EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 12.05.1999 
KOM(1999) 192lopull. 
KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE 
JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN 81 ARTIKLAN 3 (EX 85 ARTIKLAN 3) KOHDAN 
SOVELTAMISESTA. TIETTYIHIN VAKUUTUSALAN SOPIMUSTEN, 
PÄÄTÖSTEN JA YHDENMUKAISTETTUJEN MENETTELYTAPOJEN 
RYHMIIN ANNETUN KOMISSION ASETUKSEN N:O 3932/92 
TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA 
KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE 
JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN 81 ARTIKLAN 3 (EX 85 ARTIKLAN 3) KOHDAN 
SOVELTAMISESTA TIETTYIHIN V AKUUTUSALAN SOPIMUSTEN 
' 
PÄÄTÖSTEN JA YHDENMUKAISTETTUJEN MENETTELYTAPOJEN 
RYHMIIN ANNETUN KOMISSION ASETUKSEN N:O 3932/92 
TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA 
(ET A:n kannalta merkityksellinen teksti) 
"Varoitus: Tässä raportissa käytetään EY:n perustamissopimuksen artiklojen 
uutta, Amsterdamin sopimuksen 1.5.1999 tapahtuneesta voimaant\llosta 
johtuvaa numerointia. Aiempi numerointi on kuitenkin osoitettu suluissa." 
JOHDANTO 
1. Neuvosto antoi perustamissopimuksen 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan 
soveltamisesta tiettyihin sopimusten, päätösten ja yhdenmukaistettujen 
menettelytapojen ryhmiin vakuutusalalla 31 päivänä toukokuuta 1991 annetulla 
asetuksella N :o 1534/91 1 komissiolle valtuudet antaa asetus perustamissopimuksen 
81 artiklan 3 ( ex 85 artiklan 3) kohdan soveltamisesta tiettyihin vakuutusalan 
yritysten välisiin sopimuksiin, yritysten yhteenliittymien päätöksiin . ja 
yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin (jäljempänä 'sopimukset'). Valtuuksien 
soveltamisalaan kuuluvat erityisesti sopimukset, jotka koskevat a) yhteisten 
riskimaksuperusteiden laatimista yhteisesti kerättyjen tilastojen tai vahinkojen 
lukumäärän perusteella, b) vakiovakuutusehtojen laatimista, c) tietyntyyppisten 
riskien yhteistä kattamista, d) vahinkojen selvittelyä, c) turvalaitteiden tarkastamista 
ja hyväksymistä ja f) suurentuneita riskejä koskevia rekistereitä ja tietoja. 
On muistettava, että sopimukset, joiden tarkoituksena tai vaikutuksena on 
kilpailun rajoittaminen perustamissopimuksen 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) 
kohdassa tarkoitetulla tavalla, voidaan hyväksyä 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) 
kohdan nojalla, jos ne edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä, tehostavat 
vakuutustuotteiden tuotantoa tai jakelua tai hyödyttävät kuluttajia, edellyttäen, että 
aiheutetaan vain ehdottoman välttämättömiä rajoituksia (suhteellisuusperiaate) ja että 
rajoitukset eivät poista kilpailua kokonaan kyseisiltä markkinoilta. 
EYVL L.143, 7.6.1991, s. 1. 
2. Komissio antoi neuvoston valtuusasetuksen nojalla 21. joulukuuta 1992 
asetuksen N:o 3932/92 myöntääkseen poikkeuksen neljälle kuudesta edellä mainitusta 
sopimusryhmästä 2. Kyseinen asetus koskee vakuutusmaksujen laskemiseen, 
vakuutusehtojen laatimiseen, tietyntyyppisten riskien . yhteiseen kattamiseen ja 
turvalaitteisiin liittyviä sopimuksia. Komissio katsoi, ettei sillä ollut vielä siinä 
vaiheessa riittävästi kokemusta vahinkojen selvittelyyn ja suurentuneita riskejä 
koskeviin rekistereihin liittyvien sopimusten käsittelystä niiden sisällyttämiseksi 
poikkeuslupa-asetuksen Uäljempänä 'asetus') soveltamisalaan. 
Neuvoston valtuusasetuksen 8 artiklassa säädetään, että komission on 
annettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomus antamansa asetuksen 
täytäntöönpanosta sekä tehtävä tarvittaessa ehdotuksia sen muuttamiseksi. Komission 
on annettava kyseinen kertomus viimeistään kuuden vuoden kuluttua asetuksen 
voimaantulosta (1. huhtikuuta 1993). 
Tämä kertomus on laadittu kyseisen vaatimuksen mukaisesti. Kertomuksen 
ensimmäisessä osassa käsitellään 81 artiklan (ex 85 artiklan) soveltamista asetuksen 
soveltamisalaan kuuluvaan neljään sopitnusryhmään ja toisessa osassa Uoka on 
huomattavasti lyhyempi) 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamista niihin kahteen 
sopimusryhmään, jotka jätettiin asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Komissio 
esittää kustakin sopimusryhmästä aluksi yleisiä huomautuksia, kuvaa sen jälkeen 
käytännön kokemuksiaan ja esittelee lopuksi alan tulevaisuudennäkymiä. 
Kertomukseen ei sisälly muutosehdotuksia. Siinä esitetään kuitenkin joitakin 
tulevaisuutta koskevia pohdintoja, joista komissio toivoo jäsenvaltioiden valvonta- ja 
kilpailuviranomaisten sekä niiden, joiden etua asia koskee, esittävän huomautuksia. 
3. Ennen yksityiskohtaisempaa käsittelyä· on aiheellista esittää joitakin 
y leishuomautuksia. 
Asetuksen tarkoituksena on muiden poikkeuslupa-asetusten tavoin vap~uttaa 
komissio monien samanlaisten sopimusten tutkimisesta ja antaa sille tilaisuus 
keskittää resurssiosa sellaisten tapausten tutkimiseen, joita on aiPsellista tarkastella 
perusteellisemmin. Komission yksiköt (PO IV) saivat ennen aset!.tksen voimaantuloa 
useita satoja ilmoituksia sopimuksista. Asetuksen tultua voimaan komission yksiköt 
ovat pyytäneet ilmoituksen tehneitä osapuolia tC~.rkentamaan, haluavatko ne pitää 
ilmoituksensa ennalJ~an vai vaativatko ne komissiota ottamaan kantaa ilmoituksen 
yhteensopivuuteen perustaruissopimuksen 81 artiklan ( ex 85 artiklan) kanssa. 
Komissiun yksiköt ilmoittivat lisäksi, että jos ilmoituksen tekijät eivät ota komissioon 
yhteyttä kuuden kuukauden kuluessa kyseisen pyynnön vastaanottamisesta, asioiden 
käsitte1y lopetetaan ilman jatkotoimenpiteitä. Käsiteltävinä olleiden ilmoitusten määrä 
voitiin supistaa tämän ansiosta muutamaan kymmeneen. Suurin osa ilmoituksista 
koski lisäksi rinnakkaisvakuutus- tai rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymistä 
Uäljempänä 'ryhmittymät') tehtyjä sopimuksia. On korostettava heti aluksi, että näiden 
viimeksi mainittujen sopimusten arviointi asetuksen säännösten nojalla (asetuksen IV 
osasto) on erittäin monimutkainen tehtävä, joka kuuluu komission ensisijaisiin 
tavoitteisiin myös tulevina vuosina. 
2 EYVL L 398, 31.12.1992, s. 7. 
2 
Kuten poikkeuslupa-asetuksilla yleensä, myös tällä asetuksella edisteUUin 
yhteisön kilpailulains:iädännön h~jautcttua soveltamista. Sekä kansa II isi lla 
tuornioistuimilla että kansallisilla kilpailuviranomaisilla on toimivaltuudet tarkistaa 
itsenäisesti, täyttääkö tietty sopimus asetuksen soveltamisedcllytyksct ja voidaanko 
sille näin ollen myöntää poikkeus. Asetuksen tultua voimaan komissio on lisäksi 
tarkentanut kansallisten tuomioistuinten ja viranomaisten kanssa tekemäänsä 
yhteistyötä koskevat yksityiskohtaiset säännöt3. Komission käytettävissä ei 
kuitenkaan ole järjestelmällistä luetteloa niistä vakuutusalan tapauksista, joihin 
kansalliset tuomioistuimet tai viranomaiset ovat soveltaneet tätä asetusta. Komissio 
katsoo, että kyseisen luettelon laatimisesta olisi hyötyä tehtäessä asetusta koskevia 
tarkempia muutosehdotuksia. Se kehottaakin jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisia 
toimittamaan sille nämä luettelot, joita voitaisiin tarvittaessa käyttää asetuksen 
soveltamisesta käytävien keskusteluiden alustuksena kilpailunrajoituksia ja määräävää 
markkina-asemaa käsittelevässä neuvoa-antavassa komiteassa. 
Asetuksen tultua voimaan komission yksiköillä on ollut kaksi kertaa tilaisuus 
selvittää jäsenvaltioiden valvontaviranomaisille asetuksen täytäntöönpanoa 
pääosaston XV johdolla kokoontuvan vakuutuskomitean yhteydessä. 
OSA l 
ASETUKSEN SOVELTAMISALAAN 
KUULUVAT SOPIMUSRYHMÄT 
1. Vakuutusmaksun laskeminen (II osasto) 
A. Yleistä 
4. Kaupallinen (tai brutto-) vakuutusmaksu on hinta, jonka vakuutettu maksaa 
määrätyn riskin kattamisesta. Tästä hinnasta osa perustuu riskin kattamisen 
nettokustannuksiin. Tätä osaa kutsutaan riskimaksuksi. Riskimaksu määritetään 
katetun riskin suuruuden (intensiteetin) ja esiintymistiheyden perusteella. 
Vakuutuksenantajat laskevat riskimaksun määrittämällä ensiksi nettovakuutusmaksun, 
joka perustuu kyseisen riskin aiempaa esiintymistiheyttä ja intensiteettiä koskeviin 
tilastotietoihin. Tähän nettovakuutusmaksuun sovelletaan sen jälkeen kerrointa, jonka 
suuruus riippuu riskin tulevaa kehitystä koskevista arvioista. Kaupallinen (tai brutto-) 
vakuutusmaksu muodostuu riskimaksusta ja siihen lisätyistä vakuutuksenantajan 
hallinnollisista kuluista ja voitto-osuudesta. 
5. Asetuksessa säädetään vakuutuksenantajien oikeudesta toimia yhteistyössä 
riskien kattamisen keskimääräisiä kustannuksia vastaavan yhdenmukaisen 
nettovakuutusmaksun laskemiseksi. Asetuksen 2 artiklan a kohdan mukaan 
yhteistyötä voidaan tehdä vain silloin, kun se on tarpeen aiempien vahinkojen 
3 Ks. vuonna 1993 (EYVL C 39, 13.2.1993, s. 10)ja vuonna 1997 (EYVL C 313, 15.10.1997, s. 
9) annetut tiedonannot. 
3 
suuruutta ja esiintymistiheyttä koskevien luotettavien tilastotietojen saamiseksi. 
Vakuutuksenantajat voivat lisäksi tutkia yhteistyössä vahinkojen tulevaa 
esiintymistiheyttä tai suuruutta (2 artiklan b alakohta), l!lutta eivät kuitenkaan saa 
laskea yhteisesti kyseisiin arvioihin perustuvia varmuusrahastomaksuja (3 artiklan b 
kohta). Vakuutuksenantajien välinen yhteistyö ei myöskään saa koskea 
vakuutuksenantajien hallinnollisten kulujen ja voitto-osuuksien laskemista (3 artiklan 
b kohta). 
6. Tämän II osaston oikeudelliset perusteet (ratio leKis) ovat seuraavat. Kukin 
yksittäinen riski on luonteeltaan erityinen. Riskeihin vaikuttavat monet muuttujat. 
Esimerkiksi yksittäisen vakuutetun ajoneuvolleen ottamaan liikennevakuutukseen 
liittyvän riskin suuruus ja esiintymistiheys riippuu monista tekijöistä, kuten ajoneuvon 
tyypistä (malli, moottorin teho), rekisteröintipaikasta, henkilökohtaisista 
ominaisuuksista (ikä, ammatti) jne. Vakuutuksenantaja pyrkii välttämään "hajontaa" 
(tai ainakin supistamaan sen mahdollisimman pieneksi), eli erotusta sen vahingon 
todellisen arvon, josta vakuutetulle on maksettava korvaus, ja vakuutetun maksaman 
vakuutusmaksun välillä. Vakuutuksenantaja yhdistää tätä varten samankaltaiset riskit 
ryhmiksi ja laskee niiden keskimääräiset kustannukset. Hajonta supistuu sitä mukaa 
kun a) ryhmään kuuluvat riskit ovat tasa-laatuisempia ja b) ryhmään kuuluvia riskejä 
esiintyy runsaasti. Asetuksen 2 artiklan a kohdassa vakuutuksenantajille annetaan 
nimenomaan lupa yhdistää riskejä ryhmiksi. Aktuaarien ja tilastoteknikoiden 
tehtävänä on määrittää kullekin riskille sopiva lukumäärä. Asetuksen 2 artiklan b 
alakohdassa vakuutuksenantajille annetaan lupa täydentää tilastotiedot toteuttamalla 
kyseisen riskin tulevaa kehitystä koskevia yhteistutkimuksia. Tällaisella yhteistyöllä 
voidaan parantaa riskien tuntemusta ja helpottaa niiden arviointia yksittäisissä 
vakuutusyhtiöissä (ks. johdanto-osan 6 kappale) . 
