FI Euroopan unionin virallinen lehti C 213/1

Komission tiedonanto: Ohjeasiakirja vesivoimaa koskevista vaatimuksista EU:n luontolainsäädännön valossa

(2018/C 213/01)

Asiakirja edustaa Euroopan komission näkemyksiä eikä ole luonteeltaan sitova.

Euroopan komissio, toukokuu 2018.

Luetteloviite …

Tekstiä lainattaessa on mainittava lähde.

Asiakirjan laatimisessa ovat avustaneet N2K GROUP (ETEY), Ecosystems LTD (Bryssel) ja Beleco (Tšekki).

SISÄLLYSLUETTELO

Asiakirjan tarkoitus 3

1. EU:n politiikka- ja lainsäädäntökehys 4

1.1 Lintu- ja luontotyyppidirektiivit 4

1.2 Vesipuitedirektiivi 6

1.3 Vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien yhteensovittaminen 6

1.4 Tulvadirektiivi 8

1.5 SEA- ja YVA-direktiivit 9

1.6 SEA- ja YVA-direktiivien suhde luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohtaan 10

2. Makean veden ekosysteemit ja vesivoima EU:ssa 10

2.1 EU:n joki- ja järviekosysteemien tila 10

2.2 Euroopan makean veden ekosysteemeihin kohdistuvat paineet ja uhkat 12

2.3 Vesivoiman vaikutukset makean veden ekosysteemeihin 14

2.4 Kumulatiiviset vaikutukset 19

2.5 Merkittävien ja merkityksettömien vaikutusten erottaminen 21

3. Esimerkkejä hyvistä käytännöistä vesivoiman vaikutusten lieventämiseksi ja ympäristön ennallistamiseksi 23

3.1 Vesivoima ja jokien parhaan mahdollisen ekologisen tilan saavuttaminen 23

3.2 Natura 2000 -alueeseen haitallisesti vaikuttavia olemassa olevia vesivoimalaitoksia koskevat toimet 24

3.3 Ekologisten lieventämis- ja ennallistamistoimien käyttöönotto 25

3.4 Esimerkkejä vaikutusten lieventämisen ja/tai ekologisen ennallistamisen hyvistä käytännöistä 29

4. Hyviä käytäntöjä yhdennetyn suunnittelun periaatteen soveltamiseen vesivoiman yhteydessä 36

4.1 Yhdennetyn suunnittelun edut 36

4.2 Yhdennetyt kansalliset tai alueelliset vesivoimasuunnitelmat 40

4.3 Luonnonvaraista kasvistoa ja eläimistöä koskevat herkkyyskartat ja alueluokitus 41

4.4 Varhainen kuuleminen 44

5. Luontotyyppidirektiivin mukainen arviointimenettely 46

5.1 Johdanto 46

5.2 Milloin 6 artiklassa tarkoitettua menettelyä on sovellettava? 46

5.3 Vaiheittainen menettely 47

5.4 Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 4 kohtaan perustuvat poikkeukset 57

Lyhenteet 61

ASIAKIRJAN TARKOITUS

Tässä asiakirjassa annetaan ohjeita ja esitetään käytännön esimerkkejä siitä, miten vesivoimaa voidaan hyödyntää lintu- ja luontotyyppidirektiivien vaatimusten mukaisesti. Asiakirjassa tarkastellaan myös, millaisia vaikutuksia vesivoiman käytöllä voi olla, ja havainnollistetaan käytännön kokemusten avulla, miten vesivoiman vaikutuksia voidaan välttää tai ainakin minimoida eri olosuhteissa.

Yleisenä tavoitteena on edistää energia-, luonto- ja vesiasioita koskevien EU:n eri politiikkojen ja käytäntöjen välisiä synergiaetuja, jotta EU:n tavoitteet voitaisiin saavuttaa koordinoidummin ja jotta eri tavoitteita koskevilla toimilla voitaisiin mahdollisuuksien mukaan tukea toisiaan.

Luvussa 1 esitetään yleiskatsaus EU:n politiikkaan ja lainsäädäntöön, joita vesivoiman hyödyntämisessä on Euroopassa noudatettava. Luvussa esitetään lyhyt yhteenveto luontotyyppidirektiivin ja lintudirektiivin keskeisistä säännöksistä ja niiden suhteesta vesipuitedirektiiviin, ympäristövaikutusten arviointia koskevaan direktiiviin ja strategista ympäristöarviointia koskevaan direktiiviin.

Luvussa 2 kuvataan EU:n joki- ja järviekosysteemien yleisesti heikkoa tilaa ja merkittävimpiä niihin kohdistuvia paineita ja uhkia. Tämän jälkeen tarkastellaan vaikutuksia, joita vesivoimalla voi olla makean veden ekosysteemeihin. Osiossa painotetaan erityisesti kumulatiivisten vaikutusten merkitystä.

Hyvin monet lintu- ja luontotyyppidirektiivien nojalla suojelluista Euroopan luonnonvaraisista eläin- ja kasvilajeista, mukaan lukien nelisensataa makean veden lajia, ovat riippuvaisia joki- ja järviekosysteemeistä. Useimpien Euroopan jokien tila on kuitenkin hyvin huono ja niille aiheutuu merkittävää painetta useista sosioekonomisista toimista (ml. vesivoima).

Viimeisimmistä ympäristön tilaa koskevista kertomuksista (1) käy selvästi ilmi, että vesipuitedirektiivin ja kahden luontodirektiivin tavoitteiden saavuttaminen edellyttää vielä paljon toimia. Tässä onnistutaan vain, jos etusijalle asetetaan jokien tilan huononemisen ehkäisemisen lisäksi toimet, joilla pyritään aktiivisesti palauttamaan jokien ekologinen tila hyvälle tasolle ja poistamaan tai ainakin merkittävästi vähentämään niihin kohdistuvia paineita.

Luvussa 3 tarkastellaan keinoja, joilla edellä mainittu tavoite voidaan saavuttaa. Keinoja havainnollistetaan antamalla esimerkkejä ekologisen ennallistamisen hyvistä käytännöistä eri puolilta EU:ta.

Luvussa 4 keskitytään erityisesti strategisen suunnittelun tarpeeseen ja yhdennettyihin vesivoimaa koskeviin suunnitelmiin ja hankkeisiin, joissa joen ekologiset vaatimukset otetaan huomioon jo suunnittelun alkuvaiheessa ja tarvittaessa toteutetaan joen ekologista tilaa parantavia toimenpiteitä.

Tämän jälkeen (luvussa 5) kuvataan tarkemmin menettelyä, jota on noudatettava luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisessa vesivoimasuunnitelmien tai -hankkeiden asianmukaisessa arvioinnissa. Luvussa selvennetään hyväksymisprosessin tiettyjä keskeisiä seikkoja ja sen suhdetta muihin EU:ssa noudatettaviin ympäristöarviointimenettelyihin. Käytäntö on osoittanut, että 6 artiklan mukaista hyväksymismenettelyä koskevat ongelmat johtuvat toistuvasti asianmukaisten arviointien heikosta laadusta tai vaillinaisuudesta.

Tämä ohjeasiakirja on tarkoitettu ensisijaisesti toimivaltaisille viranomaisille, rakennuttajille ja konsulteille. Ohjeista on hyötyä myös kansalaisjärjestöille ja muille vesivoima-alan sidosryhmille. Asiakirjan laatimisessa on kuultu jäsenvaltioiden viranomaisia ja useita muita keskeisiä sidos- ja eturyhmiä, jotka ovat antaneet arvokasta palautetta asiakirjan luonnosversioista.

Tässä asiakirjassa noudatetaan lintu- ja luontotyyppidirektiivejä sekä EU:n ympäristö- ja vesivoimapolitiikkaa koskevia yleisiä periaatteita. Asiakirja on mainittujen direktiivien tekstin mukainen. Asiakirjassa esitetyt hyvien käytäntöjen mukaiset menettelyt ja ehdotetut menetelmät eivät ole luonteeltaan määrääviä, vaan ne on tarkoitettu hyödyllisiksi neuvoiksi, ajatuksiksi ja ehdotuksiksi. Ne perustuvat alan toimijoiden, kansallisten ja kansainvälisten viranomaisten, kansalaisjärjestöjen, tieteellisten asiantuntijoiden ja muiden sidosryhmien kanssa käytyihin keskusteluihin.

Asiakirja edustaa ainoastaan komission näkemyksiä eikä ole oikeudellisesti sitova. EU:n direktiivien lopullinen tulkinta on unionin tuomioistuimen tehtävä. Tarpeen mukaan asiakirjassa käsitellään myös eurooppalaista oikeuskäytäntöä. Tätä asiakirjaa kannattaakin lukea yhdessä lintu- ja luontotyyppidirektiiviä koskevien yleisten ohjeiden ja unionin tuomioistuimen ratkaisujen kanssa (2).

1. EU:N POLITIIKKA- JA LAINSÄÄDÄNTÖKEHYS

Vesivoima on keskeinen osa uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin (3) täytäntöönpanoa ja EU:n vuosia 2020–2030 koskevien energiatavoitteiden saavuttamista. Vesivoiman hyödyntämisessä on kaiken muun veteen liittyvän toiminnan tapaan noudatettava EU:n ympäristölainsäädännön vaatimuksia, joiden tavoitteena on suojella ja ennallistaa Euroopan jokia ja järviä. Näistä vaatimuksista säädetään vesipuitedirektiivissä, tulvadirektiivissä, lintu- ja luontotyyppidirektiiveissä sekä ympäristövaikutusten arviointia koskevissa direktiiveissä (ympäristövaikutusten arviointia koskeva YVA-direktiivi ja strategista ympäristöarviointia koskeva SEA-direktiivi).

Tässä luvussa käsitellään näiden EU-säädösten vesivoiman kannalta keskeisimpiä säännöksiä. Pääpaino on kahdessa luontodirektiivissä, jotka ovat tämän asiakirjan pääaiheena.

1.1 Lintu- ja luontotyyppidirektiivit

Euroopan joet ovat merkittävä biologisen monimuotoisuuden eli biodiversiteetin lähde ja tärkeä osa rikasta luonnonperintöämme. Ne ovat kuitenkin muuttuneet merkittävästi vuosikymmenten aikana. Muutokset ovat heikentäneet jokien kestävyyttä ja kykyä tukea luontoa ja ylläpitää luonnonvaraisia kasveja ja eläimiä. Useimpien jokien tila on huonontunut, ja jokia olisi ennallistettava.

EU:n hallitusten ja valtioiden päämiehet ovat tunnustaneet biologisen monimuotoisuuden huolestuttavan köyhtymisen ja asettaneet kunnianhimoiseksi tavoitteeksi suuntauksen pysäyttämisen ja kääntämisen vuoteen 2020 mennessä. Euroopan komissio antoi toukokuussa 2011 vuoteen 2020 ulottuvan luonnon monimuotoisuutta koskevan EU:n strategian (4), jossa esitetään tavoitteen saavuttamisen edellyttämät poliittiset puitteet. Komissio antoi huhtikuussa 2017 uuden toimintasuunnitelman (5), jolla on tarkoitus parantaa nopeasti lintu- ja luontotyyppidirektiivien täytäntöönpanoa sekä tukea ripeämpää edistymistä kohti EU:n vuodeksi 2020 asettamaa tavoitetta, jonka mukaan luonnon monimuotoisuuden ja ekosysteemipalvelujen väheneminen olisi pysäytettävä ja tämä suuntaus käännettävä.

Lintu- ja luontotyyppidirektiivit ovat biologista monimuotoisuutta koskevan EU:n politiikan kulmakivet. Niiden ansiosta kaikki EU:n jäsenvaltiot voivat toimia yhdessä, yhteisen lainsäädäntökehyksen puitteissa ja yli poliittisten ja hallinnollisten rajojen Euroopan uhanalaisimpien, vaarantuneimpien ja arvokkaimpien lajien ja luontotyyppien säilyttämiseksi niiden luontaisella levinneisyysalueella EU:ssa.

Lintu- ja luontotyyppidirektiivien yleisenä tavoitteena on varmistaa, että niiden nojalla suojeltujen lajien ja luontotyyppien suotuisa suojelun taso (6) säilytetään tai saatetaan ennalleen niiden luontaisella levinneisyysalueella EU:ssa.

Tavoite on määritelty myönteisesti: tavoitteena on suotuisa tilanne, joka on saavutettava ja säilytettävä. Tämä tarkoittaa, että pelkkä tilan huononemisen estäminen ei riitä.

Suotuisan suojelun tason määritelmä luontotyyppidirektiivissä 1 artikla ’Luontotyypin suojelun tasolla’ tarkoitetaan eri tekijöiden yhteisvaikutusta, joka koskee luontotyyppiä ja sillä luonteenomaisia lajeja ja joka voi vaikuttaa alueen luontaiseen levinneisyyteen, rakenteeseen ja toimintoihin pitkällä aikavälillä sekä sille luonteenomaisten lajien eloonjäämiseen pitkällä aikavälillä, EU:n alueella. Luontotyypin suojelun taso katsotaan ”suotuisaksi”, jos — sen luontainen levinneisyys sekä alueet, joilla sitä esiintyy tällä alueella, ovat vakaita tai laajenemassa ja — erityinen rakenne ja erityiset toiminnot, jotka ovat tarpeen sen säilyttämiseksi pitkällä aikavälillä, ovat olemassa ja säilyvät todennäköisesti ennakoitavissa olevassa tulevaisuudessa ja — alueelle luonteenomaisten lajien suojelun taso on suotuisa. ’Lajin suojelun tasolla’ tarkoitetaan eri tekijöiden yhteisvaikutusta, joka voi vaikuttaa lajin kantojen levinneisyyteen ja lukuisuuteen pitkällä aikavälillä EU:n alueella. Suojelun taso katsotaan ”suotuisaksi”, kun — kyseisen lajin kannan kehittymistä koskevat tiedot osoittavat, että tämä laji pystyy pitkällä aikavälillä selviytymään luonnollisten elinympäristöjensä elinkelpoisena osana, ja — lajin luontainen levinneisyysalue ei pienene eikä ole vaarassa pienentyä ennakoitavissa olevassa tulevaisuudessa ja — lajin kantojen pitkäaikaiseksi säilymiseksi on ja tulee todennäköisesti olemaan riittävän laaja elinympäristö.

Jotta tämä tavoite voitaisiin saavuttaa, EU:n luontodirektiivien mukaan jäsenvaltioiden on erityisesti

— osoitettava ja suojeltava ydinalueita, joilla suojellaan luontotyyppidirektiivin liitteessä I ja II sekä lintudirektiivin liitteessä I lueteltuja lajeja ja luontotyyppejä sekä kaikkia säännöllisesti esiintyviä muuttolintuja. Nämä alueet muodostavat EU:n laajuisen Natura 2000 -verkoston, johon kuuluu tällä hetkellä yli 27 500 aluetta. Natura 2000 -verkoston kokonaispinta-alasta noin 4 prosenttia on järvi- ja jokiekosysteemejä (tieto koskee EU:n 27:ää jäsenvaltiota; Euroopan ympäristökeskus, 2010).

— perustettava lajien suojelujärjestelmä kaikille Euroopan luonnonvaraisille lintulajeille ja muille lajeille, jotka luetellaan luontotyyppidirektiivin liitteessä IV. Näitä toimenpiteitä sovelletaan EU:ssa lajien koko luontaisella levinneisyysalueella eli Natura 2000 -alueiden kaltaisilla suojelualueilla ja niiden ulkopuolella.

