KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 soveltamisesta /* COM/2013/0858 final */





KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 soveltamisesta 1. Johdanto Euroopan unionin jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten välinen yhteistyö on Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen kulmakivi. Tällainen yhteistyö on välttämätöntä pyrittäessä varmistamaan tiedoksiannettavien oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tehokas siirto jäsenvaltioiden välillä. Kaikkiin oikeustapauksiin liittyy asiakirjojen tiedoksiantoa. Asiakirjojen nopea ja varma siirto onkin avainasemassa pyrittäessä varmistamaan oikeudenkäytön moitteettomuus ja asianosaisten, varsinkin vastaajien, oikeuksien suojelu oikeudenkäynnissä. Ennen kuin EU ryhtyi asiassa toimiin, jäsenvaltioiden väliset rajat ylittävää asiakirjojen tiedoksiantoa säänneltiin vuonna 1965 tehdyllä Haagin yleissopimuksella[1]. Euroopan unioni antoi 29. toukokuuta 2000 asetuksen (EY) N:o 1348/2000[2], jossa vahvistetaan menettelysäännöt rajojen yli tapahtuvan asiakirjojen siirron helpottamiseksi, jäljempänä ’vuoden 2000 asetus’. Aluksi asetusta sovellettiin Tanskaa lukuun ottamatta kaikkiin jäsenvaltioihin, mutta soveltaminen on sittemmin ulotettu koskemaan myös Tanskaa unionin ja Tanskan välisellä rinnakkaissopimuksella[3]. Euroopan komissio antoi 1. lokakuuta 2004 kertomuksen[4] vuoden 2000 asetuksen soveltamisesta. Kertomuksessa pääteltiin, että asetus oli parantanut asiakirjojen siirtoa ja tiedoksiantoa jäsenvaltioiden välillä sen jälkeen, kun sitä vuonna 2001 alettiin soveltaa. Kertomuksessa todettiin kuitenkin, että asetuksen soveltamiseen osallistuvien tahojen, erityisesti paikallistason elinten, tietämystä pitää parantaa ja että soveltamista voitaisiin parantaa ja helpottaa entisestään mukauttamalla joitakin asetuksen säännöksiä. Tästä syystä komissio ehdotti vuonna 2005 asetuksen muuttamista[5]. Vuoden 2000 asetus korvattiin 13. marraskuuta 2008 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1393/2007[6], jäljempänä ’vuoden 2007 asetus’ tai ’asetus’. Sitä sovelletaan myös Tanskaan EU:n ja Tanskan tekemän rinnakkaissopimuksen mukaisesti. Vuoden 2007 asetuksella tehdyistä muutoksista tärkeimpiä ovat · vastaanottavan viranomaisen velvollisuus toteuttaa kaikki tarvittavat toimet, jotta asiakirja annetaan tiedoksi viipymättä ja joka tapauksessa kuukauden kuluessa pyynnön vastaanottamisesta; · uuden vakiolomakkeen, jolla vastaanottajalle ilmoitetaan oikeudesta kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta, käyttöönotto; · jäsenvaltioiden ennakkoon vahvistaman yksittäisen kiinteän tiedoksiantomaksun käyttöönotto; ja · yhdenmukaiset ehdot postitse tapahtuvia tiedoksiantoja varten. Vuoden 2007 asetuksen 24 artiklan mukaan komissio tarkastelee uudelleen asetuksen soveltamista viimeistään 1. kesäkuuta 2011 ja sen jälkeen viiden vuoden välein ja ehdottaa tarvittaessa muutoksia. Komissio tilasi vuonna 2011 selvityksen[7], jonka tarkoituksena oli kerätä tietoja ja arvioida asetuksen soveltamista, jäljempänä ’selvitys’. Selvitys sisältää oikeudellisen analyysin ja empiirisen osan, joka perustuu kaikista jäsenvaltioista peräisin olevien sidosryhmien keskuudessa tehtyyn kyselyyn.[8] Vuoden 2007 asetuksen soveltamisesta keskusteltiin siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston kokouksissa 14. tammikuuta ja 18. syyskuuta 2008, 30. huhtikuuta 2009, 23. kesäkuuta 2010 sekä 9. ja 10. helmikuuta 2012. Lisäksi komissio on huomioinut asetuksen soveltamista koskevat kansalaisten kirjeet, kantelut, vetoomukset ja unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisut[9]. Tässä kertomuksessa esitetään komission ensimmäinen arvio vuoden 2007 asetuksen soveltamisesta ajanjaksolla 2008–2012. 2. Asetuksen pääkohdat Asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, kun oikeudenkäynti- tai muu asiakirja on lähetettävä jäsenvaltiosta toiseen tiedoksiantoa varten. Siinä säädetään eri tavoista siirtää asiakirjoja jäsenvaltioiden välillä: lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten välityksellä, postitse, konsuliviranomaisten tai diplomaattisten edustajien välityksellä tai suoraan[10]. Tiedoksiantopäivän määrittävällä erityissäännöllä suojellaan sekä tiedoksiantopyynnön esittäjän että sen vastaanottajan etuja. Vastaanottajaa suojellaan myös säännöillä, jotka koskevat tiedoksiannettavien asiakirjojen kieltä, sekä säännöillä, joita tuomioistuinten on noudatettava, jos vastaaja ei saavu oikeuteen. Tiedoksiannosta ei saa periä maksuja tai veroja vastaanottavassa jäsenvaltiossa, paitsi tapauksissa, joissa tiedoksianto on tapahtunut erityistä menetelmää käyttäen tai oikeusviranomaisen välityksellä. Tällöin yksittäinen kiinteä tiedoksiantomaksu lankeaa hakijan maksettavaksi. Jäsenvaltioilla on velvollisuus toimittaa komissiolle tiedot, joita asetuksen moitteeton soveltaminen edellyttää. Kullakin jäsenvaltiolla on keskusyksikkö[11], joka toimittaa tiedot viranomaisille, ratkaisee mahdollisesti syntyvät ongelmat ja toimittaa lähettävän viranomaisen tiedoksiantopyynnöt asianomaiselle vastaanottavalle viranomaiselle. 3. Asetuksen soveltaminen Yleisesti ottaen voidaan päätellä, että asetus toimii hyvin ja on saavuttanut sille asetetun tavoitteen lisätä asiakirjojen rajat ylittävän tiedoksiannon oikeusvarmuutta sekä jäsenvaltioiden välisten siirtojen nopeutta ja tehokkuutta.[12] Joitakin näkökohtia on kuitenkin syytä tarkastella sen arvioimiseksi, miten jäsenvaltioiden välistä tiedoksiantojärjestelmää voidaan kehittää edelleen. 3.1. Asetuksen soveltamisala Asetusta sovelletaan oikeudenkäynti- ja muihin asiakirjoihin, jotka on toimitettava yhdestä jäsenvaltiosta toiseen siviili- tai kauppaoikeudellisessa asiassa tiedoksi annettaviksi. Asetuksen soveltamisalasta on esitetty monia kysymyksiä. 3.1.1. Mitä asiakirjoja jäsenvaltioiden välillä voidaan siirtää tiedoksiantoa varten: oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen määritelmä Unionin tuomioistuin päätti asiassa C-14/08 (Roda Golf), ettei kansallisessa lainsäädännössä tule määritellä asiakirjoja, joita asetuksen mukaisesti voidaan siirtää jäsenvaltioiden välillä tiedoksiantoa varten. Tuomioistuimen ratkaistavaksi toimitetussa asiassa oli kyse notaarin vahvistaman asiakirjan tiedoksiannosta oikeudenkäynnin ulkopuolella. Tuomioistuin täsmensi, että vuoden 2000 asetuksen 16 artiklassa (joka on identtinen vuoden 2007 artiklan 16 artiklan kanssa) tarkoitettu ’muu asiakirja’ on unionin käsite, jota pitäisi tulkita itsenäisesti. Ottaen huomioon, että perussopimuksen ja asetuksen tavoitteena on luoda unionin sisäinen tiedoksiantojärjestelmä, jolla pyritään varmistamaan sisämarkkinoiden moitteeton toiminta, oikeudellista yhteistyötä ei voi rajata koskemaan vain oikeudenkäyntejä vaan sitä on voitava tehdä myös muissa tilanteissa. Näin ollen tuomioistuin katsoi, että notaarin vahvistaman asiakirjan tiedoksianto oikeudenkäynnin ulkopuolella kuuluu asetuksen soveltamisalaan. 