Alueiden komitean lausunto aiheesta "Yhteinen maatalouspolitiikka ja Euroopan kulttuurimaiseman säilyttäminen"

(2000/C 317/05)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon neuvoston 17. toukokuuta 1999 antaman asetuksen (EY) N:o 1257/1999, Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta(1),

ottaa huomioon tammikuun 14. päivänä 1999 antamansa lausunnon aiheesta "Ehdotukset neuvoston päätöksiksi - Yhteisen maatalouspolitiikan uudistaminen", CdR 273/98 fin(2),

ottaa huomioon tammikuun 14. päivänä 1999 antamansa lausunnon aiheesta "Ehdotus: Neuvoston asetus (EY) N:o annettu Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen", CdR 308/98 fin(3),

ottaa huomioon marraskuussa 1996 annetun Corkin julistuksen maaseudun kehittämisestä,

ottaa huomioon tammikuun 16. päivänä 1997 antamansa lausunnon aiheesta "Maaseudun kehittämispolitiikka", CdR 389/96 fin(4),

ottaa huomioon Euroopan neuvoston alue- ja paikallishallintoasiain kongressin laatiman luonnoksen "Eurooppalainen maisemansuojelusopimus",

ottaa huomioon työvaliokuntansa 2. kesäkuuta 1999 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan viidennen kohdan nojalla tekemän päätöksen antaa lausunto aiheesta "Euroopan maatalouspolitiikka ja Euroopan kulttuurimaiseman säilyttäminen" sekä antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:n "maatalous, maaseudun kehittäminen, kalatalous" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 2:n helmikuun 24. päivänä 2000 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 285/99 rev. 2, jonka esittelijä oli Axel Endlein, Saksan piirikuntaliiton puheenjohtaja, Northeimin piirikunnanjohtaja, D, PSE,

hyväksyi 14. ja 15. kesäkuuta 2000 pitämässään 34. täysistunnossa (kesäkuun 14. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Euroopan kulttuurimaiseman suojelu on seikka, jonka tulisi määrittää monia unionin politiikan aloja, kuten Euroopan kulttuuripolitiikkaa sekä aluekehitys- ja rakennepolitiikkaa. Yhteisellä maatalouspolitiikalla (YMP) on kuitenkin ilmeisen voimakas vaikutus kulttuurimaisemaan, sillä useimmat maatalouspoliittiset strategiat ja toimet vaikuttavat välittömästi maiseman hyödyntämiseen ja maisemakuvaan.

1.2. Kyseistä yhteyttä on kuitenkin menneinä vuosikymmeninä otettu tuskin lainkaan huomioon. Kulttuurimaiseman käsite ja kulttuurimaiseman säilyttämistavoite eivät esiinny ensimmäisissä YMP:tä koskevissa säädöksissä. Vasta vuosina 1992 ja 1999 toteutettujen YMP:n uudistusten myötä ylipäätään luotiin strategiset ja tukitekniset edellytykset sille, että YMP:n yhteydessä otetaan huomioon muitakin kuin vain maatalouteen liittyviä tavoitteita tai osatavoitteita. Siitä lähtien kun YMP:n hinta- ja tukijärjestelmään kuuluvia välineitä on sovellettu yhdistelminä, on YMP:n piiriin voitu aiempaa huomattavasti joustavammin liittää maatalouden ja maaseudun tukeminen yhteiskunnallisissa ja taloudellisissa yhteyksissä. Näin on myös voitu ottaa huomioon kulttuurimaiseman säilyttämistavoite.

1.3. Corkin julistus valmisti tavoitteiden laajentamista siten, että myös kulttuurimaiseman säilyttäminen luettiin tavoitteisiin. Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 perusteella on mahdollista tukea kulttuurimaiseman säilyttämistä aikajaksona 2000-2006.

1.4. Kulttuurimaiseman säilyttämistä niin koko yhteiskuntaa koskevana ja itsenäisenä arvona kuin maatalouspolitiikan tehtävänä käsitellään edelleen vain sivuseikkana. Käsillä olevalla lausunnolla pyritäänkin selventämään sitä, että Euroopan tasolla on käytävä aiheesta laajaa keskustelua, johon myös alueet ja kunnat on kutsuttava mukaan.

