[pic] | EUROOPAN KOMISSIO |

Bryssel 7.7.2010

KOM(2010)343 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE

Tavoitteena kattava kansainvälisiä sijoituksia koskeva eurooppalainen politiikka

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE

Tavoitteena kattava kansainvälisiä sijoituksia koskeva eurooppalainen politiikka

Sijoitustoiminta merkitsee uutta haastetta yhteiselle kauppapolitiikalle. Lissabonin sopimuksessa määrätään, että unioni edistää suoria ulkomaisia sijoituksia koskevien rajoitusten asteittaista poistamista. Sopimuksessa annetaan unionille yksinomainen toimivalta tähän tarkoitukseen[1]. Tässä tiedonannossa tarkastellaan unionin mahdollisuuksia kehittää kansainvälisiä sijoituksia koskevaa politiikkaa, jolla voidaan parantaa EU:n kilpailukykyä ja edistää siten Eurooppa 2020 -strategian mukaisen älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun tavoitteiden[2]saavuttamista. Siinä käsitellään EU:n tulevan sijoituspolitiikan keskeisiä linjauksia ja tämän alan välittömien toimien tärkeimpiä parametreja.

Komissio antoi samanaikaisesti tämän tiedonannon kanssa ehdotuksen asetukseksi, jossa säädetään jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisiä investointisopimuksia koskevista siirtymäkauden järjestelyistä[3]. Asetuksen tavoitteena on parantaa sekä EU:n että näiden sopimusten mukaisesti toimivien ulkomaisten sijoittajien oikeusvarmuutta. Ehdotettu asetus ja tämä tiedonanto ovat vasta ensimmäisiä vaiheita kansainvälisiä sijoituksia koskevan eurooppalaisen politiikan kehittämisessä. Tätä kehittämistyötä tehdään vähitellen ja kohdennetusti ja siinä otetaan huomioon myös tätä tiedonantoa koskevat kommentit.

Määritelmä, vaikutukset ja viimeaikaiset suuntaukset

Suorien ulkomaisten sijoitusten katsotaan yleensä käsittävän kaikki ulkomaiset sijoitukset, joiden tarkoituksena on pysyvien ja välittömien yhteyksien luominen siihen yritykseen, jonka käyttöön pääoma annetaan taloudellisen toiminnan harjoittamista varten[4]. Kun sijoituksia tehdään siten, että osallistutaan yritykseen omistamalla osakkeita, tämän tavoitteen saavuttaminen edellyttää, että osakkeenomistajan omistama osakemäärä antaa sille todellisen mahdollisuuden osallistua yhtiön johtamiseen tai sen valvontaan[5]. Tämä poikkeaa niistä ulkomaisista sijoituksista, joiden yhteydessä ei ole tarkoituskaan vaikuttaa yrityksen johtamiseen ja valvontaan. Tällaisista sijoituksista, jotka ovat usein lyhytaikaisia ja tehdään toisinaan keinottelutarkoituksessa, käytetään yleisesti käsitettä ”portfoliosijoitukset”[6].

Globalisaation myötä pääomien liikkuvuus ja erityisesti suorat ulkomaiset sijoitukset ovat lisääntyneet huomattavasti. Suorien ulkomaisten sijoitusten virrat, jotka toisaalta saivat aikaan globalisaatiota ja toisaalta olivat seurausta globalisaatiosta, olivat vuonna 2007 eli vuotta ennen, kuin talouden ja rahoitusmarkkinoiden häiriöt alkoivat vaikuttaa sijoitustoimintaan, ennätyksellisen suuret, lähes 1 500 miljardia euroa[7].

Suorat ulkomaiset sijoitukset ovat tärkeä tuottavuutta lisäävä tekijä, ja niillä on keskeinen rooli yritystoiminnan ja uusien työpaikkojen luomisessa ja järjestämisessä niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Yritykset rakentavat suorien ulkomaisten sijoitusten avulla maailmanlaajuisia toimitusketjuja osaksi nykyaikaista kansainvälistä taloutta. Kuljetuksen ja tietotekniikan alan innovaatiot ovat puolestaan helpottaneet kauppaa ja muidenkin liikeyritysten kuin vain suurten konsernien globalisaatiota. Sijoitustoiminta ja kauppa ovat nykyään riippuvaisia toisistaan ja täydentävät toisiaan. Noin puolet maailman kaupasta käydään nykyään monikansallisiin konserneihin kuuluvien yritysten välillä välituotteilla ja -palveluilla.

Suorien ulkomaisten sijoitusten ja talouskasvun ja hyvinvoinnin välinen suhde on monimutkainen, minkä vuoksi sekä EU:hun suuntautuvat että EU:sta ulospäin suuntautuvat sijoitukset vaikuttavat myönteisesti kasvuun ja työllisyyteen niin EU:ssa kuin EU:n ulkopuolellakin, muun muassa kehitysmaissa. EU:sta ulospäin suuntautuvilla sijoituksilla edistetään merkittävästi EU:n yritysten kilpailukykyä erityisesti tuottavuuden paranemisen myötä. Vastoin toisinaan esille tuotua näkemystä katsaus suoria ulkomaisia sijoituksia ja työllisyyttä koskeviin tuoreisiin tutkimuksiin osoittaa, ettei EU:sta ulospäin suuntautuvilla sijoituksilla ole tähän mennessä havaittu olevan merkittäviä kielteisiä vaikutuksia kokonaistyöllisyyteen[8]. Vaikka kokonaistase onkin myönteinen, kielteisiä vaikutuksia voi silti tietysti ilmetä jollakin tietyllä alalla, maantieteellisellä alueella tai tapauskohtaisesti. EU:hun suuntautuvien suorien ulkomaisten sijoitusten kokonaishyödyt ovat sen sijaan kiistattomat. Ulkomaiset sijoitukset ovat myötävaikuttaneet erityisesti uusien työpaikkojen luomiseen, voimavarojen kohdentamiseen, teknologian ja ammattitaidon siirtoon, kilpailun lisääntymiseen ja kaupan elvyttämiseen. Tästä syystä EU:n jäsenvaltiot pyrkivät muiden maailman maiden tavoin voimakkaasti houkuttelemaan ulkomaisia sijoittajia.

