FI Euroopan unionin virallinen lehti C 185/36

Euroopan alueiden komitean lausunto aiheesta ”Maataloustuotteiden hintojen ailahtelun säänteleminen”

(2017/C 185/06)

Esittelijä: Jacques BLANC (FR, EPP), La Canourguen kunnanjohtaja

POLIITTISET SUOSITUKSET

EUROOPAN ALUEIDEN KOMITEA

1. panee merkille, että kesäkuussa 2011 pidetyssä G20-huippukokouksessa laadittu toimintasuunnitelma hintojen ailahtelun jarruttamiseksi on edistynyt tähän mennessä hyvin vähän, ja vaatii siksi, että aihetta käsittelevät neuvottelut käynnistetään uudelleen Saksan G20-puheenjohtajuuskaudella vuonna 2017.

2. toteaa, että riskinhallintajärjestelmät, joiden avulla maataloustuottajat voivat varautua tuotoksen ja hinnan vaihtelun kielteisiin seurauksiin ja terveys- ja ympäristösyistä aiheutuviin haittoihin, ovat viime vuosina tehdyistä uudistuksista huolimatta jääneet vähälle huomiolle yhteisessä maatalouspolitiikassa (YMP). Niihin käytetään vain alle 2 prosenttia YMP:n toisen pilarin varoista ja 0,4 prosenttia koko maatalousbudjetista. Jäsenvaltiot saavat vapaasti päättää, missä määrin ne haluavat hyödyntää näitä maaseuturahastoasetuksen välineitä.

3. katsoo, että maataloustuottajien tulojen turvaamismekanismeja on vahvistettava merkittävästi maataloustuotteiden ja tuotannontekijöiden hintojen voimakkaasta ailahtelusta aiheutuvien haittavaikutusten vähentämiseksi, jotta voidaan parantaa Euroopan maatalouden eri tuotannonalojen kilpailukykyä, säilyttää maatalous kaikilla alueilla, edistää modernisointia ja innovointia ja ylläpitää elinvoimaista maaseutuverkostoa.

4. katsoo, että tämä tavoite voidaan saavuttaa, jos toteutetaan samanaikaisesti useita toimenpiteitä, joilla pyritään i) vahvistamaan maatalouden tuotannonalojen yksityisten toimijoiden roolia maatalousmarkkinoiden sääntelyssä YMP:n mukaisen sääntelyn purkamisen kompensoimiseksi osittain, ii) laajentamaan maataloustuottajien käytettävissä olevien riskinhallintavälineiden valikoimaa ja yksinkertaistamaan näiden välineiden saatavuutta, sillä nykyisiä maaseuturahaston puitteissa tarjolla olevia välineitä ei voida hyödyntää toisen pilarin puitteissa käytettävissä olevien varojen riittämättömyyden vuoksi – näitä määrärahoja olisikin korotettava puuttumatta ensimmäisen pilarin puitteissa käytettävissä oleviin varoihin –, ja iii) kannustamaan eurooppalaisten tilojen lisäarvon nostamiseen seuraavan YMP:n uudistuksen yhteydessä sekä paikallis- ja aluetasolla, jotta tilat eivät olisi niin alttiina maataloustuotteiden maailmanhintojen vaihteluille.

5. muistuttaa, että sopimuksilla turvataan maataloustuottajien tuotannon myynti ja tarjonta jalostajille etukäteen tiedettyyn hintaan. Sopimukset auttavat näin tasapainottamaan tarjontaa ja kysyntää ja hallitsemaan paremmin tuotteiden laatua, minkä ansiosta tuottajahinnat voivat olla korkeampia ja jakautuminen toimitusketjussa oikeudenmukaisempaa.

6. ehdottaa, että sopimuspohjaista toimintaa lisätään koko elintarvikeketjussa (ei siis ainoastaan maataloustuottajien ja maataloustuotteiden jalostajien välillä) niissä jäsenvaltioissa, missä ei ole olemassa selkeitä vertikaalisen yhteistyön muotoja, ja että jäsenvaltioille annetaan lupa tehdä siitä pakollista ja että suositaan monenvälisiä sopimuksia, joissa on mukana esimerkiksi tuottajaorganisaatio, jalostaja ja jakelija.

