EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 22.01.1997 
KOM(96) 721 lopull. 
Vihreä kirja 
Euroopan yhteisön kilpailupolitiikan 
vertikaalisista rajoituksista 
(kommission esittämä) 

VIHREÄ KIRJA EUROOPAN YHTEISÖN 
KILPAILUPOLITIIKAN VERTIKAALISISTA 
RAJOITUKSISTA 
SISÄLTÖ 
Sivu 
Tiivistelmä i-xii 
Vihreän kirjan johdantoja kolmansille osapuolille osoitettu pyyntö esittää kantansa 1 
I luku Jakelurakenne 4 
II luku Vertikaalisten rajoitusten ja sisämarkkinoiden taloudellinen analyysi 16 
III luku Menettelyt ja institutionaalinen kehys 27 
IV luku Vertikaalisia rajoituksia koskevat säännöt 34 
V luku Nykyisen järjestelmän edut 51 
VI luku Yhteisön oikeuden vertaaminen vertikaalisiin rajoituksiin 
sovellettavaan jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden lainsäädäntöön 56 
VII luku Tiedonhankinnan tulokset 62 
VIII luku Vaihtoehdot 72 
VIHREÄ KIRJA EUROOPAN UNIONIN KILPAILUPOLITIIKAN VERTIKAALISISTA 
RAJOITUKSISTA 
TIIVISTELMÄ 
Vihreän kirjan taustaa ja syyt (i) 
1. Yhteismarkkinoiden luominen on yksi Euroopan unionin kilpailupolitiikan päätavoitteita. 
Vaikka suurta edistystä on tapahtunut, lisäponnistelut ovat yhä välttämättömiä yhdentymisen täyden 
taloudellisen hyödyn toteuttamiseksi. 
2. Yhteismarkkinat antavat IvU:n yrityksille mahdollisuuden päästä uusille markkinoille, jotka 
ovat aiemmin saattaneet olla niillä suljettuja hallitusten asettamien esteiden vuoksi. Tämä uusille 
markkinoille pääseminen vie aikaa ja siihen sisältyy riskejä. Uusille markkinoille pyrkivien 
tuottajien ja paikallisten jakelijoiden väliset sopimukset usein helpottavat markkinoille pääsemistä. 
Tehokas jakelu yhdistyneenä asianmukaiseen myyntiä edeltävään ja myynnin jälkeiseen tukeen on 
osa kuluttajia hyödyttävää kilpailumenettelyä. 
Tuottajien ja jakelijoiden välisillä järjestelyillä voidaan kuitenkin myös jatkaa markkinoiden 
jakautuneisuutta ja pitää poissa uudet tulijat, jotka lisäisivät kilpailua ja painaisivat hintoja alaspäin. 
Tuottajien ja jakelijoiden välisiä sopimuksia (vertikaalisia rajoituksia) voidaan tästä syystä käyttää 
kilpailun hyväksi edistämään markkinoiden yhdentymistä ja tehokasta jakelua tai estämään 
yhdentymistä ja kilpailua. Jäsenvaltioiden välillä yhä vallitsevat hintaerot tarjoavat yrityksille 
kannustimen tulla uusille markkinoille ja myös pystyttää esteitä uusille kilpailijoille. 
3. Koska vertikaalisilla rajoituksilla on vahvat yhteydet markkinoiden myönteiseen tai 
kielteiseen yhdentymiseen, ne ovat olleet erityisen tärkeitä IZuroopan unionin kilpailupolitiikassa. 
Vaikka kilpailupolitiikan soveltaminen on ollut menestyksekästä 30 vuoden ajan, sen tarkastelu nyt 
on välttämätöntä, koska 
yhteismarkkinoita koskeva tavaroiden vapaaseen liikkumiseen liittyvä lainsäädäntö on nyt 
suurelta osin voimassa 
vertikaalisia rajoituksia sääntelevien asetusten voimassaolo päättyy pian, ja 
jakelumenetelmissä on tapahtunut suuria muutoksia, joilla voi olla vaikutuksia 
kilpailupolitiikkaan. 
4. Lisäksi maailman suurimpana kaupparyhmittymänä Euroopan unioni on sitoutunut 
kehittämään avointa ja oikeudenmukaista kansainvälistä kauppaa. Samaan tapaan kuin vertikaaliset 
rajoitukset voivat joko edistää tai estää todellisten yhteismarkkinoiden syntymistä, ne voivat olla 
kansainväliselle kaupalle joko hyödyksi tai haitaksi. Unionin politiikka tällä alueella on siksi 
kansainvälisestikin merkityksellistä. Meidän kokemuksemme voi olla hyödyksi analysoitaessa 
markkinoille pääsyn esteitä kolmansissa maissa. 
5. Kilpailupolitiikkaa tarkastellaan vihreässä kirjassa, jossa esitetään komission käsitys'1' asian 
kannalta merkityksellisistä kysymyksistä. Kirjassa esitellään useita vaihtoehtoisia toimintamalleja 
(l) Tämän tiivistelmän jokainen otsikko vastaa vihreän kirjan yhtä lukua. 
(:) Tässä vihreässä kirjassa ei käsitellä moottoriajoneuvoja, kauppaedustajia eikä henkisen omaisuuden 
lisensoimista, joihin sovelletaan tai on sovellettu erityissääntöjä. Pääasiassa keskitytään jakeluketjussa 
esiintyviin vertikaalisiin rajoituksiin. I luomautuksia, jotka koskevat toimitusketjun yläpään yhteyksiä tuottajien 
ja välituotosten toimittajien välillä, otetaan kuitenkin myös vastaan. 
(ks. VIII luku jäljempänä), jotka ovat perusta laaja-alaisille julkisille keskusteluille, joihin 
osallistuvat parlamentti, jäsenvaltiot, talous- ja sosiaalikomitea, alueiden komitea sekä kaikki ne, 
joita asia koskee (tuottajat, jakelijat, työntekijöiden edustajat ja kuluttajat). Tämän keskustelun 
ansiosta komissio pystyy päättämään tulevan politiikan suunnasta ja muodosta kaikkien tosiasioiden 
valossa. Tämä katsaus ja keskustelu muodostavat myös komission vastauksen siihen jännittävään 
haasteeseen, jonka tämän kilpailupolitiikan keskeisen alueen vieminen tulevalle vuosituhannelle 
antaa. 
I. Jakelurakenne 
6. Jakelua koskevien yleisten väittämien tekeminen tai suuntausten tunnistaminen on vaikeaa 
jakelun laajuuden, monimuotoisuuden ja dynaamisuuden vuoksi. 
Laajuus. Jakeluala työllistää 22 miljoonaa työntekijää ( 15,6 % koko työvoimasta), muodostaa 
12,9 % lisäarvosta ja sillä toimii 4,6 miljoonaa yritystä (29,4 % kokonaismäärästä) (15 jäsenvaltion 
unionin tiedot vuodelta 1994). 
Monimuotoisuus. Jakelun rakenne vaihtelee huomattavasti aloittain keskittymisen tai sen 
puutteen suhteen sekä jakelun tasolla että valmistajan yläpuolella toimivassa organisaatiossa (usein 
erikoistuneiden välittäjien kuten tukkumyyjien tai maahantuojien kautta). Lisäksi laajuudessa ja 
rakenteessa on jäsenvaltioiden välillä huomattavia eroja samallakin alalla. Lopuksi olemassa on 
monia erityyppisiä jakelujärjestelmiä (esim. yhtä tuotetta yksinoikeudella myyvät tai supermarketit, 
joiden valikoimissa on 30 000 tuotetta). 
Dynaamisuus. Jakelu on dynaaminen ala, jolla pieniä yrityksiä syntyy ja kuolee suhteellisen 
paljon. Uusia jakelumuotoja kokeillaan jatkuvasti. Tietyillä aloilla suuntaus on ollut kohti 
keskittymistä oligopolisten rakenteiden kehittymisen myötä. 
7. Kaikki teollisuudenalat tarvitsevat jakelupalveluja, ja tarjottujen palvelujen taso ja sen 
tehokkuus ovat kilpailumenettelyn tärkeitä osatekijöitä asiakkaiden tavoittamisessa. Hyvin harva 
tuottaja toimittaa tuotteitaan lopulliselle asiakkaalle itse, vaan luottaa pikemminkin erikoistuneisiin 
jakelijoihin. Joillakin teollisuudenaloilla toimitusketjussa tehtävällä yhteistyöllä saavutetaan 
huomattavia säästöjä. Jakelua on helpotettuja nopeutettu tiedonvälitysteknologian ja uudenaikaisten 
just-in-time -tekniikoiden avulla. Tämä on johtanut siihen, että lopullinen kysyntä johtaa tavaroiden 
kulkeutumiseen toimitusketjua alaspäin sen sijaan, että tavaroita toimitettaisiin ylhäältä alas 
tuotannon tarpeiden sanelemana. Tuloksena on ollut merkittäviä säästöjä varastoissa ja tarpeettomien 
tavaroiden määrän suuri väheneminen. Toimitusketjujen välisen kilpailun merkitys lisääntyy. 
8. Vaikka jakelu on dynaaminen ala, Luroopan unionissa sille on luonteenomaisia myös alalle 
pääsyn esteet erityisesti tiettyihin kolmansiin maihin verrattuna (esim. aukioloaikoja koskevat 
rajoitukset ja kaavoituslait). Tämä on saattanut parantaa joidenkin jakelijoiden markkinavoimaa 
oligopolistisilla markkinoilla ja sillä voi olla vaikutuksia kilpailupolitiikkaan. 
9. Vaikka on esimerkkejä jakelijoiden siirtymisestä omien "kotimarkkinoidensa" ulkopuolelle 
ja kehittymässä on joitakin 1'luroopan laajuisia ketjuja, on jakelu etenkin vähittäismyynnin tasolla 
yhä pitkälti kansallista. Komissio tiedustelee, vaikuttaako kilpailupolitiikkaan tällainen jakelun 
kansallisuuspiirre yhdistyneenä jakeluketjujen taloudellisen yhdentymisen tarpeeseen, jonka taustalla 
on tietotekniikan tuomat etlul. Komissio on aina pitänyt välittäjien vapautta vastata jäsenvaltioiden 
välisiin hintaeroihin ja osallistua rinnakkaiskaupankäynliin keskeisenä osana politiikkaansa, joka 
pyrkii varmistamaan sen, että jakelujärjeslelyt yhdentävät markkinoita eivätkä hajauta niitä. 
Jakelussa tapahtuvien rakenteellisten ja organisatorisien muutosten näkökulmasta tällainen välittäjien 
vapaus rinnakkaiskaupankäyntiin ei kenties enää sinällään riitä varmistamaan kilpailun ja 
markkinoiden yhdentymisen vertikaalisten rajoitusten myönteistä tulosta kaikissa tapauksissa. 
Samanlaisiin johtopäätöksiin päästiin tätä vihreää kirjaa varten tehdyssä tiedonhankinnassa (ks. VII 
luku). Komissio ottaa mielellään vastaan tätä kohtaa sekä vaihtoehtojen vaikutuksia (VIII luku) 
koskevia kannanottoja ja todistusaineistoa. 
II. Vertikaalisten rajoitusten ja yhteismarkkinoiden taloudellinen analyysi 
10. Vertikaalisia rajoituksia koskeva kiivas keskustelu taloustieteilijöiden välillä on hieman 
laantunut ja yhteisymmärrys on löytymässä. Vertikaalisia rajoituksia ei enää pidetä sinällään 
epäilyttävinä tai sinällään kilpailua hyödyttävinä. Taloustieteilijät ovat haluttomia tekemään 
yleistyksiä. He pikemminkin luottavat kulloinkin kyseessä olevan asian tosiasioiden analysointiin. 
Yksi osatekijä kiinnittää kuitenkin huomion: markkinarakenteen merkitys vertikaalisten rajoitusten 
vaikutuksen määrittämisessä. Mitä kiihkeämpää eri tuotemerkkien välinen kilpailu on, sitä 
todennäköisempää on, että kilpailua edistävät ja tehokkuusvaikutukset ovat tärkeämpiä kuin 
vertikaalisten rajoitusten mitkään kilpailunvastaiset vaikutukset. Kilpailunvastaiset vaikutukset ovat 
todennäköisiä vain silloin, kun tuotemerkkien välinen kilpailu on heikkoa ja markkinoille pääsyn 
esteitä on joko tuottaja- tai jakelijatasolla. Lisäksi tunnustetaan se, että jakeluketjun sopimukset 
vähentävät liiketoimien kustannuksia ja voivat tuoda esiin jakelun potentiaalisia tehokkuuksia. Sitä 
vastoin taas on asioita, joissa vertikaaliset rajoitukset luovat markkinoille pääsyn esteitä tai 
heikentävät horisontaalista kilpailua oligopolistisilla markkinoilla entisestään. 
11. Vertikaalisten rajoitusten esiin nostamat kysymykset ovat yhä erittäin merkittäviä 
potentiaalisen taloudellisen hyödyn kannalta. Jäsenvaltioiden välisiä hintaeroja kuvaavat luvut 
osoittavat, että vaikka hinnat ovat jonkin verran lähentyneet, edelleen kehittyvästä yhdentymisestä 
saavutettavissa olevia taloudellisia etuja ei suinkaan ole vielä täysin hyödynnetty. 
12. Muita viimeaikaisista taloudellisista analyyseista tehtäviä johtopäätöksiä ovat: 
Sopimusten yksittäisillä lausekkeilla tai eri tyyppisillä vertikaalisilla rajoituksilla ei voida 
sinänsä katsoa olevan kielteisiä tai myönteisiä vaikutuksia kilpailuun tai yhdentymiseen. 
