole toteuttaneet tasa-arvoon kohdistuvien vaikutusten arviointia jokaisen suuntaviivan osalta eivätkä laatineet asianmukaisia indikaattoreita edistyksen mittaamiseksi. Edistystä tapahtuu kuitenkin niissä maissa, jotka ovat hiljattain omaksuneet tasa-arvon valtavirtaistamista koskevan tavoitteen. Ne ovat muun muassa laajentaneet toimiaan alueelliselle tasolle ja järjestäneet julkishallinnon henkilöstölle tasa-arvoa koskevia koulutusohjelmia (esimerkiksi Ranska ja Irlanti). Pohjoismaat vahvistavat sitoutumisensa tasa-arvon valtavirtaistamiseen. Toisaalta jotkin maat (Kreikka, Saksa, Italia, Espanja ja Luxemburg), joille annettiin suositus edistää tai jatkaa tasa-arvon valtavirtaistamista, eivät ole toteuttaneet ratkaisevia toimia tilanteen parantamiseksi.

[19] Kattavalla tarkoitetaan tässä yhteydessä toimia, joihin kuuluu tasa-arvoa käsittelevien yhteistyöelinten kuulemismenettelyitä myös alueellisella tasolla, tasa-arvoon kohdistuvien vaikutusten arviointimenettelyitä uutta lainsäädäntöä varten, indikaattoreiden ja tilastojen laatimista, tiedotustoimintaa, koulutusta sekä tutkimuksia ja muita innovatiivisia lähestymistapoja.

Tasa-arvoa koskevia tavoitteita ei ole vielä riittävästi sisällytetty kolmen muun pilarin työllisyyspolitiikkaan. Tieto- ja viestintätekniikkataitojen parantamiseen ja osaamistalouden toteuttamiseen tähtäävissä toimissa on kiinnitetty vain vähän huomiota tasa-arvoasioihin. Vero- ja etuusjärjestelmien kielteisiä vaikutuksia vähentäviä aloitteita on saatujen tietojen mukaan varsin vähän.

Sukupuolten väliset palkkaerot edelleen suuria

Tietoa sukupuolten välisistä palkkaeroista (katso myös kaavio 7)

* Viimeisimpien EU:n tasolla saatujen tietojen mukaan (lähde: Euroopan yhteisön kotitaloustutkimus, 15 tuntia tai enemmän työskentelevien työntekijöiden tuntiansiot) sukupuolten välinen palkkaero pieneni kahdella prosenttiyksiköllä vuosien 1996 ja 1997 välillä, mutta oli silti noin 14 prosenttia.

* Tilanne oli vaikein yksityissektorilla, jossa palkkaerot olivat suuruudeltaan jopa 19 prosenttiyksikköä, kun ne julkisella sektorilla olivat kymmenen prosenttiyksikköä. Sukupuolten väliset palkkaerot laskivat tai pysyivät ennallaan kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Espanjaa ja Itävaltaa, joissa voitiin havaita hienoista kasvua.

Kaavio 7: Sukupuolten väliset palkkaerot vuonna 1997: kokonaisero sekä julkisen ja yksityisen sektorin välinen ero

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostat, Euroopan yhteisön kotitaloustutkimus. Tiedot puuttuvat Ruotsin osalta.

Vaikka sukupuolten väliset palkkaerot olivat Tukholman huippukokouksessa hyvin esillä, toimet palkkaerojen kaventamiseksi sekä miesten ja naisten tuloerojen pienentämiseksi ovat vähäisiä. Aloitteet koskevat pääasiassa työnluokitusjärjestelmien uudistamista, erilaisia lainsäädännöllisiä toimia sekä tutkimusraportteja. Uusia aloitteita on tehty, mutta niiden toteuttaminen on vasta alkuvaiheessa, eikä niihin useinkaan sisälly konkreettisia toimia. Jäsenvaltioiden on käytettävä paljon enemmän voimavaroja tämän ongelman ratkaisemiseen. Työmarkkinaosapuolten tehtävä ja vastuu on vielä paljon merkittävämpi kysymys. Työmarkkinaosapuolet eivät ole kiinnittäneet erityishuomiota tähän kysymykseen varsinkaan niillä työmarkkinoilla, joilla tarve on suuri, mikä on vastoin työmarkkinaosapuolten esittämiä julkisia lausuntoja ja kantoja. Innovatiivisista lähestymistavoista on silti olemassa joitakin hyviä esimerkkejä. Niitä on toteutettu esimerkiksi Tanskassa edistämällä palkkoihin liittyvää avoimuutta sekä helpottamalla samapalkkaisuutta koskevien tapausten viemistä oikeuteen. Ruotsissa on otettu käyttöön työnantajien lakisääteinen velvollisuus tarkistaa palkat vuosittain perusteettomien palkkaerojen havaitsemiseksi.

