Tätä varten on perustettu yhteinen valvontamekanismi ja yhteinen kriisinratkaisumekanismi, jotka muodostavat pankkiunionin ensimmäiset kaksi pilaria. Yhteinen valvontamekanismi otettiin käyttöön marraskuussa 2014, ja riippumaton ja yhtenäinen vakavaraisuusvalvonta on jo käynnissä. Yhteinen kriisinratkaisumekanismi on kokonaisuudessaan toiminnassa tammikuusta 2016, jolloin silloin käynnistyy myös vakausmaksujen suorittaminen yhteiseen kriisinratkaisurahastoon. Kolme vuotta on kulunut siitä, kun Eurooppa-neuvosto sopi etenemissuunnitelmasta talous- ja rahaliiton viimeistelemiseksi syvemmän integraation ja keskinäisen tuen pohjalta, mutta pankkiunionin kolmas pilari, yhteinen talletussuojajärjestelmä, puuttuu edelleen. Lisäksi on sovittu, että pankkiunionilla tulisi olla viimeisenä keinona käytettävissä oleva toimiva yhteinen finanssipoliittinen varautumiskeino (’fiscal backstop’), mutta sen valmistelu ei ole vielä alkanut (katso jäljempänä 3.2 kohta).

EU on viime vuosina toteuttanut rahoitussektorin merkittävän uudistusohjelman. Pankkien sääntelykehystä on tässä yhteydessä lujitettu sellaisten yhteisten sääntöjen pohjalta, joilla varmistetaan sääntelyn johdonmukaisuus ja korkeatasoinen valvonta kaikkialla EU:ssa. Kehys kannustaa vastuullisempaan toimintaan pankkisektorilla. Esimerkiksi:

Hyvin toimivien yhteisen valvontamekanismin ja yhteisen kriisinratkaisumekanismin odotetaan vähentävän merkittävästi pankkikonkursseja ja varmistavan, että veronmaksajia suojataan pankkien kriisinratkaisun kustannuksilta. Suojaa järjestetään lisäksi monenlaisilla vakautta ja luotettavuutta turvaavilla toimenpiteillä, joihin on pankkien suhteen ryhdytty ja joiden tavoitteena on parantaa valvontaa ja kriisinhallintaa sekä pääoman määrää ja laatua, vähentää riskien keskittymistä, edistää velkavivun purkamista, rajoittaa myötäsyklistä lainanantoa, vahvistaa maksuvalmiutta, ratkaista koosta, monitahoisuudesta ja sidoksista johtuvia järjestelmäriskejä, lujittaa tallettajien luottamusta ja kannustaa asianmukaiseen riskinhallintaan hallintotapaa koskevien sääntöjen avulla.

Osallistuvat jäsenvaltiot etsivät ratkaisua kriisinratkaisurahaston kapasiteetin riittämättömyyteen pohtimalla kansallisten luottolimiittien luomista jäsenvaltioidenrahasto-osuuksien tueksi. Näiden rahasto-osuuksien koko pienenee vakausmaksujen vaiheittaisen yhdistämisen edetessä, joten jäsenvaltioiden luottolimiiteillä tuettaisiin ajan mittaan pienenevää osuutta koko kriisinratkaisurahastosta. Näin ollen ei selvästikään riitä, että jäsenvaltiot toteuttavat tarvittavat toimet tällaisten kansallisten luottolimiittien luomiseksi ennen 1. tammikuuta 2016, jolloin yhteinen kriisinratkaisuneuvosto on täysin toimintavalmis, vaan niiden on myös käynnistettävä keskustelut tätä vankemmasta yhteisvastuullistetusta luottolimiitistä Euroopan vakausmekanismin puitteissa.