3.1.2. Milloin oikeudenkäynti- tai muu asiakirja on toimitettava yhdestä jäsenvaltiosta toisen tiedoksiantoa varten? Asiassa C-325/11 (Alder) unionin tuomioistuin joutui ratkaisemaan myös toisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvan tärkeän kysymyksen: pitääkö tilanteet, joissa asiakirja on asetuksen mukaisesti toimitettava jäsenvaltiosta toiseen tiedoksiantoa varten, määritellä kansallisessa lainsäädännössä? Kyseisessä tapauksessa kaksi Saksassa asuvaa EU:n kansalaista nosti puolalaisessa tuomioistuimessa kanteen kahta Puolassa asuvaa EU:n kansalaista vastaan. Puolan prosessioikeuden mukaan ulkomaisen kantajan on nimettävä Puolassa edustaja, joka on valtuutettu hyväksymään asiakirjojen tiedoksianto. Mikäli edustajaa ei ole nimetty, asiakirjat liitetään oikeudenkäyntiaineistoon ja katsotaan tiedoksiannetuiksi. Kantajat eivät nimenneet edustajaa, eivätkä olleet läsnä kuulemisessa, jonka jälkeen heidän kanteensa hylättiin. Tuomioistuin totesi, että jos asiakirjan vastaanottaja asuu toisessa jäsenvaltiossa, oikeudenkäyntiasiakirjan tiedoksiannon on tapahduttava asetuksen vaatimusten mukaisesti.[13] Näin ollen järjestelmä, jossa oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksianto toisessa jäsenvaltiossa asuville asianosaisille edellyttää edustajan nimeämistä oikeudenkäyntijäsenvaltioissa, ei ole asetuksen mukainen. 3.1.3. Sähköinen tiedoksianto Asiakirjojen sähköinen tiedoksianto on yleistymässä jäsenvaltioissa. Useimmissa järjestelmissä, joissa sähköinen tiedoksianto on mahdollista, kansalaiset (yleensä kaupalliset tahot tai rahoituslaitokset) rekisteröityvät tuomioistuimiin, mikä mahdollistaa suoran sähköisen tiedoksiannon. Voimassa olevassa asetuksessa ei mainita sähköistä tiedoksiantoa. Tietyissä jäsenvaltioissa on noussut esiin kysymys siitä, voivatko ulkomaalaiset rekisteröityä sähköisen tiedoksiannon kansallisiin järjestelmiin, ja siitä, pitäisikö heille osoitettu tiedoksianto katsoa asetusta sovellettaessa rajat ylittäväksi tiedoksiannoksi. Vastauksella näihin kysymyksiin on huomattavia seurauksia: esimerkiksi se, sovelletaanko tällöin oikeutta kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa, joka ei ole kirjoitettu jollakin asetuksen 8 artiklassa tarkoitetulla kielellä. On syytä pohtia, pitäisikö sähköistä tiedoksiantoa tarjota rajat ylittävissä tapauksissa ja miten asetusta pitäisi siinä tapauksessa soveltaa. Sähköisen tiedoksiannon käyttöönotto yhtenä asetuksen mukaisena menetelmänä saattaa edistää tekniikan tehokasta käyttöä ja vähentää kustannuksia ja viiveitä riita-asioissa, joiden osapuolet asuvat kaukana toisistaan. Käynnissä on useita pilottihankkeita, muun muassa komission osittain rahoittama E-justice service of documents. Sen tavoitteena on mahdollistaa sähköistä alustaa hyödyntävä virtuaalinen ja suojattu asiakirjavaihto oikeusministeriöiden, tuomioistuinten, haastemiesten ja lakimiesten välillä. Hanke liittyy e-Codex-hankkeeseen, jonka yleisenä tavoitteena on parantaa oikeudenkäynteihin liittyvää rajat ylittävää tiedonvaihtoa suojatulla, helppokäyttöisellä ja kestävällä tavalla. 3.1.4. Asiakirjojen toimeksianto ja eksekvatuurin lakkauttaminen Eksekvatuurin asteittainen lakkauttaminen nostaa esiin kysymyksen suuremman yhdenmukaistamisen tarpeesta kansallisten siviiliprosessisääntöjen osalta yleisesti ja asiakirjojen tiedoksiantosääntöjen osalta erityisesti. Keskustelut, joita on käyty komission ehdotuksesta asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla (uudelleenlaadittu Bryssel I -asetus)[14], ehdotuksesta asetukseksi eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen luomisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa[15] ja ehdotuksesta asetukseksi yksityisoikeuden alalla määrättyjen suojelutoimenpiteiden vastavuoroisesta tunnustamisesta[16], ovat osoittaneet, että jäsenvaltioiden säännöt eroavat merkittävästi toisistaan niinkin perustavanlaatuisissa kysymyksissä kuin · mitä asiakirjoja oikeudenkäynnin osapuolille annetaan tiedoksi: vaikka haastehakemukset annetaan yleensä tiedoksi kaikissa jäsenvaltioissa, esimerkiksi tuomioiden ja kehotusten saapua kuultavaksi tiedoksiannossa on suuria eroja. Joissakin jäsenvaltioissa tuomiot annetaan tiedoksi – tiedoksianto voi jopa olla tuomion täytäntöönpanokelpoisuuden edellytys oikeudenkäyntijäsenvaltiossa – kun taas toisissa jäsenvaltioissa tuomioita ei yleensä anneta tiedoksi, vaan asianosaiset hakevat ne itse tuomioistuimesta; · missä olosuhteissa asiakirjoja annetaan tiedoksi: joissain jäsenvaltioissa tuomiota ei anneta tiedoksi silloin, kun asianosaiset tai heidän edustajansa ovat läsnä oikeudenkäynnissä, toisissa jäsenvaltioissa tuomion tiedoksianto on puolestaan täytäntöönpanomenettelyn ensimmäinen lakisääteinen vaihe; · ketkä antavat asiakirjoja tiedoksi: joissain jäsenvaltioissa tiedoksianto on yleensä asianosaisten vastuulla, toisissa tuomioistuimet huolehtivat siitä. Useissa jäsenvaltioissa vastuu vaihtelee sen mukaan, mistä asiakirjasta on kyse (haastehakemus, kehotus saapua kuultavaksi, tuomio jne.); · kenelle asiakirjat annetaan tiedoksi: joissain jäsenvaltioissa asiakirjat annetaan tiedoksi asianosaisille, kun taas toisissa (tietyt) asiakirjat voidaan tai täytyy antaa tiedoksi asianosaisten lailliselle edustajalle oikeudenkäyntijäsenvaltiossa; · oikeudelliset seuraamukset, jotka liittyvät tiedoksi antamiseen (esim. muutoksenhakua tai koron kertymistä koskevan määräajan kulumisen alkaminen) tai antamatta jättämiseen (esim. mahdollisuus erityisten oikeussuojakeinojen käyttöön). Näistä eroista johtuen on toistaiseksi epävarmaa, missä olosuhteissa asetuksen tarjoamaa suojaa tosiasiallisesti sovelletaan. Epävarmuutta on erityisesti siitä, sovelletaanko asetuksen sääntöjä, jotka koskevat oikeutta kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa (8 artikla), tiedoksiantopäivää (9 artikla) ja puolustautumisoikeutta saapumattajättämistapauksessa, ulkomaalaisiin vastaajiin. On vaikea olla pohtimatta, missä määrin tällaiset erot jäsenvaltioiden lainsäädännössä ja siitä kansalaisille aiheutuva oikeusvarmuuden puute ovat hyväksyttävissä Euroopan unionin oikeudellisen yhteistyön puitteissa varsinkin eksekvatuurin lakkauttamisen vuoksi, koska rajat ylittävissä tapauksissa on erittäin tärkeää turvata puolustautumisoikeus. 