Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ensimmäinen kertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta koheesiosta 1996" CdR 76/97 fin



Virallinen lehti nro C 379 , 15/12/1997 s. 0034



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ensimmäinen kertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta koheesiosta 1996" (97/C 379/08) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon kertomuksen taloudellisen ja sosiaalisen koheesion edistymisestä (Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 130 b artikla) KOM(96) 542 lopull., ottaa huomioon komission 9. joulukuuta 1996 tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 130 b artiklan ja 198 c artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti, ottaa huomioon 8. maaliskuuta 1996 tekemänsä päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 8:n "Taloudellinen ja sosiaalinen koheesio Sosiaalipolitiikka Kansanterveys" tehtäväksi, ottaa huomioon 8. maaliskuuta 1997 tekemänsä päätöksen antaa lisälausunnon valmistelu valiokunta 1:n "Alueellinen kehitys Taloudellinen kehitys Paikallinen ja alueellinen rahoitus" tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 8:n kesäkuun 23. päivänä 1997 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 76/97 rev. 2) (esittelijä: João Jardim), ottaa huomioon että valiokunta 1:n 20. kesäkuuta 1997 hyväksymä lisälausunto (CdR 105/97 rev.) (esittelijä: Jan Tindemans) liitettiin lausuntoluonnokseen, hyväksyi 17. ja 18. syyskuuta 1997 pitämässään 19. täysistunnossa (syyskuun 18. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Ensimmäinen kertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta koheesiosta 1996 1.1.1. Komission tulee esittää Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle kolmen vuoden välein kertomus taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistymisestä sekä siitä, millä tavoin eri tekijät jäsenvaltioiden talouspolitiikka sekä EU:n politiikka ja toimet rakennepolitiikka ja muut rahoitusvälineet mukaan lukien ovat vaikuttaneet mainittuun edistykseen. Kertomus voi sisältää tarpeellisiksi katsottuja ehdotuksia (EU:n perustamissopimuksen 130 b artikla). Tämä on Euroopan komission ensimmäinen kyseisestä aiheesta laatima kertomus. 1.1.2. Komissio tarkastelee aihetta kuudessa luvussa. Kertomuksen alussa määritellään koheesio ja pohditaan lähentymistä ja yhteenkuuluvuutta kolmelta taholta: tuottavuus ja työllisyys, sosiaalinen yhteenkuuluvuus ja elämänlaatu sekä Euroopan kansalaisuus. Komissio tarkastelee jäsenvaltioiden koheesiopolitiikkaa, EU:n alakohtaisia politiikkoja sekä yhteisön rakennepolitiikkaa ja koheesiota. Lopuksi komissio esittää mietteitään saavutetuista tuloksista. 1.1.3. Komissio keskittyy EU:n koheesiopolitiikassa markkinatalouden arvoja heijastelevaan eurooppalaiseen yhteiskuntamalliin, jossa solidaarisuus ja yhteinen tuki takaavat sen, että yleishyödylliset palvelut ja yhteiskunnan suojelu ovat kaikkien yhteiskunnan jäsenten ulottuvilla. Komissio katsoo, että solidaarisuutta ja tukea on arvioitava konkreettisin taloudellisin ja sosiaalisin keinoin. 1.1.4. Komissio käyttää arvioinnin pohjana EU:n perustamissopimuksen 130 a artiklaa, jossa taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus määritellään "koko yhteisön sopusointuiseksi kehitykseksi". 1.1.5. Komission mielestä kyseinen määritelmä tarkoittaa maantieteellisesti "alueiden välisten kehityserojen sekä epäsuotuisten alueiden taantuman supistamista maaseutu mukaan lukien" ja heijastaa sitä, "ettei koheesioon pyrkivässä yhteisössä saa esiintyä merkittäviä eroja". 1.1.6. Kertomuksessa käsitellään koheesiota niin maantieteelliseltä kuin sosiaaliselta kannalta ja tarkastellaan jäsenvaltioiden, alueiden ja yhteiskuntaryhmien välisiin taloudellisiin ja sosiaalisiin eroihin vaikuttamista. 1.1.7. Maantieteellisellä tasolla erojen kaventaminen tarkoittaa tuottavuuden, kilpailukyvyn ja työllisyyden lähentämistä. Sosiaalisella tasolla se puolestaan merkitsee erilaisten tulonhankkimismahdollisuuksien ja tästä johtuvien tuloerojen (pitkäaikaistyöttömyyden, nuorisotyöttömyyden, naistyöttömyyden ja köyhyyden) aiheuttaman eriarvoisuuden supistamista. 1.2. Koheesiorahaston vuosikertomus 1995 1.2.1. Vuoden 1995 vuosikertomuksessa komissio määritteli kaksi merkittävää rahaston hallintaperiaatetta: vuosien 1995 1999 aikana rahoitettavien ympäristöhankkeiden ja liikenteen perusrakenteita koskevien hankkeiden rahoituksen tasapainon periaate sekä ehdollisuusperiaate. 1.2.2. Ehdollisuuden osalta komission mielestä on merkittävää, että periaate mielletään poliittisesti uskottavaksi ja luotettavaksi ja ettei sen toteuttaminen synnytä levottomuutta koheesiomaissa. 2. Yleistä 2.1. Meillä on ensi kerran mahdollisuus nähdä jäsenvaltioiden ja alueiden kehitys kokonaisuutena tarkastelemalla toisaalta kasvun, tuottavuuden ja työllisyyden suuntauksia yksityiskohtaisesti, toisaalta yhteisön ja jäsenvaltioiden politiikan merkitystä koheesiolle. 2.2. Alue- ja paikallisviranomaisten politiikkaa käsitellään kuitenkin hyvin pintapuolisesti, vaikka juuri näillä yhteisöillä on suuri vastuu alueellisesta kehityksestä, koska ne ovat suorassa suhteessa kansalaisiin ja alueensa yrityksiin. 