1.5. Lausunnon rakenne on seuraava:

- Aluksi selvennetään käsitettä 'kulttuurimaisema' eurooppalaisen elämäntavan ja kulttuurin arvona sekä asetetaan tämän perusteella tavoitteita. Näin esitetään aiheen painoarvo monipuolisuudessaan.

- Tämän jälkeen pohditaan kysymystä siitä, missä määrin kulttuurimaiseman suojelu on tai sen tulee olla Euroopan maatalouspolitiikan tavoite.

- Lopuksi lausunnossa esitetään päätelmät ja luodaan katsaus aiheesta käytävään keskusteluun.

1.6. Maatalouspolitiikan ekologisten tavoitteiden ja kulttuurimaiseman säilyttämistavoitteen välillä on luonnollisesti tiivis vuorovaikutussuhde. Käsillä olevassa lausunnossa tarkastellaan kulttuurimaiseman hoitoa YMP:n yhteydessä. Ekologisia näkökohtia käsitellään alueiden komitean lausunnossa komission tiedonannosta "Kohti kestävää maataloutta"(5). Kyseiset lausunnot täydentävät toisiaan.

2. Kulttuurimaisema yhteiskunnallisena, taloudellisena ja kulttuurisena arvona

2.1. Euroopan kulttuurimaisema on syntynyt vuosisatojen mittaisen muutosprosessin tuloksena luonnontilassa olevasta alueesta. Se on pinnanmuodostukseltaan ja ilmasto-oloiltaan hyvin monipuolinen. Erityisen tyypillistä Euroopan kulttuurimaisemalle kuitenkin on, että Euroopan korkean väestötiheyden vuoksi taajamat ja maanviljely levittäytyvät koko mantereelle. Tämä piirre erottaa Euroopan muista mantereista, joilla on laajoja asumattomia tai lähes asumattomia alueita.

2.2. Euroopan kulttuurimaisema on levinnyt laajalle alalle ja sille on aikojen kuluessa syntynyt metsiä, viljelyalueita sekä asumiseen, työskentelyyn ja virkistäytymiseen tarkoitettuja alueita, jotka vastaavat sekä maaseudulla asuvien että tiheästi asutuissa teollisuustaajamissa asuvien moniin inhimillisiin tarpeisiin. Tämä ulottuvuus on sekä alueellinen, maakohtainen että kansainvälinen. Eriytynyt kulttuurimaisema vastaa teollisuusyhteiskunnassakin ihmisten tarpeita enemmän kuin muutamien suurten taajamien ja laajojen, ihmisen tuskin käyttämien alueiden kokonaisuus.

2.3. Tästä syystä Euroopan historiallisen kulttuurimaiseman yhteiskunnallis-taloudellinen arvo on hyvin merkittävä. Se perustuu siihen, että ihmiset voivat hyödyntää koko aluetta asumiseen, työskentelyyn, maatalouteen ja virkistäytymiseen.

2.4. Kulttuurimaisemalla on kuitenkin myös yhtä perinteikäs kulttuuris-esteettinen arvo. Historioitsija Norbert Elias on sivilisaatioprosessia käsittelevässä kirjassaan kuvannut, miten eurooppalaisten suhtautuminen maisemaan ja maisemakuvaan muuttui uuden ajan alussa. Mitä enemmän luonnontilassa oleva alue muutettiin kulttuurimaisemaksi (Elias käyttää käsitettä 'ihmisen asuttama alue'), sitä monipuolisemmaksi muuttui väestön tiedostaman ja arvostaman maiseman esteettinen viehätys. Maisemaestetiikka perustuu olennaisesti pinnanmuodostukseen sekä "avointen" alueiden (viljely- ja asutusalueiden) ja "suljettujen" alueiden (metsät) suhteeseen. Italian renessanssimaalauksissa esitettiin ensimmäistä kertaa kaunis, usein ihannoitu maisema. Barokin puutarhataide, englantilaiset puistomaisemat ja romantiikan ajan hyvin eloisa maisemallinen tunnelma kuvastavat parhaiten suhtautumisessa tapahtuneita muutoksia aikojen kuluessa. Nykyäänkin on alueellisen ja paikallisen identiteetin käsite johdettavissa pitkälti kulttuurimaisemallisiin ominaispiirteisiin. Teollisuusyhteiskunnassa aloitettiin maisemansuojelu, jota on kehitetty yhä enemmän yksittäisten luonnonmuistomerkkien tai historiallisten puutarhojen suojelusta kokonaisuuksien suojeluksi. Englantilaisten puutarhakaupunkien kaltaiset käsitteet syntyivät, jotta mahdollistettaisiin luonnon huomioon ottaminen myös kaupungeissa. Mainitut esimerkit osoittavat, missä määrin alueeseen ja maisemankuvaan liittyvät käsitykset ovat säilyneet ennallaan.