Useiden vertikaalisten rajoitusten yhdistelmä ei välttämättä lisää kilpailunvastaisten tulosten 
todennäköisyyttä, vaan voi joissain olosuhteissa tehdä lopputuloksesta suotuisamman. 
Analyysissa tulisi keskittyä markkinoille aiheutuviin seurauksiin pikemminkin kuin 
sopimuksen muotoon. Esimerkiksi estetäänkö markkinoille pääsy sopimusverkoston avulla tai 
salliiko vertikaalinen sopimus yhdessä markkinavoimien kanssa tuottajien tai jakelijoiden harjoittaa 
jäsenvaltioiden välistä syrjivää hinnoittelua. 
Ottaen huomioon riskin, joka liittyy joko uusille markkinoille siirtymiseen tai markkinoiden 
huomattavaan laajentamiseen (toisin sanoen uusien, markkinoita yhdentävien kauppavirtojen 
luomiseen), pitäisi harkita myönteisempää suhtautumisia vertikaalisiin rajoituksiin silloin, kuin niihin 
liittyy huomattavia aineellisia tai aineettomia sijoituksia. Tällaisen suhtautumisen tulisi olla ajallisesti 
rajoitettua. 
Tuotteiden luonne, palvelujen ja sijoitusten tehokkaan jakelun tarve sekä kuluttajien tarpeet 
ja tietämys voivat olla tärkeitä osatekijöitä, jotka määräävät sekä vertikaalisten rajoitusten 
edistämistä objektiivisista tehokkuuksista että kilpailunvastaisista vaikutuksista. Luettelo tekijöistä, 
joita voidaan käyttää tehokkuuksien tunnistamiseen jakelussa ja jotka näin ollen auttavat politiikan 
m 
suuntaamisessa, on annettu tekstissä (85 kohta). Kyseisen taulukon hyödyllisyydestä jne. pyydetään 
kannanottoja. 
13. On selvää, että taloudellinen teoria ei voi olla ainoa tekijä politiikan muotoutumisessa. 
Ensiksikin se on vain yksi politiikan lähde. Toiseksi jokaisen yksittäisen asian täydellinen arviointi 
olisi liian kallista ja saattaisi johtaa oikeudelliseen epävarmuuteen. Sen tarkoitus on pääasiassa 
helpottaa peruspolitiikan ja -sääntöjen kehittämistä. 
III. Menettelyt ja institutionaalinen kehys 
14. Perustamissopimuksen 85-90 artiklassa vahvistetaan yrityksiin soveltuvat kilpailusäännöt. 
Artikla 85 on erityisen merkittävä vertikaalisten rajoitusten kannalta. 85 artiklan 1 kohdassa 
kielletään sopimukset, jotka ovat omiaan vaikuttamaan kaupankäyntiin ja joiden tarkoituksena tai 
seurauksena on kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen. Sen soveltamisalaan kuuluvat 
sopimukset ovat mitättömiä (85 artikla 2 kohta) ellei niihin voida 85 artiklan 3 kohdan nojalla 
soveltaa poikkeusta. Poikkeuksen saamiselle asetettu sopimus ei saa poistaa kilpailua, ja sen 
aikaansaamien tehokkuushyötyjen ja muiden objektiivisten etujen on oltava kilpailun puuttumisesta 
aiheutuvia haittoja suurempia. Kuluttajien on myös saatava kohtuullinen osuus saavutetuista 
hyödyistä. 
15. Neuvosto antoi 87 ariiklan mukaisesti säännökset perustamissopimuksen perusmääräysten 
eli 85 ja 86 artiklan täytäntöönpanemisesta. Ne on annettu asetuksessa N:o 17/62, joka muun muassa 
antoi komissiolle yksinomaisen toimivallan myöntää poikkeuslupia 85 artiklan 3 kohdan nojalla sekä 
loi komissiolle ilmoitusjärjestelmän sellaisia sopimuksia varten, joille haetaan poikkeuslupaa tai 
puuttumattomuustodistusta. Asetuksen N:o 17/62 voimaantulo sai aikaan yli 30 000 ilmoituksen 
"vyöryn" 1960-luvun alussa, ja ilmoituksista valtaosa koski vertikaalisia sopimuksia. Ottaen 
huomioon sen, että asetuksessa N:o 17/62 vahvistettujen menettelyjen nojalla komissio ei voi tehdä 
moniakaan muodollisia päätöksiä (nykyisin noin 20 vuodessa) ja että komission valta käsitellä 
loppuun asioita epävirallisella hallinnollisella kirjeellä on myös rajoitettu (noin 150 vuodessa), 
käyttöön otettiin "ryhmäpoikkeukset", jotta annettiin oikeusvarmuutta yrityksille, joilla oli 
vertikaalisia sopimuksia. 
16. Neuvoston asetuksen N:o 19/65 nojalla komissiolla on valtuudet antaa "ryhmäpoikkeuksia" 
koskevia asetuksia, joissa määritetään tiettyjä 85 artiklan 3 kohdan edellytykset täyttäviä ja näin 
ollen poikkeuslupaan oikeuttavia sopimusryhmiä. Neuvoston asetuksessa N:o 19/65 edellytetään, että 
komission ryhmäpoikkeusasetukset sisältävät luettelon ehdoista, jotka on täytettävä, asetusten 
soveltamisalaan kuuluvien sopimusten tyypit sekä rajoitukset ja ehdot, joita sopimuksissa ei sallita. 
17. Komissio on tunnistanut erilaisia jakelujärjestelmätyyppejä ja neuvoston asetuksessa N:o 
19/65 sille myönnetyn toimivallan turvin antanut ryhmäpoikkeuksia mainituille järjestelmille. Tällä 
hetkellä niihin kuuluvat 
yksinoikeusmyynti, jossa tuottaja sopii ainoastaan yhden jakelijan nimittämisestä tietylle 
maantieteelliselle alueelle (asetus N:o 1983/83), 
yksinoikeusosto, sisältäen olutta ja polttoainetta koskevia erityissäännöksiä, jossa jakelija 
sopii kyseessä olevien tavaroiden ostamisesta vain yhdeltä valmistajalta (asetus N:o 1984/83), ja 
luvakemyynti, jossa luvakkcensaajalle on määrätty tietty maantieteellinen alue, jolla hän voi 
hyödyntää oikeuksien myöntäjän tietotaitoa ja henkistä omaisuutta sekä myydä tuotetta tai palvelua 
standardoidussa muodossa (asetus N:o 4087/88). 
tv 
Silloin kun yksinoikeusmyyntiä tai -ostoa koskeva sopimus tai luvakesopimus on yhdenmukainen 
ryhmäpoikkeuksen kanssa, poikkeusluvan saamiseksi ei vaadita ilmoitusta. 
18. Lisäksi komissio on määrittänyt vielä yhden jakeluryhmän: valikoiva jakelu, jossa jakelijat 
valitaan kyseessä olevien tavaroiden tehokkaalle jakelulle välttämättömien objektiivisten kriteerien 
pohjalta. Valitut jakelijat tarjoavat tavallisesti joitakin myyntiä edeltäviä ja myynnin jälkeisiä 
palveluja ja voivat myydä ainoastaan lopullisille kuluttajille tai muille valituille myyjille. Koska 
valikoivan jakelun ei havaittu johtavan ilmoitusten määrän aiheuttamaan ongelmaan, komission 
politiikka on luonnosteltu asetuksen N:o 17/62 menettelyjä noudattavassa yksittäisessä päätöksessä. 
19. Vaikka komissiolla on yksinoikeus 85 artiklan 3 kohdan soveltamiseen, kansallisille 
tuomioistuimille ja kilpailuviranomaisillekin on jätetty toimivaltaa. 
Kansalliset tuomioistuimet voivat soveltaa 85 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä 86 artiklaa. Ne 
voivat myös tulkita ryhmäpoikkeuksien määräyksiä selvittääkseen, kattavatko ne sopimuksia. Tästä 
syystä ne voivat ratkaista monia kiistoja, jotka koskevat kilpailusääntöjä ja vertikaalisia sopimuksia. 
Komissio voi kieltäytyä käsittelemästä valituksia silloin, kun kansalliset tuomioistuimet voivat 
käsitellä ne. Lisäksi kansalliset tuomioistuimet voivat määrätä vahingonkorvauksia, käyttää 
väliaikaisia oikeuskeinoja ja määrätä velvoitteita usein komissiota nopeammin. 
Kansalliset kilpailuviranomaiset voivat soveltaa 85 artiklan 1 ja 2 kohtia sekä 86 artiklaa 
silloin, kun komissio ei ole aloittanut omia menettelyjään samojen sopimusten suhteen. Seitsemän 
viidestätoista jäsenvaltiosta on laatinut valtuuttavaa lainsäädäntöä, joka sallii tämän toimivallan 
soveltamisen. Ellei komissio ole myöntänyt 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeuslupaa tai elleivät 
sopimukset kuulu ryhmäpoikkeuksen piiriin, jäsenvaltiot voivat soveltaa sopimuksiin omaa 
kansallista lainsäädäntöään. 
IV. Vertikaalisia rajoituksia koskevat säännöt 
20. Vertikaalisten rajoitusten mahdollinen uhka markkinoiden yhdentymiselle ja niiden kilpailulle 
aiheuttamien vaikutusten epäselvyys on saanut komission soveltamaan 85 artiklan 1 kohtaa 
vertikaalisiin rajoituksiin suhteellisen laajasti. Komissio katsoo, että sekä tuotemerkkien sisäinen että 
niiden välinen kilpailu on tärkeää. 
21. Vähimmäissäännöt koskevat sopimuksia, jotka ovat liian pieniä vaikuttaakseen merkittävästi 
kaupankäyntiin tai kilpailuun ja jotka näin ollen eivät kuulu 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. 
Tämän tason yläpuolella 85 artikla 1 kohtaa sovelletaan lähes automaattisesti tiettyihin vertikaalisiin 
sopimuksiin, jotka luonteensa vuoksi ainoastaan vääristävät kilpailua. Tällaisia ovat erityisesti 
sopimukset, jotka rajoittavat jakelijoiden vapautta määrätä jälleenmyyntihintojaan 
(Resale Priée Maintenanee, RPM), sekä 
sopimukset, jotka antavat ehdottoman aluesuojan yksinmyyjille. Tämä kohta on 
komission politiikassa keskeinen. Siinä ei ainoastaan sovelleta 85 artiklan 1 kohtaa, vaan 
myös 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeuslupaa ei todennäköisesti myönnetä. Vaikka 
jakelija voikin saada yksinoikeusalueen päästäkseen markkinoille paremmin ja tehostaakseen 
jakelua ja vaikka häntä voidaan kieltää myymästä tai markkinoimasta tuotteita muiden 
yksinmyyjien alueilla, tällainen suoja ei saa olla ehdoton. Aina on oltava olemassa 
vaihtoehtoisia lähteitä. Vaikka yksinmyyjiä voidaan kieltää aktiivisesti markkinoimasta 
tuotetta niille osoitettujen maantieteellisten alueiden ulkopuolella, niiden on oltava vapaita 
vastaamaan kyseisen alueen ulkopuolelta tuleviin tilauksiin (passiivinen myynti). Asiakkaiden 
on voitava ostaa haluamaltaan myyjältä Euroopan unionin alueella, jopa oman kotipaikkansa 
ulkopuolelta, sekä voitava suorittaa tai järjestää henkilökohtaista tuontitoimintaa. Välittäjien 
ja muiden myyjien on voitava ostaa keneltä tahansa jakelijalta ja myydä millä tahansa muilla 
markkinoilla, erityisesti reagoidakseen jäsenvaltioiden välisiin huomattaviin hintaeroihin 
(rinnakkaismyynti). 
22. Mikäli vertikaalinen sopimus ei ole vähämerkityksinen eikä muodosta kumpaakaan niistä 
rajoituksista, jotka automaattisesti johtavat 85 artiklan 1 kohdan soveltamiseen, tarvitaan 
asiakohtaista analyysia 85 artiklan 1 kohdan soveltuvuuden selvittämiseksi. Tässä analyysissä otetaan 
huomioon asian todellinen taloudellinen yhteys sen selvittämiseksi, rajoitetaanko kilpailua 
olennaisesti. Vaikka yksittäinen sopimus ei kuuluisikaan 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, 
useiden samanlaisten sopimusten yhteisvaikutus voi tuntuvasti rajoittaa kilpailua. Tällainen tilanne 
on etenkin yksinostosopimusverkostojen kohdalla, joissa suuri osajälleenmyyntipisteistä on sidottu 
yksinomaan olemassa oleviin tuottajiin. Tämä voi estää uusien tuottajien tai muiden jäsenvaltioiden 
tuottajien pääsyn markkinoille. 
23. Koska 85 artiklan 1 kohtaa on sovellettu laajasti vertikaalisiin sopimuksiin, 
ryhmäpoikkeuksien on tarjottava yrityksille oikeusvarmuutta. Tämän ne tekevät määrittämällä ne 
jakelujärjestelymuodot, jotka automaattisesti saavat poikkeusluvan 85 artiklan 3 kohdan nojalla. 
Ensiksikin asetukset ilmaisevat syyt siihen, miksi kyseiset jakelujärjestelymuodot voivat rajoittaa 
kilpailua ja näin ollen kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sekä yleiset syyt, jotka sallivat 
komission myöntää tietyin ehdoin 85 artiklan 3 kohdan nojalla poikkeuslupia. Tekijä, joka yhdistää 
kolmea ryhmäpoikkeusta (yksinmyynti ja -osto, mukaan lukien erityisjärjestelyt olutta ja 
polttoainetta varten sekä luvakemyynti) sekä valikoivan jakelun politiikkaa on ollut ensisijainen 
pyrkimys olla sallimatta minkään muotoista ehdotonta aluesuoiaa(3). 