Vakavaraisuusdirektiivi ja -asetus, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi sekä talletusvakuusdirektiivi muodostavat pankkiunionin sääntökirjan. Kaikki nämä säädökset hyväksyttiin vuonna 2014, ja ne on nyt saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä, jotta voidaan varmistaa, että pankkiunioni toimii asianmukaisesti. Vakavaraisuusdirektiivi ja -asetus ovat jo asianmukaisesti osana kaikkien jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä, mutta jotkin jäsenvaltiot – myös jotkin pankkiunioniin osallistuvat jäsenvaltiot – ovat jättäneet täyttämättä velvoitteensa saattaa täysimääräisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään sekä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin että talletusvakuusdirektiivin, joiden kansalliseen lainsäädäntöön siirtämiselle asetetut määräajat ovat jo menneet umpeen (31. joulukuuta 2014 ja 3. heinäkuuta 2015). Komissio on käynnistänyt Euroopan unionin tuomioistuimessa rikkomismenettelyt useita tällaisia jäsenvaltioita vastaan. Komissio on tässä yhteydessä peräänkuuluttanut kriisinratkaisurahastoa koskevan hallitustenvälisen sopimuksen ratifiointia määräaikaan eli 30. marraskuuta mennessä, mutta useat jäsenvaltiot eivät ole vielä saattaneet ratifiointimenettelyjä päätökseen. Vaikka useimpien jäsenvaltioiden odotetaan täyttävän kansalliseen lainsäädäntöön siirtämistä ja ratifiointia koskevat sitoumuksensa vuoden 2015 loppuun mennessä, pankkiunionin uskottavuus riippuu oikeudellisten sitoumusten täyttämisestä kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa. Komissio varmistaa puolestaan, että pankkiunionin toimivuudesta vastaava sekundäärilainsäädäntö, esimerkiksi velkakirjojen arvon alaskirjausta koskevat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin säännökset, hyväksytään oikea-aikaisesti.

Komissio varmistaa valtiontukisääntöjen johdonmukaisella soveltamisella, ettei sisämarkkinoille synny vääristymiä. Varat, joita talletusten vakuusjärjestelmät, mukaan lukien talletussuojarahasto, käyttävät maksaakseen tallettajille korvauksia talletusvakuusdirektiivin mukaisesti, eivät ole valtiontukea tai rahaston tukea. Jos varoja kuitenkin käytetään luottolaitosten rakenneuudistuksiin ja ne siten ovat valtiontukea tai rahaston tukea, niissä on noudatettava valtiontuen osalta Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklaa ja rahaston tuen osalta yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevan asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna,19 artiklaa. Komissio odottaa kaikkien jäsenvaltioiden saattavan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin ja kaikki sen sovellettavat säännökset kokonaisuudessaan osaksi kansallista lainsäädäntöään – eikä vähiten siksi, että tälle asetetut määräajat ovat jo kuluneet umpeen – ja kriisinratkaisumenettelyistä vastaavien viranomaisten panevan ne täytäntöön paljon ennen eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän voimaantuloa.

Talletussuojarahaston vastuun rajaamiseksi, moraalikadon vähentämiseksi kansallisella tasolla ja nykyisten kansallisten talletusten vakuusjärjestelmien pääomittamistasossa olevien mahdollisten erojen ottamiseksi huomioon kansalliset talletusten vakuusjärjestelmät voisivat alkuvaiheessa käyttää eurooppalaista talletussuojarahastoa ainoastaan, jos jäsenvaltiot ovat kaikilta osin täyttäneet talletusvakuusdirektiivissä säädetyt velvoitteensa ja jos kyseinen kansallinen talletusten vakuusjärjestelmä on ensin käyttänyt loppuun kaikki ovat varansa sekä edellyttäen, että kyseinen kansallinen järjestelmä on talletusvakuusdirektiivin mukainen. Lisäksi talletussuojarahasto osallistuisi suoritettaviin maksuihin vain tietyllä määrällä auttaen kansallisia talletusten vakuusjärjestelmiä tiettyyn prosenttiosuuteen saakka niiden vajeesta ja tiettyyn määriteltyyn ylärajaan saakka. Nämä talletussuojarahastosta saatavan avun ehdot ovat tarpeen moraalikadon riskin vähentämiseksi ja jotta vältettäisiin ensimmäisen toimijan etulyöntiaseman tuomat edut sekä se, että jokin kansallinen talletusten vakuusjärjestelmä saisi talletussuojarahastosta enemmän apua vain siksi, ettei sen oman kansallisen rahoituksen riittävyyden turvaamiseksi ole ryhdytty toimiin. Jäsenvaltioiden olisi edelleen kartutettava omia kansallisia talletusten vakuusjärjestelmiään. Koska talletussuojarahastosta suoritettavien maksujen ehtona on talletusvakuusdirektiivin noudattaminen, järjestelmä tarjoaisi jäsenvaltioille lisäkannustimia kyseisen direktiivin noudattamiseen kaikilta osin. Tällä varokeinolla varmistettaisiin, etteivät kansalliset talletusten vakuusjärjestelmät käytä eurooppalaista talletussuojajärjestelmää hyväksi omien varojensa käydessä vähiin. Lisäksi eurooppalaisen järjestelmän väliintulolle asetetuilla ylärajoilla varmistetaan, etteivät sen kaikki varat kulu yksittäisiin maksutapauksiin.