Natura 2000 -alueiden suojelua koskevat säännökset

Natura 2000 -alueiden suojelusta, käytöstä ja hoidosta säädetään luontotyyppidirektiivin 6 artiklassa, jossa määritellään myös alueiden suojelun suhde suojelluilla alueilla ja niiden läheisyydessä harjoitettavaan muuhun maankäyttöön, kuten vesivoimaan (7).

Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan säännökset voidaan jakaa kahdenlaisiin toimenpiteisiin:

— Ensimmäinen toimenpideryhmä koskee kaikkien Natura 2000 -alueiden suojelua ja hoitoa sekä alueita koskevien suojelutavoitteiden asettamista. Jäsenvaltioiden on a) laadittava ja toteutettava positiivisia suojelutoimenpiteitä, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla (6 artiklan 1 kohta) ja b) toteutettava tarpeellisia toimenpiteitä luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentymisen sekä alueilla esiintyviä lajeja koskevien merkittävien häiriöiden estämiseksi (6 artiklan 2 kohta). Luontotyyppidirektiivissä suositellaan, että Natura 2000 -alueille olisi laadittava hoito- ja käyttösuunnitelmat, joissa määritellään avoimesti ja läpinäkyvästi alueilla tarvittavat suojelutoimenpiteet Suunnitelmat ovat hyödyllisiä välineitä, sillä niissä voidaan asettaa suojelutavoitteita ja niiden avulla voidaan rakentaa eri sidos- ja eturyhmien yhteisymmärrystä alueiden hoitoa ja käyttöä koskevista ratkaisuista. Ne toimivat myös mekanismina, jonka avulla Natura 2000 -alueita koskevat suojelutoimenpiteet voidaan sisällyttää vesipuitedirektiivin laajempaan toimenpideohjelmaan.

— Toinen toimenpideryhmä (6 artiklan 3 kohta) koskee kaikkien sellaisten suunnitelmien tai hankkeiden arviointia, jotka voivat vaikuttaa yhteen tai useampaan Natura 2000 -alueeseen (lisätietoa luvussa 5). Tiivistettynä arviointimenettely tarkoittaa, että kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka ovat omiaan vaikuttamaan merkittävästi johonkin Natura 2000 -alueeseen, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten nämä vaikutukset vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä suunnitelman tai hankkeen vain, jos se on asianmukaisen arvioinnin tulosten perusteella varmistunut siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen. Tässä yhteydessä on syytä huomata, että arvioinnissa on osoitettava, että merkittäviä kielteisiä vaikutuksia ei aiheudu – ei sitä, että niitä aiheutuu. Edellä esitetystä vaatimuksesta voidaan poikkeustilanteissa poiketa (6 artiklan 4 kohta) ja Natura 2000 -alueen koskemattomuuteen vaikuttava suunnitelma tai hanke hyväksyä, jos voidaan osoittaa, että vähemmän vahingollisia vaihtoehtoisia ratkaisuja ei ole, ja suunnitelma tai hanke on toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä. Tällöin on toteutettava tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000 -verkoston yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. On syytä huomata, että luontotyyppidirektiivissä tarkoitettu arviointimenettely ei ole sama kuin YVA- tai SEA-direktiivissä (8) taikka vesipuitedirektiivin 4 artiklan 7 kohdassa tarkoitettu arviointimenettely. Ihannetilanteessa nämä kaikki arvioinnit tulisi kuitenkin yhdistää tai ainakin suorittaa koordinoidusti.

Lajien suojelua koskevat säännökset

Luontodirektiivien toinen säännöskokonaisuus koskee tiettyjen lajien suojelua niiden koko luonnollisella esiintymisalueella EU:ssa eli sekä Natura 2000 -alueilla että niiden ulkopuolella. Lajien suojelua koskevia toimenpiteitä sovelletaan luontotyyppidirektiivin liitteessä IV lueteltaviin lajeihin ja kaikkiin EU:ssa esiintyviin luonnonvaraisiin lintulajeihin. Tarkat säännöt vahvistetaan lintudirektiivin 5 artiklassa sekä luontotyyppidirektiivin 12 artiklassa (eläinten osalta) ja 13 artiklassa (kasvien osalta).

Tiivistettynä jäsenvaltioiden on kiellettävä näiden lajien osalta

— lajien tahallinen häiritseminen niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana

— lajien lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentäminen ja hävittäminen

— lajien pesien ja munien tahallinen tuhoaminen tai suojeltujen kasvien irtikiskominen tai hävittäminen.

Lajien suojelua koskevista säännöksistä voidaan poiketa vain rajallisissa tapauksissa (esim. viljelmiä tai karjankasvatusta koskevien merkittävien vahinkojen ehkäisemiseksi taikka kansanterveyttä ja yleistä turvallisuutta koskevista syistä) edellyttäen, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole ja että poikkeusten seuraukset eivät ole ristiriidassa direktiivien kokonaistavoitteiden kanssa. Poikkeuksia koskevat edellytykset vahvistetaan lintudirektiivin 9 artiklassa ja luontotyyppidirektiivin 16 artiklassa (9).

Lajien suojelua koskevat säännökset koskevat olennaisesti vesivoimaloiden toimintaa myös Natura 2000 -alueiden ulkopuolella. Säännösten avulla pyritään varmistamaan, etteivät uudet rakennushankkeet hävitä luonnonvaraisten lintulajien tai muiden luontotyyppidirektiivin liitteessä IV lueteltujen lajien lisääntymis- tai levähdyspaikkoja, ellei niille ole saatu toimivaltaisilta viranomaisilta poikkeusta direktiivien ehtojen mukaisesti. Tämä säännös voi olla erityisen tärkeä silloin, jos vesivoimalaitos sijaitsee joella, jolla esiintyy muuttavia tai vaeltavia lajeja, kuten muuttolintuja tai vaelluskaloja (esim. luontotyyppidirektiivin liitteessä IV mainitut sampi Acipenser sturio tai hyppijätsingeli Zingel asper).

1.2 Vesipuitedirektiivi

Vesipolitiikan puitedirektiivillä eli vesipuitedirektiivillä luodaan puitteet sisämaan pintavesien (jokien ja järvien), jokisuiden vaihettumisalueiden sekä rannikko- ja pohjavesien suojelua ja kestävää hoitoa varten. Sen tavoitteena on varmistaa, että kaikissa vesimuodostumissa saavutetaan ”hyvä tila” pääsääntöisesti vuoteen 2015 mennessä (poikkeuksena voimakkaasti muutetut ja keinotekoiset vesimuodostumat, joiden osalta tavoitteena on saavuttaa hyvä ekologinen potentiaali). Luontodirektiivien tapaan vesipuitedirektiivillä ei siis pyritä ainoastaan estämään vesimuodostumien sekä vesiekosysteemeistä suoraan riippuvaisten maaekosysteemien ja kosteikkojen tilan huononemista entisestään.

Tavoitteen saavuttamisen edistämiseksi vesipuitedirektiivissä edellytetään, että jäsenvaltiot laativat jokaiselle vesipiirille eli vesienhoitoalueelle vesienhoitosuunnitelman. Direktiivin mukaan näiden suunnitelmien laatiminen etenee sykleissä: suunnitelmia laaditaan, toteutetaan ja tarkastellaan uudelleen kuuden vuoden välein.

1.3 Vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien yhteensovittaminen

Vesipuitedirektiivi ja kaksi luontodirektiiviä liittyvät läheisesti toisiinsa, sillä niillä molemmilla pyritään suojelemaan ja ennallistamaan Euroopan makean veden ekosysteemejä. Tämän vuoksi ne tulisi panna täytäntöön koordinoidusti, jotta voidaan varmistaa, että ne toimivat yhtenäisesti. Seuraavassa nostetaan esiin muutamia vesivoiman kannalta erityisen olennaisia seikkoja, joiden suhteen vesipuitedirektiivi ja luontodirektiivit liittyvät toisiinsa. Tiedot perustuvat komission laatimiin ohjeisiin (10), joissa vastataan usein kysyttyihin kysymyksiin vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien välisistä yhteyksistä.

Vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien erilaiset tavoitteet

Vesipuitedirektiivi ja luontodirektiivit koskevat ainakin osittain samaa ympäristöä, ja niillä on laajasti katsottuna samankaltaiset tavoitteet varmistaa jokien tilan huononemisen estäminen ja parantaa vesiekosysteemien tilaa. Yleisten tavoitteiden samankaltaisuudesta huolimatta direktiivien erityiset tavoitteet poikkeavat toisistaan – vaikkakin myös ne liittyvät läheisesti toisiinsa.

Vesipuitedirektiivin tavoitteena on suojella kaikkia pinta- ja pohjavesiä ja parantaa niiden tilaa niin, että ne saavuttavat hyvän tilan tai potentiaalin. Lisäksi tavoitteena on välttää vesien tilan huononemista. Lintu- ja luontotyyppidirektiiveillä sitä vastoin pyritään suojelemaan, säilyttämään ja saattamaan ennalleen tiettyjä lajeja ja luontotyyppejä ja saattamaan niiden suojelun taso suotuisaksi koko niiden luontaisella esiintymisalueella EU:ssa.

Vesipuitedirektiivin mukaisen hyvän ekologisen tilan saavuttaminen yleensä helpottaa vedestä riippuvaisten luontotyyppien ja lajien suojelutavoitteiden saavuttamista Natura 2000 -alueilla ja päin vastoin. Hyvän ekologisen tilan vaatimus koskee kuitenkin vesimuodostumia ja suotuisa suojelun taso puolestaan tiettyjä luontotyyppejä ja lajeja.

Hyvä ekologinen tila ei välttämättä riitä suotuisan suojelun tason saavuttamiseen, vaikka kaikkien vesimuodostumien ekologinen tila olisi hyvä. Natura 2000 -alueen suojelutavoitteiden saavuttaminen niiden kohteena olevien lajien ja luontotyyppien osalta voikin edellyttää myös muita suojelutoimenpiteitä.

Tämä tunnustetaan myös vesipuitedirektiivissä. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”jos tiettyyn vesimuodostumaan sovelletaan useampaa kuin yhtä – – tavoitteista, on niistä sovellettava kaikkein tiukinta”. Jos alue on nimetty Natura 2000 -alueeksi esimerkiksi saukon tai jokihelmisimpukan suojelemiseksi, alueella voi olla tarpeen myös rajoittaa liikakalastusta, vaikka se ei olisikaan välttämätöntä vesipuitedirektiivin mukaisen hyvän ekologisen tilan saavuttamiseksi.

Nämä lisätoimenpiteet olisi hyvä sisällyttää vesipuitedirektiivin mukaisiin vesienhoitosuunnitelmiin tai ainakin niihin olisi hyvä viitata suunnitelmissa erityisinä suojelualueita koskevina säännöksinä, jotta voidaan varmistaa, että vesipuitedirektiivin nojalla toteutettavat toimenpiteet ja Natura 2000 -alueita koskevat toimenpiteet ovat keskenään johdonmukaisia eivätkä sodi toisiaan vastaan (ks. 4 artiklan 1 kohdan c alakohta).

Voimakkaasti muutetut tai keinotekoiset vesimuodostumat ja Natura 2000

Vesipuitedirektiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan vesimuodostuma, jota ihmisen toiminta on fyysisesti muuttanut merkittävästi, voidaan nimetä voimakkaasti muutetuksi vesimuodostumaksi (11), jos se täyttää kaikki 4 artiklan 3 kohdan säännösten vaatimukset. Vesimuodostumat, jotka ihminen on rakentanut paikalle, jossa ei entuudestaan ollut vesimuodostumaa, voidaan nimetä keinotekoisiksi vesimuodostumiksi (esim. ihmisen rakentama tekoallas tai keinotekoinen vesiliikennekanava).

Voimakkaasti muutettuihin ja keinotekoisiin vesimuodostumiin sovelletaan vesipuitedirektiivin mukaisesti hyvän ekologisen potentiaalin tavoitetta (hyvän ekologisen tilan sijaan), jos niihin ei sovelleta vähemmän vaativia vaatimuksia, kuten tyydyttävän ekologisen potentiaalin tavoitetta. Selkokielellä tämä tarkoittaa parasta ekologista tilaa, joka on käytännössä mahdollista saavuttaa ja joka vastaa oikeutettua käyttöä, jonka vuoksi muodostuma on nimetty voimakkaasti muutetuksi tai keinotekoiseksi vesimuodostumaksi (12).

Voimakkaasti muutettu tai keinotekoinen vesimuodostuma voidaan nimetä myös Natura 2000 -alueeksi, jos sillä esiintyy jonkin lintudirektiivin liitteessä I tai luontotyyppidirektiivin liitteessä I tai II mainittu laji tai luontotyyppi. Tällöin on toteutettava myös kyseisen lajin tai luontotyypin kannalta tarvittavat suojelutoimenpiteet alueen suojelutavoitteiden mukaisesti. Myös tässä tapauksessa toimenpiteet voivat olla tiukempia kuin hyvän ekologisen potentiaalin edellyttämät toimenpiteet. Toimenpiteet tulisi myös sisällyttää vesipuitedirektiivin mukaisiin vesienhoitosuunnitelmiin erityisillä suojelualueita koskevilla säännöksillä (ks. 4 artiklan 1 kohdan c alakohta yhdessä 4 artiklan 2 kohdan kanssa).

Uusien muutosten arviointi vesipuitedirektiivin mukaisesti

Luontodirektiivien tapaan myös vesipuitedirektiivi sisältää erityisiä säännöksiä vesimuodostumia koskevien uusien muutosten arvioinnista. Puitedirektiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaan viranomaiset voivat tietyissä olosuhteissa poikkeuksellisesti sallia uusia muutoksia ja kestävän kehityksen mukaisia ihmisen toimia, jotka huonontavat vesimuodostuman tilaa tai estävät hyvän ekologisen tilan tai potentiaalin taikka pohjaveden hyvän tilan saavuttamisen. Tämä voi mahdollisesti koskea myös uusia vesivoimaan liittyviä muutoksia (13).

Jos muutos voi vaikuttaa sekä vesipuitedirektiivin tavoitteisiin että Natura 2000 -alueeseen, on noudatettava sekä vesipuitedirektiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaista menettelyä että luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaista Natura 2000 -arviointimenettelyä (mieluiten koordinoidusti tai yhdistetysti). Oikeudellisesti katsottuna menettelyissä painotetaan eri asioita: toisessa arvioidaan, onko hanke omiaan vaarantamaan vesipuitedirektiivin ensisijaisten tavoitteiden saavuttamisen, ja toisessa arvioidaan, vaikuttaako hanke Natura 2000 -alueen koskemattomuuteen. Tämä ei kuitenkaan estä arviointien tiettyjen osien sovittamista yhteen esimerkiksi kyselytutkimusten ja kuulemisten avulla.

Vesipuitedirektiivissä sanotaan selvästi, että muutosta ei voida toteuttaa, jos se ei ole sopusoinnussa EU:n muun ympäristölainsäädännön kanssa. Tämä tarkoittaa, että vaikka hanke ei vaarantaisi vesipuitedirektiivin tavoitteiden saavuttamista, sitä ei voida hyväksyä kyseisen direktiivin nojalla, jos se vaikuttaa haitallisesti Natura 2000 -alueen koskemattomuuteen, ellei sille ole myönnetty poikkeusta myös luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 4 kohdan nojalla. Ympäristötavoitteita koskevia poikkeuksia käsittelevän vesipuitedirektiivin 4 artiklan 7 kohdan soveltamisesta ja sen yhteyksistä luontodirektiiveihin annetaan selventäviä ohjeita vuonna 2017 vahvistetussa vesipuitedirektiivin 4 artiklan 7 kohtaa koskevassa CIS-ohjeasiakirjassa nro 36 (14).