7. ehdottaa, että annetaan kriisien ehkäisemiseksi maatalousyrityksille, tuottajaorganisaatioille ja tunnustetuille toimialaorganisaatioille sekä elintarvike- ja maatalousmarkkinoiden toimijoille ja keskuksille, jotka on tunnustettu toimivaltaisiksi yleisen edun suojelemisesta vastaaviksi rakenteiksi, enemmän valtaa kilpailusääntöjen joustavamman ja kaikkialla unionissa yhdenmukaisen tulkinnan ansiosta. Toimialaorganisaatioiden, jotka edustavat useita saman tuotannonalan osapuolia, ja mainittujen elintarvike- ja maatalousmarkkinoiden toimijoiden ja keskusten täytyy siten voida auttaa yrityksiä päätöksenteossa jakamalla niille ennakkotietoa markkinoista asettamatta kuitenkaan viitehintoja. Tämä käytäntö on jo olemassa muutamissa jäsenvaltioissa, ja se tulisi siten myös ottaa huomioon parhaiden käytänteiden vaihdon yhteydessä.

8. ehdottaa, että markkinoiden joutuessa epätasapainoon tai jos tiettyjen indikaattorien perusteella on olemassa todellinen epätasapainon vaara, maatalousalan yritykset sekä tuottajaorganisaatiot ja niiden yhteenliittymät voisivat sopia yhteisesti toimintamahdollisuuksiensa hyödyntämisestä ja tuotannon vähentämisestä jo ennen kuin Euroopan komissio on antanut siihen lupaa yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (EU) N:o 1308/2013 222 artiklan mukaisesti. Yhteisessä markkinajärjestelyssä tulisi siten erikseen sallia maatalousyritysten ja myös tuottajaorganisaatioiden ja -järjestöjen ennaltaehkäisevät toimet, joiden tarkoituksena on palauttaa markkinatasapaino ja välttää määräävän aseman väärinkäyttö; tällaisista toimista tulee ilmoittaa etukäteen toimivaltaisille viranomaisille.

9. panee merkille, että maataloustuotteiden hintojen ailahtelu ja hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen torjunta elintarvikeketjussa ovat tiiviisti sidoksissa toisiinsa, sillä markkinoiden ailahtelu saa aikaan kamppailua voimasuhteista jaettaessa lisäarvoa tuotannonalojen sisällä. Tuottajat, joiden neuvotteluvoima on rajallinen muun muassa elintarviketeollisuuden ja erityisesti suurten jakeluketjujen keskittymiskehityksen sekä tuottajien hajanaisuuden ja puutteellisen järjestäytymisen vuoksi, jäävät neuvotteluissa usein alakynteen.

10. kehottaa laatimaan erityiset EU-tason säännökset elintarvikkeiden hankintaketjussa esiintyvien hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen torjumiseksi, kuten Euroopan parlamentin 7. kesäkuuta 2016 antamassa päätöslauselmassa (2015/2065 (INI)) ehdotetaan. Tämä on tarpeen, sillä sopimuksissa jaetaan riskit osittain muttei korjata perusluonteista osapuolten epätasa-arvoa. Monopolien vastaiset säännökset eivät puolestaan riitä torjumaan hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä ja maatalouden tuotannonaloilla tyypillisiä voimasuhde-eroja. Eri tuotannonalojen toimijoiden itsesääntelymekanismit ovat tehottomia muun muassa siksi, että tuottajat ja jalostajat eivät useinkaan uskalla tehdä valituksia markkinoilta pois sulkemisen pelossa. Euroopan unionin puitelainsäädäntö on tarpeen myös kilpailun edellytysten yhdenmukaistamiseksi, jotta eurooppalaisiin maataloustuottajiin ja kuluttajiin sovellettavat myynti- ja ostoehdot olisivat oikeudenmukaisia.

11. suosittaa, että oikeus neuvotella sopimuksista kollektiivisesti ulotetaan koskemaan koko maataloustuotantoa, jotta vahvistettaisiin maataloustuottajien neuvotteluvoimaa eri tuotannonaloilla.

12. toteaa, että tarjontaa keskittämällä voidaan auttaa pientuottajia välttämään erityisesti suurteollisuuden ylivoimainen sopimusvalta. Samalla varmistetaan kuluttajille parempi hintojen avoimuus ja tuotteiden jäljitettävyys.