3.1.5. Soveltamisalaa koskevat päätelmät Edellä olevat kohdat osoittavat, että asetuksen moitteeton soveltaminen saattaa edellyttää sen soveltamisalan selventämistä unionin tasolla. Toimenpiteitä saattaa edellyttää myös kansallisten prosessioikeuksien välisistä eroista johtuva oikeudellinen epävarmuus. Tämä on erityisen tärkeää, kun otetaan huomioon asetuksen keskeinen asema kaikessa siviilioikeudellisessa yhteistyössä ja eksekvatuurin lakkauttaminen. Vuosien myötä on karttunut kokemusta asiakirjojen toimittamista yli rajojen koskevien yhteisten sääntöjen soveltamisesta. Nyt voi olla aiheellista pohtia tämän oikeudellisen epävarmuuden korjaamista laatimalla yhteiset vähimmäisvaatimukset siitä, mitä asiakirjoja ulkomaalaisille asianosaisille olisi annettava tiedoksi, kenelle asiakirjat olisi annettava tiedoksi ja missä vaiheessa. Näin voitaisiin varmistaa vastaajien yhtenäisempi suojelu koko unionissa, mikä eittämättä parantaisi oikeusvarmuuden ja puolustautumisoikeuden toteutumista. 3.2. Asetuksen soveltamisalan rajoitukset 3.2.1. Asetuksen soveltamatta jättäminen, jos tiedoksiannon vastaanottajan osoite ei ole tiedossa Tätä asetusta ei sovelleta, jos tiedoksiannon vastaanottajan osoite ei ole tiedossa. Tämä on aiheuttanut ongelmia. Joskus asiakirjoja on toimitettu sillä oletuksella, että asetuksen 3 artiklan nojalla perustetut keskusyksiköt avustavat vastaanottajan paikantamisessa. Vaihtoehtoisesti on voitu käyttää asetusta (EY) N:o 1206/2001[17], jäljempänä ’todisteiden vastaanottamista koskeva asetus’, tiedoksiannon vastaanottajan osoitteen selvittämiseksi. Viimeksi mainittua menetelmää pidetään kuitenkin hankalana, koska se edellyttää kahden eri säädöksen soveltamista pelkkää asiakirjojen tiedoksiantoa varten. On myös epäilty, onko todisteiden vastaanottamista koskeva asetus oikea väline asianosaisen osoitteen selvittämiseen varsinkin, kun otetaan huomioon kyseisen asetuksen soveltamisala ja sen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan vaatimus ilmoittaa asianosaisten nimet ja osoitteet, jolloin lähtöoletuksena tuntuu olevan, että osoitteet ovat tiedossa. Kysymys siitä, miten löytää vastaajan osoite, on tärkeä varsinkin, kun on kyse usean siviilioikeudellisen säädöksen soveltamisesta, esimerkiksi asetus (EY) N:o 44/2001 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla[18] (ks. asetuksen 26 artikla) ja asetus (EY) N:o 2201/2003 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa (ks. asetuksen 18 artikla). Näiden säädösten mukaan oikeudenkäynti on keskeytettävä, kunnes on osoitettu, että vastaajalla on ollut mahdollisuus saada haastehakemus tai vastaava asiakirja riittävän hyvissä ajoin, että tällä on ollut mahdollisuus valmistautua vastaamaan asiassa tai että kaikkiin tätä varten tarpeellisiin toimenpiteisiin on ryhdytty. Unionin tuomioistuin on päättänyt asetuksen (EY) N:o 44/2001 26 artiklan 2 kohdan osalta, että tuomioistuin voi tällaisessa tilanteessa jatkaa oikeudenkäyntiä, jos se on varmistanut, että kaikki huolellisuusvelvollisuuden periaatteen ja vilpittömän mielen periaatteen edellyttämät etsinnät on toteutettu vastaajan löytämiseksi (ks. asia C-327/10, Hypoteční banka vastaan Lindner, 52 kohta, ja asia C-292/10, Cornelius de Visser, 55 kohta). Tältä osin on tärkeä tietää, mitä voidaan pitää tarpeellisina toimenpiteinä ja kenen ne kuuluu toteuttaa (asiaa käsittelevä tuomioistuin, asianosaiset, keskusyksikkö vai vastaanottava viranomainen vastaanottavassa valtiossa). Näiden vaikeuksien takia voi olla aiheellista pohtia, miten voitaisiin ratkaista perustavanlaatuinen käytännön ongelma eli löytää tiedoksiannon vastaanottajan osoite. Lisäksi olisi hyvä selventää tiedoksiantoon osallistuvien viranomaisten velvollisuuksia. Voitaisiin esimerkiksi harkita sellaisten tilanteiden saattamista asetuksen soveltamisalaan, joissa vastaajan osoite ei ole tiedossa, ja säätää velvollisuudesta pyrkiä selvittämään vastaajan osoite. Vähintäänkin voitaisiin selventää, miten perusteellista työtä vastaanottavien viranomaisten pitäisi tehdä vastaajan osoitteen selvittämiseksi tilanteessa, jossa osoite on tiedossa mutta vaikuttaa virheelliseltä. 3.2.2. Asiakirjojen tiedoksianto valtioille Asetusta ei sovelleta etenkään vero-, tulli- tai hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista tai laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii). Joissain jäsenvaltioissa asiakirjojen tiedoksianto valtioille on herättänyt kysymyksiä. Asetuksen 1 artiklan mukaan edellä mainitut asiat eivät kuulu asetuksen soveltamisalaan. Niiden ohjeiden mukaan, jotka unionin tuomioistuin on antanut siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen tulkinnasta viranomaisen ja yksityishenkilön välisissä riita-asioissa, tällaiset riita-asiat voivat sen sijaan kuulua asetuksen soveltamisalaan siltä osin kuin on kyse siviilioikeudellisesta kanteesta ja asianomainen valtio on toiminut niissä yksityishenkilönä (acta iure gestionis). On huomattava, että vaikka oikeudenkäynti- tai muun asiakirjan vastaanottaja siviili- tai kauppaoikeudellisessa asiassa on valtio tai valtiollinen elin, kaikkia asetuksen mukaisia asiakirjojen toimitustapoja voidaan käyttää asiakirjojen tiedoksiantoon ulkomailla. 3.3. Lähetyksen ja tiedoksiannon nopeus Jos asiakirjat annetaan tiedoksi lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten välityksellä, pyyntö on pantava täytäntöön kuukauden kuluessa[19]. Asiakirjojen lähettämiselle postitse tai niiden tiedoksiannolle suoraan tai diplomaattisten edustajien välityksellä ei sen sijaan ole säädetty määräaikaa. Selvityksen mukaan vuoden 2007 asetus on vuoden 2000 asetukseen verrattuna jossain määrin nopeuttanut asiakirjojen tiedoksiantoa jäsenvaltioiden välillä (ks. liite 1). Tulosta voidaan pitää tyydyttävänä, varsinkin kun otetaan huomioon, että rajat ylittäviä tiedoksiantoja koskevien pyyntöjen määrä on samanaikaisesti noussut. Esimerkiksi Saksassa tapausten määrä nousi 14 463:sta (2009) 16 329:ään (2010) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 9 852:sta 10 395:een samalla ajanjaksolla. Tästä huolimatta asiakirjojen tiedoksianto on nopeutunut. Siksi voidaankin päätellä, että vuoden 2007 asetus on saavuttanut tavoitteensa ja nopeuttaa tiedoksiantoa jäsenvaltioiden välillä. Empiirinen tieto osoittaa kuitenkin, että tiedoksianto ulkomaille kestää edelleen suhteellisen kauan. Etenkin silloin, kun asiakirjat lähetetään lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten välityksellä, useimmissa tapauksissa kyseisiltä viranomaisilta menee yhteensä useita kuukausia tehtävän suorittamiseen. Viiveisiin on useita syitä. Aluksi voi mennä aikaa väärin osoitetun pyynnön ohjaamiseen toimivaltaiselle vastaanottavalle viranomaiselle. Näyttää myös siltä, että useimmat viiveet johtuvat viranomaisten puutteellisesta kielitaidosta (ne eivät hallitse kieliä, jotka niiden kotijäsenvaltio on ilmoittanut hyväksyvänsä asiakirjojen vastaanottokieliksi) ja/tai asiassa sovellettavien sääntöjen puutteellisesta tuntemisesta (ks. 3.3. kohta). Osan viiveistä katsotaan johtuvan keskusyksikköjen puutteellisesta varustetasosta (ks. 3.4 kohta). Oikeudenkäynnin tehokas läpivienti yhdentyneessä unionissa edellyttää kuitenkin asiakirjojen ripeää tiedoksiantoa. Sen vuoksi olisi selvitettävä, miten tiedoksiantoon menevää aikaa voitaisiin lyhentää entisestään. Erityisesti olisi kartoitettava sähköisten lähetys- ja tiedoksiantotapojen käyttöä. 