2.3. Komissio on tehnyt päätöksen olla liittämättä kertomukseensa ehdotuksia. Se on halunnut ennemminkin käynnistää julkisen keskustelun kaikkien asianosaisten kanssa koheesiopolitiikan tulevaisuuden valmistelemiseksi unionin muita toimielimiä ja laitoksia kuullen. 2.4. Vaikka kertomus on ollut vasta hiljattain saatavissa kaikilla yhteisökielillä, alueiden komitea ei ole antanut tämän haitata lausunnon pikaista laatimista vastauksena komission asettamaan haasteeseen. 2.5. Alueiden komitea arvostaa sitä, että komissio on tarkastellut koheesiota usealta kannalta ja ottanut huomioon ennen kaikkea sen, ettei taloudellisen tilanteen parantaminen ole itsetarkoitus, vaan Euroopan kansalaisen palveluksessa oleva keino. 2.6. Komitea on pahoillaan, että kertomus on pikemminkin kuvaileva kuin selittävä. Kertomuksessa onkin komitean mielestä esitetty tuloksia, mutta ei niihin johtaneita syitä. Niinpä komitea suositteleekin yksityiskohtaisten tapaustutkimusten (case studies) tekemistä aluekehitysstrategioista. 2.7. Lisäksi komitea suosittelee tutkimuksissa käytettävien arviointiperusteiden tutkimista. Arviointiperusteiden on oltava riittävän merkittäviä, jotta niillä kyetään arvioimaan tuotantorakenteen, työvoiman ja perusrakenteiden laatua. 2.8. Yleisen yritystoiminnan kilpailukyvyn ja erityisen alueellisen kilpailukyvyn välillä ei tehdä mitään eroa. Yritysten kilpailukyky on tärkeää niiden omalle jatkuvuudelle sekä alueiden kilpailukyvylle tai paremminkin tuotantoympäristön laatu on merkittävä tekijä yritysten alueella pysymisen kannalta. Näin ollen AK katsoo, että yhteisön, kansallisten, alue- ja paikallisviranomaisten on kiinnitettävä asiaan entistä enemmän huomiota. 2.9. Komitea on huolissaan Euroopan keskiosien ja äärialueiden välisten suhteiden pysymisestä ennallaan rikkaiden ja köyhien alueiden välisten erojen säilymisestä ja syvenemisestä komission kertomuksen kattavana ajanjaksona (1989 1993), siitäkin huolimatta että koheesiopolitiikalla suunnattiin huomattavasti varoja kehityserojen kaventamiseen. Jäsenvaltioiden väliset erot kylläkin kaventuivat, sillä koheesiomaat paransivat asemiaan. 2.10. Komitea on yhtä mieltä siitä, että tulonhankkimismahdollisuuksia on lisättävä ja elintasoa sekä laajemmin ottaen elämänlaatua on parannettava, joten kehityksen on oltava kestävää; myös luonnonvaroja on käytettävä pitkäjänteisesti ja niiden käytössä on aina otettava huomioon sosiaaliset tavoitteet. 2.11. Komitea on yhtä mieltä komission kanssa siitä, että "epätasapaino merkitsee kaikkein epäsuotuisimmilla alueilla keskinkertaisen elintason ja alueiden asukkaiden synkkien tulevaisuudennäkymien ohella ihmisen voimavarojen vajaakäyttöä sekä koko unionin taloudellisten mahdollisuuksien käyttämättä jättämistä". Solidaarisuus tällaisia alueita kohtaan on tärkeä kehitysperusta sekä sosiaaliselta kannalta että ennen kaikkea koko EU:n taloudellisen kasvun kannalta. 2.12. Komitea yhtyy asiantuntijakomitean kertomukseen "Kansalaisoikeuksien ja sosiaalisten oikeuksien Eurooppa", jossa viitataan yhteiskunnalliseen syrjäytymiseen ja todetaan, että "jos Eurooppa kiistää samanaikaisesti sekä eriarvoisuuden ja yhteiskunnallisen syrjäytymisen kärjistymisen sekä syrjäytyneiden auttamiseksi tarkoitettujen passiivisten tukipolitiikkojen yleistymisen, sen on alettava ponnistella huomattavasti pyrkiessään rakentamaan uutta, järjestäytynyttä kehitysmallia, jossa kaikki löytäisivät paikkansa. Niinpä onkin uudistettava julkisia politiikkoja, joiden on oltava ennalta ehkäiseviä eikä niinkään korjailevia". 2.13. Komitea korostaa, että koheesio liittyy lisääntyvään taloudelliseen kasvuun ja uusiin tilaisuuksiin. Eikä tämä tarkoita muiden alueiden kasvun tai työllisyyden heikkenemistä eikä se näin ollen johda kielteiseen lähentymiseen. 2.14. Komitean mielestä on tärkeää olla sekoittamatta yhteenkuuluvuutta yhdenmukaistamiseen tai yhdenmukaisuuteen. Komitea on yhtä mieltä siitä, etteivät koheesio ja moninaisuus ole vastakkaisia tavoitteita, vaan voivat pikemminkin tukea toisiaan. Tässä mielessä rakennerahastojen tulee komitean mielestä olla yhä joustavampia pystyäkseen ratkaisemaan kunkin alueen konkreettiset ongelmat. 2.15. Komitea on näin ollen sitä mieltä, että rakennepolitiikkaa on toteutettava ennen kaikkea läheisyysperiaatteen ja kumppanuusperiaatteen avulla. Näitä tärkeitä periaatteita ei silti vieläkään sovelleta tehokkaasti rakennerahastoihin ja koheesiorahastoon tietyissä jäsenvaltioissa. Kunnallis- ja alueviranomaiset olisi hyväksyttävä mukaan rahastojen toiminnan kaikkiin vaiheisiin ensisijaisuuden määrittelemisestä seurantaan ja arviointiin. Paikallisten ongelmien ratkaisemiseksi tarvittavat uudistusmieliset ajatukset syntyvät juuri paikallistasolla, lähimpänä kansalaisia. 2.16. Alueiden komitea huomauttaa, että se on ottanut aiheeseen kantaa usein ennenkin, varsinkin lausunnossaan, jonka se antoi "Valkoisesta kirjasta kasvusta, kilpailukyvystä ja työllisyydestä" sekä lausunnossaan "Taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden tulevaisuudesta" samoin kuin lausunnossaan "Paikallis- ja alueviranomaisten asemasta rakennerahastojen kumppanuusperiaatteessa". 