. Tässä yhteydessä voidaan mainita myös eräs entytspiirre. Vastaus siihen, 
missä määrin vakuutuksenantajan on todella tarpeen tehdä vakuutusmaksujen 
laskentaa koskevaa yhteistyötä kilpailijoidensa kanssa, riippuu yrityksen koosta. 
Onkin mahdollista, että suuri vakuutuksenantaja on kooltaan riittävän suuri 
yhdistämään samankaltaiset riskit yksin ryhmiksi saadakseen luotettavia tilastotietoja. 
Tällöin II osaston mukainen yhteistyö ei parantaisi kyseisen yrity!~scn omaa Iiskien 
tuntetnusta, vaan pikemminkin riskien tuntemusta sellaisissa kilp~t1evissa yrityksissä, 
jotka eivät ole kooltaan riittävän suuria yhdistämään ~amanlaisia riskejä ryhmiksi. 
Yhteistyöstä saatava hyöty muuttaa tuolloin luonnettaan. Se luo tietynlaista 
yhteisvastuullisuutta erikokoisten vakuutuksenantajien välille ja tarjoaa niille 
yhdenmukmsen toimintakentän, joka hyödyttää pienempiä vakuutuksenantajia 4. 
B. Käytännön kokemukset 
7. Komissio ei ole vielä tähän mennessä joutunut tutkimaan yksityiskohtaisesti 
sopimuksia, jotka olisivat koskeneet henkivakuutusmaksujen laskemista yhteistyönä. 
4 Asetuksen II osasto menee siten pidemmälle kuin asioissa Nuovo Cegam (EYVL L 99, 
11.4.1984, s. 29) ja Concordato Incendio (EYVL L 15, 19.1.1990, s. 25) tehdyt päätökset, joilla 
komissio myönsi poikkeusluvan maksujen laskemista koskeville sopimuksille. Sopimuspuolilla oli 
molemmissa tapauksessa markkinaosuus vain osalla markkinoista (ensimmäisessa asiassa 26 prosenttia 
ja toisessa 50 prosenttia), ja komissio perusteli poikkeuslupaa sillä, että sopimuspuolten olisi ollut 
vaikea päästä kyseisille markkinoille ilman sopimusta. 
4 
Vahinkovakuutuksen alalla sen käsiteltäviksi on sitä vastoin tuotu joitakin 
sopimuksia. Kyseisissä tapauksissa oli tarkemmin sanottuna kyse jäsenvaltioiden 
vakuutusyhdistysten antamista suosituksista, joilla vakuutusmaksujen laskentaa 
koskeva yhteistyq ulotettiin (lähes) kaikkiin kyseisen jäsenvaltion alueella toimiviin 
vakuutusyhtiöihin. 
Kahdessa tapauksessa (ensimmäisessä tapauksessa oli kyse saksalaisesta 
V dS:stä ja toisessa belgialaisesta UPEA:sta) tutkimukset toteutettiin virallisten 
kanavien ulkopuolella. Kolmas tapaus koski UPEA:n tekemää ilmoitusta. Kahta 
tuoreinta tapausta (jotka liittyvät italialaisen ANIA:n antamiin suosituksiin) on 
käsitelty komission aloittamissa virallisissa menettelyissä. 
8. Saksalaisen V dS:n tapaus koski ajoneuvojen liikennevakuutusriskeihin 
liittyvien tilastojen laadintaa. Verhand der Sachversicherer (V dS) oli asettanut 
tavoitteekseen määrittää riskien kattam_isen keskimääräiset kustannukset 
(keskimääräiset nettokustannukset) moottorin tehon ja eri alueiden vahinkokehityksen 
perusteella. Saksassa on 400 rekisteröintialuetta. VdS:n mukaan alueellisen 
vahinkokehityksen laskeminen luotettavasti edellyttää vähintään noin 30 000 riskiä. 
V dS oli tästä syystä yhdistänyt lähialueita toisiinsa ja lopputuloksena oli 320 aluetta, 
joista kukin kattoi vähintään 30 000 riskiä. V dS oli pyytänyt komission yksiköiltä 
epävirallisesti lupaa yhdistää nämä ensimmäisen ryhmittelyn tuloksena syntyneet 320 
nettovakuutusmaksualuetta edelleen 10 yleiseksi alueluokaksi. Komission yksiköt 
vastasivat pyyntöön vuoden 1995 lopulla kielteisesti huomauttaen, että toinen 
yhdistäminen ylitti asetuksen 2 artiklan a kohdassa säädetyt rajat. Alueiden 
yhdistämisellä 320 alueeksi oli jo saavutettu riittävä riskimäärä muodostamaan 
kyseisessä säännöksessä tarkoitetun "kannan, jota voi käsitellä tilastollisesti". 
Ainoastaan yksittäisillä vakuutuksenantajille oli siten tämän jälkeen oikeus supistaa 
lukumäärää vielä tästäkin tai yhdistää luokkia edelleen suuremmiksi mielensä 
mukaan. 
9. Belgialainen kuluttajayhdistys Test Achats ilmoitti komission yksiköille Union 
Professionnelle des Entreprises d'Assurance -liittoon (UPEA) liittyvästä asiasta. Test 
Achats oli tehnyt kantelun muun muassa UPEA:n antamasta suosituksesta, joka liittyy 
sairaalakulujen . kattamista koskevaan vähimmäisnettovakuutusmaksuun 
ryhmäsopimusten osalta. Enintään kymmenen hengen ryhmien. kanssa tehtäviin 
sopimuksiin sovellettiin yhdenmukaista maksua ja sitä suurempien ryhmien 
sopimuksille myönnettiin alennuksia. Mikään ei viitannut siihen, että suositus olisi 
perustunut tilastotietoihin. Komission yksiköt päättelivät siitä syystä, että suositus oli 
ristiriidassa asetuksen II osaston kanssa, ja ilmoittivat tästä Test AchatsiUe ja 
UPEA:lle. Asian käsittelyä jatkettiin sen jälkeen kansallisissa tuomioistuimissa. Sekä 
kauppatuomioistuin että Brysselin muutoksenhakutuomioistuin noudattivat komission 
yksiköiden epävirallista näkemystä asiasta 5. Asia on tällä hetkellä korkeimman 
oikeuden käsiteltävänä. 
5 Syyskuun 1. patvana 1995 annettu kauppatuomioistuimen tuomio, jonka Brysselin 
muutoksenhakutuomioistuin vahvisti 24. toukokuuta 1996. 
5 
10. Toinen UPEA:a koskenut asia liittyi nk. erikoisvastuiden vakuutusmaksujen 
laskemiseen. Erikoisvastuut liittyvät arvoltaan tiettyyn enimmäismmirään rajoittuvan 
kiinteän ja irtaimen omaisuuden, enty1sesti erilaisen teollisen omaisuuden, 
palovakuutuksiin. UPEA oli ilmoittanut tästä s4osituksesta komissiolle jo vuonna 
1988, eli k~uan. ennen asetuksen voimaantuloa. Sen sijaan, että se olisi suositellut 
keskimääräistä nettovakuutusmaksua, l JPEA kehotti jäseniään korottamaan tai 
alentamaan kaupallista perusvakuutusmaksua, joka koostui 
perusnettovakuutusmaksusta ja kunkin vakuutuksenantajan siihen lisäämistä 
hallinnollisista ja toimituskuluista. Jo pelkästään määräytymisperusteen valinta 
aiheutti suosituksen jättämisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Jokainen 
raskauttava tai .lieventävä tekijä ilmaistiin lisäksi korotus- tai alennusprosenttina 
(yleensä 10 prosenttia), joka ei näyttänyt perustuvan tilastotietoihin. Tästä saatiin 
lisäsyy suosituksen jättämiseen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Tätä 
päätelmää tuki lopulta myös UPEA:n itsensä antama ilmoitus, jonka mukaan 
vakuutuksenantajien tosiasiallisesti soveltamat maksut olivat yleensä huomattavasti 
suositeltuja tariffeja alhaisemmat. Koska vakuutuksenantajien veloittamien maksujen 
välillä oli suuria eroja, komission yksiköt tyytyivät lopulta ilmoittamaan UPEA:lle, 
että sen antama suositus oli ristiriidassa asetuksen II osaston kanssa, ja päättivät asian 
käsittelyn ilman jatkotoimenpiteitä. 
11. Komission yksiköt aloittivat myös kaksi virallista menettelyä Associazione 
nazionale delle imprese assicuratin (ANIA) antamien suositusten tutkimiseksi. 
Ensimmäinen suositus koski lisämaksuja, joita vakuutuksenantajat veloittivat 
merirahtivakuutuksista. Koska lisämaksut lisättiin kaupallisiin (brutto-) vaku 
utusmaksuihin, ANIA:n suositus muistutti komission vuonna 1987 virallisesti 
kieltämää V dS:n suositusta, ja olikin selvää, että asetusta ei voitu soveltaa kyseiseen 
suositukseen. ANIA:lle lähetettiin virallinen väitetiedoksianto, jonka jälkeen se totesi 
suullisessa kuuleruistilaisuudessa (ja vahvisti toteamuksensa myöhemmin 
kirjallisesti), että lisämaksut oli ilmoitettu prosenttiosuutena vakuutettujen tavaroiden 
arvosta (eikä kaupallisesta vakuutusmaksusta) ja kaikki prosenttiosuudet perustuivat 
tilastotietoihin. Komission yksiköt päättivät näin ollen lopettaa asian käsittelyn i!m.an 
jatkotoimenpiteitä, jos ANIA kykenee antamaan lisäselvityksiä siitä, että sen suositt:ts 
on todellakin puhtaasti ohjeeilinen eikä sido millään tavoin A NL\:n jäseniä (ks. 3 
artiklan a kohta). 
Komission yksiköt aloittivat vuonna 1997 virallisen menettelyn tarkistaakseen, 
täyttivätkö m1..!Ut ,'\i~IA:n antamat suositukset käytännössä kaikki asetuksen N :o 
3932/92 II osaston soveltamisedellytykset. Kyse on muun muassa autovakuutuksia 
(sekä varkaus- ja palovakuutuksia että liikennevakuutuksia) koskevista suosituksista 
tai tiet?pankeista 6. Menettely asetti komission yksiköt jälleen vaikean tehtävän eteen, 
6 ANJA vakuutti vuoden 1993 alkupuolella, että erilaiset riskit (palo, varkaus jne.) kattavaa 
autovakuutusta koskevaa suositusta muutettaisiin asetuksen II osaston säännösten mukaisesti. 
Italian kilpailuviranomainen (Autorita) kyseenalaisti sen jälkeen kyseisen suosituksen ja muiden 
suositusten pätevyyden Italian kilpailulainsäädännön kannalta, koska vakuutuksenantajia 
kehotettiin suosituksessa soveltamaan yhdenmukaisia kaupallisia maksuja. Autoritå teki asiasta 
kieltävän päätöksen ja määräsi ANIA:IIe ::::tkon, jonkCl Latiumin tuomioistuin kuitenkin kumosi, ja 
myös kieltävä päätös kumottiin sittemmin korkeimmassa hallinto-oikeudessa. 
6 
sillä sen oli tarkistettava sopimuksen yhteensopivuus asetuksen II osaston kanssa. 
Tutkinnan tarkoituksena oli tarkistaa ensinnäkin se, rajoittuivatko tiedot, jotka kunkin 
vakuutuksenantajan edeilytettiin toimittavan ANIA:Ilc, vahinkojen kcskimäärHiscn 
esiintymistiheyden ja niiden kattamisesta aiheutuvien keskimääräisten kustannusten 
määrittämisen edellyttämiin tietoihin ja kuinka suositus vaikuttaa vakuutuksenantajien 
käytännössä veloittamiin vakuutusmaksuihin. 