Keskeisenä periaatteena on varmistaa, ettei eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän missään vaiheessa lisätä pankkisektorille koituvia kokonaiskustannuksia verrattuna nykyisiin vuoden 2014 talletusvakuusdirektiivissä säädettyihin velvoitteisiin. Toisin sanoen eurooppalainen talletussuojajärjestelmä parantaa nykyisten talletusten vakuusjärjestelyjen taloudellista tehokkuutta pankkiunionissa yhdistelemällä maksutapahtumia varten käytettävissä olevia varoja asteittain ilman, että pankkien kokonaismaksuosuuksia on tarpeen korottaa. Pankkien eurooppalaiseen talletussuojajärjestelmään maksamat osuudet vähennetään niiden kansallisiin talletusten vakuusjärjestelmiin suorittamista maksuosuuksista. Kansallisiin järjestelmiin suoritettavat maksut pienenevät vaiheittain samalla kun maksuja eurooppalaiseen talletussuojajärjestelmään kasvatetaan.

Eurooppalainen talletussuojajärjestelmä lisäisi pankkiunionin tulevien kriisien sietokykyä vähentämällä kansallisten talletusten vakuusjärjestelmien haavoittuvuutta isojen kriisien sattuessa ja löyhentäisi edelleen pankkien ja niiden kotivaltion välisiä sidoksia. Eurooppalainen talletussuojajärjestelmä voisi näin auttaa vakuuttamaan koko pankkiunionin tallettajat ja siten vähentämään talletuspaon riskiä ja lisäämään rahoitusvakautta. Eurooppalainen talletussuojajärjestelmä parantaisi myös kansallisten talletusten vakuusjärjestelmien välillä tehtävää yhteistyötä rajat ylittävien pankkien kaatumisiin reagoitaessa. Eurooppalainen talletussuojajärjestelmä niinikään edistäisi tallettajien luottamusta pankkien sijainnista riippumatta, mikä lisäisi toimintaedellytysten tasavertaisuutta ja edistäisi finanssialan integroitumista. Eurooppalainen talletussuojajärjestelmä on kaikilla edellä mainituilla tavoilla looginen täydentävä tekijä, jolla nostetaan vastuu pankkivalvonnasta ja pankkien kriisinvalvonnasta pankkiunionitasolle. Koska valvontaa ja kriisinratkaisua koskeva vastuu on yhteisen valvontamekanismin ja yhteisen kriisinratkaisumekanismin myötä jaettu, olosuhteet, joissa kunkin kansallisen talletusten vakuusjärjestelmän on maksettava vakuutetuille tallettajille tai osallistuttava kriisinratkaisuun, eivät suurelta osin enää ole kansallisessa hallinnassa. Komissio on tämän mukaisesti hyväksynyt – tämän tiedonannon yhteydessä – eurooppalaista talletussuojajärjestelmää koskevan lainsäädäntöaloitteen.

Komissio on sitoutunut vähentämään riskejä edelleen ja varmistamaan tasavertaiset toimintaedellytykset pankkiunionissa löyhentämällä pankkien ja valtion välisiä sidoksia. Erityisten riskinvähennystoimenpiteiden osalta on tärkeää jälleen kerran korostaa jo sovittujen toimenpiteiden täytäntöönpanoa: niinpä tärkeysjärjestyksessä ensimmäisenä on varmistaa, että jäsenvaltiot saattavat sekä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin että talletusvakuusdirektiivin kokonaisuudessaan osaksi kansallista lainsäädäntöään. Tämän vuoksi tiettyjä jäsenvaltioita vastaan on käynnistetty rikkomismenettelyt. Komissio on myös kehottanut jäsenvaltioita ratifioimaan hallitustenvälisen sopimuksen pankkien vakausmaksuista yhteiseen kriisinratkaisurahastoon.