2.17. Alueiden komitea muistuttaa, että alueiden välisten kehityserojen supistamista edistävää taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ei voida toteuttaa turvautumatta aluesuunnittelun käsitteeseen. Yhteisöpolitiikkojen aluenäkökohtien koordinointi ei myöskään onnistu, eikä niiden yhdenmukaisuutta ja täydentävyyttä suhteessa aluesuunnittelun kansallisiin strategioihin niin muodoin voida taata. 3. Erityistä 3.1. Kasvu, kilpailukyky, työllisyys ja köyhyys 3.1.1. Komitea toteaa, että EU:n taloudellinen kasvu on viime vuosina parantunut merkittävästi. Kasvuvauhti ei kuitenkaan ollut yhteisössä tasaista eikä yhdenmukaista. 3.1.2. Komitea toteaa niin ikään, että jäsenvaltioiden väliset tuloerot asukasta kohden ovat laskeneet viime vuosina, sekä lisäksi, että alueiden välillä on vielä huomattavia eroja ja että eräissä tapauksissa erot ovat kasvaneet. Komitea korostaa, että vaikka kohteen 1 alueiden kasvu on ollut kokonaisuutena keskimääräistä ripeämpää, koheesiopolitiikka ei ole riittänyt lähentämään alueita toisiinsa. 3.1.3. Komitea toteaa, että muutoksia on vuosien varrella tapahtunut monien alueiden asemassa ja näin ollen myös niiden alueiden ryhmässä, joilla on korkein ja alhaisin BKT asukasta kohden. Havaitut muutokset osoittavat suuria eroja käytettyjen indikaattoreiden tasolla (tulot, työllisyys ja työttömyys). 3.1.4. Talouskasvun edistymisestä huolimatta komitea toteaa, että Euroopan taloudellinen edistyminen ei ollut yhtä voimakasta työllisyyden osalta, mikä on pitänyt keskimääräisen työttömyysasteen edelleen korkeana (vuonna 1995 keskimääräinen työttömyysaste oli 10,7 %) ja lisännyt työttömien määrää pitkällä aikavälillä. 3.1.5. Komitea toteaa, että työttömyys jakautuu EU:n alueella eri tavoin: Espanjassa, Irlannissa ja Suomessa työttömyys on pahinta. Ongelma kärjistyy kuitenkin alueellisella ja paikallistasolla. 3.1.6. Komitea toteaa, että EU:n elinkeinoelämä on keskittynyt voimakkaasti kaupunkeihin, joissa BKT asukasta kohden on 14 % keskimääräistä korkeampi ja joilla tuotetaan ¾ tuloista. Tästäkin huolimatta kaupunkien työttömyys lisääntyy, ja työttömyysaste on kaupungeissa paikoin jopa 30 %. 3.1.7. Komitea toteaa edelleen, että 80-luvun loppupuolella 15 % talouksista eli köyhyysrajan alapuolella, ja ilman jäsenvaltioiden tulonsiirtoa luku olisi 40 %. Statistics in Focus -julkaisussa on esitetty yhteisön kotitalouspaneelin tärkeimmät tulokset tulojakautumasta ja köyhyydestä kahdentoista jäsenmaan EU:ssa vuonna 1993. Julkaisun mukaan köyhyysrajan alitti tuolloin 17 % talouksista. Portugali ylitti selvästi yhteisön keskiarvon 29 prosentillaan. Sitä seurasivat Kreikka (24 %) ja Yhdistynyt kuningaskunta (23 %). Toisessa ääripäässä oli Tanska, jonka suhdeluku oli alhaisin (9 % tanskalaisista kotitalouksista köyhyysrajan alapuolella). Muissa maissa luku vaihteli Saksan ja Belgian 13 prosentista Irlannin 21 prosenttiin. Luxemburgin köyhyysluku oli suhteellisen korkea (14 %), koska sen keskitulot ja siten myös (suhteellinen) köyhyysraja ovat korkealla. 3.1.8. Komitea toteaa, että pitkällä aikavälillä Euroopalle ovat luonteenomaisia palvelualan lisääntyvät työpaikat, mihin liittyy maatalouden ja teollisuuden työpaikkojen huomattava väheneminen samoin kuin osa-aikatyön lisääntyminen ja ammattien rakennemuutos siten, että ammatin harjoittaminen vaatii teknistä osaamista ja korkeaa koulutusta. 3.1.9. Komitea panee merkille, että työpaikkojen syntyminen on ollut erilaista yhteisön eri osissa, mutta eräät alueet ovat onnistuneet yhdistämään korkean tuottavuusasteen (tuotantomenetelmät ja alhaisen työvoiman tarpeen) korkeaan työllisyyteen. Tämä johtuu ennen kaikkea nykyaikaisista liikenneyhteyksistä sekä pätevästä ja koulutetusta TTK-kelpoisesta työvoimasta, joka luo uusia tulolähteitä joustamalla, mukautumalla ja uudistumalla. 3.1.10. Komitea toteaa, että jäsenvaltioiden ja alueiden työttömyyden syyt ovat erilaisia, mutta yleisesti ottaen työttömyys liittyy kiinteästi talouskasvun myötä jatkuvasti lisääntyvään kilpailuun ja siis näin ollen EU:n sosiaaliseen kehitykseen, sillä BKT:n kasvu on ennen kaikkea kasvaneen työn tuottavuuden ansiota. 3.1.11. Komitea katsookin, ettei työllisyyttä voida tarkastella ainoastaan lyhyellä aikavälillä tai alakohtaisesti, olipa sitten kyse perinteisestä työllisyyspolitiikasta tai rakennerahastoista, sillä silloin tarkasteltaisiin työttömyyden vaikutusta ja unohdettaisiin syyt, mikä puolestaan johtaisi tehottomiin ratkaisuihin. 3.1.12. Niinpä komitea yhtyykin Dublinin julkilausumassa työllisyydestä annettuihin suuntaviivoihin, joita ovat: a) työmarkkinoiden tehostaminen ja sijoittaminen inhimillisiin voimavaroihin tukemalla herkkiä ryhmiä, b) verotus- ja avustusjärjestelmän muuttaminen työllisyydelle suotuisampaan suuntaan, c) ponnisteleminen tavara- ja palvelumarkkinoiden vahvistamiseksi käyttämällä hyväksi uusia työpaikkoja synnyttäviä tahoja, d) Euroopan kilpailukyvyn parantaminen ja kehityksen kannustaminen paikallistasolla. 