EU kuuluu nykyään maailman suurimpiin suorien ulkomaisten sijoitusten vastaanottajiin ja lähteisiin. ”Markkinajohtajan” asemassa EU voi hyödyntää avoimuuttaan muuhun maailmaan nähden myös sijoitustoiminnan alalla.

Vaikka suorien ulkomaisten sijoitusten varannot ja virrat keskittyvät vielä nykyäänkin vahvasti teollisuusmaihin, kehittyvät markkinatalousmaat ovat alkaneet toimia entistä aktiivisemmin sekä sijoittajina että sijoitusten vastaanottajina, myös valtion tukemien sijoitusvälineiden kuten valtion omistamien sijoitusrahastojen kautta, joilla on sekä enemmän varoja että monipuolisempi sijoitussalkku kuin aikaisemmin[9]. Tämä suuntaus on voimistunut maailmantalouden nykyisten häiriöiden aikana, kun kehittyviin markkinatalousmaihin suuntautuvien ja niistä peräisin olevien sijoitusten kasvu ja supistuminen ovat olleet hitaampia kuin teollisuusmaiden välisten sijoitusvirtojen. Seurauksena on kaiken kaikkiaan ollut se, että kehittyviin markkinatalousmaihin tulevien ja niistä lähtevien suorien ulkomaisten sijoitusten suhteellinen osuus suorien ulkomaisten sijoitusten maailmanlaajuisesta kokonaismäärästä on kasvanut. EU:lla ei sen vuoksi ole varaa jäädä jälkeen maailmanlaajuisessa kilpailussa, jossa pyritään houkuttelemaan sijoituksia kaikkialta maailmasta ja edistämään kaikkialle maailmaan suuntautuvaa sijoitustoimintaa.

Sijoitustoiminta yhteisen kauppapolitiikan uutena haasteena

Sijoituspäätökset ohjautuvat pääasiassa markkinoiden eli sijoituksista odotettavissa olevien voittojen mukaan. Näihin päätöksiin vaikuttaa kuitenkin vahvasti myös sijoituksen mahdollisen kohdetalouden taloudellinen, poliittinen ja oikeudellinen toimintaympäristö. Sijoittajat pitävät ihanteellisena vakaata, tervettä ja ennakoitavissa olevaa toimintaympäristöä. Kansainvälisiä sijoituksia koskeva yhteinen politiikka ei ole ainoa tekijä, joka ohjaa suorien ulkomaisten sijoitusten tulevia ja lähteviä virtoja. Sen olennaisena tarkoituksena on kuitenkin saada sijoittajat vakuuttumaan siitä, että ne voivat harjoittaa sekä isäntämaan rajojen sisäistä että sen rajat ylittävää sijoitustoimintaa avoimessa sekä asianmukaisesti ja oikeudenmukaisesti säännellyssä liiketoimintaympäristössä. Avoimen suhtautumisen sijoitustoimintaan olisi siis jatkossakin kuuluttava niihin tekijöihin, jotka ohjaavat tähän aiheeseen liittyviä EU:n politiikkoja. EU on tulevaisuudessakin avoin sijoitusympäristö, jossa suhtaudutaan myönteisesti ulkomaisiin sijoittajiin ja siihen panokseen, jonka ne tuovat Euroopan talouteen ja koko yhteiskuntaan. Samalla unionin olisi varmistettava, että EU:n sijoittajilla on EU:n ulkopuolella vastaavat toimintaedellytykset, joissa sijoituksia koskevien rajoitusten asteittaisella poistamisella varmistetaan yhtenäiset ja parhaat mahdolliset edellytykset sijoitustoiminnalle. Näin ollen olisi pyrittävä varmistamaan tehokkaammin, että edellytyksiä EU:n ja kolmansien maiden kumppaneiden väliselle sijoitustoiminalle luodaan molemmin puolin. Kansainvälisten järjestöjen kuten OECD:n ja UNCTADin tekemän laajan analyyttisen työn ansiosta on jo nyt käytettävissä tärkeitä osatekijöitä ja taustatutkimuksia, joista voidaan muovata perusta kansainvälisiä sijoituksia koskevalle yhteiselle politiikalle.

a) Kahdenväliset investointisopimukset

Näkyvin osoitus jäsenvaltioiden sijoituspolitiikoista 50 viime vuoden aikana on jäsenvaltioiden kolmansien maiden kanssa tekemien niin sanottujen kahdenvälisten investointisopimusten määrä. Saksa teki vuonna 1959 maailman ensimmäisenä valtiona kahdenvälisen investointisopimuksen, ja sen esimerkkiä ovat seuranneet monet muut maailman maat, kuten kaikki EU:n jäsenvaltiot yhtä lukuun ottamatta[10]. Unionin jäsenvaltiot ovat tehneet yhteensä lähes 1 200 sopimusta, joka kattavat kaikki sijoitustoiminnan muodot. Nykyään lähes puolet koko maailmassa voimassa olevista investointisopimuksista on EU:n jäsenvaltioiden tekemiä[11]. Tämän tiedonannon liitteenä on yhteenveto jäsenvaltioiden tekemistä kahdenvälisistä investointisopimuksista.

Jäsenvaltiot ovat kahdenvälisten investointisopimusten kautta pyrkineet saamaan ja saaneet kolmansilta mailta erityisiä takeita, jotka koskevat jäsenvaltioiden omien sijoittajien kohtelua kyseisissä kolmansissa maissa, esimerkiksi sitoutumista epäoikeudenmukaisen tai syrjivän kohtelun torjuntaan tai riittävää, asianmukaista ja tehokasta korvausta koskevia takeita pakkolunastuksen varalta. Nämä sijoitusten suojaamiseen käytettävät takuumenettelyt ovat tärkeä apuväline rakennettaessa luottamusta järkevien sijoituspäätösten edellyttämään oikeusvarmuuteen. Tällaisia sijoitussuojasopimuksia pidetäänkin tehokkaana keinona edistää ja houkutella sijoitustoimintaa etenkin maissa, joissa kansallisiin instituutioihin ja kansallisiin talouspolitiikkoihin perustuvien takeiden ei katsota riittävän.