Raakun suojelu Irlannin vesistöalueiden osissa Jokihelmisimpukka eli raakku (Margaritifera margaritifera) on yksi maailman pitkäikäisimmistä selkärangattomista. Koska raakun elinkierto on monimutkainen ja se tarvitsee elinympäristökseen lähes luonnontilaista ja kirkasta virtaavaa vettä, raakku on tärkeä biologinen indikaattorilaji, jonka tila antaa viitteitä jokiekosysteemien laadusta. Raakku on suojeltu EU:n luontotyyppidirektiivin nojalla, mutta sen suojelun taso on epäsuotuisa koko Irlannissa. Huonon tilan merkittävimpiä syitä ovat sedimentaatio tai sedimentaatio yhdessä ravinnepitoisuuden kasvun kanssa. Raakun suotuisan suojelun tason saavuttamista tuettiin Irlannissa vuonna 2009 kansallisella lainsäädännöllä. Säännöksissä asetettiin Natura 2000 -alueilla esiintyville raakkujen elinympäristöille pakolliset ympäristön laatutavoitteet. Lisäksi edellytettiin vesistöalueiden osia koskevien hoitosuunnitelmien ja toimenpideohjelmien laatimista. Suunnitelmilla oli tarkoitus puuttua koko valuma-aluetta koskeviin ongelmiin, jotka heikentävät lajin tilaa. Suunnitelmissa noudatettiin samankaltaista mallia kuin vesipuitedirektiivin mukaisissa vesienhoitosuunnitelmissa, jotta niitä voitaisiin myöhemmin toteuttaa osana vesienhoitosuunnitelmien laajempaa kokonaisuutta. Irlannin toimissa painotettiin jo varhaisessa vaiheessa lintu- ja luontotyyppidirektiivien ja vesipuitedirektiivin läheisiä yhteyksiä. Kansallinen vesipuitedirektiivin teknisestä koordinoinnista vastaava ryhmä perusti vuonna 2009 alakomitean, kansallisen suojelutyöryhmän (National Conservation Working Group), käsittelemään vesipuitedirektiiviin liittyviä luonnonsuojelunäkökohtia. Työryhmän päätehtävänä oli varmistaa, että vesipuitedirektiiviin liittyvien luonnonsuojelunäkökohtien kehittämistä koordinoidaan ja tuetaan Irlannissa hyvin, ja helpottaa toimiin osallistuvien valtion viranomaisten välistä viestintää. Ryhmällä oli myös tärkeä tehtävä raakkuihin liittyvien vesistöalueiden osia koskevien suunnitelmien laatimisessa, sillä se hioi ja kehitti joukon kansallisia raakkuihin keskittyviä valuma-aluekohtaisia vakiotoimenpiteitä, jotka ovat käytännönläheisiä, toimivia ja kustannustehokkaita. Ryhmä myös arvioi suunnitelmat varmistaakseen niiden vaikuttavuuden ja käytännön toimivuuden sekä määritti suunnitelmien täytäntöönpanoa haittaavia politiikan ja ohjeiden puutteita. http://www.wfdireland.ie/docs/5_FreshwaterPearlMusselPlans/ http://kerrylife.ie http://www.environ.ie/en/Environment/Water/WaterQuality/WaterFrameworkDirective/

1.4 Tulvadirektiivi

Direktiivi 2007/60/EY hyväksyttiin marraskuussa 2007. Direktiivillä luodaan tulvariskien arvioinnin ja hallinnan puitteet. Direktiivin mukaan jäsenvaltioiden on laadittava

— tulvavaara- ja tulvariskikartat, joissa kartoitetaan kunkin vesistöalueen (tai muun sovitun hallinnointialueen) tunnetut tulvariskialueet. Kartoista tulisi ilmetä myös erilaisiin tulvatilanteisiin liittyvät mahdolliset vahingolliset seuraukset, mukaan lukien tiedot mahdollisista lähteistä, jotka voivat tulvien seurauksena aiheuttaa ympäristön pilaantumista, sekä Natura 2000 -alueet ja muut suojelualueet (laatimisen määräaika: joulukuu 2013).

— tulvariskien hallintasuunnitelmat tulvista mahdollisesti aiheutuvien vahingollisten seurausten hallintaan ja vähentämiseen. Suunnitelmiin on sisällyttävä tärkeysjärjestykseen asetetut toimenpiteet, joissa käsitellään kaikkia tulvariskien hallinnan näkökohtia ehkäisystä ja suojelusta valmiustoimiin, ja niissä on otettava huomioon asianomaisen vesistöalueen tai vesistöalueen osan erityispiirteet (laatimisen määräaika: joulukuu 2015).

Tulvadirektiivin nojalla toteutettavien toimien on oltava luontodirektiivien vaatimusten mukaisia. Jos esimerkiksi tulvantorjuntatoimenpide saattaa vaikuttaa yhteen tai useampaan Natura 2000 -alueeseen, siinä on noudatettava luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaista menettelyä ja suunnitelmaa tai hanketta on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten se mahdollisesti vaikuttaa Natura 2000 -alueen tai -alueiden koskemattomuuteen.

1.5 SEA- ja YVA-direktiivit

SEA-direktiivi

Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42/EY (SEA-direktiivi) tarkoituksena on taata korkeatasoinen ympäristönsuojelu. Tähän pyritään varmistamalla, että tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutukset selvitetään, arvioidaan ja huomioidaan suunnitelmien ja ohjelmien valmistelussa ja ennen niiden hyväksyntää.

Strateginen ympäristöarviointi (strategic environmental assessment, SEA) on laadittava sellaisista suunnitelmista ja ohjelmista, joissa vahvistetaan puitteet YVA-direktiivissä lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille. Strateginen ympäristöarviointi on pakollinen myös kaikille suunnitelmille tai ohjelmille, joita on arvioitava luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti, koska ne ovat omiaan vaikuttamaan merkittävästi Natura 2000 -alueisiin.

Strategista ympäristöarviointia koskevassa menettelyssä jäsenvaltioiden on laadittava ympäristöselostus, jossa arvioidaan suunnitelmien ja ohjelmien todennäköisiä merkittäviä ympäristövaikutuksia sekä kohtuullisten vaihtoehtojen vaikutuksia. Jäsenvaltioiden on myös kuultava yleisöä ja viranomaisia, joita suunnitelmien ja ohjelmien toteuttamisesta aiheutuvat ympäristövaikutukset todennäköisesti koskevat sen vuoksi, että ne vastaavat ympäristöasioista (eli ympäristöviranomaisia).

Kuuleminen on järjestettävä hyvissä ajoin, ja sen on annettava ympäristöviranomaisille ja yleisölle todellinen mahdollisuus esittää mielipiteensä suunnitelma- tai ohjelmaluonnoksesta sekä siihen liitetystä ympäristöselostuksesta ennen suunnitelman tai ohjelman hyväksymistä. Strategisen ympäristöarvioinnin kehittäminen on tarkoitus koordinoida suunnitelman kehittämisen kanssa niin, että ympäristönäkökohdat huomioidaan suunnitelman lopullisessa versiossa.

Strategisen ympäristöarvioinnin perimmäisenä tavoitteena on edistää yhdennetympää ja tehokkaampaa aluesuunnittelua, jossa ympäristöä ja biologista monimuotoisuutta koskevat näkökohdat otetaan suunnitteluprosessissa huomioon aiemmin ja paljon strategisemmalla tasolla. Tämän uskotaan myöhemmin vähentävän ristiriitoja yksittäisten hankkeiden yhteydessä. Lisäksi menettely auttaa löytämään tuleville rakennushankkeille asianmukaisempia toteutuspaikkoja kauempana mahdollisesti ongelmallisista alueista, kuten Natura 2000 -alueista.

YVA-direktiivi

Strateginen ympäristöarviointi koskee suunnitelmia ja ohjeita, mutta ympäristövaikutusten arvioinnista (YVA) annettu direktiivi 2011/92/EU koskee yksittäisiä julkisia ja yksityisiä hankkeita. Direktiiviä kutsutaan YVA-direktiiviksi, ja sitä on muutettu direktiivillä 2014/52/EU. Hankkeelle (15), joka todennäköisesti aiheuttaa merkittäviä ympäristövaikutuksia, voidaan myöntää lupa ainoastaan hankkeen todennäköisten ympäristövaikutusten arvioinnin jälkeen.

Hankkeet jaotellaan YVA-direktiivissä hankkeisiin, joiden ympäristövaikutusten arviointi on pakollista (liitteessä I tarkoitetut hankkeet (16)), ja hankkeisiin, joiden osalta jäsenvaltioiden on määritettävä, onko niillä todennäköisesti merkittäviä vaikutuksia (liitteessä II tarkoitetut hankkeet). Tätä varten tehdään tarpeellisuusarviointi, jossa huomioidaan YVA-direktiivin liitteessä III esitetyt arviointiperusteet. Useimmat vesivoimalaitokset ovat liitteessä II tarkoitettuja hankkeita (17).

1.6 SEA- ja YVA-direktiivien suhde luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohtaan

YVA-direktiivin mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2014/52/EU, tulisi toteuttaa yhteensovitettu ja/tai yhteinen menettely, jos hanke on arvioitava sekä YVA-direktiivin että luontodirektiivien mukaisesti. Komissio on antanut ohjeet yhteensovitetuista ja/tai yhteisistä menettelyistä hankkeille (18), jotka on samanaikaisesti arvioitava YVA-direktiivin, lintu- ja luontotyyppidirektiivien, vesipuitedirektiivin ja teollisuuspäästödirektiivin perusteella.

Yhteensovitetussa menettelyssä jäsenvaltioiden on sovitettava yhteen unionin lainsäädännön edellyttämät tietyn hankkeen ympäristövaikutusta koskevat yksittäiset arvioinnit nimeämällä viranomainen tähän tarkoitukseen. Yhteisessä menettelyssä jäsenvaltioiden on tehtävä tietyn hankkeen ympäristövaikutuksesta yksi arviointi, jota asiaa koskeva unionin lainsäädäntö edellyttää.

EU:n luontolainsäädännön perusteella tehtävän asianmukaisen arvioinnin on kuitenkin oltava arviointiselostuksessa selvästi erotettavissa ja tunnistettavissa. Tämä johtuu siitä, että luontotyyppidirektiivissä tarkoitetussa asianmukaisessa arvioinnissa mitataan luonnonympäristön eri seikkoja ja siinä määritellään vaikutusten ”merkittävyys” eri tavalla kuin ympäristövaikutusten arvioinnissa tai strategisessa ympäristöarvioinnissa. Kahdessa viimeksi mainitussa arvioinnissa huomioidaan kaikki ympäristön osa-alueet, mukaan lukien biologinen monimuotoisuus, kun taas luontodirektiiveissä keskitytään erityisesti niihin vaikutuksiin, joita Natura 2000 -alueilla suojeltaviin lajeihin ja luontotyyppeihin voi kohdistua.

Myös kunkin arvioinnit tulokset eroavat toisistaan. Strategisen ympäristöarvioinnin ja ympäristövaikutusten arvioinnin nojalla voidaan määrätä menettelyä koskevia vaatimuksia, mutta niissä ei vahvisteta pakollisia ympäristövaatimuksia. Luontotyyppidirektiivin mukaisen arvioinnin tulos sitä vastoin sitoo välittömästi toimivaltaista viranomaista ja vaikuttaa sen lopulliseen päätökseen.

Tämä tarkoittaa, että jos asianmukaisen arvioinnin perusteella ei voida varmistua siitä, vaikuttaako suunnitelma tai hanke Natura 2000 -alueen koskemattomuuteen, viranomainen ei voi hyväksyä suunnitelmaa tai hanketta sellaisenaan lukuun ottamatta poikkeustapauksia, jotka täyttävät 6 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut poikkeusmenettelyn edellytykset.

Euroopan unionin tuomioistuin on selventänyt, että jos hanke tai suunnitelma on arvioitava luontotyyppidirektiivin mukaisesti, siihen sovelletaan myös SEA-direktiiviä (19).

Ohjeet yhteistä etua koskevien energiainfrastruktuurihankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnin virtaviivaistamiseksi Muiden rakennushankkeiden tapaan myös vesivoimalaitoksista on tehtävä lukuisia ympäristövaikutusten arviointeja. Komissio on antanut ohjeet siitä, miten näitä menettelyjä voitaisiin virtaviivaistaa etenkin Euroopan laajuisia energiaverkkoja koskevan asetuksen mukaisissa yhteistä etua koskevissa hankkeissa niin, että samalla voidaan varmistaa mahdollisimman korkea ympäristönsuojelun taso EU:n ympäristölainsäädännön mukaisesti. Komission ohjeissa annetaan suosituksia, jotka on laadittu yhteistä etua koskevia hankkeita ajatellen mutta jotka liittyvät myös kaikkiin muihin energia-alan suunnitelmiin ja hankkeisiin, myös vesivoiman rakentamiseen. Suosituksissa keskitytään erityisesti seuraaviin seikkoihin: — varhainen suunnittelu, etenemissuunnitelmien laatiminen ja arviointien rajaus — ympäristöarviointien ja muiden ympäristövaatimusten varhainen ja tehokas yhdistäminen — menettelyjen yhteensovittaminen ja aikarajat — tiedon kerääminen, jakaminen ja laadunvalvonta — rajat ylittävä yhteistyö — yleisön varhainen ja tehokas osallistuminen. http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf

2. MAKEAN VEDEN EKOSYSTEEMIT JA VESIVOIMA EU:SSA

2.1 EU:n joki- ja järviekosysteemien tila

Joet ja järvet ovat rakenteeltaan monimutkaisia ja luonteeltaan hyvin dynaamisia, mikä tekee niistä poikkeuksellisen rikkaita ekosysteemejä, jotka tuovat suurille maaseutualueille elintärkeää vettä. Sen lisäksi, että joet ja järvet ovat itsessään arvokkaita luontotyyppejä, ne ovat myös tärkeitä ekologisia käytäviä, jotka edistävät lajien leviämistä, muuttoa ja vaeltamista pitkienkin matkojen päähän. Ne vaikuttavat myös rikkaan, toisiinsa kytkeytyvien ja vedestä riippuvaisten kosteikkojen, kuten tulva-alueiden metsien, marskimaiden, soiden ja kosteiden niittyjen, muodostaman mosaiikin kehittymiseen. Kosteikot puolestaan edistävät biologista monimuotoisuutta.

Hyvin monet lintu- ja luontotyyppidirektiivien nojalla suojelluista Euroopan luonnonvaraisista eläin- ja kasvilajeista, mukaan lukien nelisensataa makean veden lajia, ovat riippuvaisia joki- ja järviekosysteemeistä. Kaiken kaikkiaan järvet ja joet kattavat noin 4 prosenttia sellaisten Natura 2000 -alueiden maa-alasta (noin 31 560 km2 eli Belgiaa suuremman alueen), jotka on nimetty suojelualueiksi muun muassa lohen (Salmo salar), saukon (Lutra lutra), kuningaskalastajan (Alcedo atthis), koloravun (Austropotamobius pallipes), vuollejokisimpukan (Unio crassus) sekä luontotyyppien, kuten vuorten alapuolisten tasankojokien, tulvametsien, kosteiden ketojen, kosteiden niittyjen ja soiden, suojelemiseksi.