Sääntöjä on laadittu myös siitä, mikä on ja mikä ei ole sallittua seuraavien suhteen: 
aluerajoitukset 
ostovelvoitteet, mukaan lukien kytkykaupat 
myyntivelvoitteet 
kilpailukietto lausekkeet ja sopimuksen sallittu kesto, sekä 
asiakkaita koskevat rajoitukset. 
Lopuksi ryhmäpoikkeuksissa määritellään ne ehdot, joiden vuoksi komissio saattaa peruuttaa 
poikkeusluvan. 
V. Nykyisen järjestelmän edut 
24. Komissio uskoo, että sen vertikaalisiin rajoituksiin suuntautunut kilpailupolitiikka on ollut 
laajalti onnistunutta. Politiikan etuja voidaan tarkastella sekä sisällön että menettelyjen suhteen. Sen 
epäedullisia näkökohtia ja sitä kohtaan esitettyä kritiikkiä käsitellään luvussa VII. 
Sisältö 
25. Kun 85 artiklan 1 kohtaa tarkastellaan suhteellisen laajasti, vertikaalisten rajoitusten analyysi 
rajoittuu pääasiassa 85 artiklan 3 kohdan nojalla annettaviin poikkeuslupiin, jotka sallivat täydellisen 
taloudellisen arvioinnin tekemisen sopimusten eduista, vaikutuksista kilpailurakenteeseen sekä 
(,) Kaikki passiivisen tai rinnakkaiskaupan esteet ovat vakavia kilpailusäännösten rikkomuksia. Tällaisesta ilmi 
tulleesta toiminnasta rangaistaan tavallisesti sakoin. 
vi 
asiakkaiden hyvinvointiin. Tämä lähestymistapa on saanut komission löytämään tasapainon 
tuotemerkkien sisäisen ja niiden välisen kilpailun välille. Tällaisen analyysin tarve heijastaa 
vertikaalisten rajoitusten kilpailulle aiheuttamien vaikutusten epäselvyyttä. 
26. Nykyinen politiikka on myös edistänyt markkinoiden yhdentymistä varmistaen sen, että 
jakelujärjestelmät eivät koskaan saa täydellistä aluesuojaa. Näin ollen vaikka alueellisten 
yksinoikeuksien mukanaan tuomat kilpailua edistävät hyödyt sallitaankin, vertikaalisten sopimusten 
on silti jätettävä ovi avoimeksi vaihtoehtoisten jakelulähteiden käytölle. Markkinoita ei voida 
sinetöidä välittäjien hintaeroista saaman hyödyn estämiseksi. 
27. Politiikka antaa myös vapauden ottaa käyttöön uusia ia innovatiivisia jakelumuotoja, sillä 
sopimuksista, joita ryhmäpoikkeukset eivät kata, voidaan ilmoittaa kustakin erikseen. 
Menettelylliset edut 
28. Ilmoitusjärjestelmä on onnistunut antamaan komissiolle tietoja olemassa olevista lukuisista 
vertikaalisten sopimusten muodoista. Se tarjosi komissiolle perusaineistoa ryhmäpoikkeuksien 
tarpeesta ja laajuudesta päättämistä varten. Nämä ryhmäpoikkeukset tarjoavat oikeudellista 
perusvarmuutta suurelle osalle Euroopan unionissa tehdyistä vertikaalisista sopimuksista sekä one-
stop-shop-edut. Hallinnolliset kirjeet ovat onnistuneesti käsitelleet sellaisten asioiden määräongelmia. 
joita ryhmäpoikkeukset eivät jo kata. Tämä ryhmäpoikkeuksien ja hallinnollisten kirjeiden 
yhdistelmä on vapauttanut komission niukat voimavarat yksilöllistä huomiota kaipaavien asioiden 
käsittelemiseen, joko sen osoittamiseen, mikä uusien politiikan alueiden mukaan on sallittua, tai 
sääntöjen vakavien rikkomusten tutkimiseen ja ehkäisyyn (esim. rinnakkaiskaupankäynnin esteet). 
Viime kädessä kansallisten tuomioistuinten ja viranomaisten rooli parantaa voimaansaattamisen 
tehokkuutta ja nopeutta tällä alueella. 
VI. Yhteisön oikeuden vertaaminen vertikaalisiin rajoituksiin sovellettavaan jäsenvaltioiden 
ja kolmansien maiden lainsäädäntöön ia politiikkaan 
29. On hyödyllistä tehdä vertailuja jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden lainsäädännön ja 
kilpailupolitiikan kanssa, sillä näin saadaan kokemuksia toimintatavoista, joista Euroopan unioni voi 
hyötyä. Näin selvitetään myös tiettyjen vaihtoehtoisten toimintatapojen käyttökelpoisuus ja 
mahdollinen sovellettavuus. 
30. On kuitenkin aina muistettava, että komissio on'maailman ainoa kilpailusäännöstöjä 
toimeenpaneva elin, jolla on tavoitteena sekä markkinoiden yhdentyminen että vääristymättömän 
kilpailun järjestelmän ylläpitäminen. Muut mallit eivät tästä syystä ole välttämättä sopivia Euroopan 
unionille. 
31. Analyysia varten maat jaettiin kahteen ryhmään: 
ne maat, joiden lait muistuttavat 85 artiklan kaksiosaista rakennetta sisältäen yleisen 
kiellon ja erillisen poikkeusmääräyksen 
ne maat, joiden lait eivät muistuta yhteisön oikeutta siinä, että lakien rikkomukset 
pohjautuvat yleisesti jonkin tyyppiseen väärinkäytökseen. 
32. Tarkastelu osoittaa vertikaalisia sopimuksia varten laadittujen järjestelyjen 
monimuotoisuuden. On kuitenkin havaittavissa tiettyjä päätekijöitä, joiden suhteen järjestelmät ovat 
yhdenmukaisia keskenään ja myös eroissaan yhteisön järjestelmään nähden. 
vu 
Ensiksikin niiden mukaan taloudellista analyysia tulisi soveltaa ensisijaisesti mahdollisen 
rikkomuksen määrittämisessä. Tämä pätee ainakin joihinkin jäsenvaltioihin, joiden järjestelmät 
pohjautuvat yhteisön järjestelmään (etenkin Ranska ja Italia), joihinkin joiden järjestelmät eroavat 
yhteisön järjestelmästä (erityisesti Saksa ja Iso-Britannia) sekä kolmansiin maihin (sekä USA että 
Kanada). 
Toiseksi sekä suuret jäsenvaltiot että USA ja Kanada eivät sovella rajoittaviin sopimuksiin 
ilmoitusjärjestelmää. Tämä johtuu siitä, että maat uskovat täytäntöönpanossa käytettäviä voimavaroja 
hyödynnettävän parhaiten muilla tavoin, kuten tutkimalla valituksia, jotka koskevat vertikaalisia 
rajoituksia. Ilmoitusjärjestelmien puuttuminen on myös johdonmukainen sen lähtökohdan kanssa, 
että vertikaaliset sopimukset ovat ensisijaisesti laillisia. 
Kolmanneksi vain pieni osa vertikaalisia rajoituksia sisältävistä asioista tuodaan kyseisiin 
järjestelmiin, mikä on jälleen johdonmukaista sen havainnon kanssa, että nämä rajoitukset ovat 
ensisijaisesti laillisia. 
VII. Tiedonhankinnan tulokset 
33. Osana taustatiedon keräämistä vihreää kirjaa varten komissio haastatteli valmistajia, 
jälleenmyyjiä, teollisuuden edustajia, kauppa- ja kuluttajajärjestöjä sekä akateemisia asiantuntijoita. 
Nämä haastattelut eivät millään muotoa muuta vihreän kirjan julkistamisen jälkeisen avoimen 
keskustelun tarvetta eivätkä ratkaise keskusteluja ennakolta, vaan yksinomaan auttoivat komissiota 
tunnistamaan tiettyjä keskeisiä kysymyksiä. 
34. Tietojen keräämisen tulokset vahvistavat jakelua käsittelevästä peruslähdeaineistosta saadut 
havainnot (I jakso edellä). Niissä korostettiin erityisesti tietotekniikan käyttöönotosta johtuvia 
muutoksia. Tieto on entistä enemmän keskittynyt jakelijoille, jotka muodostavat entistä 
uskottavamman vastavoiman tuottajille. 
35. Sisämarkkinoita, joita ei ole vielä saatettu valmiiksi, painotettiin voimakkaasti. Tämä ei 
johtunut ainoastaan luonnollisista esteistä (kuten makutottumus- ja kielierot) ja niiden ylittämiseen 
liittyvistä riskeistä ja kuluvasta ajasta, vaan myös sisämarkkinoiden epätäydellisyydestä tai 
epätyydyttävästä toiminnasta. 
36. Monet haastattelut nostivat myös esiin kysymyksiä yksityisistä rakenteellisista esteistä 
sisämarkkinoille ja rinnakkaiskaupalle. Haastattelut osoittivat, että monet jälleenmyyjät eivät käytä 
hyväkseen jäsenvaltioiden välisiä hintaeroja pelätessään pilaavansa pitkäaikaiset suhteensa 
valmistajiin tai pelätessään vastatoimia, kuten boikotteja tai syrjivää hinnoittelua. Rajojen yli 
tapahtuvia hankintoja tekevillä ryhmillä ei näytä vielä olleen merkittävää vaikutusta hintaerojen 
kaventamiseen. Lisäksi tietotekniikan käyttöönotto ja toimitusketjussa tehdyn läheisen yhteistyön 
aikaansaamat logistiset säästöt tarkoittavat sitä, että hintaerojen on vielä kasvettava ennen kuin 
rinnakkaiskaupasta tulee taloudellista, erityisesti ottaen huomioon kyseisestä lähteestä saatujen 
toimitusten väistämättä epävarman luonteen sekä satunnaisuuden. Tietotekniikka on helpottanut sitä, 
että tuottajat pystyvät jäljittämään ja pysäyttämään rinnakkaiskaupan lähteet kansallisien 
markkinoiden välillä. Vaikka jakelijat koettivatkin hankkia tuotteita loisesta (halvemmasta) 
jäsenvaltiosta, niille tavallisesti kieltäydyttiin myymästä ja ne ohjattiin takaisin tuottajan kansalliselle 
tytäryhtiölle tai tuottajan yksinmyyjälle sillä alueella, jonne kyseinen jakelija aikoi tuoda tavaroita. 
Kaikki nämä käytännöt lisäävät rinnakkaistuonnin epävarmuutta ja tekevät siitä vähemmän 
houkuttelevaa sillä seurauksella, että yksinään sen vaikutus markkinoiden yhdentymiselle voi olla 
heikompi. 
vi n 
37. Komission nykyisen vertikaalisia rajoituksia ja ryhmäpoikkeuksia koskevan politiikan 
rakennetta ja soveltamista arvosteltiin jonkin verran, ja useita muutos- tai muokkauspyyntöjä 
esitettiin(4). Useimmin ilmaistut kohdat olivat seuraavat: 
nykyisistä ryhmäpoikkeuksista puuttuu joustavuus, niillä on kahlitseva vaikutus ja ne 
ovat liian rajoittavia, 
lausekkeiden analysointia korostetaan liikaa ja sopimusten taloudellista vaikutusta 
liian vähän. Ryhmäpoikkeuksien aktiivisemman peruuttamisen avulla voitaisiin soveltaa 
tiukempaa politiikkaa. 
ensiarvoista on one-stop-shopping sekä oikeusvarmuus, joka voitaisiin menettää, jos 
ryhmäpoikkeuksien käyttö hylättäisiin. Hallinnolliset kirjeet eivät tarjonneet tyydyttävää 
ratkaisua. 
mikäli ryhmäpoikkeuksia hyödyntävä lähestymistapa säilytetään, sen on oltava 
joustavampi, vähemmän ohjattavissa ja soveltamisalaltaan laajempi. Esimerkiksi yhden 
sellaisen lausekkeen, jolle poikkeuslupaa ei voida myöntää, ei saisi antaa mitätöidä koko 
poikkeusta, ja ryhmäpoikkeukset voisivat sisältää välivaiheessa olevia tavaroita eikä 
ainoastaan jälleenmyyntiin tarkoitettuja, kuten tilanne on nykyisin. 
Komission politiikan tulisi edistää eikä syrjiä jakelujärjestelmien monimuotoisuutta. 
Tällainen tilanne voi nousta esiin silloin, kun hankintoja suorittavat ryhmät tai 
vähittäiskauppayhdistykset (tai ryhmä, joka koostuu sekä yhdentyneistä tytäryhtiöistä että ei-
yhdentyneistä vähittäismyyjistä kuten luvakesopimuksilla myyjät) koettavat saada logistisia 
etuja, joita tarjoavat tietotekniikan täydellinen soveltaminen ja jakeluketjun yhdentyminen. 
jotkin haastatellut pohtivat, olisivatko syrjivän hinnoittelun vastaiset säännöt 
hyödyllisiä myös ei-hallitsevassa asemassa oleville yrityksille, jotta yhdentyneitä tytäryhtiöitä 
estettäisiin hinnoittelemasta tuotteita eri tavalla eri jäsenvaltioissa. 
näkökannat valikoivaan jakeluun vaihtelivat erittäin paljon. Jotkut olivat tyytyväisiä 
sen toimintaan ja sitä pidettiin tiettyjen tuotteiden jakelulle välttämättömänä. Toisten mielestä 
se johtaa hintojen jäykkyyteen, alennusmyymälät jätetään järjestelmän ulkopuolelle, vaikka 
ne täyttäisivätkin edellytykset siihen kuulumiselle, ja valikoivaa jakelua käytettiin monien 
sellaisten tuotteiden kohdalla, jotka eivät olisi siihen oikeutettuja. Valituksia tehtiin 
järjestelmään pääsyn perusteiden soveltamisen avoimuuden ja objektiivisuuden puutteesta ja 
tuottajien osoittamasta mielivaltaisuudesta. 