2.5. Teollisuusyhteiskunta vaikutti epäilemättä hyvin voimakkaasti kulttuurimaisemaan 1800-luvulle asti, ja varmastikin myös vahingoitti sen esteettistä arvoa. Väestön jakautuminen ja keskittyminen teollisen kehityksen keskuksiin aiheutti kulttuurimaiseman eriytymisen siten, että se muodostuu yhtäältä kaupunkialueista tai taajamista ja toisaalta maaseudusta. Maaseudulla on nykypäivään asti säilynyt kulttuurimaisema, joka on avointen ja suljettujen alueiden erityislaatuinen yhdistelmä.

2.6. Kulttuurimaiseman arviointi pelkästään historiallisen perinnön kannalta ei tee oikeutta sen arvolle. Kulttuurimaisema on osa useimpien Euroopan kansalaisten jokapäiväistä elämää, ja sen hoitaminen on heille tärkeä asia. Virkistysalueena kulttuurimaisema on arvokas koko yhteiskunnan kannalta. Modernit liikkumismahdollisuudet on jälleen yhdistäneet kaupunki- ja maaseutualueet, mikä tasapainottaa taloudellisia ja ekologisia vaatimuksia, palvelee asumista ja virkistäytymistä sekä lisää kulttuurimaiseman ja rakennusperinnön tuomaa mielihyvää.

2.7. Monilla maaseutualueilla matkailu on tärkeä tai jopa tärkein paikallistalouden osatekijä. Tästä ilmenee selkeimmin, miten monikerroksinen ilmiö kulttuurimaisema on, ja miten siihen sisältyy sekä esteettis-kulttuurisia arvoja että yhteiskunnallista, taloudellista ja ekologista hyötyä.

2.8. Tieto tuotteiden alkuperästä nostaa yhä enemmän monien maataloustuotteiden arvostusta ja mahdollistaa tuotteen ja alueen samaistamisen julkisuudessa. Kulttuurimaisema on kuva, jonka kuluttaja muodostaa alueesta ja siten myös tuotteesta. Vaalimalla sekä vahvistamalla kuvaa ja samaistamista täydennetään myös erinomaisesti maa- ja karjatalouden sekä metsätalouden ja aluskasvillisuuden tuotteiden objektiivisia ominaispiirteitä.

2.9. Yhteiskunnalliset, taloudelliset, ekologiset ja kulttuuriset vaatimukset täyttävän kulttuurimaiseman säilyttäminen on tärkeä tehtävä, jolla on merkitystä koko yhteiskunnalle. Päätarkoituksena on säilyttää maankäytön perinteinen laajuus ja yhdistelmä maaseutualueilla sekä estää maiseman muuttuminen yksitoikkoiseksi ja maisemakuvan köyhtyminen. Maa- ja metsätalousyritykset soveltuvat parhaiten hoitamaan tätä tehtävää. Sen antaminen muiden tahojen hoidettavaksi ei olisi asianmukaista ja se olisi myös hyvin kallista. Tehtävään sisältyy myös pienten maisemakuvaa luonnehtivien tekijöiden suojelu. Näitä ovat esimerkiksi peltoteiden istutukset, aukiot, lehdot, jokilaaksot ja kosteat niityt.