Joet ovat myös elintärkeä ja monipuolinen resurssi Euroopan talouden ja sosiaalisen hyvinvoinnin kannalta, sillä ne palvelevat useita eri aloja ja tarjoavat yhteiskunnalle monia tärkeitä hyödykkeitä ja palveluja. Jokien intensiivinen hyödyntäminen on kuitenkin rasittanut niitä merkittävästi viimeksi kuluneiden 150 vuoden aikana, minkä vuoksi harva suuri joki on nykyään täysin luonnontilainen. Eriasteinen pilaantuminen ja suuri ravinnekuormitus on monin paikoin heikentänyt veden laatua merkittävästi, minkä lisäksi monien jokien hydromorfologisissa ominaisuuksissa, luonnollisissa virtausoloissa ja elinympäristöjen kytkeytyneisyydessä on tapahtunut muutoksia.

Euroopan ympäristökeskuksen julkaiseman Euroopan ympäristön tilaa koskevan vuoden 2015 raportin (20) mukaan yli puolet Euroopan joista ja järvistä ei ollut saavuttanut hyvää ekologista tilaa tai potentiaalia. Vuonna 2009 pintavesimuodostumista vain 43 prosentin ekologinen tila oli hyvä tai erinomainen. Tilanteen ei odotettu kohentuvan merkittävästi vuoteen 2015 mennessä, sillä hyvä ekologinen tila odotettiin saavutettavan vain 53 prosentissa vesimuodostumista. Nämä luvut ovat kaukana vesipuitedirektiivin tavoitteista.

EU:ssa suojeltujen makean veden lajien ja luontotyyppien tilanne on vieläkin huonompi. Euroopan komission viimeisimmässä luonnon tilaa koskevassa kertomuksessa (21) käsitellään luontodirektiivien nojalla vuosina 2007–2012 suojeltujen luontotyyppien ja lajien suojelun tasoa. Kertomuksen mukaan suojelun taso oli lähes kolmessa neljäsosassa makean veden lajeista (74 %) ja makean veden luontotyypeistä (73 %) ”epäsuotuisa/riittämätön” tai ”epäsuotuisa/huono”. Vain 17 prosenttia lajeista ja 16 prosenttia luontotyypeistä oli sellaisia, että niiden suojelun taso oli suotuisa.

Suojelun taso

Suojelun taso

a) Lajit (5 615 arviointia)

b) Luontotyypit (94 arviointia)

Suotuisa

Tuntematon

Epäsuotuisa/riittämätön

Epäsuotuisa/huono

Joki- ja järviekosysteemeihin liittyvien luontotyyppidirektiivissä tarkoitettujen lajien (a) ja luontotyyppien (b) suojelun taso ja sen kehitys. Lähde: Euroopan ympäristökeskus, 2015b, 17 artiklan mukaiset kertomukset ja arvioinnit.

Euroopan jokien yleinen huono tila on merkittävä syy huoleen. On selvää, että monet Euroopan joista ovat hyvin huonossa tilassa ja että vesipuitedirektiivin ja kahden luontodirektiivin tavoitteiden saavuttaminen edellyttää vielä paljon toimia. Tavoitteet voidaan saavuttaa vain, jos etusijalle asetetaan tilan huonontumisen estämisen lisäksi myös aktiiviset toimet jokien ekologisen tilan parantamiseksi.

2.2 Euroopan makean veden ekosysteemeihin kohdistuvat paineet ja uhkat

Vesimuodostumiin kohdistuu paineita monenlaisesta toiminnasta. Erityisesti hydromorfologisten paineiden vaikutukset ovat merkittäviä, ja niitä kohdistuu yli 40 prosenttiin joista ja jokisuiden vaihettumisalueista. Vesipolitiikan puitedirektiivin nojalla tehdyn vesistöalueiden ominaispiirteiden ensimmäisen tarkastelun (22) perusteella useimmat EU:n jäsenvaltiot ilmoittivat merkittävimpien paineiden aiheutuvan kaupunkirakentamisesta, tulvien torjunnasta, sähköntuotannosta (ml. vesivoima), sisävesiliikenteestä, vesiväylien suoristamisesta ja maan kuivattamisesta maataloutta varten ja totesivat, että nämä paineet vaikuttavat vesimuodostumien hydromorfologiseen tilaan hyvin paljon.

Jokiin kohdistuvat paineet

Jokiin kohdistuvat vaikutukset

Ei paineita (22)

Ei vaikutuksia (19)

Pistekuormitus (22)

Orgaanisten ravinteidenkuormitus (16)

Hajakuormitus (22)

Ravinteiden lisääntyminen (19)

Pilaantuminen (18)

Vedenotto (19)

Happamoituminen (10)

Hydromorfologia (22)

Luontotyyppien muutokset (16)

Muut paineet (19)

Muut vaikutukset (14)

Prosenttia vesimuodostumista

Prosenttia vesimuodostumista

Jokiin kohdistuvat merkittävät paineet (vasen) ja vaikutukset (oikea). Jäsenvaltioiden määrä sulkeissa. (”European waters – assessment of status and pressures”, 2012).

Luonnon tilaa koskevan kertomuksen mukaan Natura 2000 -alueilla sijaitseviin makean veden muodostumiin kohdistuvista uhkista ja paineista selvästi yleisin on ”vesimuodostumien olosuhteiden muutokset”.

Kaavio 4.37. Kymmenen useimmiten mainittua (esiintymisprosentteina mitattuna) joki- ja järviekosysteemeihin liittyviin lajeihin (luontotyyppidirektiivi) kohdistuvaa merkittävää painetta ja uhkaa

J02 Vesimuodostumien olosuhteiden muutokset

J03 Ekosysteemien muut muutokset

H01 Pintavesien pilaantuminen

I01 Haitalliset vieraslajit

A02 Viljelykäytäntöjen muutokset

K03 Eläinlajien väliset suhteet

F02 Kalastus ja vesiluonnonvarojen hyödyntäminen

A07 Torjunta-aineiden käyttö maataloudessa

D01 Tiet, rautatiet ja polut

K02 Kasvillisuuden sukkessio / eliöyhteisön evoluutio

Paineet

Uhkat

Euroopan ympäristökeskus, State of nature in the EU, 2015.

Vesivoima EU:ssa EU:ssa oli kirjattujen tietojen mukaan vuonna 2011 noin 23 000 vesivoimalaitosta. Niistä ylivoimaisesti suurin osa (91 %) on pieniä (alle 10 MWh). Pienet laitokset tuottavat noin 13 % kaikesta vesivoimalla tuotetusta sähköstä. Suuria vesivoimaloita on kaikista voimaloista vain 9 %, mutta ne tuottavat noin 87 % kaikesta vesivoimalla tuotetusta sähköstä (23). Teknisten syiden vuoksi vesivoimalat keskittyvät usein vuoristoisille seuduille, mutta niiden vaikutukset ulottuvat kauas, kaikenlaisten alueiden suuriin ja pieniin jokiin ja järviin. Pienissä joissa jo pienikin virtauksen heikkeneminen tai luonnollisten ekologisten olosuhteiden häiriintyminen voi olla hyvin haitallista. Seuraavassa on lyhyt kuvaus yleisimmistä vesivoimalaitostyypeistä: Jokivoimalaitos: Jokivoimalaitoksissa sähköntuotanto perustuu joen virtaukseen ja korkeuseroihin. Sähköä tuotetaan virtavesimuodostuman luonnollisen virtauksen avulla. Vettä ei varastoida myöhempää käyttöä varten. Tämän tyyppiset vesivoimalaitokset ovat yleensä pieniä, mutta tekniikkaa voidaan käyttää myös suurissa laitoksissa. Altaallinen jokivoimalaitos: Säännöstelyallas mahdollistaa veden varastoinnin ja säännöstelyn kysynnän mukaan. Tällaisten voimalaitosten tuotantokapasiteetti on siis vähemmän riippuvainen veden virtauksesta. Altaat voivat mahdollistaa säännöstelyn päivän, kauden tai vuoden tasolla, jolloin voimalaitos voi vastata sähkön kysyntähuippuihin. Säännöstelymahdollisuus helpottaa myös epäsäännöllisen, vaihtelevan uusiutuvan energian tuotannon, kuten tuulivoiman, yhdistämisen energiajärjestelmään. Säännöstelyvoimalaitos : Perinteisissä säännöstelyvoimalaitoksissa veden varastointiallas on niin suuri, että vettä voidaan varastoida sekä sateisina että kuivina kausina. Vesi padotaan altaaseen, ja sitä voidaan käyttää voimalan tarpeen mukaan. Tällaisia voimalaitoksia voidaan käyttää ympäri vuoden joko peruskuorman tuotantoon tai tarpeen mukaan huippukuormien aikana. Pumppuvoimalaitos : Pumppuvoimalaitosten toiminta perustuu eri korkeuksissa oleviin altaisiin, jotka mahdollistavat lisäsähkön tuotannon kysyntähuippujen aikaan. Vesi pumpataan pienemmän kysynnän aikana ylempään altaaseen ja ajetaan korkean kysynnän aikana turbiinien läpi alas. Pumppuvoimalaitokset kuuluvat uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin soveltamisalaan, mutta niitä ei huomioida uusiutuvaa energiaa koskevissa tilastoissa.

2.3 Vesivoiman vaikutukset makean veden ekosysteemeihin

Vesivoimalaitoksen vaikutukset EU:n kahden luontodirektiivin nojalla suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin voivat vaihdella merkittävästi alueesta toiseen. Vaikutukset riippuvat kyseisen joen ominaisuuksista, sen fyysisestä ja ekologisesta tilasta (mm. siitä, onko tila jo huonontunut vai yhä koskematon, onko joki suuri vai pieni tai onko se vuoristossa vai alangolla), vesivoimalan tyypistä ja koosta sekä suojeltavista lajeista ja luontotyypeistä. Tämän vuoksi vesivoimalaitoksia on tarkasteltava tapauskohtaisesti.

Vaikutuksia voi aiheutua vesivoimalaitoksen elinkaaren kaikissa vaiheissa laitoksen rakentamisesta kunnostustöihin ja käytöstäpoistoon sekä päivittäisen käytön ja hoitamisen aikana. Ne voivat johtaa luontotyyppien ja niistä riippuvaisten lajien kantojen häviämiseen, huononemiseen ja pirstaloitumiseen. Häviämisen aste riippuu vaikutusten laajuudesta ja voimakkuudesta sekä niiden kohteena olevien luontotyyppien ja lajien harvinaisuudesta ja haavoittuvuudesta.

Tämän luvun loppuosassa esitellään erilaisia vaikutuksia, joita vesivoimalla voi olla erityisesti EU:n luontodirektiiveissä tarkoitettuihin luontotyyppeihin ja lajeihin. Erilaisten vaikutusten tunteminen ja jokiekosysteemien monimuotoisuuden ymmärtäminen auttavat toimijoita varmistamaan, että niiden toiminta täyttää vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien vaatimukset. Ne antavat toimijoille myös paremmat mahdollisuudet tunnistaa kaikkia osapuolia hyödyttäviä ratkaisuja jokien heikentyneen tilan korjaamiseksi mahdollisuuksien mukaan.

Jokien morfologian ja luontotyyppien muutokset

Vesimuodostumien kaikenlainen fyysinen muokkaaminen vaikuttaa hydrologisiin prosesseihin ja haittaa makean veden järjestelmien ekologista jatkuvuutta (24) sekä sivu- että pituussunnassa muun muassa katkaisemalla joen yhteyden sitä ympäröiviin tulva-alueisiin ja kosteikkoihin tai luomalla patoavan vaikutuksen joessa olevien voimaloiden läheisyydessä.

Luontotyyppien häviämisen selvin muoto on voimalaitoksen ympärillä taikka sen ylä- tai alapuolella sijaitsevien luontotyyppien fyysinen tuhoutuminen (esim. maan käyttöönoton, tulvimisen, rantakasvillisuuden poistamisen tai joen fyysisen rakenteen muutosten vuoksi). Vaikka maa-alaa ei otettaisikaan fyysisesti käyttöön, luonnollisten hydromorfologisten prosessien häiriintyminen voi haitata tai muuttaa myös luontotyypin rakenteen ja toiminnan kannalta olennaisia bioottisia ja abioottisia ominaisuuksia. Lisäksi haitalliset vieraslajit voivat vallata alaa huonontuneissa luontotyypeissä ja voivat jopa syrjäyttää luonnonvaraista eläimistöä.

Suojeltujen lajien muuton, vaelluksen ja leviämisen esteet

Joilla, järvillä ja ranta-alueilla on suuri merkitys makean veden lajien leviämiselle, muutolle ja vaeltamiselle ja niiden lyhyempien välimatkojen liikkumiselle ravinnonhankinta-, lisääntymis-, levähdys- ja pesimäalueiden välillä. Ne ovat maisemissa elintärkeitä ekologisia käytäviä tai askelkiviä. Pienilläkin esteillä, jotka hankaloittavat lajien liikkumista ylä- ja alavirtaan, voi olla merkittäviä seurauksia lajien selviytymisen kannalta.

Eri vesivoimalaitosten aiheuttamat vaikutukset Lähde: Veronika Koller-Kreimel

Vesivoimalaitokset voivat suoraan ja välillisesti haitata tai estää lajien leviämistä, vaeltamista ja muuttoa. Ilmiselvimpiä esteitä ovat padot ja padotut alueet, jotka muodostavat fyysisen esteen kalojen vaellukselle ja estävät kalojen kulun joen ylä- ja alavirtaan. Tämä vaikuttaa merkittävästi useiden eri makean veden lajien selviytymismahdollisuuksiin ja johtaa erityisesti tiettyjen makean veden kalalajien kantojen pirstaloitumiseen, eristyneisyyteen ja jopa häviämiseen.

Estevaikutus on erityisen vakava silloin, jos esteitä on joella useampia. Jopa hyvin pienet rakenteet tai fyysiset esteet voivat tehdä joesta nopeasti kulkukelvottoman. Myös keinotekoiset kanavat voivat estää lajien liikkumisen, koska ne leikkaavat ja pirstovat maa-alueiden luontotyyppejä. Ne voivat myös luoda valuma-alueiden välille keinotekoisia yhteyksiä, jotka voivat edistää alkuperäisen lajiston kannalta haitallista vieraslajien leviämistä.

Vaikka ala- ja ylävirtaan suuntautuvat vaellusmatkat ovat tärkeitä kaikille kalalajeille, jokijatkumo on erityisen tärkeä diadromisille lajeille. Ylävirtaan vaeltaminen on tärkeintä anadromisille kala- ja nahkiaislajeille, kuten lohelle (Salmo salar), merinahkiaisille (Petromyzon marinus) ja nahkiaisille (Lampetra fluviatilis), tai sammelle (Acipenser sturio) ja eräille muille sampikaloille, koska niiden on tehtävä kausittain (mieluiten vuosittain) pitkiä vaellusmatkoja. Alavirtaan vaeltaminen on välttämätöntä näiden lajien poikasille ja aikuisille katadromisille kaloille, kuten ankeriaalle (Anguilla anguilla), joka on suojeltu ankeriasasetuksen (25) nojalla.