3.4. Lähettävät ja vastaanottavat viranomaiset Asetuksen mukaisista asiakirjojen lähetystavoista yleisin on lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten[20] välityksellä tapahtuva lähetys. Asetuksen mukaista viranomaisten toimintaa pidetään yleisesti ottaen tyydyttävänä lukuun ottamatta niiden kielitaitoa ja/tai asetuksen sääntöjen tuntemusta, joita pidetään puutteellisina.[21] Vastaanottavien viranomaisten on esimerkiksi raportoitu kieltäytyvän muilla kuin asianomaisen jäsenvaltion virallisella kielellä esitetyistä pyynnöistä, vaikka kyseinen jäsenvaltio olisi asetuksen 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti ilmoittanut hyväksyvänsä muita kieliä. On myös käynyt ilmi, että vastaanottavat viranomaiset ovat toisinaan kieltäytyneet toimittamasta tiedoksiannettavaa asiakirjaa sillä perusteella, ettei sitä ole käännetty kyseisen jäsenvaltion viralliselle kielelle, mikä voi olla ristiriidassa asetuksen 8 artiklan 1 kohdan kanssa. 3.5. Keskusyksiköt Keskusyksiköillä on tärkeä tukirooli, koska ne vastaavat tietojen toimittamisesta lähettäville viranomaisille, mahdollisten ongelmien ratkaisemisesta ja poikkeustapauksissa tiedoksiantopyynnön toimittamisesta edelleen toimivaltaiselle vastaanottavalle viranomaiselle, lähettävän viranomaisen pyynnöstä. Keskusyksikköjen asetuksen mukainen toiminta vaikuttaa yleisesti ottaen tyydyttävältä: selvitystä varten haastatelluista 49,6 prosenttia piti keskusyksikköjen käytännön toimintaa hyvin tai melko tehokkaana ja vain 18 prosenttia melko tehottomana tai tehottomana.[22] Selvityksessä tuli kuitenkin ilmi joitain ongelmia. Ensinnäkin joidenkin jäsenvaltioiden keskusyksikköjen tekninen varustetaso ei ole asianmukainen (esim. ei tietokoneita). Tällainen tilanne voi haitata toimituksen nopeutta ja varmuutta. Toiseksi eräät lähettävät viranomaiset ilmaisivat selvityksessä olettavansa, että keskusyksiköt auttavat niitä vastaanottajan paikantamisessa, jos tämän osoite ei ole tiedossa. Asetuksesta ei välttämättä käy yksiselitteisesti ilmi, missä mitassa keskusyksikköjen on annettava tällaista apua. Keskusyksikköjen roolia olisi mietittävä ja selvennettävä tiedoksiannon vastaanottajan osoitteen selvittämisen osalta, jotta voidaan varmistaa asetuksen yhdenmukainen soveltaminen ja selkeyttää asetukseen liittyviä odotuksia. Lisäksi vaikuttaa siltä, että jäsenvaltioiden siviilioikeudelliseen atlakseen[23] toimittamat keskusyksikköjä koskevat tiedot vaihtelevat jäsenvaltioittain. Osa tiedoista on yksityiskohtaisempia kuin toiset. Asetuksen 23 artiklan 1 kohdassa yhdessä sen 3 artiklan kanssa ei anneta tarkkoja ohjeita siitä, mitä tietoja jäsenvaltioiden on toimitettava. Voi olla aiheellista yksinkertaistaa saatavilla olevia tietoja koskevia vaatimuksia, jotta tiedoista olisi mahdollisimman paljon hyötyä järjestelmän käyttäjille. 3.6. Tiedoksiantopyynnön kieli Luxemburgia lukuun ottamatta kaikki jäsenvaltiot hyväksyvät englannin asiakirjojen tiedoksiantopyyntöjen vastaanottokieleksi (ks. liite 2). Näin ollen lähes kaikkien jäsenvaltioiden kesken on käytössä yksi kieli. Lisäksi näyttää siltä, että kaikki jäsenvaltiot Irlantia, Luxemburgia ja Maltaa lukuun ottamatta hyväksyvät pyynnöt vähintään yhdellä muulla kuin niiden virallisella kielellä / virallisilla kielillä. Yli puolet jäsenvaltioista hyväksyy pyynnöt kolmella, neljällä tai jopa viidellä (Ranska) kielellä. 3.7. Tiedoksiannettavien asiakirjojen kieli – oikeus kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa Asetuksen 8 artiklan tavoitteena on taata vastaanottajan prosessuaaliset oikeudet ottaen huomioon, että tällä on oikeus kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa, jos sitä ei ole laadittu sen paikan virallisella kielellä, jossa tiedoksianto tapahtuu, tai vastaanottajan ymmärtämällä kielellä. Komission tietoon on saatettu monia tämän artiklan soveltamiseen liittyviä ongelmia.[24] Euroopan unionin tuomioistuin tarkasteli asiassa C-14/07 (Weiss) joitakin vastaanottamisesta kieltäytymisen käytännön näkökohtia. Kyseisessä tapauksessa vastaanottaja kieltäytyi tiedoksiannosta sillä perusteella, että vain hakemus oli käännetty asetuksen 8 artiklassa säädetylle kielelle, mutta ei sen liitteet. Tuomioistuin katsoi, ettei haastehakemuksen vastaanottajalla ole oikeutta kieltäytyä asiakirjasta, jos sen kääntämättä jätetyt liitteet ovat asiakirjatodisteita, joilla ei ole muuta virkaa kuin todistusarvo ja jotka eivät ole välttämättömiä kanteen sisällön ja perusteen ymmärtämiseksi. Samassa asiassa tuomioistuinta pyydettiin tekemään päätös vastaanottajan ja hakijan välisen sopimuslausekkeen tehtävästä. Kyseisessä sopimuslausekkeessa vastaanottaja antoi suostumuksensa sille, että osapuolten välinen kirjeenvaihto tapahtuu lähettävän jäsenvaltion kielellä. Tuomioistuin katsoi, ettei tällainen lauseke oikeuta olettamaan, että vastaanottaja osaa kyseistä kieltä, mutta että se on kuitenkin todiste, jonka tuomioistuin voi ottaa huomioon määrittäessään, ymmärtääkö vastaanottaja lähettävän jäsenvaltion kieltä. On myös raportoitu vakiolomakkeen käyttöön liittyvistä ongelmista vastaanotosta kieltäytymistä koskevan oikeuden käytön yhteydessä. Ensinnäkin 8 artiklasta ei käy selvästi ilmi se, että tiedot on toimitettava vakiomuodossa (asetuksen liite II) tapauksissa, joissa tiedoksiannettava asiakirja on vastaanottavan jäsenvaltion kielellä ja joissa vastaanottajalla ei tästä syystä ole perusteita kieltäytyä tiedoksiannosta (8 artiklan 1 kohdan b alakohta). Tällaisissa olosuhteissa vakiolomakkeen toimittaminen liitteenä voi synnyttää vastaanottajassa virheellisen luulon siitä, että hänellä on oikeus kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta. Toiseksi on esitetty käytännön kysymys siitä, pitäisikö asetuksen liite II toimittaa vastaajalle kokonaisuudessaan eli sisältäen tekstin kaikilla unionin virallisilla kielillä vai voiko siitä toimittaa ainoastaan vastaanottavan jäsenvaltion kielellä laaditun tekstiosuuden. Jälkimmäinen