Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





PERUSTELUT 1. EHDOTUKSEN TAUSTA Yhdennetty rahoituskehys tai ’pankkiunioni’ kuuluu erittäin tärkeänä osana poliittisiin toimenpiteisiin, joilla Euroopan talous saadaan suunnattua takaisin kohti elpymistä ja kasvua, kuten todettiin vuonna 2012 komission Euroopan parlamentille ja neuvostolle antamassa tiedonannossa ”Etenemissuunnitelma kohti pankkiunionia”[1], tiedonannossa ”Hahmotelma tiiviin ja aidon talous- ja rahaliiton luomiseksi – Keskustelunavaus”[2] sekä kolmen puheenjohtajan ja yhden pääjohtajan selvityksessä ”Kohti todellista talous- ja rahaliittoa”[3]. Nopea kehitys kohti pankkiunionia on välttämätöntä rahoitusvakauden ja talouskasvun varmistamiseksi euroalueella ja koko sisämarkkinoilla. Se on ratkaisevan tärkeää, jotta voidaan poistaa finanssimarkkinoita nykyisin haittaava epäyhtenäisyys ja epävarmuus, helpottaa kriisistä kärsivien valtioiden ja pankkien rahoitusedellytyksiä ja katkaista näiden kahden väliset takaisinkytkennät sekä uudistaa sisämarkkinoilla edellytyksiä rajat ylittävälle pankkitoiminnalle, joka hyödyttää sekä euroalueeseen kuuluvia että euroalueen ulkopuolisia jäsenvaltioita. Tämän vuoksi komissio soveltaa sisämarkkinoilla toimivien 28 jäsenvaltion yhteisen sääntelykehyksen (yhteinen sääntökirja) pohjalta osallistavaa lähestymistapaa ja on ehdottanut pankkiunionia varten etenemissuunnitelmaa, joka sisältää erilaisia välineitä ja vaiheita ja johon voivat mahdollisesti osallistua kaikki jäsenvaltiot, mutta joka tapauksessa nykyiset 18 euroalueeseen kuuluvaa. Maaliskuussa 2013 Eurooppa-neuvosto sitoutui toteuttamaan pankkiunionin seuraavassa kuvattujen vaiheiden kautta. Ensinnäkin olisi asetettava etusijalle vielä toteuttamatta olevat lainsäädäntömenettelyt, joilla perustetaan yhteinen valvontamekanismi (YVM). Näin annettaisiin EKP:lle valtuudet valvoa euroalueen pankkeja[4]. Toiseksi olisi kesän aikana sovittava siitä, miten Euroopan vakausmekanismilla (EVM) voitaisiin pääomittaa pankkeja suoraan, kun YVM on perustettu ja pankkien taseet tarkistettu, mihin kuuluu myös ’heikkolaatuisten omaisuuserien’ määrittely. Samoin olisi kesällä 2013 päästävä sopimukseen komission ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä, jäljempänä ’Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi [ ]’[5]. Lopuksi olisi ensisijaisena toimena tarkasteltava komission ehdotusta yhteiseksi kriisinratkaisumekanismiksi sekä siihen liittyviä asianmukaisia ja toimivia varautumisjärjestelyjä, jotta ne voitaisiin hyväksyä kuluvan vaalikauden aikana. Kuten on todettu, pankkiunioniin kuuluvat kaikki euroalueen jäsenvaltiot sekä ne euroalueen ulkopuoliset jäsenvaltiot, jotka haluavat liittyä siihen. Pankkiunionin sisällä ja kaikissa muissa jäsenvaltioissa sovelletaan samaa EU:n laajuista vakavaraisuusvaatimuksia koskevaa yhteistä sääntökirjaa[6] sekä pankkien kriisinratkaisua koskevia sääntöjä. Näin säilytetään sisämarkkinoiden yhtenäisyys. Pankkiunionin tuoma rahoitusvakauden parantuminen lisää myös luottamusta ja kasvunäkymiä sisämarkkinoilla. Kaikki jäsenvaltiot hyötyvät siitä, että vakavaraisuus- ja kriisinratkaisusääntöjä sovelletaan keskitetysti ja yhtenäisesti pankkiunioniin osallistuvissa jäsenvaltioissa. Kun päästään eroon taloudellista toimintaa nykyisin haittaavasta finanssimarkkinoiden epäyhtenäisyydestä, on helpompi varmistaa terve kilpailu ja poistaa perusvapauksien vapaan käytön esteet mukana olevissa jäsenvaltioissa samoin kuin koko sisämarkkinoilla. 1.1. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi ja rahoitusjärjestelyt pankkiunionin keskeisinä tekijöinä Yhteisestä valvontamekanismista päästiin nopeasti sopimukseen huhtikuussa, vain seitsemän kuukautta komission syyskuussa 2012 tekemän ehdotuksen jälkeen, ja tämä sopimus loi pohjan pankkiunionille, joka on erottamaton osa talous- ja rahaliittoa. Yhteisen vakautusmekanismin kautta tapahtuva valvonnan tehostaminen palauttaa luottamuksen pankkien terveyteen. Kaikkien euroalueen pankkien valvonnasta on vuonna 2014 viime kädessä vastuussa EKP. Käytännössä EKP valvoo suoraan suurimpia ja toiminnaltaan kansainvälisimpiä pankkeja, ja sillä on mahdollisuus kutsua suoraan valvontaansa muitakin. Pienempien pankkien päivittäisestä valvonnasta ovat vastuussa kansalliset viranomaiset. Jotta EU voisi vakauttaa pankkimarkkinat yhteisen vakautusmekanismin pohjalta siihen osallistuvissa jäsenvaltioissa, sen on perustettava yhteinen kriisinratkaisumekanismi kaatumassa olevia pankkeja varten. Aina on olemassa vaara siitä, että pankki joutuu vakaviin likviditeetti- tai maksukyvyttömyysongelmiin. Sen vuoksi on tarpeen luoda kehys, jossa viranomaisten on mahdollista toteuttaa pankkien perusteellinen uudelleenjärjestely mutta jossa vältetään talouden vakaudelle aiheutuvat merkittävät riskit ja kustannukset, jotka aiheutuvat pankkien sekavasta alasajosta kansallisten konkurssilakien mukaisesti, ja jossa päästään eroon tarpeesta rahoittaa prosessi julkisin varoin. Elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä – Euroopan parlamentin ja neuvoston hyväksyttyä sen – määritetään säännöt siitä, millä tavoin vakavissa rahoitusvaikeuksissa olevien EU:n pankkien uudelleenjärjestely toteutetaan, miten reaalitalouden elintärkeät toiminnot säilytetään ja miten tappiot ja kustannukset kohdennetaan pankkien osakkeenomistajille, velkojille ja vakuuttamattomille tallettajille. Kriisinratkaisudirektiivin keskeisiin välineisiin kuuluvalla velkakirjojen arvon alaskirjauksella voidaan kohdentaa tappiot järjestyksessä osakkeenomistajille, etuoikeudettomille velkojille ja etuoikeutetuille velkojille ja alaskirjata näiden saatavat. Tallettajat, joiden talletuksen arvo on alle 100 000 euroa, ovat joka tapauksessa suojassa tappioilta, sillä heidän saatavansa on suojattu kansallisilla talletussuojajärjestelmillä. Ehdotetussa direktiivissä pankkien kriisinratkaisusta huolehtii kansallisten viranomaisten ja kriisinratkaisurahastojen verkosto. Tämä on suuri edistysaskel kansallisten toimintamallien erojen minimoimiseksi ja sisämarkkinoiden yhtenäisyyden suojelemiseksi, mutta se ei ole riittävä niille jäsenvaltioille, jotka osallistuvat luottolaitosten valvontaan yhteisen valvontamekanismin puitteissa. Kuten Eurooppa-neuvosto on todennut, pankkiunionissa pankkien valvonta ja kriisinratkaisu on toteutettava samalla viranomaistasolla. Muutoin valvojan (EKP) ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välille saattaa syntyä jännitteitä siitä, miten vaikeuksissa olevien pankkien kanssa on toimittava, ja samanaikaisesti markkinoilla vallitsevat oletukset jäsenvaltioiden kyvy(ttömyyde)stä hoitaa pankkikonkurssit kansallisesti voisivat jatkua, mikä lisäisi valtioiden ja pankkien välistä negatiivista kierrettä sekä hajanaisuutta ja kilpailun vääristymistä sisämarkkinoilla. Kriisinratkaisuviranomaisten verkostoon verrattuna yhteinen kriisinratkaisumekanismi, jolla on keskitetty päätöksentekoelin, ja yhteinen pankkien kriisinratkaisurahasto tarjoavat merkittäviä etuja, jotka hyödyttävät jäsenvaltioita, veronmaksajia ja pankkeja sekä rahoitusjärjestelmän ja talouden vakautta koko EU:ssa: · vahvalla ja keskitetyllä päätöksenteolla varmistetaan, että kriisinratkaisua koskevat päätökset tehdään osallistuvissa jäsenvaltioissa tehokkaasti ja nopeasti, välttäen koordinoimatonta toimintaa, minimoiden kielteiset vaikutukset rahoitusvakauteen ja rajoittaen rahoitustuen tarvetta; · keskittämällä yhteen pankkien kriisinratkaisun asiantuntemus ja kokemus pystytään huolehtimaan kaatumassa olevista pankeista järjestelmällisemmin ja tehokkaammin kuin siinä tapauksessa, että tästä huolehtisivat yksittäiset kansalliset viranomaiset, joiden resurssit ja kokemus ovat suppeammat; · yhteinen pankkien kriisinratkaisurahasto voi yhdistää pankkien rahoitusosuuksista kertyvät merkittävät resurssit ja sen vuoksi suojella veronmaksajia tehokkaammin kuin kansalliset rahastot, ja samalla se tarjoaa tasavertaiset toimintaedellytykset osallistuvien jäsenvaltioiden pankeille. Yhteisellä kriisinratkaisurahastolla estetään koordinointiongelmat kansallisten varojen käytössä ja voidaan poistaa pankkien riippuvuus valtioiden luottokelpoisuudesta. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi on luotava EU:n oikeudellisen ja institutionaalisen kehyksen puitteissa. Eurooppa-neuvoston 14. joulukuuta 2012 antamissa päätelmissä todetaan, että EMUn toteuttamisprosessin olisi perustuttava EU:n institutionaalisiin ja oikeudellisiin puitteisiin. EU:n puitteiden ulkopuolisten hallitustenvälisten välineiden tilapäinen käyttö on ollut tarpeen poikkeuksellisten markkinaolosuhteiden ja EMUn alkuperäisessä rakenteessa olleiden päätöksentekoon, ohjaukseen ja valvontaan liittyvien puutteiden vuoksi, mutta se vaarantaa EU:n päätöksenteon demokraattisuuden ja EU:n oikeusjärjestelmän johdonmukaisuuden. Sen vuoksi on tarpeen perustaa yhteinen kriisinratkaisumekanismi EU:n oikeudellisissa ja institutionaalisissa puitteissa – kuten sitä ennen yhteinen valvontamekanismi –, jotta voidaan viedä eteenpäin EMUn toteuttamista Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti ja, tätä laajemmin, jotta voidaan suojella EU:n demokraattista ja toimielinjärjestystä. 1.2. Siirtyminen pankkiunioniin Yhteisen valvontamekanismin on määrä tulla voimaan vuoden 2014 puolivälissä. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin sen sijaan pitäisi alkaa toimia tammikuussa 2015, jolloin direktiivin [ ], jossa annetaan pankkien kriisinratkaisua sisämarkkinoilla koskeva sääntökirja, on määrä tulla voimaan[7]. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin piirissä sovellettaisiin sen jälkeen pankkiunioniin osallistuviin jäsenvaltioihin tämän asetuksen sääntöjä, jotka ovat direktiivin [ ] sääntöjen mukaiset, ja kansalliset viranomaiset soveltaisivat direktiivin [ ] sääntöjä pankkiunionin ulkopuolisiin jäsenvaltioihin. Vastuunjakoa koskevia valtiontukisääntöjä sovelletaan joka tapauksessa, jos kriisinratkaisutoimiin liittyy julkista tukea. Jotta voitaisiin panna täytäntöön vastuunjako osakkeenomistajien ja etuoikeudettomien velkojien osalta, yhteistä kriisinratkaisumekanismia voitaisiin soveltaa tämän asetuksen voimaantulosta, sikäli kuin säännöt mahdollistavat osakkeiden ja etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevien velkojen alaskirjauksen siinä määrin kuin on tarpeen valtiontukisääntöjen soveltamiseksi. Lisäksi jäsenvaltiot voivat päättää saattaa direktiivissä [ ] säädetyt uudet säännöt osaksi kansallista lainsäädäntöään jo ennen kyseisessä direktiivissä edellytettyä määräaikaa. Joka tapauksessa valtiontukea koskeva komission toimivalta säilytetään kaikissa kriisinratkaisutapauksissa, joihin liittyy valtiontueksi katsottavaa tukea. Siltäkin osin kuin yhteisen pankkien kriisinratkaisurahaston käyttö yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa ei muodosta valtiontukea perussopimuksessa määrättyjen erityisten kriteerien mukaisesti, näitä kriteerejä sovellettaisiin edelleen analogisesti sen varmistamiseksi, että kun kriisinratkaisurahastoa käytetään, sen toimiin sovelletaan samoja sääntöjä kuin silloin, kun kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset käyttävät kansallisia rahoitusjärjestelyjä. Tätä lähentämisprosessia edistetään Euroopan tasolla toisaalta valtiontukea koskevilla tarkistetuilla suuntaviivoilla pankkien tukemiseksi ja toisaalta sopimalla siitä, miten Euroopan vakausmekanismilla voitaisiin pääomittaa vaikeuksiin joutuneita pankkeja. Valtiontukea koskevilla tarkistetuilla suuntaviivoilla asetetaan tiukemmat vaatimukset osakkeenomistajien ja etuoikeudettomien velkojien vastuunjaolle kaikissa jäsenvaltioissa, jotka antavat julkista tukea pankeilleen. Näin on tarkoitus torjua käynnissä olevaa sisämarkkinoiden pirstoutumista sen mukaan, miten vakavarainen valtio on ja liittyykö tapaukseen heikkolaatuisia omaisuuseriä. Euroopan vakausmekanismin suuntaviivoilla tarkennettaisiin, millaisin edellytyksin, ottaen huomioon valtiontukisäännöt, jäsenvaltiot, jotka eivät pysty antamaan pankeille julkista tukea, voisivat saada lainoja tai miten pankkeja voitaisiin tarvittaessa pääomittaa suoraan Euroopan vakausmekanismista. 