Sedimenttien kulkeutumisen häiriintyminen

Sedimentti eli maa-aines on luonnollinen osa vesiekosysteemejä ja tärkeää niiden hydrologisen, geomorfologisen ja ekologisen toiminnan kannalta. Sedimentit muodostavat erilaisia luontotyyppejä, jotka tukevat välittömästi ja välillisesti monien lajien selviytymistä. Luonnonoloissa maa-ainesta (pääasiassa soraa) kulkeutuu jatkuvasti alavirtaan, mikä ylläpitää jokien ekologista rakennetta ja toimintaa. Poikittaisrakenteet, kuten padot, yleensä häiritsevät luonnollista sedimenttitasapainoa.

Suuret säännöstelyaltaat voivat pidättää jopa 90 prosenttia niihin kulkeutuvasta maa-aineksesta, mikä voi lisätä joenuoman ja -törmien eroosiota alajuoksulla sekä tuhota paikallisesti merkittäviä hydromorfologisia rakenteita kuten soraikkoja. Patojen huoltotöihin kuuluu muun muassa ajoittain sedimenttien huuhteleminen pois rakenteista (etenkin kesällä, kun vettä on vähän), mikä voi olla luontotyyppien ja lajien kannalta haitallista, jos sitä ei hoideta asianmukaisesti.

Padon yläpuolisissa altaissa sedimenttien heikentynyt kulkeutuminen saa maa-aineksen kasautumaan, mikä voi olla lajien ja luontotyyppien kannalta haitallista muun muassa siksi, että se edistää levien ja muiden vesirikkakasvien kasvua. Nämä puolestaan vievät elintilaa suojelluilta lajeilta. Soran ja hiesuisten sedimenttien kertyminen joenuomaan tai vesipatsaaseen voi olla erityisen haitallista harjukselle (Thymallus thymallus), raakulle (Margaritifera margaritifera), vuollejokisimpukalle (Unio crassus) ja muille litofiilisille lajeille, jotka käyttävät niitä kutemiseen. Se on haitallista myös eräille lintulajeille, kuten kurmitsoille tai kurpille, jotka käyttävät kuivia sorarantoja pesimiseen.

Esteiden poistaminen Tonavan vesienhoitoalueelta Tonavan vesienhoitoalueella noin 45 prosenttia jokien ja luontotyyppien jatkumoa haittaavista esteistä johtuu vesivoimasta. Esteitä on alueen joissa yhteensä 1 688. Jokien valuma-alueet kattavat yli 4 000 km. Esteistä 600 on patoja, 729 luiskia tai pohjakynnyksiä ja 359 muunlaisia jatkumon katkaisevia esteitä. Esteistä 756:een on tämän hetkisten tietojen mukaan rakennettu kalateitä. Jatkumon katkaisevista esteistä 932 (55 %) on estänyt kalojen vaelluksen vuodesta 2009 lähtien, ja ne luokitellaan merkittäviksi paineiksi. Tonavan vesienhoitoalueen viimeisimmän vesienhoitosuunnitelman mukaan maat, joiden alueella Tonava kulkee, aikovat vähentää patojen muodostamia esteitä merkittävästi vuoteen 2021 mennessä. Tonavan vesienhoitoalue: Joki- ja luontotyyppijatkumoiden esteet – (yllä) tilanne vuonna 2015; (1. kartta) odotetut parannukset vuoteen 2021 mennessä (2. kartta) Lähde: Tonavan vesienhoitosuunnitelma. https://www.icpdr.org/main/management-plans-danube-river-basin-published

Ekologisen virtaaman muutokset

Ekologiset virtaamat ovat elintärkeitä mekanismeja, jotka auttavat ylläpitämään keskeisiä terveiden jokiekosysteemien prosesseja, joista EU:ssa suojeltavat lajit ja luontotyypit ovat riippuvaisia, ja varmistamaan vesimuodostumien hyvän ekologisen tilan (26). Ekologisen virtaaman muuttuminen voi vähentää tai huonontaa vedenalaisen luontotyypin laajuutta ja sen yhteyttä ranta-alueiden luontotyyppeihin.

Esimerkiksi liian heikolla virtauksella voi olla laajat kielteiset vaikutukset. Se voi muun muassa johtaa kala- ja nahkiaislajien kutualueiden kuivumiseen tai estää mätimunien ja kalanpoikasten kehittymisen. Heikon virtaaman jokiosuudet voivat myös vaikeuttaa kalojen vaeltamista ylävirtaan joko siksi, että heikko virtaama muodostaa tukkeumia, tai siksi, etteivät kalat saa riittävästi virikkeitä, jotka kannustaisivat niitä vaeltamaan.

Alkuperäisen joenuoman riittämätön virtaama voi myös johtaa siihen, että joen vesi lämpenee liikaa eikä sisällä riittävästi happea (ks. kuvaus edellä). Tällöin elinolosuhteet ovat epäsuotuisat monille virtaavan veden elinympäristöistä riippuvaisille lajeille, kuten kala-, rapu- ja nahkiaislajeille, simpukoille tai sudenkorennoille.

Lyhytaikaissäännöstelystä johtuvat virtausolojen muutokset

Virtauksen voimakas vaihtelu voi vahingoittaa merkittävästi sekä lajeja että niiden elinympäristöjä etenkin pienissä joissa. Lyhytaikaissäännöstely kuormittaa sen vaikutusalueilla eläviä organismeja, etenkin niitä, jotka eivät kykene mukautumaan veden korkeuden äkillisiin muutoksiin (esim. kalanpoikaset), ja muita hitaasti liikkuvia tai paikallaan pysyviä organismeja (erityisesti kasvilajit). Lyhytaikaissäännöstely vaikuttaa myös suojeltujen lajien saalistamien lajien käyttäytymiseen ja siten suojeltujen lajien terveyteen.

Lyhytaikaissäännöstelyn vaikutukset ovat erityisen vakavia herkkien kausien (esim. kuivien kausien tai pakkasjaksojen) aikana, ja ne ovat yhä merkityksellisempiä ilmastonmuutoksen kannalta. Lyhytaikaissäännöstelyn haittavaikutuksiin lukeutuu myös se, että juoksutushuipun aikana veden lämpötila poikkeaa usein tavanomaisesta (huomattavasti kylmempää). Veden tavanomaiseen lämpötilaan sopeutuneet lajit eivät selviydy äkillisistä muutoksista, jotka kestävät useita tunteja vuorokaudessa.

Tulvakausien muutokset

Joskus joenuomia muokataan, jotta veden virtausta voitaisiin kontrolloida paremmin. Virtauksen hallintatoimet voivat häiritä tulvakausien rytmiä, mikä voi johtaa tulvakausien vaihteluun liittyvien luontotyyppien tai lajien häviämiseen. Tällaisia luontotyyppejä ovat esimerkiksi tulvametsät, tilapäiset lammikot ja juoluat sekä niihin liittyvät lajit.

EU:N RIPEAK-TUTKIMUSHANKE: Jokivarsien metsien reagointi lyhytaikaissäännöstelyyn – kohti kestävää vesivoiman hallintaa Lyhytaikaissäännöstelyllä tarkoitetaan juoksutuksesta johtuvia lyhytaikaisia muutoksia joen virtauksessa vuorokauden aikana. Säännöstelyssä vesivoimalan turbiinit laitetaan päälle tai pois sähkön tuottamiseksi markkinakysynnän vaihtelun mukaan. Tämä muuttaa joen ylä- ja alajuoksun hydrologisia olosuhteita, hydraulisia parametrejä, veden laatua, joen morfologiaa ja viime kädessä koko jokiekosysteemiä. Lyhytaikaissäännöstelyn vaikutuksia on tutkittu vain vähän, ja useimmissa tieteellisissä tutkimuksissa on keskitytty kaloihin. Rantakasvillisuuteen kohdistuvia vaikutuksia ei ole tutkittu. Lyhytaikaissäännöstely voi johtaa rannoilla elävien lajien rekrytoitumisen ongelmiin ja siten vaikuttaa näiden kantojen säilymiseen. Lyhytaikaissäännöstelyn ja kasvillisuuden reaktioiden välisiä suhteita voitaisiin kenties määrittää tutkimalla siementen itämistä ja taimien menestymistä. Tällä tavalla voitaisiin arvioida määrällisesti luonnon biologisia reaktioita lyhytaikaissäännöstelyyn, selvittää niiden korrelointia ja pyrkiä ennustamaan niitä. Suhteiden selvittäminen on tärkeää, jotta voidaan objektiivisesti määritellä kynnysarvoja vesivoiman hyödyntämisen ekologisten vaikutusten minimoimiseksi ilman, että tuotantoa rajoitetaan merkittävästi. Tässä hankkeessa pyritään tuomaan selvyyttä vesivoimatuotantoon valjastettujen jokien kestävään hoitoon. Tätä varten on tarkoitus tehdä perusteellinen kirjallisuuskatsaus, analysoida virtauksen vaihteluja vuorokauden sisällä sekä suorittaa kenttäkokeita ja tietokonemallinnuksia. Hankkeessa pyritään tuottamaan seuraavat tuotokset: 1) uusia mittausmenetelmiä lyhytaikaissäännöstelyn hydrologisiin ja ekologisiin (rantakasvillisuutta koskeviin) vaikutuksiin, 2) uusia hydrologis-ekologisia malleja vaikutusten määrälliseen esittämiseen ja 3) uusia tehokkaita toimenpiteitä vesivoimaloiden patojen kestävään käyttöön. http://www.emg.umu.se/english/research/research-projects/responses-of-riparian-forests-to-hydropeaking/

Veden kemian ja lämpötilan muutokset

Padot voivat muuttaa perusteellisesti joen kemiallista laatua, mineraalikoostumusta ja pH-arvoa sekä ylä- että alajuoksulla esimerkiksi siksi, että sedimenttiin kertyy pilaantumista aiheuttavia aineita. Kaikki nämä muutokset vaikuttavat joessa elävien kasvi- ja eläinyhteisöjen koostumukseen. Organismeihin vaikuttavat myös veden lämpötilan muutokset ja niihin liittyvä happipitoisuuden muuttuminen. Säännöstelyaltaat voivat johtaa lämpötilan nousuun mutta myös sen laskuun, jos vesi otetaan altaan pohjalta.

Yksittäisten eläinten loukkaantuminen ja kuoleminen

Vesivoimalaitoksen läpi kulkemin voi vaurioittaa tai tappaa kaloja ja muita eläimiä. Vesivoimalaitos voi aiheuttaa seuraavanlaisia vahinkoja (27):

— fyysiset vammat törmäyksestä ohjaussiipiin taikka turbiinin juoksupyörään tai vaippaan

— vauriot paineen vaihtelusta turbiinin läpi kulkiessa

— välppään painautumisen tai puhdistuskoneiden aiheuttamat vahingot

— ohijuoksutuksen voimakkaan virtauksen ja tulvaluukkujen rakenteiden aiheuttamat vauriot

— saalistajille altistuminen suuntavaiston menettämisen vuoksi.

Kuolleisuusaste voi vaihdella yksittäisessä vesivoimalaitoksessa 0 prosentista 100 prosenttiin (28). Se riippuu pitkälti siitä, millaisia kaloja alueella esiintyy, miten vesivoimalaitos on rakennettu ja millaisia lieventäviä toimenpiteitä on toteutettu. Turbiineista johtuva kuolleisuus lisääntyy mitä enemmän roottorissa on siipiä, mitä nopeammin ne pyörivät ja mitä lähempänä siivet ovat toisiaan (Kaplan-turbiini). Kuolleisuus voi olla jopa 100 prosenttia kalojen kulkeutuessa korkean paineen voimaloiden turbiinien läpi (esim. Pelton-turbiini).

Lajien ja luontotyyppien siirtyminen ja häiriöt

Jokien rakennustyöt voivat häiritä tiettyjä lajeja ja niiden elinkiertoa Natura 2000 -alueilla ja niiden ulkopuolella. Tämä koskee erityisesti pohjaeläimistöä ja -kasvistoa, jotka ovat riippuvaisia veden hyvästä laadusta. Häiriöt voivat vaikuttaa lajien kykyyn lisääntyä, hankkia ravintoa, levätä, levittäytyä ja muuttaa tai vaeltaa.

Jos häiriöt ovat merkittäviä, ne voivat johtaa lajin häviämiseen alueelta ja siten elinympäristön käytön vähenemiseen tai heikentää lajin selviytymis- ja/tai lisääntymismahdollisuuksia. Harvinaisten ja uhanalaisten lajien tapauksessa jo pienillä ja tilapäisilläkin häiriöillä voi olla vakavia seurauksia lajin pitkän aikavälin selviytymismahdollisuuksille alueella. Tällaiset tilanteet ovat ristiriidassa luontodirektiivien lajien suojelua koskevien säännösten kanssa.

Vaikutukset maalla esiintyviin lajeihin ja luontotyyppeihin

Vesivoimalaitokset voivat vaikuttaa makean veden lajien ja luontotyyppien lisäksi myös maalla esiintyviin lajeihin ja luontotyyppeihin. Vaikutuksia voi aiheutua voimalaitoksen koko elinkaaren ajan sen rakentamisesta käytöstäpoistoon tai kunnostamiseen. Lajeihin ja luontotyyppeihin voivat vaikuttaa myös voimalaitoksiin liittyvät infrastruktuurit, kuten tiet, putkistot tai voimalinjat, joiden avulla vesivoimalaitos liitetään sähköverkkoon.

Luontotyyppien häviämisen, huononemisen tai pirstaloitumisen lisäksi rakennelmat voivat aiheuttaa maalajeille merkittävää häiriötä tai johtaa jopa yksilöiden kuolemaan. Esimerkiksi linnut voivat törmätä voimalinjoihin ja saada niistä sähköiskuja, ja tieliikenne voi häiritä merkittävästi niiden pesimäalueita. Tällaiset vaikutukset voivat olla erityisen vakavia erityisesti silloin, jos vesivoimalaitos ja siihen liittyvät infrastruktuurit sijaitsevat muuttoreittien varrella, petolintujen käyttämien kallioiden välissä kulkevissa kapeissa laaksoissa tai lähellä tärkeitä lintukosteikkoja.

2.4 Kumulatiiviset vaikutukset

Kuten ympäristön tilaa koskeva Euroopan ympäristökeskuksen raportti osoittaa, useimpien Euroopan jokien tila on huonontunut. Useimmissa joissa on saavutettu saturaatiopiste, eli ne eivät enää kestä uusia rakennustöitä tai muuta toimintaa ilman, että joen tila huononee entisestään merkittävästi. Tämän vuoksi kaikkien jokien ja erityisesti Natura 2000 -alueiden osalta on kiinnitettävä erityistä huomiota vesivoimalaitoksia koskevien ja muiden uusien toimien mahdollisten kumulatiivisten vaikutusten arviointiin.

Kumulatiivisten vaikutusten arvioiminen on tärkeää erityisesti lähes luonnontilaisten, etenkin pienten, jokien osalta, sillä ne ovat haavoittuvia hydromorfologisille muutoksille. Jo yksi tai kaksi pientä laitosta voi aiheuttaa liian suuria vaikutuksia, jotka ovat ristiriidassa vesipuitedirektiivin ja kahden luontodirektiivin oikeudellisten vaatimusten kanssa.