C. Tulevaisuudennäkymät 
12. Asetuksen II osastossa annetaan selkeät ohjeet laillisuuden 
tarkistamiseksi: vakuutusmaksujen laskentaa koskeva yhteistyö on rajoitettava 
sellaisten vertailukelpoisten riskien ryhmittelemisen edellyttämään yhteistyöhön, 
joita on riittävä määrä muodostamaan kannan, jota voi käsitellä tilastollisesti (2 
artiklah a kohta). Muiden ryhmien muodostamisen on perustuttava kunkin 
vakuutuksenantajan omaan valintaan. Valinta tapahtuu tilastollisiin menetelmiin 
ja vakuutuksenantajan liiketoimintatapaan liittyvien seikkojen perusteella. 
Vaikka laillisuuden tarkistamisesta on annettu selkeät ohjeet, tarkistamisen 
toteuttaminen ei ole helppoa. Riskien ryhmitteleminen asetuksen mukaisesti on 
tekninen toimenpide, jonka vakuutuksenantajat antavat aktuaarien tehtäväksi ja 
jota komission yksiköt eivät kykene analysoimaan ja arviotmaan 
yksityiskohtaisesti. Sitä paitsi jos komission yksiköt pyrkisivät tähän, asetus 
menettäisi sen antamiseen johtaneen syyn, joka oli pyrkimys tarjota 
vakuutuksenantajille mahdollisuus saada sopimuksilleen poikkeuslupa 
joutumatta ilmoittamaan sopimuksista komissiolle. 
Komission yksiköt tyytyvät näin ollen tutkimaan seuraavia keskimääräisen 
nettovakuutusmaksun laskennasta vastaavan organisaation tehtäviin liittyviä 
seikkoja: a) kerätäänkö vakuutuksenantajilta vain sellaisia tietoja, jotka ovat 
tarpeen vakuutusmaksun laskennassa käytettävien tilastojen laatimiseksi, ja b) 
toimitetaanko vakuutuksenantajille vain yhdistetyt tiedot (vahinkojen 
kokonaismäärä tarkastelujakson aikana ja kyseisen jakson aikana tapahtuneista 
vahingoista maksettujen tai maksettavien korvausten kokonaismäärä). 
Jos komission yksiköillä on vaikeuksia asetuksen II osaston 
soveltamisedellytysten täyttymisen tarkistamisessa, ne tutkivat, millaisia 
käytännön vaikutuksia vakuutusmaksujen laskentaa koskevalla yhteistyöllä on 
merkityksellisillä markkinoilla. Jos vakuutuksenantajat poikkeavat yhteisesti 
lasketusta keskimääräisestä nettovakuutusmaksusta ja/tai soveltavat erilaisia 
kaupallisia vakuutusmaksuja, komission yksiköiden on arvioitava poikkeamien 
ja/tai erojen suuruus arvioidakseen, rajoittaako tarkasteltavana oleva sopimus 
merkittävästi kilpailua. Jos näin ei ole, tilanteeseen ei ole aiheellista puuttua. 
II. Vakiovakuutusehdot (III osasto) 
A. Yleistä 
13. Asetuksen 111 osasto koskee sopimuksia, joiden tavoitteena on ensivakuutuksen 
yhteisten vakiovakuutusehtojen (5 artiklan 1 kohta) ja pääomittavan 
7 
vakuutussopimuksen tuoton kuvaamiseen tarkoitettujen yhteisten n1allien (5 
artiklan 2 kohta) laatiminen ja jakdu. 
Nämä sopimukset raJOittavat kilpailua, sillä · niiden tavoitteena on 
yhdenmukaistaa vakuutuksenantajien tarjoamat ehdot ja rajoittaa sitä kautta 
kuluttajien valinnanvapautta. Sopimukset kuitenkin ;'antavat vakuutuksenottajalle 
paremmat mahdollisuudet vertrulla tadottavia vakuutuksia ja mahdollistavat riskien 
yhtenäistämisen" (johdanto-osan 7 kappale). Koska täydellinen yhdenmukaistaminen 
veisi kuluttajilta käytännöllisesti katsoen kaiken valinnanvapauden, poikkeusta 
sovelletaan vain sellaisiin vakiovakuutusehtoihin ja malleihin, joiden mainitaan 
nimenomaisesti olevan ainoastaan ohjeeilisia ja jotka on siten laadittu pelkästään 
esimerkin vuoksi (6 artiklan 1 ja 2 kohta). Vakuutuksenantajat eivät myöskään voi 
sopia keskenään soveltavansa pelkästään vakiovakuutusehtoja (7 artiklan 2 kohta). 
14. Komission yksiköiden käsiteltäviksi ei ole tuotu asetuksen voimaantulon 
jälkeen yhteisiä malleja koskevia asioita. Tämä kertomus koskee näin ollen vain 7 ja 8 
artiklan soveltamisalaan kuuluvia vakuutusehtoja. 
15. Asetuksen 7 artiklassa on luettelo ehdoista, joiden asettamisesta kuluttajille 
vakuutuksenantajat eivät voi sopia. Näitä poikkeuksen sovcltamisalan ulkopuolelle 
(asetuksen nojalla) jääviä ehtoja kutsutaan kiclletyiksi sopimusehdoiksi ("hlack 
clauses"). Ne voidaan jakaa sisältönsä perusteella kolmeen luokkaan. 
Ensimmäiseen luokkaan kuuluvat 7 artiklan a-d kohdassa tarkoitetut 
sopimusehdot, jotka koskevat vastuun kattavuutta. Sopimusehdoille, joilla jätetään 
vastuun ulkopuolelle kyseiseen riskilajiin kuuluvat vahingot (a kohta), asetetaan 
tiettyjä riskejä koskevalle vastuulle määrättyjä edellytyksiä (b kohta) tai määrätään 
kokonaisvastuu riskeistä, joille huomattava määrä vakuutuksenottajia ei ole yhtä aikaa 
alttiina ( c kohta), voidaan kuitenkin myöntää poikkeus, jos niissä mainitaan 
nimenomaisesti, että vakuutuksenantaja voi jättää ne täyttämättä. Artiklan d kohdassa 
tarkoitetut sopimusehdot, joissa mainitaan vakuutusmäärä tai omavastuuosuus, ovat 
sitä vastoin poikkeuksetta kiellettyjä (myös silloin, kun niissä mainitaan, että 
vakuutuksenantajat voivat jättää ne täyttämättä). 
Toiseen luokkaan kuuluvat 7 artiklan e-i kohdassa tarkoitetut sopimusehdot 
koskevat vakuutussopimusten kestoa. Asetuksen tavoitteena on välttää se, että 
vakuutuksenantajat sitovat asiakkaat kyseisillä ehdoilla liian tiukasti itseensä. Näistä 
sopimuseht~tyypcistä kahdelle (e ja f kohdissa tarkoitctuille chdoille) voidaan 
kuitenki~ myöntää poikkeus siinä tapauksessa, että vakuutuksenottaja suostuu siihen 
nimenomaisesti. Muihin sopimusehtoihin e1 sovelleta missään tapauksessa 
poikkeusta. 
Kolmas poikkeuksen soveltamisalan ulkopuolelle (kaikissa tapauksissa) jäävä 
7 artiklan j ja k kohdassa tarkoitettu sopimusehtoluokka koskee kytkykaupan muotoja. 
Ensimmäisellä sopimusehtotyypillä vakuutuksenottaja määrätään ottamaan 
vakuutuksia eri riskeille samalta vakuutusyritykseltä ja toisella puolestaan määrätään 
vakuutuksenottaja vakuutuksen kohteen luovutuksen yhteydessä huolehtimaan siitä, 
että luovutuksen saaja uudistaa vakuutussopiinuksen. 
8 
16. Asetuksen 8 artiklassa säädetään lisäksi, että poikkeusta ei sovelleta 
sopimuksiin, Joiden tarkoitukst.:na on jättää tiettyjä riskcjU vastuun ulkopuolelle 
vakuutuksenottajaan liittyvien ominaisuuksien perusteella. Kyseisessä artiklassa 
annetaan kuitenkin lupa erityisten vakuutusehtojen asettamiseen tietyille sosiaali- tai 
ammattiryhmille. 
B. Käytännön kokemukset 
17. Monet ennen asetuksen voimaantuloa tehdyt ilmoitukset on petuttu 
voimaantulon jälkeen ilmoitusten tekijöiden pääteltyä, että ilmoitetut sopin1ukset 
kuuluvat vastedes asetuksen soveltamisalaan. Osa ilmoituksista säilytettiin kuitenkin 
ennallaan, jos niiden tekijät pitivät asetuksen säännöksiä, erityisesti kiellettyihin 
sopimusehtoihin liittyviä säännöksiä tulkinnanvaraisina, ja pyysivät komission 
yksiköitä vahvistamaan, että ilmoitetut sopimusehdot kuuluivat todellakin 
poikkeuksen soveltamisalaan. Komission yksiköitä pyydettiin toisinaan selventämään 
7 artiklan soveltamisalaa, vaikka mitään virallista ilmoitusta ei ollut vielä edes tehty. 
Yhdessä tapauksessa yksiköt saivat tilaisuuden selventää asiaa kantelun perusteella 
(ks. jäljempänä). 
18. Asetuksen 7 artiklan a kohdan olemassaolon oikeutus on joissakin tapauksissa 
kyseenalaistettu vakuutuskelvottomiksi luokiteltujen riskien takia. 
Vakuutuksenantajat, joiden etua asia koskee, katsoivat, että niiden oli voitava sopia 
yhteisesti kyseisten riskien jättämisestä kattamatta. Onkin väitetty, että Alankomaissa 
erityisesti meren aiheuttamat tulvavahinkoriskit (suuri osa Alankomaiden pinta-alasta 
sijaitsee merenpinnan alapuolella) ovat vakuutuskelvottomia. Kansallinen 
vakuutuksenantajien järjestö (VvV) oli päättänyt kieltää (sekä meren että jokien 
aiheuttamien) tulvavahinkojen kattamisen. Komission yksiköt tiedustelivat järjestö Itä, 
miksi kyseinen päätös katsottiin tarpeelliseksi, jos vakuutuksenantajat pitivät joka 
tapauksessa tulvariskiä vakuutuskelvottomana. VvV perusteli päätöstään korostamalla 
Alankomaihin liittyviä erityispiirteitä. Monissa muissa maissa luonnonmullistuksiin 
liittyvät riskit (tulvat, metsäpalot jne.) koskevat eri alueita. Tämä antaa hallitukselle 
mahdollisuuden edellyttää koko väestöitä yhteisvastuullisuutta, ja vakuutuksenantajat 
voivat näin ollen tarjota kaikki nämä riskit kattavan yleisvakuutuksen. Näin ei voida 
toimia Alankomaissa. VvV oli aikonut perustaa jokien aihe~ttamien tulvavahinkojen 
kattamista varten vakuutusryhmittymän, jossa olisivat olleet mukana 
vakuutuksenantajat ja hallitus. Alankomaiden korkein hallinto-oikeus esti kuitenkin 
suunnitelman toteuttamisen toteamalla, ettei jokien tulvimisesta aiheutuvan riskin 
maksattaminen niillä yhteensä kuudella miljoonalla taloudella, jotka olivat ottaneet 
kaikki luonnonmullistukset kattavan vakuutuksen, ollut järkevää, 'koska kyseinen riski 
koski käytännössä vain 200 000 kotitaloutta. VvV yhdenmukaisti lopulta 
vakioehtoosa 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa muuttamalla sen sitomattomaksi 
ja antamalla siten vakuutuksenantajille mahdollisuuden valita, kattavatko ne 
tulvavahingot vai eivät. 
Lisäksi tutkittiin toinen tapaus, joka koski sopimusta sotatilaan liittyvän 
vastuun jättämisestä laivastovakuutuksen ulkopuolelle. Komission yksiköt eivät 
pitäneet sopimusta 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan vastaisena, koska kyse oli 
sellaisten tappioiden jättämisestä vastuun ulkopuolelle, jotka eivät kuulu "yleensä" 
kyseiseen riskilajiin. Termiä "yleensä" ei k:uitenkaan käytetä asetuksen kaikissa 
9 
kieliversioissa. Tätä kysymystä onkin tarkasteltava uudelleen asetuksen voimassaolon 
päättyessä. 
19. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan täsmällisestä soveltamisalasta on 
keskusteltu useissa yhteyksissä. Ainoa komissiolle tehty kantelu, joka koski asetuksen 
III osastoa, liittyi tähän kysymykseen. Kantelun (joka oli epävirallinen) teki 
belgialainen kuluttajayhdistys Test Achats, ja se koski muun muassa UPEA:n 
suositusta sairaalakulujen kattamista koskevasta vähimmäisnettovakuutusmaksusta ja 
edellä mainitusta yhdenmukaistetun omavastuun määräämisestä (II osastoon liittyvien 
seikkojen osalta, ks. edellä kohta 9). UPEA ehdotti, että vakuutussuoja olisi kaksi 
kertaa niiden kulujen maara, joista vakuutettu voi saada korvausta 
perussosiaaliturvasta ja että omavastuu olisi 10 prosenttia tästä suojasta (kuitenkiri 
enintään 20 000 Belgian frangia). Komission yksiköt katsoivat, että kyseinen suositus 
rikkoi 7 artiklan 1 kohdan d alakohtaa 7. 