Monissa suhteissa kyseiset huomautukset heijastavat teollisuuden järjestöjen tekemiä: UNICE (Modernising 
EU competition policy UNICE 1995), BDI (Standortfaktor Wettbewerbspolitik - Reformbedarf auf deutscher 
under europäischer Ebene, BDI 1995), ja CBI (Loosening the strait-jacket CBI proposals for reform of the 
scope and administration of Article 85. CBI 1995) ja näiden oikeudelliset neuvonantajat sekä oikeustieteilijät 
(esimerkiksi B. Hawk "System failure: Vertical Restraints and EC Competition Law", Common Market Law 
Review, vol. 32, no 4, 1995). Keskeisiä huomioita ovat, että 85 artiklan I kohtaa on sovellettu liian laajasti 
vertikaalisiin rajoituksiin, että ryhmäpoikkeuksia koskevilla asetuksilla on liian kahlitseva vaikutus ja että 
nykyinen yksittäisten ilmoitusten ja hallinnollisten kirjeiden järjestelmä on liian kallis eikä tarjoa riittävää 
oikeusvarmuutta. 
ix 
VIII. Vaihtoehdot 
38. Vihreässä kirjassa pyydetään kannanottoja neljään jäljempänä esitettyyn vaihtoehtoon. 
Vaihtoehdot eivät ole kaikenkattavia ja eri vaihtoehtojen yksittäisiä osatekijöitä voidaan yhdistellä. 
39. Jotkin huomiot tai kysymykset ovat yhteisiä useille tai kaikille vaihtoehdoille: 
samalla kun komissio tunnustaa sen, että Euroopan yhteisön tuomioistuinten oikeuskäytäntö 
ja sen oma vertikaalisia rajoituksia koskeva politiikka ovat kehittyneet aikojen kuluessa ja tulevat 
todennäköisesti kehittymään jatkossakin, se ottaa huomioon ainoastaan ne vaihtoehdot, jotka ovat 
yhteisöjen tuomioistuinten tulkitseman 85 artiklan rajoissa, ja 
ehdoton aluesuoja sekä vähittäismyyntihintojen säätely (RPM), jotka voivat vaikuttaa 
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kuuluvat jatkossakin 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ja on 
epätodennäköistä, että niihin sovelletaan poikkeuksia, 
vaihtoehdot pätevät ainoastaan vertikaalisiin jakelusopimuksiin, ei kilpailijoiden välisiin 
sopimuksiin vaikkakin tämä voidaan tietyille pk-yrityksille sallia, 
vaihtoehdot pätevät pääasiassa vähittäiskauppatavaroiden vertikaalisiin rajoituksiin ja 
mielipiteitä vaihtoehtojen ulottamisesta välitavaroihin pyydetään, 
vastalausemenettelyt eivät ole sopiva keino suuren asiamäärän käsittelemiseen, 
kannanottoja pyydetään markkinaosuuskynnysten käyttämisestä joko määrittämään 
poikkeuslupakelpoisuus tai opastamaan markkinarakenteissa silloin, kun komissio saattaa peruuttaa 
kyseisen poikkeusluvan, ja 
parhaillaan on menossa erillinen selvitys sen kynnyksen nostamiseksi, jonka alapuolella 85 
artiklan 1 kohtaa ei sovelleta (Vähämerkityksisiä sopimuksia koskeva tiedonanto vähimmäissääntö). 
Alustavana hypoteesina kynnystä voidaan pitää 10 prosenttina. 
VAIHTOEHTO I - NYKYISEN JÄRJESTELMÄN SÄILYTTÄMINEN 
40. Nykyisen lähestymistavan edut esitettiin edellä V luvussa. Olutta ja polttoainetta koskevat 
erikoisjärjestelyt jatkuisivat. 
VAIHTOEHTO 11 - LAAJEMMAT RYHMÄPOIKKEUKSET 
41. Tässä vaihtoehdossa nykyinen järjestelmä ja ryhmäpoikkeuksien lukuisat hyödyt säilyisivät, 
mutta esitettyihin arvosteluihin vastattaisiin tekemällä ryhmäpoikkeuksista joustavampia, useampia 
tilanteita kattavia ja vähemmän säänteleviä. Lisäksi tämä vaihtoehto nostaa esiin kysymyksen siitä, 
onko asianmukaista antaa ryhmäpoikkeusasetus valikoivaa jakelua varten vai hyväksyä itsenäinen 
sovittelumenettely kyseisiin jakelujärjestelmiin pääsyä koskevia kiistoja varten. Olutta ja 
polttoainetta koskevia erikoisjärjestelyjä kehitettäisiin myös. 
Tehtävien muutosten muotoa koskevia ehdotuksia pyydetään. 
VAIHTOEHTO Hl - TARKEMMIN SUUNNATUT RYHMÄPOIKKEUKSET 
42. Koska sisämarkkinoilla on yhä olemassa huomattavia hintaeroja, markkinavoimaan 
yhdistettynä vertikaaliset rajoitukset voivat olla kilpailunvastaisia ja tuotemerkkien sisäinen kilpailu 
on tärkeää etenkin silloin, kun merkkien välinen kilpailu ei ole kiivasta, tässä vaihtoehdossa pyritään 
rajoittamaan nykyisissä ryhmäpoikkeuksissa annettuja poikkeuslupia yrityksiin, joiden 
markkinaosuus on tietyn kynnyksen alapuolella [40 prosenttia](5). Ehdotuksiin siitä, miten rajoittaa 
määräongelmaa tai oikeusvarmuuden puuttumista, joita voi esiintyä kynnyksen ylittävissä asioissa, 
kuuluu poikkeuksien myöntäminen ainoastaan sillä ehdolla, että eri jäsenvaltioiden välillä ei ole 
syrjivää hinnoittelua. Olutta ja polttoainetta koskevat erikoisjärjestelyt voisivat myös rajoittaa 
poikkeuksen soveltamisalaa markkinaosuuskynnyksen yläpuolella [40 prosenttia]. 
VAIHTOEHTO IV - 85 ARTIKLAN 1 KOHDAN SOVELTAMISALAN SUPISTAMINEN 
43. Vastauksena arvosteluun, jonka mukaan ryhmäpoikkeuksilla on ollut kahlitseva vaikutus ja 
85 artiklan 1 kohtaa on sovellettu liian laajasti vertikaalisiin rajoituksiin ottamatta huomioon niiden 
taloudellista yhteyttä ja markki nay hteyttä, tässä vaihtoehdossa esitetään, että osapuolet joiden 
markkinaosuus on alle [20 prosenttia] ottaisivat käyttöön kumottavissa olevan oletuksen, että 
sopimus on yhdenmukainen 85 artiklan 1 kohdan kanssa ("puuttumattomuustodistusoletus"). Tämä 
puuttumattomuustodistusoletus pantaisiin täytäntöön tiedonannon avulla ja tämän jälkeen hankitun 
kokemuksen perusteella puuttumattomuustodistusasetuksella. Tämä lähestymistapa kattaisi oluen ja 
polttoaineen jakelualat vain sikäli kuin rinnakkaisverkostojen yhteisvaikutus ei ole merkittävä estävä 
tekijä. Puuttumattomuustodistusoletus voitaisiin kumota markkina-analyysin perusteella, jossa 
otettaisiin huomioon tekijät kuten markkinoiden rakenne (esim. oligopoli), markkinoille pääsyn 
esteet, sisämarkkinoiden yhdentymisen aste tai rinnakkaisverkostojen yhteisvaikutus. 
44. [20 prosentin] kynnyksen yläpuolella on kaksi vaihtoehtoista muotoa: 
Muoto I: vaihtoehdossa II kuvaillut laajemmat ryhmäpoikkeukset, 
Muoto II: vaihtoehdon III noudattaminen ja laajemmat ryhmäpoikkeukset 40 prosentin 
markkinaosuuteen saakka, mutta ryhmäpoikkeuksien soveltamatta jättäminen tai rajoitettu 
soveltamisala tämän rajan alapuolella. 
Olutta ja polttoainetta koskevat [20 prosentin] kynnyksen yläpuoliset muodot olisivat samat kuin 
vaihtoehdoissa II ja III kyseisille aloille kuvaillut. 
(5) Tämän kynnyksen alapuolella on mahdollista esittää muutoksia vaihtoehdossa II. 
xi 
VAIHTOEHTOJA KOSKEVIA YLEISIÄ HUOMIOITA 
45. Vaikka komissio on valmis ryhtymään neuvotteluihin ja keskustelemaan politiikan 
mahdollisista muutoksista, on ymmärrettävä, että nykyistä politiikkaa ja sääntöjä sovelletaan kunnes 
komissio muuttaa niitä. 
46. Komissiolle olisi hyödyllistä, mikäli vaihtoehtoja koskevat kannanotot käsittelisivät seuraavia 
kysymyksiä, jotka on otettava huomioon vaihtoehdon valinnassa. 
- kilpailupolitiikan sisältöä koskevat kysymykset 
- miten tehokkaasti vaihtoehto tekee eron sopimusten kilpailua edistävien ja kilpailunvastaisten 
vaikutusten välille, kuinka paljon se helpottaa markkinoiden yhdentymistä, missä määrin se sallii 
uudet ja innovatiiviset jakelumallit, saavatko kuluttajat kohtuullisen osuuden hyödyistä ja miten 
markkinaosuuskynnysten käyttöön suhtaudutaan politiikan soveltamisen ohjeena tai sääntönä? 
- menettelyjä ia lainmukaisuutta koskevat kysymykset 
- missä määrin vaihtoehto takaa oikeusvarmuuden ja mahdollistaa nopean ja tehokkaan 
täytäntöönpanon luomatta monien yksittäisten ilmoitusten aiheuttamaa määräongelmaa ja missä 
määrin se sallii kerran tapahtuvan ostamisen ja hajauttamisen? 
- missä määrin vaihtoehto voidaan toteuttaa muuttamalla nykyisiä komission käytäntöjä (esim. 
hallinnolliset kirjeet) tai säännöksiä (esim. komission asetukset), tai missä määrin tarvittaisiin 
laajempia lainsäädännöllisiä muutoksia (esim. neuvoston asetukset)? 
Osoite, johon kannanottoja voi lähettää, annetaan kohdassa 306. 
xii 
VIHREÄN KIRJAN JOHDANTO JA KOLMANSILLE OSAPUOLILLE 
OSOITETTU PYYNTÖ ESITTÄÄ KANTANSA 
I. Vertikaalisten rajoitusten merkitys yhteisön kilpailupolitiikalle 
1. Jäsenvaltioiden eri talouksien yhdentyminen ja yhteismarkkinoiden luominen ovat Euroopan 
unionin perimmäisiä poliittisia tavoitteita (2 artikla). Yksi sisämarkkinoiden yhdentymistä varten 
suunnitelluista välineistä on ollut vääristymättömän kilpailun järjestelmän vakiinnuttaminen (3 g 
artikla). Tällainen vääristymättömälle kilpailulle pohjautuva yhdentyminen on nyt myös laajalti 
tunnustettu yhdeksi Euroopan teollisuuden kilpailukyvyn avaintekijäksi maailmanlaajuisilla 
markkinoilla sekä keinoksi kiihdyttää kasvua ja luoda työpaikkoja. Näin ollen, toisin kuin 
jäsenvaltioiden tai kauppakumppaniemme kilpailupolitiikassa, yhteisön kilpailupolitiikassa on 
täytynyt ottaa huomioon sekä vääristymättömän kilpailun takaavan järjestelmän tarve että 
markkinoiden yhdentymisen tavoite. 
2. Tämän yhdentymistavoitteen vuoksi tuottajien ja jakelijoiden suhde sekä muut vertikaaliset 
suhteet jakeluketjussa ovat olleet erityinen huolenaihe Euroopan unionin kilpailupolitiikassa. 
Tuottajilla on vertikaalisia suhteita osien tai panosten toimittajiin yhä monimutkaisemmissa 
jakeluketjuissa. Monet tuottajat käyttävät myös erikoistunutta jakelijaa usein erikoistuneiden 
välittäjien (esim. tukkumyyjät) kanssa saavuttaakseen lopulliset kuluttajat. Näitä vertikaalisia ja 
jakelusuhteita tarvitaan, jotta 
jakelu olisi tehokasta, sillä tuottajilla ei aina ole tarvittavia taitoja tai tietämystä jakelusta, 
ja erikoistuneet jakelijat hyötyvät usein laajuus-ja mittakaavaeduista jakelemalla monia eri tuotteita 
tai suuria määriä tuotteita samanaikaisesti, ja 
päästään uusille markkinoille, sillä suhteet tuotteen tulevista markkinoista asiantuntijatietoa 
omaavan paikallisen jakelijan kanssa voivat lisätä onnistumisen mahdollisuuksia ja vähentävät 
riskejä. 
3. Sen ohella, että kyseiset vertikaaliset rajoitukset edistävät tehokkuutta ja markkinoiden 
yhdentymistä, ne voivat aiheuttaa huolta kilpailupolitiikan suhteen, esimerkiksi 
jäsenvaltioittain nimitettyihin yksinmyyntioikeuksiin pohjautuvat jakelujärjestelmät voivat 
edesauttaa yhteismarkkinoiden pirstoutumista kansalliselta pohjalta, tai 
jos monet kilpailevat valmistajat sitovat kaikki tietyn alueen jakelijat yksinmyyntisopimusten 
avulla, voi tästä muodostua uusille tuottajille markkinoille pääsyn esteitä, sillä niiden käytössä ei 
ole jakelujärjestelmää. 