13. toteaa, että yksityisten toimijoiden roolin vahvistaminen maatalousmarkkinoiden sääntelyssä edellyttää avoimuuden lisäämistä markkinoilla.

14. ehdottaa siksi, että perustetaan eurooppalainen maatalousmarkkinoiden seurantakeskus, joka tukeutuu tuotantosektoreita edustavien kansallisten seurantakeskusten verkostoon ja joka hyödyntää maitomarkkinoiden seurantakeskuksen saamia kokemuksia ja Euroopan komission säännöllisesti julkaisemia markkinoiden tulostauluja. Uusi seurantakeskus tarjoaisi selkeästi ja oikea-aikaisesti tarvittavaa tietoa markkinoiden ymmärtämiseen suhdanteiden näkökulmasta (muun muassa kriisien ennakoimiseksi) ja rakenteellisesta näkökulmasta (tuotannonalojen eri toimijoille jäävän hinnan ja marginaalin kehityksen analysoimiseksi).

15. korostaa, että rahoitusmarkkinadirektiivillä (MiFID 2), jonka soveltamisen on määrä alkaa vuonna 2018, on edistettävä maataloustuotteiden rahoitusmarkkinoille osallistuvien toimijoiden asemaa koskevan tiedon lisäämistä ja säännöllistä seurantaa, jotta liiallisen keinottelun riski on pienempi ja tuotannonalojen kaupalliset toimijat pystyvät tehokkaasti hallitsemaan hintariskiä.

16. toteaa, että nykyisten riskin- ja kriisinhallintavälineiden täytäntöönpanoon ja vahvistamiseen YMP:n puitteissa liittyy monia esteitä. Niitä ovat mm. kilpailu toisen pilarin – johon suurin osa näistä välineistä kuuluu – varoista, riittämätön kriisivaraus, jota ei tulisi asettaa suorien tukien vuosittaisten vähennysten pohjalta, sillä se on välttämätön, sekä tilojen taloudellista tulosta koskevien ajankohtaisten ja ennakoivien tietojen puuttuminen. Komitea korostaa tarvetta alentaa näitä esteitä, jotta voidaan toteuttaa kunnianhimoista ja tehokasta maatalouden riskien hallintastrategiaa.

17. katsoo, että seuraavassa YMP:n uudistuksessa tulisi kannustaa jäsenvaltioita kehittämään ja ottamaan käyttöön laaja toisiaan täydentävien ja maataloustuottajille kohtuuhintaisten riskinhallintavälineiden valikoima, joka perustuu riskien eriyttämiseen ja luokitteluun vakavuuden perusteella seuraavasti (1): i) nk. normaalit riskit, joiden kattaminen onnistuu suurelta osin maataloustuottajien pahan päivän varalle keräämien säästöjen ja verotoimenpiteiden avulla, ii) keskisuuret riskit, joista tuottajat voivat siirtää vastuun rahoitusmarkkinoille (termiinisopimukset, optiot, vakioimattomat johdannaissopimukset), vakuuttajille (tuotantoon, liikevaihtoon ja bruttomarginaaliin liittyvän riskin kattaminen) ja keskinäisille rahastoille (terveys- ja ympäristöriskin kattaminen ja tilojen tulotason vakauttaminen), ja iii) katastrofiriskit, joista päävastuun kantaa julkinen valta hintoihin kohdistuvien turvaverkkojen ja poikkeuksellisten kriisitoimenpiteiden avulla. Tässä tulisi kuitenkin varmistaa, ettei riskien entistä suurempi eriyttäminen johda hallintokustannusten lisääntymiseen.

18. korostaa, että riskinhallintavälineiden kehittäminen ei saa häiritä merkittävästi YMP:n talousarvion vakautta, joka perustuu nykyisin tuotannosta ja hinnoista riippumattomiin tukiin. Vaarana nimittäin olisi, että budjettia, jossa menot seuraisivat tiiviisti maataloustuotteiden hintojen vaihtelua ja alenisivat suhdannevaihtelun mukaan markkinoiden voidessa hyvin, supistettaisiin huomattavasti käytäessä keskustelua Euroopan unionin monivuotisista rahoitusnäkymistä. Tämän seurauksena YMP:n tarjoama suoja heikkenisi, mikä olisi vahingollista maataloustuottajille markkinatilanteen heikentyessä.