Myönteisiä toimia sukupuolen mukaisen eriytymisen torjumiseksi

Tietoa sukupuolen mukaisesta eriytymisestä

* Työllistyminen eri aloilla on voimakkaasti eriytynyt sukupuolen mukaan. Miehet ovat yliedustettuina maatalouden, teollisuuden ja rahoituspalveluiden alalla, naiset taas muilla palvelualoilla, kuten terveydenhuollossa, koulutuksessa ja yksityisissä kotitalouksissa. Vuosina 1995-2000 eriytyminen väheni ainoastaan muutamilla aloilla, kuten tukku- ja vähittäiskaupassa sekä rahoituksen välittämispalveluissa. Nopeasti kasvavilla huipputekniikan aloilla työllistyminen on jakautunut sukupuolen mukaan niin, että melkein kaksi kolmasosaa työpaikoista on miehillä.

* Sukupuolen mukainen eriytyminen eri aloilla ja eri ammateissa on pysynyt ennallaan viime vuodesta (17,8 prosenttia aloilla ja 25,2 prosenttia ammateissa [20]). Ammattien eriytyminen on voimakkainta Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa, joissa se vaihtelee 28 ja 30 prosentin välillä. Eri alojen eriytyminen on voimakkainta Suomessa, Ruotsissa, Portugalissa, Irlannissa ja Itävallassa, joissa se on yli 20 prosenttia.

[20] Sukupuolen mukaista eriytymistä mitataan laskemalla naisten ja miesten osuus työllisyydestä kullakin alalla ja kussakin ammatissa eri jäsenvaltioissa. Erotukset lasketaan yhteen, jolloin saadaan selville sukupuolten välinen epätasapaino. Sen jälkeen luku esitetään osuutena kokonaistyöllisyydestä.

Sukupuolen mukainen eriytyminen vaikuttaa haitallisesti työmarkkinoiden tehokkuuteen ja toimintaan. Useimmat maat, joissa ammatit ja alat ovat voimakkaasti eriytyneet ja joille on annettu toimintasuosituksia asiassa, ovat kiinnittäneet aiheeseen huomiota. Tehtyihin aloitteisiin kuuluu niin koulutusvalintojen muuttamista, tavoitteita työntekijöiden palkkaamiseksi aliedustettuihin ammatteihin kuin naisille suunnattua yrittäjyyskoulutustakin. Muutokset sukupuolen mukaisessa eriytymisessä ovat kuitenkin hitaita ja liittyvät tiiviisti muihin talouden rakennemuutoksiin. Joitakin uusia, vaikkakin hyvin vaatimattomia aloitteita on tehty, jotta edistettäisiin naisten osallistumista päätöksentekoon.

Lastenhoitopalveluiden puute rajoittaa osallistumista

Tietoa vanhemmuuden vaikutuksesta työllisyyteen

* Lapset vaikuttavat siihen, missä määrin naiset osallistuvat työmarkkinoille. Vuonna 2000 niissä yhdessätoista jäsenvaltioissa, joista tietoa oli saatavilla, 72 prosenttia 20-50-vuotiaista lapsettomista naisista oli työelämässä. Naisilla, joilla oli alle kuusivuotiaita lapsia, vastaava luku oli vain 59 prosenttia. Sitä vastoin miehillä, joilla on pieniä lapsia, osallistuminen työelämään yleensä lisääntyy. 94 prosenttia 20-50-vuoitiaista miehistä, joilla on lapsia, on työelämässä. Lapsettomilla miehillä luku on 89 prosenttia.