vaihtoehto voisi säästää kustannuksia ja ympäristöä. Kolmanneksi on epäselvyyttä oikeudellisista seuraamuksista silloin, kun vastaanottava viranomainen laiminlyö kieltäytymisoikeudesta tiedottamisen (eli laiminlyö liitteen II toimittamisen liitteenä). Epäselvyyttä on siitäkin, minkä lakien mukaisesti tällaisen tiedoksiannon vaikutuksia (toisin sanoen sen pätevyyttä) pitäisi arvioida. Vastaanottajan oikeusvarmuuden kannalta tilanne ei ole tyydyttävä, koska vastaanottajan suojelu voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen. Yhtenäinen ratkaisu olisi toivottava. Neljänneksi on esiintynyt ongelmia sen määrittelemisessä, onko vastaanottaja kieltäytynyt vastaanottamasta tiedoksiannettavaa asiakirjaa oikein perustein. Asetuksen 8 artiklan ja liitteen II mukaan vastaanottaja voi kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa joko sen tiedoksiantohetkellä (asiakirjan tiedoksiantavalta henkilöltä) tai palauttamalla sen vastaanottavalle viranomaiselle. Liitteen II mukaan lomake olisi palautettava yhdessä tiedoksiannettavan asiakirjan kanssa (ks. vastaanottajan ilmoitus). Kieltäytymisoikeuden asianmukaisesta käytöstä vallitsee siis jonkinasteinen epäselvyys. Joissain tapauksissa vastaanottaja ei ole käyttänyt kieltäytymisoikeuttaan tiedoksiantohetkellä vaan palauttanut asianmukaisesti täytetyn liitteen II (ilmoitus kieltäytymisestä) mutta jättänyt palauttamatta tiedoksiannon varsinaisena kohteena olevan asiakirjan. Tämän johdosta esitettiin kysymys, voidaanko tällaista kieltäytymistä pitää pätevänä. Asetuksen 8 artiklan kirjaimellisen tulkinnan mukaan kieltäytyminen ei olisi pätevä. Tulkinnan tyydyttävyys on kyseenalainen: jos asiakirjan palauttaminen katsotaan päteväksi kieltäytymiseksi, sitä suuremmalla syyllä lomakkeella annetun ilmoituksen pitäisi olla pätevä, vaikkei siihen olisi liitetty tiedoksiannettavaa asiakirjaa. Kysymystä voi olla tarpeen selventää asetuksessa. Asetuksessa säädetään kieltäytymislomakkeen käytöstä mutta ei sen lähettämistavasta. Asiakirjasta voi siis kieltäytyä esimerkiksi antamalla lomakkeen haastemiehelle tiedoksiantoyrityksen yhteydessä tai yksinkertaisella kirjeellä. Herää kysymys, olisiko aiheellista säätää muodollisista vaatimuksista oikeusvarmuuden lisäämiseksi sen suhteen, mikä katsotaan tosiasialliseksi kieltäytymiseksi tiedoksiannettavan asiakirjan vastaanottamisesta. 3.8. Tiedoksiantopäivä Yleisesti ottaen näyttää siltä, että 9 artiklan (tiedoksiantopäivän määrittäminen) soveltaminen on ollut tyydyttävää ja että tavoite sekä hakijan että vastaanottajan legitiimien odotusten ja oikeuksien suojelusta on saavutettu.[25] Tähän liittyy kuitenkin useita kysymyksiä. Yksi niistä koskee tiedoksiantopäivän määrittämistä vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti (9 artiklan 1 kohta) tapauksissa, joissa tiedoksiantoa pyydetään 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua erityistä menettelyä noudattaen, eikä kyseistä menettelyä tunneta vastaanottavassa jäsenvaltioissa, vaikkei se olisikaan ristiriidassa sen lainsäädännön kanssa. On selvää, että tällaisissa tapauksissa vastanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä ei välttämättä säädetä tiedoksiantopäivästä. Esiin on noussut kysymys siitä, voidaanko tällaisessa tilanteessa 9 artiklan 1 kohdan nojalla päätellä, että tiedoksiantopäivä määritetään pyynnön esittävän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti edellyttäen, että kyseinen erityinen menettely on siellä käytössä. Lisäksi johdanto-osan 15 kappale aiheuttaa hämmennystä 9 artiklan soveltamisesta. Sen mukaan 9 artiklaa ei sovelleta kaikissa jäsenvaltioissa, ja siinä edellytetään, että jäsenvaltiot ilmoittavat komissiolle, sovelletaanko sääntöä niiden kansallisen lainsäädännön mukaan. On selvää, että asetuksen mukaan 9 artiklaa sovelletaan kaikissa jäsenvaltioissa ja että on asianosaisten edun mukaista, että sitä sovelletaan kaikkialla. Kansallisessa lainsäädännössä ei tarvitse olla johdanto-osan 15 kappaleessa mainittua kahden määräpäivän järjestelmää. Asetuksen 9 artiklaa sovelletaan sellaisenaan, ja siinä vahvistetaan ainoastaan se, mitä lakia päivämäärän määrittämiseen sovelletaan joko hakijan tai vastaajan näkökulmasta. Johdanto-osan 15 kappaletta olisi tältä osin aiheellista selventää. 3.9. Tiedoksiantokulut Niistä palveluista, joita suoritetaan vastaanottavan jäsenvaltion toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevan asiakirjan tiedoksiannon yhteydessä, ei yleensä peritä veroja eikä muita maksuja. Silloin kun tiedoksiannon suorittaa oikeusviranomainen tai vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla toimivaltainen henkilö tai kun pyydetään käyttämään erityistä tiedoksiantomenettelyä, hakijan on maksettava siitä aiheutuvat kulut. Oikeussuojan saatavuuden helpottamiseksi tällaisten kulujen olisi vastattava yksittäistä kiinteää maksua. Euroopan siviilioikeudellisessa atlaksessa julkaistavan yksittäisen kiinteän maksun käyttöönotto on periaatteessa lisännyt merkittävällä tavalla rajat ylittävään tiedoksiantoon liittyvien kustannusten läpinäkyvyyttä. Eräiden jäsenvaltioiden tiedotus ei kuitenkaan ole riittävän selvää[26], kun taas eräät väittävät, että tiedoksianto on maksuton, vaikka käytännössä näin ei ole[27]. Kustannusten maksamisessa on tullut esiin joitakin käytännön ongelmia. Onkin ehdotettu, että Euroopan siviilioikeudellisessa atlaksessa julkaistaviin, lähettäviä ja vastaanottavia viranomaisia koskeviin tietoihin olisi hyvä sisällyttää viranomaisten pankkitilinumerot, myös IBAN- ja BIC-koodi ja tarvittaessa alv-tunniste. On myös raportoitu, että joissakin jäsenvaltioissa tiedoksiannosta vastaavat viranomaiset perivät kiinteän maksun lisäksi muita maksuja. Tämä näyttäisi olevan ristiriidassa asetuksen kanssa. Pyynnön esittävät viranomaiset ovatkin epävarmoja siitä, pitäisikö vaatia vain kiinteän maksun suorittamista vai voiko periä muita maksuja. Asetusta voi olla tarpeen selventää tältä osin. 3.10. Tiedoksianto postitse Asetuksen 14 artiklassa säädetty tiedoksianto postitse on yksi monista tiedoksiantotavoista. Jäsenvaltiot voivat antaa asiakirjoja tiedoksi postitse suoraan toisessa jäsenvaltiossa asuville henkilöille. Tiedoksianto postitse tapahtuu kirjattuna kirjeenä vastaanottotodistusta tai muuta vastaavaa menettelyä käyttäen. Komissio on havainnut, että ainakin yksi jäsenvaltio tulkitsee artiklan sanamuotoa kirjaimellisesti ja rajoittaa tämän tiedoksiantotavan soveltamisen tapauksiin, joissa asiakirjojen tiedoksianto on valtion vastuulla, toisin sanoen tuomioistuinten lakisääteinen tehtävä.