2.10. Olisi erittäin valitettavaa, jos aikana, jona maaseutualueiden mahdollisuudet omaehtoiseen kehitykseen kasvavat palvelualan merkityksen sekä modernien liikkumismahdollisuuksien lisääntyessä, maaseutualueiden vetovoima laskisi sen vuoksi, ettei niiden aikojen kuluessa kehittyneitä kulttuurimaisemallisia ominaisuuksia ja kauneutta pystytä säilyttämään.

3. YMP ja kulttuurimaiseman säilyttäminen

3.1. Maatalous on metsätalouden ohella - alueellisista erityispiirteistä riippuen - suurin tai toiseksi suurin maa-alueiden hyödyntämismuoto. Kaikkien muiden hyödyntämismuotojen osuus on selvästi merkityksettömämpi. Metsä- ja maatalousalueiden vaihtelu määrittää maisemakuvaa miltei kaikkialla EU:ssa. Tästä syystä maatalousrakenteen muutos ja maatalouspolitiikan suunta ovat kulttuurimaiseman ratkaisevia puite-edellytyksiä.

3.2. Maatalouden laaja rakennemuutos (tuotannon hyvin suuri kasvu ja samanaikainen maataloustyöntekijöiden määrän huomattava väheneminen) ei vielä ole oleellisesti muuttanut aikojen kuluessa muotoutunutta maisemakuvaa teollisuuden synnyttämien uusien väestökeskusten ulkopuolella. Viljelyala on useimmissa jäsenvaltioissa pikemminkin säilynyt suunnilleen samana tai pienentynyt vain kilpailevien hyödyntämismuotojen vaatimassa määrin ja sellaisilla alueilla, joilla väestökato ja perinteisten maatilojen alhainen tuottavuus ovat aiheuttaneet hyvin monen kasvinviljelytilan autioitumisen.

3.3. Viljelyalueita ei ole tilanjatkajan puuttuessakaan hylätty, vaan niiden hyödyntämistä on jatkettu myymällä tai vuokraamalla alueet. Maanviljelystä luopuminen on epäilemättä vakava ongelma tietyillä alueilla, mutta ei tähän mennessä suinkaan vakiintunut tapa. Tämä ilmeni selvästi kolmen jäsenvaltion maatalousalueiden välisestä vertailusta, mutta siitä kävi myös ilmi monien nykyisten viljelyalueiden syrjäytymisvaara, jos alue- ja maatalouspoliittiset puite-edellytykset huononevat (Ministry of Housing, Spatial Planning and the Environment (julkaisija): The Marginalisation of Agricultural Land in the Netherlands, Denmark and Germany, The Haque 1995).

Maanviljelystä luopuminen on vakava ongelma Euroopan sisämaan vuoristo- ja syrjäseutualueilla, joilla sellaiset tekijät kuin pientilojen kannattamattomuus, vaikea pinnanmuodostus, hankalat elinolot ja perusrakenteisiin sekä peruspalveluihin tehtävien investointien puuttuminen ovat johtaneet asteittaiseen luopumiseen maanviljelystä ja väestökatoon. Näillä kaikkein uhanalaisimmilla alueilla kulttuurimaiseman menetys on selvimmin havaittavissa, vaikka sen alkaa huomata myös tasangoilla ja taloudellisesti suotuisammilla alueilla, koska monet nykyiset viljelyalat ovat vaarassa syrjäytyä, jos alue- ja maatalouspoliittiset puite-edellytykset huononevat.

3.4. Mikäli maanviljelystä olisi laajalti luovuttu, kulttuurimaisema olisi jo menettänyt suuresti arvoaan. Tämä olisi vaikeuttanut huomattavasti maaseudun kehittämismahdollisuuksia. Maanviljelystä luopuminen on kuitenkin yleistä monilla alueilla, joilla kulttuurimaisema on jo menettänyt suuresti arvoaan. Tämä on vaikeuttanut huomattavasti maaseudun kehittämismahdollisuuksia. Yleensä hylätyt viljelyalueet metsittyvät Euroopan oloissa. Tällöin maisema köyhtyy, sillä maisemakuva muodostuu avointen (viljely)alueiden ja suljettujen metsäalueiden vaihtelusta. Pelkkä metsämaisema on yhtä yksitoikkoinen kuin paljas viljelyalue. Kotiseutu ei tällöin ole enää viihtyisä eikä maaseutua myöskään hyödynnetä paikallisten asukkaiden ja vierailijoiden virkistäytymiseen.