19. ehdottaa, että maataloustuottajat voisivat markkinoiden takaiskuihin varautumiseksi esimerkiksi säästää erityiselle tilille osan ensimmäisen pilarin mukaisista perustuista. Perustukiosuuden säästäminen olisi pakollista silloin, kun tietyt markkinaindikaattorit kuten maataloustuotteiden hinta tai maataloustuotteiden hinnan suhde tuotannontekijöihin olisivat noususuuntaisia. Näin säästetyt summat voitaisiin vapauttaa maataloustuottajien käyttöön, kun markkinaindikaattorit lähtisivät laskuun. Samalla tulisi kuitenkin varmistaa, ettei tästä aiheudu missään tapauksessa hallinnollisia lisäkustannuksia.

20. katsoo, että tällä järjestelyllä olisi maataloustuottajien omavakuutuskapasiteetin parantumisen lisäksi monia etuja: se korvaisi osittain nykyisen kriisivarauksen, jonka toimintahäiriöt ovat yleisesti tiedossa, sen hallinnointikustannukset olisivat alhaiset, se ei vaikuttaisi YMP:n budjetin vakauteen ja se tekisi tuotannosta riippumattomista tuista yleisön silmissä helpommin perusteltavia aikoina, joina maataloustuotteiden hinnat ovat korkealla.

21. toteaa, että muitakin mekanismeja, joilla kannustetaan säästämään pahan päivän varalle, voidaan harkita: tällainen on esimerkiksi Kanadassa käytössä oleva järjestely, jossa maataloustuottajan tallettaessa rahaa säästötilille valtio maksaa tilille samansuuruisen tukiosuuden.

22. korostaa, että olisi suotavaa luoda ja ottaa käyttöön monipuolisempia ja mahdollisesti edullisempia uusia vakuutustuotteita, joilla voidaan kattaa maatiloihin kohdistuvat taloudelliset riskit. Mallia voidaan ottaa esimerkiksi Yhdysvalloissa käytössä olevista vakuutusohjelmista. Uusia tuotteita voisivat olla esimerkiksi seuraavat: i) liikevaihtovakuutus, jolla taataan kylvövaiheessa ennakoidusta sadosta saatavat tulot tilan aiempien satomäärien ja termiinimarkkinahintojen perusteella mutta jossa vain satoa koskevalle osuudelle voitaisiin myöntää tukea Maailman kauppajärjestön (WTO) vihreän laatikon sääntöjen noudattamiseksi, ii) indeksivakuutukset, jotka perustuvat keskimääräiseen tuotokseen, liikevaihtoon tai bruttomarginaaliin alueella, missä tila sijaitsee (mutta jossa vain satoa koskevalle osuudelle voitaisiin myöntää tukea), ottaen huomioon, että tällaisten vakuutusten hallinnointikulut ovat huomattavasti pienemmät kuin yksittäisen viljelijän tuotokseen perustuvissa vakuutuksissa, iii) tilan kokonaistulot kattava vakuutus, joka voisi olla rajattu vain pienille ja keskisuurille monimuototiloille, jotka harjoittavat sekaviljelyä ja karjanhoitoa tai jotka viljelevät sellaisia hedelmiä ja vihanneksia tai erityiskasveja, joille ei saa tukea tai joiden tuki on pieni ja joita ei voida vakuuttaa satovakuutuksella, iv) luomutuottajille suunnatut erityisvakuutukset, joissa otetaan huomioon luomutuotteiden tavallisesti pienempi tuotos, suuremmat tuotantokustannukset ja korkeammat markkinahinnat. Näistä toimenpiteistä tulisi kuitenkin tehdä tutkimus, jossa arvioitaisiin muun muassa niistä julkiselle sektorille aiheutuvia potentiaalisia jälleenvakuutuskustannuksia.

23. kehottaa komissiota tekemään tiivistä yhteistyötä kansallisten, alueellisten ja paikallisten viranomaisten ja tuottajaorganisaatioiden kanssa tiedon ja ymmärryksen lisäämiseksi YMP:n toisessa pilarissa tarjolla olevista riskinhallintavälineistä. Komitea kehottaa komissiota myös lisäämään YMP:n toisen pilarin riskinhallintavälineiden rahoitusta siten, että sen osuus on enemmän kuin nykyiset kaksi prosenttia toisen pilarin varoista.