3.2. Jäsenvaltioiden politiikat 3.2.1. Komitea panee merkille, että jäsenvaltioiden politiikat ovat koheesion kannalta erittäin merkittäviä. Ne ovat edistyneet nimellisessä lähentymisessä (inflaatio ja korkokanta) ja parantaneet taloudellisen kehityksen yleisilmapiiriä sekä kaventaneet sisäisiä asukkaiden välisiä tuloeroja. Sen sijaan Euroopan alueiden väliset erot eivät ole supistuneet kylliksi, koska toimet ovat yksinomaan valtioiden sisäisiä, ja jäsenvaltioiden taloudessa on keskinäisiä eroja. 3.2.2. Komitea pitää valitettavana, että jäsenvaltioiden politiikan alueellisista vaikutuksista puhutaan kertomuksessa hyvin yleisesti silloinkin, kun kyse on aluepolitiikasta, suhteuttamatta niitä alueellisten erojen kehitykseen,. Tämä pätee erityisesti Emu-perusteita koskevaan politiikkaan. 3.2.3. Komitea katsoo, että vakauteen, kasvuun ja työllisyyteen tähtääviä makrotaloudellisia toimia on jatkettava ja että talous- ja rakennepolitiikkoja olisi koordinoitava ja muutettava, jotta toimet purisivat paremmin. 3.3. Yhteisön alakohtaiset politiikat 3.3.1. EU:n erilaisiin koheesiotavoitteisiin tähtäävät alakohtaiset politiikat ovat kokonaisuudessaan yhteisön kasvulle merkittäviä. Niiden vaikutus Eurooppaan on kuitenkin hyvin ristiriitainen ja ne vahingoittavat erojen supistamisen puolesta tehtyä työtä. Komitea on sitä mieltä, että yhteisön sosiaalisen rakennepolitiikan on korvattava muiden politiikkojen alueille aiheuttamat kielteiset vaikutukset. 3.3.2. Komitea toteaa, että ei-rakenteellisen politiikan lopullinen vaikutus koheesion vahvistamiseen riippuu suuresti jokaisen alueen erityistilanteesta. 3.3.3. Alueiden komitea katsoo, että muiden kuin rakennepohjaisten alakohtaisten politiikkojen tavoitteita ei tule muuttaa, mutta niiden myönteiset vaikutukset on ulotettava kaikkialle Eurooppaan. Tässä mielessä rakennepolitiikkojen mekanismeja on lujitettava ja ne on sovitettava yhteen yhteisön muiden politiikkojen kanssa siten, että yhteisön muissa politiikoissa kannetaan huolta koheesiosta. Niinpä alueiden komitea onkin yhtä mieltä komission kanssa siitä, että "on pidettävä erityisesti huoli siitä, että kyseisten politiikkojen koheesiovaikutukset ovat mahdollisimman suuret ja että ne auttavat yhteisön muiden tavoitteiden toteutumista". 3.3.4. Alueiden komitea muistuttaa myös yhteisön aluekehityskaavan roolista. Ensimmäinen suunnitelma esiteltiin Noordwijkissä (Alankomaissa) 8. kesäkuuta 1997 epäviralliseen kokoukseen kokoontuneille aluesuunnittelusta vastaaville ministereille. Asiakirjassa asetetaan kolme perustavoitetta: taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus, kestävä kehitys ja alueiden tasapainoinen kilpailukyky. Asiakirjan tarkoituksena on helpottaa yhteisöpolitiikkojen alueellisten näkökohtien koordinointia sekä yhteistyötä eurooppalaisessa aluesuunnittelussa. 3.3.5. AK odottaa kiinnostuneena aikanaan saatavia tuloksia tutkimuksista, joita komissio tekee mukauttaakseen ei-rakenteellisen politiikan entistä paremmin koheesion lujittamiseen, sekä näihin tuloksiin pohjautuvia poliittisia päätöksiä voidakseen antaa asiasta lausunnon. 3.3.6. AK toivoo, että komission kanssa käytävässä vuoropuhelussa kiinnitettäisiin entistä enemmän huomiota ei-rakenteellisen politiikan toteuttamisen vaikutuksiin alue- ja paikallistasolla. 3.3.7. Yhteisen maatalouspolitiikan vuonna 1992 aloitettua uudistusta on jatkettava pienentämällä huomattavan ylijäämäisille tuotteille maksettavaa tukea. Sitä on kehitettävä tuen tasapainottamisen suuntaan varmistamalla kestävä kehitys Euroopan alueilla, missä maatalous on strategisesti tärkeä ala taloudelliselta ja yhteiskunnalliselta kannalta; tukea tulee myöntää etenkin tuotantoviljelysuunnan vaihdon edistämiseen ja samalla kasvattaa investointeja huonoimmassa asemassa oleville alueille ja kannattavimmille tuotannonaloille alan tehokkuuden ja maataloustulojen turvaamiseksi. 3.3.7.b. Kaikkein huonoimmassa asemassa olevien alueiden ja muiden alueiden, jotka kärsivät yhteisen maatalouspolitiikan muutoksista, tulee saada hyvitystä tehostetun rakennepoliittisen panostuksen muodossa osana maaseudun kestävää kehitystä. 3.3.8. Äärialueiden innovaatiokyvyn lujittaminen vaatii yhteisön TTK-politiikan muutosta. TTK:ssa on lisäksi kannettava huolta rikkaiden ja epäedullisten sekä syrjäisten alueiden välisestä yhteistyöstä ja otettava huomioon alueiden tutkimus- ja innovaatiotarpeet. 3.3.9. Perus- ja ammattikoulutuksen alalla viime vuosina tehtyä työtä on laajennettava niin että keskisten ja eräiden äärialueiden väliset erot kurotaan nopeasti umpeen. Kyseessä on siis yksi merkittävimmistä alueiden välisten erojen supistamisehdoista. 3.3.10. Komitea kannattaa kilpailupolitiikan pääperiaatteita, joihin kuuluu pyrkimys kohti jäsenvaltioiden aluepolitiikan ja epäsuotuisille alueille suunnatun yhteisön rakennepolitiikan koordinointia. Tämä ei kuitenkaan saa olla jäsenvaltioille peruste supistaa investointejaan alueilla eikä EU:lle peruste sallia jäsenvaltioiden noudattavan erityistä alueellista kehittämispolitiikkaa vain sellaisilla alueilla, jotka kuuluvat yhteisötuen piiriin. 