4.1

Keskustelut ja Euroopan neuvoston alueellisia kieliä tai vähemmistökieliä koskeva eurooppalainen peruskirja (8) eivät saa peittää alleen muita haasteita, jotka liittyvät esimerkiksi seuraaviin asioihin: a) Kielten asema. Kieli voi olla virallinen kieli, työkieli, yhteisön kieli, vähemmistökieli, dominoiva kieli tai kieli, jota käytetään kulttuurisessa, tieteellisessä tai kaupankäyntiin liittyvässä vuorovaikutuksessa tai toimielinten välisissä ja diplomaattisissa yhteyksissä. Se voi olla myös yleinen käyttökieli tai ammattikieli (terveydenhoito, opetus, rakentaminen, teollisuus, muoti- ja taideteollisuus jne.). Euroopan unioni suosittelee ja puolustaa kielellisen monimuotoisuuden kunnioittamista. Kunnioittaminen kuitenkin edellyttää sitä, että erilaisiin tilanteisiin ja tarpeisiin ehdotetaan eriytettyjä ja oikeasuhtaisia ratkaisuja. Jos tarjotaan vain yhtä ratkaisua, jolla kielikysymys pyritään rajaamaan esimerkiksi seuraavanlaisiin loogisiin päättelyketjuihin ”opetus–valmistuminen–työpaikka” tai ”kielitekniikat — uusien tuotteiden markkinat –sisämarkkinat”, ei saavuteta sitä tavoitetta, että jokainen EU:n kansalainen puhuisi äidinkielensä lisäksi kahta vierasta kieltä. Sen sijaan saatetaan päätyä tilanteeseen, jossa Euroopan kulttuurialueella ymmärrettyjen ja puhuttujen kielten määrä pikemminkin vähenee. Komitea suosittelee, että kaikki esimerkiksi ammatillinen, kulttuurinen, poliittinen ja tieteellinen kielenkäyttö sallitaan omalla erityisalueellaan ja siihen rohkaistaan. Lisäksi komitea tukee kansalaisyhteiskunnan käynnistämiä lukuisia kansalaisaloitteita. Kaiken alkuperäiskielisen suullisen ja kirjallisen viestinnän salliminen ja tukeminen lisää ilmaisun vapautta. Kaikkea tällaista viestintää ei kuitenkaan ole välttämättä tarkoitettu käännettäväksi tai tulkattavaksi. Kysymystä käytettävien kielten määrästä ei siis automaattisesti tarvitse liittää kääntämisestä ja tulkkauksesta tai opettamisesta aiheutuviin kuluihin. b) Kykyyn käyttää yhtä tiettyä tai useampia kieliä liittyy tietty sosiaalinen valta. Monikieliseen oppimiseen liittyvien varojen saatavuus ja käyttöön osoittaminen määrittelee joiltain osin sosiaalista syrjäytymistä tai osallisuutta ja materiaalista tai kulttuurista köyhyyttä, sillä kielen osaaminen avaa pääsyn yhteiskunnallis-ammatillisiin ja ennen kaikkea kulttuurisiin ja solidaarisiin verkostoihin. Verkostoon kuuluminen lisää yksilön itsenäisyyttä ja parantaa osaltaan nyky-yhteiskuntaan integroitumista. Jos monikielisyyden kunnianhimoista tavoitetta ei jo tässä vaiheessa laajenneta koskemaan kaikkia oleellisia yhteiskunnan tasoja — siis myös suojattomia ja muita epäsuotuisammassa asemassa olevia ryhmiä — on vaarana, että tietyt väestönosat jäävät sen ulkopuolelle. c) Demokratia: Komitea tukee tavoitetta, että jokainen kansalainen puhuisi tai käyttäisi äidinkielensä lisäksi kahta vierasta kieltä. On kuitenkin kysyttävä, kuinka monella kansalaisella on nykyään realistiset mahdollisuudet toteuttaa tavoite elinaikanaan. Tämän hetken aikuissukupolven ammatillisen, poliittisen ja taloudellisen eliitin kannalta tavoite on jo vaikeasti saavutettavissa kielten oppimisen ja kielellisen monimuotoisuuden edistämistä koskevan toimintasuunnitelman ja vuosia 2007–2013 koskevan kulttuuriohjelman (9) puitteissa yhtä lailla EU:n kuin jäsenvaltioidenkin elimissä. Jos kunnianhimoinen tavoite ”jokainen kansalainen” kuitenkin säilytetään, komitea katsoo, että hanke on melko laaja. On