Kaikki jäsenvaltiot eivät kuitenkaan ole tehneet tällaisia sopimuksia, eikä kaikissa sopimuksissa määrätä yhtä tiukoista normeista. EU:n ulkopuolisiin maihin sijoittavien EU:n yritysten toimintaedellytykset ovat tämän vuoksi epäyhtenäiset riippuen siitä, katsotaanko ne jäsenvaltion tekemän kahdenvälisen investointisopimuksen nojalla ”kansallisiksi” vai ei.

Jäsenvaltioiden tekemät sopimukset koskevat sijoittajien kohtelua vasta ”markkinoille tulon jälkeen” tai ”markkinoille pääsyn jälkeen”. Tämä tarkoittaa, etteivät jäsenvaltioiden kahdenväliset investointisopimukset sisällä markkinoille tuloa koskevia yksityiskohtaisia sitoumuksia, jotka velvoittaisivat kolmansia maita EU:n jäsenvaltioiden yritysten tekemien EU:n ulkopuolisiin maihin suuntautuviin sijoitusten osalta tai päinvastoin. Euroopan unioni on vähitellen alkanut korjata ”markkinoille tuloon” tai ”markkinoille pääsyyn” liittyvää epäkohtaa käyttämällä EU:n tasolla sekä monenvälisiä että kahdenvälisiä sopimuksia, jotka koskevat pääsyä sijoitusmarkkinoille ja sijoitustoiminnan vapauttamista. Ne ovat parantaneet kaikkien EU:n sijoittajien markkinoille pääsyä koskevia ehtoja erityisesti varmistamalla, ettei kolmannen maan markkinoille tulevia EU:n sijoittajia syrjitä[12].

b) Tavoitteena kansainvälisiä sijoituksia koskeva kattava politiikka

Kansainvälisiä sijoituksia koskevaa kattavaa politiikkaa on mukautettava vastaamaan paremmin sijoittajien tarpeita suunnitteluvaiheesta voitonsaantiin ja markkinoille pääsyn valmistelusta markkinoille pääsyn jälkitoimiin asti. Unionin kauppapolitiikkaan pyritään sen vuoksi sisällyttämään sijoitustoiminnan vapauttaminen ja sijoitussuoja. Tutkimukset vahvistavat, että sijoituksia koskevat keskeiset määräykset laajoissa kauppasopimuksissa vaikuttavat vahvemmin kauppaan ja suorien ulkomaisten sijoitusten virtaan ja että keskeiset sijoituksia koskevat säännöt ja määräykset, joilla vapautetaan muita talouden osa-alueita, vaikuttavat yhdessä merkittävämmin kauppaan ja sijoitustoimintaan[13].

Kansainvälisiä sijoituksia koskeva politiikka, jolla pyritään tukemaan eurooppalaisten yritysten kilpailukykyä, hyötyy parhaiten unionin tason yhteistyöstä ja neuvotteluista[14]. Kolmansien maiden olisi annettava sijoitustoiminnan edellytyksiä koskevat takeet kansainvälisen lainsäädännön mukaisesti velvoittavina sitoumuksina, jotta niiden vaikuttavuus varmistettaisiin. Kolmansien maiden kanssa sijoitustoiminnasta käytävät neuvottelut, jotka perustuvat yli 1 100 nykyisen kahdenvälisen investointisopimuksen malliin ja sisältöön, antavat EU:lle näin ollen mahdollisuuden laajentaa, määritellä paremmin ja suojella kaikkien EU:n sijoittajien käytettävissä olevaa kilpailualuetta. Pitkällä aikavälillä on tavoitteena tilanne, jossa EU:sta ja kolmansista maista olevat sijoittajat eivät enää tarvitse jäsenvaltioiden tekemiä kahdenvälisiä investointisopimuksia sijoitustensa tehokkaaseen suojaamiseen.

Sijoituspolitiikkaa täydentävät usein jäsenvaltioiden ja sitä alempien hallinnon tasojen toimet, joilla edistetään sijoitustoimintaa. Viranomaiset kilpailevat keskenään omaan maahansa kohdistuvan ja sieltä lähtevän sekä omalle toimivalta-alueelleen tulevan ja sieltä lähtevän sijoitustoiminnan edistämisessä samalla tavalla kuin kaupan tai viennin edistämisen alalla. Ne käyttävät monia erilaisia välineitä sijoitustoiminnan kannustimista erilaisiin avustus- ja tukijärjestelmiin. Vaikka unioni vastaa siitä, että Euroopan yhteiskuntamalli ja yhtenäismarkkinat houkuttelevat ulkomaisia sijoittajia[15], ei kuitenkaan ole mahdollista eikä suotavaakaan korvata sijoitustoimintaa edistäviä jäsenvaltioiden toimia niin kauan, kuin ne sopivat yhteen yhteisen kauppapolitiikan kanssa ja ovat EU:n lainsäädännön mukaisia.

Sijoitustoiminnasta EU:ssa käytävien neuvottelujen ohjelma

Kuten kaikilla EU:n päätöksenteon aloilla, myös unionin tämän alan toimilla olisi pyrittävä siihen, että unionin tasolla saavutetut tulokset ovat parempia kuin ne, joita yksittäiset jäsenvaltiot ovat saavuttaneet tai olisivat pystyneet saavuttamaan. Unionin tämän alan tulevien toimien lähtökohdaksi ja ohjenuoraksi pitäisikin ottaa parhaat mahdolliset normit, jotta kaikille EU:n sijoittajille voitaisiin tarjota korkealuokkaiset ja tasapuoliset toimintaedellytykset.

Kolmansien maiden kanssa tehtäviin investointisopimuksiin ei voida käyttää yhtä kaikille sopivaa mallia eikä sellaisen käyttö olisi edes suotavaa, koska unionin on otettava huomioon tapauskohtaiset neuvottelupuitteet. Kun unioni esimerkiksi asettaa joissakin tietyissä sijoitusneuvotteluissa normeja, niiden olisi määräydyttävä unionin sidosryhmien etujen ja unionin kumppaneiden kehitystason mukaan. Samalla tavalla on otettava huomioon myös jäsenvaltioiden ja kyseisen kolmannen maan välisten sopimusten erityispiirteet. Jäsenvaltioiden viime aikoina tekemien kahdenvälisten investointisopimusten rakenne ja sisältö ovat olleet suureksi osaksi keskenään samanlaisia, mutta niissä on ollut myös joitakin eroja. Erot voivat johtua myös tavoitteista, joihin pyritään tietyssä neuvottelutilanteessa.