2. YHTEISEN KRIISINRATKAISUMEKANISMIN PERUSTELUT Komissio on ottanut huomioon analyysin, joka tehtiin direktiiviä [ ] koskevan ehdotuksen hyväksymiseksi suoritetussa vaikutustenarvioinnissa. Siinä arvioitiin toiminnallisia ja oikeudellisia seikkoja, joilla on merkitystä yhteisen kriisinratkaisumekanismin perustamisen kannalta. Vaikutustenarviointiin sisältyvien tietojen ajantasaistusten pohjalta yhteisen kriisinratkaisumekanismin ehdotetuista ominaisuuksista on tehty täydentävä analyysi. Siltä osin kuin on kyse yhteisen kriisinratkaisumekanismin mahdollisuuksista tuottaa toimivia ratkaisuja, aika on ratkaiseva tekijä kahdesta merkittävästä syystä: jotta voidaan jo ennakolta parantaa vastaperustetun yhteisen kriisinratkaisumekanismin uskottavuutta kriisintorjuntavälineenä, jolla voidaan auttaa minimoimaan epävarmuuden lähteitä markkinoilla; ja kun kriisinratkaisu on aloitettu, jotta yhteinen kriisinratkaisumekanismi voi säilyttää varojen arvon, joka voi heikentyä, jos kriisinratkaisuprosessi viivästyy tarpeettomasti. Kansallisten viranomaisten verkosto tarvitsisi lisää käsittelyaikaa aina kun on kyse useissa maissa toimivista laitoksista. Ehdotettu toimivallan jako, jossa päätöksenteko on keskitetty ja täytäntöönpanosta huolehtivat paikallisviranomaiset, sen sijaan säästää aikaa. Täytäntöönpanosta huolehtivien asiantuntijoiden kokoaminen sujuu nopeammin kansallisella tasolla kuin keskustasolla, koska sovellettava lainsäädäntö on kansallista; keskustasolla on mahdollista muodostaa suurempi kriittinen massa, jonka myötä saadaan joutuisammin koottua ja hankittua paras asiantuntemus. Siltä osin kuin on kyse yhteisen kriisinratkaisumekanismin kyvystä tuottaa toimivia ratkaisuja, keskitetty päätöksentekotaso auttaa minimoimaan kriisinratkaisun kustannukset, koska sen avulla voidaan saavuttaa merkittäviä mittakaavaetuja verkostoa paremmin ja koska sillä on vaikutusta kriisinratkaisupäätöksen täytäntöönpanokelpoisuuden ja optimoinnin kannalta. Rakenteellisesti tarkastellen järjestelmä, joka jäisi edelleen alisteiseksi kansallisten viranomaisten tehtävälle minimoida omalle jäsenvaltiolle aiheutuvat kustannukset, ei ota täysin huomioon rajat ylittäviä ulkoisvaikutuksia. Jäsenvaltiot ovat suunnitelleet kriisin alkamisesta lähtien vastuunjakomekanismia, jolla minimoidaan globaalin hyvinvoinnin menetykset näissä tilanteissa[8]. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi soveltuu verkostoa paremmin takaamaan vastuunsiirtojen täytäntöönpanokelpoisuuden, joka on vastuunjakosopimuksen toiminnan välttämätön edellytys. Se takaa myös optimaalisen kriisinratkaisupolitiikan ulkoisen täytäntöönpanokelpoisuuden, minkä ansiosta on mahdollista sopia ennakolta vastuunjakosäännöstä, jolla kohdennetaan kriisinratkaisukustannukset tasapuolisin ja tasapainoisin perustein. 3. EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN SISÄLTÖ 3.1. Oikeusperusta Ehdotuksen oikeusperusta on SEUT-sopimuksen 114 artikla, jonka nojalla voidaan toteuttaa sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia toimenpiteitä jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi. Ehdotuksen tarkoituksena on säilyttää yhtenäisyys ja parantaa sisämarkkinoiden toimintaa. Kun sovelletaan yhdenmukaisesti yhteisiä kriisinratkaisusääntöjä ja kun keskusviranomainen voi käyttää yhteistä eurooppalaista kriisinratkaisurahastoa, unionin pankkimarkkinoiden asianmukainen toiminta palautuu, perusoikeuksien käytön esteet poistuvat ja kilpailun merkittävä vääristyminen vältetään ainakin niissä jäsenvaltioissa, jotka osallistuvat luottolaitosten valvontaan Euroopan tasolla. Direktiivillä [ ] yhdenmukaistetaan toimintaa merkittävästi mutta jätetään kuitenkin jäsenvaltioille joustoa, mikä tarkoittaa sitä, että sisämarkkinoille voi edelleen jäädä epäyhtenäisyyttä. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi tarjoaa sen sijaan yhdennetyn päätöksentekorakenteen, jossa yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa suoritettava kriisinratkaisu on yhteisen valvontamekanismin valvonnassa. Tämän tarkoituksena on estää se, että yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden pankit olisivat epäedullisessa kilpailuasemassa verrattuna siihen osallistumattomien jäsenvaltioiden pankkeihin, koska keskitetty järjestelmä kaatumassa olevia pankkeja varten puuttuu. Sen varmistamiseksi, että kaikki osallistuvat jäsenvaltiot luottavat täysin pankkien kriisinratkaisuprosessin laatuun ja puolueettomuuteen etenkin paikallisten talousvaikutusten osalta, kriisinratkaisupäätökset valmistelee ja niitä valvoo keskitetysti yhteinen kriisinratkaisuneuvosto. Näin varmistetaan johdonmukainen ja yhdenmukainen toimintamalli. Kriisinratkaisuprosessin panee alulle komissio. Komissio myös päättää asianomaiseen yhtiöön sovellettavien kriisinratkaisuvälineiden puitteista ja kriisinratkaisurahaston käytöstä kriisinratkaisutoimien tukemiseen. Ehdotetulla asetuksella perustetaan lisäksi yhteinen pankkialan kriisinratkaisurahasto, jolla tuetaan ja tehostetaan kriisinratkaisuprosessia. Ehdotettua asetusta sovelletaan suoraan kaikissa jäsenvaltioissa, mutta se koskee vain niitä yhtiöitä, jotka ovat yhteisen valvontamekanismin valvonnassa. Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista 26. kesäkuuta 2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 575/2013[9], oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta 26. kesäkuuta 2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2013/36/EY[10] ja direktiivillä [ ] vahvistettua yhteistä sääntökirjaa sovelletaan osallistuviin jäsenvaltioihin kuten niitä sovelletaan koko sisämarkkinoiden piirissä. Asianmukainen oikeusperusta on näin ollen SEUT-sopimuksen 114 artikla. 3.2. Toissijaisuusperiaate SEU-sopimuksen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti unioni toimii aloilla, jotka eivät kuulu sen yksinomaiseen toimivaltaan, ainoastaan jos ja siltä osin kuin jäsenvaltiot eivät voi keskushallinnon tasolla tai alueellisella taikka paikallisella tasolla riittävällä tavalla saavuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan ne voidaan suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Ainoastaan Euroopan tasolla toteutettavilla toimilla voidaan varmistaa, että kaatumassa olevien pankkien kriisinratkaisu hoidetaan mahdollisimman pienin heijastusvaikutuksin ja johdonmukaisella tavalla yhteisten sääntöjen mukaisesti. Yhteisellä kriisinratkaisumekanismilla saavutetaan huomattavia mittakaavaetuja ja vältetään kielteiset ulkoisvaikutukset, joita puhtaasti kansalliset päätökset ja yksinomaan kansallisten varojen käyttö voivat aiheuttaa. Huomattavat erot kansallisella tasolla toteutetuissa kriisinratkaisupäätöksissä, joihin vaikuttavat paikalliset erityisyydet ja rahoitusmahdollisuudet, voivat vaarantaa sisämarkkinoiden vakauden ja yhtenäisyyden. Yhteisen valvontamekanismin perustamisella varmistetaan tasapuoliset toimintamahdollisuudet pankkien valvonnassa ja vähennetään laiminlyöntien vaaraa. Yhteisellä kriisinratkaisumekanismilla puolestaan varmistetaan, että kun pankki kaatuu, uudelleenjärjestely voidaan toteuttaa mahdollisimman vähäisin kustannuksin, velkojat saavat oikeudenmukaisen ja yhtäläisen kohtelun ja rahoitusta voidaan siirtää nopeasti mahdollisimman tuottavaan käyttöön sisämarkkinoilla. Tämän vuoksi on aiheellista, että unioni ehdottaa tarvittavia lainsäädäntötoimia, joilla perustetaan tällainen kriisinratkaisujärjestely yhteisen valvontamekanismin valvontaan kuuluville pankeille. Soveltuva oikeudellinen väline on asetus, sillä sen avulla voidaan välttää eroavuudet kansallisessa täytäntöönpanossa ja varmistaa yhtenäiset institutionaaliset mekanismit ja tasapuoliset toimintaedellytykset kaikille osallistuvien jäsenvaltioiden pankeille. 3.3. Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen perussopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi. Pankkiunionissa pankkien valvonta ja kriisinratkaisu on toteutettava samalla viranomaistasolla. Muutoin eurooppalaisen valvojan ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välille voi syntyä jännitteitä päätettäessä siitä, miten vaikeuksissa olevien pankkien kanssa toimitaan ja miten tähän liittyvät kustannukset katetaan. Nämä jännitteet voisivat vaarantaa sekä valvonnan että kriisinratkaisun tehokkuuden ja vääristää jäsenvaltioiden välistä kilpailua. Äskettäinen kriisi toi esiin tarpeen toteuttaa nopeasti ja määrätietoisesti toimia, joita tuetaan rahoitusjärjestelyin Euroopan tasolla. Näin voidaan välttää kansallisesti toteutetusta pankkien kriisinratkaisusta aiheutuvat suhteettomat vaikutukset reaalitaloudelle, hillitä epävarmuutta sekä estää talletuspako ja kriisin leviäminen sisämarkkinoilla. Yhteisellä kriisinratkaisumekanismilla varmistettaisiin, että osallistuvassa jäsenvaltiossa sovelletaan samoja sääntöjä samalla tavalla kaikkiin kaatumassa oleviin pankkeihin. Riittävällä tukirahoituksella lievennettäisiin yksittäisten pankkien ongelmia siten, etteivät ongelmat muunnu luottamuksen puutteeksi koko pankkijärjestelmää kohtaan kyseisessä jäsenvaltiossa tai muissa jäsenvaltioissa, jotka markkinat mieltävät altistuvan samanlaisille riskeille. Kun otetaan huomioon lisääntynyt oikeusvarmuus, asianmukaisesti yhteensovitetut kannustimet pankkiunionin yhteydessä sekä keskitetyillä ja yhtenäisillä kriisinratkaisutoimilla saavutettavat taloudelliset hyödyt, voidaan todeta, että ehdotus on suhteellisuusperiaatteen mukainen eikä siinä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. Tässä asetuksessa kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet, erityisesti oikeus henkilötietojen suojaan, elinkeinovapaus sekä oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen, ja se on pantava täytäntöön mainittujen oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti. 4. EHDOTUKSEN YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS 4.1. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi 4.1.1. Periaatteet, rakenne ja soveltamisala Yhteisen kriisinratkaisumekanismin on sisällettävä päätöksentekorakenteet, jotka ovat oikeudellisesti päteviä ja kriisitilanteessa toimivia. Päätöksenteossa on varmistettava Euroopan tason päätökset, mutta jäsenvaltiot on otettava mukaan päätöksentekoon, sillä pankkien kriisinratkaisulla on suuri merkitys kansantalouksille. Yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin sovelletaan elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä vahvistettua pankkien kriisinratkaisua koskevaa yhteistä sääntökirjaa, kun kyse on tähän mekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden vaikeuksissa olevista pankeista. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi koostuu yhtenäisistä säännöistä ja menettelyistä, joita yhteinen kriisinratkaisuneuvosto soveltaa yhdessä komission sekä osallistuvien jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten kanssa. Euroopan komissio osallistuu yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin vain siinä määrin kuin on tarpeen tässä asetuksessa säädettyjen erityisten tehtävien suorittamiseksi sekä perussopimuksen nojalla tehtävän valtiontukien valvonnan yhteydessä tai soveltaakseen analogisesti SEUT-sopimuksen 107 artiklan soveltamiseksi vahvistettuja perusteita. Kriisinratkaisuprosessin ominaispiirteiden vuoksi yhteinen kriisinratkaisumekanismi ei kuitenkaan noudata yhteisessä valvontamekanismissa omaksuttua eriytettyä lähestymistapaa, jonka mukaan erityyppisiä pankkeja varten käytetään eriytettyjä toimintamalleja. Päivittäinen valvonta on jatkuva tehtävä, mutta vain muutama pankki todennäköisesti kaatuu ja on kriisinratkaisun kohteena tiettynä ajankohtana. Lisäksi yhteisen kriisinratkaisumekanismin kattava soveltamisala on täysin yhteensopiva sen logiikan kanssa, että EKP voi ottaa valvontaansa minkä tahansa pankin ongelmatilanteessa, pankin mahdollinen kriisinratkaisu mukaan luettuna. Kriisi on osoittanut, että myös muut kuin suuret kansainväliset pankit tarvitsevat kriisinratkaisupuitteet Euroopan tasolla. Jos erikokoisia pankkeja varten olisi olemassa eriytyneet kriisinratkaisuviranomaiset, myös rahoitus ja varautumismekanismit olisivat eriytyneitä, mikä voisi juurruttaa kytkentöjä valtioiden ja pankkien välille ja vääristää kilpailua. 4.1.2. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin toimien periaatteet Objektiivisen ja oikeudenmukaisen kriisinratkaisuprosessin varmistamiseksi kaikkinainen komission, yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten harjoittama syrjintä, joka perustuu kansallisuuteen tai toimipaikkaan ja kohdistuu pankkeihin, niiden tallettajien, velkojiin tai osakkeenomistajiin, on kielletty. Rajat ylittävää toimintaa harjoittavien konsernien kriisinratkaisua ohjaa muutama periaate, jotta voidaan varmistaa yhdenvertainen kohtelu konsernin eri yhtiöiden välillä, ottaa asianmukaisesti huomioon kriisinratkaisuun osallistuvien jäsenvaltioiden edut ja välttää tilanne, jossa velkojille kohdennetut kustannukset ylittävät kustannukset, jotka aiheutuisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Ehdotuksessa pyritään varmistamaan, että jos kriisinratkaisu kohdistuu vain osaan konserniin kuuluvista yhtiöistä, kriisinratkaisuprosessilla ei ole kielteisiä vaikutuksia niihin konsernin yhtiöihin, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena. Periaatteena on, että kriisinratkaisusta aiheutuvat kustannukset katetaan velkakirjojen arvon alaskirjauksella ja pankkialan toimesta. Sen vuoksi ehdotuksessa varmistetaan, että komissio, yhteinen kriisinratkaisuneuvosto ja kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset päättävät kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyistä siten, että poikkeuksellisesti käytettävän julkisen tuen määrä on mahdollisimman pieni. 