Kriisinratkaisurahaston riittävällä väliaikaisrahoituksella, yhteisellä finanssipoliittisella varautumisella ja yhteisellä talletussuojajärjestelmällä varmistettaisiin pankkiunionin tehokkain toiminta. Yhteisenä piirteenä näillä toimenpiteillä on se, että ne löyhentävät pankkien ja valtion välisiä sidoksia kansallisella tasolla jakamalla riskiä kaikkien jäsenvaltioiden kesken pankkiunionissa. Näiden toimenpiteiden edellyttämän riskinjaon ohessa ja samanaikaisesti eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän perustamisvaiheiden kanssa on kuitenkin toteutettava toimenpiteitä pankkisektorin riskien vähentämiseksi. Jos pankkien konkursseihin ja maksukyvyttömyyteen liittyvät kustannukset aiotaan yhteisvastuullistaa, on olennaista, että tällaisten kustannusten syntyriskiä rajoitetaan niin paljon kuin mahdollista. Huolenaihe ei ole uusi, ja monia kauaskantoisia toimenpiteitä tällaisten riskien vähentämiseksi on jo tehty (katso edellä jakso 1). Euroopan keskuspankki on vahvistanut, että sen vuonna 2014 tekemässä kattavassa arvioinnissaan tarkastelemien pankkien taseet ovat nyt riittävän vahvat kestämään jopa merkittävän taloudellisen stressin ja rahoitusmarkkinapaineen. Eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän perustamistyön ohessa on kuitenkin tarpeen toteuttaa riskejä vähentäviä lisätoimenpiteitä.

-Ensinnäkin on toteutettava toimia yhteisen valvontamekanismin tehokkaan toiminnan varmistamiseksi. Vaikka yhteinen valvontamekanismi on ollut käytössä jo yli vuoden ajan ja vakiinnuttanut nopeasti asemansa pankkiunionin yhteisenä valvojana, on tarpeen vähentää kansallisia vaihtoehtoja ja kaventaa kansallista harkintavaltaa vakavaraisuussääntöjen soveltamisessa. Monien tällaisten vaihtoehtojen ja harkintavallan poistamisessa on edistytty huomattavasti yhteisen valvontamekanismin vastuulle kuuluviin pankkeihin sovellettavien mikrovakaussääntöjen (vakavaraisuusdirektiivi ja asetus) osalta. Yhteinen valvontamekanismi käynnisti 11. marraskuuta 2015 julkisen kuulemisen valvontavaihtoehtojen ja harkintavallan käytön yhdenmukaistamisesta pankkiunionissa. Niitä on kuitenkin vielä mahdollista poistaa myös EU:n sääntelytoimenpitein. Komissio ja jäsenvaltiot työskentelevät tiiviissä yhteistyössä yhteisen valvontamekanismin kanssa ehdottaakseen sääntelytoimenpiteitä, joilla kansallisia vaihtoehtoja ja harkintavaltaa voidaan tarpeen mukaan yhdenmukaistaa. Komissio tutkii yhteisen valvontamekanismin uudelleenarvioinnin yhteydessä valvontamekanismin toimintaa muilla aloilla ja tarkastelee mahdollisia parannuksia siihen. Makrovakaussääntöjen soveltamiseen liittyvien kansallisten vaihtoehtojen ja harkintavallan osalta komissio aikoo myös pohtia mahdollisia tarkistuksia nykyiseen järjestelmään kuitenkin säilyttäen tarpeellisen joustavuuden maakohtaisiin erityisolosuhteisiin vastaamiseksi.

-Toiseksi kansallisten talletusten vakuusjärjestelmien yhdenmukaistamisessa on edettävä eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän perustamisen rinnalla. Tämä yhdenmukaistaminen on olennaista eurooppalaisen talletussuojajärjestelmän asianmukaisen toiminnan kannalta täysvakuutusvaiheessa. Vuoden 2014 talletusvakuusdirektiivin myötä käyttöön otetuista yhdenmukaistamistoimenpiteistä huolimatta kansallisten talletusten vakuusjärjestelmien välillä on edelleen joitakin merkittäviä eroavuuksia, jotka olisi ratkaistava pankkiunionissa. Eurooppalaisesta talletussuojajärjestelmästä tehdyn ehdotuksen mukaan järjestelmässä oletetaan noudatettavan kokonaan yhdenmukaistettuja rahoitusvaatimuksia.