Komissio esittää jäljempänä pääperiaatteet ja parametrit tuleville investointisopimuksille. Niitä on määrä kehittää ja täydentää maakohtaisissa neuvottelusuosituksissa, jotka komissio antaa tämän tiedonannon jälkeen.

a) Kumppanimaiden valintaperusteet

Suorat ulkomaiset sijoitukset keskittyvät nykyään vahvasti kehittyneisiin talouksiin. Tämä osoittaa kyseisten maiden taloudellisen merkityksen ja BKT:n merkityksen, mutta siinä korostuu myös se, että osalla näistä markkinoista on erittäin suotuisat olosuhteet ulkomaisille sijoittajille. Todelliset kauppa- ja sijoitusvirrat ovat sellaisinaan tärkeitä tekijöitä, joiden pohjalta EU:n sijoitusneuvottelujen ensisijaiset tavoitteet määritellään. Unionin olisi toimittava siellä, missä sen sijoittajatkin haluaisivat toimia, ja valmisteltava sijoittajien suuntautumista ulkomaille vapauttamalla sijoitusvirtoja. Markkinat, joiden taloudellinen kasvu tai kasvupotentiaali on huomattava, tarjoavat erityisiä mahdollisuuksia nykyisessä lisääntyvän kilpailun ympäristössä. On tärkeää, että EU:n sijoittajat pääsevät näille markkinoille ja voivat hyötyä oikeudenmukaisen ja ennakoitavissa olevan kohtelun asianmukaisesta turvaamisesta näiden talouksien mahdollisten muutosten keskellä. Tavoitteet, joihin EU pyrkii investointineuvotteluissa, määräytyvät muun muassa myös kumppanimaiden poliittisen, institutionaalisen ja taloudellisen tilanteen mukaan. Joko isäntämaan tai kansainvälisen välitysmenettelyn turvaama vahva sijoittajansuoja on tärkeä kriteeri valittaessa investointineuvotteluihin ensisijaisesti osallistuvia maita. Sijoitussuojaa koskevien neuvottelujen arvioinnissa on otettava huomioon erityisesti kumppanimaiden valmiudet ja käytännöt oikeusvaltion ylläpitämisessä siten, että sijoittajille voidaan tarjota luotettava ja vakaa toimintaympäristö.

Sijoitustoiminnan sisällyttämiseen yhteiseen kauppapolitiikkaan tarjoutuu lyhyellä aikavälillä mahdollisuuksia parhaillaan käytävissä kauppaneuvotteluissa, joissa unioni on tähän mennessä keskittynyt vain sijoittajien markkinoille pääsyyn[16] Kilpailukykyyn suuntautuvien vapaakauppasopimusten uuden sukupolven tavoitteena on maailman merkittävien kasvumarkkinoiden taloudellisten mahdollisuuksien avaaminen EU:n kaupalle ja sijoitustoiminnalle. Unionin etujen mukaista on laajentaa neuvotteluja kattamaan koko sijoitusala. Joissakin tapauksissa EU voisi myös vastata neuvottelukumppanien esittämiin pyyntöihin. EU:n ja Kanadan välisissä neuvotteluissa, joita käydään kattavasta talous- ja kauppasopimuksesta, neuvottelukumppani on ilmoittanut haluavansa sisällyttää sopimukseen myös sijoitussuojan. Muita käynnissä olevia neuvotteluja, joissa olisi otettava huomioon sijoitussuoja, ovat muun muassa EU:n ja Intian väliset neuvottelut laaja-alaisesta kauppa- ja investointisopimuksesta, EU:n ja Singaporen väliset neuvottelut vapaakauppasopimuksesta ja EU:n ja Mercosurin väliset kauppaneuvottelut.

Unionin olisi lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä pohdittava myös, missä olosuhteissa voi olla suotavaa käyttää itsenäisiä investointisopimuksia. Kiinalle on tunnusomaista täysin uusien, myös EU:sta peräisin olevien, sijoitusten (greenfield investments) suuri osuus. Kiina on yksi esimerkki maista, joiden kanssa voitaisiin tehdä itsenäisiä investointisopimuksia. Niiden olisi katettava kaikki varallisuuden muodot, myös teollis- ja tekijänoikeudet. Komissio tutkii, onko tällaisen sijoitussopimuksen tekeminen Kiinan kanssa aiheellista ja mahdollista, ja antaa asiasta selvityksen neuvostolle ja Euroopan parlamentille. Myös Venäjä tarjoaa erityisiä mahdollisuuksia ja haasteita eurooppalaisille sijoittajille. Venäjän kanssa käytäviä sijoitustoimintaa ja sijoitussuojaa koskevia neuvotteluja olisi vielä pohdittava ja niistä olisi keskusteltava. Yhtenä vaihtoehtona voisi esimerkiksi olla kumppanuus- ja yhteistyösopimuksen korvaava kattava sopimus.

Jos jonkin maan kanssa ei ole lähitulevaisuudessa mahdollista tai aiheellista tehdä kattavaa ja koko toiminnan käsittävää sijoitussopimusta, vaihtoehtona voivat olla alakohtaiset sopimukset, joiden hyödyllisyyttä, toteuttamismahdollisuuksia ja mahdollisia vaikutuksia olisi vielä arvioitava. Näiden alakohtaisten neuvottelujen olisi perustuttava tässä tiedonannossa esitettyihin periaatteisiin. Lisäksi niissä olisi otettava huomioon yhteisessä sijoituspolitiikassa tapahtuva kehitys. Samoin voitaisiin pitkällä aikavälillä vielä pohtia monenvälisten sopimusten toteuttamismahdollisuuksia.

b) Suoriin ulkomaisiin sijoituksiin liittyvät muut tekijät

Sijoittajien kannalta on olennaisen tärkeää vakiinnuttaa ulkomaille sijoitetut varat ja valvoa niitä. Suorista sijoituksista aiheutuu kuitenkin aina myös muita varojen siirtoja, kuten voittojen kotiuttamista. Kansainvälisiä sijoituksia koskevan politiikan tehtävänä on mahdollistaa suorat investoinnit eli ulkomaisten yritysten ostot tai perustamiset. Sen avulla olisi myös luotava edellytykset kyseiseen investointiin liittyville ja sen käytännössä mahdollistaville toimille ja niiden suojaamiselle. Näitä toimia ovat muun muassa maksuliikenne ja aineettomien hyödykkeiden, kuten teollis- ja tekijänoikeuksien suojaaminen.

