1.4.4

Edellä esitetyn vuoksi on perusteltua siteerata tässä yhteydessä professori Reichert-Facilidesin laatiman muistion (Position Paper 1) keskeisiä osia. Muistio on laadittu johdatukseksi lausunnon taustamateriaaliin, ja se lienee yksi professori Reichert-Facilidesin viimeisistä kirjallisista töistä. 1 Euroopan vakuutussopimuslainsäädäntöjen moninaisuus muodostaa vakavan esteen vakuutusalan sisämarkkinoille. Tämä on ollut ryhmän käsitys alusta lähtien. Myös ETSK painottaa tätä selkeästi 29. tammikuuta 1998 antamassaan oma-aloitteisessa lausunnossa aiheesta ”Kuluttajat vakuutusmarkkinoilla” (EYVL C 95, 30.3.1998, s. 72; ks. esim. kohta 1.6 sekä kohdan 2.1.9 viimeinen kappale). Sittemmin komissiokin näyttää omaksuneen tämän näkökannan (ks. komission 12. helmikuuta 2003 Euroopan parlamentille ja neuvostolle antama tiedonanto ”Euroopan sopimusoikeuden yhtenäistäminen — Toimintasuunnitelma”, KOM(2003) 68 lopullinen, EUVL C 63, 15.3.2003, s. 1 (jatkossa toimintasuunnitelma); ks. esim. kohdat 27, 47–48 ja 74). 2 Yleinen — ja luonnollisesti myös vakuutussopimuslainsäädännön — yhdenmukaistaminen voidaan toteuttaa ainoastaan lainsäädäntöjä vertailevan perinpohjaisen tutkimuksen pohjalta. Ryhmämme tavoitteena on ”restatement”-ratkaisu. Mitä tarkoitetaan termillä ”restatement”? Ilmaus on johdettu englannin kielen verbistä ”to restate”, joka tarkoittaa ”ilmaista uudelleen tai vakuuttavasti”. Lainsäädännön alalla ”restatement” on Yhdysvalloille ominainen tekninen termi. Käsitteellä kuvataan — kuten alalla hyvin tiedetään — sellaisten oikeussäännösten yhtenäistä kokoelmaa, jotka ovat peräisin erilaisista, mutta pohjimmiltaan samankaltaisista lähteistä ja jotka on järjestetty ja yhdistetty ”parhaan ratkaisun” löytämiseksi. American Law Institute huolehtii kyseisestä tehtävästä yksityiseltä — ei lainsäädännölliseltä — pohjalta. Lähteiden merkitysten samankaltaisuus perustuu Yhdysvalloissa eri osavaltioiden (erilaisten) yksityisoikeuksien Common Law -perustaan. Euroopan vakuutusoikeudessa vastaavasti yhtäläisyydet johtuvat aihepiiristä, ”vakuutusalasta”. Kyseinen aihepiiri synnyttää sen ominaisluonteesta johtuen samanlaisia sääntelytarpeita, joihin voisivat lukeutua suuntaviivat vakuutussopimusoikeutta koskevien ”parhaiden ratkaisujen” löytämiseksi. Ensinnäkin on kiinnitettävä asiaankuuluvaa huomiota kaikkien vakuutussopimuslainsäädäntöjen keskeiseen tehtävään: tarjota lainsäädännölliset puitteet vakuutuksenantajan varsinaiselle riskinotolle ja siten taata itse vakuutusliiketoiminnan asianmukainen toiminta. Toiseksi on tärkeää, että osapuolten eriävät intressit saatetaan tarkoin tasapainoon. Tässä yhteydessä on otettava asianmukaisella tavalla huomioon nykyinen suuntaus myöntää suhteellisen korkea suoja vakuutuksenottajalle. 3 Ryhmän käsittelemässä Restatement-hankkeessa keskitytään pakollisiin sääntöihin (ja vastaavasti osittain pakollisiin sääntöihin vakuutuksenottajan eduksi). Miksi näin? On syytä pitää mielessä, että vakuutussopimuksissa sovellettava ”käytännön laki” ei perustu ensi sijassa säädöksiin, vaan vakiotyyppisiin sopimusehtoihin. Tämän seikan hyväksyminen ei merkitse ainoastaan tosiasioiden tunnustamista, vaan myös sopimusvapauden periaatteen noudattamista. Toisaalta lainsäätäjän oleelliseksi tehtäväksi jää kyseisen vapauden rajoittaminen. Näin on tehtävä oikeusjärjestykseen sekä vakuutuksenottajan (tai sellaisten kolmansien henkilöiden, joiden eduksi vakuutus on otettu) suojeluun liittyvistä syistä. Erityistä huomiota on kiinnitettävä sellaisiin sopimuslausekkeisiin, jotka saattavat johtaa vakuutussuojan menettämiseen. Teknisesti kyseiset tavoitteet voidaan saavuttaa — kaikissa eurooppalaisissa oikeusjärjestelmissä — laatimalla lainsäädäntöteitse (osittain) pakolliset vakuutussopimusoikeudelliset säännökset. Tähän mennessä esiin tulleisiin sisämarkkinoita koskeviin ongelmiin viitataan toimintasuunnitelmassa seuraavasti: Jäsenvaltiot ovat kehittäneet säännöksiä, jotka voidaan sisällyttää tai jättää sisällyttämättä vakuutussopimukseen. ”Niin kauan kuin nämä säännökset eroavat toisistaan ne saattavat vaikuttaa rajojen yli tarjottaviin tuotteisiin.” Ja todellakin: vakuutusalan sisämarkkinoiden tosiasiallinen edistäminen edellyttää, että näitä vakuutusalan sopimusvapautta rajoittavia tekijöitä yhdenmukaistetaan/yhtenäistetään. Tämän seurauksena kaikkia kyseisten yhtenäisten säännösten mukaisia (vakio)sopimuksia voidaan tarjota kilpailun vallitessa kaikissa unionin valtioissa. Näin mahdollistetaan yhtenäiset markkinat. Tämä on nimenomaan projektin tavoite. 4 Projektiryhmä pyrkii omalta osaltaan valmistelemaan työskentelyynsä sisältyvää lainsäädännön vertailua (kuten edellä kohdassa 2 tuotiin esille) kokoonpanonsa avulla: ryhmän työskentelyyn osallistuu 16 vakuutussopimuslainsäädännön asiantuntijaa (EU:sta ja sen ulkopuolelta). 5 Esille nousee kysymys, tulisiko Restatement-hankkeessa korvata nykyiset kansalliset säännökset vai tarjota uusi malli (joka olisi jo 16.) erityisesti rajatylittäville sopimuksille. Ongelma tuodaan esille toimintasuunnitelmassa, jonka yhteydessä käynnistetään keskustelu niin kutsutusta vaihtoehtoisesta välineestä. Kyseistä seikkaa ei tässä yhteydessä käsitellä tämän enempää. 6 Vakuutussopimusoikeuden vertailevassa tutkimuksessa on kiinnitettävä tarkkaan huomiota yleiseen sopimusoikeuteen. Projektiryhmä noudattaa tätä ajatusta etenkin tutkiessaan ja arvioidessaan jatkuvasti niin kutsuttuja Lando/Beale-periaatteita. Se on myös läheisessä yhteistyössä eurooppalaista yksityisoikeutta käsittelevän tutkimusryhmän (Study Group on a European Civil Code) kanssa (professorit Christian von Bar ja Hugh Beale). Kyseisessä tutkimusryhmässä projektiryhmän vastuulla on erityisesti vakuutussopimusoikeus.