Myös Saksassa sovellettu Gliedertaxe, josta oli annettu virallinen ilmoitus, 
nosti esiin kysymyksen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan tulkinnasta. Kuten edellä 
mainitun sotatilaan liittyvän vastuun osalta, myös tässä tapauksessa tulkintavaikeudet 
johtuivat asetuksen eri kieliversioiden välisistä eroista. Jos noudatetaan saksankielistä 
asetusta, ryhmäpoikkeusta ei voida soveltaa, jos vakuutuksenantajat sopivat 
vakuutussuojan määrästä, muttei myöskään siinä tapauksessa, että ne sopivat mistä 
tahansa muusta vakuutussuojaan liittyvästä seikasta (saksankielisessä tekstissä 
, "Angabe"). Saksalaisen Gesamtverband der Deutschen Versicherungswirsch -
yhdistyksen (GDV) yleistä tapaturmavakuutusta koskevassa suosituksessa määritetään 
sellaisten henkilöiden invaliditeettiaste, jotka ovat menettäneet jäsenensä tai 
aistinelimensä toimintakyvyn. Nämä ohjeet vaikuttavat epäilemättä 
vakuutuksenantajien tarjoaman vakuutussuojan tasoon. Vaikka komission yksiköt 
katsoivat, että kyseiseen suositukseen vo'idaan soveltaa 7 artiklan 1 kohdan d 
alakohtaa, niiden mielestä oli perusteltua lähettää GDV:lle syyskuussa 1998 
hallinnollinen kirje suosituksen yhdenmukaisuudesta mainitun säännöksen kanssa. 
Komission yksiköt eivät olleet löytäneet ainuttakaan seikkaa, jonka perusteella ne 
olisivat voineet kumota väitteen, jonka mukaan yhdenmukaisten invaliditeettiasteiden 
määrittämisellä saadaan aikaan avoimet markkinat, joilla vakuutetut voiv<lt saada 
todellista hyötyä vakuutuksenantajien välisestä kilpailusta. Komis~;;on yksiköt panivat 
lisäksi merkille sen seikan, että invaliditeettiastcct määritctt!in lääketieteellisten 
asiantuntijalausuntojen perusteella ja että vakuutuksenautajilla oli kaikesta huolimatta 
mahdollisuus olla noudattamattd Gliedertaxea. 
Laivastoa koskevaan vakuutukseen sisältynyttä vakioehtoa " 3Ä 
törmäysvakuutcs" tutkittiin vuonna 1996 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla. 
Tavoitteena oli selvittää~ oliko jäljelle jäävässä neljänneksessä kyse yhdenmukaisesta 
omavastuusta, johon ei voida soveltaa 7 artiklan 1 kohdan d alakohtaa. Tutkimuksissa 
havaittiin kuitenkin, että jäljelle jäävään neljännekseen sovellettiin lisävakuutussuojaa 
(jota tarjosivat laivaston vakuutuksista vastaavat vakuutuksenantajat tai P&I Clubit). 
Vakuutukseen ei näin ollen sisältynyt todellista omavastuuosuutta. Komission yksiköt 
saivat kuitenkin Institute of London Underwritersilta (ILU) ja Lloyd's 
7 Kuten kohdassa 9 todetaan, asia vietiin kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. 
10 
Underwrilers 'Associalionilta (LUA) asiasta lisätietoja, joiden mukaan Y-t-sääntö c1 
ollut sitova. 
20. Myös 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan säännöksistä keskusteltiin joitakin 
kertoja. Komission yksiköitä pyydettiin ottamaan kantaa GDV :n vakioehtoon, joka 
antoi vakuutuksenantajille mahdollisuuden pitää vakuutussopimus voimassa myös 
siinä tapauksessa, että ne korottivat vakuutusmaksua muuttamatta samalla 
vakuutussuojaa (liikennevakuutusta koskeva asia) tai heikensivät vakuutussuojaa 
(merirosvouden varalta otettava vakuutus). Tällaisiin lausekkeisiin sovelletaan 
asetuksessa säädettyä poikkeusta vain siinä tapauksessa, että vakuutuksenottaja 
ilmoittaa nimenomaisesti suostuvansa siihen. Komission yksiköt hyväksyivät nämä 
vakioehdot sillä perusteella, että ne jättivät vakuutuksenottajalle riittävästi aikaa 
ilmoittaa, ettei se hyväksy kyseisiä ehtoja. 
21. Asetuksen 8 artiklan mukaan asetusta ei sovelleta sopimuksiin, joiden 
tarkoituksena on jättää tietyt riskit vakuutussuojan ulkopuolelle vakuutuksenottajaan 
liittyvien ominaisuuksien perusteella. Vakioehdon, jonka mukaan pysyvää tehohoitoa 
tarvitsevat tai henkisistä häiriöistä kärsivät henkilöt jätetään yleisen 
tapaturmavakuutuksen ulkopuolelle, ilmoitettiin siten olevan ristiriidassa 8 artiklan 
kanssa. Se seikka, että kyseiset henkilöt voidaan jättää vakuutussuojan ulkopuolelle 
vain lyhyen ajan kuluessa sopimuksen tekemisestä, ei muuttanut tätä näkemystä. 
C. Tulevaisuudennäkymät 
22. Kuten monet edellä mainituista esimerkeistä osoittavat, asetuksen eri 
kieliversioiden väliset erot voivat aiheuttaa tulkintavaikeuksia. Komissio kehottaa 
tässä kertomuksessa kaikkia niitä, joiden etua asia koskee, ilmoittamaan sille muista 
kielellisistä eroista, jotka ovat voineet aiheuttaa vastaavia ongelmia, ja tekemään 
asianmukaisia ehdotuksia kieliversioihin tehtäviksi muutoksiksi. 
23. Kuten edellä todettiin, 7 artiklan l kohdassa luctelluista vakioehdoista 
kolmeen sovelletaan asetuksessa säädettyä poikkeusta vain silloin, kun niissä 
mainitaan, että vakuutuksenottajat voivat jättää ne täyttämättä (7 artiklan 1 kohdan a­
c alakohdissa tarkoitetut lausekkeet). Tätä periaatetta on aiheellista tarkastella 
yksityiskohtaisemmin. 
Asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään ensinnäkin jo, että sallittuihin 
sopimusehtoihin voidaan soveltaa asetuksessa säädettyä poikkeusta, jos "niiden 
nimenomaisesti mainitaan olevan ainoastaan ohjeellisia", eli vakuutuksenantajat 
voivat jättää ne täyttämättä. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan a-c alakohta poistaa siten 
kiellettyjen ja sallittujen sopimusehtojen välisen eron. Voidaan lisäksi todeta, että 
sillä, ilmoitetaanko vakuutussopimuksen vakiolausekkeissa selvästi, että 
vakuutuksenantajat voivat jättää ne täyttämättä, ei ole merkitystä, vaan tässä 
yhteydessä on pikemminkin olennaista tietää, missä määrin kyseiset ehdot ovat 
osoitus vakuutuksenantajien yhdistysten pyrkimyksestä yhteensovittaa jäsentensä 
toimintaa markkinoilla&. Tämä on ilmeistä siinä tapauksessa, että kaikki 
vakuutuksenantajat noudattavat yhdistyksen suositusta. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan 
8 Ks. asiassa 45/85, Verband der Sachversicherer, annettu tuomio, 32 kohta, Kok. 1987, s. 405. 
11 
d-k alakohdan ja 8 artiklan kohteena ovat kielletyt sopimusehdot yleensä (kyseiset 
sopimusehdot ovat siten kiellettyjä, vaikka vakuutuksenantajat voisivatkin jättää ne 
täyttämättä). Nämä ehdot eivät kuitenkaan ole vakuutettujen kannalta sen 
haitallisempia kuin 7 artiklan 1 kohdan a-c alakohdassa tarkoitetut ehdot. 
24. Asetusta ei sovelleta sopimuksiin, joilla vakuutuksenantajat veivoitetaan 
olemaan tarjoamatta vakuutussuojaa tietyissä yksittäistapauksissa (7 artiklan 1 kohdan 
a alakohta ja 8 artikla). Onkin pohdittava, koskccko tämä myös tapauksia, joissa 
vakuutuksenantajat päättävät kattaa tietyt riskit yhteisesti perustamalla IV osaston 
mukaisen ryhmittymän, ja missä määrin tällainen ryhmittymä täyttää kyseisessä 
osastossa säädetyt edellytykset (ks. jäljempänä). 
111 Tietyntyyppisten riskien yhteinen kattaminen (IV osasto) 
A. Yleistä 
25. Asetuksen IV osasto koskee sopimuksia, joilla vakuutuksenantajat 
perustavat rinnakkaisvakuutus- tai rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymiä 
kattamaan "määräämättömän määrän riskejä" (johdanto-osan 10 kappale). Osasto 
koskee siten ainoastaan sellaisia ryhmittymiä, jotka on perustettu 
tietyntyyppisten riskien yhteistä kattamista varten, eikä sellaisia tilapäisiä 
ryhmittymiä, joita saatetaan perustaa määrätyn yksittäisriskin kattamiseksi. 
Nämä viimeksi mainitut ryhmittymät eivät ole missään mielessä kilpailun 
kannalta ongelmallisia. 
26. Tällä hetkellä voimassa olevan asetuksen lähtökohtana on sitä vastoin 
periaate, jonka mukaan kaikki vakinaiset ryhmittymät sinänsä rajoittavat 
kilpailua. Tällaisille ryhmittymille voidaan kuitenkin myöntää ryhmäpoikkeus, 
jos sen osapuolten (tai katastrofiriskien, ja suurentuneiden riskien osalta itse 
ryhmittymän) markkinaosuus alittaa tietyn raja-arvon. 
Asetuksen 11 artiklan 1 kohdan mukaan ryhmittymille voidaan myöntliä 
asetuksen nojalla poikkeus, jos niihin osallistuvien yrityste!l n tarkkinaosuus jää 
alle 10 prosentin (rinnakkaisvakuutusten osalta) tai 15 prosentin 
(rinnakkaisjälleenvakuutusten osalta). Markkinaos tUS lasketaan ryhmittymän 
jäsenten kyseisillä vak1mtusmarkkinoilla saaman kokonaisliikevaihdon 
perusteel1a riippumatta siitä, onko liikevaihto saatu ryhmittymän kautta vai 
itsenäisesti. Tässä yhteydessä voidaan todeta, että velvoitetta osoittaa kaikki 
riskit ryhmittymille pidetään kilpailun kannalta liian rajoittavana eikä siihen siten 
voida soveltaa poikkeusta (johdanto-osan 13 kappale). 
Asetuksen 11 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että katastrofiriskien tai 
suurentuneiden riskien kattamisen osalta huomioon otettava markkinaosuus 
koostuu ainoastaan "ryhmittymään tuoduista vakuutustuotteista" ja lasketaan 
näin ollen ryhmittymän kautta saadun liikevaihdon perusteella (tälle on kuitenkin 
asetettu kaksi ehtoa, joita ei käsiteiJä tässä yhteydessä). 
Kyseisen 11 artiklan asianmukainen soveltaminen perustuu merkityksellistcn 
tuotemarkkinoiden ja merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden oikeaan 
12 
määrittelyyn. Komissio määritteli äskettäin antamassaan tiedonannossa 9 
merkitykselliset tuotemarkkinat siten, että niihin kuuluvat kaikki tuotteet, jotka 
asettavat kilpailuun liittyviä vaatimuksia kyseiselle tuotteelle. Tiedonannossa 
yksilöitiin kolme tärkeintä kilpailunrajoitusten aiheuttajaa, jotka ovat kysynnän 
-korvattavuus, tarjonnan korvattavuus ja mahdollinen kilpailu. Koska jokainen 
vakuutussopimus on ainutlaatuinen ja kysynnän korvattavuus on siitä syystä 
periaatteessa olematon, tarjonnan korvattavuus on erityisen tärkeä tekijä 
vakuutusmarkkinoiden määrittelyssä. Mahdollista kilpailua ei sen sijaan oteta 
huomioon markkinoita määriteltäessä vaan vasta myöhemmässä vaiheessa, 
arvioitaessa yritysten asemaa kyseisillä markkinoilla (ks. tiedonannon kohta 24 ). 