Pohjoinen kulttuurimaisema koostuu suurelta osin laajoista havumetsistä. Kyseisillä alueilla metsillä on erityinen kulttuurimaisemallinen arvo, joka on otettava huomioon yhteisen maatalouspolitiikan strategioissa ja toimissa.

3.5. Kulttuurimaiseman säilyttämisessä tavoitteena ei kuitenkaan ole vain nykyisen maankäytön ylläpitäminen. Tämä olisi epärealistinen vaatimus. Kyse on pikemminkin avointen ja suljettujen alueiden yhdistelmän sekä maisemakuvan kannalta herkkien alueiden säilyttämisestä. Erityisesti tulisi säilyttää maa-, metsä- ja karjatalouteen käytetyt alueet, jotka suuri yleisö voi samaistaa erottamattomaksi osaksi alueen identiteettiä. Tällaisia kohteita ovat myös biotoopit ja sekä pienet, maisemakuvaa rikastuttavat osatekijät.

3.6. Näistä syistä on tutkittava huolellisesti, mitä strategioita ja välineitä YMP:n piirissä käytetään tavoitteiden saavuttamiseksi ja miten ne käytännössä todella liittyvät kulttuurimaiseman säilyttämistavoitteeseen.

3.7. Maatalouspolitiikan kyseistä ulottuvuutta ei aiemmin ole otettu riittävästi huomioon. Vuoden 1992 uudistukseen asti miltei yksinomaan hintapolitiikkaan perustuva YMP aiheutti sen, että maanviljelijöiden oli tuotettava mahdollisimman paljon, jotta he saivat maataloudesta riittävät tulot. Maisemalliselta kannalta perinteinen YMP vaikutti siten, että viljelyalueita hyödynnettiin täysin ja maanviljelyä ylläpidettiin koko yhteisön alueella. Samalla erikoistuminen ja keskittyminen harvoihin tuotteisiin vietiin kuitenkin niin pitkälle, että kulttuurimaisema köyhtyi laajoilla alueilla ekologisesti.

3.8. Uudistettu YMP perustuu hintatuen ja suorien tukien yhdistelmään. Se avulla voidaan tukia eriyttämällä luoda kannustimia, joilla edistetään kulttuurimaiseman säilyttämistavoitetta.

3.9. Tästä on kolmenlaisia kulttuurimaisemaa hyödyttäviä vaikutuksia:

- Laajaperäistämisen myötä maaperää hyödynnetään entistä vähemmän, mikä edistää sen uusiutumista.

- Määräaikainen kesannointi tarkoittaa, että koko viljelyalaa tullaan edelleen hyödyntämään, mikä palvelee tavoitetta säilyttää maisema avoimena.

- Pinta-alatukien eriyttämisen ansiosta on mahdollista säilyttää maisemallisesti arvokkaita alueita ja kokonaisuuksia, joiden viljely on usein kallista.

4. Päätelmät

4.1. Alueiden komitea toteaa, ettei Euroopan kulttuurimaiseman arvoa (eikä vaarantumista) ole täysin tiedostettu. Tämä on valitettavaa, sillä Euroopan maa- ja metsätalousmallia perustellaan ja puolustetaan olennaisesti sillä, että se on syntynyt korkean väestötiheyden ja luonnon moninaisuuden ehdoilla. Euroopan maatalous hyödyntää mantereen luontoa, luo vastapainon taajamille sekä turvaa maaseudulla asuvien henkilöiden toimeentulon ja koko väestön virkistäytymismahdollisuudet. Kulttuuriympäristöllä on niin yhteiskunnallis-taloudellinen kuin kulttuuris-esteettinen arvo.