3.3.11. Haluamatta kyseenalaistaa kilpailupolitiikkaa ja erityisesti Euroopan unionin perussopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdan soveltamista, sekä taloudellista ja sosiaalista koheesiopolitiikkaa kunnioittaen, komitea haluaa kiinnittää huomiota seuraavaan neljään seikkaan: a) Se, että jotkut jäsenvaltiot eivät pysty hyötymään sallitusta tukitasosta, ei ole riittävä peruste supistaa näitä rajoja ja siten vähentää niiden maiden kannustusmahdollisuuksia, jotka pystyvät siihen ja jotka kamppailevat vastaavien alueellisten ongelmien kanssa. b) Niin kauan kun maailmankauppa ei ole täysin vapaata, on säilytettävä Euroopan talouden kannalta strategisesti tärkeiden hankkeiden korkea tukitaso. Eurooppalaisen teollisuuden vahvistamisen tulee olla ehdottomasti etusijalla varsinkin teknologisista ja alakohtaisista muutoksista pahiten kärsineillä alueilla tai seuduilla. c) Korkea tukitaso tulee olla mahdollista katastrofitilanteissa, jotka johtavat alueelliseen rakennemurrokseen. d) On myös mainittava talousjärjestelmän äkillisestä muutoksesta seuraava erityinen rakennemuutostilanne, jossa olemassa oleva talousrakenne altistetaan yhdessä yössä vapaan markkinatalouden kilpailutekijöille ja paljon työpaikkoja menetetään. Euroopan unionin on kiinnitettävä politiikassaan huomiota tähän täysin poikkeukselliseen tilanteeseen. 3.3.12. Kilpailun vapauttamisella kansainvälisessä tavaranvaihdossa, mikä yleisesti ottaen tervehdyttää yhteisön taloutta, on kuitenkin eräillä Euroopan alueilla myös kielteisiä vaikutuksia. Eniten niistä kärsivät vähiten kehittyneet alueet, alakohtaisista tai rakenteellisista kriiseistä kärsivät alueet sekä syrjäiset ja harvaanasutut alueet kuten tavoite 6 -alueet, joiden kilpailukykyä on lisättävä. Niinpä EU:n on kiinnitettävä näihin alueisiin erityistä huomiota ja lievitettävä toiminnallaan kyseisiä kielteisiä vaikutuksia. 3.3.13. Tässä yhteydessä on lisäksi otettava huomioon pääoman kansainvälisen liikkuvuuden vaikutukset: teollisuus houkutellaan tuottavammille paikkakunnille, joissa ei noudateta sosiaalisia vähimmäisstandardeja, mutta joista tuotteet tulevat myöhemmin yhteisön alueelle, minkä vuoksi Euroopan unionin on pohdittava kurinpitotoimia takaamaan Euroopan kansalaisten sosiaaliset oikeudet. 3.4. Yhteisön rakennepolitiikka 3.4.1. Yhteisön rakennepolitiikka on edistänyt taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta. Se on edistänyt etenkin epäedullisten ja taantuvien teollisuusalueiden talousnäkymiä ja kääntänyt niiden suuntaa. 3.4.2. Komitea toteaa, että kasvun, investointien ja työpaikkojen luomisen ja säilyttämisen osalta saavutetuilla tuloksilla on ollut tukea saaneiden alueiden taloudelle myönteinen vaikutus. 3.4.3. Maantieliikenteen ja televiestinnän perusrakenteiden erojen kaventamisessa on jo nähtävissä erittäin myönteistä vaikutusta, mikä pätee myös energialähteiden monipuolistumiseen ja ympäristöön. Koheesiomaiden väestön koulutuserojen kaventamisessa odotetaan niin ikään myönteisiä tuloksia. AK panee myös merkille "pehmeillä" perusrakennetoimilla, kuten liikehallintoa ja innovaatiorakenteita tukemalla taloudellisen kilpailukyvyn ja monipuolistumisen hyväksi suunnatun huomattavan panoksen tavoitteiden 2 ja 5 b puitteissa. 3.4.4. On kuitenkin vaikea sanoa, missä määrin tämä on tyydyttävä perusta kestävälle kehitykselle. Tavoitteiden 2 ja 5b piiriin kuuluvien alueiden kokonaistuloksista ei voi toistaiseksi tehdä johtopäätöksiä. Kertomuksen tiedoista ei voi päätellä, johtuuko tämä nykyisestä kehitysvaiheesta, alueiden yleensä suppeasta koosta, tai molemmista, vaiko jäsenvaltioiden ja EU:n tukimekanismien välisestä suhteesta. AK ehdottaa, että tutkitaan mahdollisuutta tietyissä tapauksissa entistä laajemmin aluesuuntautuneeseen tavoitteiden 2 ja 5b ohjelmointiin siten, että suositaan kattavampaa näkemystä määrittämällä kohdealueen kokoa koskeva vähimmäisvaatimus. 3.4.5. Toisaalta rikkaiden ja epäedullisessa asemassa olevien sekä syrjäisten alueiden välillä on kuitenkin vielä merkittäviä eroja perusrakenteissa (tiestö, rautatiet, satamat, lentokentät, televiestintä ja perusterveydenhuolto), väestön koulutuksessa sekä tutkimuksessa ja teknologisessa kehityksessä. Nämä erot jarruttavat yhä vähiten kehittyneiden alueiden kasvua. 3.4.6. Perusrakenteilla on lisäksi merkitystä alueiden kilpailukyvylle, ja perusrakenteiden kehittämistä voidaan pitää kestävän talouskehityksen perusedellytyksenä ja se voi olla yhtä merkityksellinen tekijä kuin innovaatio. Tämä toteamus ei päde yksinomaan rakennerahastojen uudistukseen. 3.4.7. Komissio osoittaa kertomuksessaan, että rakennepolitiikalla pyritään ensisijaisesti reagoimaan muutoksiin. Alueellisen talousrakenteen kannalta tämä tarkoittaa uudistusta tai innovointia. Komissio on kuitenkin jättänyt perusrakenteiden uudenaikaistamisen pois osasta rakennepolitiikkaansa. AK korostaa, että taloudellisen rakenteen uudenaikaistaminen asettaa yleensä uusia vaatimuksia perusrakenteille. Tämän vuoksi alueiden kehityksen kannalta on tärkeää, että talouskeskuksiin pääsyn helpottamisen lisäksi parannetaan perusrakenteita myös näiden keskusten ulkopuolella. 3.4.8. Huonoimmassa asemassa olevien alueiden kehitys on väistämättä hidasta, siitäkin huolimatta että niiden kasvu on keskimäärin nopeampaa kuin yhteisön keskimääräinen kasvuvauhti (3 %). 3.4.9. AK on komission kanssa samaa mieltä siitä, että "rakennepolitiikkojen on nyt tultava kokonaisvaltaisesti katsoen entistä joustavammiksi siten, että ne mukautuvat tilannevaihteluihin ja varsinkin niin, että ne voivat vastata uusiin esille tuleviin haasteisiin ja mahdollisuuksiin". 