Tänä vuonna on tehty monia aloitteita työssä käyvien vanhempien auttamiseksi. Tällaisia aloitteita ovat joustavampi työn organisointi, paremmat ja joustavammat hoitopalvelut sekä vero- ja etuusjärjestelmien uudistukset. Lisäksi kansallisissa toimintasuunnitelmissa on tehty monia myönteisiä aloitteita, joilla rohkaistaan naisia palaamaan työelämään poissaolon jälkeen.

Vaikka Belgia, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Kreikka, Portugali ja Irlanti ovat asettaneet tavoitteita hoitopalveluiden lisäämiseksi, useimmiten lastenhoitopalveluita ei ole riittävästi kysyntään nähden. Maat (Italia, Espanja, Itävalta, Saksa ja Alankomaat), joissa lastenhoitopalveluita on vähän erityisesti 0-3-vuotiaille, eivät ole asettaneet määrällisiä tavoitteita ja niiden toimet tilanteen parantamiseksi ovat vähäisiä.

Ikääntyneiden hoitoon kiinnitettävä huomiota

Uusi tärkeä alue, josta on tulossa entistä haastavampi, on muiden huollettavien ja erityisesti ikääntyneiden hoito. Useimmissa jäsenvaltioissa tähän asiaan ei vielä ole kiinnitetty riittävästi huomiota, ja niinpä myös selkeä lähestymistapa ja tavoitteet puuttuvat. Muutamat jäsenvaltiot (Ranska, Luxemburg, Kreikka, Portugali ja Espanja) ovat esittäneet joitakin uusia aloitteita vuoden 2001 toimintasuunnitelmissaan.

3. Vuoden 2001 työllisyyssuuntaviivojen ja suositusten toteuttaminen: tulosten ja toimien arviointi jäsenvaltioittain

BELGIA

Yleisarvio: Voimakkaalla talouskasvulla (4,0 prosenttia vuonna 2000) oli myönteisiä vaikutuksia työmarkkinoihin: työllisyyskasvu oli 1,8 prosenttia, työllisyysaste nousi 60,5 prosenttiin ja työttömyysaste laski 7,0 prosenttiin. Belgiassa on kuitenkin vastattu vain osittain työmarkkinoiden pitkäaikaisten heikkouksien asettamiin haasteisiin, kuten pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuvien suureen määrään, ikääntyneiden työntekijöiden alhaiseen työmarkkinaosallistumiseen, lisääntyvään työvoimavajauteen, työhön kohdistuvaan raskaaseen verotaakkaan ja työn verottamatta jättämiseen. Lisäksi työmarkkinoiden tehokkuudessa esiintyy tuntuvaa alueellista ja alueiden sisäistä vaihtelua.

Toimet [21]: Belgian kansallinen toimintasuunnitelma antaa hyvän yleiskuvan siitä, miten Belgian eri viranomaiset määrittelevät Euroopan työllisyysstrategian täytäntöönpanotoimet. Belgian kansallisen toimintasuunnitelman johdonmukaisuutta on vahvistettu, mutta työmarkkinavälineiden kokonaismäärä on edelleen suuri. Neljälle pilarille myönnetyistä määrärahoista voidaan päätellä, että pääpaino kansallisessa toimintasuunnitelmassa on kahdella ensimmäisellä pilarilla. Sopeutumiskykyä koskevan pilarin osalta voidaan todeta, että Belgia on toiminut joustavasti ja ettei tällä alalla näin ollen juurikaan tarvita uusia toimia. Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskeva pilari on monialainen suuntaviiva, jota on sovellettu useissa muissa kansallisessa toimintasuunnitelmassa esitetyissä toimissa. Työmarkkinaosapuolet ovat osallistuneet aktiivisesti kansallisen toimintasuunnitelman valmisteluun ja seurantaan niin kansallisella kuin alueellisellakin tasolla.