24. suosittaa kehittämään keskinäisiä rahastoja. Mallina voidaan käyttää – huolehtien kuitenkin oikeudenmukaisesta uudelleenjaosta alueiden ja toimialojen välillä – YMP:n vuoden 2013 uudistuksen yhteydessä luotua tulojen vakauttamisvälinettä, jonka vain kaksi jäsenvaltiota (Unkari ja Italia) ja yksi alue (Kastilia ja Léon, Espanja) ovat sisällyttäneet maaseudun kehittämisohjelmaansa vuosiksi 2014–2020. Rahastot suojaisivat tilan bruttomarginaalin jyrkältä laskulta (yli 30 prosenttia), joka arvioidaan verrattuna kolmeen tai viiteen edelliseen vuoteen. Näin suuria tappioita on vaikea kattaa pelkästään maataloustuottajien säästöillä, eikä niiltä myöskään voida suojautua Yhdysvalloissa käytössä olevan liikevaihtovakuutuksen kaltaisella välineellä, joka kattaa satotulojen jäämisen kylvöaikana tehtyä ennustetta pienemmäksi muttei sinänsä suojaa alhaisilta hinnoilta.

25. suosittaa, että tulojen vakauttamisrahastot toteutettaisiin sektorikohtaisesti tuotannonalojen integroimiseksi tehokkaammin kansallisella tai jopa monikansallisella tasolla, jotta yhteistä vastuuta riskeistä voidaan laajentaa ja kustannuksia alentaa. Kussakin jäsenvaltiossa olisi siten peltokasvirahasto, maitorahasto, hedelmä- ja vihannesrahasto jne.

26. kehottaa jäsenvaltioita testaamaan tulojen vakauttamisrahaston toimintaa ennen sen laajamittaista käyttöönottoa tällaisiin järjestelmiin liittyvien käytännön täytäntöönpano- ja toimintavaikeuksien vuoksi (kirjanpitotietojen kerääminen tiloilta, jälleenvakuutuksen tarve jne.).

27. korostaa, että edellä kuvatut kolme riskinhallintavälinettä – säästöt, vakuutukset, tulojen vakauttamisrahastot – täydentävät toisiaan ja että niitä tulisi mahdollisuuksien mukaan soveltaa yhdessä vankan ja johdonmukaisen turvaverkon luomiseksi hintojen ailahtelua vastaan ja jotta voidaan vaikuttaa siihen, että maataloustuottajia koettelevia kriisejä olisi harvemmin ja ne olisivat lievempiä.

28. katsoo, että suorien tukien määrät tulisi yhdenmukaistaa kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, jotta tuottajilla olisi samankaltaiset edellytykset vastata hintojen ailahteluun.

29. on vakuuttunut siitä, että suorat tuet tulisi säilyttää YMP:n välineenä vuoden 2020 jälkeenkin, jotta voidaan auttaa turvaamaan ja vakauttamaan maatilojen tulot ja korvaamaan Euroopan unionissa sovellettavista korkeista vaatimuksista aiheutuvia kustannuksia.

30. ehdottaa, että jos seuraavassa YMP:n uudistuksessa päätetään alentaa ensimmäisen pilarin suoria tukia ja käyttää näin vapautuvat summat riskinhallintaan, maataloustuottajille jaettaisiin ”kuponkeja”, joiden arvo olisi tietty prosenttiosuus perustuista. Kuponkien käyttö olisi maataloustuottajille vapaaehtoista, ja maataloustuottajat voisivat käyttää kupongit haluamallaan tavalla: säästöihin, vakuutuksiin tai keskinäisiin rahastoihin. Tällaisella järjestelmällä voitaisiin nostaa riskinhallintavälineiden rahoitusta heikentämättä YMP:n ensimmäisen pilarin budjetin vakautta (2).

31. pyytää Euroopan komissiota toteuttamaan yksityiskohtaisen tutkimuksen eri vaihtoehdoista riskinhallintavälineiden valikoiman laajentamiseksi ja tarkastelemaan erityisesti säästöjä, vakuutuksia ja tulojen vakauttamiseen tarkoitettuja keskinäisiä rahastoja. Tutkimuksessa kartoitettaisiin kunkin välineen seuraukset, edut ja rajat asetettujen kriteerien valossa. Siinä analysoitaisiin myös erilaisia riskinhallinnan kehittämisstrategian rahoitusskenaarioita, joista yksi on kohdassa 30 esitetty kuponkijärjestelmä.