3.4.10. Kun komissio kertomuksessaan katsoo, että alueelliset ja paikalliset erot eivät ole pelkästään merkkejä kehnosta elämänlaadusta vaan myös taloudellisten mahdollisuuksien puutteellisesta hyödyntämisestä ja että tilanteen parantaminen on koko unionin etu, se pohjaa näkemyksensä kahteen yhteisön rakennepolitiikan lähtökohtaan: oikeudenmukaisuuteen ja tehokkuuteen. Oikeudenmukaisuusperiaate velvoittaa jälkeenjääneisyyden poistamiseen tähtäävään politiikkaan. Tehokkuus viittaa kestävän kehityksen vaatimukseen yhteisön tavoitteenasettelussa. 3.4.10.1. Mikäli nykyinen alueellinen tavoitteenasettelu määrää rakennepolitiikkaa, se on jo pitkään olemassa olleiden ongelmien hoitoa ja luonteeltaan taannehtivaa. Sitä ohjaa enemmänkin tasapuolisuus kuin tehokkuus, eikä välttämättömyyttä ja velvollisuutta jatkaa vähiten kehittyneiden alueiden tukemista tietenkään voi kyseenalaistaa. 3.4.10.2. Voitaisiin pohtia, liitetäänkö tehokkuussyistä myös muita alueita proaktiivisesti ennaltaehkäisevästi tietyn rakennepoliittisen tuen piiriin. Tämä ei kuitenkaan saa muuttaa taantuneimmille alueille suotua etusijaa. Erityisesti olisi kiinnitettävä huomiota alueisiin, jotka ovat kärki- ja loppupään välissä, ja jotka kärsivät kielteisestä kehityksestä tai joita kielteinen kehitys uhkaa. On parempi ja yleensä myös helpompi estää alueiden syrjäytyminen kuin palauttaa ne normaalitasolle niiden jo ajauduttua häntäpäähän. Ennaltaehkäisevät toimet eivät kavenna kärki- ja loppupään välistä eroa mutta tasaavat osaltaan kokonaisuutta. Näin sekä tehostetaan rakennepolitiikkaa, että autettaan yhteisön kehitystavoitteen toteutumista. 3.4.11. Euroopan alueet ovat kukin eri kehitysvaiheessa ja juuri sen vuoksi ne vaativat joustavia ja konkreettisiin tilanteisiin sopeutettuja ratkaisuja. Näin ollen onkin tarpeen tehostaa nykyistä järjestelmää monien eriytettyjen tavoitteiden (6 tavoitetta) sekä niihin sovellettavien kriteerien suhteen sekä sopeuttaa alan lainsäädäntöä ja päätösmenettelyitä. 3.4.12. Meneillään olevan ohjelmakauden (1994 1999) päättyessä päättyy myös yhteisön sisämarkkinoiden luomiseen tähdännyt rakennepolitiikkasarja, jonka tavoitteena on siis korjata sisämarkkinoiden negatiivisia vaikutuksia. Nyt politiikka on arvioitava uudelleen ja pidettävä mielessä alueiden välisten erojen kaventaminen, talous- ja rahaliitto Emu, kansainvälisen tavaravaihdon vapauttaminen sekä unionin laajentuminen. 3.4.13. Muutosten on edettävä vähitellen, jotta ei tuhottaisi aikaisemmin saavutettuja tavoitteita eli todellisen lähentymisen puolesta tehtyä työtä. 3.4.14. Sen vuoksi taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamisen onkin jatkuttava johdonmukaisesti uudessa toimintavaiheessa. 3.4.15. Komitea katsoo, että rakennetukea on tehostettava, koska taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden tavoitteena on edistää yhteisön sopusointuista kehitystä lisäämällä kasvua ja tarjoamalla köyhimmille alueille uusia taloudellisia mahdollisuuksia ja pitämällä epäedullisessa asemassa olevien eturyhmien puolta. Tätä silmällä pitäen voimavarat on keskitettävä huonoimmassa asemassa oleville alueille sekä seuduille, joilla on vakavimpia ongelmia. 3.4.16. Rakennerahastojen tuki sosiaalisen syrjäytymisen vähentämiselle on niin ikään säilytettävä, sillä näin tuetaan työttömänä olevien nuorten ja naisten sekä pitkäaikaistyöttömien epätasavertaisista tulonhankkimismahdollisuuksista aiheutuvien ongelmien ratkaisua. Olisi harkittava muiden sellaisten osoittimien soveltuvuutta, joiden avulla voidaan mitata sosiaalisen syrjäytymisen eri puolia; tällaisia voisivat olla terveys, kuolleisuus ja köyhyys. 3.4.17. Koheesiovaltioiden erityistuki on säilytettävä. AK toteaa, että koheesiorahasto on merkittävästi edistänyt jäsenvaltioiden välistä lähentymistä. Koheesiorahaston jatkuvuus on taattava nimellisen ja todellisen lähentymisen vahvistamiseksi varsinkin nyt, kun kyseisten maiden budjetti on niukka niiden pyrkiessä täyttämään Maastrichtin kriteerit. 3.4.18. Alueiden komitea toteaa, että unionin myöntämä rahoitustuki on kannustanut moninkertaistamaan paikallisviranomaisten, oppilaitosten, yritysten ja paikallisen teollisuuden kumppanuuksien määrän. Tämä unionirahoituksen hankkimiseen tähtäävä yhteistyö on mahdollistanut paikallisten kumppanuuksien verkkojen kehittymisen ja näin vaikuttanut myönteisesti paikallista kilpailukykyä parantamalla. Kumppanuusperiaatetta tulisi soveltaa myös koheesiorahaston ja yhteisöaloitteiden rahoituksessa ja toiminnallisessa toteutuksessa. 3.4.19. Tavoite 1:n piiriin kuulumista tulisi tarkistaa lähtökohtana se, miten lähelle yhteisön 75 %:n keskiarvoa kukin alue on pystynyt nostamaan kansantuotettaan. Nykyisin käytössä oleva BKT-kriteeri peittää useita piileviä ongelmia, joita tavoitteen 1 piiriin kuuluvilla alueilla yhä on. Ennen tavoitteen 1 piiriin kuuluvien alueiden tarkistusta rakennepolitiikat, valintaperusteet ja välineet tulisi määritellä vastaamaan paremmin kyseisten alueiden tarpeita. Rahastosta myönnettävää asukaskohtaista tukea voitaisiin näin mukauttaa kunkin alueen erityistarpeisiin. Tukiperusteet on tarkistettava, tai sitten on otettava käyttöön uusia tukimuotoja tai pyrittävä jonkin ajan kuluessa vähentämään asteittain tukia alueille, jotka ovat EU:n itälaajentumisen jälkeen "tilastollisesti tukikelpoisia". 