4.2. Komitea muistuttaa, ettei kulttuurimaiseman säilyttämistavoitetta tule enää käsitellä marginaalisesti, vaan yhdenvertaisena maatalouden ja maatalouspolitiikan muiden tavoitteiden kanssa. Corkin julistuksella laajennettiin kyseisiä tavoitteita. Kulttuurimaiseman sisällyttäminen niihin edistää merkittävästi vaatimusta maaseudun integroidusta tukemisesta.

4.3. Maatalouspolitiikasta Euroopan tasolla, jäsenvaltioissa sekä alueilla ja kunnissa vastaavien tahojen on esitettävä, miten maa- ja metsätalous toimii kulttuurimaiseman hyväksi sekä osoitettava, etteivät kyseessä ole yksittäiset intressit, vaan koko yhteiskunnan kannalta tärkeät arvot. Alueellisista luonnonpuistoista saadut kokemukset ovat tässä mielessä hyvä esimerkki.

4.4. Maa- ja metsätalouden piirissä harjoitettava ympäristönsuojelu (maaperä, vesi, ilma, eläinten ja kasvien suojelu) ja kulttuurimaiseman suojelu sekä yhteiskunnallis-taloudellisena että kulttuuris-esteettisenä arvona ovat hyvin tiiviisti sidoksissa keskenään. Kulttuurimaiseman hoidossa on ennen kaikkea kyse kunkin alueen olosuhteisiin soveltuvan avointen ja suljettujen alueiden yhdistelmän luomisesta sekä maisemakuvan kannalta herkkien alueiden säilyttämisestä. Myös intensiivisessä viljelykäytössä olevat alueet kuuluvat kulttuurimaisemaan. Tehoviljellyt pellot tulee palauttaa ympäristöä säästävään käyttöön. Yhteisellä maatalouspolitiikalla onkin varmistettava markkinoiden mukainen ja kilpailukykyinen maatalous, jossa peltoja hyödynnetään kestävästi ja ympäristöä säästäen.

4.5. Alueiden komitea on sitä mieltä, että tulevina vuosina on käytävä laajaa keskustelua Euroopan kulttuurimaiseman synnystä, nykytilasta ja tulevasta kehityksestä (vaaroista). Tässä yhteydessä voidaan esimerkiksi pitää lähtökohtana Euroopan neuvoston 1980-luvun puolivälissä järjestämää maaseutukampanjaa sekä maisemansuojelusopimusta, jota parhaillaan valmistellaan Euroopan neuvostossa. Kulttuurimaiseman säilyttämisestä ja vaarantumisesta tehtyjen maataloustieteellisten ja aluesuunnittelua koskevien tutkimusten tuloksia on arvioitava. On myös pyrittävä arvioimaan tässä yhteydessä kehitettyjä skenaarioita YMP:hen kohdistuvien vaikutusten kannalta.

4.6. Maatalouden ensisijainen tehtävä on korkealaatuisten elintarvikkeiden tuotanto. Tämän ohella maatalousyritykset asettavat käyttöön monipuolisen ja ekologisesti arvokkaan kulttuurimaiseman. Tämä lisätehtävä on tiedostettava entistä paremmin ja sitä on myös tuettava. Tehtävä voidaan suorittaa vain, jos nuoria viljelijöitä koulutetaan ja tuetaan. Lisäksi on kaikin tavoin turvattava mäki- ja vuoristoalueilla sekä epäsuotuisilla alueilla harjoitettu maa- ja metsätalous sekä non food -tuotanto tunnustamalla maanviljelijöiden tehtävä ekologisina toimijoina, jotka kykenevät takaamaan seuraavien perustavanlaatuisten tavoitteiden saavuttamisen: palosuojelu, vyörymä- ja eroosiosuoja, vesistöjen ja metsien hyödyntäminen, lajien monimuotoisuuden säilyttäminen sekä kulttuurimaiseman hoito ja ylläpitäminen kokonaisuudessaan.