Sijoituspolitiikan valmistelussa olisi otettava huomioon perustamissopimuksen pääomia ja maksuja koskeva luku (SEUT:n 63–66 artikla), jonka mukaan kiellettyjä ovat periaatteessa kaikki rajoitukset, jotka koskevat – myös suoriin ja portfoliosijoituksiin liittyviä – maksuja ja pääomanliikkeitä jäsenvaltioiden välillä taikka jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välillä. Tässä luvussa ei nimenomaisesti määrätä mahdollisuudesta tehdä kansainvälisiä sopimuksia, jotka koskevat kansainvälisiä sijoituksia, mukaan luettuina portfoliosijoitukset. Siltä osin, kuin kansainväliset sijoitussopimukset vaikuttavat perustamissopimuksen pääomia ja maksuja koskevan luvun yleisten määräysten soveltamisalaan, on kuitenkin otettava huomioon unionin yksinomainen toimivalta tämän alan sopimusten tekemiseen[17]

c) Sijoitussuojaa koskevien normien määrittely

Tärkeimpänä kysymyksenä ovat keskeiset säännöt, joita unionin on tarkoitus ottaa käyttöön kauppa- ja investointisopimuksissa. Unionin nykyisiä sijoituksia koskevat neuvottelut rakentuvat useimmiten syrjimättömyysperiaatteelle, joka on maailmanlaajuisen kauppajärjestelmän kulmakivi. Syrjintäkielto pannaan yleensä täytäntöön kahden perusnormin eli ”suosituimmuuskohtelun” ja ”kansallisen kohtelun” avulla. Ne ovat suhteellisia normeja, koska niissä on kyse alkuperään perustuvan kohtelun vertaamisesta eikä ehdottoman kohtelua koskevan normin määrittelemisestä. Normien sisältö määräytyy näin ollen sen kohtelun perusteella, jonka maa myöntää ulkomaisille sijoittajille ja sijoituksille sekä omille sijoittajilleen ja sijoituksilleen.

Syrjintäkiellon olisi jatkossakin oltava tärkeässä asemassa EU:n käymissä sijoitusneuvotteluissa. Kahdenvälisissä investointisopimuksissa käytetään kuitenkin myös muita normeja, kuten tasapuolista ja oikeudenmukaista kohtelua markkinoille pääsyn* jälkeen sekä täyden turvan ja suojan takaavaa kohtelua. Näiden normien tarkoituksena ei ole samankaltaisten sijoitusten kohtelun vertaaminen. Lisäksi osassa jäsenvaltioiden kahdenvälisiä investointisopimuksia määrätään, että isäntämaan hallitus takaa sijoittajalle sopimukseen perustuvien oikeuksien suojan (”yleislauseke”). Edellä mainittuja normeja on perinteisesti käytetty jäsenvaltioiden kahdenvälisissä investointisopimuksissa. Ne olisi otettava huomioon yhtenä tärkeänä ohjaustekijänä myös tehtäessä EU:n tason sijoitussopimuksia.

Jäsenvaltioiden parhaiden käytäntöjen kulmakiviä ovat lausekkeet, joissa asetetaan tiettyjä isäntämaan pakkolunastusoikeutta koskevia ehtoja. SEUT:n 345 artiklan nojalla perustamissopimus ei vaikuta jäsenvaltion oikeuteen päättää siitä, olisiko tiettyjen varojen oltava julkista vai yksityisomaisuutta. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, ettei tämä vaikuta pakkolunastustoimenpiteille myönnettäviin poikkeuksiin, jotka koskevat perustamissopimuksen keskeisiä määräyksiä, kuten sijoittautumisvapaudesta ja pääomien vapaasta liikkuvuudesta annettuja määräyksiä[18]. EU:ssa olisi siis noudatettava pakkolunastustoimenpiteiden yhteydessä syrjintäkiellon periaatetta[19] ja toimenpiteiden olisi oltava oikeassa suhteessa oikeutettuun tavoitteeseensa nähden (esimerkiksi siten, että määrättäisiin asianmukaisesta korvauksesta)[20]. Unionin olisi näin ollen sisällytettävä omiin tuleviin sijoitus- tai kauppasopimuksiinsa tätä asiaa koskevia täsmällisiä lausekkeita. On varmistettava, että eri etunäkökohtien tasapaino ilmaistaan selkeästi, esimerkiksi sijoittajansuoja laitonta pakkolunastusta vastaan tai kunkin osapuolen oikeus antaa määräyksiä yleisen edun vuoksi. Sopimuksiin olisi myös sisällytettävä EU:n tason lausekkeita, joilla taataan sijoittajien vapaus siirtää pääomia ja maksuja.

Lopuksi on syytä muistuttaa, että unionin kauppa- ja sijoituspolitiikan on sovittava yhteen niiden keinojen kanssa, joilla EU ja sen jäsenvaltiot sääntelevät taloudellista toimintaa unionissa ja unionin rajojen ulkopuolella. Sijoitussopimusten pitäisi olla unionin ja jäsenvaltioiden muiden politiikkojen mukaisia. Näitä politiikkoja ovat esimerkiksi ympäristönsuojelupolitiikka, hyväksyttäviä työoloja koskeva politiikka, työterveys- ja työturvallisuus- sekä kuluttajansuojapolitiikka, kulttuurista moninaisuutta koskeva politiikka, kehityspolitiikka ja kilpailupolitiikka. Sijoituspolitiikassa sallitaan jatkossakin toimenpiteet, joista unioni ja jäsenvaltiot päättävät ja jotka ne panevat täytäntöön yleispoliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi.