-Kolmanneksi on mahdollistettava yhteisen kriisinratkaisuneuvoston mahdollisimman tehokas työskentely. Kriisinratkaisuneuvosto on kokonaisuudessaan toimintavalmis vuodesta 2016. Se on toiminut maaliskuusta 2015 ja valmistellut kriisinratkaisusuunnitelmia vastuullaan oleville pankeille. On olennaista, että kriisinratkaisuneuvosto voi reagoida oikea-aikaisesti ja tehokkaasti, kun pankki tai pankkeja kaatuu tai on todennäköisesti kaatumassa, jotta turvattaisiin rahoitusvakaus ja rajoitettaisiin tapauksista mahdollisesti laajemmalle pankkisektorille ja veronmaksajille aiheutuvia kustannuksia. Tämän vuoksi on ratkaisevaa, että on käytettävissä omia varoja koskevien vähimmäisvaatimusten ja hyväksyttäviä velkoja koskevien vaatimusten asianmukaisen täytäntöönpanon kautta varmistetut riittävät velkakirjojen arvon alaskirjaukseen soveltuvat vastattavat. Lisäksi finanssimarkkinoiden vakautta seuraava elin (Financial Stability Board, FSB) on kehittänyt pankkien kokonaistappionsietokykyä koskevaa vaatimusta kansainvälisellä tasolla. Komissio aikoo vuonna 2016 tehdä lainsäädäntöehdotuksen, jonka mukaisesti pankkien kokonaistappionsietokykyä koskeva vaatimus voidaan panna täytäntöön sovittuun määräaikaan eli vuoteen 2019 mennessä. Kokonaistappionsietokykyvaatimusten täytäntöönpano tarkoittaisi yhdenmukaistettua lisävähimmäisvaatimusta, jolla varmistettaisiin, että pankeilla on riittävät valmiudet kattaa tappiot ja vahvistaa pääomiaan. Kriisinratkaisurahaston toimet olisi myös käynnistettävä sujuvasti siten, että kaikkien asiaankuuluvien pankkien vakausmaksut suoritettaisiin rahastoon oikea-aikaisesti ja kokonaisuudessaan vuodesta 2016.

-Neljänneksi on olennaista, että minimoidaan julkisten varojen käyttö maksukykyisen ja kestävän pankkisektorin ylläpitämiseksi: julkisiin varoihin olisi turvauduttava vasta viimeisenä keinona. Tästä syystä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin alaskirjaussääntöjä olisi noudatettava johdonmukaisesti sen varmistamiseksi, että kaatuvien tai todennäköisesti kaatuvien pankkien kriisinratkaisusta huolehtivat ensisijaisesti osakkeenomistajat ja velkojat. Niiltä osin kuin käytetään julkisia tai kriisinratkaisurahaston varoja on olennaista soveltaa EU:n valtiontuki- ja rahastotukisääntöjä. Näiden sääntöjen noudattamista valvotaan ja varmistetaan, että julkisten varojen käyttö minimoidaan asianmukaisin taakanjakotoimenpitein, autettavat pankit ovat taloudellisesti elinkelpoisia ja kilpailu ei vääristy sisämarkkinoilla.

-Viidenneksi on tarpeen lähentää jäsenvaltioiden maksukyvyttömyyslainsäädäntöä ja rakenneuudistusmenettelyjä, kuten 30. syyskuuta 2015 hyväksytyssä komission pääomamarkkinaunionin luomista koskevassa komission toimintasuunnitelmassa esitetään. Maksukyvyttömyyslainsäädäntöjen tehottomuus ja erilaisuus vaikeuttavat luottoriskien arviointia ja hallintaa. Komissio aikoo harkita tekevänsä ehdotuksia oikeusvarmuuden parantamiseksi ja rahoitusvaikeuksissa olevien lainanottajien oikea-aikaisiin uudelleenjärjestelyihin kannustamiseksi, mikä on erityisen tärkeää joissakin jäsenvaltioissa esiintyvän järjestämättömien lainojen ongelman onnistuneelle ratkaisemiselle. Komissio aikoo myös eurooppalaisen ohjausjakson yhteydessä peräänkuuluttaa jäsenvaltioiden kasvavaa huomiota järjestämättömien lainojen ratkaisuun, mukaan lukien maksukyvyttömyysjärjestelyjen parantaminen parhaiden käytäntöjen tasolle.