Tästä syystä vertikaaliset rajoitukset ovat erityinen huolenaihe yhteisön kilpailupolitiikassa. 
II. Vihreän kirjan kattavuus 
4. Nykyaikaisessa ja monimutkaisessa taloudessa on erittäin monenlaisia jakelujärjestelmiä ja 
vertikaalisia suhteita. Itse asiassa, kun yritykset yhä lisääntyvässä määrin sekä ulkoistavat 
hankintojaan että turvautuvat asiantuntijapalveluihin kuten jakelijoihin, jakelu- tai logistinen ketju 
kasvaa pidemmäksi. 
Tästä seuraa, että vertikaaliset suhteet voivat tulla yhä tärkeämmiksi. Analysointitarkoituksia varten 
komissio on kuitenkin erotellut jakelujärjestelmät neljään ryhmään: 
- vksinmyvnti, jossa tuottaja myy vain yhdelle tietylle jakelijalle tietyllä alueella, 
- vksinosto, jossa jakelija hankkii kyseessä olevaa tuotetta vain yhdeltä tuottajalta (erityisesti oluen 
ja polttoaineen ollessa kyseessä). 
- luwikem^yjiti, jossa luvakemyyntioikeudet hankkineelle annetaan maantieteellinen yksinoikeusalue, 
jonka sisällä hän voi hyödyntää oikeuksien myöntäjän tietotaitoa ja henkistä omaisuutta ja myydä 
tuotetta standardisoidussa muodossa, 
- valikoiva jakelu, jossa jakelijat valitaan objektiivisten perusteiden pohjalta, jotka ovat 
välttämättömiä kyseisen tuotteen jakelulle. Nämä jakelijat saavat myydä ainoastaan joko lopullisille 
kuluttajille (joille ne tavallisesti tarjoavat myös palveluja tuotteen lisäksi) tai muille valituille 
jakelijoille, jotka täyttävät mainitut objektiiviset perusteet. Tällaista järjestelmää käytetään etenkin 
erittäin teknisten tuotteiden, esimerkiksi tietynlaisen käyttöelektroniikan, tai ylellisyystavaroiden 
kuten hajuvesien ollessa kyseessä. 
5. Komissio on kehittänyt erityisen politiikan näille neljälle jakelumuodolle. Kolmen ensin 
mainitun osalta(1) politiikka on määritelty komission asetuksissa sekä neljännelle yksittäisissä 
komission päätöksissä ja käytännöissä. 
6. Tämä vihreä kirja kattaa kaikki jakeluketjun vertikaaliset suhteet, vaikka pääpaino onkin 
edellä mainituilla neljällä jakelumuodolla(2). Koska (lähes) kaikessa nykyaikaisessa taloudellisessa 
toiminnassa on mukana vertikaalisia suhteita, yhteisön kilpailupolitiikka tällä alueella kiinnostaa 
mahdollisesti useampia yrityksiä kuin mikään muu kilpailupolitiikan alue. Tämä vihreä kirja ej 
suoraan käsittele ostovoimaan liittyviä kysymyksiä. Vaikka päällekkäisyyttä on jonkin verran, 
ostovoimaan liittyviä kysymyksiä voidaan parhaiten käsitellä erikseen. 
III. Vihreän kirjan päämäärä 
7. Vihreän kirjan päämäärä on tarkastella perinpohjaisesti vertikaalisia rajoituksia koskevaa 
politiikkaa. Nykyinen politiikka on kehitettyjä kehittynyt vastaamaan menestyksekkäästi muuttuviin 
tilanteisiin kuluneiden kolmenkymmenen vuoden aikana. Sen tarkistamista pidetään nyt 
välttämättömänä, koska 
yksinmyyntiä- ja ostamista (mukaan lukien olutta ja polttoainetta koskevat erikoisjärjestelyt) 
sekä luvakemyyntiä koskevien kolmen asetuksen voimassaoloaika on päättymässä ja tarkistaminen 
auttaa asetusten uusimisen valmistelussa ja tarvittavien muutosten tekemisessä, 
sisämarkkinoita käsittelevä lainsäädäntö on nyt pääosin laadittu. Tästä syystä tulevaisuudessa 
yksityisesti luotujen esteiden (...) merkitys sisämarkkinoiden pirstoutumisen aiheuttajana voi 
lisääntyä verrattuna julkisiin esteisiin, ja 
sekä lopullisen jakelun rakenteessa että logistiikan organisoinnissa (suurelta osin 
tietotekniikan soveltamisen myötä) on tapahtunut suuria muutoksia, joilla voi olla vaikutuksia 
yhteisön vertikaalisia rajoituksia koskevaan politiikkaan. 
8. Vihreässä kirjassa luonnostellaan nykyinen sekä vertikaalisia rajoituksia että 
tiedonhankintatoimien tuloksia koskeva taloudellinen ja lainsäädännöllinen tilanne. Painopiste on 
markkinoiden yhdentymisessä sekä selkeämmin kilpailuun liittyvissä kysymyksissä. Tämän kirjan 
laatimisen avulla komissio on tunnistanut useita mahdollisia vaihtoehtoja tulevassa vertikaalisia 
rajoituksia koskevassa politiikassa. (Vaihtoehdoista lisää tiivistelmässä ja VIII luvussa.) 
<n Komission asetukset (ETY) N:o 1983/83, 1984/83 (ks. myös komission tiedonanto 84/c 101/102) sekä 2087/88. 
Kaikki asetukset ja tiedonannot sekä muut perussäännöt on koottu asiakirjaan "Competition law in the European 
Communities Vol. IA Rules Applicable to Undertakings". Euroopan komissio 1994. 
(2) Tämä vihreä kirja ei kata moottoriajoneuvoja (joita on käsitelty komission asetuksessa N:o 1475/95) eikä 
henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien lisensoinnin tai kauppaedustajien vertikaalisia suhteita, joita varten 
on erilliset selvitykset. On syytä muistaa myös se, että yleisesti ottaen 85 artikla soveltuu maataloustuotteiden 
tuotantoon ja kauppaan. Mainitun 85 artiklan 1 kohta ei kuitenkaan sovellu sellaisiin järjestelyihin, jotka ovat 
olennainen osa yhteistä markkinajärjestelyä. 
2 
IV. Kannanottopvvntö 
9. Komissio toimittaa vihreän kirjan parlamentille, jäsenvaltioille, talous- ja sosiaalikomitealle 
sekä alueiden komitealle. Komissio keskustelee mainittujen osapuolten kanssa ja pyytää niiltä 
lausuntoa vihreästä kirjasta sekä sen esittämistä vaihtoehdoista. 
10. Julkaisemalla vihreän kirjan komissio toivoo saavansa kannanottoja myös kaikilta 
asianosaisilta: tuottajilta, jakelijoilta, kuluttajajärjestöiltä ja työntekijöiden edustajilta. Kolmansia 
osapuolia kannustetaan erityisesti esittämään mielipiteensä annetuista eri vaihtoehdoista sekä 
valitsemaan oma suosikkinsa ja perustelemaan valintansa tosiasia-ja määrällisellä aineistolla. Niitä 
pyydetään myös ilmoittamaan näkemyksensä siitä, miten kyseinen vaihtoehto kaikkein 
tehokkaimmin pantaisiin täytäntöön ja mitä lainsäädännöllisiä muutoksia se edellyttäisi. Komissio 
voi päättää pitää kuulemistilaisuuksia kirjallisten kannanottojen esittämiselle asetetun määräajan 
päätyttyä, mikäli riittävää kiinnostusta on ilmaistu ja mikäli komissio katsoo esitettyjen 
kannanottojen antavan aihetta kuulemistilaisuuksiin. 
Tämä neuvottelumenettely kaikkien asianomaisten sosiaalis-taloudellisten osapuolten kanssa auttaa 
komissiota tekemään päätöksen käsiteltävänä olevan alueen politiikan suunnasta ja muodosta 
kaikkien tosiasioiden ja näkökantojen perusteella. 
11. Osoite, johon kannanottoja voi lähettää, annetaan kohdassa 306. 
12. Vaikka komissio on valmis ryhtymään neuvotteluihin ja keskustelemaan politiikan 
mahdollisista muutoksista, on ymmärrettävä, että nykyistä politiikkaa ja sääntöjä sovelletaan, kunnes 
komissio muuttaa niitä. 
I luku 
JAKELURAKENNE 
I. Johdanto 
13. Tässä luvussa on tarkoitus antaa lyhyt yleiskatsaus jakelualasta ja kiinnittää huomio niihin 
jakelurakenteen muutoksiin ja suuntauksiin, jotka voivat olla merkityksellisiä Euroopan unionin 
(EY) vertikaalisia rajoituksia koskevalle kilpailupolitiikalle(3). Heti alkuun on huomattava, että 
jakelurakenteessa on huomattavia vaihteluja Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden välillä ja että monia 
tässä luvussa käsitellyistä jakelun muutoksista ja suuntauksista on vaikea mitata koko Euroopan 
yhteisön tasolla, sillä niiden esiintyminen vaihtelee eri jäsenvaltioissa ja eri jakelualoilla. Ne ovat 
kuitenkin tärkeitä, jos halutaan ymmärtää vertikaalisten rajoitusten vaikutuksia kilpailusuhteisiin 
yritysten välillä Euroopan yhteisössä sekä yhteismarkkinoiden vakiintumista ja säilymistä. Tässä 
luvussa termiä "jakelu" käytetään sen laajimmassa merkityksessä käsittämään kaikki sellaiset 
kaupankäynnin toiminnot tuottajien ja kuluttajien välillä, joissa kuluttajat voivat olla jalostajia, 
valmistajia tai tuotteen lopullisia kuluttajia. 
14. Rajat tuotanto-, tukkumyynti- ja vähittäismyyntialan välillä hämärtyvät entisestään. Useissa 
tapauksissa nykyään tukkumyynnin jakelun osa-alan toiminnot ovat joko osittain tai kokonaan 
tuottajan hallussa, kun taas jotkut vähittäismyyjät ovat aktiivisia sekä tukkujakelussa että 
tuotannossa. Tästä syystä näiden alojen analysoiminen toisistaan irrallaan tai tilastotietojen 
analysoiminen on erittäin vaikeaa. Yhä useammin näitä osa-aloja pidetään toimintoina, jotka 
muodostavat osan yhtä jakeluketjua alkaen raaka-aineiden hankinnasta ja ulottuen tuotannon kautta 
loppukäyttäjään. Tässä luvussa termejä "valmistaja" ja "tavarantoimittaja" käytetään synonyymeina 
kuvaamaan yrityksiä, jotka muodostavat tietyn tuotteen jakeluketjun ensimmäisen lenkin 
(jakeluketjussa alempana olevat tavarantoimittajat ovat tässä tukkumyyjiä tai vähittäismyyjiä). 
II* Jakelun merkitys 
15. Lähes kaikki tavarat ja myös monet palvelut siirtyvät tuottajalta kuluttajalle kaupankäynti-
ja/tai jakelumenettelyn välityksellä. Jakelua ei voida pitää ainoastaan alana, vaan myös taloudessa 
tapahtuvana menettelynä tai toimintana. Se on lisäarvoa tuottavaa toimintaa sinällään. 1990-luvun 
alussa noin 4,5 miljoonaa yritystä (29,4 prosenttia kokonaismäärästä) Euroopan yhteisössä (EY) oli 
mukana jakelualalla, joista 3,4 miljoonaa vähittäismyynnissä ja 1,1 miljoonaa tukkumyynnissä(4). 
Tämä prosenttiosuus voi vaihdella huomattavasti eri jäsenvaltioiden välillä, Tanskan ja Belgian noin 
20 prosentista Kreikan 40 prosenttiin.'5* Jakeluala työllisti noin 22 miljoonaa henkeä Euroopan 
yhteisössä vuonna 1994 (15,6 prosenttia kokonaistyövoimasta). Vuonna 1991 12,9 prosenttia 
kaikesta Euroopan yhteisössä tuotetusta lisäarvosta oli peräisin jakelualalta, kansallisen vaihtelun 
sijoittuessa Saksan 10 prosentin ja Portugalin 17 prosentin välille. 
0) Komission pääosasto XXIII on julkaissut tarjouksen taloustieteellisestä tutkimuksesta, joka käsittelee EY:n 
jakeluammattien rakennetta ja suuntauksia ("The structure of and trends in the distributive trades in the 
European Community"), jajoka valmistuu vuonna 1996 (EYVL N:o C 228, 2.9.95, s. 17). Tämä ja kaikki 
muut asiaankuuluvat tutkimukset, joita myöhemmin on saatavilla, otetaan huomioon tämän vihreän kirjan 
julkaisemisen jälkeisessä neuvottelumenettelyssä. 
<4) Ks. komission vihreä kirja kaupasta, tilastoliite, COM(96)530, 20.11.1996. 
<5> Kansallisissa tilastoissa jakelua koskevien tietojen analysoinnin määritelmät ja tilastolliset menetelmät voivat 
vaihdella huomattavasti. Yhdenmukaistettu luokittelujärjestelmä (NASE Rev. I ) otettiin käyttöön vasta vuonna 
1993. 