Unionin ulkoista toimintaa koskevien periaatteiden ja tavoitteiden, kuten oikeusvaltioperiaatteen, ihmisoikeuksien ja kestävän kehityksen kunnioittamisen ja edistämisen olisi yleisemminkin ohjattava yhteistä sijoituspolitiikkaa (SEUT:n 205 artikla ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) 21 artikla). Parhaillaan ajantasaistettavat OECD:n toimintaohjeet monikansallisille yrityksille ovat hyvä apuväline sijoittajien oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainottamisessa.

d) Sijoituksiin liittyvien sitoumusten täytäntöönpano

Sijoittamista koskevien määräysten tehokkaan täytäntöönpanon varmistaminen on yksi unionin keskeisistä tavoitteista. Unioni on viime vuosina kiinnittänyt entistä enemmän huomiota sen varmistamiseen, että yhteisen kauppapolitiikan alalla neuvotellut sopimukset voidaan panna ja pannaan tehokkaasti täytäntöön, tarvittaessa sitovien riitojenratkaisumenettelyjen avulla. Unioni on sisällyttänyt kaikkiin uusimpiin vapaakauppasopimuksiinsa tehokkaan ja tarkoituksenmukaisen valtioiden välisen riitojenratkaisujärjestelmän. Tällä järjestelmällä on määrä kattaa EU:n kauppa- ja sijoitussopimusten sijoituksia koskevat määräykset.

Tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi investointisopimuksiin sisältyy myös sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisumenettely, jonka ansiosta sijoittaja voi vaatia suoraan maan hallitukselta sitovaa kansainvälistä välitysmenettelyä[21]. Sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisumenettely on yksi osa jäsenvaltioiden kahdenvälisistä investointisopimuksista, jota unioni aikoo hyödyntää sopimuksissaan. Se on tärkeä, koska sijoittamiseen liittyy isäntävaltioon luotava pitkäaikainen suhde, jota ei voida helposti siirtää toisille markkinoille, jos sijoittamisessa ilmenee ongelmia. Sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisu on niin vakiintunut osa investointisopimuksia, että sen puuttuminen voisi saada sijoittajat jopa luopumaan investointiaikeistaan ja heikentää isäntämaan talouden houkuttelevuutta suhteessa muihin talouksiin.

EU:n tuleviin sopimuksiin, joihin sisältyy sijoitussuoja, olisi näin ollen sisällyttävä myös sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisumenettely. Tämä aiheuttaa haasteita, jotka johtuvat osittain siitä, että sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisu on kansainvälisen talousoikeuden näkökulmasta ainutlaatuinen menettely ja osittain siitä, ettei unionilla ole aiemmin ollut merkittävää asemaa tällä alalla. Kaikki nykyiset rakenteet eivät välttämättä ole soveltuvia unioniin liittyviin tarkoituksiin. Yhtenä esimerkkinä on valtioiden ja toisten valtioiden kansalaisten välisten investointeja koskevien riitaisuuksien ratkaisemisesta tehty sopimus (ICSID), jonka voivat allekirjoittaa ja ratifioida Maailmanpankin jäsenvaltiot tai Kansainvälisen tuomioistuimen perussäännön osapuolet. Euroopan unioni ei kuulu kumpaankaan edellä mainittuun ryhmään.

Unionin olisi otettava lähtökohdaksi jäsenvaltioiden käytännöt, kun se suunnittelee sijoittajan ja valtion välistä riitojenratkaisujärjestelmää. Näin se voisi käyttää alan viimeisimmän kehityksen mukaisia järjestelmiä. Suurimpia haasteita ovat:

- Sijoittajan ja valtion välisen riitojenratkaisun avoimuus. EU:n olisi WTO:ssa soveltamansa lähestymistavan mukaisesti varmistettava, että sijoittajan ja valtion väliset riitojenratkaisumenettelyt (mukaan luettuna välitysmenettelyä koskevat pyynnöt, tietojen toimittaminen, avoimet istunnot, amicus curiae -lausumat ja ratkaisujen julkistaminen) toteutetaan avoimesti.

- Riitojen ja tulkintojen hajanaisuus . Johdonmukaisuus ja ennustettavuus ovat tärkeitä tavoitteita, ja olisi harkittava, olisiko käytettävä kutakuinkin pysyviä välimiehiä (kuten EU:n vapaakauppasopimuksiin liittyvässä käytännössä) ja/tai muutoksenhakujärjestelmiä sellaisten sopimusten osalta, joista nostetaan todennäköisesti useita kanteita.

- Välitysmenettelyn toteuttamista koskevat säännöt Komissio tutkii asianomaisten osapuolten kanssa Euroopan unionin mahdollisuuksia liittyä ICSID-sopimukseen (ja panee merkille, että tämä edellyttäisi ICSID-sopimuksen muuttamista)[22].

e) Kansainvälinen vastuu

Investointisopimuksiin liittyvää EU:n ja jäsenvaltioiden kansainvälistä vastuuta koskeva kysymys on pyrittävä ratkaisemaan noudattaen komission tavoitetta kehittää kansainvälisiä sijoituksia koskevaa politiikkaa EU:n tasolla. Euroopan unionin, jota edustaa komissio, on määrä puolustaa kaikkia EU:n toimielinten toimia. Komissio katsoo, että Euroopan unioni on yksinomaisen ulkoisen toimivaltansa vuoksi myös ainoa vastaaja kaikissa jäsenvaltioiden toteuttamissa toimenpiteissä, jotka vaikuttavat asianomaisen sopimuksen piiriin kuuluvien kolmansien maiden kansalaisten tai yritysten sijoituksiin. Komissio pyrkii kansainvälisiä sijoituksia koskevaa uutta politiikkaansa kehittäessään ratkaisemaan tämän kysymyksen ja erityisesti taloudellista korvausta koskevan kysymyksen käyttäen saatavilla olevia välineitä, mahdollisesti myös uutta lainsäädäntöä.

Päätelmät

EU:lle myönnetään Lissabonin sopimuksessa suoria ulkomaisia sijoituksia koskeva yksinomainen toimivalta. Nämä sijoitukset sisällytetään tällä tavoin yhteiseen kauppapolitiikkaan. Lissabonin sopimuksen nojalla EU voi myös vahvistaa sitoutumistaan avoimeen sijoitusympäristöön, joka on ollut sen hyvinvoinnin perusedellytys, sekä jatkaa sekä suorien sijoitusten että portfoliosijoitusten edistämistä myös talouden kehittämisen välineenä.