esimerkiksi tiedossa, mikä on yleisin kieli, josta vieraiden kielten opiskelu aloitetaan. Niin sanottuja harvinaisia tai vähemmän puhuttuja (10) kieliä osaavat harvemmat, sillä niiden opiskelu aloitetaan myöhemmin peruskoulun tai yliopisto-opintojen aikana. Näin ollen komitea tukee suositusta, jolla pyritään antamaan mahdollisuus oppia yksi vieras kieli jo hyvin nuorena. Edellytyksenä kuitenkin on, että opetettavien kielten valikoima harkitaan kokonaisvaltaisemmin. Tämän tulisi olla tiedonannossa pääasiallisesti käsiteltävä aihe. Kyse on nimittäin tulevaisuudesta sekä siitä, minkä tyyppisen yhteiskunnan jätämme tuleville sukupolville. d) Euroopan kielellisen pääoman muodostavien kielten säilyminen. Ei ole sama asia toivoa, että monet ihmiset puhuvat kahta tai kolmea kieltä ja toivoa, että useat eurooppalaiset kielet säilyvät Euroopassa ja maailmassa. Nämä tavoitteet eivät ole ristiriidassa, mutta niitä on tarkasteltava ja toteutettava erillään. Tässä suhteessa olisi erityisen tärkeää, että kielten ja uusien tieto- ja viestintäteknologioiden käytön yhteensovittamiseen pyrkivää standardointia koskevassa komission aloitteessa otettaisiin huomioon kielellisen köyhtymisen vaara, jos kaikki energia keskitetään vain tälle yhdelle alalle (11). Komitea suosittelee, että asiaa käsittelevät asiantuntijat eivät olisi pelkästään yhteiskunnallisten ja tiedealojen asiantuntijoita, vaan heidän joukossaan olisi myös ammatissa toimivia kielitieteilijöitä, tulkkeja, kääntäjiä, opettajia ja muita kielen ammattilaisia. Edellä mainituissa Unescon julistuksissa ja yleissopimuksissa todetaan muun muassa selvästi, että Internetissä on jo nyt käytössä liian vähän kieliä suhteessa maailmanperintöön. Lisäksi todetaan, että tällainen rajoittunut käyttö vaikuttaa vielä toistaiseksi olemassa olevien kielten laatuun ja määrään. e) Euroopan vähemmistökielten ja alueellisten tai jopa paikallisten kielten käytön säilymistä ei tule arvioida niiden opettamisesta aiheutuvien kulujen valossa. Alan kirjallisuudessa myönnetään nykyään laajasti, että kielten oppiminen jo hyvin nuorena kehittää älyllistä joustavuutta ja myöhemmässä oppimisessa tarvittavia kognitiivisia taitoja. Samalla helpottuu sukulaiskielten oppiminen. Näin ollen ajan myötä ei riitä, että pääoma säilytetään siirtämällä sitä nuoresta iästä lähtien tai elvyttämällä sitä sekä yksityisissä että julkisissa yhteyksissä. Huomioon on otettava lisäksi se, että kieli tarvitsee elääkseen puhujia sekä ympäristön, jossa sitä voidaan käyttää julkisissa ja siten sosiaalisissa yhteyksissä. Ei nimittäin ole mitään hyötyä opetella alaluokilla jotain kieltä, joka saatavilla olevan opetuksen puutteessa hylätään opintojen myöhemmässä vaiheessa (12). Taloudellinen dynamiikka voidaan huomioida opetusjärjestelmissä, jos käytetään hyödyksi kielten välisiä yhteyksiä. Alueellisen tai vähemmistökielen oppimista voidaan hyödyntää myöhemmin kouluaikana toisen kielen opettelemisen tukena. Tässä suhteessa kielten sukulaisuussuhteiden tutkiminen on yhtä tärkeää kuin huomion kiinnittäminen puhuttujen kielten määrään (13). f) Kansalaisläheisyydellä ei tarkoiteta ainoastaan virallisten tai toimielinten asiakirjojen saatavuutta Internetin välityksellä, vaan myös sitä, että maantieteellisesti lähekkäin sijaitsevien Euroopan maiden kansalaiset voisivat oppia tuntemaan paremmin toisensa ja toistensa kielet sekä olemaan vuorovaikutuksessa, sillä kieli on paitsi viestinnän väline, myös osa