16. Jokaisen tavarantoimitusketjun osana toimivan jäsenen pitkän aikavälin elinkelpoisuus on 
käymässä yhä riippuvaisemmaksi koko ketjun kyvystä kilpailla muiden taloudellisten toimijoiden 
ketjujen kanssa. Tästä syystä ketjun jäsenet voivat haluta vaikuttaa ketjun toimintaan Täydellinen 
hallinta voidaan saavuttaa ostamalla muut ketjun jäsenet, eli vertikaalisella yhdentymisellä. Koska 
monilla tuottajilla ei ole taloudellisia voimavaroja myydä suoraan loppukuluttajille, tukkumyyjiä 
ja/tai vähittäismyyjiä käytetään pääasiassa näiden paremman tehokkuuden ansiosta tavaroiden 
tuomisessa laajasti kohdekuluttajien saataville. Siellä missä tavarantoimitusketjun osan tai koko 
ketjun vertikaalista yhdentymistä ei ole tapahtunut, kuten tilanne on useimmissa jakelujärjestelmissä, 
suhteita voidaan säännellä vertikaalisilla rajoituksilla, jotka ovat tämän vihreän kirjan aihepiiri. 
III. Tukkumyynnin jakelu 
Kuvaus 
17. Tukkumyyntitoimintaa on vaikea määritellä, ja sillä tuntuu olevan eri merkitys eri 
jäsenvaltioissa. Sen toiminta on kehittynyt ajan myötä, ja erityyppisiä tukkumyyntiorganisaatioita 
esiintyy yhä samanaikaisesti eri kehitysvaiheissaan. NACE Rev. 1 -luokittelu määrittelee 
tukkumyyntiorganisaation yksiköiksi, jotka yksinomaan tai pääasiassa osallistuvat tavaroiden 
jälleenmyyntiin omissa nimissään vähittäismyyjille tai muille tukkumyyjille, valmistajille ja muille 
jatkojalostusta varten, ammattikäyttäjille mukaan lukien käsityöläiset, tai muille suurille käyttäjille. 
18. Tukkumyyjät ostavat pääasiassa valmistajilta ja myyvät pääasiassa vähittäismyyjille, 
teollisille käyttäjille ja muille tukkumyyjille. Tukkumyyjät suorittavat monia lisäarvoa tuottavia 
toimintoja, kuten myyminen ja myynninedistäminen, ostaminen ja valikoiman rakentaminen, lastien 
purkaminen, varastointi, kuljetus, rahoitus, riskinhallinta, markkinatietojen toimittaminen ja 
johtamispalvelujen tarjonta. Kautta koko jakeluketjun taloudelliselle prosessille välttämättömiä 
toimintoja esiintyy joko itsenäisten tukkuyritysten sisällä tai jakeluketjun ylä- ja alapäässä 
tavarantoimittajien myyntiyrityksissä tai ostajien hankintaosastoilla. Yleisesti ottaen valmistajat tai 
ostajat käyttävät tukkumyyjiä vain silloin, kun nämä pystyvät tehokkaammin suorittamaan yhden 
tai useampia näistä lisäarvoa tuottavista toiminnoista. 
19. Jotkut analyytikot ovat kutsuneet tukkumyyntiä toiminnaksi, joka toimii jakeluketjussa siltana 
paikkojen, ajanjaksojen, määrien ja hintavaatimusten erojen välillä. Yleisesti ottaen tukkumyyntiä 
on tutkittava vertikaalisia rajoituksia koskevien Euroopan yhteisön kilpailusääntöjen nojalla silloin, 
kun tällaiset "sillat" eivät ole avoimia kaikille tuotteille (esim. yksinmyynti) tai silloin kun sitä 
rajoitetaan erityisin järjestelyin (esim. yksinosto-oikeus ja asiakasrajoitukset). Tukkumyyjien 
olemassaolo näyttäisi myös olevan tärkeää erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten markkinoille 
pääsylle. Tukkumyyjillä, jotka eivät toimi yksinoikeusperiaatteella, voi myös olla tärkeä merkitys 
halvempien hintojen löytämisessä erityisesti niillä aloilla, joilla vähittäismyyjillä ei ole tarvittavia 
voimavaroja tuonti-ja vientikauppaan ryhtymiseen merkittävässä määrin. Tukkumyyjistä saatavissa 
oleva vähäinen tieto yleensä viittaa siihen, että ne ovat yrityksiä, joille ulkomaanmarkkinat ovat 
tärkeämpiä tavaroiden hankinnan kuin myynnin kannalta, vaikka ne helpottavatkin vientiä. 
Suuntaukset 
20. Euroopan taloudessa on meneillään muutosprosessi, joka vaikuttaa jakeluketjuun ja 
tukkumyyjän asemaan. Vähittäismyynnin keskittymisen ja yhdentymisen kasvu on muuttanut 
tukkumyyntialan asemaa perinteisenä välivaiheena valmistajien ja vähittäismyyjien välillä. 
Suuntauksena on ollut, että vähittäismyyntiketju omaksuu tukkumyynnin toimintoja, ja tämä 
suuntaus todennäköisesti jatkuu edelleen. Tietotekniikan kehitys ja nykyaikaiset jakelujärjestelmät 
ovat siirtäneet varastojen hallintaa tukkumyyjiltä vähittäismyyjille (esim. myyntipistetietojen 
saatavuus antaa suurille vähittäismyyntiketjuille mahdollisuuden ennustaa kysyntää erittäin tarkasti 
minkä ansiosta ne voivat hienosäätää varastojensa kokoa ja toimitusaikatauluja). Toinen suuntaus 
on ollut itsenäisten kansallisten jakelijoiden määrän väheneminen erityisesti elintarvike- ja 
juoma-alalla valmistajien antaessa kansallisen jakelun kokonaan omistamilleen tytäryhtiöille. 
21. Joissain tapauksissa tukkumyyjät koettavat tarjota vähittäismyyjille oheispalveluja sellaisilla 
aloilla kuin rahoitusten ja varastojen valvonta, uusien vähittäismyyntipisteiden perustaminen, 
yhtenäisen yrityskuvan kehittäminen jne. Jotkin tukkumyyjät ovat perustaneet niin sanottuja 
vapaaehtoisketjuja, jotka suorittavat hankinnat keskitetysti jäsentensä puolesta. Nämä yhdistävät 
erillisiä yrityksiä (sekä tukku- että vähittäismyyjiä) tavalla, jonka ansiosta ne pystyvät kilpailemaan 
tehokkaammin suurten yhdentyneiden yritysten kanssa hyödyntämällä yhteisesti yhtä, uudenaikaista 
ja tehokasta tavarantoimitusketjua. 
22. Jakelupalvelumarkkinoille on ilmestynyt uusia tekijöitä, kuten varastotoimintojenja fyysisen 
jakelun asiantuntijat tarjoamaan eurooppalaisia jakelupalveluja suurille valmistajille. Nämä 
logististen palvelujen tarjoajat eivät osallistu kaupalliseen prosessiin samassa määrin kuin 
tukkumyyjät (toisin sanoen niillä ei ole omistusoikeutta kyseessä oleviin tuotteisiin). Nämä 
asiantuntijat voivat ottaa hoidettavaksi teollisuuden ja tukkumyynnin logistiset toiminnot olemassa 
olevien tietotekniikkajärjestelmiensä ja eri puolella Eurooppaa sijaitsevien toimipaikkojensa ansiosta. 
Ne ovat usein osa suuria kuljetusyrityksiä, joilla on halua sijoittaa kyseisten palvelujen luomiseen 
ja niiden marginaalit ovat huomattavasti alhaisemmat kuin tukkumyyntialan. 
23. Tukkumyynnin laskeneen luoton ja muiden jakeluketjun jäsenten yhdentymisen edessä monet 
tukkumyyjät ovat uudelleenjärjestelleet toimintojaan lisätäkseen ostovoimaansa, mittakaavaetuja sekä 
lisäarvoa ja vähentääkseen samalla toimintakustannuksia. Tässä kolme toimintamallia on ollut 
erityisen merkityksellisiä. Ensimmäinen näistä on vapaaehtoisketju, jossa tukkumyyjä on pyrkinyt 
saamaan keskeisen aseman ryhmittämällä pienet ostajat yhteen keskitettyjen hankintojen 
suorittamiseksi, yhteisten palvelujen tarjoamiseksi tai jopa yhden tuotemerkin luomiseksi. Toisessa 
toimintamallissa tukkumyyjät ovat eriyttäneet toimiaan muille markkinoille, erityisesti 
vähittäismyyntiin. Kolmas merkittävä on toimintamalli, jossa tukkumyyjät ovat siirtyneet 
jakelukaupasta noutotukkuihin, joihin pieni vähittäismyyjä kokoaa tavaransa ja maksaa niistä ja josta 
käsin se hoitaa kuljetustoimintansa. 
24. Joillakin aloilla, kuten lääketeollisuudessa, Euroopan tukkumyynnillä on vahva asema, kun 
taas joillakin aloilla tukkumyynnin toiminnot on yhdistetty tavarantoimittajien tai ostajien kanssa. 
Jotkin valmistajat keskittyvät ydinliiketoimintoihinsa ja jättävät muut liiketoiminnan prosessit, kuten 
jakelun, paikallista, teknistä ja logistista tietämystä omaaville asiantuntijoille. Näyttäisi siltä, että 
monet tukkumyyjät ovat lisänneet tai lisäämässä ostovoimaansa suhteessa tuottajiin kehittämällä tai 
laajentamalla itsenäisten kauppiaiden jakeluverkostoja. Vähittäismyyntiasiakkaita hyödyttävien 
palvelujen kehittäminen auttaa tukkumyyjää lisäämään liiketoimiensa arvoa. 
IV. Vähittäismyynnin jakelu 
Kuvaus 
25. Vähittäismyynti on dynaaminen ja monitahoinen ala, jossa on mukana laaja kirjo vaihtelevia 
yritystyyppejä. Sen rakenne heijastaa sen palveleman yhteiskunnan luonteenomaisia piirteitä, ja 
sääntelyn kehityksellä sekä sosiologisella, taloudellisella ja teknisellä kehityksellä on vaikutuksensa 
vähittäiskauppaan. Näiden tekijöiden joukossa näkyviä ovat väestömallit ja niihin liittyvät 
yhteiskunnalliset suuntaukset (esim. väestön ikääntyminen, liikkuvuus, kaupungistuminen ja auton 
omistaminen). Välimeren maissa (erityisesti Kreikassa, Portugalissa ja Italiassa) 
vähittäismyyntipisteiden tiheys on suurempi kuin suuressa osassa Pohjois-Eurooppaa 
perheomistuksessa olevien ja muiden pienten vähittäismyyntiyritysten suuren osuuden takia. Vuonna 
1992 arvioidusta 3,8 miljoonasta vähittäismyyntipisteestä 32 prosenttia EY:ssä toimi pääasiallisesti 
elintarvikkeiden vähittäismyynnissä; loput 58 prosenttia non-food -alan vähittäismyynnissä ja 10 
prosenttia ajoneuvokaupassa. Välimeren maissa, missä yksinomistuksen prosenttiosuus on suuri, 
paikallisten myyntipisteiden määrä on melkein sama kuin vähittäismyyntiyritysten. Pohjois-
Euroopassa, missä keskittyminen on suurempaa, kuitenkin yritysten ja vähittäismyyntipisteiden 
määrän välinen ero kasvaa joka vuosi, kun pieni määrä yrityksiä saa hallintaansa yhä laajempia 
myyntipisteverkostoja. Vähittäismyynnin liikevaihto kiintein hinnoin kasvoi noin 20 prosenttia 
EY:ssä (lukuun ottamatta Espanjaa, Italiaa ja Portugalia) vuosien 1985 ja 1991 välillä. 
Vähittäismyynti on EY:ssä suuri työllistäjä. Vuonna 1991 vähittäismyynti työllisti noin 13,3 
miljoonaa henkeä, mikä vastasi 10 prosenttia koko työvoimasta. 
26. Kotitalouksien kulutus on vähittäiskauppatoiminnan merkittävin määräävä tekijä. Vuonna 
1991 markkinakelpoinen kulutus, joka vastaa vähittäismyynnin kulutusta, oli noin 53 prosenttia 
EY:n kotitalouksien kokonaiskulutuksesta. Markkinakelpoinen kulutus ylittää EY:n keskiarvon 
Portugalissa (66,1 prosenttia) ja Irlannissa (64,6 prosenttia). Näissä maissa elintarviketuotteiden 
osuus on jopa 40 prosenttia verrattuna Saksan 16,6 prosenttiin, Alankomaiden 18,8 prosenttiin sekä 
hiukan yli 19 prosenttiin Belgiassa ja Ranskassa. Kotitalouksien kulutuksen alakohtainen analyysi 
osoittaa, että elintasoissa, ilmastossa, kulttuurissa ja elintavoissa laajat erot säilyvät. Tiettyjen 
tuoteryhmien (esim. kosmetiikka, autot, ylellisyystavarat) markkinat kehittyvät kohti tietynasteista 
homogeenisuutta. Alueelliset erot säilyvät tuotteissa kuten elintarvikkeet, vaatteet ja jalkineet. Koko 
yhteisön laajuinen tuotteiden standardisointi on näin ollen hidas prosessi; vähittäismyyjien on 
vastattava herkästi paikallisten kuluttajien tarpeisiin ja elämäntyyleihin. 