[28] Tämä kapea tulkinta tarkoittaa sitä, että silloin kun asianosaiset ovat vastuussa tiedoksiannosta, he eivät voi käyttää tätä rajat ylittävää asiakirjan toimitustapaa eivätkä pyytää asuinjäsenvaltionsa toimivaltaista elintä tai henkilöä antamaan asiakirjan tiedoksi ulkomailla sijaitsevalle vastaanottajalle asetuksen 14 artiklan mukaisesti. Komissio katsoo, että artiklan sanamuotoa on syytä muuttaa, jotta päästään kahdesta eri tulkinnasta ja rajat ylittävissä tapauksissa tiedoksianto postitse on yleisesti kaikkien käytössä. Selvityksessä kävi ilmi, että tätä toimitustapaa käytetään usein sen edullisuuden ja nopeuden takia ja että se on jopa suositumpi tapa kuin lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten käyttäminen.[29] Tähän tiedoksiantotapaan liittyy kuitenkin käytännön ongelmia, jotka vähentävät sen tehokkuutta. Yhtenä ongelmana ovat kansallisten siviiliprosessisääntöjen sallimat erilaiset ratkaisut määritettäessä niiden henkilöiden ryhmää, joille tiedoksianto voidaan suorittaa postitse. Joissain jäsenvaltioissa tietyt siviiliprosessit edellyttävä henkilökohtaista toimitusta vastaanottajalle. Muissa jäsenvaltioissa on käytössä nk. sijaistiedoksianto, jonka mukaisesti asiakirjaa ei toimiteta vastaanottajalle henkilökohtaisesti vaan toiselle henkilölle samassa osoitteessa tai asiakirja jaetaan postilaatikkoon tai jätetään tiettyyn paikkaan tietyksi ajaksi, jonka kuluessa vastaanottaja voi käydä sen hakemassa. Sijaistiedoksianto katsotaan vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä päteväksi, mutta se ei välttämättä täytä pyynnön esittäneen jäsenvaltion siviiliprosessilainsäädännön vaatimuksia. Tiedoksiantoa postitse koskevat säännöt vaihtelevat suuresti jäsenvaltioittain, mikä on vakava este kyseisen tiedoksiantotavan tehokkaalle käytölle. Toinen tiedoksiantoa postitse koskeva ongelma on lainsäädäntökehys, jota postialan toimijoiden on noudatettava kirjattua kirjettä vastaanottajalle toimittaessaan. Postialan julkiset ja yksityiset toimijat noudattavat usein omia sääntöjään (esim. Maailman postiliiton sääntöjä tai yksityisiä erikoispostipalveluja tarjoavien yritysten sääntöjä) toimittaessaan kirjattuja kirjeitä vastaanottoilmoitusta vastaan. Lisäksi postialan toimijoiden on monissa jäsenvaltioissa noudatettava erillisiä lakisääteisiä sääntöjä tapauksissa, joissa tiedoksiannettava asiakirja on oikeudenkäynti- tai muu virallinen asiakirja. Tällaisissa tapauksissa postialan toimijat ovat velvollisia käyttämään erityisiä tiedoksiantotodistuksia tai niiden on tehtävä monta perättäistä tiedoksiantoyritystä. Tällaisten sääntöjen soveltaminen ei ole ongelma silloin, kun tiedoksiannettavat asiakirjat ovat peräisin kansallisista tuomioistuimista tai kansallisilta viranomaisilta, jotka postialan toimijat tuntevat. Voi kuitenkin olla, että sääntöjä ei sovelleta silloin, kun postialan toimija ei tunnista ulkomaista asiakirjaa luonteeltaan oikeudelliseksi. Joissain tapauksissa lakisääteisiäkin sääntöjä sovelletaan vain kansallisten tuomioistuinten tai viranomaisten, ei ulkomaisten tuomioistuinten tai viranomaisten, toimittamiin asiakirjoihin. Tästä seuraa, että tiedoksianto voi loppujen lopuksi olla pätemätön joko pyynnön esittäneen tai vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla tai jos toimija ei tunnista tiedoksiannettavaa asiakirjaa luonteeltaan oikeudelliseksi taikka molemmista syistä. Lisäksi vastaanottoilmoituksiin näyttäisi liittyvän yleinen käytännön ongelma, sillä väärin tai puutteellisesti täytetyt vastaanottoilmoitukset eivät tarjoa riittävää näyttöä toteutuneen tai yritetyn tiedoksiannon olennaisista seikoista.[30] Pyynnön esittäneiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet eivät useinkaan pysty määrittämään vastaanottoilmoituksen perusteella, kenelle ja milloin tiedoksianto on suoritettu. Nämä käytännön ongelmat osoittavat, että vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan (ks. asia C-473/04, Plumex) kaikki asetuksessa säädetyt toimitustavat ovat yhdenveroisia, näin ei välttämättä ole käytännössä. Jotta voidaan varmistaa postitse tapahtuvan tiedoksiannon oikeusvarmuus ja siten edistää tätä muita tiedoksiantotapoja yleensä edullisempaa tiedoksiantotapaa, pitäisi olla mahdollista määrittää tarkkaan, kenelle asiakirja on annettu tiedoksi ja missä olosuhteissa tiedoksianto tapahtui. Yksi mahdollinen ratkaisu voisi olla kansainvälisen vakiomuotoisen vastaanottoilmoituksen käyttöönotto postialan toimijoiden keskuudessa. Sellaista voidaan tarvita myös sijaistiedoksiantoa koskevien sääntöjen yhdenmukaistamiseksi tapauksissa, joissa postitse tapahtuva tiedoksianto ylittää jäsenvaltioiden väliset rajat. 3.11. Suora tiedoksianto Asetuksessa säädetään mahdollisuudesta käyttää asiakirjojen suoraa tiedoksiantoa yhtenä toimitustapana (15 artikla). Oikeudenkäynnin osapuoli voi suorittaa tiedoksiannon suoraan sen jäsenvaltion, jossa tiedoksianto tapahtuu, valtuutettujen henkilöiden välityksellä, jos kyseisen jäsenvaltion laki sen sallii. Tätä asiakirjojen toimitustapaa ei hyväksytä yleisesti. Tällä hetkellä tilanne on seuraava: suora tiedoksianto · on mahdollinen Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, Ranskassa, Italiassa, Kyproksella, Maltalla, Alankomaissa, Portugalissa, Suomessa, Ruotsissa (periaatteessa) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Skotlanti ja Gibraltar); · ei ole mahdollinen Bulgariassa, Tšekissä, Virossa, Espanjassa, Irlannissa, Latviassa, Liettuassa, Unkarissa, Itävallassa, Puolassa, Romaniassa, Sloveniassa, Slovakiassa eikä Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Englanti, Wales ja Pohjois-Irlanti); · Saksassa suoran tiedoksiannon hyväksyntä riippuu tiedoksiannettavan asiakirjan luonteesta; Luxemburg sallii suoran tiedoksiannon vastavuoroisuuden pohjalta. Tämä asiakirjojen toimitustapa toimii erityisen hyvin jäsenvaltioissa, joissa haastemiehet vastaavat tiedoksiannosta (esim. Ranska, Kypros, Kreikka ja Belgia). Muissa jäsenvaltioissa tämän menetelmän käyttöön suhtaudutaan epäilevämmin, koska niissä on epävarmuutta siitä, keitä asetuksen 15 artiklassa tarkoitetut oikeusviranomaiset, viranomaiset tai muut toimivaltaiset henkilöt ovat, ja siitä, missä olosuhteissa tiedoksianto tapahtuu vastaanottajajäsenvaltiossa. Tiedoksiantoon valtuutettujen henkilöiden yhteystietoja ei ole viety Euroopan siviilioikeudelliseen atlakseen, eikä ole selvyyttä siitä, ovatko he samoja kuin vastaanottavat viranomaiset. Jotta tätä tiedoksiantotapaa voitaisiin kehittää ja saada sille kaikkien jäsenvaltioiden hyväksyntä, olisi harkittava avoimuuden lisäämistä sen suhteen, kuka suoran tiedoksiannon suorittaa ja olisiko sille vahvistettava vähimmäisvaatimukset (kuten postitse tapahtuvassa tiedoksiannossa). 