27. Asetuksen muissa säännöksissä, erityisesti 10 artiklan 3 ja 4 kohdassa 
sekä 12 ja 13 artiklassa, säädetään rajoituksista, joita ryhmittymään osallistuvat 
yritykset voivat sallia kohdistettavan toimintavapauteensa ilman, että ryhmittymä 
menettää ryhmäpoikkeusedun. Osa näistä rajoituksista rajoittaa huomattavasti 
ryhmittymän osapuolten välistä kilpailua. Tällaisia ovat esimerkiksi velvollisuus 
soveltaa samoja vakuutussopimusehtoja ja samoja vakuutusmaksuja 
(riskimaksuja rinnakkaisjälleenvakuutusten osalta ja bruttovakuutusmaksuja 
rinnakkaisvakuutusten osalta) tai pyytää ryhmittymän suostumusta vahinkojen 
selvittelylle. Nämä rajoitukset katsotaan kuitenkin ryhmittymäsopimukselle 
ominaisiksi. Ne eivät näin ollen sinänsä aiheuta kilpailuongelmia edellyttäen, 
että 11 artiklassa säädettyjä markkinaosuuksia ei ylitetä. 
B. Käytännön kokemukset 
28. Asetuksen tultua voimaan komission yksiköt ovat pyrkineet 
teräväittämään lähestymistapaansa ryhmittymiin. Ne toteuttavat kolmivaiheisen 
oikeudellisen arvion määrittääkseen, kuuluuko jokin ryhmittymä 
perustamissopirnuksen 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan. 
Arvion toinen vaihe on siinä mielessä uusi, että asetuksessa ei säädetä siitä 
nimenomaisesti. 
a) Ensiksi on selvitettävä, täyttääkö ryhmä tai sen jäsenistö asetuksen 11 
artiklassa säädetyt markkinaosuuksia koskevat edellytykset. Yksi suurimmista 
vaikeuksista on merkityksellistcn tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten 
markkinoiden asianmukainen määrittely ja markkinaosuuksien arviOinti 
vastaavalla tavalla. Tähän ongelmaan on syynä se, että vakuutusala on 
organisoitu vakuutusluokittain (muun ensivakuutusliikkeen kuin 
henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamasta koskevan ensimmäisen 
direktiivin liite 1 0) eivätkä kyseiset luokat välttämättä kata merkityksellisiä 
tuotemarkkinoita. Vaikeuksia aiheuttaa lisäksi se, että ryhmittymä kattaa usein 
9 Komission tiedonanto merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön 
kilpailuoikeuden kannalta, EYVL C 3 72, 9. 12. 1 997. 
1 o Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista 
koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 
1973 annettu neuvoston direktiivi 73/239/ETY, EYVL L 228, 1 6.8. 1973, s. 3. 
13 
samanaikaisesti katastrofiriskejä tai suurentuneita riskejä ja tavanomaisia riskejä. 
Tämän edellyttää ryhmittymän tutkimista 11 artiklan 1 ja 2 kohdan nojalla. 
b) Toiseen kysymykseen edellytetään vastausta vain siinä tapauksessa, että 
ryhmittymä ei täytä kaikkia 11 artiklassa säädettyjä edellytyksiä (tai osaa niistä), 
ja erityisesti silloin, kun ryhmittymä ylittää asetetut raja-arvot. Tällöin on 
sefvitettävä, onko ryhmittymään kuuluminen edellytyksenä sen osallistujien 
pääsylle tietyille markkinoille. Kaikilla vakuutusaloilla totmtvten 
vakuutuksenantajien on katettava vähintään tietty määrä riskejä voidakseen 
toimia kyseisillä markkinoilla ilman kohtuuttoman riskin kohdistumista 
toimintaansa, ja tämä merkitsee sitä, että niiden toiminnan keskimääräinen riski 
vastaa kaikkien samantyyppisten riskien keskiarvoa. Tällöin on erittäin 
todennäköistä, että vakuutuksenantajan todellinen vahinkokehitys on 
yhdenmukainen kaikkien vakuutuksenantajien keskimääräisen 
vahinkokehityksen kanssa. Tämä on mahdollista vain siten, että 
vakuutuksenantaja kattaa tietyn vähimmäismäärän riskejä. Tässä yhteydessä 
puhutaan yleensä vähimmäiskoosta. Jotkin katastrofiriskit ovat kuitenkin 
luonteeltaan sellaiset, että vakuutuksenantajien on rnahdotonta kattaa ne yksin. 
Vähimmäiskoon saavuttamiseksi perustettu ryhmittymä ei tässä tapauksessa 
rajoita kilpailua. Se päinvastoin lisää kilpailua, sillä vakuutuksenantajat, jotka 
eivät voisi kattaa kyseisiä riskejä yksin, voivat sen avulla yhdistää resurssinsa ja 
tuoda markkinoille uuden toimijan niiden henkilöiden eduksi, jotka tarvitsevat 
kyseistä vakuutusta. Myös muiden kuin katastrofiriskien kattaminen voi 
toisinaan edellyttää, että pienet vakuutusyritykset muodostavat ryhmittymiä 
vähimmäiskoon saavuttamiseksi. Komissio katsoo joka tapauksessa, että 
ryhmittyrr1ät, joita tarvitaan sellaisen vakuutussuojan tarjoamiseen, jota 
ryhmittymän jäsenet eivät voisi tarjota yksin, eivät kuulu 81 artiklan 1 ( ex 85 
artiklan 1) kohdan soveltamisalaan riippumatta osapuolten markkinaosuuden 
koosta. 
c) Jos ryhmittymä ei ole edellytyksenä sille, että ryhmittymän jäsenet v0ivat 
kattaa tietyn riskin, on pohdittava vastausta myös siihen kysymykseen, onk0 
ryhmittymän jäsenillä sopimuksen mukaan velvollisuus osoitt?.a ryhmitt)'illälle 
kaikki kyseistä riskiä koskevat sopimuksensa tai osa nii~tä. Jos näin on, 
ryhmittymään sovelletaan 81 artiklan 1 ( ex 85 artik lan 1) kohtaa. Jos tällaista 
velvollisuutta ei vastaavasti ole, 81 artiklan 1 (ex 85 artiklan 1) kohtaa 
sovelletaan siinä tapauksessa, että tuotteiden tarjoaminen ryhmittymän 
ulkopuuidla ei ole ryhmittymän jäsenten kaupallisten etujen mukaista (ks. tämän 
asian osalta kohta 33, viimeinen kappale). 
29. Tämä uusi lähestymistapa vakuutusalan ryhmittymiin (erityisesti sen 
arvioiminen, onko ryhmittymä tarpeen vähimmäiskoon saavuttamiseksi) liittää 
asetuksen 11 artiklafln de minimis -sääntöä vastaavia vaikutuksia. Kyseistä 
lähestymistapaa on jo sovellettu keskinäisten vakuutusyhdistysten (ryhmittymän 
vastine keskinäisen vakuutuksen alalla) väliseen sopimukseen vahinkojen 
jakamisesta, joka liittyi asiaan P&I Cluhs (Protection and Indemnity insurance). 
Komissio päätteli, että tämä sellaisten keskiuäisten vakuutusyhdistysten välinen 
sopimus, joiden osuus merivakuutusabn sopimusperusteisen ja sopimukseen 
perustumattoman vastuun maailmanmarkkinoista oli 89 prosenttia, ei kuulunut 
81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, koska ryhmittymän 
14 
perustaminen oli edellytyksenä sille, että kyseiset vakuutusyhdistykset voivat 
tarjota nykyistä vakuutusturvaa vastaavia vakuutuksia (4,25 miljardia 
Yhdysvaltain dollaria). P&I Cluh.\· -yhdistyksen markkinoilla totmtvtcn 
vakuutusasiamiesten ja jälleenvakuuttajien keskuudessa sekä P& 1 Cluhs -
yhdistyksessä toteutettu laaja n1arkkinatutkimus osoitti, että yksikään yritys tai 
yhtymä, jonka markkinaosuus oli alle 50 prosenttia, ei yltänyt vastaavaan 
vakuutusturvatasoon. Komissio myönsi poikkeuksen myös maksujärjestelmälle, 
jolla pyrittiin välttämään se, että P&I Cluhs -yhdistyksen jäsenet alittavat 
toistensa hinnat (jotka on ilmoitettu tonnia kohden, "rates per ton"). Komissio 
noudatti tältä osin asetuksen 13 artiklaa, jossa 
rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymille annetaan lupa yhdenmukaistaa 
riskimaksunsa, muttei kaupallisia vakuutusmaksujaan. Maksujärjesteln1ä 
poikkesi alkuperäisestä järjestelmästä siinä, että sitä sovelletaan ainoastaan P&l 
Clubs -yhdistyksen jäsenten riskeihin liittyviin kustannuksiin (tietyistä 
käytännön syistä myös omavastuuosuudesta aiheutuviin kustannuksiin) eikä enää 
hallinnollisiin kuluihin. Aihetta käsitellään yksityiskohtaisemmin komission 
äskettäin tekemässä päätöksessä. 
30. Komission yksiköt toteuttivat lisäksi syyskuussa 1997 ilmailualan 
riskivakuutuksia koskevan markkinatutkimuksen tutkiakseen, kuuluvatko 
yhteisössä toimivat alan ryhmittymät (riippumatta siitä, onko niistä tehty 
ilmoitus vai ei) 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan. 
Tutkimus osoitti, että merkitykselliset maantieteelliset markkinat ovat kyseisten 
riskien osalta useimmissa tapauksissa kansainväliset, koska asiakkaat (erityisesti 
lentoyhtiöt, joilla on paljon lentokalustoa) ovat suuryrityksiä, jotka voivat ottaa 
vakuutuksen parhain mahdollisin ehdoin mistä tahansa maasta. Kyseisillä 
markkinoilla toimivista ryhmittymistä yhdelläkään ei ole niin suurta 
markkinaosuutta, että asetuksen 11 artiklassa säädetyt raja-arvot olisivat vaarassa 
ylittyä. Yksikään ryhmittymä ei näin ollen aiheuta 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) 
kohdassa tarkoitettuja olennaisia kilpailunrajoituksia kyseisille markkinoille 
(arvioinnin ensimmäinen vaihe). Muihin kuin katastrofivakuutuksiin liittyvien 
pienten riskien Uoiden vakuutusarvot ovat suhteellisen pienet verrattuna muihin 
samaan vakuutusluokkaan kuuluviin lentovakuutusriskeihin) markkinoiden 
havaittiin sitä vastoin jakautuneen kansallisiin markkinoihin. Asiakkaina on 
pienempien lentokoneiden omistajia, ilmailukerhoja tai laskuvarjohyppykerhoja, 
joiden mahdollisuudet ottaa vakuutuksensa ulkomailta parhain mahdollisin 
ehdoin ovat rajalliset. Kyseisiltä kansallisilla markkinoilla totmtvten 
ryhmittymien markkinaosuudet ylittävät reilusti 11 artiklassa säädetyt raja-arvot 
(ensimmäinen vaihe). Tällaiset ryhmittymät eivät myöskään näytä olevan 
edellytyksenä kyseisten riskien kattamiseksi (arvioinnin toinen vaihe): 
Komission yksiköt ovat kuitenkin päättäneet olla viemättä tutkimuksiaan 
pidemmälle. Markkinatutkimus osoitti, että näiden pienten riskien kattamisen 
osuus kyseisten vakuutusyritysten maailmanlaajuisesta liikevaihdosta . on 
häviävän pieni. Komission yksiköt päättelivät näin ollen vuoden 1999 alussa, 
että asiaan ei liity riittävää yhteisön etua mahdollisten yhteisön kilpailusääntöjen 
rikkomisten tutkimiseksi ja lähetti lentovakuutusalan ryhmittymästä 
ilmoittaneille vakuutuksenantajille hallinnolliset kirjeet, joissa ilmoitettiin asian 
käsittelyn lopettamisesta. Kirjeisiin sisältyi kuitenkin kansallisia markkinoita 
käsittelevä osio, jossa korostettiin, että kansalliset kilpailuviranomaiset voivat 
puuttua ryhmittymien rakenteeseen ja toimintaan liittyviin kilpailunvastaisiin 
15 
näkökohtiin katsoessaan sen aiheelliseksi. KUsiltelyn lopettamista koskeva 
hallinnollinen kirje katsottiin tarpeettomaksi kahdessa tapauksessa, joissa 
ilmoituksen tehneet osapuolet olivat päättäneet hajottaa ryhmittymän ilmoituksen 
antamisen jälkeen (Italia) tai muuttaa sen yhtiöksi, joka kattaa lentoriskejä 
omissa nimissään (Alankomaat). Moitteettoman hallinnon varmistamiseksi 
komission yksiköt ovat ilmoittaneet tutkimusten lopettamisesta kirjallisesti myös 
sellaisille vakuutuksenantajille, jotka eivät olleet ilmoittaneet ryhmittymäänsä, 
mutta joita oli haasteltu markkinatutkimuksen yhteydessä. 
31. Komission käytännön kokemuksista ryhmittymien alalta on aiheellista 
antaa joitakin lisäselvityksiä. 