Kumulatiivisten vaikutusten arvioinnissa olisi otettava huomioon kaikki valuma-alueen vesivoimalaitokset ja muut rakenteet riippumatta siitä, sijaitsevatko ne Natura 2000 -alueilla vai niiden ulkopuolella. Voi nimittäin olla, että yksittäisellä vesivoimahankkeella ei ole merkittäviä vaikutuksia, mutta sen yhteisvaikutukset jo harjoitettavan toiminnan tai aiemmin hyväksyttyjen hankkeiden kanssa voivat olla merkittäviä.

Kumulatiiviset vaikutukset ilmenevät usein vasta ajan kuluessa. Tämän vuoksi arvioinnissa on tärkeää huomioida kaikki suunnitelmat ja hankkeet. Tämä koskee aiemmin hyväksyttyjä suunnitelmia ja hankkeita, joita ei ole vielä toteutettu tai saatu päätökseen, sekä jo olemassa olevia paineita ja uhkia. Tässä voi olla hyötyä vesipuitedirektiivin mukaisten vesienhoitosuunnitelmien ja Natura 2000 -alueiden hoito- ja käyttösuunnitelmien tiedoista.

On myös tärkeä huomata, että aiemmin hyväksytyt suunnitelmat tai hankkeet eivät ole peruste, joka puoltaisi muiden, myöhemmin ehdotettavien suunnitelmien tai hankkeiden hyväksymistä. Jos esimerkiksi vesivoimalaitoksen rakentamisesta ei aiheudu merkittäviä vaikutuksia ja se hyväksytään, tämä hyväksyntä ei tarkoita, että jatkossa myös muut vesivoimahankkeet hyväksyttäisiin. Vaikutus on itse asiassa päinvastainen: hankkeen hyväksyminen voi tarkoittaa, että joen kantokyky on saavutettu eikä se enää kestä uusien, pienienkään voimaloiden rakentamista.

Kumulatiivisten ja yhteisvaikutusten arviointi ei myöskään rajoitu saman alan saman tyyppisten suunnitelmien tai hankkeiden arviointiin. Arvioinnissa olisi nimittäin otettava huomioon myös kaikki muunlaiset suunnitelmat tai hankkeet, jotka voivat yhdessä tarkasteltavan suunnitelman tai hankkeen kanssa aiheuttaa merkittäviä vaikutuksia. Mahdollisia kumulatiivisia vaikutuksia olisi arvioitava laadullisten perusteiden lisäksi myös lähtötilannetta koskevan luotettavan tiedon valossa. Kumulatiivisten vaikutusten arvioinnin olisi oltava olennainen osa yleistä arviointia eikä vain sivuhuomio arviointiprosessin lopussa.

Kumulatiivisten vaikutusten arvioinnissa on myös otettava huomioon joella jo olevat laitokset (niin sanottu esikuormitus) (29). Jos esimerkiksi suunnitteilla on uusi hanke uuden turbiinin käyttöönottamiseksi, sen vaikutusten arvioinnissa on huomioitava olemassa oleva vesivoimalaitos, vaikka se olisikin rakennettu vuosikymmeniä aiemmin. Jos kumulatiiviset vaikutukset ovat merkittävät, uutta hanketta ei hyväksytä.

Pieniä vesivoimalaitoksia koskevat suositukset, Saksan liittovaltion ympäristövirasto Saksassa vesivoiman hyödyntämismahdollisuuksista on jo käytössä noin 80 prosenttia. Myös teknisiä mahdollisuuksia on hyödynnetty tehokkaasti. Tämä näkyy siinä, että tukiohjelmissa on tarjolla suhteellisen vähän tukea vesivoiman hyödyntämiseen. Vielä hyödynnettävissä olevat mahdollisuudet koskevatkin pitkälti pieniä, aiemmin hyödyntämättömiä ja käytännössä häiriintymättömiä vesimuodostumia. Mahdolliset ekologiset haittavaikutukset ovat kuitenkin Saksan harvoissa häiriintymättömissä, pienissä vesistöissä todennäköisesti huomattavia. Makroekonomisessa kustannus-hyötyanalyysissä on myös osoitettu, että taloudelliset kustannukset voivat olla mittavat hyötyihin nähden. Mitä pienempi laitoksen kapasiteetti on ja mitä luonnontilaisempi vesistö on, sitä huonommat ovat kustannus-hyötyanalyysin tulokset. Taloudellisten arvioiden mukaan energiantuotannon kustannukset ovat kaikissa kolmessa tapauksessa – uudisrakentamisessa, laitoksen modernisoinnissa ja uudelleen käynnistämisessä – korkeammat kuin uusiutuvia energialähteitä koskevaan lakiin perustuvat maksut etenkin pienten, kapasiteetiltaan enintään 100 kW:n vesivoimalaitosten osalta. Tämän vuoksi sähköä on monissa tapauksissa vaikea tuottaa taloudellisesti, vaikka olosuhteet olisivatkin suotuisat. Taloudellisten seikkojen arviointi osoittaa, että pienten vesivoimaloiden käyttökustannukset kattava tuki on makroekonomisesti kallis keino vähentää hiilidioksidipäästöjä, etenkin alle 100 kW:n laitosten tapauksessa. Kun otetaan huomioon ekologiset haitat, pienten vesivoimalaitosten lisähyödyntäminen ei ole ilmastonsuojelussa ensisijainen toimintatapa. Voimassa olevien säännösten ja EU:n vesipuitedirektiivin vaatimusten perusteella on annettu seuraavat suositukset: — Jo rakennetuissa ja padotuissa vesistöissä suositaan sekundäärisessä käytössä pien- ja mikrolaitosten sijaan yleensä suuria vesivoimalaitoksia, koska ne ovat tehokkaampia. Vesivoimakapasiteetin rakentamisessa olisi kiinnitettävä huomiota näiden laitosten optimointiin. — Vesivoiman hyödyntäminen olisi kiellettävä lähes häiriintymättömissä vesistöissä tai vesistöissä, jotka on tarkoitus palauttaa luonnontilaan. — Pienten vesivoimalaitosten rakentaminen ja uudelleen käyttöönotto eivät aiheuta ongelmia jo olemassa olevien patorakennelmien yhteydessä, jos patoja ei voida purkaa. Näin on etenkin silloin, jos samalla voidaan parantaa ekologisia olosuhteita esimerkiksi mahdollistamalla uudelleen vapaa virtaus. — Käytöstä poistettujen laitosten avaamisessa uudelleen ja vesioikeuksien uudistamisessa olisi otettava voimakkaammin huomioon vesiensuojelunäkökohdat ja asetettava niitä koskevia ehtoja (esim. toimivat kalaportaat, rakenteellisesti taattu dynaaminen vähimmäisvirtaus ja äkkitulvien estäminen patojen alapuolella). — Uusien laitosten tapauksessa on pyrittävä välttämään vesistöjen patoamista veden johtamiseksi muualle. Laitosten rakentamisessa olisi valittava sellaisia menetelmiä, jotka ohjaavat käytetyn veden niin, että vesistön vapaa virtaus ja ominaisuudet säilyvät (esim. vedenotto sivulta vettä ohjaavan rakenteen avulla). Vaatimuksia on asetettava vähimmäisvirtaukselle ja turbiinien kaloille aiheuttamien vahinkojen ehkäisytoimille. Äkkitulvat padon alapuolella on kiellettävä. Abstrakti lähteestä: Hydroelectric Power Plants as a Source of Renewable Energy – legal and ecological aspects, Umweltbundesamt, marraskuu 2003 http://www.umweltbundesamt.de/sites/default/files/medien/publikation/long/2544.pdf

2.5 Merkittävien ja merkityksettömien vaikutusten erottaminen

Kaikki vaikutustenarvioinnit aloitetaan määrittämällä vesivoimalaitoksen rakentamissuunnitelman tai -hankkeen vaikutuspiiriin todennäköisesti kuuluviin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvat vaikutukset. Tämän jälkeen on määritettävä, onko vaikutus Natura 2000 -alueen suojelutavoitteiden kannalta merkittävä. Merkittävyyden arviointi on tietenkin tehtävä tapauskohtaisesti. Siinä on huomioitava alueella esiintyvät lajit ja luontotyypit sekä hankkeen tarkat ominaisuudet ja hyödynnettävä vankkaa tieteellistä asiantuntemusta (ks. luku 5).

Muutamien yksilöiden menetys voi olla joidenkin lajien kannalta merkityksetöntä mutta voi aiheuttaa toisille lajeille vakavia seurauksia. Kannan koko, levinneisyys, levinneisyysalue, lisääntymisstrategia ja elinkaari vaikuttavat kaikki vaikutusten merkittävyyteen, joka vaihtelee Natura 2000 -alueesta toiseen, vaikka alueilla suojeltaisiinkin samoja lajeja. Lisäksi on otettava huomioon vaikutusten keskinäiset yhteydet. Maan käyttöönotto ei välttämättä ole itsessään merkittävää tietyn lajin kannalta, mutta yhdessä muiden joen luonnolliseen virtaukseen kohdistuvien merkittävien häiriötekijöiden kanssa sen vaikutukset voivat olla merkittävät.

Merkittävyyttä olisi arvioitava asianmukaisessa maantieteellisessä laajuudessa. Pitkiä matkoja kulkevien muutto- ja vaelluslajien, kuten lohen (Salmo salar), osalta tietyllä alueella aiheutuvilla vaikutuksilla voi olla lajille seurauksia suurella maantieteellisellä alueella (vesistöalueella). Paikallaan pysyvien laajalla alueella elävien tai erilaisia luontotyyppejä hyödyntävien lajien osalta mahdollisia vaikutuksia voi olla tarpeen arvioida paikallistason sijaan alueellisesti.

Natura 2000 -alueiden suojelutavoitteet ovat myös olennainen apu sen määrittelemisessä, onko merkittävien vaikutusten aiheutuminen todennäköistä. Tämä todetaan myös unionin tuomioistuimen asiassa Waddenzee antaman tuomion (30) 49 kohdassa: ”kun suunnitelma tai hanke, joka ei liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellinen, voi vaarantaa alueen suojelutavoitteet, sitä on pidettävä sellaisena, että se voi vaikuttaa merkittävästi alueeseen. Kyseinen riski on arvioitava erityisesti sen alueen, jota tämä suunnitelma tai hanke koskee, ominaisuuksien ja erityisten ympäristöolosuhteiden valossa.”

Asianmukaisen arvioinnin on perustuttava parhaaseen saatavilla olevaan tietoon. Tämä voi edellyttää asiaa koskevien kenttätutkimusten tai seurantaohjelmien toteuttamista jonkin aikaa ennen hanketta. Investoijien on kyettävä ennakoimaan tämä suunnitelmissaan ja varmistettava, että biologisen ja hydrologisen valvonnan avulla kerättävät tiedot sisältävät tietoa kaikista merkittävistä näkökohdista (elinkaari ja kausittainen vaihtelu). Tällaiset tutkimukset voivat joskus kestää useita vuosia, jotta niistä saadaan riittävästi tietoa lajien ja luontotyyppien elinkaaresta (ks. lisätietoa luvusta 5).

Merkittävyyden kynnysarvojen asettamista koskevat ohjeet Saksassa Asianmukaisen arvioinnin keskeisin tehtävä on arvioida Natura 2000 -alueilla suojeltaviin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvien vaikutusten merkittävyyttä. Arviointi on kuitenkin ollut vaikeaa niin Saksassa kuin muissakin maissa, sillä siihen liittyy paljon subjektiivisuutta. Tämän vuoksi toimivaltaisilla viranomaisilla ei useinkaan ollut riittävää tieteellistä varmuutta voidakseen perustella suunnitelman tai hankkeen hyväksymistä tai epäämistä. Tämä tarkoitti myös sitä, että päätökset olivat alttiita valituksille. Puuttuakseen tähän ongelmaan ja varmistaakseen, että vaikutusten merkittävyyden arvioinnin käytännön toimintatavat olisivat yhtenäiset ja johdonmukaiset, Saksan liittovaltion luonnonsuojeluvirasto (BfN) teetti tutkimuksen, jonka tavoitteena oli tuottaa kaikkia Saksassa esiintyviä lintu- ja luontotyyppidirektiiveissä tarkoitettuja luontotyyppejä ja lajeja koskevat tieteellisesti testatut säännöt ja käytännöt (31). Tutkimushankkeessa laaditut ohjeet julkaistiin vuonna 2007. Ohjeiden lähtökohtana on, että luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen pysyvää häviämistä Natura 2000 -alueelta tulisi pitää merkittävänä vaikutuksena. Tietyn asteista häviämistä voidaan kuitenkin pitää joidenkin luontotyyppien ja lajien kohdalla merkityksettömänä tietyissä olosuhteissa. Ohjeissa esitetään merkittävyyden arvioimiseen tieteellisesti määritetyt kynnysarvot ja perusteet, joissa huomioidaan sekä laadulliset että toiminnalliset näkökohdat, ei pelkästään määrällisiä arviointiperusteita. Jotta vaikutus voidaan katsoa merkityksettömäksi, kaikkien seuraavien edellytysten on täytyttävä: — Luontotyypin tai lajien elinympäristön taikka tavanomaisten lajien keskeisten elinympäristöjen on pysyttävä muuttumattomina. — Alueen absoluuttisen määrällisen pienenemisen ohjearvot eivät ylity. — Alueen suhteellisen määrällisen pienenemisen täydentävä yhden prosentin arvo ei ylity. — Muiden hankkeiden kanssa yhteiset kumulatiiviset vaikutukset eivät ylitä niille asetettuja kynnysarvoja. — Kumulatiivisia vaikutuksia ei aiheudu suhteessa muihin seikkoihin. Toisen alakohdan osalta määriteltiin seitsemän luontotyyppiluokkaa ja kahdeksan lajiluokkaa sekä niistä kullekin kynnysarvojen vaihteluvälit. Jokaiselle luokalle asetettiin kolmen asteisia kynnysarvoja. Saksassa esiintyy yhteensä 91 luontotyyppiä. Niistä 21:n osalta ei sallita lainkaan häviämistä, mutta muiden osalta jonkinlainen häviäminen voidaan katsoa merkityksettömäksi suhteessa kokoluokkaan ja asteeseen. Luontotyyppidirektiivin liitteessä II tarkoitetuista 53 lajista 16:lle ei ole määritelty alustavia kynnysarvoja. Sama koskee 20:ta lintudirektiivissä luetelluista 98 lajista. Tämä tarkoittaa, että mitään vaikutusta ei todennäköisesti hyväksytä. Kaikki asiakirjassa esitetyt päätelmät, luvut ja kynnysarvot on tarkoitettu ainoastaan ohjeiksi, eli jokainen asianmukainen arviointi edellyttää tapauskohtaista pohdintaa. Ohjeet on niiden julkaisemisen jälkeen todettu asianmukaisiksi useissa saksalaisissa tuomioistuimissa, ja nykyään niitä sovelletaan koko maassa. http://www.bfn.de/0306_ffhvp.html