3.12. Oikeuteen saapumatta jättävä vastaaja Eksekvatuurin lakkauttamisen tavoitteena on tuomioiden aidosti vapaa liikkuvuus unionissa. Sen myötä Euroopan yhdentyminen oikeuden alalla on syventynyt. Olisi hyödyllistä yhtenäistää joiltakin osin tilanteita, joissa tuomioistuin antaa tuomion, vaikkei se ole saanut todistusta tiedoksiannosta tai toimituksesta (19 artiklan 2 kohta), sekä määräaikoja, joiden kuluessa vastaaja voi hakea vapautusta muutoksenhakuajan umpeenkulumisen seuraamuksista (19 artiklan 4 kohta). Toistaiseksi 19 artikla sallii jäsenvaltioiden tiedottaa asiasta, mikä ei takaa asetuksen yhtenäistä soveltamista erittäin tärkeässä puolustusoikeuden suojelukysymyksessä. Lisäksi voi olla aiheellista sovittaa 19 artiklan sanamuoto muiden siviilioikeudellisten säädösten sanamuotoon, jotta voidaan välttää epäselvyydet kyseisessä artiklassa tarkoitettujen asiakirjojen luonteesta. Esimerkiksi 19 artiklassa puhutaan haasteesta tai vastaavanlaisesta asiakirjasta, kun taas muissa säädöksissä (esim. asetuksen (EY) N:o 44/2001[31] 26 artiklassa puhutaan haastehakemuksesta tai vastaavasta asiakirjasta. 4. Asiakirjojen tiedoksiantoa koskeva kansainvälinen kehys 4.1. Rinnakkaissopimus Tanskan kanssa Neuvosto teki raportointijaksolla vuonna 2009 päätöksen, jolla vahvistetaan Euroopan yhteisön ja Tanskan kuningaskunnan välisen oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskevan sopimuksen 5 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanoa koskeva menettely[32]. Menettelyssä määritellään, miten Tanskan ja unionin välinen koordinointi pitäisi hoitaa neuvoteltaessa kansainvälisistä sopimuksista, jotka saattavat vaikuttaa asetuksen soveltamisalaan tai muuttaa sitä. 4.2. Vuonna 1965 tehty Haagin yleissopimus oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta Haagissa vuonna 1965 tehty yleissopimus on monenvälinen sopimus, joka mahdollistaa oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksiannon yhdestä allekirjoittajavaltiosta toiseen konsuliviranomaisiin tai diplomaattisiin edustajiin turvautumatta. Itävaltaa ja Maltaa lukuun ottamatta kaikki jäsenvaltiot ovat yleissopimuksen osapuolia. Vuoden 2000 ja 2007 asetusten myötä Haagin yleissopimus kuuluu unionin yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan. On unionin edun mukaista, että kaikki jäsenvaltiot soveltavat Haagin yleissopimusta, joten Itävalta ja Malta on syytä valtuuttaa liittymään sopimukseen. Unioni itse ei voi liittyä sopimukseen, koska siihen voi liittyä vain valtioita, ei EU:n kaltaisia taloudellisen yhdentymisen organisaatioita. Itävallan ja Maltan liittyminen mahdollistaisi yhdenmukaisten sääntöjen soveltamisen jäsenvaltioiden tuomioistuimissa käsiteltävissä riita-asioissa, joissa on osallisena kolmansien maiden vastaajia. Maiden liittymisen myötä unioni lunastaisi Haagin oikeudellisten välineiden edistämistä koskevan poliittisen sitoumuksen, jonka se teki Haagin kansainväliseen yksityisoikeuden konferenssiin vuonna 2007 liittyessään. Komissio ehdotti 6. kesäkuuta 2013 Maltan ja Itävallan valtuuttamista liittymään sopimukseen[33]. 4.3. Suhteet Norjaan, Sveitsiin ja Islantiin (Luganon yleissopimuksen sopimusvaltiot) Norja, Sveitsi ja Islanti ovat vuonna 2007 tehdyn Luganon yleissopimuksen sopimuspuolia. Komissio suositteli vuonna 2012, että neuvosto valtuuttaisi neuvottelemaan muun muassa asiakirjojen tiedoksiantoa koskevan sopimuksen tekemisestä niiden kanssa. Sopimus lisäisi oikeudellista yhteistyötä nopeuttamalla ja yksinkertaistamalla asiakirjojen tiedoksiantoa kyseisten valtioiden ja EU:n jäsenvaltioiden välillä. Se myös tukisi Luganon yleissopimuksen tehokasta toimintaa, jossa asiakirjojen tiedoksianto on tärkeä osa vastaajan oikeuksien suojelua saapumattajättämistilanteessa sekä tuomioiden tunnustamisessa ja täytäntöönpanossa. 5. Päätelmät Jäsenvaltioiden viranomaiset ovat soveltaneet asetusta yleisesti ottaen tyydyttävästi. Jäsenvaltioiden lisääntyvä oikeudellinen yhdentyminen on kuitenkin tuonut esiin asetuksen nykyisestä sanamuodosta johtuvat rajoitukset. Kun otetaan huomioon asetuksen asema siviilioikeudellisissa asioissa tehtävän yhteistyön koko kentässä ja erityisesti eksekvatuurin lakkauttaminen, on aiheellista harkita yhdentymisen syventämistä unionissa esimerkiksi ottamalla käyttöön tiedoksiantoa koskevat vähimmäisvaatimukset. Vaikka rajat ylittävän tiedoksiannon viiveitä onkin saatu asteittain lyhennettyä, eurooppalaisten oikeudenkäyntimenettelyjen tehokkuus edellyttää lisäedistystä. Tämän kertomuksen tavoitteena on edistää laajaa julkista keskustelua tiedoksiantoasetuksen asemasta unionin siviilioikeuden alalla ja siitä, miten asiakirjojen tiedoksiantoa voidaan edelleen parantaa. Liite 1 Lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten esittämien pyyntöjen täytäntöönpanoon keskimäärin menevä aika: asetusten (EY) N:o 1348/2000 ja (EY) N:o 1393/2007 välinen vertailu[34] Jäsenvaltio || Viranomainen || Asetus (EY) N:o 1348/2000 || Asetus (EY) N:o 1393/2007 || Pyynnön täytäntöönpanoon menevä aika BELGIA || Vastaanottava || 1–3 kk || 1–2 kk || + Lähettävä || --- || --- || ESPANJA || Vastaanottava || 2–6 kk || 3–5 kk || = Lähettävä || 1–2 kk || 1–4 kk || - IRLANTI || Vastaanottava || 2–3 kk || 2–3 kk || = Lähettävä || -1 kk || -1 kk || = ITALIA || Vastaanottava || 2–3 kk || 3–6 kk || - Lähettävä || 2–3 kk || 2–3 kk || = ITÄVALTA || Vastaanottava || 1–3 kk || 1–2 kk || + Lähettävä || -1 kk || -1 kk || = KREIKKA || Vastaanottava || 2–6 kk || 3–4 kk || + Lähettävä || -1 kk || -1 kk || = LUXEMBURG || Vastaanottava || 1–2 kk || 1–2 kk || = Lähettävä || --- || 1–2 kk || PORTUGALI || Vastaanottava || 1–6 kk || 2–3 kk || + Lähettävä || --- || 9 kk || - RANSKA || Vastaanottava || 1–2 kk || 2–4 kk || - Lähettävä || --- || 1 kk || RUOTSI || Vastaanottava || 1–2 kk || --- || = Lähettävä || -1 kk || --- || = SAKSA || Vastaanottava || 1–3 kk || 1–2 kk || + Lähettävä || 1–2 kk || 1–2 kk || = SUOMI || Vastaanottava || 1–3 kk || 1 kk || + Lähettävä || 2–6 kk || 1 kk || + Liite 2 || ILMOITETTU PYYNTÖJEN VASTAANOTTOKIELI || EN || DE || FR || ES || IT || DU || BG || SK || CZ || FI || LT || LV || PL || PT || RO || SE || SL || DA || GR AT || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || BE || x || x || x || || || x || || || || || || || || || || || || || BG || x || || x || || || || x || || || || || || || || || || || || CY || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || x CZ || x || x || || || || || || x || x || || || || || || || || || || DK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || x || ES || x || || x || x || || || || || || || || || || x || || || || || FI || x || || || || || || || || || x || || || || || || x || || || FR || x || x || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || DE || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || EL || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || x HU || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || IE[35] || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || IT || x || || x || || x || || || || || || || || || || || || || || LV || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || || LT || x || || x || || || || || || || || x || || || || || || || || LU || || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || MT || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || NL || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || || PL || x || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || PT || x || || || x || || || || || || || || || || x || || || || || RO || x || || x || || || || || || || || || || || || x || || || || SK || x || || || || || || || || x || || || || || || || || || || SI || x || || || || || || || || || || || || || || || || x || || SE || x || || || || || || || || || || || || || || || x || || || UK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || [1] Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa ulkomailla siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa koskeva yleissopimus, 15.11.1965, http://www.hcch.net/upload/finnish.html. [2] Neuvoston asetus (EY) N:o 1348/2000 oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, EYVL L 160, 30.6.2000, s. 37–52, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32000R1348:FI:NOT. [3] Euroopan yhteisön ja Tanskan kuningaskunnan välinen sopimus oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, EUVL L 300, 17.11.2005, s. 55, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/fi/oj/2005/l_300/l_30020051117fi00550060.pdf. Sopimus tuli voimaan 1. heinäkuuta 2007. [4] Komission kertomus neuvostolle, Euroopan parlamentille ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 soveltamisesta, SEC(2004) 1145, KOM(2004) 603 lopullinen, http://eurlex.europa.eu/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!DocNumber&lg=en&type_doc=COMfinal&an_doc=2004&nu_doc=603 [5] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa 29 päivänä toukokuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 muuttamisesta, KOM(2005) 305 lopullinen, 2005/0126 (COD). [6] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1393/2007, annettu 13 päivänä marraskuuta 2007, oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta, EUVL L 324, 10.12.2007, s. 79–120, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32007R1393:FI:HTML. [7] MainStrat, Study on the application on the application of Regulation (EC) No 1393/2007 on the service of judicial and extrajudicial documents in civil and commercial matters, loppukertomus, 2012. [8] Eri puolilla unionia toteutettiin 465 haastattelua, ja 38 eurooppalaista asiantuntijaa esitti näkemyksiä ja suosituksia. [9] Erityisesti asia C-14/08, Roda Golf & Beach Resort SL, ja asia C-325/11, Alder. [10] Tällöin tiedoksiannosta vastaavat vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset henkilöt edellyttäen, että kyseinen tiedoksiantotapa on sallittu asianomaisen jäsenvaltion laissa. [11] Liittovaltio tai valtio, jossa on useita eri oikeusjärjestelmiä tai jossa on alueellisia itsehallintoyksiköitä, voi nimetä useamman kuin yhden viranomaisen tai keskusyksikön. [12] Selvitystä varten haastatelluista 78,5 prosenttia oli sitä mieltä, että asetuksen voimaantulo on yleisesti ottaen parantanut ja nopeuttanut asiakirjojen tiedoksiantoa jäsenvaltioiden välillä (ks. alaviite 7, s. 22). [13] Tuomio asiassa C-325/11 (Alder), 19.12.2012. [14] KOM(2010) 748. [15] KOM(2011) 445 lopullinen. [16] KOM(2011) 276 lopullinen. [17] Asetus (EY) N:o 1206/2001 jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvassa todisteiden vastaanottamisessa, EYVL L 174, 27.6.2001, s. 1. [18] Asetus (EY) N:o 44/2001 korvataan asetuksella (EU) N:o 1215/2012 10. tammikuuta 2015. [19] Asetuksen 7 artiklan 2 kohta. [20] Viranomaisia ovat virkamiehet tai muut jäsenvaltioiden nimeämät henkilöt, joilla on valtuudet toimittaa tiedonannon kohteena olevia oikeudenkäyntiasiakirjoja. [21] Selvitystä varten haastatelluista 29,9 prosenttia piti lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten puutteellista asetuksen tuntemusta (mukaan lukien ”väärien” kielten käyttö) ongelmana paikallisviranomaisten välisen hajautetun yhteistyön osalta. Ks. alaviite 7, s. 26 ja 160. [22] Ks. alaviite 7, s. 165. [23] Euroopan siviilioikeudellinen atlas on Euroopan komission ylläpitämä tietosivusto, jota ollaan parhaillaan siirtämässä Euroopan oikeusportaaliin. [24] Selvitystä varten haastatelluista ainoastaan 35,7 prosenttia piti asetuksen 8 artiklan soveltamista ongelmattomana, kun taas 52,9 prosenttia piti sitä ongelmallisena. Ks. alaviite 7, s. 172. [25] Selvitystä varten haastatelluista suurin ryhmä (45,6 %) katsoi, ettei artiklan soveltaminen ollut aiheuttanut ongelmia. Ks. alaviite 7, s. 175. [26] Esimerkiksi Espanjan järjestelmän mukaan kustannuksista säädetään Espanjan lainsäädännössä, jossa ei toistaiseksi vahvisteta mitään summaa. [27] Tiedoksiannosta Irlannissa tehtiin hiljattain valitus. [28] Ranskassa tämä tulkinta vahvistetaan oikeusministerin 10.11.2008 päivätyssä yleiskirjeessä nro 11-08 D3 (ks. oikeusministeriön virallinen tiedote, 28.2.2009). [29] Selvitystä varten haastatelluista 48,6 prosenttia myönsi käyttävänsä postitiedoksiantoa erittäin usein ja 19,4 prosenttia sanoi suosivansa lähettävien ja vastaanottavien viranomaisten välityksellä tapahtuvaa perinteistä toimitusta. Ks. alaviite 7, s. 181. [30] Vastaajien selvityksessä ilmoittamia yleisimpiä ongelmia ovat puutteellisesti täytetyt vastaanottoilmoitukset (41,1 %), palauttamattomat vastaanottoilmoitukset (40,6 %) ja lukukelvottomat allekirjoitukset (34 %). Ks. alaviite 7, s. 182. [31] Asetus (EY) N:o 44/2001 korvataan 10. tammikuuta 2015 asetuksella (EU) N:o 1215/2012. [32] Neuvoston päätös, tehty 30 päivänä marraskuuta 2009, päätöksen 2006/326/EY muuttamisesta Euroopan yhteisön ja Tanskan kuningaskunnan välisen oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskevan sopimuksen 5 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanoa koskevan menettelyn vahvistamiseksi (2009/943/EY). [33] COM(2013) 338 final. [34] Niiden tietojen perusteella, jotka viranomaiset toimittivat selvitystä (Study on the application of Regulation (EC) No 1393/2007 on the service of judicial and extrajudicial documents in civil and commercial matters, loppukertomus, 2012) varten. [35] Irlanti hyväksyy asiakirjat myös iirin kielellä.