Tähän asti unioni ja jäsenvaltiot ovat kumpikin erikseen pyrkineet yhteiseen tavoitteeseen eli tarjoamaan sijoittajille oikeusvarmuuden sekä vakaan, ennakoitavissa olevan, oikeudenmukaisen ja asianmukaisesti säännellyn toimintaympäristön, jossa nämä voivat harjoittaa liiketoimintaansa. Jäsenvaltiot ovat keskittyneet kaikkien sijoitusmuotojen edistämiseen ja suojaamiseen, kun komissio on puolestaan laatinut suorien sijoitusten markkinoille pääsyyn keskittyvän vapauttamisohjelman. Sijoitusalan selkeästä ja täydentävästä työnjaosta on tältä osin ollut tuloksena melko suuri ja hajanainen joukko sijoitussopimuksia.

Kansainvälisiä sijoituksia koskevan yhteisen politiikan olisi katettava kaikki sijoitustyypit ja yhdenmukaistettava sijoitussuojan alaa huomattavasti, jotta voitaisiin varmistaa ulkoinen kilpailukyky, kaikkien EU:n sijoittajien yhtenäinen kohtelu ja mahdollisimman hyvä neuvotteluasema. Unionin olisi noudatettava käytettävissä olevia parhaita käytäntöjä varmistaakseen, ettei yksikään EU:n sijoittaja ole huonommassa asemassa kuin se olisi jäsenvaltioiden kahdenvälisten investointisopimusten nojalla.

Sijoitussuojan ja sijoitustoiminnan vapauttamisen on määrä jatkossa olla kansainvälisiä sijoituksia koskevan yhteisen politiikan keskeisiä välineitä. Jäsenvaltioille jää kuitenkin huomattavasti liikkumavaraa kehittää ja toteuttaa sijoituksia edistävää politiikkaa, joka täydentää kansainvälisiä sijoituksia koskevaa yhteistä politiikkaa ja sopii hyvin yhteen sen kanssa. Unionin ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä ja koordinointia olisi yleisesti ottaen vähentämisen sijaan lisättävä yhteisessä politiikassa.

EU:n olisi pyrittävä saamaan sijoitusneuvotteluissa, joita on periaatteessa määrä käydä osana laajempia kauppaneuvotteluja, kumppaneiltaan velvoittavia sitoumuksia, joilla taataan vapaat sijoitusvirrat kaikille sijoitusmuodoille ja suojataan niitä. Yhtenä vaihtoehtona voisivat edelleen olla myös itsenäiset investointineuvottelut. Komissio pyrkii lyhyellä aikavälillä mukauttamaan neuvotteluohjeita siten, että neuvotteluihin voidaan ottaa mukaan eräitä maita, joiden kanssa käydään parhaillaan kauppaneuvotteluja ja jotka ovat osoittaneet huomattavaa kiinnostusta ja esittäneet asianmukaisia pyyntöjä. Vaikka tällaisia neuvotteluja koskevien periaatteiden ja parametrien on määrä pohjautua jäsenvaltioiden kehittämiin ”parhaisiin käytäntöihin”, hahmotellaan tässä tiedonannossa kuitenkin jo karkeasti sitä asiasisältöä ja niitä normeja, joista unionin olisi saatava myönteinen neuvottelutulos kansainvälisistä sijoituksista käytävissä neuvotteluissa.

Kuten edellä on esitetty, ehdotus asetukseksi, jossa säädetään jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisiä investointisopimuksia koskevista siirtymäkauden järjestelyistä, ja tämä tiedonanto ovat vasta ensimmäisiä vaiheita kansainvälisiä sijoituksia koskevan eurooppalaisen politiikan kehittämisessä. Tätä kehittämistyötä tehdään vähitellen ja kohdennetusti ja siinä otetaan huomioon myös tätä tiedonantoa koskevat kommentit.

Annex: Overview of the number of Bilateral Investment Treaties concluded by Member States

[pic]

Note: Information as known to the Commission services on 15 June 2010

[1] Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 26 artiklassa määrätään, että perustamalla 28–32 artiklan mukaisesti tulliliiton unioni edistää yhteisen edun mukaisesti kansainvälistä kauppaa ja suoria ulkomaisia sijoituksia koskevien rajoitusten asteittaista poistamista sekä tulli- ja muiden esteiden purkamista. Sopimuksen 207 artiklan mukaan suorat ulkomaiset sijoitukset ovat yksi unionin yhteisen kauppapolitiikan kattamista aloista. SEUT:n 3 artiklan 1 kohdan mukaan unionilla on yksinomainen toimivalta yhteisen kauppapolitiikan alalla.

[2] Komission tiedonanto ”Eurooppa 2020 – Älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun strategia” – KOM(2010) 2020, 3.3.2010.

[3] Komission ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välisiä kahdenvälisiä sijoitussopimuksia koskevista siirtymäkauden järjestelyistä.

[4] Käsite ”suorat sijoitukset” esiintyi EY:n perustamissopimuksen pääomien liikkuvuutta ja maksuja koskevassa kappaleessa, ja nyt sitä käytetään SEUT:n 63–66 artiklassa. Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut käsitettä perustamissopimuksen 67 artiklan täytäntöönpanosta 24. kesäkuuta 1988 annetun direktiivin (EYVL L 178, 8.7.1988, s. 5–18) liitteessä olevan nimikkeistön valossa. Suuri osa nimikkeistöstä perustuu puolestaan yleisesti hyväksyttyihin Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF:n) ja OECD:n määritelmiin. Ks. esimerkiksi asia C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation , tuomio 12. joulukuuta 2006, Kok., s. I-11753, 181 kohta. Ks. myös esimerkiksi asia C-157/05, Holböck, tuomio 24. toukokuuta 2007, Kok., s. I-4051, 34 kohta; asia C-112/05, komissio v. Saksa, tuomio 23. lokakuuta 2007, Kok., s. I-8995, 18 kohta; asia C-101/05, Skatterverket v. A, tuomio 18. joulukuuta 2007; asia C-194/06, Orange European Smallcap Fund , tuomio 20. toukokuuta 2008, Kok., 100 kohta; asia C-274/06, komissio v. Espanja, tuomio 14. helmikuuta 2008, Kok., 18 kohta; ja asia C-326/07, komissio v. Italia , tuomio 26. maaliskuuta 2009, Kok., 35 kohta.