27. Vähittäiskaupan tasolla pystytetyt esteet markkinoille pääsylle voivat tietyissä olosuhteissa 
lisätä vertikaalisten rajoitusten kilpailunvastaisia puolia. McKinsey Global Instituten vuoden 1994 
työllisyysraportti (Report On Employment Performanee) sisältää tapaustutkimuksen vähittäiskaupan 
työllisyydestä. Tutkimuksessa saatiin selville heikko työpaikkoja luova vaikutus Euroopassa 
suhteessa Yhdysvaltoihin sekä kartoitettiin useita kysymyksiä, joita poliittisten päätöksentekijöiden 
olisi käsiteltävä. Vähittäismyyntialan suhteen tutkimuksen johtopäätös on, että "tuotteiden 
markkinarajoitukset ovat näkyvimpiä ja helpoimmin korjattavissa olevia työllisyyden kasvun esteitä. 
Aukioloaikoja koskevat rajoitukset, liialliset kaavoitusrajoitukset ja nykyisille vähittäismyyjille 
myönnetty veto-oikeus ovat rajoittaneet lisäarvon muodostusta ja työllisyyttä lisääviä 
vähittäismyyntimuotoja sekä rajoittaneet kuluttajien saatavilla olevia ostosmahdollisuuksia. Nämä 
rajoitukset eivät ole pelastaneet olemassa olevia vähittäismyyjiä, joita niiden piti suojella, kuten 
yksittäisten myymälöiden määrän nopea lasku Ranskassa, Saksassa ja Japanissa osoittaa (...). Ne 
ovat ainoastaan rajoittaneet uusien työpaikkojen luomista ja johtaneet alhaisempaan työllisyyteen, 
alhaisempaan kansantuloon ja kuluttajille tarjottuun alhaisempaan arvoon." Jäsenmaissa viime 
vuosina havaittua suuntausta lieventää rajoituksia niin, ettei sosiaalisia tai työllisyyteen taikka 
tilasuunnitteluun liittyviä tavoitteita vaaranneta, on pidettävä myönteisenä. 
28. Vähittäismyynti on suurimmalle osalle tavaroista jakeluketjun viimeinen lenkki asiakkaan 
ja tuotteen valmistajan välillä. I lyvin harvalla valmistajalla on oma vähittäismyyntipistc. Ne jättävät 
jälleenmyynnin asiantuntijoiden tehtäväksi joko tällaisten laajuus- ja mittakaavaetujen tai 
paikallistuntemuksen ja pääoman takia. Yksinkertaisimmassa muodossaan vähittäismyynti on 
toimintaa, jonka avulla tavarat ja palvelut saadaan asiakkaiden ostettavaksi ja kulutettavaksi. 
Vähittäismyyjien rooli jakeluketjussa vaihtelee kyseessä olevien tuotteiden ja palvelujen 
ominaispiirteiden mukaan sekä muihin ketjussa toimiviin luotujen liikesuhteiden tyypin ja luonteen 
mukaan. Perinteisesti vähittäismyynti ei itse luo tavaroita ja palveluja, mistä seuraa että 
vähittäismyyjien toiminta heijastelee tätä tilannetta. Entistä enemmän vähittäismyyntitoiminta "luo 
lisää arvoa" tuotteille ja palveluille ja lisää niiden houkuttelevuutta asiakkaiden silmissä. Yhä 
useampi vähittäiskauppaketju tarjoaa laajan valikoiman tuotteita omilla tuotenimillään. Jotkin 
vähittäismyyntiketjut pyrkivät myös luomaan tuotemerkkejä myyntipisteistään. Länsi-Euroopan 
maissa on havaittavissa yhä enemmän yläpäässä tapahtuvaa yhdentymistä, mikä tarkoittaa sitä, että 
yhä suurempi määrä nopeasti liikkuvia tuotteita toimitetaan suoraan toimittajilta 
vähittäismyyntipisteisiin. Tätä suuntausta vauhdittavat lyhentyneet toimitusajat sekä kehittynyt 
tietotekniikka. 
29. Vaikka jotkin valmistajat tarjoavat tuotteita, joita saa jokaisesta Euroopan maasta samalla 
nimellä ja vaikka vähittäismyyntiketjut yhä enemmän ovat mukana rajojen yli tapahtuvassa 
toiminnassa, vähittäismyyntitoiminta ei ole yksi yhtenäinen kansainvälinen kokonaisuus. 
Lisääntyvästä merkityksestään huolimatta kansainvälistyminen on rajoittunut tiettyihin 
vähittäiskaupan ryhmiin ja maihin. 1990-luvun alussa 75 prosenttia EY:n kansainvälisistä 
elintarvikevähittäismyynnin toiminnoista oli vain kolmen maan hallinnassa: Saksan, Ranskan ja 
Ison-Britannian. Sanonta, että vähittäiskauppa on paikallista toimintaa, pitää edelleen paikkansa, ei 
ainoastaan sen maantieteellisesti määräytyvien kulttuurierojen takia vaan myös organisaationsa ja 
myyntitekniikoidensa takia. Monet yli rajojen tapahtuvassa kaupassa mukana olevat vähittäismyyjät 
ovat myös joutuneet hienosäätämään tarjouksiaan vastatakseen paikallisten kuluttajien 
makutottumuksiin ja jatkamaan kansallisten eikä yleiseurooppalaisten liiketoiminnan ehtojen ja 
olojen mukana toimimista. 
Suuntaukset 
30. Vähittäismyynti on erittäin dynaaminen ja muuttuva ala, jolla erityisesti pieniä 
vähittäismyyntiyrityksiä syntyy ja kuolee jatkuvasti. Kun 1950-luvulla monissa maissa itsenäiset 
kaupat, joille tukkumyyjät toimittivat tavaraa, olivat sääntö, nykyisin monimyymäläketjut ovat 
nousseet merkittävään asemaan monissa maissa. Suuressa osassa Pohjois-Eurooppaa suuret 
vähittäismyyjät vastaavat yli 50 prosentista vähittäiskaupasta. Pohjois-Euroopassa on yleisesti ottaen 
kehittynein myymäläverkosto, jossa suuret myyntipisteet käsittelevät huomattavia kauppamääriä. 
Tästä mahdollisen poikkeuksen muodostavat Ruotsi ja Suomi, missä kaupparyhmittymät ovat 
varmistaneet monien pienten toimijoiden säilymisen. Suuntaus keskittyneisyyttä kohti on selkeämpää 
elintarvike- kuin non-food-alalla. Useimmissa Pohjois-Euroopan maissa viisi suurinta 
elintarvikkeiden vähittäismyyjää kussakin jäsenvaltiossa vastaa yli 50 prosentista elintarvikkeiden 
vähittäismyynnistä. Etelä-Euroopassa vähittäiskauppa ei ole yhtä keskittynyttä ja pienemmät yksiköt 
ovat vallitsevia. Jakelun keskittyminen heijastaa samanlaista suuntausta tuotannossa. Tätä suuntausta 
todistaa myös vähittäismyyjien tuotemerkkien kasvuja toissijaisten merkkien väheneminen tietyissä 
jäsenvaltioissa(6). 
31. Vähittäismyyjä on jakeluketjun instituutioista kaikkein lähimpänä kuluttajaa ja käyttää yhä 
enemmän asemastaan saamaansa tietoa kehittääkseen paremmin asiakkaiden vaatimuksiin soveltuvia 
toimintoja. Sektorin yritykset ovat huomanneet asiakkaiden käsitysten organisaatioista ja 
myymälämuodoista olevan keskeisiä vähittäiskaupalle ja toimineet sen mukaisesti. Toisaalta tietyillä 
vähittäismyynnin lohkoilla on suuntausta joukko- tai yleisestä vähittäismyynnistä kohti erikoistunutta 
myyntiä, mikä näkyy erityisesti pienempinä myymälämuotoina. Päämääränä on hyödyntää 
erikoismarkkinalohkoja, tunnistaa kohdeasiakkaat ja tarjota nämä tarpeet täyttävää vähittäiskauppaa. 
Toisaalta monille asiakkaille joukko- tai yleinen vähittäiskauppa on yhä sopiva tiettyihin tarpeisiin. 
Tätä todistaa suurten elintarvikemyymälöiden (hypermarket tai supermyymälä) kasvuja leviäminen. 
Kuitenkin myös suurmyymäläalalla, joka yleisesti yhdistetään joukkovähittäismyyntiin, tapahtuu 
erikoistumista. Suuria erikoismyymälöitä kehittyy useimmille vähittäismyyntituotealueille 
<f,) Toissijaisten tuotemerkkien vähenemistä käsitellään myös VII luvussa. 
8 
(huonekalut, tee-se-itse, puutarhatarvikkeet, vaatetus, kengät, äänilevyt ja lelut) ja monet tavaratalot 
muokkaavat tuotevalikoimaansa ja kehittyvät tehokkaasti suuriksi tekstiilialan erikoisliikkeiksi. 
32. Jokaista myyntipistetyyppiä (esim. tavaratalo, hypermarket ja suuri erikoisliike) voidaan 
verrata tuotteeseen, jolla on määritelty elinkaari. Saksassa, Ranskassa ja Isossa-Britanniassa 
monipuolista valikoimaa pitävien liikkeiden ja perinteisten itsepalvelumyymälöiden (supermarketit 
ja minimarketit) kasvu on hidastumassa. Kasvuvaihettaan elävät suuret erikoisliikkeet 
esikaupunkialueilla ja alennusmyymälät, erikoisketjut sekä päivittäistavaramyymälät kaupunkien 
keskusta-alueilla. Samalla kun tiettyjä perinteisiä vähittäismyynnin muotoja katoaa, uusia syntyy 
tilalle. Uudet muodot ovat tavallisesti uudenaikaisempia ja soveltuvampia paikallisiin vaatimuksiin. 
Hypermarket on laajenemassa nopeasti Etelä-Euroopassa (Espanjassa, Italiassa, Kreikassa ja 
Portugalissa), mutta sen kasvu on hidastunut Pohjois-Euroopassa. 
33. Sen ohella, että markkinointi on myynnin kasvun päätekijä, vähittäiskaupan johto keskittyy 
hallitsemaan kustannusrakenteita. Tästä syystä suurta painoa pannaan ostovoiman tuoman hyödyn 
maksimoinnille mittakaavan ja tehokkuuden avulla. Mittakaava liittyy tuotevalikoimassa myytyjen 
tuotteiden määrään sekä sisäisen kehityksen, yrityskauppojen tai yhteistoiminnan kautta saavutettuun 
myynnin kasvuun. Tuotevalikoimien laajuus ja varastossa olevien tuotemerkkien määrä vaikuttavat 
myös ostovoimaan kun myyntimäärä keskittyy tai hajoaa tavaralinjojen tai -merkkien välille. 
Päätöksenteon, keskittymisen tai hankintojen yhteensovittamisen tehokkuus vaikuttavat myös 
ostovoiman paranemiseen. Kilpailupolitiikan näkökulmasta katsottuna on tärkeää huomata, että 
mainitut tehokkuudet voidaan menettää kun vähittäismyyjä ryhtyy käymään rinnakkaiskauppaa tai 
hankkimaan tavaroita muualta normaalin jakeluketjunsa ulkopuolelta(7). Vaikka ostohinnat ovat 
tärkeitä, kukaan vähittäismyyjä ei katso vain ostohintoja huomioimatta kuljetus-, varastointi- ja 
hallintokustannuksia sekä hankintalähteiden vaikutusta jakeluketjun tehokkuuteen. Elintarvikkeiden 
vähittäismyyntiketjut erityisesti optimoivat hyllytilan hallinnan, jonka on määräävä tekijä 
ostopäätöksiä tehtäessä. Ostokustannuksiin liittyy läheisesti tuotteiden myymälöihin ja asiakkaille 
toimituksen ja jakelun hallinta erityisesti niillä vähittäismyyjillä, joilla varastojen vaihtuvuus on 
korkea. Selkeä suuntaus Euroopassa on kohti fyysisen jakelun keskittymistä, missä tavarantoimittajat 
toimittavat tuotteet keskuspaikkaan jälleenjakelua varten eivätkä suoraan myymälään. Usein tähän 
prosessiin liittyy toiminnan antaminen alihankintatyönä kolmansille osapuolille, erikoistuneille 
jakeluyrityksille. 
34. Toimitusketjun hallinta on yhä tärkeämpää sekä markkinoinnin että hallinnan tehostamiseksi. 
Vaikka hankintaehdot ja -olot ovat yhä tavarantoimittajien ja vähittäismyyjien neuvoteltavissa, 
näiden neuvottelujen luonne muuttuu yhä enemmän yhteistoiminnan suuntaan. Toimitusketjun 
yhteensovittaminen on kasvanut, sitä on parantanut kehittynyt tiedonsaanti tuotteiden liikkumisesta 
sekä omaa myyntipistettään tavaramerkkinä pitävien vähittäismyyjien vallan kasvu. Vähittäismyyjien 
tarjoamien toimintojen, tuotteiden ja palvelujen yhdistelmä "antaa lisäarvoa" tuotteiden 
perustarjontaan ja on keino erottua kilpailijoista. Vähittäismyyjien mainonnan kasvu sekä 
vähittäismyyjien omien tuotemerkkien tuotevalikoimien kehittyminen heijastavat tätä suuntausta. 
Vähittäismyyjän tuotemerkin rooli on muuttunut erityisesti elintarvikealalla. Näiden 
elintarvikemerkkien asema oli alunperin se, että halvempi hinta tarkoitti myös huonompaa laatua 
tunnettujen valmistajien merkkeihin verrattuna. Nyt niiden asema on muuttunut, kun tuotteissa on 
vähittäismyyjän nimi ja ne ovat myymälälle yksilöllisiä, ja tämän myötä niiden laatu on parantunut 
ja niitä pidetään yhä enemmän uusien tuotteiden markkinoille tuomisena. Joissakin elintarvikealan 
vähittäismyyntiketjuissa yksityiset merkit vastaavat jo 30 prosentista nopeasti vaihtuvien tuotteiden 
valikoimista. 