4.1.3. Suhde valtiontukea koskevaan komission valvontaan Yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa valtiontukea koskeva komission valvonta säilytettäisiin kaikissa olosuhteissa. Tämä tarkoittaa sitä, että kun EKP on ilmoittanut komissiolle ja yhteiselle kriisinratkaisuneuvostolle jonkin pankin olevan kaatumassa tai todennäköisestä kaatuvan, yhteisen kriisinratkaisumekanismin mukaisen kriisinratkaisumenettelyn olisi soveltuvin osin tapahduttava rinnakkain valtiontukimenettelyn kanssa, eli asianomaista jäsenvaltiota tai asianomaisia jäsenvaltioita olisi kehotettava antamaan komissiolle tieto aiotuista toimenpiteistä SEUT-sopimuksen 108 artiklan mukaisesti. Tämä edellyttää, että yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ja komission välille luodaan jatkuva yhteistyö ja tiedonvaihto valtiontukimenettelyn toteuttamiseksi. Komission tekemä valtiontukisääntöjen mukainen päätös olisi myös edellytyksenä sille, että komissio voi tehdä päätöksen pankin asettamisesta kriisinratkaisuun. Jos kriisinratkaisurahaston käyttöön ei liity valtiontukea, edellytyksenä päätöksen tekemiselle pankin asettamisesta kriisinratkaisuun olisi sovellettava analogisesti SEUT-sopimuksen 107 artiklan soveltamiseksi vahvistettuja perusteita, jotta säilytetään sisämarkkinoiden yhtenäisyys osallistuvien ja osallistumattomien jäsenvaltioiden välillä. 4.1.4. Tehtävät ja päätöksentekorakenne Yhteinen kriisinratkaisumekanismi kattaa kaikki keskeiset kriisinratkaisutehtävät, jotka ovat välttämättömiä kaatuvien pankkien kriisinratkaisussa. Näihin tehtäviin kuuluvat muun muassa seuraavat: luvan antaminen yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamiseen kriisinratkaisusuunnitelman laadinnassa, kriisinratkaisusuunnitelmien laadinta, kriisinratkaisusuunnitelmien tarkistaminen, pankkien purkamismahdollisuuksien arviointi, päättäminen pankin asettamisesta kriisinratkaisuun, kriisinratkaisuvaltuuksien käyttö suhteessa kriisinratkaisun kohteena olevaan laitokseen ja kriisinratkaisujärjestelmien täytäntöönpano. Lisäksi yhteinen kriisinratkaisumekanismi kattaa kriisinratkaisurahoituksen käyttöä koskevat päätökset. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin koostumuksella varmistetaan, että päätöksentekorakenteet ovat oikeudellisesti päteviä ja tehokkaita, myös kriisien aikana. Ne on suunniteltu varmistamaan, että päätökset tehdään Euroopan tasolla ja että jäsenvaltiot ovat mukana päätöksenteossa, sillä pankkien kriisinratkaisulla on suuri merkitys kansantalouksille. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin päätöksentekorakenteisiin kuuluvat yhteinen kriisinratkaisuneuvosto, osallistuvien jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset ja Euroopan komissio. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehtävät on jaettu yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kesken. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehokkuuden ja siihen liittyvän vastuullisuuden varmistamiseksi Euroopan komissio on EU:n toimielimenä oikeudellisesti toimivaltainen panemaan alulle pankin kriisinratkaisun yhteisen kriisinratkaisuneuvoston suosituksen perusteella tai omasta aloitteestaan. Jos komissio panee alulle kriisinratkaisumenettelyn, se päättäisi myös kussakin tapauksessa sovellettavien kriisinratkaisuvälineiden puitteista ja kriisinratkaisurahaston käytöstä. Ehdotuksen mukaan yhteinen kriisinratkaisuneuvosto tekee kaikki muut päätökset yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevan asetuksen, jäljempänä ’YKM-asetus’, nojalla ja osoittaa ne kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille kansallisella tasolla täytäntöönpanoa varten YKM-asetuksen sekä direktiivin [ ] mukaisesti. Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto seuraa, miten kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset panevat sen päätökset täytäntöön kansallisella tasolla, ja jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ei noudata sen päätöstä, se voisi osoittaa päätöksiä suoraan pankeille. 4.1.5. Päätöksentekoprosessi Direktiivissä [ ] esitetyn sääntökirjan mukaan kaatuva tai todennäköisesti kaatuva pankki asetettaisiin kriisinratkaisuun, kun kaatumista ei voida estää millään yksityissektorin järjestelyllä ja kun kriisinratkaisu on yleisen edun mukaista, koska pankin tilanteella on merkitystä koko järjestelmän kannalta siten, että sen kaatuminen aiheuttaisi vahinkoa rahoitusvakaudelle. Kriisinratkaisun tavoitteena on varmistaa pankin kriittisten toimintojen jatkuvuus, suojella rahoitusvakautta, minimoida turvautuminen veronmaksajien rahoihin sekä suojella tallettajia. Kriisinratkaisu käynnistyy prosessilla, jossa varmistetaan, että kaatuvan pankin osalta tehdään perusteltu ja puolueeton päätös: – EKP antaa pankkivalvojana komissiolle, yhteiselle kriisinratkaisuneuvostolle ja asianomaisille kansallisille viranomaisille ja ministeriöille tiedon siitä, että pankki on kaatumassa; – yhteinen kriisinratkaisuneuvosto arvioi, onko kyseessä järjestelmään vaikuttava uhka ja onko jääty ilman yksityisen sektorin ratkaisua; – jos näin on, yhteinen kriisinratkaisuneuvosto suosittaa, että komissio panee kriisinratkaisun alulle; – komissio päättää panna kriisinratkaisun alulle ja ilmoittaa yhteiselle kriisinratkaisuneuvostolle puitteet kriisinratkaisuvälineiden soveltamiselle ja kriisinratkaisurahaston käyttämiselle kriisinratkaisutoimien tukemiseen. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille osoitetulla päätöksellä kriisinratkaisujärjestelmän, jossa esitetään kriisinratkaisuvälineet ja ‑toimet sekä rahoitustoimenpiteet ja jossa ohjeistetaan asianomaisia kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia panemaan täytäntöön kriisinratkaisutoimenpiteet; – kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset panevat täytäntöön yhteisen kriisinratkaisuneuvoston päättämät toimenpiteet kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Jos kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset eivät noudata yhteisen kriisinratkaisuneuvoston päätöksiä, kriisinratkaisuneuvostolla on valtuudet syrjäyttää kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset ja osoittaa tiettyjä kriisinratkaisutoimenpiteiden täytäntöönpanopäätöksiä suoraan pankeille. 4.1.6. Vastuuvelvollisuus ja talousarvio Yhteisen kriisinratkaisumekanismin kukin yksittäinen osatekijä toteuttaa tehtäviään itsenäisesti, ja kuhunkin niistä sovelletaan tiukkoja vastuuvelvollisuutta koskevia säännöksiä sen varmistamiseksi, että ne käyttävät valtuuksiaan oikein ja puolueettomasti tämän asetuksen sekä direktiivin [ ] asettamissa rajoissa. Tämän vuoksi yhteinen kriisinratkaisuneuvosto on vastuussa Euroopan parlamentille ja neuvostolle tämän ehdotuksen perusteella tekemistään päätöksistä. Yhteisen kriisinratkaisuneuvoston toimet annetaan tiedoksi myös osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisille parlamenteille. Kriisinratkaisuneuvoston on vastattava mahdollisiin huomautuksiin tai kysymyksiin, joita osallistuvien jäsenvaltioiden kansalliset parlamentit sille osoittavat. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin talousarvio, joka sisältää yhteisen kriisinratkaisurahaston, ei ole osa unionin talousarviota. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehtäviin liittyvät menot sekä rahaston hallinnointi ja käyttö rahoitetaan pankkialan maksuosuuksilla. 4.1.7. Suhde osallistumattomiin jäsenvaltioihin Direktiivillä [ ] perustetaan kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten keskuudessa kriisinratkaisukollegioita, jotka puuttuvat pankkialan konsernien ongelmiin. Näin varmistetaan kaikkien niiden jäsenvaltioiden, joissa pankki toimii, kriisinratkaisuviranomaisten asianmukainen ja tasapainoinen osallistuminen. Euroopan pankkiviranomaisella (EPV) on sovittelijan tehtävä tilanteissa, joissa kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset ovat eri mieltä kriisinratkaisusuunnitelmien valmistelusta ja itse kriisinratkaisusta. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi korvaa luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä annetussa direktiivissä [ ] säädetyt kriisinratkaisukollegiot sellaisten yhtiöiden ja konsernien osalta, jotka ovat sijoittautuneet yksinomaan yhteiseen valvontamekanismiin osallistuviin jäsenvaltioihin. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten edustajat sen sijaan osallistuvat yhteiseen kriisinratkaisuneuvostoon. Pankkeihin, jotka ovat sijoittautuneet osallistumattomiin jäsenvaltioihin, sellaisina kuin ne on määritelty yhteistä valvontamekanismia koskevassa asetuksessa, direktiiviä [ ] sovelletaan edelleen täysimääräisesti. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten väliseen vuorovaikutukseen sovelletaan osallistumattomissa jäsenvaltioissa samoin täysimääräisesti direktiiviä [ ]. Eri kriisinratkaisurahastojen välistä vuorovaikutusta koskevia säännöksiä (vastavuoroisuus sekä vapaaehtoinen keskinäinen lainananto ja lainanotto) sovelletaan myös täysimääräisesti yhteisen kriisinratkaisurahaston ja osallistumattomien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisurahastojen välillä. Lisäksi ehdotuksessa selvennetään, että direktiivissä [ ] ja EPV-asetuksessa tarkoitetut Euroopan pankkiviranomaisen tehtävät, sovitteluvaltuudet mukaan lukien, ovat täysimääräisesti käytössä yhteisen kriisinratkaisuneuvoston suhteen. Ehdotuksessa otetaan lisäksi kolmella tavalla huomioon sellaisten pankkien tilanne, jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioihin, jotka eivät osallistu yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin. Ensimmäiseksi ehdotetussa asetuksessa säädetään yhteisen kriisinratkaisumekanismin osatekijöitä koskevasta syrjimättömyyden periaatteesta, jonka mukaan luottolaitoksia, tallettajia, sijoittajia tai muita velkojia ei saa syrjiä kansallisuuden tai toimipaikan perusteella. Toiseksi ehdotetussa asetuksessa edellytetään, että kun konserniin kuuluu sekä osallistuvaan jäsenvaltioon että osallistumattomaan jäsenvaltioon sijoittautuneita luottolaitoksia, yhteinen kriisinratkaisuneuvosto korvaa osallistuvien jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset direktiivissä [ ] tarkoitetuissa kriisinratkaisukollegioissa. Kolmanneksi osallistumattomien jäsenvaltioiden on aina mahdollista liittyä yhteiseen valvontamekanismiin ja varmistaa näin, että niiden alueelle sijoittautuneisiin pankkeihin sovelletaan yhteistä kriisinratkaisumekanismia. 