On n1ahdollista, että vakuutuksenantajat pitävät ryhtnittymän perustamista 
tarpeellisena tietyllä hetkellä, mutta muuttavat myöhemmin mieltään. Näin voi 
käydä esimerkiksi silloin, kun vakuutuksenantajat hankkivat jonkin ajan kuluttua 
riittävästi kapasiteettia tai asiantuntemusta kattaakseen ti.etyn riskin yksin. On 
lisäksi mahdollista, että ryhmittymän kattamien riskien suuruus tai luonne 
muuttuu siten, että ryhmittymän osapuolet voivat kattaa ne itsenäisesti. 
Invaliditeettiriskin kattamiseen erikoistunut alankomaalainen 
rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymä lnvaliditeitscentrale (IVC), joka 
perustettiin vuonna 1955, tarjoaa malliesimerkin tällaisesta tilanteesta. Kaikki 
vakuutuksenantajat harjoittivat aluksi toimintaa pelkästään ryhmittymän kautta 
katsottuaan, etteivät kyenneet tarjoamaan vakuutuksia itsenäisesti, koska niillä ei 
mielestään ollut riittävästi kokemusta kyseisten riskien kattamisesta. 
Vakuutuksenantajat saivat kuitenkin ajan mittaan alasta lisää kokemusta ja 
alkoivat kilpailla keskenään. Ryhmittymän markkinaosuus putosi 25 prosenttiin 
vuonna 1983. Sen markkinaosuus oli vuonna 1993 enää alle 5 prosenttia, ja 
vuonna 1994 vakuutuksenantajat päättivät olla tarjoamatta enää uusia 
vakuutussopimuksia ryhmittymän kautta. Ryhmittymä pidettiin toiminnassa vain 
voimassa olleiden vakuutussopimusten hallinnoimista varten. Sen toitninta 
väheni sitä mukaa kun vakuutetut tulivat eläkeikään tai kuolivat. Tähän 
tapaukseen ei voitu soveltaa ryhmäpoikkeusasetusta, sillä ryhmittymän 
osapuolten yhteinen markkinaosuus ylitti selvästi 11 artiklan 1 kohdass~ 
säädetyn 15 prosentin raja-arvon. Komission yksiköt läh~ttivät kui!cnkin 
osapuolille 81 artiklan 3 ( ex 85 artiklan 3) kohdan mukaisen hallinnollisen 
kirjeen, jossa ilmoitettiin asian käsittelyn lopettamisesta. Kirjeessä huomautettiin 
muun muassa, että vaara, että ryhmittymän osapuolet yhteensovittavat 
kilpailukäyttäytymistään ryhmittymän ulkopuolella (".~pi/1 over" -riski), voitiin 
mitä ~~tne1s1mmin sulkea pois ilman lisämarkkinatutkimuksia, koska 
ryhrr.ittymän markkinaosuus oli erittäin pieni. On selvää, että sellaisia tapauksia, 
joissa ryhruittymä muuttuu tarpeettomaksi, mutta säilyttää edelleen suuren 
markkinaosuuden, on käsiteltävä tapauskohtaisesti. Komissio pidättikin asiassa 
P&l Clubs (ks. edellä) itsellään oikeuden peruuttaa maksujärjestelmälle 
myöntämänsä poikkeuksen (ks. edellä kohta 29), jos sopimus ei ole enää 
edellytyksenä sille, että osapuolet voivat tarjota nykyistä vakuutusturvaa 
vastaavan turvan. 
Komission yksiköt lähettivät joissakin tapauksissa asian käsittelyn 
lopettamista koskevat hallinnolliset kirjeet ryhmittymään kuuluville yrityksille 
sillä perusteella, että ryhmittymän kokonaisliikevaihto oli niin pieni, ettei asiaa 
16 
ollut aiheellista tutkia perusteellisemmin. Kyseisten ryhmittymien liikevaihdot 
alittivat reippaasti komission vähämerkityksisistä sopimuksista antamassa 
tiedonannossa (de minimis -tiedonanto) 11 pk-yrityksille asetetut raja-arvot. 
Jotkin ammattitoimintaan liittyviä riskeja kattavat alankomaalaiset ryhmittyvät 
hyötyivät tästä käytännönläheisestä lähestymistavasta. Joissakin tapauksissa 
komission yksiköt taas lopettivat asian käsittelyn liikevaihdon pienuuden takia, 
kun asia ei ollut yhteisön edun kannalta riittävän merkittävä (esimerkiksi 
matkailuperävaunujen palovakuutuksia koskeva alankomaalaisen ryhmittymän 
tapaus), tai eivät ottaneet kantaa siihen, rikkoiko asia 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 
1) kohtaa (saksalaisen autovakuutusryhmittymän suhtautuminen sellaisiin 
ulkomaalaisiin kuljettajiin, jotka eivät kykene esittämään rajalla todistusta 
riittävän kattavasta liikennevakuutuksesta). 
Toisinaan komission yksiköt sovelsivat asetuksen 11 artiklaan sisältyvää de 
minimis -sääntöä suoraan määritellessään merkitykselliset tuotemarkkinat tai 
maantieteelliset markkinat laajasti (esimerkiksi erään kansainvälisiä kuljetuksia 
vakuuttavan itävaltalaisen ryhmittymän, jonka liikevaihdosta noin kolmannes 
tuli ulkomaalaisilta asiakkailta, katsottiin toimivan Itävaltaa laajemmilla 
markkinoilla; eraan toisen Volkswagen-merkkisiä autoja vakuuttavan 
itävaltalaisen ryhmittymän markkinaosuus puolestaan määritettiin 
autovakuutusalan laajempien tuotemarkkinoiden perusteella; italialaisen 
ryhmittymän, joka tarjoaa yrittäjille vakuutuksia töiden viivästymisen varalta, 
katsottiin kilpailevan sellaisten rahoituslaitosten kanssa, jotka tarjoavat 
pankkitakuita vastaavien tapausten varalta). 
C. Tulevaisuudennäkymät 
32. Komission yksiköt aloittivat äskettäin ympäristövahinkoriskien ja 
ydinvahinkoriskien alan rinnakkaisvakuutus- tai 
rinnakkai.själleenvakuutusryhmittymiä koskevat tutkimukset. Osasta näitä 
ryhmittymiä on tehty ilmoitus (ranskalaiselle Assurpol-ryhmittymälle 
myönnettiin vuonna 1991 poikkeus, jonka voin1assaolo päättyi viime vuonna 
12). Kaikki ryhmittymät tutkitaan edellä mainitun (kohta 28) kolmivaiheisen 
oikeudellisen arvion avulla. 
33. Ryhmäpoikkeusasetuksen tulevasta soveltamisesta ryhmittymiin 
voidaan esittää vielä joitakin lisähuomautuksia. 
Komissio myöntää ensinnäkin, että joidenkin entytsen poikkeuksellisten 
riskien (esimerkiksi satelliitit ja avaruusalukset) osalta voi olla mahdotonta 
määrittää varmuudella markkinoille pääsyn edellyttämä vähimmäismäärä ja siten 
myös se, onko ryhmittymän muodostaminen sen jäsenten kannalta välttämätöntä. 
Tällaisissa tapauksissa komissio aikoo suoda ryhmittymille epävarmuudesta 
II EYVL C 372, 9.12.1997, s. 13, erityisesti kohta 19. Tiedonantoa ei luonnollisestikaan voitu 
soveltaa sellaisenaan, sillä ryhmittymään osallistuneet vakuutusyritykset eivät olleet tiedonannossa 
esitetyn määritelmän mukaisia pk-yrityksiä. 
I2 EYVL L 37, 14.2.1992, s. 16. 
17 
aiheutuvan edun ja tarkastelee niitä suotuisasti, elleivät muut erityiset seikat estä 
sitä. 
On lisäksi mahdollista, että ryhmittymä, joka koostuu hyvin erikokoisista 
yrityksistä, on välttämätön joillekin yrityksille muttei sellaisille, jotka voisivat 
harjoittaa yksinkin toimintaa kyseisillä markkinoilla. Tällaisissa tapauksissa 
komissio ei aio hajottaa ryhmittymää, jos se estäisi ensin mainittuja yrityksiä 
toimimasta markkinoilla. Jos ryhmittymä kuitenkin on kooltaan niin suuri, että 
kaksi keskenään kilpailevaa ryhmittymää tai useampi ryhmittymä voisi korvata 
sen, komissio vaatii ryhmittymän purettavaksi. 
Komissio on myös tietoinen siitä, että vakuutuksenantajat voivat muodostaa 
rinnakkaisvakuutus- tai rinnakkaisjällcenvakuutusryhmittymiä myös muista 
syistä kuin saadakseen mahdollisuuden toimia tietyillä markkinoilla. 
Ryhmittymän muodostamisen syynä saattaa olla pyrkimys ottaa käyttöön eri 
riskiluokkien välisiä päällekkäisiä maksujärjestelyitä, hankkia jälleenvakuutuksia 
yhteisesti, lisätä ryhmittymän jäsenten teknistä asiantuntemusta tai 
yksinkertaistaa eri riskiluokkien hallintoa. Komission yksiköt uskovat 
tutkimusten tässä vaiheessa, että vakuutuksenantajat voivat saavuttaa kyseiset 
tavoitteet muodostamatta ryhmittymiä käyttämällä muita, kilpailua vähemmän 
rajoittavia menetelmiä (ks. myös edellä kohta 28). 
IV. Turvalaitteet (V osasto) 
A. Yleistä 
34. Asetuksen V ·osastossa vakuutuksenantajille annetaan oikeus sopia yhdessä a) 
turvalaitteiden teknisistä eritelmistä ja menettelyistä, joiden tarkoituksena on arvioida, 
ovatko laitteet kyseisten eritelmien mukaiset ( 14 artiklan ensimmäinen luetelmakohta) 
ja b) asennus- tai huoltoyritysten hyväksyruisedellytyksistä ja menettelyistä, joiden 
tarkoituksena on arvioida, täyttävätkö yritykset nän1ä edellytykset (14 artiklan toinen 
luetelmakohta). Tämä yhteistyö antaa vakuutuksenantajille paremr~1at mahdollisuudet 
arvioida kattamiaan riskejä ja laskea vakuutusmaksut täsmällisemmin. Yhteistyö 
kannustaa lisäksi turvajärjestelmien valmistajia kehittämään järjestelmiä ja 
vähentämään siten katetut risk~t minimiin. Vakuutettu hyötyy tästä, sillä tehokkaan 
turvalaittee~ hankkiminen vähentää myös hänen riskiään ja alentaa hänen 
vakuutu~maksujaan. 
35. Turvalaitteisiin liittyvien teknisten eritelmien osalta asetus noudattaa 
komission uutta lähestymistapaa tekniseen yhdenmukaistamiseen ja standardointiin 
sekä suhtautumista sertifiointiin ja kokeisiin 13. Kyseisessä toimintatavassa 
suositellaan yhdenmukaistamista, joka perustuu toisaalta olennaisista ·vaatimuksista 
säädettyihin lakeihin ja toisaalta hyväksyttyjen eurooppalaisten standardointilaitostcn 
toimintaan, johon markkinoiden kaikki toimijat osallistuvat. Tämän tavoitteen 
13 Ks. 7. toukokuuta 1985 annettu neuvoston päätöslauselma (EYVL C 136, 4.6.1985 s. 1 ), 15. 
kesäkuuta 1989 annettu komission tiedonanto (EYVL C 267, 19.10.1989, s. 3) ja 22. kesäkuuta 1998 
annettu parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY (EYVL C 204, 21.7.1998, s. 37). 
18 
mukaisesti 14 artiklassa käyteUUin ilmausta "erityisesti eurooppalaisiksi standanleiksi 
tarkoitetut" ickniset eritelmät (ks. myös johdanto-osan 16 kappale). Ilmaus 
"erityisesti" osoittaa kuitenkin, että vakuutuksenantajien (tai niiden yhdistysten) 
kansallisella tasolla (siis iltnan eurooppalaista ulottuvuutta) laatimiin teknisiin 
eritelmiin voidaan soveltaa asetuksen nojalla poikkeusta (muun muassa) sillä ehdolla, 
että ne ovat "teknisesti perusteltuja" ( 15 artiklan a kohta). Eritelmiin on erityisesti 
sisällyttävä luokitus, joka perustuu saavutettavaan suorituskykyyn ( 15 artiklan e 
kohta). Asetuksen 15 artiklan mukaan poikkeuksen soveltaminen teknisiin eritclmiin 
riippuu asiassa Cassis de Dijon määritellyistä arviointiperusteista, joita sovelletaan 
tavaroiden vapaata liikkuvuutta perustamissopimuksen 28 artiklassa (ex 30 artiklassa) 
tarkoitetulla tavalla rajoittaviin valtion toimenpiteisiin. 