-Kuudentena toimena olisi ryhdyttävä kohdennettuihin vakautta ja luotettavuutta parantaviin, heikkouksia paljastaviin lisätoimenpiteisiin. Tällaisiin toimenpiteisiin sisältyvät muut Baselin pankkivalvontakomiteassa sovitut sääntelykehyksen osatekijät ja erityisesti toimenpiteet, joilla rajoitetaan pankkien velkaantumista, varmistetaan pankkien rahoitusvakaus ja parannetaan riskipainotettujen varojen vertailukelpoisuutta. Komissio aikoo tehdä Baselin komiteassa käytyjen keskustelujen tulosten pohjalta ehdotuksia vakavaraisuusdirektiivin ja asetuksen muuttamiseksi.

-Viimeiseksi on tarkasteltava uudelleen pankkien valtionvelkariskien vakavaraisuuskohtelun riittävyyttä. Tämä työ on parhaillaan käynnissä kansainvälisellä tasolla. Tämän osalta viiden puheenjohtajan kertomuksessa viitataan mahdollisuuteen ottaa käyttöön keinoja, joilla rajoitetaan pankkien altistumista yksittäisten valtioiden velkariskeille, jotta varmistettaisiin, että niiden kokonaisvaltionvelkariski on riittävän hajautettu. Komissio tekee tarvittavat valtioiden vakavaraisuuskohtelua koskevat ehdotukset talous- ja rahoituskomiteassa ja Baselin komiteassa valmisteilla olevan kvantitatiivisen analyysin pohjalta ja ottaen erityisesti huomioon rahoitusvakausnäkökohdat.

6. Päätelmät

Pankkiunioni perustettiin pääasiallisesti vastaukseksi finanssikriisiin, joka kehittyi valtionvelkakriisiksi erityisesti euroalueella. Pankkien ja asianomaisten valtioiden väliset sidokset pahensivat kriisiä, ja tällaisten suorien sidosten purkamisesta onkin tullut keskeinen tavoite pankkiunionin eri osatekijöitä rakennettaessa. Vaikka jotkin pankkiunionin osatekijät jo ovat toiminnassa tai niiden toiminta käynnistyy pian, kokonaisuus on selkeästi vielä kesken. Kuten viiden puheenjohtajan kertomuksessa korostettiin ja tässä tiedonannossa kuvataan, yksi puuttuvista osatekijöistä on yhteinen talletussuojajärjestelmä.

Komissio ehdottaakin nyt pankkiunioniin yhteistä talletussuojajärjestelmää, joka perustuu jälleenvakuutuksen lähestymistapaan ja joka muuttuu usean vuoden kuluessa vaiheittain täysvakuutusjärjestelmäksi. Jäsenvaltioiden olisi myös ryhdyttävä työhön sovittujen kriisinratkaisurahaston väliaikaisrahoitusjärjestelyjen vahvistamiseksi ja yhteisten finanssipoliittisten varautumiskeinojen kehittämiseksi. Nämä pankkiunionin viimeistelevät toimenpiteet ovat looginen osa pyrkimystä syventää talous- ja rahaliittoa. Yhteisenä piirteenä näillä toimilla on se, että ne löyhentävät pankkien ja valtion välisiä sidoksia yksittäisissä jäsenvaltioissa jakamalla riskiä kaikkien jäsenvaltioiden kesken pankkiunionissa ja siten tukevat pankkiunionia sen keskeisen tavoitteen saavuttamisessa. Pankkiunionin vahvistamistoimiin liittyvän riskinjaon ohessa on toteutettava riskien vähentämiseen tarkoitettuja toimenpiteitä, joilla katkaistaan pankkien ja valtion väliset sidokset suoraan.