Tšekki: asianmukaisen arvioinnin hyväksyttyjen asiantuntijoiden käyttämät asteikot Asianmukaisen arvioinnin osana arvioidaan myös vaikutusten merkittävyyttä. Yksi siihen liittyvistä käytännön haasteista on merkittävyyden asteikko. Asiasta ei ole annettu säännöksiä, mutta pitkän käytännön kokemuksen perusteella Tšekissä suositellaan lain mukaisesti hyväksytyille asianmukaisen arvioinnin asiantuntijoille seuraavaa asteikkoa (32). Vaikutuksen merkittävyyttä arvioidaan suhteessa jokaiseen kyseisen alueen kohdeominaisuuteen eli sillä suojeltavaan lajiin tai luontotyyppiin. Jos jotakin ominaisuutta koskevan vaikutuksen arvoksi annetaan -2, katsotaan automaattisesti, että hanke vaikuttaa alueen koskemattomuuteen eikä sille voida myöntää lupaa 6 artiklan 3 kohdan mukaisessa menettelyssä. Arvo Termi Kuvaus Esimerkkejä -2 Merkittävä haitallinen vaikutus Merkittävä haitallinen vaikutus. Estää suunnitelman/hankkeen toteuttamisen. Häiritsee tai tuhoaa merkittävästi luontotyyppiä tai lajin kantaa taikka sen merkittävää osaa. Häiritsee merkittävästi luontotyypin tai lajin ekologisia tarpeita. Vaikuttaa merkittävästi lajin elinympäristöön tai luonnolliseen kehitykseen. Vaikutusta voidaan tietyissä olosuhteissa pienentää lieventävillä toimenpiteillä. Vaikutukset katkaisevat anadromisten lajien vaellusreitit kutualueille. Uuden padon rakentaminen tuhoaa luontotyypin tulvimisen vuoksi. Veden johtamisesta johtuvat hydrologiset muutokset vaikuttavat merkittävästi lajin kantaan. -1 Kohtalainen haitallinen vaikutus Rajallinen/kohtalainen/merkityksetön haitallinen vaikutus. Ei estä suunnitelmaa/hanketta. Aiheuttaa kohtalaisen ongelmallisen vaikutuksen luontotyypille tai lajin kannalle. Häiritsee kohtalaisesti luontotyypin tai lajin ekologisia tarpeita. Vaikuttaa vähäisesti lajin elinympäristöön tai luonnolliseen kehitykseen. Vaikutus voidaan estää lieventävillä toimenpiteillä, mutta toimenpiteiden toteuttamista ei voida valvoa, ellei kansallisessa lainsäädännössä muuta vaadita. Nykyaikaistaminen – kalojen kannalta vähemmän vahingollisen tekniikan käyttö ja kalateiden rakentaminen olemassa oleville esteille. Vaikutukset kohdistuvat vain pieneen osaan kantaa. Vaikutukset kohdistuvat ympäröivillä alueilla yleiseen luontotyyppiin. 0 Ei vaikutusta Suunnitelmalla/hankkeella ei ole osoitettavissa olevaa vaikutusta. Esiintymisalueen ulkopuolella. +1 Kohtalainen myönteinen vaikutus Aiheuttaa kohtalaisen suotuisan vaikutuksen luontotyypille tai lajin kannalle. Parantaa kohtalaisesti luontotyypin tai lajin ekologisia tarpeita. Saa aikaan kohtalaisen myönteisen vaikutuksen lajin elinympäristöön tai luonnolliseen kehitykseen. Lyhytaikaissäännöstelyä harjoittavan jokivoimalaitoksen rakentaminen uudelleen ilman patoa. +2 Merkittävä myönteinen vaikutus Aiheuttaa merkittävän suotuisan vaikutuksen luontotyypille tai lajin kannalle. Parantaa merkittävästi luontotyypin tai lajin ekologisia tarpeita. Saa aikaan merkittävän myönteisen vaikutuksen lajin elinympäristöön tai luonnolliseen kehitykseen. Vesivoimalaitoksen purkaminen.

3. ESIMERKKEJÄ HYVISTÄ KÄYTÄNNÖISTÄ VESIVOIMAN VAIKUTUSTEN LIEVENTÄMISEKSI JA YMPÄRISTÖN ENNALLISTAMISEKSI

3.1 Vesivoima ja jokien parhaan mahdollisen ekologisen tilan saavuttaminen

Kuten edellisessä luvussa todettiin, Euroopan joista vain harvat ovat suhteellisen luonnontilaisia, sillä jokiin on vuosien saatossa tehty fyysisiä muutoksia monista syistä, muun muassa vesivoiman hyödyntämiseksi. Tämän vuoksi uusien vesivoimalaitosten rakentamisen sijaan tulisi ensisijaisesti nykyaikaistaa jo olemassa olevia voimalaitoksia niiden ekologisen jalanjäljen pienentämiseksi.

Vesivoimaloiden haitallisia vaikutuksia jokiekosysteemeihin ja ympäröiviin luontotyyppeihin ja lajeihin voidaan lieventää lukuisilla eri toimilla, jotka auttavat myös parantamaan jokien, luontotyyppien ja lajien suojelun tasoa. Tällaiset toimenpiteet ovat merkittävä osa vesipuitedirektiivin ja kahden luontodirektiivin tavoitteiden saavuttamista.

Lisäksi olisi pyrittävä mahdollisuuksien mukaan poistamaan käytöstä tehottomia ja vanhentuneita laitoksia ja poistaa niiden rakennelmat jokivesistöistä. On syytä huomata, että jos olemassa oleva laitos on huonontanut vesimuodostuman tilaa, joki on vesipuitedirektiivin mukaan oletusarvoisesti palautettava hyvään ekologiseen tilaan. Merkittäviä fyysisiä muutoksia voidaan tehdä vain, jos ne palvelevat jotakin oikeutettua tarkoitusta, jota ei voida saavuttaa muilla, ympäristön kannalta paremmilla keinoilla (lisätietoa varten ks. vesipuitedirektiivin 4 artiklan 3 kohta, jossa esitetään vaatimukset, jotka koskevat vesimuodostuman nimeämistä voimakkaasti muutetuksi tai keinotekoiseksi vesimuodostumaksi, ja tähän liittyvät ohjeet).

Vesivoimalaitosten teknisen uudistamisen ja ekologiseen ennallistamiseen tähtäävien toimenpiteiden mahdollisuuksia on arvioitava tapauskohtaisesti ottaen huomioon niiden kumulatiiviset vaikutukset. Se, millaisia ympäristötoimia voidaan toteuttaa, riippuu pitkälti paikallisista olosuhteista, kuten joen tilasta, muista jokeen kohdistuvista paineista ja olemassa olevista rakenteista sekä alueella esiintyvistä lajeista ja luontotyypeistä.

3.2 Natura 2000 -alueeseen haitallisesti vaikuttavia olemassa olevia vesivoimalaitoksia koskevat toimet

Natura 2000 -alueella tai sellaisen lähistöllä sijaitsevien taikka Natura 2000 -alueeseen kielteisesti vaikuttavien vesivoimalaitosten on aina oltava luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 2 kohdan säännösten mukaisia. Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa asetetaan velvollisuus varmistaa, että alueen tila ei heikkene verrattuna aikaan ennen kuin se nimettiin Natura 2000 -alueeksi. Tämä tarkoittaa, että jäsenvaltioiden olisi toteutettava kaikki tarvittavat toimet, joita niiltä voidaan kohtuudella odottaa, varmistaakseen, etteivät luontotyypit tai lajien elinympäristöt heikkene ja/tai lajeille aiheudu merkittävää häiriötä.

Jäsenvaltioilla on siis lainsäädäntöön perustuva velvollisuus

— selvittää uhkat ja paineet, joita vesivoimalaitoksista aiheutuu niille lajeille ja luontotyypeille, joiden vuoksi alue on nimetty suojelualueeksi

— toteuttaa tarvittavat korjaavat toimenpiteet, jos nämä paineet johtavat suojelun kohteena olevien lajien tai luontotyyppien määrän pienenemiseen tai tilan huononemiseen.

Unionin tuomioistuin on vahvistanut vaatimuksen asiassa C-117/00 (33) (Owenduff) antamassaan tuomiossa, jossa se katsoi 6 artiklan 2 kohtaa rikotun, koska erityissuojelualueella ei ollut toteutettu asianmukaisia toimenpiteitä sen välttämiseksi, että sellaisten lajien elinympäristöt, joita varten erityissuojelualue osoitettiin, eivät huonone. Unionin tuomioistuin on selventänyt lintudirektiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 2 kohdan edellyttämiä oikeudellisia suojelujärjestelmiä useissa asioissa antamissaan ratkaisuissa (34). Niissä painotetaan, että oikeudellisen järjestelmän on oltava täsmällinen, johdonmukainen ja kattava ja sen avulla on voitava varmistaa kyseisten alueiden kestävä käyttö ja hoito sekä tehokas suojelu (C-293/07).

Tuomioistuin on katsonut rikkomuksiksi myös sellaiset tapaukset, joissa järjestelmä on ollut ”liian yleisluonteinen eikä koskenut nimenomaisesti kyseistä erityistä suojelualuetta tai sillä esiintyviä lajeja” (C-166/04), toteutetut toimenpiteet ovat olleet ”osittaisia ja hajanaisia toimenpiteitä, joista vain osa edistää kyseisten lintukantojen suojelua, mutta ne eivät muodosta yhtenäistä kokonaisuutta”, (C-418/04) tai erityisiin suojelualueisiin sovellettiin ”heterogeenisia oikeudellisia järjestelmiä, jotka eivät taanneet erityisille suojelualueille riittävää suojelua” (C-293/07). Tuomioistuin on myös katsonut, että pelkät hallinnolliset tai vapaaehtoiset toimenpiteet eivät ole riittäviä 6 artiklan 2 kohdan noudattamiseksi (C-96/98).

On syytä todeta, että luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 1 kohdassa edellytetään myös, että jäsenvaltioiden on toteutettava Natura 2000 -alueilla suojelutoimenpiteet, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla. Tämä tarkoittaa, että vesivoimalaitosten on vastattava myös 6 artiklan 2 kohdan nojalla asetettuja kunnianhimoisia suojelutavoitteita, joissa ei tyydytä pelkästään estämään tilan huononemista. Ne olisi myös sisällytettävä vesienhoitosuunnitelman toimenpideohjelmaan.

Vaikka se ei olekaan pakollista, luontotyyppidirektiivissä kannustetaan viranomaisia laatimaan Natura 2000 -alueiden hoito- ja käyttösuunnitelmia tiiviissä yhteistyössä paikallisten sidosryhmien ja asianosaisten maanomistajien kanssa, jotta voitaisiin tunnistaa kutakin Natura 2000 -aluetta koskevat paineet ja uhkat sekä yhdessä määritellä niiden edellyttämät suojelutoimenpiteet.

Vesivoimalaitosten käyttäjien on tärkeää viestiä tehokkaasti viranomaisten ja/tai alueiden käytön ja hoidon suunnittelusta vastaavien elinten kanssa. Hyvä viestintä voi auttaa valitsemaan sellaisia toimenpiteitä, jotka tukevat sekä suojelutavoitteiden saavuttamista että vesivoiman tuotantoa.

3.3 Ekologisten lieventämis- ja ennallistamistoimien käyttöönotto

Olemassa olevien ja uusien vesivoimalaitosten ekologisia vaikutuksia voidaan vähentää monilla erilaisilla toimenpiteillä (35). Niillä voidaan lieventää mahdollisia vaikutuksia ennalta tai korjata jo tapahtuneita vahinkoja. Toimenpiteillä voidaan esimerkiksi

— ennallistaa jokijatkumo ja kalojen vaellusreitti esimerkiksi poistamalla vanhoja tai käytöstä pois jääneitä rakenteita tai rakentamalla kalateitä

— vähentää kalojen kuolleisuutta esimerkiksi asentamalla vedenottoaukoille välppiä ja käyttämällä erikoismuokattuja turbiineja

— palauttaa riittävä, vaihteleva ekologinen virtaama (mukaan lukien heikkojen virtaamien voimistaminen, dynaamisten ja kalojen tarvitsemien virtausolojen varmistaminen ja virtaaman nopeiden muutosten lieventäminen) ja sedimenttien kulkeutuminen, jotka parantavat makean veden luontotyyppien rakennetta ja toimintaa.

Monenlaisilla toimenpiteillä voidaan myös aktiivisesti ennallistaa, yhdistää ja luoda uudelleen arvokkaita luonnollisia jokiluontotyyppejä sekä harvinaisten ja uhanalaisten lajien elinympäristöjä, jotta voidaan edistää joen ekologisen tilan parantamista vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien tavoitteiden mukaisesti. Se, millaisia toimenpiteitä valitaan, riippuu paljon kyseisen vesimuodostuman ekologisesta tilasta, kyseessä olevan vesivoimalaitoksen tyypistä, muista paineista ja uhkista sekä kokonaiskustannuksista ja mahdollisuuksista parantaa vesivoimalaitoksen tehokkuutta ja tuotantokapasiteettia.

Toimenpiteiden toteuttamisen jälkeen olisi otettava käyttöön seurantajärjestelmä, jotta voidaan varmistaa, että toimilla on toivotut vaikutukset. Jos ei ole, puutteet olisi korjattava korjaavilla toimenpiteillä.

Lieventämisen, korvaamisen ja ekologisen ennallistamisen erot Lieventävät toimenpiteet liittyvät suoraan todennäköisiin vaikutuksiin. Niiden toteuttaminen on osa hanketta tai viranomaisen asettama edellytys suunnitelman tai hankkeen hyväksymiselle. Ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti näiden toimenpiteiden tavoitteena on poistaa tai estää todennäköiset kielteiset vaikutukset taikka pienentää niitä sellaiselle tasolle, jolla ne eivät enää vaikuta alueen koskemattomuuteen. Hankkeeseen kuuluvilla vaikutuksia lieventävillä toimenpiteillä on varmistettava, että hetkellä, jolloin annetaan lupa hankkeen toteuttamiselle, ei ole mitään tieteelliseltä kannalta perusteltua epäilyä siitä, että kyseessä olevan alueen koskemattomuuden kannalta haitallisia vaikutuksia ei aiheudu (36). Korvaavien toimenpiteiden tarkoituksena on korvata hankkeen aiheuttamat vahingot. Niitä voidaan harkita 6 artiklan 4 kohdan nojalla vain, jos suunnitelma tai hanke on hyväksytty erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä eikä vaihtoehtoja ole (ks. luku 5). Ekologisen ennallistamisen toimenpiteet eivät välttämättä liity ympäristövaikutusten arviointiin. Niiden tavoitteena on parantaa huonontuneen joen ekologista tilaa vesipuitedirektiivin ja luontodirektiivien tavoitteiden mukaisesti.