[21] Työllisyyssuuntaviivojen toteuttamisen yhteydessä "toimilla" viitataan kaikkiin pilareihin liittyviin toimiin.

Vastaus neuvoston vuonna 2000 antamiin suosituksiin: Belgiassa on toteutettu toimenpiteitä nuorten työttömyyttä ehkäisevien toimien lisäämiseksi, mutta asianmukaista järjestelmää, jonka avulla aikuisten työttömyyteen voitaisiin puuttua varhaisessa vaiheessa, ei ole vielä ehdotettu. Ikääntyneiden alhaisen työmarkkinaosallistumisen vuoksi on toteutettu useita toimenpiteitä työelämässä jatkamisen houkuttelevuuden lisäämiseksi, mutta nähtäväksi jää, riittävätkö toimet vähentämään aikaista eläkkeelle siirtymistä. Eri työmarkkinaviranomaisten välinen yhteistyö on parantunut, mikä ilmenee lukuisista yhteistyösopimuksista, mutta toiminnallisella tasolla yhteistyön tulokset eivät vielä näy. Kattavan uudistuspaketin myötä verojärjestelmää on muutettu työllisyyttä edistävämmäksi. Etuusjärjestelmää on yhä parannettava. Osaamistalouden ja -yhteiskunnan perustan lujittamiseksi on tehty useita aloitteita, mutta elinikäiseen oppimiseen perustuvaa kokonaisvaltaista strategiaa ei vielä ole saatu laadittua, koska mukana on niin monia eri tahoja.

Tulevaisuuden haasteet: Belgiassa on tutkittava, millaiset strategiat olisivat tehokkaimpia keinoja saavuttaa niin naisten kuin ikääntyneidenkin työntekijöiden kokonaisyöllisyysasteelle asetetut tavoitteet. Ikääntyneiden työntekijöiden työmarkkinaosallistumisen lisäämiseksi tarvitaan aloitteita, jotka vähentävät varhaiseläkejärjestelmien suosiota ja jotka tarjoavat kannusteita (työnantajille ja työntekijöille) ikääntyneiden työntekijöiden työkyvyn lisäämiseksi tarjoamalla erityisesti kohdistettua koulutusta. Aikuisiin kohdistuvia ehkäiseviä toimia sekä (erittäin kauan) pitkäaikaistyöttöminä olleiden työntekijöiden syrjäytymistä estäviä toimia tarvitaan nopeasti. Eri viranomaisten ja työmarkkinaosapuolten olisi tehtävä yhteistyötä johdonmukaisemman elinikäisen oppimisen strategian kehittämiseksi ja nykyisten elinikäistä oppimista edistävien toimien suhteellisen tehokkuuden arvioimiseksi eri kohderyhmissä. Joillakin Belgian työmarkkinoiden osa-alueilla on havaittavissa vakavaa työvoimavajausta. Ongelman ratkaisemiseksi tarvitaan lisää toimenpiteitä teknisen ja ammatillisen koulutuksen houkuttelevuuden lisäämiseksi ja laadun parantamiseksi sekä työmarkkinoilla vallitsevien alueellisten, kielellisten ja etnisten esteiden poistamiseksi.

>VIITTAUS KAAVIOON>

TANSKA

Yleisarvio: Tanskan talouskehitys on yhä vahvaa, ja vuonna 2000 talouskasvu oli 2,9 prosenttia. Vaikka kokonaistyöllisyysasteen nousu 76,3 prosenttiin merkitsikin vain vähäistä nousua, Tanskan työllisyysaste on yhä EU:n korkein sekä miesten (80,8 prosenttia) että naisten (71,6 prosenttia) osalta. Työttömyysaste laski edelleen 4,7 prosenttiin, ja erityisesti laski naisten työttömyysaste. Nuorten työttömyysaste laski 5,3 prosenttiin, ja pitkäaikaistyöttömyysaste on prosentin. Työmarkkinoiden tilanne on yhä kireä, ja joillain alueilla ja aloilla on merkkejä työvoimavajauksesta. Väestönkehitys antaa viitteitä pitkällä aikavälillä tapahtuvasta työvoiman luonnollisesta vähenemisestä.