4.1.8. Suhde luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä [ ] annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin [ ] Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä annetussa direktiivissä [ ] esitettyä sääntökirjaa sovelletaan osallistuviin jäsenvaltioihin yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa siten kuin sitä sovelletaan koko sisämarkkinoilla. Tästä voidaan tehdä poikkeuksia ainoastaan silloin, kun tässä asetuksessa säädetyt menettelyt tai säännökset syrjäyttävät direktiivin [ ] asiaankuuluvat säännökset (esimerkiksi säännökset rajat ylittävistä kollegioista, jotka yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa tapahtuva päätöksenteko syrjäyttää). Yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevaan ehdotukseen otetaan eräitä säännöksiä, jotka ovat yhtäläisiä direktiivin [ ] säännösten kanssa, sillä yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ja komission on perustettava toimensa suoraan sovellettavaan unionin oikeuteen. Joissakin toisissa tämän ehdotuksen säännöksissä tehdään erityisiä ristiviittauksia direktiiviä [ ] koskevaan komission ehdotukseen. Joitakin näistä säännöksistä on muutettu Euroopan parlamentin talous- ja raha-asioiden valiokunnan toukokuussa äänestämällä mietinnöllä sekä 26. kesäkuuta vahvistetulla neuvoston yleisnäkemyksellä. YKM-asetuksen on viime kädessä oltava täysin sen mukainen, mitä Euroopan parlamentti ja neuvosto sopivat direktiivistä [ ]. Tässä ehdotuksessa viitataan tuoreimpaan saatavilla olevaan asiakirjaan, joka on neuvoston yleisnäkemys. Koska Euroopan parlamentin ja neuvoston väliset neuvottelut ovat käynnissä eikä direktiivi ole vielä lopullisessa muodossaan, komission tavoitteena on korvata kyseiset oikeussäännökset lainsäädäntövallan käyttäjien välisten, direktiiviä [ ] koskevien neuvottelujen lopullisten tulosten mukaisesti. Direktiivillä [ ] jo säänneltyjen tiettyjen näkökohtien osalta on välttämätöntä yhdenmukaistaa säännöksiä vielä lisää, jotta yhteinen kriisinratkaisumekanismi toimisi moitteettomasti yhdessä yhteisen pankkialan kriisinratkaisurahaston kanssa. Ensinnäkin saatavien etuoikeusjärjestys olisi kaikilta osin yhdenmukaistettava kriisinratkaisua varten siten, että periaatteena on tallettajien asettaminen etusijalle. Asetusehdotuksen 15 artiklassa yhdenmukaistetaan saatavien etuoikeusjärjestys kriisinratkaisussa siten, että periaatteena on tallettajien asettaminen etusijalle. Komissio katsoo, että tällainen yhdenmukaistaminen on tarpeen kaikkien direktiivin [ ] soveltamisalaan kuuluvien yhtiöiden osalta, jotta varmistetaan tasapuoliset toimintaedellytykset sisämarkkinoilla. Toiseksi joustavuus velkakirjojen arvon alaskirjauksen käytössä on yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa rajattava tiukasti, ja kaikkiin pankkeihin on sovellettava sen yhteydessä samoja edellytyksiä. Sen vuoksi asetusehdotuksen 24 artikla sisältää tiukan lisärajauksen, joka perustuu 26. kesäkuuta 2013 vahvistettuun neuvoston yleisnäkemykseen ja jossa suljetaan tässä yhteydessä pois direktiivissä [ ] säädettyjen poikkeusten käyttö (erityisesti velkakirjojen arvon alaskirjauksen kynnysarvon laskemisessa). 4.2. Kriisinratkaisuneuvosto 4.2.1. Hallinto Jotta voidaan varmistaa tehokas ja vastuullinen päätöksentekoprosessi kriisinratkaisussa, kriisinratkaisuneuvoston rakenne ja toimintasäännöt edellyttävät kaikkien jäsenvaltioiden, joita asia suoraan koskee, asianmukaista osallistumista. Kriisinratkaisuneuvosto koostuu pääjohtajasta, varapääjohtajasta, komission ja EKP:n nimittämistä edustajista sekä kunkin osallistuvan jäsenvaltion nimittämistä, kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia edustavista jäsenistä. Kriisinratkaisuneuvosto, jonka puheenjohtajana toimii pääjohtaja, kokoontuu ja toimii kahdessa kokoonpanossa: johdon istunnossa ja täysistunnossa. Kriisinratkaisuneuvoston kokouksiin voi kutsua tarkkailijoita. Täysistunnossa kriisinratkaisuneuvoston on tarkoitus tehdä kaikki yleisluontoiset päätökset. Johdon istunnossa kriisinratkaisuneuvosto tekee päätöksiä, jotka koskevat yksittäisiä yhtiöitä tai pankkialan konserneja. Päätökset liittyvät kriisinratkaisun suunnitteluun, valtuuksiin tehdä varhaisessa vaiheessa päätöksiä kriisinratkaisujärjestelmistä, mukaan lukien kriisinratkaisurahaston käyttö kriisinratkaisuprosessin rahoituksessa, ja kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten ohjaamiseen kriisinratkaisupäätösten täytäntöönpanossa. Johdon istunnossa kriisinratkaisuneuvoston kokoonpanoon kuuluvat pääjohtaja, varapääjohtaja sekä komission ja EKP:n nimittämät edustajat. Kokoontuessaan johdon istunnossa kriisinratkaisuneuvosto kutsuu pääjohtajan, varapääjohtajan ja komission ja EKP:n nimittämien jäsenten lisäksi mukaan myös asiaankuuluvien kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten nimittämiä jäseniä sen mukaan, mitkä pankit tai konsernit kussakin tapauksessa ovat kriisinratkaisun kohteena. Tämän vuoksi rajat ylittävien pankkikonsernien kriisinratkaisussa kokouksiin ja päätöksentekoprosessiin osallistuvat sekä sen jäsenvaltion, jossa konsernitason kriisinratkaisuviranomainen sijaitsee, nimittämä jäsen, että niiden jäsenvaltioiden, joihin tytäryhtiöt tai muut konsolidoidun valvonnan piiriin kuuluvat yhtiöt ovat sijoittautuneet, nimittämät jäsenet. Kriisinratkaisuneuvostoa koskevissa äänestyssäännöissä otetaan huomioon, että on tarpeen tarkastella kaikkien niiden jäsenvaltioiden etua, joita kriisinratkaisupäätös koskee. Yhdelläkään käsittelyyn osallistuvista ei ole veto-oikeutta. Koska jäsenvaltioilla on täysivaltaisuus päättää kansallisten talousarviovarojen käytöstä, ehdotettavassa asetuksessa säädetään nimenomaisesti, ettei yhteinen kriisinratkaisumekanismi voi edellyttää, että jäsenvaltiot antavat poikkeuksellista julkista tukea kriisinratkaisun kohteena oleville yhtiöille. Lisäksi, jotta voidaan ottaa täysin huomioon jäsenvaltioille mahdollisesti aiheutuvat julkistaloudelliset vaikutukset, asianomaisten kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kriisinratkaisuneuvostoon nimittämät jäsenet voivat johdon istunnossa pyytää yhtä lisäkäsittelyä, jossa keskustellaan tällaisista mahdollisista vaikutuksista. 4.2.2. Toimivalta Kriisinratkaisuneuvosto kokoaa keskitetysti tiedot, jotka EKP:llä ja kansallisilla kriisinratkaisuviranomaisilla on toimivaltansa piiriin kuuluvien pankkien taloudellisesta vakaudesta. Kansallisten valtuuksien puitteissa toimivien kansallisten viranomaisten verkostoon verrattuna näin voidaan paremmin arvioida olosuhteet, jotka saattaisivat johtaa siihen, että jokin pankki on asetettava kriisinratkaisuun, ja vältetään vaikutusten leviäminen rajojen yli. Ehdotus rakentuu elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä esitetyille puitteille, ja siinä valtuutetaan kriisinratkaisuneuvosto puuttumaan asiaan nopeasti, kun pankin tai konsernin taloudellinen tilanne on heikkenemässä. Kriisinratkaisuneuvostolle on annettu valtuudet päättää, milloin suositella komissiota asettamaan pankki tai konserni kriisinratkaisuun. Kun komissio katsoo, että edellytykset täyttyvät, ja asettaa pankin kriisinratkaisuun, kriisinratkaisuneuvosto päättää – komission vahvistamissa puitteissa – sovellettavia kriisinratkaisuvälineitä koskevista yksityiskohdista sekä siitä, miten kriisinratkaisurahaston varat kohdennetaan. Tämän toimivallan ansiosta kriisinratkaisuneuvosto voi valita ja soveltaa kriisinratkaisuvälineitä, sääntöjä ja menettelyjä yhdenmukaisella tavalla. Erityisesti silloin, kun pankit toimivat useissa eri maissa, voidaan tämän ansiosta päästä eroon nykyisistä eroavuuksista jäsenvaltioiden säännöissä ja toimintamalleissa, samoin kuin kielteisistä seurauksista, joita eroavuuksilla on unionin pankkimarkkinoiden toimintaan. Tällaisella kriisinratkaisuneuvostolle annetulla suoralla vastuulla varmistetaan pankkien tasavertainen kohtelu osallistuvissa jäsenvaltioissa, luottamus pankkien kriisinratkaisua koskevan yhteisen sääntökirjan täytäntöönpanoon sekä sen ennustettavuus. Tämä lisää oikeusvarmuutta ja auttaa säilyttämään paremmin rahoitusvarojen arvon, kun tarpeettomat keskeytykset pääomavirroissa vältetään. Tällä varmistetaan myös se, että kaatumassa olevan luottolaitoksen varoja käytetään kaikkein tuottoisimmalla tavalla niin, että velkojien tappiot osallistuvissa jäsenvaltioissa ovat mahdollisimman pienet, sen sijaan että niiden käyttö riippuisi yksittäisten jäsenvaltioiden eduista. Kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset panevat kriisinratkaisupäätökset huolellisesti täytäntöön kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tässä tarkoituksessa kriisinratkaisuneuvostolla on valtuudet valvoa ja arvioida kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten toteuttamaa täytäntöönpanoa: se voi tarvittaessa hankkia tietoja suoraan pankeilta tai suorittaa tutkimuksia tai paikan päällä tehtäviä tarkastuksia. Jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ei pane kriisinratkaisupäätöstä täytäntöön sovitun kriisinratkaisujärjestelmän mukaisesti, kriisinratkaisuneuvostolla on valtuudet osoittaa tiettyjä päätöksiä suoraan asianomaiselle pankille ja vaatia toteuttamaan tarvittavat toimet kriisinratkaisupäätöksen täytäntöön panemiseksi. 4.2.3. Eurooppalainen ja kansainvälinen yhteistyö Tehtäviensä suorittamiseksi kriisinratkaisuneuvosto tekee yhteistyötä EKP:n ja muiden sellaisten viranomaisten kanssa, joilla on valtuudet valvoa luottolaitoksia yhteisen valvontamekanismin puitteissa, sekä muiden Euroopan finanssivalvontajärjestelmään kuuluvien viranomaisten kanssa. Lisäksi kriisinratkaisuneuvosto toimii tiiviissä yhteistyössä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa, sillä ne ovat keskeisessä asemassa kriisinratkaisutoimenpiteiden valmistelussa ja täytäntöönpanossa. Koska monet luottolaitokset toimivat myös unionin ulkopuolella, kriisinratkaisuneuvostolle annetaan yksinomainen toimivalta tehdä osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten viranomaisten puolesta ei-sitovia yhteistyösopimuksia unionin ulkopuolisten maiden viranomaisten kanssa. 4.3. Yhteinen pankkialan kriisinratkaisurahasto 4.3.1. Periaatteet, perustaminen ja tehtävät Kriisinratkaisuneuvoston toimintaa ohjaa periaate, jonka mukaan kriisinratkaisuvälineiden käytön yhteydessä aiheutuneista tappioista, kustannuksista tai muista menoista vastaavat ensisijaisesti kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajat ja velkojat ja viime kädessä tarvittaessa rahoitusala. Vaikka laitoksen uudelleenjärjestelyn kustannusten kattamiseen olisikin käytettävä laitoksen sisäisiä resursseja, on käytössä oltava mekanismi, jonka avulla laitos (joko alkuperäisessä muodossaan, omaisuudenhoitoyhtiön kautta tai erillisenä varainhoitoyhtiönä – roskapankkina) voi jatkaa toimintaansa. Sen vuoksi on tärkeää perustaa pankkialan kriisinratkaisurahasto, jolla varmistetaan tehokkaat kriisinratkaisutoimet, kuten lyhytaikainen rahoitus kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle tai takaukset kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen mahdollisille ostajille. Yhteisen pankkialan kriisinratkaisurahaston ensisijaisena tavoitteena on rahoitusvakauden varmistaminen, ei niinkään tappioiden kattaminen tai pääoman hankinta kriisinratkaisun kohteena olevalle laitokselle. Kriisinratkaisurahastoa ei tulisi pitää tukirahastona. On kuitenkin mahdollista, että esiintyy poikkeustilanteita, joissa sisäisiä varoja on ensin riittävästi käytetty (vähintään 8 % kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen veloista ja omista varoista), mutta ensisijaista tavoitetta ei voitaisi saavuttaa ilman että kriisinratkaisurahasto kattaa tappiot tai antaa käyttöön varoja. Ainoastaan tällaisissa olosuhteissa kriisinratkaisurahasto voisi toimia yksityisten varojen lisäksi käytettävänä viimeisenä takeena. Yhteisen pankkialan kriisinratkaisurahaston luominen on perusteltua ensisijaisesti siitä syystä, että yhdentyneillä rahoitusmarkkinoilla pankin kriisinratkaisuun annettava rahoitustuki parantaa rahoitusvakautta ja muiden pankkien terveyttä sekä asianomaisessa jäsenvaltiossa että muissakin jäsenvaltioissa. Koska osallistuvien jäsenvaltioiden pankit ovat tällaisen tuen välillisiä edunsaajia, myös muiden kuin yhden jäsenvaltion pankkien olisi osallistuttava tuen rahoittamiseen. Kriisinratkaisurahaston kautta voidaan yhdistää kaikkien euroalueen pankkien resurssit, ja tämä muodostaa paljon tehokkaamman puskurin sellaisia pankkikriisejä vastaan, joissa tappiot keskittyvät epäsymmetrisesti vain joihinkin jäsenvaltioihin. Tässä suhteessa kriisinratkaisurahasto toimii euroalueen laajuisena suojamekanismina. Äskettäinen kriisi osoitti, että tappiot syntyivät jäsenvaltioissa eri tavoin. Mahdollisista tulevista pankkialan häiriöistä aiheutuvat tappiot keskittyvät todennäköisesti tiettynä ajankohtana tiettyihin jäsenvaltioihin, ja sen vuoksi yhteinen, yksityinen eurooppalainen varautumismekanismi vaimentaa tällaisia häiriöitä niiden rahoitusosuuksien avulla, joita koko euroalueen pankkiala on suorittanut etukäteen ja, äärimmäisissä tapauksissa, jälkikäteen, paljon tehokkaammin kuin erikseen käytetyt kansalliset varautumisjärjestelyt. Yhdistämällä tällä tavoin resurssit Euroopan tasolla kriisinratkaisurahasto tarjoaa enemmän kapasiteettia ja parantaa pankkijärjestelmän häiriönsietokykyä. Samanaikaisesti poikkeuksellisten jälkikäteen suoritettavien rahoitusosuuksien periminen tasaisesti kaikilta osallistuvien jäsenvaltioiden pankeilta pienentää tällaisten rahoitusosuuksien määrää kunkin pankin osalta ja rajoittaa niiden mahdollisia myötäsyklisiä vaikutuksia. Lisäksi kansallisten rajojen yli ulottuva tappioiden kattamismekanismi voi tehokkaasti murtaa noidankehän, joka muodostuu tietyssä jäsenvaltiossa vallitsevan pankkikriisin ja valtion julkisen talouden rahoitusaseman välisestä riippuvuussuhteesta. Tällä tavoin joidenkin jäsenvaltioiden nykyinen rasitus olisi lieventynyt, jos yhteinen pankkialan kriisinratkaisurahasto olisi ollut olemassa rahoituskriisin alusta alkaen. Yhteisellä pankkialan kriisinratkaisurahastolla, jonka kautta voidaan yhdistää osallistuvien jäsenvaltioiden pankkialan varoja, on laajempi maksupohja ja sen vuoksi myös parempi maine, minkä ansiosta yhteinen kriisinratkaisuneuvosto voi tarvittaessa ottaa markkinoilta enemmän lainaa ja tehdä sen pienemmin kustannuksin. Paremmat mahdollisuudet saada markkinoilta ulkoista rahoitusta vähentävät kriisinratkaisurahaston tarvetta turvautua julkiseen rahoitukseen äärimmäisissä tappiotapauksissa, minkä ansiosta saataisiin myös katkaistua valtioiden ja pankkien väliset takaisinkytkennät ja suojattua veronmaksajia kriisinratkaisun kustannuksilta. Myös pankkiunionin piiriin kuuluvien laitosten kannustimien saamiseksi riittävän yhteneviksi tarvitaan yhteistä rahastoa. Jos – erityisesti rajat ylittävien pankkikonsernien tapauksessa – kriisinratkaisun kustannuksia, jotka ylittävät osakkeenomistajien ja velkojien kattamat kustannukset, olisi katettava kansallisista varoista, sekä yhteisen kriisinratkaisumekanismin että yhteisen valvontamekanismin tehokkuus heikentyisivät. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin perustaminen edellyttää, että kriisinratkaisuneuvostolla on mahdollisuus käyttää yhteistä pankkialan kriisinratkaisurahastoa nopeasti ja tehokkaasti. Kriisinratkaisurahasto muodostaa yksityisen ulkoisen suojamekanismin, josta voidaan saada keskipitkää ja pitkäaikaista rahoitusta, jolla vältetään tai minimoidaan julkisten varojen käyttö pankkien kriisinratkaisussa. Lisäksi se tehostaa kriisinratkaisuprosessia ehkäisemällä koordinaatio-ongelmat, joita syntyy kansallisten varojen käytössä, erityisesti rajat ylittävien konsernien tapauksessa. 4.3.2. Kriisinratkaisurahastosta saatava rahoitus Jotta voitaisiin varmistaa riittävä rahoitus, välttää tarpeen tullen rahoitettavien järjestelmien myötäsyklisyys ja minimoida tarve pyytää ulkoista rahoitustukea, kriisinratkaisurahasto tarvitsee välittömästi käytettävissä olevia varoja. Tämän vuoksi kriisinratkaisurahaston tavoitekoon olisi oltava vähintään 1 % suojatuista talletuksista osallistuvien jäsenvaltioiden pankkijärjestelmässä. Tämä riittäisi varmistamaan hallitun kriisinratkaisun tulevissa kriiseissä, edellyttäen että velkojien osuus velkakirjojen arvon alaskirjauksessa on vähintään 8 % kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen velkojen kokonaismäärästä ja omista varoista. Vuoden 2011 pankkeja koskevien tietojen ja euroalueen pankeissa olevien suojattujen talletusten arvioidun määrän perusteella yhteisen pankkialan kriisinratkaisurahaston 1 %:n tavoitekoko vastaisi noin 55:tä miljardia euroa. Kriisinratkaisurahaston tavoitekoko absoluuttisina lukuina (euroina) on muuttuva, ja se suurenee automaattisesti, jos pankkiala kasvaa. Kriisinratkaisurahaston täysimääräisen tavoitetason saavuttamista varten on tarkoitus asettaa 10 vuoden siirtymäkausi. Sitä voitaisiin pidentää 14 vuoteen, jos rahastosta suoritetaan maksuja, joiden määrä on yli puolet rahaston tavoitekoosta. Jos kriisinratkaisurahastosta ei suoriteta maksuja perustamisvaiheessa, pankkiala maksaisi vuosittain noin yhden kymmenesosan tavoitesummasta eli absoluuttisina lukuina noin 5,5 miljardia euroa. Kriisinratkaisurahaston perustamisvaiheen jälkeen pankkien on maksettava lisäosuuksia, jos niiden maksuperusteet kasvavat tai rahastosta suoritetaan maksuja. Jos kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat rahoitusvarat putoavat alle puoleen sen tavoitekoosta, pankkien on maksettava vuotuinen vähimmäismaksuosuus, joka on vähintään yksi viidesosa yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden kaikkien pankkien velkojen kokonaismäärästä (pois lukien säädetty vähimmäispääoma ja suojatut talletukset). Rahoitusosuudet lasketaan elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä noudattaen pankin velkojen perusteella, pois lukien omat varat ja suojatut talletukset, ja mukautetaan pankkien riskiprofiiliin. Tämä tarkoittaa sitä, että pankkien, jotka saavat rahoituksensa lähes yksinomaan talletuksista, maksuosuudet ovat käytännössä hyvin pienet. On selvää, että nämä pankit suorittavat maksuja kansallisiin talletussuojajärjestelmiin. Maksuosuuksien perimisestä aiheutuvat ongelmat terveiden laitosten rahoitusvakaudelle on tarkoitus välttää suojatoimilla, esimerkiksi myöntämällä väliaikainen vapautus velvollisuudesta maksaa jälkikäteen suoritettavia rahoitusosuuksia. Jos etukäteen suoritettavat rahoitusosuudet eivät ole riittäviä eivätkä jälkikäteen suoritettavat rahoitusosuudet ole välittömästi käytettävissä, saatetaan tarvita varalle lisärahoitusta, etenkin siirtymävaiheessa, jotta voidaan varmistaa järjestelmän kannalta olennaisten pankkitoimintojen jatkuvuus koko uudelleenjärjestelyprosessin ajan. Kriisinratkaisurahasto voi tehdä tarvittaessa lainasopimuksia tai sopia muista tukimuodoista saadakseen rahoitusta kriisinratkaisua varten rahoituslaitoksilta tai muilta kolmansilta osapuolilta (myös julkisista varoista). Tämän tuen maksaa periaatteessa takaisin itse kriisinratkaisun kohteena oleva laitos. Jos tämä ei kuitenkaan ole mahdollista, tappiot kohdennetaan asetuksen mukaan kaikille mekanismissa mukana oleville pankeille jälkikäteen suoritettavina rahoitusosuuksina. Näin varmistetaan, että julkisten varojen käyttö on neutraalia keskipitkällä aikavälillä. Jottei asetettaisi epäedulliseen asemaan niitä jäsenvaltioita, joilla on käytössään kriisinratkaisurahasto tämän ehdotuksen tullessa voimaan, asetuksessa jätetään asianomaisten jäsenvaltioiden päätettäväksi se, millä tavoin nykyisiä kansallisia kriisinratkaisurahastoja käytettäisiin niiden velvoitteiden täyttämiseen, jotka syntyvät kyseisten valtioiden pankeille tämän asetuksen nojalla. 4.3.3. Talletussuojajärjestelmien tehtävä kriisinratkaisun yhteydessä Pankin kriisinratkaisun yhteydessä kansallinen talletussuojajärjestelmä, johon pankki on liittynyt, vastaa suojattujen talletusten määrään saakka tappioista, joista se olisi joutunut vastaamaan, jos pankki olisi purettu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tästä tehtävästä säädetään jo kokonaisuudessaan direktiivillä [ ]. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi ei vaikuta laitosten suojajärjestelmiin eikä muihin ryhmänsisäisiin rahoitustukimekanismeihin, joita jotkin luottolaitosryhmät ovat perustaneet. Yhteisellä kriisinratkaisumekanismilla puututaan tilanteeseen vasta sitten, kun tällaisilla yksityisen sektorin toimilla ei saada ratkaistua kaatumassa olevan pankin ongelmia. 4.3.4. Kriisinratkaisurahaston tehtävä konsernien kriisinratkaisun yhteydessä, kun mukana on yhteisen kriisinratkaisumekanismin ulkopuolella olevia laitoksia Kun kriisinratkaisun kohteena on konserneja, joihin kuuluu sekä yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin kuuluvia että sen ulkopuolella olevia laitoksia, kriisinratkaisurahastosta maksettava rahoitusosuus kattaa vain ne konsernin osat, jotka kuuluvat yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin, ja loppuosa katetaan yhteisen kriisinratkaisumekanismin rahoitusosuuden ulkopuolisilla kansallisilla rahoitusjärjestelyillä. Jotta voitaisiin vahvistaa kriisinratkaisun rahoitusta kaikkialla sisämarkkinoilla, ehdotetussa asetuksessa annetaan kriisinratkaisurahastolle vapaaehtoisuuden pohjalta mahdollisuus ottaa lainaa muilta kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyiltä tai antaa niille lainoja. Näin kriisinratkaisurahasto voi maksaa huomattavia maksuja, joita etukäteen ja jälkikäteen suoritettavat rahoitusosuudet eivät kata. Näin tuetaan kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjä myös yhteisen kriisinratkaisumekanismin ulkopuolisissa jäsenvaltioissa. 4.3.5. Kansallisten kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjen korvaaminen Koska rahasto korvaa kansalliset kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyt siihen osallistuvissa jäsenvaltioissa, jäsenvaltiot, joilla jo on käytössä kansallisia kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyjä tämän asetuksen tullessa voimaan, voivat päättää tällaisten järjestelyjen käytöstä kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti. Jäsenvaltiot voisivat myös päättää, että kansallisilla kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyillä suoritetaan kriisinratkaisurahastoon maksettavat rahoitusosuudet näiden valtioiden pankkien puolesta, kunnes kyseisten järjestelyjen varat on käytetty loppuun. 5. TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto rahoitetaan kokonaisuudessaan rahoituslaitosten rahoitusosuuksilla. Kriisinratkaisuneuvoston perustamisvaiheessa aiheutuu kuitenkin vähäisiä vaikutuksia unionin talousarvioon. Yksityiskohtaiset tiedot esitetään ohessa olevassa rahoitusselvityksessä. 2013/0253 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon[11], ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon[12], noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1) Pankkipalvelujen sisämarkkinoiden yhdentämisellä on ratkaiseva merkitys, kun taloutta pyritään elvyttämään unionissa. Nykyinen rahoitus- ja talouskriisi on kuitenkin osoittanut, että tämän alan sisämarkkinoiden toiminta on vaarassa ja rahoitusalan pirstoutuminen on yhä suurempana uhkana. Pankkienväliset markkinat eivät ole enää yhtä likvidit, ja rajatylittävä pankkitoiminta on vähenemässä, mikä johtuu häiriöiden leviämisen pelosta ja heikosta luottamuksesta muihin kansallisiin pankkijärjestelmiin ja jäsenvaltioiden kykyyn tukea pankkeja. (2) Luottamuksen puutetta ja markkinoiden epävakautta lisää myös se, että eri jäsenvaltioiden kansalliset kriisinratkaisusäännöt ja vastaavat hallintokäytännöt poikkeavat toisistaan eikä unionin tasolla ole yhtenäistettyä päätöksentekomenettelyä rajojen yli toimivien pankkien kriisinratkaisua varten, minkä vuoksi pankin kaatumisen lopputuloksesta ei ole varmuutta eikä se ole ennustettavissa. Kansallisella tasolla tehdyt kriisinratkaisupäätökset voivat johtaa kilpailun vääristymiseen ja viime kädessä sisämarkkinoiden heikkenemiseen. (3) Jäsenvaltioiden pankkien luottoriskin, taloudellisen vakauden ja vakavaraisuuden arviointiin vaikuttaa erityisesti se, että jäsenvaltiot noudattavat eri käytäntöjä kriisinratkaisun kohteena olevien velkojien kohtelussa ja kaatumassa olevien pankkien pelastamisessa. Tämä heikentää yleisön luottamusta pankkialaan ja vaikeuttaa sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden hyödyntämistä sisämarkkinoilla, sillä rahoituskustannukset olisivat pienemmät, jos jäsenvaltioiden käytännöissä ei esiintyisi tällaisia eroja. (4) Eri jäsenvaltioiden kansallisissa kriisinratkaisusäännöissä ja vastaavissa hallintokäytännöissä esiintyvät erot voivat johtaa siihen, että pankkien ja asiakkaiden lainakustannukset ovat suuremmat ainoastaan niiden sijoittautumispaikan vuoksi riippumatta niiden todellisesta luottokelpoisuudesta. Lisäksi pankkien asiakkaiden lainakorot ovat joissakin jäsenvaltioissa suuremmat kuin toisissa asiakkaiden omasta luottokelpoisuudesta riippumatta. (5) Sisämarkkinoiden pirstoutuminen jatkuu niin kauan kuin kriisinratkaisusäännöt ja ‑käytännöt ja taakanjakomenettelyt ovat kansallisia ja kriisinrahoitukseen tarvittavat rahoitusvarat kerätään ja käytetään kansallisella tasolla. Lisäksi kansallisilla valvontaviranomaisilla on vahvat kannustimet minimoida pankkikriisien mahdolliset vaikutukset kansallisiin talouksiinsa toteuttamalla yksipuolisia toimia pankkitoimintojen turvaamiseksi, esimerkiksi rajoittamalla konsernin sisäisiä siirtoja tai lainaustoimintaa, tai asettamalla suurempia likviditeetti- ja pääomavaatimuksia mahdollisesti kaatuvien emoyritysten tytäryrityksille, jotka ovat sijoittautuneet niiden lainkäyttöalueille. Tämä rajoittaa pankkien rajatylittävää toimintaa, luo tällä tavoin esteitä perusvapauksien käytölle ja vääristää kilpailua sisämarkkinoilla. (6) [ ] annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä [ ][13] on jossain määrin yhdenmukaistettu kansallisia pankkialan kriisinratkaisusääntöjä, ja siinä säädetään yhteistyöstä, jota kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä käsitellessään rajojen yli toimivien pankkien kaatumista. Direktiivillä [ ] ei kuitenkaan saavuteta täydellistä yhdenmukaistamista eikä keskitetä päätöksentekomenettelyä. Siinä säädetään lähinnä yhteisistä kriisinratkaisuvälineistä ja -valtuuksista, jotka ovat jokaisen jäsenvaltion kansallisten viranomaisten käytettävissä, mutta jätetään kansallisille viranomaisille harkintavaltaa näiden välineiden sekä kriisinratkaisumenettelyjä tukevien kansallisten rahoitusjärjestelyjen käytössä. Direktiivi [ ] ei estä sitä, että jäsenvaltiot tekevät rajojen yli toimivien konsernien kriisinratkaisusta erillisiä ja mahdollisesti epäyhdenmukaisia päätöksiä, jotka voivat vaikuttaa kriisinratkaisun kokonaiskustannuksiin. Koska direktiivissä säädetään kansallisista rahoitusjärjestelyistä, sillä ei myöskään vähennetä riittävästi pankkien riippuvuutta kansallisista talousarvioista saatavasta tuesta eikä estetä jäsenvaltioita soveltamasta erilaisia lähestymistapoja rahoitusjärjestelyjen käyttöön. (7) Rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisen kannalta on olennaisen tärkeää varmistaa, että unionissa tehdään toimivia kriisinratkaisupäätöksiä kaatumassa olevista pankeista ja myös unionin tasolla kerätyn rahoituksen käytöstä. Pankkien kaatuminen yhdessä jäsenvaltiossa voi vaikuttaa sisämarkkinoilla koko unionin rahoitusmarkkinoiden vakauteen. Toimivien ja yhdenmukaisten kriisinratkaisusääntöjen sekä yhtäläisten kriisinratkaisun rahoitusehtojen varmistaminen ei ole pelkästään niiden jäsenvaltioiden etujen mukaista, joissa pankit toimivat, vaan yleisesti kaikkien jäsenvaltioiden etujen mukaista, koska sillä säilytetään kilpailu ja parannetaan sisämarkkinoiden toimintaa. Pankkijärjestelmät ovat sisämarkkinoilla vahvasti kytköksissä toisiinsa, pankkikonsernit ovat kansainvälisiä ja ulkomaisten varojen osuus pankkien varoista on suuri. Yhteiseen valvontamekanismiin (YVM) osallistuvien jäsenvaltioiden pankkikriiseillä olisi ilman yhteistä kriisinratkaisumekanismia voimakkaampi kielteinen vaikutus myös valvontamekanismiin osallistumattomiin jäsenvaltioihin. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin käyttöönotto lisää osallistuvien jäsenvaltioiden pankkien vakautta, estää kriisien leviämisen osallistumattomiin jäsenvaltioihin ja helpottaa siten koko sisämarkkinoiden toimintaa. (8) Kun yhteinen valvontamekanismi, jossa Euroopan keskuspankki (EKP) valvoo osallistuvien jäsenvaltioiden pankkeja keskitetysti, otetaan käyttöön neuvoston asetuksella (EU) N:o …/…[14], syntyy epäsuhde siihen, miten unioni valvoo tällaisia pankkeja ja miten kyseisiä pankkeja kohdellaan kansallisella tasolla direktiivin [ ] sääntöjen mukaisissa kriisinratkaisumenettelyissä. (9) Yhteisen valvontamekanismin ulkopuolelle jäävissä jäsenvaltioissa olevat pankit hyötyvät kansallisella tasolla yhteensovitetuista valvonnasta, kriisinratkaisusta ja varautumisjärjestelyistä, kun taas yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa olevat pankit ovat sekä unionin valvontajärjestelyjen että kansallisten kriisinratkaisu- ja varautumisjärjestelyjen alaisia. Tämä epäsuhde asettaa yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa olevat pankit epäedullisempaan kilpailuasemaan muissa jäsenvaltioissa oleviin pankkeihin verrattuna. Koska valvonta ja kriisinratkaisu toimivat kahdella eri tasolla, kriiseihin puuttuminen ja kriisinratkaisu eivät olisi yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa olevissa pankeissa yhtä nopeita, yhdenmukaisia ja tehokkaita kuin valvontamekanismin ulkopuolisissa jäsenvaltioissa olevissa pankeissa. Tämä vaikuttaisi kielteisesti ensin mainittujen pankkien rahoituskustannuksiin ja asettaisi ne epäedulliseen kilpailuasemaan, mikä vaikuttaisi haitallisesti niihin jäsenvaltioihin, joissa kyseiset pankit toimivat, ja yleensäkin sisämarkkinoiden toimintaan. Keskitetyllä kriisinratkaisumekanismilla, joka on tarkoitettu kaikille yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiville pankeille, on siis olennainen merkitys tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamisessa. (10) Kriisinratkaisuvelvollisuuksien jakamisen kansallisen tason ja unionin tason välillä olisi vastattava valvontavelvollisuuksien jakamista näiden tasojen välillä. Niin kauan kuin valvonta on jäsenvaltiossa kansallista, kyseisen jäsenvaltion olisi edelleen oltava vastuussa pankin kaatumisen taloudellisista seurauksista. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi olisi sen vuoksi ulotettava koskemaan ainoastaan sellaisia pankkeja ja rahoituslaitoksia, jotka ovat sijoittautuneet yhteiseen valvontamekanismiin osallistuviin jäsenvaltioihin ja jotka ovat EKP:n valvonnan alaisia yhteisen valvontamekanismin puitteissa. Pankkien, jotka ovat sijoittautuneet yhteiseen valvontamekanismiin osallistumattomiin jäsenvaltioihin, ei tulisi kuulua yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin. Näiden jäsenvaltioiden kuuluminen yhteiseen valvontamekanismiin loisi niille vääränlaisia kannustimia. Niiden valvontaviranomaiset voisivat erityisesti alkaa kohdella helläkätisemmin omalla lainkäyttöalueellaan olevia pankkeja, koska kyseisten viranomaisten ei tarvitsisi kantaa pankkien kaatumiseen liittyvää taloudellista riskiä kokonaan. Sen vuoksi yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin olisi kuuluttava ainoastaan yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvat jäsenvaltiot, jotta varmistettaisiin rinnakkaisuus valvontamekanismin kanssa. Jäsenvaltioiden liittyessä yhteiseen valvontamekanismiin ne tulisivat automaattisesti myös yhteisen kriisinratkaisumekanismin piiriin. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin odotetaan viime kädessä ulottuvan koskemaan koko sisämarkkinoita. (11) Yhteinen pankkialan kriisinratkaisurahasto, jäljempänä ’kriisinratkaisurahasto’, on olennainen osa, jota ilman yhteinen kriisinratkaisumekanismi ei voisi toimia kunnolla. Keskenään erilaiset kansalliset rahoitusjärjestelmät väärentäisivät yhdenmukaisten pankkialan kriisinratkaisusääntöjen soveltamisen sisämarkkinoilla. Kriisinratkaisurahaston avulla olisi varmistettava hallintokäytäntöjen yhdenmukaisuus kriisinratkaisun rahoituksessa ja vältettävä se, että toisistaan poikkeavat kansalliset käytännöt luovat esteitä perusvapauksien käytölle tai vääristävät kilpailua sisämarkkinoilla. Pankkien olisi rahoitettava kriisiratkaisurahasto suoraan, ja rahaston varat olisi yhdistettävä unionin tasolla, jotta kriisinratkaisuresurssit voitaisiin jakaa puolueettomasti jäsenvaltioiden kesken. Näin voitaisiin lujittaa rahoitusvakautta ja heikentää kytköstä yksittäisten jäsenvaltioiden julkisen talouden rahoitusaseman ja kyseisissä jäsenvaltioissa toimivien pankkien ja yritysten rahoituskustannusten välillä. (12) Näin ollen on tarpeen toteuttaa toimenpiteet, joilla luodaan yhteinen kriisinratkaisumekanismi kaikkia yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvia jäsenvaltioita varten, jotta voidaan helpottaa sisämarkkinoiden moitteetonta ja vakaata toimintaa. (13) Ainoa keino varmistaa, että yhteinen unionin kriisinratkaisuviranomainen soveltaa direktiivissä [ ] vahvistettuja pankkialan kriisinratkaisusääntöjä osallistuvissa jäsenvaltioissa keskitetyllä tavalla, on soveltaa kriisinratkaisumekanismin käyttöönottoa ja toimintaa koskevia sääntöjä suoraan kyseisissä jäsenvaltioissa, jotta vältetään erilaiset tulkinnat eri jäsenvaltioissa. Tämän pitäisi hyödyttää koko sisämarkkinoita, koska se auttaa varmistamaan terveen kilpailun ja ehkäisemään perusvapauksien käytön esteitä paitsi osallistuvissa jäsenvaltioissa myös koko sisämarkkinoilla. (14) Yhteisen kriisinratkaisumekanismin olisi neuvoston asetuksen (EU) N:o.../... soveltamisalaa vastaavasti käsitettävä kaikki osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneet luottolaitokset. Jotta sisämarkkinoilla ei esiintyisi epäsymmetrioita kaatumassa olevien laitosten eikä velkojien kohtelussa, yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa olisi voitava myös toteuttaa suoraan minkä tahansa osallistuvassa jäsenvaltiossa olevan luottolaitoksen kriisinratkaisu. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi olisi ulotettava koskemaan emoyrityksiä, sijoituspalveluyrityksiä ja rahoituslaitoksia, jotka kuuluvat EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan piiriin. Vaikka EKP ei valvo näitä laitoksia yksittäisesti, se on ainoa valvoja, jolla on kokonaiskäsitys riskistä, joka kohdistuu konserniin ja välillisesti myös sen yksittäisiin jäseniin. Jos yhteisöt, jotka kuuluvat EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan piirin, jätettäisiin yhteisen kriisinratkaisumekanismin ulkopuolelle, olisi mahdotonta suunnitella pankkikonsernien kriisinratkaisua ja vahvistaa konsernien kriisinratkaisustrategiaa, minkä vuoksi kaikki kriisinratkaisupäätökset olisivat huomattavasti tehottomampia. (15) Yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa päätökset olisi tehtävä tarkoituksenmukaisimmalla tasolla. (16) EKP:llä on yhteisessä valvontamekanismissa toimivana valvojana parhaat edellytykset arvioida, onko luottolaitos tosiasiallisesti tai todennäköisesti kaatumassa ja onko kohtuullista odottaa, että sen kaatuminen voidaan estää kohtuullisessa ajassa vaihtoehtoisilla yksityisen sektorin tai valvontaviranomaisten toimilla. Saatuaan asiasta EKP:n ilmoituksen kriisinratkaisuneuvoston olisi annettava komissiolle suositus. Eri etujen tasapainottamiseksi komission olisi päätettävä laitoksen asettamisesta kriisinratkaisuun sekä selkeästä ja yksityiskohtaisesta kriisinratkaisukehyksestä, jossa vahvistettaisiin kriisinratkaisutoimet, jotka kriisinratkaisuneuvosto toteuttaa. Kriisinratkaisuneuvoston olisi tämän kehyksen rajoissa päätettävä kriisinratkaisujärjestelmästä ja ohjeistettava kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien käytössä, joka toteutetaan kansallisella tasolla. (17) Kriisinratkaisuneuvostolle olisi annettava valtuudet tehdä päätöksiä erityisesti kriisinratkaisun suunnittelun, purkamismahdollisuuden arvioinnin, purkamismahdollisuuden esteiden poistamisen ja kriisinratkaisutoimien valmistelun yhteydessä. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi avustettava kriisinratkaisuneuvostoa kriisinratkaisun suunnittelussa ja kriisinratkaisupäätösten valmistelussa. Koska kriisinratkaisuvaltuuksien käyttöön liittyy kansallisen lainsäädännön soveltamista, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi vastattava kriisinratkaisupäätösten täytäntöönpanosta. (18) Sisämarkkinoiden moitteettomaan toiminnan kannalta on tärkeää, että samoja sääntöjä sovelletaan kaikkiin kriisinratkaisutoimiin riippumatta siitä, toteuttavatko niitä kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset direktiivin [ ] nojalla vai toteutetaanko niitä yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa. Komissio arvioi kyseiset toimenpiteet SEUT-sopimuksen 107 artiklan nojalla. Jos kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin ei sisälly SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, komission olisi arvioitava toimenpiteet analogisesti SEUT-sopimuksen 107 artiklaan nähden tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamiseksi sisämarkkinoilla. Jos SEUT-sopimuksen 108 artiklan mukainen ilmoitus ei ole tarpeen, koska kriisinratkaisuneuvoston ehdottamaan kriisinratkaisurahaston käyttöön ei sisälly SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, komission olisi arvioidessaan ehdotettua kriisinratkaisurahaston käyttöä sovellettava asiaa koskevia SEUT-sopimuksen 107 artiklan mukaisia valtiontukisääntöjä analogisesti, jotta varmistettaisiin sisämarkkinoiden eheys osallistuvien ja osallistumattomien jäsenvaltioiden välillä. Kriisinratkaisuneuvosto ei saisi päättää kriisinratkaisujärjestelmästä ennen kuin komissio on varmistanut analogisesti valtiontukisääntöihin nähden, että kriisinratkaisurahaston käytössä noudatetaan samoja sääntöjä kuin silloin, kun asiaan puututaan kansallisilla rahoitusjärjestelyillä. (19) Jotta päätöksentekomenettely olisi kriisinratkaisussa nopeaa ja tehokasta, kriisinratkaisuneuvoston olisi oltava erityinen unionin virasto, jolla on sen erityistehtäviä vastaavat rakenne ja joka poikkeaa kaikkien muiden unionin virastojen mallista. Sen kokoonpanossa olisi otettava asianmukaisesti huomioon kaikki edut, jotka ovat merkityksellisiä kriisinratkaisumenettelyissä. Kriisinratkaisuneuvoston olisi toimittava johdon istunnoissa ja täysistunnoissa. Johdon istunnossa siihen olisi kuuluttava pääjohtaja, varapääjohtaja sekä komission ja EKP:n edustajat. Ottaen huomioon kriisinratkaisuneuvoston tehtävät neuvoston olisi nimitettävä pääjohtaja ja varapääjohtaja komission ehdotuksesta kuultuaan ensin Euroopan parlamenttia. Kun kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto keskustelee yhteen osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneen pankin tai konsernin kriisiratkaisusta, sen olisi kutsuttava päätöksentekomenettelyyn mukaan myös asianomaisen jäsenvaltion nimeämä jäsen, joka edustaa sen kansallista kriisinratkaisuviranomaista. Kun kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto keskustelee rajojen yli toimivasta konsernista, sen päätöksentekomenettelyyn olisi kutsuttava mukaan myös kotijäsenvaltion ja kaikkien vastaanottavien jäsenvaltioiden nimeämät jäsenet, jotka edustavat asianomaisia kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia. Kotijäsenvaltion viranomaisilla ja vastaanottavien jäsenvaltioiden viranomaisilla olisi kuitenkin oltava tasapainoinen vaikutus päätökseen, minkä vuoksi vastaanottavien jäsenvaltioiden viranomaisilla olisi oltava yksi yhteinen ääni. Kriisiratkaisuneuvoston kokouksiin voidaan kutsua myös tarkkailijoita, muun muassa Euroopan vakausmekanismin ja euroryhmän edustaja. (20) Ottaen huomioon kriisinratkaisuneuvoston tehtävät ja kriisinratkaisutavoitteet, joihin kuuluu julkisten varojen suojelu, kriisinratkaisuneuvoston toiminta olisi rahoitettava osallistuvissa jäsenvaltioissa olevien laitosten rahoitusosuuksilla. (21) Kriisinratkaisuneuvoston ja tarvittaessa komission olisi korvattava direktiivillä [ ] nimetyt kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset kaikissa kysymyksissä, jotka liittyvät kriisinratkaisun päätöksentekomenettelyyn. Direktiivillä [ ] nimettyjen kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi hoidettava edelleen sellaisia tehtäviä, jotka liittyvät kriisinratkaisuneuvoston hyväksymien kriisinratkaisujärjestelmien täytäntöönpanoon. Avoimuuden ja demokraattisen valvonnan varmistamiseksi sekä unionin toimielinten oikeuksien suojaamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi oltava vastuuvelvollinen Euroopan parlamentille ja neuvostolle kaikista tämän asetuksen perusteella tehtävistä päätöksistä. Samoista avoimuuteen ja demokraattiseen valvontaan liittyvistä syistä kansallisilla parlamenteilla olisi oltava tietyt oikeudet saada tietoja kriisinratkaisuneuvoston toiminnasta ja käydä sen kanssa vuoropuhelua. (22) Niitä tilanteita varten, joissa direktiivissä [ ] annetaan kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille mahdollisuus soveltaa yksinkertaistettuja velvoitteita tai poikkeuksia kriisinratkaisusuunnitelmien laatimisvaatimukseen, olisi säädettävä menettelystä, jolla kriisinratkaisuneuvosto antaa luvan yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamiseen. (23) Jotta varmistettaisiin yhdenmukainen lähestymistapa laitosten ja konsernien osalta, kriisinratkaisuneuvostolle olisi annettava valtuudet laatia kriisinratkaisusuunnitelmat laitoksia ja konserneja varten. Kriisinratkaisuneuvoston olisi arvioitava laitosten ja konsernien purkamismahdollisuudet ja toteutettava toimenpiteet, joiden tavoitteena on poistaa mahdolliset purkamismahdollisuuden esteet. Yhdenmukaisuuden ja kyseisten laitosten purkamismahdollisuuden varmistamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi vaadittava kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamaan asianmukaiset toimenpiteet, joiden tavoitteena on poistaa purkamismahdollisuuden esteet. (24) Kriisinratkaisun suunnittelu on keskeinen osa tehokasta kriisinratkaisua. Sen vuoksi kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava valtuudet vaatia laitosten tai konsernien rakenteen tai organisaation muuttamista, jotta voitaisiin poistaa kriisinratkaisuvälineiden käyttöä haittaavat käytännön esteet ja varmistaa kyseisten yhteisöjen purkamismahdollisuus. Koska kaikki laitokset voivat olla järjestelmän kannalta merkittäviä, rahoitusvakauden säilyttämiseksi on ratkaisevan tärkeää, että viranomaisilla on mahdollisuus toteuttaa minkä tahansa laitoksen kriisinratkaisu. Perusoikeuskirjan 16 artiklassa tarkoitetun elinkeinovapauden kunnioittamiseksi kriisinratkaisuneuvoston harkintavalta olisi rajoitettava siihen mikä on tarpeen, jotta laitoksen rakenne ja toiminnot voidaan yksinkertaistaa ainoastaan sen purkamismahdollisuuden parantamiseksi. Lisäksi kaikkien tällaisiin tarkoituksiin määrättävien toimenpiteiden olisi oltava unionin lainsäädännön mukaisia. Toimenpiteet eivät saisi olla suoraan eivätkä välillisesti kansallisuuden perusteella syrjiviä, ja niiden perusteena olisi oltava erittäin tärkeä yleinen etu rahoitusvakauden säilyttämiseksi. Jotta toimi olisi toteutettu yleisen edun vuoksi, kriisinratkaisuneuvoston olisi yleisen edun nimissä toimiessaan voitava saavuttaa kriisinratkaisutavoitteet kohtaamatta kriisinratkaisuvälineiden tai saamiensa valtuuksien käyttöä haittaavia esteitä. Toimi ei myöskään saisi ylittää sitä, mikä on vähintään tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. (25) Yhteistä kriisinratkaisumekanismia rakennettaessa olisi tukeuduttava direktiivin [ ] ja yhteisen valvontamekanismin kehyksiin. Sen vuoksi kriisinratkaisuneuvostolle olisi annettava valtuudet puuttua varhaisessa vaiheessa asiaan, kun laitoksen taloudellinen tilanne tai vakavaraisuus on heikkenemässä. Tiedoilla, jotka kriisinratkaisuneuvosto saa kansallisilta kriisinratkaisuviranomaisilta tai EKP:ltä tässä vaiheessa, on suuri merkitys sen päättäessä toimista, jotka se voi toteuttaa valmistellakseen kyseisen laitoksen kriisinratkaisua. (26) Sen varmistamiseksi, että kriisiratkaisutoimi voidaan toteuttaa nopeasti sen käydessä tarpeelliseksi, kriisinratkaisuneuvoston olisi tiiviisti seurattava yhteistyössä asianomaisen toimivaltaisen viranomaisen tai EKP:n kanssa, mikä on kyseisten laitosten tilanne ja noudattavatko ne niitä varten toteutettuja varhaisen asiaan puuttumisen toimenpiteitä. (27) Kriisinratkaisuprosessi olisi pantava täytäntöön lyhyen ajan kuluessa, jotta rahoitusmarkkinoille ja taloudelle koituisi mahdollisimman vähän häiriötä. Komission olisi voitava saada koko kriisinratkaisumenettelyn aikana kaikki tiedot, joita se katsoo tarvitsevansa voidakseen tehdä tietoihin perustuvan päätöksen kriisinratkaisuprosessissa. Jos komissio päättää asettaa laitoksen kriisinratkaisuun, kriisinratkaisuneuvoston olisi viipymättä hyväksyttävä kriisinratkaisujärjestelmä, jossa vahvistetaan käytettävien kriisinratkaisuvälineiden ja ‑valtuuksien yksityiskohdat sekä mahdollisten rahoitusjärjestelyjen käyttö. (28) Kaatumassa olevan laitoksen selvittäminen tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä saattaisi vaarantaa rahoitusvakauden, keskeyttää olennaisten palvelujen tarjonnan ja vaikuttaa tallettajien suojaan. Tällöin kriisinratkaisuvälineiden käyttö on yleisen edun mukaista. Sen vuoksi kriisinratkaisun tavoitteena olisi oltava olennaisten rahoituspalvelujen jatkuvuuden varmistaminen, rahoitusjärjestelmän vakauden säilyttäminen, moraalikadon vähentäminen huolehtimalla siitä, että kaatumassa olevat laitokset turvautuvat mahdollisimman vähän julkiseen rahoitustukeen, sekä tallettajien suojaaminen. (29) Maksukyvyttömän laitoksen likvidointia tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä olisi kuitenkin harkittava aina ennen kuin tehdään päätös laitoksen toiminnan jatkamisesta. Maksukyvytöntä laitosta olisi rahoitusvakauden vuoksi pidettävä toiminnassa mahdollisimman pitkälle yksityisin varoin. Tähän voidaan päästä myymällä laitos yksityisen sektorin ostajalle tai sulauttamalla se tällaiseen ostajaan tai kirjaamalla laitoksen velat alas tai muuntamalla velka omaksi pääomaksi pääomapohjan vahvistamiseksi. (30) Käyttäessään kriisinratkaisuvaltuuksia komission ja kriisinratkaisuneuvoston olisi varmistettava, että osakkeenomistajat ja velkojat kantavat asianmukaisen osuuden tappioista, että johto vaihdetaan, että laitoksen kriisinratkaisun kustannukset karsitaan mahdollisimman vähiin ja että maksukyvyttömän laitoksen kaikkia samanarvoisia velkojia kohdellaan yhtäläisesti. (31) Osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksien rajoitusten olisi oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan 52 artiklan kanssa. Sen vuoksi kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä vain sellaisiin laitoksiin, jotka ovat kaatumassa tai todennäköisesti kaatuvat, ja ainoastaan silloin, kun tämä on välttämätöntä rahoitusvakaustavoitteen vuoksi yleisen edun nimissä. Kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä erityisesti silloin, kun laitosta ei voida likvidoida tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, koska tämä vaarantaisi rahoitusjärjestelmän vakauden ja koska kriisinratkaisutoimet ovat välttämättömiä järjestelmän kannalta tärkeiden toimintojen nopean siirron ja jatkamisen varmistamiseksi, sekä silloin, kun ei ole kohtuullista odottaa vaihtoehtoisia yksityisen sektorin ratkaisuja, kuten nykyisiltä osakkeenomistajilta tai kolmannelta osapuolelta saatavaa pääoman korotusta, joka riittäisi palauttamaan laitoksen täyden elinkelpoisuuden. (32) Puuttuminen omistusoikeuteen ei saisi olla suhteetonta. Näin ollen kyseeseen tulevat osakkeenomistajat ja velkojat eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos laitos olisi likvidoitu ajankohtana, jona kriisinratkaisupäätös tehtiin. Siinä tapauksessa, että osa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoista siirtyy yksityiselle ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jäljelle jäävä osa kriisinratkaisun kohteena olevasta laitoksesta olisi likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Laitoksen osakkeenomistajien ja velkojien suojelemiseksi likvidaatiomenettelyssä niillä olisi oltava oikeus saada suorituksina saatavistaan vähintään se, minkä ne arvion mukaan olisivat saaneet, jos koko laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (33) Jotta voitaisiin suojata osakkeenomistajien ja velkojien oikeus saada vähintään se, minkä ne saisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, olisi vahvistettava selkeät velvoitteet laitoksen varojen ja velkojen arvostusta varten ja varattava riittävästi aikaa sellaisen kohtelun asianmukaiseen arviointiin, jonka osakkeenomistajat ja velkojat olisivat saaneet, jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Arvostaminen olisi voitava aloittaa jo toimenpiteiden varhaisessa vaiheessa. Ennen kriisinratkaisutoimiin ryhtymistä olisi arvioitava laitoksen varojen ja velkojen arvo sekä kohtelu, jonka osakkeenomistaja ja velkojat saisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (34) On tärkeää, että tappiot kirjataan laitoksen jouduttua vaikeuksiin. Kaatumassa olevien laitosten varojen ja velkojen arvostuksessa olisi käytettävä ohjaavana periaatteena niiden markkina-arvoa hetkellä, jolloin kriisinratkaisuvälineet otetaan käyttöön, sikäli kuin markkinat toimivat asianmukaisesti. Kun markkinoiden toiminta on selvästi häiriintynyt, arvostuksessa voidaan käyttää varojen ja velkojen asianmukaisesti perusteltua pitkän aikavälin taloudellista arvoa. Kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava asian kiireellisyyden vuoksi mahdollisuus tehdä kaatumassa olevan laitoksen varojen ja velkojen nopea tilapäinen arvostus, jonka olisi oltava voimassa riippumattoman arvostuksen suorittamiseen saakka. (35) Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuprosessi säilyy puoluettomana ja luotettavana, on tarpeen vahvistaa, missä järjestyksessä velkojien vakuudettomat saamiset kriisinratkaisuun asetetulta laitokselta olisi kirjattava alas tai muunnettava. Jotta voitaisiin rajoittaa sitä riskiä, että velkojille aiheutuu suurempia tappioita kuin jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, vahvistettavaa järjestystä olisi sovellettava sekä tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä että kriisiratkaisuun liittyvässä alaskirjaus- tai muuntamisprosessissa. Tämä helpottaisi myös velan hinnoittelua. (36) Komission olisi kulloisenkin tapauksen olosuhteiden mukaisesti vahvistettava kehys kriisinratkaisutoimia varten, ja sillä olisi oltava mahdollisuus määrätä käyttöön kaikki tarvittavat kriisinratkaisuvälineet. Kriisinratkaisuneuvoston olisi päätettävä yksityiskohtaisesta kriisinratkaisujärjestelmästä tämän selkeän ja tarkan kehyksen rajoissa. Käytettävissä oleviin kriisinratkaisuvälineisiin olisi kuuluttava liiketoiminnan myynti, omaisuudenhoitoyhtiön käyttö, velkakirjojen arvon alaskirjaus ja varojen erottelu, joista säädetään myös direktiivissä [ ]. Kehyksen avulla olisi myös voitava arvioida, täyttyvätkö pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset. (37) Liiketoiminnan myynnin olisi annettava mahdollisuus myydä laitos tai osia sen liiketoiminnasta yhdelle tai useammalle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta. (38) Varojen erottelun avulla viranomaisten olisi voitava siirtää muita heikommin tuottavat tai arvoltaan alentuneet omaisuuserät erilliseen yhtiöön. Tätä välinettä tulisi käyttää ainoastaan muiden välineiden kanssa, jotta estetään kaatumassa olevan laitoksen aiheeton kilpailuetu. (39) Tehokkaassa kriisinratkaisujärjestelyssä olisi minimoitava kaatumassa olevan laitoksen kriisinratkaisusta veronmaksajille aiheutuvat kustannukset. Lisäksi sillä olisi varmistettava, että jopa suurten ja järjestelmän kannalta merkittävien laitosten kriisinratkaisu voidaan toteuttaa vaarantamatta