36. Asennus- tai huoltoyritysten arviointia ja hyväksymistä koskevien sääntöjen 
osalta 14 artiklaan ei sisälly minkäänlaista viittausta niiden eurooppalaisen 
ulottuvuuteen. Ainoina vaatimuksina ovat, että säännöt ovat "puolueettomia", niitä 
sovelletaan kyseisiin yrityksiin syrjimättömästi ja ne liittyvät "näiden yritysten 
ammatilliseen pätevyyteen" (15 artiklan b kohta). 
B. Käytännön kokemukset 
37. Komission yksiköiden käsiteltäviksi on tuotu vain muutamia asetuksen V 
osaston soveltatnisalaan kuuluvia asioita. Moottoriajoneuvojen hälytysjärjestelmiä 
koskevien epävirallisten kanteluiden lisäksi komission yksiköt ovat saaneet 
jäsenvaltioiden vakuutuksenantajien yhdistyksiltä joitakin rakennusten 
murtohälyttimiin liittyviä ilmoituksia. Euroopan vakuutuskomitea ( Comite europeen 
des assurances, CEA) on lisäksi ilmoittanut komissiolle joistakin vakuutusalalla 
tehdyistä yksittäisistä aloitteista, joiden tarkoituksena oli ottaa käyttöön 
"euroopanlaajuisia" järjestelmiä (palontorjuntajärjestelmät ja asennusyritysten 
hyväksymistä koskevat yhteiset vähimmäis~äännöt). Vakuutuskomitea ilmoitti, että 
varashälyttimien alalla on sitä vastoin voitu tähän mennessä laatia vain vähän 
eurooppalaisia standardeja. 
38. Arvioidessaan kyseisiä järjestelmiä komission yksiköt erottivat toisistaan 
kaksi erilaista tilannetta. Ensimmäisessä tilanteessa yhteisön lainsäätäjä on antanut 
kyseistä alaa koskevia yhdenmukaistamisdirektiivejä. Tämä koskee 
moottoriajoneuvoja, joita varten on luotu yhteisön tyyppihyväksyntää koskeva 
menettely, ja moottoriajoneuvoihin asennettu ja hälytysjärjestelmiä, joista on annettu 
vapaaehtoisia yhdenmukaistamissääntöjä 14. Toisessa tilanteessa yhdenmukaistamista 
ei ole toteutettu. Näin on muiden turvalaitteiden osalta. Matalajännitedirektiivi ja 
sähkömagneettista yhteensopivuutta koskeva direktiivi kattavat vain osan näihin 
laitteisiin liittyvistä seikoista. Vaikka yhdenmukaistamista ei olekaan toteutettu, 
jäsenvaltioiden. on kuitenkin ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille 
kansallisella tasolla antamistaan teknisistä säännöistä 15. On valitettavasti todettava, 
14 Hälytysjärjestelmien osalta ks. neuvoston direktiivi 74/61/ETY, EYVL L 42, 23.2.1970, 
sellaisena kuin se on muutettuna komission direktiivillä 95/56/EY, EYVL L 286, 29.11.1995. 
15 Ks. teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta 
menettelystä 21 päivänä heinäkuuta 1998 annettu parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY, EYVL 
L 204, 21.7.1998, jolla kodifioidaan 26 päivänä huhtikuuta 1983 annettu neuvoston direktiivi 
83/189/ETY, EYVL L 109, 26.4.1983. 
19 
että hyväksyttyjen eurooppalaisten standardoin1islaitosten (erityisesti Cenelccin 
teknisen komitean TC 79:n) vapaaehtoinen yhdenmukaistaruistoiminta ei ole 
kansallisten säännösten ja eritelmien takia juurikaan edistynyt. 
39. Ensimmäisessä tilanteessa (esimerkiksi ajoneuvojen hälytysjärjestelmät) 
direktiiveillä pyritään vapaaehtoiseen yhdenmukaistamiseen: samalla kun 
jäsenvaltioille annetaan lupa antaa tiukempia sääntöjä niiden alueella valmistetuista 
laitteista, niitä kielletään Vastustarnasta maahantuotujen laitteiden ·pitämistä kaupan, 
jos laitteet ovat direktiivin säännösten mukaiset. Tästä seuraa vastaavasti, että 
perustaruissopimuksen 81 artiklan ( ex 85 artiklan) nojalla kansallisia 
vakuutuksenantajien yhdistyksiä kielletään antamasta suosituksia, jotka estävät 
yhdenmukaistamisdirektiivien mukaisten laitteiden vapaan liikkuvuuden. Se, mikä on 
kiellettyä jäsenvaltion viranomaisilta, on kiellettyä myös yksityisiltä yrityksiltä 16. 
Jos direktiivissä esimerkiksi säädetään, että hälytysjärjestelmien johtojen on 
oltavat määrätyn värisiä, vakuutuksenantajat eivät saa estää sellaisten laitteiden 
pitämistä kaupan, joiden johdot ovat direktiivissä säädetyn väriset. 
Vakuutuksenantajat eivät myöskään saa määrätä laitteita, joille on myönnetty 
direktiivissä säädetty vaatimuksenmukaisuustodistus, (ylimääräiseen) kansalliseen 
arviointimenettelyyn, jonka tavoitteena on tarkistaa, ovatko laitteet kansallisten 
teknisten eritelmien mukaiset. Kilpailusääntöjen rikkominen on vieläkin ilmeisempää 
snna tapauksessa, että vakuutuksenantajien yhdistys kohtelee erimerkkisiin 
ajoneuvoihin asennettuja sarjavalmisteisia hälytysjärjestelmiä eri tavoin. 
40. Toisen tilanteen (esimerkiksi varkaus- tai murtohälyttitnet) osalta on 
huomautettava, että etukäteen ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että 
kansallisten vakuutuksenantajien yhdistysten antamiin suosituksiin, joihin sisältyy 
teknisiä eritelmiä, sovelletaan teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen 
toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 17 säännöksiä. 
Perustaruissopimuksen 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamisedellytykset on 
asetuksen 15 artiklan mukaan yhtenäistettävä perustaruissopimuksen 28 artiklan ( ex 
30 artiklan) (tavaroiden vapaa liikkuvuus) sekä pe"rustamissopimuksen 43 (ex 52) ja 
49 (ex 59) artiklan (henkilöiden ja palvelujen vapaa liikkuvuus) 
soveltamisedellytysten kanssa. Puolueettomasti perusteltujR t~pauksia lukuun 
ottamatta jäsenvaltioihin sijoittautuneiden vakuutuksenantajien on noudatettava 
vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Ne eivät siten saa estää toisessa 
jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen ja myytyjen tun:alaitteiden pitämistä kaupan 
tai sellaisten asP-nnP~- tai huoltoyritysten toimintaa, joiden ammatillinen pätevyys on 
tunnustettu toisessa jäsenvaltiossa. Tämä merkitsee sitä, että kun laitteet tai asennus-
16 Ks. komission vastaus parlamentin jäsenen Karl von Wogaun kirjalliseen kysymykseen E-
0021/98: " ... Neuvoston direktiivin 74/61/ETY mukauttamiscsta tekniikan kehitykseen 8. marraskuuta 
1995 annettu komission direktiivi 95/56/EY sisältää yhdenmukaisia teknisiä säännöksiä, joita 
sovelletaan hälytysjärjestelmällä varustettuihin ajoneuvoihin ja tällaisiin ajoneuvoihin tarkoitettuihin 
hälytysjärjestelmiin. Jäsenvaltiot eivät mainitun direktiivin mukaisesti voi näin ollen enää 1. 
tammikuusta 1997 lähtien kieltäytyä myöntämästä yhteisön tyyppihyväksyntää hälytysjärjestelmällä 
varustetuille ajoneuvoille ja hälytysjärjestelmille Myös vakl'urusyhtiöiden on noudatettava mainittuja 
säännöksiä." 
17 Ks. alaviite 15. 
20 
tai huoltoyritykset on jo arvioitu lähtöjäsenvaltiossa, vastaanottava jäsenvaltio ei saa 
määrätä niitä ylimääräisiin arviointimencttclyihin. 
Tanskalainen vakuutuksenantajien yhdistys SKAFOR suostui noudattamaan 
tätä vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta rakennusten murtohälytyslaitteita 
koskevasta suosituksesta antamansa ilmoituksen käsittelyn yhteydessä. Se pyysi 
komission yksiköiltä kuitenkin lupaa soveltaa "älykästä" menetelmää kyseisten 
turvalaitteiden Uotka oli valmistettu Tanskassa tai jotka olivat lähtöisin muista 
jäsenvaltioista) tehokkuuden testaamiseksi. Menetelmää oli tarkoitus soveltaa sekä 
mekaanisiin laitteisiin (esimerkiksi rakennuksen oven takana olevaan 
metalliristikkoon) että elektronisiin hälytyslaitteisiin. Sen sijaan, että testattaisiin 
näiden laitteiden kestävyys niihin kohdistuvia väkivaltaisia hyökkäyksiä vastaan, 
menetelmän tarkoituksena on tarkistaa, mitä keinoja murtovarkaat voisivat käyttää 
laitteiden kiertämiseksi. Komission yksiköivät hyväksyivät menetelmän käytön. 
Asetuksen 15 artiklan e kohdassa vakuutuksenantajille annetaan nimittäin lupa laatia 
teknisiä eritelmiä, joiden sisältämä "luokitus perustuu saavutettavaan 
suorituskykyyn". Kyseisen menetelmän tavoitteena on kuitenkin mitata erilaisten 
turvalaitteiden suorituskyky asianmukaisemmin. SKAFOR sitoutui lisäksi antamaan 
uudelle, riippumattomalle yksikölle tehtäväksi testata tällä menetelmällä, kuinka 
laitteet kestävät ilkivaltaa. Komission yksiköt päättivät tämän seurauksena äskettäin 
asian käsittelyn lähettämällä yhdistykselle hallinnollisen kirjeen. 
C. Tulevaisuudennäkymät 
41. Kuten 14 artiklan ensimmäisessä luetelmakohdassa oleva viittaus 
"eurooppalaisiin standardeihin" osoittaa, asetuksen V osastossa paitsi annetaan 
vakuutuksenantajille lupa sopia teknisistä eritelmistä sillä ehdolla, että ne eivät estä 
kansallisten markkinoiden yhdentymistä, kannustelaan lisäksi vakuutuksenantajia 
tarjoamaan yhteisön lainsäädännön mukainen perusta tätä yhdentymistä aktiivisesti 
edistäville eurooppalaisille standardeille. Asiasta tähän mennessä saadut kokemukset 
ovat tuottaneet pettymyksen. Komission yksiköiden tietojen mukaan yhtäkään 
vakuutuksenantajien yhdistyksiltä saatua asiakirjaa ei tähän mennessä ole käytetty 
EU :n standardointitoiminnan perustana. Asetuksen V osastoon tehtävissä 
tarkistuksissa olisi otettava huomioon näkökohdat, jotka liittyvät yhteisön 
lähestymistavan soveltamiseen eurooppalaisiin standardeihin perustuvaan tekniseen 
yhdenmukaistamiseen. Todellisten yhteismarkkinoiden toteuttamiseksi komissio 
aikoo pyytää EU :ssa toimivia laitoksia laatimaan tarkkojen ohjeiden mukaisia 
eurooppalaisia standardeja yhteistyössä kaikkien niiden kanssa, joiden etua asia 
koskee. 
21 
OSA II 
ASETUKSEN SOVELT/\MIS/\1 .. /\N UI.KOPU<>I.EIJJ~ JÄTI~TYT 
SOPIMUSRYHMÄT 
1. Korvausvaatimusten käsittely 
A. Yleistä 
42. Korvausvaatimusten käsittelyä koskevat sopimukset vakuutuksenantajien 
välillä liittyvät tyypillisesti kahteen tekijään. Nämä tekijät voivat esiintyä yksin tai 
yhdessä. Ensimmäinen tekijä koskee korvausten maksamista suoraan vakuutetulle. 
Tällainen sopimus antaa vakuutetuille mahdollisuuden kääntyä suoraan oman 
vakuutusyhtiönsä puoleen korvausten saamiseksi joutumatta odottamaan 
vahingonkorvausvastuun selvittämistä. Sopimuksen etuna on, että korvausvaatimus 
saadaan käsiteltyä erittäin nopeasti. Toinen seikka koskee korvausmenojen jakamista 
vakuutuksenantajien välillä. Jako voidaan määritellä kertasuoritusperusteisena tai 
vakuutettujen vastuuasteikon mukaan. Vakuutuksenantajat voivat tämän sopimuksen 
ansiosta alentaa hallintokulujaan, minkä pitäisi periaatteessa vaikuttaa myös 
vakuutusmaksuihin. 