Taulukko

Yleiskatsaus tavanomaisimmista toimenpiteistä veden varastoinnin vaikutusten lieventämiseksi

Hydromorfologiset muutokset Suurin ekologinen vaikutus Lieventävien toimien kohde Toimenpidevaihtoehdot Kalankulku ylävirtaan, vaellusmahdollisuudet heikentyvät tai vaellusreitti katkeaa Kalat: vaellus- ja muiden jokikalojen kannat häviävät tai pienenevät Kalankulku ylävirtaan — luiska — kalatie — ohituskanava Kalankulku alavirtaan, vaellusmahdollisuudet heikentyvät tai vaellusreitti katkeaa Kalat: vaellus- ja muiden jokikalojen kannat häviävät tai pienenevät Kalankulku alavirtaan — kalojen kannalta vähemmän vahingolliset turbiinit — kalasulut — ohituskanava — kalatie Keinotekoisesti erittäin heikko virtaama tai pitkäkestoinen heikko virtaama Kasvi- ja eläinlajien esiintymisrunsauden pieneneminen; kasvi- ja eläinlajiston koostumuksen muutokset Heikko virtaama — virtaaman lisääminen — joen morfologian muuttaminen Virtaaman häviäminen tai heikkeneminen siten, etteivät ne käynnistä tai ylläpidä kalojen vaellusta Vaelluskalat häviävät tai vähenevät Kalojen kulun edellyttämä virtaama Taataan kalojen tarvitsema virtaama Huuhtelun edellyttämän riittävän, vaihtelevan virtaaman häviäminen, heikkeneminen tai puuttuminen Kalalajien ja selkärangattomien lajien runsauden vaihtelu/väheneminen Vaihteleva virtaama — virtaaman passiivinen vaihtelu — virtaaman aktiivinen vaihtelu Virtaaman äkillinen vaihtelu (ml. lyhytaikaissäännöstely) Eläin- ja kasvilajien esiintymisrunsauden väheneminen uoman kuivumisen tai eläinten ja kasvien pois huuhtoutumisen vuoksi Virtaaman äkillinen vaihtelu — säännöstelyaltaiden tasapainottaminen (sisäinen) — alakanavan uudelleen sijoittaminen — vaihtelunopeuden pienentäminen — joen morfologian muokkaaminen — säännöstelyaltaiden tasapainottaminen (ulkoinen) Yleisten fysikaalis-kemiallisten olosuhteiden muuttuminen ylä- ja alajuoksulla (esim. lämpötila ja ylikyllästys) Selkärangattomien ja kalojen yhteisöjen koostumuksen tai kasvun muutokset tai kalojen kuolleisuus Fysikaalis-kemialliset muutokset — joustava vedenotto — useita vedenottokanavia — säännöstelyaltaan vedenkorkeuden hallinta Jokijatkumo häiriintyy tai heikkenee sedimenttien kulkeutumisen kannalta ja siitä seuraavat muutokset pohjan laadussa Kalojen ja selkärangattomien määrällinen väheneminen ja pohjan koostumus muuttuu Sedimentin muutokset — joenuoman pinnan mekaaninen rikkominen — sedimentin poistaminen — uuden sedimentin tuominen (vedenottorakenteet) — uuden sedimentin tuominen (sääntelyaltaat) — sivueroosioprosessien ennallistaminen — sedimenttien kulkeutumista edistävien virtaamien käyttöönotto Järven vedenkorkeuden äärimmäiset keinotekoiset muutokset, matalan veden ja rantavyöhykkeen luontotyyppien pieneneminen ja laadun heikkeneminen Kasvi- ja eläinlajien esiintymisrunsauden pieneneminen; lajiston koostumuksen muutokset Järven vedenkorkeuden muuttuminen — vedenoton vähentäminen — sisäänvirtauksen lisääminen — lahtien luominen — rantojen / matalien vesien luontotyyppien hoitaminen — yhteydet sivujokiin — keinotekoiset kelluvat saaret Rannan kuivuminen ja joen virtaaman hidastuminen – joen allastuminen Kasvi- ja eläinlajiston koostumuksen muuttuminen (esim. suosii häiriöitä kestäviä lajeja / seisovan veden lajeja) Jokien allastuminen (patoaminen) — ohitusuoma — säännöstelyaltaan vedenkorkeuden laskeminen — uoman luontotyyppien parantaminen — sivuttaisten yhteyksien muodostaminen uudelleen Lähde: Muokattu ECOSTAT-työryhmän raportin ”Common understanding of using mitigation measures for reaching good ecological potential for heavily modified water bodies, part 2: Impacted by water storage” (37) taulukosta 3.

Vesivoimalaitoksissa kiinnitetään usein erityistä huomiota kaikkiin niihin erilaisiin tekniikoihin, joiden avulla voidaan ennallistaa tai helpottaa kalojen ja jokivesistöjen muun vesieläimistön liikkumista ylä- ja alavirtaan. Ala kehittyy jatkuvasti, ja erilaisia tekniikoita ja innovatiivisia ratkaisuja kokeillaan ja arvioidaan jatkuvasti. Menetelmät eivät kuitenkaan ratkaise kaikkia ongelmia.

On olemassa liian paljon esimerkkejä, joissa vaikutuksia on pyritty lieventämään rakentamalla kalateitä, jotka ovat kuitenkin osoittautuneet tehottomaksi tai jopa haitallisiksi niille kalalajeille, joiden avuksi ne on rakennettu. Tämä voi johtua siitä, että rakennelmat on suunniteltu huonosti tai ne eivät vastaa tarkoitustaan, tai siitä, että niissä ei ole huomioitu joen muiden, jo olemassa olevien esteiden kumulatiivisia vaikutuksia. Kalateiden epäonnistumisen syynä voi olla myös se, että rakennelmaa tai laitetta ei ole käytetty tai huollettu asianmukaisesti tai että sen toimivuutta ei ole seurattu millään tavalla.

Tämän vuoksi on tärkeää varmistaa, että kalatie tai mukautettu turbiini on alan viimeisimmän kehityksen ja vallitsevien hyvien käytäntöjen mukainen ja että sen tehokkuudesta kerätään tietoa luotettavalla seurantajärjestelmällä. Seurannan tulisi osoittaa, että laite mahdollistaa kaikkien jokilajien kulun ja että suurin osa (esim. 85 %) eläimistä selviää läpikulusta hengissä.

Kalateissä tulisi mahdollisuuksien mukaan suosia luonnonmukaisia ratkaisuja, koska yleensä kalatie toimii sitä paremmin, mitä luonnonmukaisempi se on. Sopivimman kalatien valinta (esim. pystyrakokalatie, ohitusuoma, kivistä rakennettu luiska tai kalahissi) riippuu merkittävästi paikallisista olosuhteista (esim. esteen korkeus, virtapaikan luonne ja ympäröivien alueiden käyttömahdollisuudet) ja edellyttää huolellista, tapauskohtaista selvitystä.

Myös turbiinit vaikuttavat kaloihin yleensä merkittävästi, mutta vaikutuksia voidaan joissakin tapauksissa pienentää tekemällä tiettyjä muutoksia turbiinin muotoon ja toimintatapaan. Toistaiseksi ei kuitenkaan ole näyttöä siitä, että tällaisten mukautettujen turbiinien avulla voitaisiin taatusti välttää kalakuolemat tai että turbiini ei muodostaisi vaellusestettä. Toimivuutta on tässäkin yhteydessä arvioitava tapauskohtaisesti.

Kalateiden tai mukautettujen turbiinien suunnittelun tulisi perustua myös muualla jokivesistössä olevien esteiden kumulatiivisten vaikutusten arviointiin. Yhden kalatien rakentaminen esteitä täynnä olevaan jokeen voi olla sekä kallista että tehotonta. Tämän vuoksi parhaan korjaavan toimenpiteen valinnassa on tärkeää tarkastella strategisemmin kaikkia kyseisellä jokiosuudella olevia esteitä.

Kaikkia uusia rakenteita varten on myös laadittava säännöllinen huoltosuunnitelma. Kalateiden ja turbiinien toimivuus heikkenee keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä, jos niitä ei huolleta riittävän säännöllisesti.

Milloin kalaportaat katsotaan riittäväksi lieventäväksi toimenpiteeksi? Unionin tuomioistuimen arviointi Moorburgin hiilivoimalaa koskevassa asiassa C-142/16 Moorburgin hiilivoimala sijaitsee Hampurin satamassa Süderelben etelärannalla. Joki toimii tiettyjen luontotyyppidirektiivin liitteessä II lueteltujen kalalajien vaellusreittinä, ja sillä on sen vuoksi tärkeä tehtävä useiden sellaisten Geesthachtin padon (Saksa) yläpuolella sijaitsevien Natura 2000 -alueiden kannalta, joiden suojelutavoitteet käsittävät kyseiset lajit. Nämä alueet ulottuvat noin 600 kilometrin päähän voimalasta. Geesthachtin pato sijaitsee Elbe-joella Moorburgin voimalan ja Natura 2000 -alueiden välissä. Moorburgin voimalan rakentamiseksi 30. syyskuuta 2008 annettua lupaa edelsi Saksan vesilainsäädännön mukainen ympäristövaikutusten arviointi. Arvioinnissa katsottiin, että lupa oli Natura 2000 -alueiden suojelutavoitteiden mukainen, koska toiminnanharjoittaja oli sitoutunut sijoittamaan toiset kalaportaat Geesthachtin padolle, noin 30 kilometrin päähän kyseisestä voimalasta. Tarkoituksena oli tasapainottaa Moorburgin voimalan jäähdytysjärjestelmän käytöstä johtuvia kalakuolemia. Voimalan jäähdyttäminen edellyttää huomattavien vesimäärien ottoa. Arvioinnin päätelmissä mainittiin lisäksi monivaiheinen seuranta, jonka tarkoituksena oli selvittää kalatien tehokkuus. Komission mukaan viranomainen oli katsonut virheellisesti, että kalaportaat ovat lieventävä toimenpide. Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta: ”Varmistuakseen siitä, ettei Moorburgin voimalan rakennushanke vaikuta asianomaisten Natura 2000 -alueiden koskemattomuuteen, Saksan viranomaisten oli otettava huomioon kyseiseen rakennushankkeeseen sisällytetyt suojelutoimenpiteet. Tämän osalta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen [luontotyyppidirektiivin] 6 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanossa edellyttää, että toimivaltainen kansallinen viranomainen muun muassa ottaa huomioon kyseiseen hankkeeseen sisältyvät suojelutoimenpiteet, joiden tarkoituksena on välttää tai vähentää kyseiselle alueelle suoraan aiheutuvia haitallisia vaikutuksia, sen takaamiseksi, ettei hanke vaikuta suojelualueen koskemattomuuteen (… C-521/12 … C-387/15 ja C-388/15 …). Käsiteltävässä asiassa on todettava, että – – kyseinen kalatie mahdollistaa unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston mukaan vaelluskalojen kantojen vahvistamisen, koska sen avulla kyseiset lajit kykenevät saavuttamaan nopeammin lisääntymisalueensa Elben keski- ja yläjuoksulla. Kantojen vahvistaminen kompensoi asiakirja-aineiston mukaan Moorburgin voimalan läheisyydessä tapahtuvat menetykset, minkä vuoksi kyseisestä voimalasta nähden jokea ylöspäin sijaitsevien Natura 2000 -suojelualueiden tavoitteisiin ei vaikuteta merkittävästi. Vaikutusten arvioinnista ilmenee kuitenkin, että se ei sisällä lopullisia toteamuksia kalatien tehokkuudesta, vaan siinä tyydytään täsmentämään, että kyseiselle tehokkuudelle saadaan vahvistus vasta usean vuoden seurannan jälkeen . On näin ollen todettava, että luvan myöntämishetkellä kalatie ei ollut luonteeltaan sellainen, että sillä olisi varmistettu – yhdessä muiden tämän tuomion 35 kohdassa mainittujen toimenpiteiden kanssa –, ettei ollut minkäänlaista perusteltua epäilyä siitä, ettei kyseinen voimala vaikuta alueen koskemattomuuteen [luontotyyppidirektiivin] 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, vaikka sillä pyritään vähentämään merkittäviä vaikutuksia, joita Moorburgin voimalasta nähden jokea ylöspäin sijaitseville Natura 2000 -alueille suoraan aiheutuu. Ennusteista, joihin vaikutusten arviointi perustui, on todettava, että Saksan liittotasavalta toimitti vuosia 2011–2014 koskevat tiedot 30.9.2008 annetun luvan myöntämisen jälkeen. Tästä on palautettava mieleen, että hetkellä, jolloin annetaan lupa hankkeen toteuttamiselle, ei saa olla olemassa mitään tieteelliseltä kannalta perusteltua epäilyä siitä, että kyseessä olevan alueen koskemattomuuden kannalta haitallisia vaikutuksia ei aiheudu (tuomio 26.10.2006, komissio v. Portugali, C-239/04, EU:C:2006:665, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).” Komissio katsoi myös, että Hampurin kaupunki myönsi luvan ottamatta huomioon Moorburgin voimalan vaikutusten arvioinnissa mahdollisia kumulatiivisia vaikutuksia, jotka liittyvät Geesthachtin pumppuvoimalaitoksen olemassaoloon. Geestachtin voimalaitos on ollut olemassa vuodesta 1958 lähtien, eikä siinä ole erityisiä laitteistoja kalalajien suojelemiseksi. Komission mukaan on merkityksetöntä, että Geesthachtin pumppuvoimalaitos perustettiin ennen luontotyyppidirektiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä, koska kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 kohdan säännökset eivät rajoitu yksinomaan suunnitelmiin ja hankkeisiin, jotka on hyväksytty tai saatettu päätökseen kyseisen määräajan päätyttyä. Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa kansallisten viranomaisten edellytetään ottavan kumulatiivisten vaikutusten arvioinnin yhteydessä huomioon kaikki hankkeet, jotka yhdessä sen hankkeen kanssa, jota varten lupaa on pyydetty, ovat omiaan vaikuttamaan merkittävästi kyseisen direktiivin tavoitteisiin, vaikka ne edeltäisivät kyseisen direktiivin täytäntöönpanopäivää. Hankkeista, jotka voivat Geesthachtin pumppuvoimalaitoksen tavoin aiheuttaa yhdessä vaikutusten arvioinnin kohteena olevan hankkeen kanssa huonontumista tai häiriöitä, jotka ovat omiaan vaikuttamaan joessa esiintyviin vaelluskaloihin, ja näin ollen asianomaisen alueen huonontumista, kun otetaan huomioon luontotyyppidirektiivin tavoitteet, on tehtävä luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohtaan perustuva vaikutusten arviointi. http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?num=C-142/16

ICPDR:n tekninen asiakirja: toimenpiteet kalankulun turvaamiseksi poikittaisrakenteiden kohdalla Asiakirjan tavoitteena on antaa Tonavan alueen maille tietoa olemassa olevista teknisistä ratkaisuista jokijatkumon palauttamiseksi kalojen vaellusta varten. Asiakirjassa tarkasteltiin kaikkia Tonavan yläjuoksun valuma-alueella annettuja ohjeita. Vertailussa todettiin, että ohjeet ovat rakenteeltaan ja sisällöltään yleisesti ottaen yhdenmukaiset ja että poikkeukset ovat useimmiten vähäisiä. Koska suurin osa ohjeista on saatavilla ainoastaan saksaksi, tämän asiakirjan tarkoituksena on antaa keskeisimmistä seikoista tietoa englanniksi. https://www.icpdr.org/main/practical-advice-building-fish-migration-aids

3.4 Esimerkkejä vaikutusten lieventämisen ja/tai ekologisen ennallistamisen hyvistä käytännöistä

Seuraavassa käsiteltävät hyvien käytäntöjen esimerkit havainnollistavat, millaisia erilaisia vaikutusten lieventämiseen ja/tai alueiden ekologiseen ennallistamiseen tähtääviä toimia vesivoimalaitoksissa on toteutettu eri olosuhteissa.

Makean veden Natura 2000 -alueiden käyttö ja hoito Englannissa: vesivoima ja jokien erityisten suojelutoimien alueet Natural England on Englannin Natura 2000 -alueita ja muita suojelualueita koskevasta lakisääteisestä neuvonnasta vastaava virasto. Se lähestyy suojeltuja makean veden alueita koskevaa päätöksen