3.4.20. AK katsoo, että rakennerahastouudistuksen valmistelussa on erityistä huomiota kiinnitettävä tavoitealueiden kelpoisuusehtojen määrittelyyn, sekä samalla oltava hyvin tarkka siitä, että nämä ehdot täytetään. Erityisesti olisi tutkittava, millä tavoin näissä kriteereissä voitaisiin käyttää entistä soveltuvampia osoittimia Barcelonan julkilausuman mukaisen paikallis- ja alueindikaattoreiden eurooppalaisen järjestelmän hyväksymisen tuloksena. Komitea korostaa tämän lisäksi, että seuraavalla suunnittelukaudella kilpailukykyyn ja työllisyyteen sekä alueellisen kilpailukyvyn heikkouksien kuten BKT:n kasvun, pk-yritysten perustamis- ja selviytymisasteen, tuotannon kasvun ja tutkimus- ja kehityskustannusten tunnistamiseen olisi kiinnitettävä entistä enemmän huomiota. Olisi myös kiinnitettävä huomiota tietoyhteiskunnan kehitystä edistäviin toimiin, kestävän kehityksen turvaamiseen sekä alueiden ja kuntien kansainväliseen vuorovaikutukseen ja raja-alueiden välisen yhteistyön tukemiseen. 3.4.21. AK:n mielestä aluepolitiikan pitäisi heijastaa taajama-alueiden ja niitä ympäröivän maaseudun riippuvuussuhdetta ja siten niiden välisen tasapainon edistämistä. Niiden integroiminen alueelliseen kehityssuunnitelmaan sekä rakennerahastojen tuki antaa paremmat mahdollisuudet tämän tavoitteen saavuttamiseksi. 3.4.22. AK painottaa, että vaikka keinot ovat suhteellisen rajalliset, rakennerahastoilla on täydentävyyden ja yhteisrahoituksen ansiosta kannustava vaikutus. Alue- ja paikallisviranomaiset eivät pystyisi omin voimin luomaan sitä kannustusta, joka rakennerahastoilla on investointien tasoon. Komitean mielestä rakennerahastotuen äkillinen lopettaminen vaikuttaisi epäilemättä kielteisesti moniin alueisiin ja saattaisi jopa taannuttaa kyseisten alueiden kehitystä. Sama pätee epäilemättä myös koheesiorahastoon. 3.4.23. Täydentävyysperiaatetta on vahvistettava ja sitä on sovellettava tiukasti. Rahoitusosuuksia joustavasti soveltamalla voitaisiin ottaa huomioon se, että kaikkein epäsuotuisimmassa asemassa oleville ja syrjäisille alueille myönnettävä yhteisötuki rasittaa yhteisön talousarviota ja Maastrichtin ehtojen täyttäminen kiristää jäsenvaltioiden budjettia. 3.4.24. Rakennerahastovälineiden, myös ESR:n, johdonmukainen alueellistaminen tehostaa rakennepolitiikkaa, mikä on välttämätöntä. Tämän vuoksi AK toivookin lakkautettavaksi yleisen käytännön, jonka mukaan jäsenvaltiot suorittavat vain osasiirtoja alue- ja paikallisviranomaisille. 3.4.25. EIP:n osuutta koheesiorahastosta tukea saavien hankkeiden rahoituksesta on lisättävä mahdollisuuksien mukaan, jotta muiden rahoittajien määrää voitaisiin vastaavasti vähentää ja rahoitus voitaisiin jakaa paremmin tuen ja lainaosuuden kesken. 3.4.26. Yhteisötukien päällekkäisyydet on poistettava ja yhteisöaloitteiden on keskityttävä tiettyihin yhteisön edun kannalta todella mielenkiintoisiin tavoitteisiin, jotka ovat joko innovatiivisia tai joilla saavutetaan todella näkyviä tuloksia. Koska tavoiteohjelmien ja yhteisöaloitteiden johto- ja hallintotyö on monimutkaista alueiden saadessa rakennetukea monin eri perustein, AK suosittelee komissiolle, että se tutkisi mahdollisuutta ottaa näissä tapauksissa käyttöön yhdennetty lähestymistapa tai myöntää kokonaistukia. Tulevaisuudessa on taattava alueidenvälisen ja raja-alueyhteistyön riittävä rahoitus yhteisöaloitteilla tai erityisrahoituksella. On myös käynnistettävä muita innovatiivisia kokeiluhankkeita. 3.4.27. Seurannan ja arvioinnin valvontaa on niin ikään tehostettava ja väärinkäytöksiä vastaan on taisteltava yhä ponnekkaammin. 3.4.28. Komitea yhtyy käsitykseen, jonka mukaan seurantakomiteoissa saattaisi olla hyväksi selvittää kumppanien osuutta hankkeisiin. Samoin olisi tehtävä ero päätösvaltaisten kumppaneiden (rahoittajien) ja neuvoa-antavien kumppaneiden välillä. Osarahoituksesta vastaavat viranomaiset määräävät ensiksimainitut kumppanit. Jälkimmäiset ovat ennen kaikkea työmarkkinaosapuolten ja muiden eturyhmien edustajia. On myös tarpeen arvioida läheisyys- ja kumppanuusperiaatteiden soveltamista tekemällä ero alue- ja paikallisviranomaisten valvonta-, tarkistus- ja arviointitehtävien välille rakenne- ja koheesiorahastojen hallintarakenteissa. Seurantakomitean työn kehittämiseksi edelleen sen toimivaltaa tulisi laajentaa ja sen tulisi voida tehdä itse varsinkin rahoituksellista toimeenpanoa koskevia lopullisia päätöksiä. Näin rahoitusosuuksien muutokset eivät edellyttäisi enää komission hyväksymistä, jos seurantakomitea on ne jo hyväksynyt. Tähän tarvitaan kiireesti parannus, varsinkin kun komission päätöksenteko kestää nykyisin huomattavan kauan, mikä viime kädessä estää tukien nopean ja kitkattoman toimeenpanon. 3.4.29. Koheesiopolitiikan on käytettävä hyväkseen kaikkia läheisyysperiaatteen ja kumppanuusperiaatteen suomia joustomahdollisuuksia siten, että alue- ja paikallisviranomaiset otetaan mukaan kunkin alueen ongelmien ratkaisuun parhaiten sopivien toimien suunnitteluun, mikä tehostaa toimien vaikutusta. Sillä parempaan alueiden väliseen tasapainoon päästään vain saamalla kaikki osapuolet innolla mukaan kehittämään Euroopan unionin tulevaisuutta. 