B. Käytännön kokemukset 
43. Kun asetus annettiin, komissiolla ei ollut riittävästi kokemusta 
korvausvaatimusten käsittelyä koskevien sopimusten sisällyttämisestä asetuksen 
soveltamisalaan. Kun asetuksen antamisesta on nyt kulunut kuusi vuotta, asiasta ei ole 
juurikaan lisäkokemusta. Komission yksiköt ovat käsitelleet joitakin ilmoituksia 
sopimuksista, jotka liittyivät korvausten maksamiseen suoraan vakuutetuille, 
korvauskulujen jakamiseen vakuutuksenantajien välillä tai näiden kahden seikan 
yhdistelmään. Yksiköt lähettivät kaikissa näissä tapauksissa ilmoituksen tekijöille 
hallinnollisen kirjeen, jossa vahvistettiin, että sopimuksia ei katsottu 81 artiklan ( ex 
85 artiklan) kannalta ongelmallisiksi. 
44. On korostettava, että kyseisten sopimusten soveltamisala oli poikkeuksetta 
rajallinen. Sopimukset koskivat vahinkoja, joista r!wksetaan suhteellisen pieniä 
korvauksia. Sopimus, jolla vakuutuksenantajat sopivat maksavansa kukin 50 
prosenttia kuluista, jotka aiheutuivat eri maiden lipun alla purjehtivien alusten 
yhteentörmäyksestä Alankomaiden sisävesiväylillä (sopimus tehtiin ilman 
korvausvastuun määrittämistä), koski alle 10 000 Sveitsin frangin 
korvausvaatimuksia. Espanjassa puolestaan oli tehty sopimus korvauskulujen 
kertasuoritusperusteisesta jakautumisesta ja liikennevakuutuksiin liittyvien korvausten 
maksamisesta suoraan vakuutetuille, ja sopimus koski enintään miljoonan Espanjan 
pesetan korvausvaatimuksia. Komission yksiköt katsoivat, että taloudellisilta 
vaikutuksiltaan pieniä vahinkoja koskevista korvausvaatimusten käsittelysopimuksista 
saatavat edut (käsittelyn nopeus ja hallintokuluissa saatava säästö) korvasivat 
mahdolliset haitat (jonkin verran pääilekkäisyyttä niiden vakuutettujen maksamien 
vakuutusmaksujen välillä, jotka eivät ole joutuneet korvausvastuuseen, ja niiden 
vakuutettujen maksujen välillä, jotka ovat joutuneet korvausvastuuseen). 
22 
45. Komi,sion yksiköille tehtiin aivan äskettäin ensimmäinen korvausvaatimusten 
käsittelyä koskeva kantelu. Kantelijat väittivät, että sopimus korotti kohtuuttomasti 
heidän vakuutusmaksujaan ja aiheutti perusteetonta päHllekkäisyyttä vakuutettujcn 
maksamien maksujen välillä. KanV.:!Iua tutkitaan parhaillaan. 
C. Tulevaisuudennäkymät 
46. Koska korvausvaatimusten käsittelystä tehtyjen sopimusten vakuutetuillc 
aiheuttamien kielteisten vaikutusten havainnoinnissa on kyse suhteellisen uudesta 
toimenpiteestä, komission on tutkittava edellä mainittu kantelu ja muut sen 
käsiteltäviksi mahdollisesti tuotavat asiat yksityiskohtaisesti ennen kuin se voi harkita 
asetuksen soveltamisalan laajentamista tähän sopimusluokkaan. 
II. Suurentuneita riskejä koskevat rekisterit ja tiedot 
A. Yleistä 
47. Suurentuncita riskejä koskevien rekistereiden pidosta tai tietojenvaihdosta 
tehtyjen sopimusten tavoitteena on lisätä vakuutuksenantajien tietämystä katettavien 
riskien luonteesta. Tällaisia sopimuksia tehdään erityisesti autovakuutusten alalla, 
jolla kyseiset rekisterit tai tietojärjestelmät antavat esimerkiksi mahdollisuuden saada 
tietoja "huonoista" kuljettajista tai maksajista tai koota yhteen varastettuja autoja 
koskevat tiedot. 
Nämä sopimukset eivät yleensä kuulu perustamissopimuksen 81 artiklan 1 (ex 
85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, jos ne koskevat pelkästään suurentuneita 
riskejä koskevien tietojen antamista. Tämä ei kuitenkaan rajoita henkilötietojen suojaa 
koskevien säännösten soveltamista. Pelkkää riskien luonnetta koskevalla 
tietojenvaihdolla ei kuitenkaan ilmeisesti pyritä rajoittamaan kilpailua 
vakuutuksenantajien välillä. Tilanne muuttuu kuitenkin, jos tietojenvaihtoa 
täydermetään sopimuksella, jolla pyritään pääsemään yhteisymmärrykseen kyseisiin 
riskeihin sovellettavasta toimintatavasta. Esimerkiksi suositukset, jotka koskevat 
kieltäytymistä suurentuneiden riskien kattamisesta tai näihin riskeihin liittyvien 
riskimaksujen korottamista (riippumatta siitä, onko kyse pelkästään· korotusta 
koskevasta periaatteesta vai määrätystä korotusprosentista tai -summasta) kuuluvat 
selkeästi 81 artklan 1 (ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, eikä niille voida 
myöntää 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan nojalla poikkeusta (ks. myös 
asetuksen II ja III osasto). 
B. Käytännön kokemukset 
48. Komission käsiteltäviksi on tuotu asetuksen voimaantulon jälkeen vain kolme 
sopimusta · suurentuneita riskejä koskevien rekistereiden pidosta tai niitä koskevasta 
tietojenvaihdosta. Vain yhdessä tapauksessa (Espanja) komission yksiköt joutuivat 
vaatimaan sellaisen lausekkeen poistamista sopimuksesta, joka ylitti sopimusten 
hyväksyttävän kohdealan. Kyseinen lauseke velvoitti vakuutuksenantajat korottamaan 
"huonojen" kul}~ttajien vakuutusmaksuja tietyllä vähimmäismäärällä. Komission 
yksiköt lähettivät kaikissa kolmessa tapauksessa sopimuspuolille asian käsittelyn 
lopettamista koskevan hallinnollisen kirjeen, jossa ilmoitettiin, että 81 artiklan 1 ( ex 
23 
85 artiklan 1) kohtaa ei voida soveltaa kyseisecn tapaukseen. KirjeissH täsmennettiin 
kuitenkin, että tämä ei rajoita henkilötietojen suojaa koskevien sriännöstcn 
soveltamista. 
Tätä monimutkaisempi on kuitenkin kysymys siitä, olisiko sopimuksiin, 
joiden tarkoituksena on laatia rekistereitä kartettavista riskeistä, aiheellista puuttua 
siinä tapauksessa, että sopimukset saavat vakuutuksenantajat kieltäytymään 
järjestelmällisesti kyseisten riskien kattamisesta. Jos vakuutuksenantajat eivät ole 
tehneet virallista sitoumusta tästä tai jos vakuutuksenantajien yhdistykset eivät ole 
antaneet suositusta, jossa vakuutuksenantajia kehotetaan olemaan kattamatta enää 
kyseisiä riskejä, 111 osaston 7 artiklan 1 kohdan a alakohtaa Uossa kielletään 
lausekkeet, joilla jätetään vastuun ulkopuolelle kyseiseen riskilajiin kuuluvat 
vahingot) ei voida soveltaa näihin sopimuksiin. Komission yksiköillä ei kuitenkaan 
ole tässä vaiheessa viitteitä siitä, että vakuutuksenantajat harjoittaisivat tällaista 
oheistoimintaa. 
C. Tulevaisuudennäkymät 
49. Sopimukset, jotka koskevat pelkästään suureiltuneita riskejä koskevien 
rekistereiden pitoaja tietojenvaihtoa, eivät näytä poikkeustapauksia lukuun ottamatta 
kuuluvan 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamisalaan. Laajempia sopimuksia on 
periaatteessa tarkasteltava asetuksen II ja 111 osaston kannalta. Komissio katsoo tähän 
mennessä saamiensa kokemusten perusteella, ettei kyseisiä sopimuksia varten ole 
tarpeen luoda ryhmäpoikkeusjärjestelyä. 
PÄÄTELMÄT 
50. Asetusta sovelletaan kahteen sellaisia kilpailuun vaikuttavia tekijöitä 
koskevaan sopimusluokkaan, jotka oli asetuksen antamisen aikaan juuri päätetty jättää 
yhteisön sääntelyn ulkopuolelle. Nämä tekijät ovat vakuutusmaksut ja vakuutusehdot 
Asetuksen tavoitteena oli tukea kyseisiä seikkoja koskevan sääntelyn purkamista ja 
varmistaa, että äskettäin alkanutta kilpailua ei rajoiteta sellaisilla 
itsesääntelyaloitteilla, jotka ylittävät vakuutusalan erityispiirkiden perusteella 
oikeutetut rajat. 
On selvitettävä, onko a~etus täyttänyt tavoitteensa. Kokemukset osoittavat, 
että vakuutu"n:Lctksujei1 laskemista koskevan II osaston täytäntöönpano ei ole sujunut 
odotetusti. Koska kyse on erittäin teknisestä aiheesta, komission yksiköillä on ollut 
vaikeuksia tarkistaa, onko riskimaksuja koskeva yhteistyö asetuksen mukaista. Niissä 
harvoissa tapauksissa, JOissa komission yksiköille on toimitettu tietoja 
vakuutuksenantajien noudattamista kaupallisista (brutto-) vakuutusmaksuista, 
yksiköillä ei ole ollut huomauttamista maksujen välisistä poikkeamista. 
Vakuutusehtojen soveltamisesta (111 osasto) saadut kokemukset kiinnittävät huomion 
toisenlaiseen ongelmaan. Kilpailun kannalta erityisen haitallisiksi luokitelluista 
kielletyistä sopimusehdoista moniin voidaan asetuksen 7 artiklan nojalla soveltaa 
poikkeusta, jos niissä mainitaan, että vakuutuksen~ntajat voivat jättää ne täyttämättä. 
51. Rinnakkaisvakuutus- tai rinnakkaisjälleenvakuutusalan ryhmittymien 
tutkiminen asetuksen IV osaston nojalia kuuluu yhteisön ensisijaisiin tavoitteisiin 
24 
myös jatkossa. Tässä yhteydessä noudatettava taloudellinen lähcstytnistapa on jo 
määritelty (ks. kohta 28) ja sitä on jo sovellettu ilmailuriskejä kattaviin ryhmittyn1iin. 
Asetuksen IV osaston säännökset ja niiden soveltaminen komissiolle tänä ajankohtana 
ilmoitettaviin ryhmittymäkokonaisuuksiin on mukautettava tähän lähestymistapaan. 
Kyseisen taloudellisen lähestymistavan eri vaiheissa nousee esiin kysymyksiä, 
joihin annettava vastaus riippuu kullekin tapaukselle ominaisista seikoista. Vastaus 
kysymykseen asetuksen 11 artiklassa olevan de minimis -säännön soveltamisesta 
ryhmittymään riippuu merkityksellisten markkinoiden määritelmästä (ensimmäinen 
vaihe). Sen selvittämiseksi, onko ryhmittymä välttämätön tietyn riskin kattamisen 
kannalta, on selvitettävä ryhmittymän vähimmäiskoko (toinen vaihe). Pyrittäessä 
selvittämään, missä määrin sellainen ryhmittymäsopimus rajoittaa kilpailua, jossa ei 
määrätä velvollisuudesta osoittaa ryhmittymälle kyseistä riskiä koskevat sopimukset, 
edellyttää puolestaan sen tutkimista, onko vakuutuksien tarjoaminen ryhmittymän 
ulkopuolellh vakuutuksenantajien taloudellisten etujen mukaista (kolmas vaihe). 
52. Asetuksen V osaston soveltamisalaan kuuluvia SQpimuksia (turvalaitteet) ja 
neuvoston valtuusasetuksessa mainittuja sopimuksia (vahinkojen selvittely ja 
kartettavien riskien rekisteri) ei tähän mennessä ole juurikaan käsitelty komissiossa. 
Komissio ottaa käsiteltäväkseen vain kantcluita ja niitäkin vain siinä tapauksessa, että 
kansallisilla tuomioistuimilla tai kilpailuviranomaisilla et ole parempia 
mahdollisuuksia asian tutkimiseen. 
53. Sen lisäksi, että tämä kertomus tarjoaa komissiolle tilaisuuden antaa laitoksille 
ja yrityksille, joiden etua asia koskee, tietoja siitä, miten komission yksiköt ovat 
panneet asetuksen täytäntöön, komissio voi tässä yhteydessä pyytää kyseisiltä 
laitoksilta ja yrityksiltä aiheeseen liittyviä tietoja, huomautuksia ja 
parannusehdotuksia. Tarvittaessa voidaan harkita myös aihetta käsittelevän 
kuulemistilaisuuden järjestämistä. 
25