rahoitusvakautta. Tämä tavoite saavutetaan velkakirjojen arvon alaskirjauksella, jolla varmistetaan, että yhteisön osakkeenomistajat ja velkojat kärsivät asianmukaiset tappiot ja kantavat asianmukaisen osan näistä kustannuksista. Tätä varten kriisinratkaisukehykseen olisi sisällytettävä lakisääteiset valtuudet velkojen alaskirjaamiseen muita kriisiratkaisuvälineitä täydentävänä vaihtoehtona, kuten finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä on suositellut. (40) Jotta tappiot voitaisiin jakaa erilaisissa olosuhteissa riittävän joustavasti velkojien kesken, on asianmukaista, että velkakirjojen arvon alaskirjausta voidaan käyttää sekä silloin, kun tavoitteena on toteuttaa kaatumassa olevan laitoksen kriisinratkaisu pitäen laitos toiminnassa ja laitoksen elinkelpoisuuden palauttaminen on realistinen tavoite, että silloin, kun järjestelmän kannalta tärkeät palvelut siirretään omaisuudenhoitoyhtiöön ja laitoksen jäljelle jäävä osa lakkaa toimimasta ja likvidoidaan. (41) Kun velkakirjojen arvon alaskirjausta käytetään kaatumassa olevan laitoksen pääomapohjan vahvistamiseen, jotta laitos pystyisi jatkamaan toimintaansa, velkakirjojen arvon alaskirjauksen avulla tapahtuvaan kriisinratkaisuun olisi aina liitettävä johdon vaihto sekä laitoksen ja sen toimintojen uudelleenjärjestely, joilla puututtaisiin laitoksen ongelmien syihin. Uudelleenjärjestely olisi toteutettava panemalla täytäntöön liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelma. (42) Velkakirjojen arvon alaskirjausta ei ole aiheellista käyttää saamisiin niiltä osin kuin niiden vakuudeksi on annettu pantti tai kiinnitys tai ne ovat muulla tavoin vakuudellisia. Jotta velkakirjojen arvon alaskirjaus toimisi ja saavuttaisi tavoitteensa, sitä olisi kuitenkin voitava käyttää mahdollisimman monenlaisiin kaatumassa olevan laitoksen vakuudettomiin velkoihin. Toisaalta on asianmukaista rajata tietynlaiset vakuudettomat velat alaskirjauksen ulkopuolelle. Oikeusjärjestyksen perusteiden ja tehokkaan kriisinratkaisun vuoksi velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa talletusten vakuusjärjestelmistä 30 päivänä toukokuuta 1994 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 94/19/EY[15] suojattuihin talletuksiin, kaatumassa olevan laitoksen henkilöstön saamisiin tai kaupallisiin saamisiin, jotka liittyvät laitoksen päivittäisessä toiminnassa välttämättömiin hyödykkeisiin ja palveluihin. (43) Velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi käyttää tallettajiin, joiden talletukset on suojattu talletussuojajärjestelmällä. Talletussuojajärjestelmä osallistuu kuitenkin kriisinratkaisuprosessin rahoitukseen siltä osin kuin siitä olisi jouduttu hyvittämään tallettajia. Velkakirjojen arvon alaskirjausvaltuuksien käyttö varmistaisi sen, että talletukset ovat jatkuvasti tallettajien saatavilla, mikä on pääasiallinen syy siihen, että talletussuojajärjestelmät on otettu käyttöön. Jos talletussuojajärjestelmien osallistumista ei otettaisi näissä tapauksissa huomioon, tämä tarjoaisi perusteettoman edun suhteessa muihin velkojiin, joihin sovellettaisiin kriisinratkaisuviranomaisen valtuuksia. (44) Jotta taakan jakaminen osakkeenomistajille ja etuoikeudettomille velkojille voitaisiin toteuttaa valtiontukisääntöjen mukaisesti, velkakirjojen arvon alaskirjausta olisi voitava käyttää yhteisessä kriisinratkaisumekanismissa analogisesti tämän asetuksen voimaantulosta alkaen. (45) Jotta vältettäisiin se, että laitokset strukturoivat velkansa alaskirjausvälineen tuloksekkuutta heikentävällä tavalla, kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava päättää, että laitoksilla on jatkuvasti kokonaismäärä, joka koostuu omista varoista, etuoikeudeltaan huonommasta velasta ja etuoikeutetuista veloista, joihin voidaan soveltaa velkakirjojen arvon alaskirjausta, ja joka ilmaistaan prosentteina laitoksen kaikista veloista ja jota ei lueta omiksi varoiksi Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 575/2013[16] ja 26 päivänä kesäkuuta 2013 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2013/36/EU[17] tarkoitetulla tavalla. (46) Olisi valittava paras kriisinratkaisumenetelmä tapauksen olosuhteiden mukaisesti, ja tätä varten olisi kaikkien direktiivissä [ ] säädettyjen kriisinratkaisuvälineiden oltava käytettävissä. (47) Direktiivissä [ ] pääomainstrumenttien alaskirjaus- ja muuntamisvaltuudet on annettu kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, koska pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset voivat olla olemassa samanaikaisesti kuin kriisinratkaisun edellytykset, jolloin on arvioitava, riittääkö pelkkä pääomainstrumenttien alaskirjaus ja muuntaminen palauttamaan kyseisen yhteisön taloudellisen vakauden vai tarvitaanko myös kriisinratkaisutoimea. Jälkimmäistä pääsääntöisesti käytetään kriisinratkaisun yhteydessä. Komission olisi korvattava kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset myös tässä tehtävässä, minkä vuoksi sille olisi annettava valtuudet arvioida, täyttyvätkö pääomainstrumenttien alaskirjauksen ja muuntamisen edellytykset, sekä valtuudet päättää yhteisön asettamisesta kriisinratkaisuun, jos myös kriisinratkaisun vaatimukset täyttyvät. (48) Kriisinratkaisutoimen tehokkuus ja yhdenmukaisuus olisi varmistettava kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa. Tätä varten kriisinratkaisuneuvostolle olisi poikkeustapauksissa ja silloin, kun kansallinen kriisinratkaisuviranomainen ei ole pannut kriisinratkaisuneuvoston päätöstä lainkaan tai riittävästi täytäntöön, annettava valtuudet siirtää kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen tietyt oikeudet, varat tai velat toiselle henkilölle tai vaatia sellaisten velkainstrumenttien muuntamista, joihin sisältyy sopimusehto niiden muuntamisesta tietyissä olosuhteissa. Olisi suljettava pois kaikki kansallisten viranomaisten toimet, jotka rajoittaisivat kriisinratkaisuneuvoston valtuuksien tai tehtävien käyttöä tai vaikuttaisivat siihen. (49) Yhteisen kriisinratkaisumekanismin tehostamiseksi kriisinratkaisuneuvoston olisi kaikissa olosuhteissa tehtävä tiivistä yhteistyötä Euroopan pankkiviranomaisen kanssa. Tarvittaessa sen olisi tehtävä yhteistyötä myös Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaisen, Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen ja Euroopan järjestelmäriskikomitean sekä muiden viranomaisten kanssa, jotka kuuluvat Euroopan finanssivalvojien järjestelmään. Lisäksi kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä tiivistä yhteistyötä EKP:n ja muiden viranomaisten kanssa, joilla on valtuudet valvoa luottolaitoksia yhteisen valvontamekanismin puitteissa, erityisesti, kun on kyse EKP:n harjoittaman konsolidoidun valvonnan alaisista konserneista. Voidakseen hoitaa kaatumassa olevien pankkien kriisinratkaisuprosessin tehokkaasti kriisinratkaisuneuvoston olisi tehtävä yhteistyötä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kaikissa kriisinratkaisuprosessin vaiheissa. Viimeksi mainittujen viranomaisten kanssa tehtävää yhteistyötä tarvitaan paitsi kriisinratkaisuneuvoston tekemien kriisinratkaisupäätösten täytäntöönpanoon myös ennen kriisinratkaisupäätösten tekoa, kriisinratkaisun suunniteluvaiheessa tai varhaisen asiaan puuttumisen vaiheessa. (50) Koska kriisinratkaisuneuvosto tekee kriisinratkaisupäätökset osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten sijasta, sen olisi toimittava niiden sijasta myös osallistumattomien jäsenvaltioiden kanssa tehtävässä yhteistyössä silloin, kun on kyse kriisinratkaisutehtävistä. Kriisinratkaisuneuvoston olisi erityisesti edustettava kaikkia osallistuvien jäsenvaltioiden viranomaisia kriisinratkaisukollegioissa, joissa on mukana myös osallistumattomien jäsenvaltioiden viranomaisia. (51) Koska monet laitokset eivät toimi pelkästään unionissa vaan harjoittavat myös kansainvälistä toimintaa, tehokkaassa kriisinratkaisumekanismissa olisi vahvistettava periaatteet kolmansien maiden asianomaisten viranomaisten kanssa käytävää yhteistyötä varten. Kolmansien maiden viranomaisia olisi tuettava direktiivin [ ] 88 artiklalla vahvistetun oikeudellisen kehyksen mukaisesti. Tätä varten kriisinratkaisuviranomaisen olisi oltava ainoa viranomainen, jolla on valtuudet toteuttaa osallistuvissa jäsenvaltioissa toimivien, kaatumassa olevien pankkien kriisinratkaisu, ja sille olisi myös annettava yksinomaiset valtuudet tehdä ei-sitovia yhteistyösopimuksia kolmansien maiden viranomaisten kanssa osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisten viranomaisten puolesta. (52) Kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava asianmukaiset tutkintavaltuudet, jotta se voisi hoitaa tehtävänsä tehokkaasti. Sillä olisi oltava mahdollisuus vaatia kaikki tarvittavat tiedot suoraan tai kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten välityksellä sekä suorittaa tutkimuksia ja paikalla tehtäviä tarkastuksia, tarvittaessa yhteistyössä kansallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa. Kriisinratkaisuneuvoston olisi kriisinratkaisun yhteydessä voitava suorittaa paikalla tehtäviä tarkastuksia, jotta se voisi seurata tehokkaasti kansallisten viranomaisten suorittamaa täytäntöönpanoa ja jotta voitaisiin varmistaa, että komissio ja kriisinratkaisuneuvosto tekevät päätöksensä täysin tarkkojen tietojen perusteella. (53) Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisuneuvostolla on oikeus saada kaikki merkitykselliset tiedot, työntekijöillä ei saisi olla mahdollisuutta vedota salassapitosääntöihin estääkseen tietojen antamisen kriisinratkaisuneuvostolle. (54) Jotta voitaisiin varmistaa kriisinratkaisumekanismin puitteissa tehtävien päätösten noudattaminen, rikkomisista olisi määrättävä oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia. Kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava oikeus ohjeistaa kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia määräämään sakkoja tai uhkasakkoja yrityksille, jotka eivät noudata kriisinratkaisuneuvoston päätöksissä asetettuja velvoitteita. Yhdenmukaisten, tehokkaiden ja toimivien täytäntöönpanokäytäntöjen varmistamiseksi kriisinratkaisuneuvostolla olisi oltava oikeus antaa kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille osoitettuja ohjeita, jotka koskevat sakkojen ja uhkasakkojen käyttöä. (55) Jos kansallinen kriisinratkaisuviranomainen rikkoo yhteisen kriisinratkaisumekanismin sääntöjä siten, ettei se käytä sille kansallisen lainsäädännön nojalla annettuja valtuuksia panna kriisinratkaisuneuvoston antama ohje täytäntöön, kyseinen jäsenvaltio voi sovellettavan oikeuskäytännön mukaisesti olla velvollinen korvaamaan vahingot, joita aiheutuu henkilöille, tapauksen mukaan myös kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle tai konsernille, tai kyseisen yhteisön tai konsernin minkä tahansa osan velkojille missä tahansa jäsenvaltiossa. (56) Olisi vahvistettava asianmukaiset säännöt kriisinratkaisuneuvoston talousarviosta, talousarvion laadinnasta, talousarvion laadintaa ja toteutusta koskevien sisäisten sääntöjen antamisesta sekä sisäisestä ja ulkoisesta tilintarkastusta. (57) On tilanteita, joissa käytettävien kriisinratkaisuvälineiden tehokkuus voi riippua laitoksen tai omaisuudenhoitoyhtiön lyhytaikaisen rahoituksen saatavuudesta, takauksien tarjoamisesta mahdollisille ostajille tai pääoman hankkimisesta omaisuudenhoitoyhtiölle. Sen vuoksi on tärkeää perustaa rahasto, jotta julkisia varoja ei tarvitsisi käyttää tällaisiin tarkoituksiin. (58) Olisi varmistettava, että rahastoa voidaan täysimittaisesti käyttää kaatumassa olevien laitosten kriisinratkaisuun. Sen vuoksi sitä ei saisi käyttää mihinkään muuhun tarkoitukseen kuin kriisinratkaisuvälineiden ja ‑valtuuksien tehokkaaseen täytäntöönpanoon. Lisäksi rahastoa olisi käytettävä ainoastaan sovellettavien kriisinratkaisutavoitteiden ja ‑periaatteiden mukaisesti. Näin ollen kriisinratkaisuneuvoston olisi varmistettava, että kriisiratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajat ja velkojat vastaavat ensisijaisesti kriisinratkaisuvälineiden käytön yhteydessä syntyvistä tappioista, kustannuksista ja muista menoista. Vasta siinä tapauksessa, että osakkeenomistajien ja velkojien resurssit käytetään loppuun, rahasto vastaisi kriisinratkaisuvälineiden yhteydessä syntyvistä tappioista, kustannuksista ja muista menoista. (59) Sääntönä olisi oltava, että rahoitusalalta kerätään maksuosuuksia ennen kriisinratkaisutoimia ja tällaisista toimista riippumatta. Jos ennakkorahoitus ei riitä kattamaan rahaston käytöstä aiheutuvia tappioita tai kustannuksia, olisi kerättävä lisävaroja kattamaan lisäkustannukset tai -tappiot. Lisäksi rahaston