4.7. Alueiden ja kuntien vastuulla olevalla suunnittelulla sekä toimien toteutuksella voidaan tukea tehokkaasti kulttuurimaiseman säilyttämistavoitetta (olosuhteiden huomioonotto asutusrakenteessa siten, että vältetään maan monesti sopimaton käyttö; taajamien reuna-alueiden huomioonotto; avointen alueiden ja metsien yhdistelmä pinnanmuodostuksesta riippuen; maisemakuvan kannalta tärkeiden tekijöiden [rinteet, jokilaaksot] säilyttäminen koskemattomina). Viljely- ja karjankasvatusalueilla, jotka suuri yleisö voi samaistaa korkealaatuisiin tuotteisiin, tulee toimia erityisen vastuuntuntoisesti perinteisten ominaispiirteiden korostamiseksi ja säilyttämiseksi.

4.8. Vuoristoalueiden laidun- ja metsäalueilla on tärkeä merkitys määriteltäessä laadukkaita maisemia, joilla on myös matkailullista merkitystä. Karjan laiduntaminen tulisi varmistaa maatalouspoliittisin toimin, ja monilla alueilla tulisi tukea kohdennettua metsäsuunnittelua.

4.9. Vuoden 1992 uudistuksen jälkeisistä ympäristönsuojelullisista toimista saatuja kokemuksia on arvioitava. On myös tutkittava, missä määrin hajauttaminen, alue- ja kuntatason suunnitteluvaltuudet sekä väestön valveuttaminen tukevat tehokkaasti kulttuurimaiseman säilyttämistä. Alue- ja paikallisviranomaiset ovat toteuttaneet alalla useimmiten aktiivista politiikkaa, jossa Euroopan unionin rakennerahastot ovat olleet tärkeä osatekijä. Toimien tavoitteena on edistää uusien asukkaiden asettumista kyseisille maaseutualueille sekä vahvistaa alueiden houkuttelevuutta matkailun kannalta ja kehittää näin paikallista taloudellista toimintaa.

4.10. Kulttuurimaiseman säilyttämiseksi tarvitaan kyliä ja maaseutukuntia (myös paikkakuntien maisemakuvan hoitoa) koskevaa laaja-alaista rakennepolitiikkaa. Erityisen tehokas keino säilyttää monimuotoisia kulttuurimaisemia on kiinteistönmuodostus maanjakoa uusittaessa ja kyliä elvytettäessä - tavoitteena kulttuurimaiseman hoito.

4.11. Asetuksen 1257/1999 perusteella toteutetut toimenpiteet sekä Leader II -aloitteen kokeilutoimet on analysoitava, jotta ymmärretään entistä paremmin vaikutusmekanismeja ja siten maatalouspolitiikassa noudatettua suuntaa. Ennen kaikkea on tutkittava, miten YMP:n muut tukitoimet haittaavat kulttuurimaiseman säilyttämistavoitetta. Tukikelpoisia alueita määriteltäessä on erityisesti otettava huomioon maisemakuvan kannalta tärkeät, tuottamattomat alueet.

4.12. Kulttuurimaiseman säilyttämistavoite saavutetaan vain maatalouspolitiikasta, luonnon- ja ympäristönsuojelusta sekä aluesuunnittelusta vastaavien Euroopan unionin sekä jäsenvaltio-, alue- ja kuntatason yksiköiden yhteistoimin.

4.13. On tutkittava empiirisesti ja tilastollisesti, missä määrin väestö, maatalousala sekä alueet ja kunnat jo nyt tosiasiassa käyttävät resursseja ja työskentelevät kyseisen tehtävän hyväksi. Kulttuurimaisemaa kuvaavien indikaattorien parissa tehtyä työtä tulee jatkaa, ja niiden kytkemistä maaseutua ja maataloutta koskevaan indikaattorijärjestelmään on tutkittava.

4.14. Kaupunki- ja maaseutuväestön valveuttaminen näissä kysymyksissä on tärkeää.

Bryssel 14. kesäkuuta 2000.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Jos Chabert

(1) EYVL L 160, 26.6.1999, s. 80.

(2) EYVL C 93, 6.4.1999, s. 1.

(3) EYVL C 93, 6.4.1999, s. 9.

(4) EYVL C 116, 14.4.1997, s. 46.

(5) CdR 183/99 fin, EYVL C 156, 6.6.2000, s. 40.