4. Unionin laajentuminen 4.1. Koska unionin itälaajentumista pidetään poliittisena painopistealueena, jolla on yhteisöön merkittäviä seurannaisvaikutuksia, komitea katsoo, että: a) uusia jäseniä tulee hyväksyä asteittain ja vain sitä mukaa kuin kukin valtio täyttää vaatimukset, joista sovittiin Eurooppa-neuvoston kokouksessa Kööpenhaminassa kesäkuussa 1993, b) liittymistä edeltävä yhteisön tuki (Phare-ohjelma) on säilytettävä sellaisten ehdokkaiden tapauksessa, joiden valmistautuminen on hidasta, c) yhteisön rakennepolitiikan turvin Itä-Euroopan valtioille myönnetyn tuen on niin ikään oltava asteittaista, sillä sen on vastattava sekä maiden rahoitustarvetta että niiden todellisia rahoitusmahdollisuuksia, ja tukea myönnettäessä on otettava huomioon lisärahoitusperiaate. d) Lopuksi AK edellyttää, että mahdollinen laajentuminen ei aseta kyseenalaiseksi aktiivista solidaarisuusperiaatetta sellaisena, kun siitä on sovittu. Bryssel, 18. syyskuuta 1997. Alueiden komitean puheenjohtaja Pasqual MARAGALL i MIRA LIITE Huomioita koheesiorahaston vuosikertomuksesta 1995 COM(96) 388 final 1. Alueiden komitea on tyytyväinen siihen, että komissio on ottanut huomioon komitean ehdotuksen ottaa seurantakomiteoihin mukaan kaikkien koheesiomaiden alue- ja paikallisviranomaisia sekä ehdotuksen rahaston julkisen tilintarkastuksen laatimisesta yhteistyössä alue- ja paikallisviranomaisten kanssa, jolloin nämä voivat tehdä ehdotuksiaan ja esittää asiasta mielipiteitään. 2. Komitea panee merkille, että komissio on valmis rahoittamaan uusia hankkeita äärialueilla ja toivoo, että näin tapahtuu pian. 3. Komitea on pahoillaan siitä, ettei komissio ole esittänyt tietoja rahaston taloudellisista ja sosiaalisista vaikutuksista jäsenvaltioihin ja EU:n taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen; komitea toivoo komission voivan esittää nämä tiedot seuraavassa vuosikertomuksessa, koska komissio on jo teettämässä tutkimusta tarkastelussa käytettävästä menettelystä. Komitea panee kuitenkin merkille, että vuosikertomuksessa esitetään jo tietoja välittömien ja välillisten työpaikkojen synnystä vuosina 1993 1995. 4. Komitea panee tyytyväisenä merkille, että komissio on soveltanut rahastotuen ehdollisuusperiaatetta joustavasti liiallisen alijäämän osalta. 5. Komitea panee edelleen tyytyväisenä merkille, että tukialueet lähestyivät toivottua tasapainoa, sillä vuonna 1995 ympäristöhankkeiden osuus maksetun tuen määrästä oli 48,5 % ja liikenteen perusrakenteiden 51,5 %, mikä paransi vuosien 1993 1995 keskimääräistä jakaumaa, jonka perusteella ympäristöhankkeiden osuus oli 46,1 % ja liikenteen 53,9 %. Kyseisestä tasapainosta ei toki tule tehdä opinkappaletta, vaan kunkin alueen tarpeet on otettava joustavasti huomioon. 6. Komitea panee merkille, että neljästätoista Essenissä painopistealueiksi määritellystä hankkeesta viisi sai rahoitusta koheesiorahastosta (etelän suurnopeusjuna, Kreikan moottoritiet, Lissabonin Valladolidin moottoritie, Corkin, Dublinin ja Belfastin yhdistävä rautatie, Irlannin, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Benelux-maat yhdistävä rautatietunneli). 7. Komitea kehottaa komissiota esittämään seuraavassa vuosikertomuksessa vuosien 1993 1996 kaavion kaikkien neljän maan sekä ympäristö- että liikennehankkeiden kokonaisrahoituksesta, jolloin rahaston tuella toteutetuista hankkeista saataisiin kokonaiskäsitys. 8. Komitea panee merkille, että komissio on hyväksynyt joukon säännöksiä ja hallinnollisia menettelytapoja, joilla estetään sellaisten hankkeiden rahoittaminen, jotka eivät täytä ympäristövaatimuksia tai yhteisölainsäädännön julkisia markkinoita koskevia säännöksiä ja määräyksiä; rahoitusta ei myöskään voitaisi myöntää sellaisille hankkeille, joilla on olemassa kaksoisrahoituksen vaara. 9. Komitea panee niin ikään merkille, että komissio on ryhtynyt valvomaan, että rahoitettavat liikennehankkeet liittyvät yleiseurooppalaisiin verkkoihin tai niiden avulla luodaan yhteys kyseisiin verkkoihin. 10. Komitea pahoittelee, ettei rahastolla ole käytettävissään tietoja hylätyistä hankkeista. Yleisimmät hankkeiden hylkäämisperusteet on kuitenkin esitetty. 11. Komitea on iloinen, ettei hyväksyttyjen hankkeiden osalta ollut havaittu väärinkäytöksiä. 12. Komitea yhtyy komission kantaan, jonka mukaan "Unionin laajentuminen vaikuttaa voimakkaasti koheesioon. Uudistusten ja muutosten on oltava asteittaisia ja ne on tehtävä pitkällä aikavälillä. Koheesiopolitiikkaa on edelleenkin sovellettava koko EU:n alueella. Politiikasta hyötyville maille on taattava solidaarisuusponnistelujen jatkuvuus ja taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden tulokset on otettava huomioon. (Koheesio)politiikka on tunnettava ja se on sovitettava yhteen budjettikurin kanssa nyt, kun suurimmassa osassa EU:n jäsenvaltioista eletään niukan budjetin aikaa Maastrichtin kriteerien saavuttamiseksi. Koheesiorahasto on vain yksi taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta edistävä rahoitusväline ja sen toimintaa on tarkasteltava tästä näkökulmasta."