maailmankatsomusta. Tällainen ominaisuus on kielen lisäksi myös muilla ”välineillä”, mm. maalaustaiteella, musiikilla, graafisella taiteella, mimiikalla ja tanssilla sekä kuvaamataiteella. Samoille kansalaisille on taattava mahdollisuus oppia ja viestiä omilla, eri kieliryhmiin kuuluvilla kielillään ja kunnioittaa siten eurooppalaisen identiteetin ja arvojen taustalla olevia kulttuureita ja identiteettejä. Komitea painottaa vaihto-ohjelmien ja ystävyyskaupunkien myönteistä roolia, johon alueiden komitea viittaa (14), ja korostaa, että olipa kieltenoppimiseen liittyvä strategia mikä tahansa, kysyntä on aivan yhtä tärkeää kuin tarjonta. Näin ollen kielten oppimisen motivaatiota olisi käsiteltävä muidenkin kuin hyötynäkökohtien (talous ja työllisyys) kannalta. g) Yhteenkuuluvuuteen ja eurooppalaiseen identiteettiin liittyvät tarpeet eivät koske ainoastaan kaupankäyntiä tai identiteettiä. Olemassa on myös oikeita yhteisymmärrykseen liittyviä tarpeita, joita kokevat ihmiset, joilla on toisinaan samaan, toisinaan eri suuntaan kehittynyt maantieteellinen, sosiaalinen tai kulttuurinen tausta. Sellaista vaikutusten arviointia ei ole tehty, jossa olisi otettu huomioon pienetkin seikat, joilla saattaa olla merkitystä pitkällä aikavälillä. On kuitenkin huomioitava, että kielikoulutukseen liittyvän kysynnän ja tarjonnan vaatima aika lasketaan vuosissa ja sukupolvissa. Yleisemmällä tasolla voidaan todeta, että asiaan sitoutumista ei tiedonannossa määritellä ajallisesti eli suhteessa menneisyyteen, lähitulevaisuuteen ja tulevaisuuteen keskipitkällä aikavälillä eikä liioin suhteessa tuleviin sukupolviin. Mainitut seikat koskevat myös humanitaarisia ja kulttuurisia näkökohtia, turvapaikka- ja maahanmuuttoasioita, paikallisviranomaisten roolia ja tarpeita tällä alalla sekä yhteiskunnallis-ammatillisia näkökohtia. Talouselämän edustajia ja työmarkkinaosapuolia (UNICE, CEEP, EAY), ihmisoikeuksia sekä sosiaali- ja kulttuuriasioita käsitteleviä valtiovallasta riippumattomia organisaatioita sekä tiedemaailman ja hallinnon edustajia olisi kuultava tasapuolisesti. Toisin sanoen täytäntöön tulee panna vain sellaisia strategioita, joista päätettäessä mainitut tahot ovat olleet mukana. Tämä olisi paras tapa varmistaa näiden kunnianhimoisten suuntaviivojen onnistumisen edellyttämä laaja huomiointi. Neuvoston ”1+2”-strategian (15) täytäntöönpano ja onnistuminen edellyttää institutionaalisen kehyksen ylittäviä varoja sekä sitä, että mahdollisimman monet EU:n kansalaisista ja unionin alueella asuvista osallistuvat siihen ja tuntevat olevansa sen edunsaajia. Komitea pitää kielten opettamista ja oppimista edistävää toimintakehystä hyväksyttävänä ja toteaa, että sen onnistuminen riippuu niiden henkilöiden — opettajien ja oppilaiden — sitoutumisesta, joita asia ensisijaisesti koskee. Näin ollen komission ja neuvoston olisi ennen uusiin toimiin ryhtymistä vakiinnutettava strategiansa kertomalla paremmin suurelle yleisölle ja nuorisolle niistä selkeistä syistä, jotka ovat johtaneet tähän erityiseen monipuolistamiseen sen sijaan, että rohkaistaisiin yhden ainoan yhteisen, käytössä olevan tai vanhan, uuden tai keinotekoisen kielen käyttämiseen. Perustavanlaatuiset syyt voidaan tiivistää lyhyesti ja pääpiirteittäin seuraavalla tavalla: — Yhden ja yhtenäisen kielen käytön ja levittämisen rohkaiseminen antaa epäreilua taloudellista etua kielen pääasialliselle alkuperämaalle ja saattaa johtaa kulttuurioikeuksien ja maailmanperinnön