Toimet [22]: Tanska vastaa myönteisesti tarpeeseen lisätä työvoimaa kiinnittämällä huomiota varteenotettaviin työntekijäryhmiin, kuten yli 55-vuotiaisiin, toteuttamalla syrjäytymistä torjuvia työmarkkinoita edistäviä toimia, lisäämällä koulutuksen laatua ja kohentamalla työvoiman pätevyyttä. Pitkäaikaiseen haasteeseen vastataan toteuttamalla kattavaa elinikäisen oppimisen strategiaa, lisäämällä tieto- ja viestintätekniikan käyttöä sekä vakauttamalla verotusta ja vähentämällä valtion velkaa, jotta varmistetaan, ettei taloudellinen rasitus muodostu liian suureksi. Tukitoimia toteutetaan kaikkien pilarien osalta, mutta kansallinen toimintasuunnitelma antaa vähän tietoja sellaisten henkilöiden työllistymisestä, joita uhkaa sosiaalinen syrjäytyminen. Vaikka pitkäaikaistyöttömäksi ajautuminen on vähäistä, työttömille ei ole aina voitu tarjota toimintasuunnitelmaa ennen kuuden tai kahdentoista työttömyyskuukauden täyttymistä. Uuden toimialastrategian tavoitteena on uusien yritysten lisääminen ja pk-yritysten hallinnollisen taakan pienentäminen. Yritysveroa pienennetään vuonna 2001. Sukupuolten välisten palkkaerojen ja sukupuolten välisen eriytymisen vähentämiseksi on ehdotettu innovatiivisia toimia. Työmarkkinaosapuolet vaikuttavat merkittävästi toimien laatimiseen ja täytäntöönpanoon sekä työn organisoinnin joustavoittamiseen kaikilla tasoilla.

[22] Työllisyyssuuntaviivojen toteuttamisen yhteydessä "toimilla" viitataan kaikkiin pilareihin liittyviin toimiin.

Vastaus neuvoston vuonna 2000 antamiin suosituksiin: Työhön kohdistuvan verotaakan vähentämiseen tähtäävät jatkuvat uudistukset ovat alentaneet jonkin verran marginaaliveroastetta, mutta paikallisverotuksen lisäämisen takia eivät aivan odotetusti. Myös etuuksien ja alhaisten palkkatulojen vähäiset suuruuserot merkitsevät sitä, että verouudistusten kannustinvaikutus pienipalkkaisiin on heikko, sillä pienipalkkaisten keskuudessa työn kannustimet riippuvat edelleen tiukoista työmarkkinoiden käytettävissä olemista koskevista säännöistä, myöntämisperusteista sekä tehokkaammista työmarkkinatoimista. Tanska on jatkanut toimia syrjäytymistä torjuvien työmarkkinoiden luomiseksi, ja vapaaehtoiseen eläkkeelle siirtymiseen perustuvasta järjestelmästä on saatu joitakin myönteisiä tuloksia työntekijöiden työssä pitämisen osalta. Uusilla työympäristön parantamista edistävillä aloitteilla pyritään vähentämään työnteon lopettamista terveyssyistä. Vaikka koulutusvapaalla olevien työttömien määrä on vähentynyt jyrkästi, vanhempainlomalla olevien henkilöiden määrä ei ole vähentynyt merkittävästi. Erityisesti on tehty työtä tasa-arvon valtavirtaistamisen edistämiseksi, ja periaate on vahvistettu lailla. Uusia aloitteita on tehty naisten ja miesten työllisyys- ja palkkaerojen ratkaisemiseksi.

Tulevaisuuden haasteet: Suurin haaste on edelleen työvoimatarjonnan laadun parantaminen ja määrän lisääminen osittain osallistumisastetta nostamalla ja tuottavuutta parantamalla. Käynnissä olevia uudistuksia on yhä seurattava tiiviisti ja niiden vaikutuksia arvioitava. Erityisesti on kiinnitett