32. katsoo, että julkisella politiikalla on edistettävä eurooppalaisten maatilojen lisäarvon nostamista ja parannettava samalla maatalouskäytänteiden kestäväpohjaisuutta ympäristön kannalta, jotta tilat eivät olisi niin alttiina maailmanmarkkinahintojen ailahtelulle ja jotta maatalous osallistuisi ekologiseen siirtymään, joka tarvitaan ilmastonmuutoksen hillitsemiseksi, sen seurauksiin mukautumiseksi ja ekosysteemeihin kohdistuvan paineen vähentämiseksi.

33. korostaa tässä yhteydessä, että erityistä huomiota on kiinnitettävä syrjäisimpien alueiden maatalousalaan, joka edellyttää erityisiä, mukautettuja ja erillisiä toimenpiteitä, kun otetaan huomioon niiden ainutlaatuiset ominaispiirteet, jotka tunnustetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa.

34. ottaa huomioon, että eurooppalainen maatalous on hyvin monimuotoista: suurin osa tiloista myy tuotantonsa unionin sisämarkkinoilla, kun taas osa vie suoraan tai välillisesti osan tuotannostaan kolmansiin maihin.

35. katsoo, että monimuotoisuuden säilyttäminen on tärkeää, sillä maataloustuotannon myynti osittain kolmansiin maihin auttaa säilyttämään tarjonnan ja kysynnän tasapainon unionin sisämarkkinoilla ja tarjoaa Euroopan unionille, joka on maailman suurin maatalouselintarvikkeiden viejä, mahdollisuuden hyötyä elintarvikkeiden kysynnän maailmanlaajuisesta määrällisestä ja laadullisesta kasvusta.

36. katsoo, että maatilojen lisäarvoa voidaan nostaa pääasiassa kahdella tavalla: i) Lisätään maatalouden tuottavuutta – joka vaikuttaa tietyillä aloilla huolestuttavan heikolta – tehostamalla maataloustuotantoa kestäväpohjaisesti, tuottamalla enemmän vähemmillä tuotantopanoksilla tai vähentämällä tuotannontekijöiden ostamista tilojen riippumattomuuden parantamiseksi. Tämä edellyttää innovatiivisten ja joustavampien tuotantojärjestelmien omaksumista täsmäviljelyn, yksinkertaistetun maanmuokkauksen, vuoroviljelyn tai viljelyn monipuolistamisen avulla sekä parantamalla laidunjärjestelmien tai muiden käytänteiden arvostusta. ii) Kannustetaan kehittämään alueellistettuja elintarvikejärjestelmiä, joilla vastataan eurooppalaisten kuluttajien kysynnän kasvuun ja joiden avulla voidaan osittain suojautua maatalouden raaka-aineiden maailmanmarkkinoiden ailahtelulta kehittämällä lähimarkkinoita (kouluruokalat, ravintolat, suoramyynti), erikoismarkkinoita ja laatutuotantoa sekä suosimalla ympäristöä kunnioittavia tuotantotapoja (luomuviljely ja muut lähestymistavat).

37. suosittaa, että maataloustuottajia kannustetaan YMP:n ja kansallisen politiikan keinoin harkitsemaan molempia vaihtoehtoja alueiden ja paikallisyhteisöjen tuella.

Bryssel 7. joulukuuta 2016. Euroopan alueiden komitean puheenjohtaja Markku MARKKULA

(1) Luokittelu perustuu tutkimukseen J. Cordier ja J.-C. Debar, Gestion des risques agricoles: la voie nord-américaine. Quels enseignements pour l’Union européenne?, Cahiers no 12, Club Déméter, 2004. Vastaavia luokitteluja on ehdotettu muissakin tutkimuksissa, myös Euroopan parlamentille hiljattain laaditussa raportissa (ks. alaviite 2).

(2) Ehdotus sisältyy raporttiin Isabel Bardaji et al., Research for Agri Committee – State of play of risk management tools implemented by Member States during the period 2014–2020: national and European frameworks, sisäasioiden pääosasto, Euroopan parlamentti, 2016. Tässä esitetään, että ehdotusta laajennettaisiin koskemaan myös säästöjä.