heikkenemiseen. — Esperanton kaltaisen tieteellisesti ja keinotekoisesti suunnitellun eurooppalaisen kielen opettamisesta ja yleistämisestä aiheutuvat kustannukset (oppimisaika ja yhteiseen kieleen siirtyminen) (16) olisivat pienemmät kuin luonnollisen kielen aiheuttamat kulut, mutta EU:ssa vallitsevat poliittiset ja kulttuuriset olosuhteet eivät ole tähän vuosisataan mennessä muuttuneet sellaisiksi, että tämä olisi ollut mahdollista (17). — Väliaikainen suunnitelma, jonka mukaan laajennetaan tunnettujen ja käytettyjen kielten määrää Euroopassa maantieteellisesti ja poliittisesti, on vakiinnutettava lisäämällä niiden henkilöiden määrää, jotka puhuvat näitä kieliä. Tästä syystä komitea suosittelee, että nykyiset aikuisten ja nuorten aikuisten sukupolvet otettaisiin suuntaviivoissa aiempaa paremmin huomioon elinikäisen oppimisen ja kulttuurillisten oikeuksien kannalta, kun komissio siirtyy ohjelmavaiheeseen. Nuoria olisi valmistettava ja motivoitava siirtymään 2000-luvun viestintäammatteihin, jotka perustuvat monikielisyyteen (18). Ammatteja, jotka edellyttävät kielten syvällistä ja ammatillista osaamista (kielitieteilijät, tulkit, kääntäjät, opettajat), olisi tuotava enemmän ja paremmin esiin. Eräs varma tapa onnistua tässä olisi tunnustaa mainittujen ammattien sosiaalinen merkitys ja hyödyntää ammatteja käytännössä harjoittavia henkilöitä esimerkkeinä. Komission suosittelema varhainen kieltenoppiminen edellyttää — kuten komissio toteaakin — varoja ja sopivalla tavalla koulutettua henkilökuntaa, mutta myös vanhempien sitoutumista heille ehdotettuun suuntautumiseen eli vaihtoehtojen monipuolistamiseen. Komitea tiedostaa, että myös perhe voi vaikuttaa myönteisesti varhaisoppimisprosessin helpottamisessa. Lisäksi komitea korostaa monikulttuuristen perheiden kulttuurista antia esimerkiksi tilanteissa, joissa vanhemmat ovat kotoisin eri maista. Tällaisissa perheissä avoimuuden ja suvaitsevaisuuden kulttuuri vaikuttaa yleensä monessa sukupolvessa, kuten monet eurooppalaiset ja kanadalaiset tutkimukset osoittavat. h) Kääntämistä ja tulkkausta käsittelevien lukujen osalta komitea korostaa, että tarpeet eivät ole ainoastaan toimielimiin tai ammatteihin liittyviä tai taloudellisia, vaan muitakin vuoropuhelun osallistujia on kuultava. Sosiaaliasioihin ja kulttuuriin liittyvät tarpeet on huomioitava, koska ne liittyvät paitsi perusihmisoikeuksiin, myös sisämarkkinoiden loppuunsaattamiseen. Kaikkialla kuulee sanottavan, että käännös- ja tulkkaustarpeeseen ei voida vastata kääntäjien ja tulkkien vähyyden tai taloudellisten seikkojen vuoksi. Komitea ehdottaa, että pohdittaisiin jäsenvaltioiden ja EU:n vastuuta seuraavissa asioissa: riittävän monien kääntäjien ja tulkkien kouluttaminen, kielten monipuolisuus, koulutuksesta, palkoista ja asiaankuuluvista säännöistä koituvat kulut. Komitea viittaa edellä mainittuihin seikkoihin ja lisää, että tämä ei ole ainoa sektori, jolla on puutetta ammattitaitoisista työntekijöistä, ja että väestömäärän laskua ei voida syyttää kaikista näistä puutteista. Työmarkkinoiden tällä lohkolla ei varmasti ole kiinnitetty riittävästi huomiota kysynnän ja tarjonnan tasapainoon, vaikka Euroopan rakentaminen, yhteisön monet laajentumiset ja kaupan globalisoituminen olisivat antaneet mahdollisuuksia oppia saaduista kokemuksista. Tiivistetysti sanottuna komitea suosittelee, että jäsenvaltiot osallistuisivat aktiivisesti alan tulevaan kehittämiseen. Tässä komitea siis tukee komission näkemystä.