[5] Ks. myös esimerkiksi asia C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation , tuomio 12. joulukuuta 2006, Kok., s. I-11753, 182 kohta; asia C-157/05, Holböck, tuomio 24. toukokuuta 2007, Kok., s. I-4051, 35 kohta; asia C-112/05, komissio v. Saksa, tuomio 23. lokakuuta 2007, Kok., s. I-8995, 18 kohta; asia C-194/06, Orange European Smallcap Fund , tuomio 20. toukokuuta 2008, Kok., 101 kohta; ja asia C-326/07, komissio v. Italia , tuomio 26. maaliskuuta 2009, Kok., 35 kohta.

[6] Yhteisöjen tuomioistuin on määritellyt käsitteen ”portfoliosijoitus” ”arvopapereiden hankkimiseksi pääomamarkkinoilta siten, että ainoana tarkoituksena on taloudellisen sijoituksen tekeminen ilman aikomusta vaikuttaa yhtiön hallintoon tai harjoittaa siinä määräysvaltaa”. Ks. esimerkiksi yhdistetyt asiat C-282/04 ja C-283/04, komissio v. Alankomaat , tuomio 26. syyskuuta 2008, Kok., s. I-9141, 19 kohta.

[7] 2009 World Investment Report, YK:n kauppa- ja kehityskonferenssi (UNCTAD).

[8] 2010 Impact of EU outward FDI, Copenhagen Economics.

[9] Komissio määritti vuonna 2008 lähestymistapansa valtioiden omistamiin sijoitusyhtiöihin. Katso KOM(2008) 115, 27.2.2008.

[10] Saksan ja Pakistanin islamilaisen tasavallan välillä tehtiin vuonna 1959 kahdenvälinen sijoitussopimus. Irlanti on ainoa EU:n jäsenvaltio, joka ei ole tehnyt kahdenvälistä sijoitussopimusta kolmannen maan kanssa.

[11] 2009 World Investment Report, YK:n kauppa- ja kehityskonferenssi (UNCTAD), s. 32. UNCTADin mukaan kahdenvälisiä sijoitussopimuksia on kaikkiaan 2 676, mutta tämä luku sisältää myös EU:n sisäiset eli EU:n jäsenvaltioiden väliset kahdenväliset sijoitussopimukset. Viimeksi mainittuja sopimuksia ei käsitellä tässä tiedonannossa.

[12] Palvelukaupan yleissopimuksessa (GATS) määrätään monenvälisellä tasolla puitteista kaupallisen läsnäolon välityksellä suoritettavien palvelujen tarjoamista koskevien sitoumusten tekemiselle. Unioni on kahdenvälisellä tasolla saattanut päätökseen Korean kanssa käydyt neuvottelut vapaakauppasopimuksesta, jossa on sijoittajien ja laitosten markkinoille pääsyä koskevia määräyksiä.

[13] OECD (2006), Analysis of the economic impact of investment provisions in regional trade agreements, OECD Trade Policy Working Paper No. 36, 11.7.2006.

[14] On otettava huomioon, että unionilla on SEUT:n 207 artiklan 2 kohdan nojalla yksinomainen toimivalta antaa itsenäisesti suoria ulkomaisia sijoituksia sekä muita yhteisen kauppapolitiikan aloja koskevaa lainsäädäntöä, kuten tuontia ja vientiä koskevia säädöksiä.

[15] Komission tiedonanto ”2000-luvun Euroopan yhtenäismarkkinat” – KOM(2007) 725.

[16] Sijoituksia koskevien sitoumusten sisällyttämistä kauppasopimuksiin perustellaan oikeudellisesti myös sillä, että Maailman kauppajärjestön (WTO:n) asianmukaisten taloudellista yhdentymistä koskevien sääntöjen mukaisten kauppasopimusten ei tarvitse noudattaa WTO:n suosituimmuuskohteluun perustuvaa velvoitetta, jonka mukaan WTO:n jäsenten on välittömästi ja ehdottomasti ulotettava suosituimmuuskohtelu koskemaan muita jäseniä. Toisin sanoen esimerkiksi sijoitusmarkkinoille pääsyä koskeva etuuskohtelu voi jäädä voimaan vain siinä tapauksessa, että sitä tarjotaan kauppasopimuksessa. Tällä on suurin merkitys palvelualoihin kohdistettujen suorien ulkomaisten sijoitusten kannalta, koska palvelukaupan yleissopimus (GATS) koskee kaupallisen läsnäolon välityksellä suoritettavien palvelujen eli pääasiassa suorien ulkomaisten sijoitusten tarjoamista.

[17] Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaan ”unionilla on myös yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus, kun sopimuksen tekemisestä on säädetty lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyssä unionin säädöksessä tai kun tämä on välttämätöntä, jotta unioni voi käyttää sisäistä toimivaltaansa, tai siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”.

[18] Ks. esimerkiksi asia C-452/01, Ospelt , tuomio 23.2.2003, Kok., s. I-9743, 24 kohta; asia C-302/97, Konle , tuomio 1.6.1999, Kok., s. I-3099, 38 kohta; ja asia C-182/83, Fearon , tuomio 6.11.1984, Kok., s. 3677, 7 kohta.

[19] Euroopan yhteisöjen tuomioistuin, asia C-182/83, Fearon, tuomio 6.11.1984, Kok., s. 3677.

[20] EFTAn tuomioistuin, asia E-2/06, EFTAn valvontaviranomainen v. Norja, tuomio 26. kesäkuuta 2007, 79 kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohta.

[21] Sijoittajan ja valtion välinen riitojenratkaisumenettely sisältyy myös energiaperuskirjaa koskevaan sopimukseen, jonka yhtenä sopimuspuolena EU on.

[22] Euroopan yhteisöt neuvottelivat menestyksekkäästi useiden kansainvälisten sopimusten/organisaatioiden muuttamisesta ja niihin liittymisestä. Äskettäinen esimerkki on Maailman tullijärjestö.