(7) Lisää mahdollisista tehokkuuden menetyksistä tämän luvun 41 ja 45 kohdassa. 
9 
35. Kaikkia näitä toiminnallisia kysymyksiä on auttanut teknologian käyttöönotto 
vähittäismyynnissä ja johtamistaitojen kehittyminen. Alunperin teknologiaan sijoittamisen taustalla 
oli pyrkimys hallita paremmin raha-asioita ja niihin liittyvää tuottavuuden parantamista. Yhä 
lisääntyvässä määrin monet vähittäiskaupan yritykset alkavat ymmärtää tietotekniikan merkityksen 
markkinoinnin ja strategisten johtamispäätösten apuna. Vähittäiskaupassa teknologian käyttöönotolle 
keskeistä on ollut se, että on hyväksytty yleiset standardit tuotteiden tunnistamiseksi, tiedon 
siirtämiseksi ja käsittelemiseksi elektronisesti. Ellei esimerkiksi viivakoodistandardeista olisi sovittu, 
ei voitaisi tehdä sijoituksia tuotteiden tunnistamislaitteisiin kuten viivakoodilukijoihin. 
Kyseisenlaiseen teknologiaan sijoittaminen on tarjonnut tietoinfrastruktuurin, jolle pohjautuvat 
sellaiset sovellusteknologiat kuin elektroninen maksuveloitusjärjestelmä(EFTPOS) sekä elektroninen 
tiedonsiirto organisaatioiden välillä (OVT). Nämä sovellusteknologiat tarjoavat tietoperustan 
vähittäismyyjien johtamisen kehittämiselle ja helpottavat suoria yhteyksiä valmistajan, 
tavarantoimittajan ja julkisten myyntitietojärjestelmien välillä. Ne ovat myös mahdollistaneet sen, 
että suuret vähittäismyyjät ovat omaksuneet tukkukauppatoimintoja ja kehittäneet vaihtoehtoisia 
jakelumuotoja. 
36. Kilpailussa suurien jakeluyritysten kanssa monet pienet ja keskisuuret yritykset ovat alkaneet 
puolustaa markkinaosuuksiaan muodostamalla yhdessä verkoston, jossa ne saavat käyttöönsä 
tehokkaat logistiikkajärjestelmät ja pystyvät saavuttamaan välttämättömän kriittisen massan ja 
mittakaavaedut. Näiden yksityisten liikeyritysten muodostamien verkostojen muoto on pääasiassa 
kuluttaja- tai vähittäismyyjäosuuskunta, ostoryhmä, vapaaehtoinen ketju tukkumyyjän ja monen 
vähittäismyyjän välillä tai se voi olla jopa luvakesopimusverkko. Luvakemyynti, joka on muihin 
verkostoihin verrattuna uusin, kehittyy nopeasti erityisesti non-food -alalla, kun valmistajat pyrkivät 
vaikuttamaan jakeluverkostoihinsa. Kehittynein se on Ranskassa, missä luvakemyynnin osuus oli 
noin 8 prosenttia koko vähittäiskaupan liikevaihdosta vuonna 1991. Luvakemyynnin etu muihin 
verkostomuotoihin verrattuna on, että siinä korostetaan enemmän liike-elämän tietotaidon siirtoa ja 
yhtenäisemmän yrityskuvan markkinointia. Kokoamalla eri kokoisia itsenäisiä yrittäjiä yhteisen 
liikenimen alle nämä verkostomuodot tarjoavat pienille ja keskisuurille yrityksille mahdollisuuden 
kilpailla tehokkaammin suurten jakeluyritysten kanssa. Saksassa tällaisten verkostojen kautta 
tapahtuva kauppa on noususuunnassa ja sen osuus elintarvikekaupasta oli lähes 50 prosenttia vuonna 
1992. Liikevaihdon suhteen jotkin näistä verkostoista ovat verrattavissa laajoihin jakeluyrityksiin 
(Ranskan kaksi suurinta itsenäisten yrittäjien verkostoa sijoittuu Euroopan 10 suurimman 
vähittäiskaupparyhmän joukkoon). 
37. Suuret vähittäismyyjät ovat yhä enemmän laatineet toimintamalleja kasvun ja palvelujen 
säilyttämiseen markkinoilla. Seuraavassa joitakin alan kirjallisuudessa toistuvasti esiin tulevia 
toimintamalleja: 
- Tuotemarkkinoiden hallintaan pyrkiminen. Kasvuun pyritään olemassa olevilla "ydintuotteen" 
markkinoilla samalla kun yritykset pyrkivät lisäämään myyntiosuuttaan uusien myyntipisteiden 
kehittämisellä, muiden markkinoilla toimivien kanssa yhteistyötä tekemällä tai ostamalla muita. 
- Eriytyminen yrityksen alkuperäisiä toimintoja laajemmalle siihen liittyville tai uusien tuotteiden 
markkinoille. 
- Vertikaalinen yhdentyminen, johon voi kuulua tukkumyynnin toimintoja, omien tuotenimien 
kehittämistä ja tavaramerkkimainontaa. 
- Maantieteellinen eriytyminen kotimaan markkinoiden ulkopuolelle. Yhä useammat vähittäismyyjät 
käyvät kauppaa kansainvälisesti ja hyödyntävät monia erilaisia markkinoille pääsyn toimintamalleja. 
Suurten vähittäismyyjien myynnistä merkittävä osa on peräisin ulkomaan toiminnoista. Johdon 
osallistuminen kansainvälisiin toimiin vaihtelee olemassa olevien yritysten rahoittamisesta 
luvakemyyntiin ja päivittäiseen johdon suorittamaan valvontaan. 
Lisäksi elintarvikevähittäismyyjät alkavat tulla mukaan yli rajojen solmittaviin liittoutumiin. Vaikka 
nämä liittoutumat eivät näytä merkittävästi olevan mukana yhteisostoissa, ne usein helpottavat 
tuottajia ja niiden hintoja koskevien tietojen vaihtoa, mikä luo tuottajille painetta tarkistaa hintaeroja 
jäsenvaltioiden välillä. Kaikki nämä toimintamallit ovat mahdollistaneet sen, että vähittäismyyjät 
ovat saaneet vaikutusvaltaa jakeluketjuun, päässeet tasapainoisempaan asemaan neuvotteluissa 
tavarantoimittajien kanssa ja joissakin tapauksissa toimineet kilpailijoina tavarantoimittajille. 
38. Vähittäiskaupan suuntaukset eivät ole yhtenäisiä kautta EY:n, ja niihin vaikuttavat sekä 
teollisuudenalan kilpailuvoimat kussakin jäsenvaltiossa että erilaiset kansalliset tavat ja toimenpiteet, 
joilla mitataan vähittäiskaupan muotojen kokoa, sijaintia, työvoimakustannuksia, aukioloaikoja ja 
kaupankäyntikäytäntöjä. Jakelurakenteissa on suuria eroja E Y:n jäsenvaltioiden kesken. Erot johtuvat 
sekä siitä, että eri jäsenmaissa teollisuudenala on kehityksensä eri vaiheissa, että kulttuurisista ja 
sääntelyyn liittyvistä eroista. Vaikka lainsäädännölliset erot on mahdollista ajan mittaan poistaa, 
kulttuurierot todennäköisesti säilyvät ja jatkossakin rajoittavat vähittäiskaupan jakelijoiden olennaista 
laajenemista kansallisten alueidensa ulkopuolelle. Joka tapauksessa vähittäiskaupan 
kansainvälistymisen eri muotojen 1 isääntyessä alhaiselta tasoltaan tulevalla vuosikymmenellä havaitut 
yhtäläisyydet vähittäiskaupan muodoissa ja johtamistekniikoissa eri maissa voivat kasvaa. Näistä 
suuntauksista huolimatta vähittäiskaupassa tulee säilymään selvästi erotettavia kansallisia piirteitä. 
Useimmissa maissa ja useimmilla vähittäiskaupan tuotteiden markkinoilla suurten organisaatioiden 
ostovoima kasvaa. 
39. Vaikka saattaa olla liian aikaista arvioida näiden suuntausten ja muutosten todellista 
vaikutusta EY:n vertikaalisia rajoituksia koskevaan kilpailupolitiikkaan, näyttäisi siltä, että 
rinnakkaiskauppa ja arbitraasi ovat yhä tärkeitä kysymyksiä ottaen huomioon, että jakelua 
vähittäiskaupassa hoidetaan yhä pääasiassa kansallisia linjoja myöten ja tavaroita hankitaan 
kansallisten ehtojen ja olojen perusteella. 
V. Jakelussa tapahtuneita muutoksia 
Johtaminen ja teknologia 
40. Perinteiset jakelukanavat, jotka muodostuvat itsenäisistä valmistajista, tukkumyyjistä ja 
vähittäismyyjistä, ovat vähenemässä. Nämä perinteiset kanavat koostuvat toisiinsa tiettyä etäisyyttä 
pitävistä itsenäisistä toimijoista, jotka pyrkivät maksimoimaan oman voittonsa pikemminkin kuin 
koko kanavan voiton. 
41. Jakelun koko luonne on muuttunut tietotekniikan vallankumouksen myötä. Tietojärjestelmät 
ovat pakottaneet yritykset uudelleenarvioimaan ja sopeuttamaan kaupalliset suhteensa sekä 
asiakkaiden että tavarantoimittajien kanssa ja antaneet yrityksille mahdollisuuden ottaa käyttöön 
tiukemmin johdettuja ja tehokkaita käytäntöjä liiketoimissa. Just-in-time- (JIT, juuri oikeaan 
tarpeeseen)- periaatteiden käyttöönotto valmistusteollisuudessa ja niiden laajentaminen perinteisiin 
jakelujärjestelmiin on vaikuttanut syvällisesti koko jakeluketjuun. JIT pohjautuu periaatteelle, että 
mitään tuotteita ei valmistela eikä osia tilata, ellei ole olemassa ketjussa alaspäin suuntautuvaa 
kysyntää. Yhdistettynä nykyaikaiseen teknologiaan (tietokoneet, automaatio, laserskannaus jne.) JIT 
on helpottanut siirtymistä tavarantoimitusketjussa työntöohjauksesta (missä tuotteita valmistetaan 
ja varastoidaan kysyntää odotellessa) imuohjaukseen (jossa kuluttajien kysyntä "imee" tuotteita 
markkinoita kohti, ja tuotteiden taustalla osien virtausta säätelee sama kysyntä). Työntöohjauksen 
haittapuoli on siinä, että varastomäärät ovat usein kysyntään nähden liian suuret tai liian pienet. JIT-
tekniikoiden käyttöönotto vähentää varastossa olevan tavaran määrää ja pakottaa yritykset 
puuttumaan tehottomuutta aiheuttaviin tekijöihin tai pullonkauloihin tavarantoimitusketjussa. JIT-
periaatteen mukaista on myös siirtyminen suurista toimituksista pienempiin ja säännöllisempiin 
11 
toimituksiin, mikä on tekijä joka pakottaa sekä tavarantoimittajat että asiakkaat pyrkimään 
yhtenäistämiseen (eli JIT-toimitukset monilta toimittajilta yhdistetään yhdeksi toimitukseksi, minkä 
avulla pienien ja säännöllisemmän luonteisten erien aiheuttamia kuljetus- ja muita kustannuksia 
leikataan). 
42. Nopean vastaamisen logistiikka (quick response logistics, QR) on JIT:in edistyneempi versio 
ja käsite, jota käytetään kuvaamaan kysynnän ottamista hallintaan niin reaaliaikaisesti ja niin lähellä 
loppukuluttajaa kuin mahdollista. QR:n käyttöönottoa on helpottanut organisaatioiden välinen 
tiedonsiirto (OVT), tehokas täydentäminen (efficient replenishment, ER), viivakoodit, laserskannerit 
jne. Viimeisin vaihe näiden käsitteiden kehityksessä vähittäiskaupassa on tehokas kuluttajien 
tarpeisiin vastaaminen (efficient consumer response, ECR), jonka tavoite on tarjota kuluttajille 
parasta mahdollista arvoa, palvelua ja tuotevalikoimaa tavarantoimitusketjun parantamiseen 
tähtäävällä yhteistoiminnalla. 
43. JIT-, QR- ja ECR-järjestelmien käyttöönotto jakelussa siirtävät perinteistä puhtaasti 
kaupallista suhdetta valmistajien, tukkumyyjien ja vähittäismyyjien välillä kohti yhteistyösuhdetta 
erityisesti logistiikan alueella(8). Vaikka yhteistyö valmistajien ja vähittäismyyjien välillä 
tavarantoimitusketjussa onkin edistynyttä Yhdysvalloissa, on esitetty väitteitä, että EY:ssä se on vielä 
alkutekijöissään lukuisten esteiden takia, mukaan lukien perinteinen ristiriita tuotemerkkivalmistajien 
ja suurten, mieluummin omia tuotteitaan myyvien monimyymäläketjujen välillä sekä kansalliset erot 
liiketoiminnan ehdoissa ja oloissa. Yksi useimmin mainituista esimerkeistä tuotemerkkivalmistaj an 
ja vähittäismyyjän välisestä yhteistyöstä on "kumppanuus" Yhdysvalloissa Procter&Gamblen (P&G) 
ja Wal-Martin, Amerikan suurimpiin kuuluvan vähittäismyyntiketjun, välillä, jossa P&G saa 
myyntitiedot suoraan Wal-Martin kassoilta. Tällaisen järjestelmän hyöty sekä valmistajalle että 
vähittäismyyjälle on, että ne pystyvät vähentämään varastajaan ja samalla parantamaan tuotteidensa 
pääsyä kuluttajien ulottuville. Vaikka P&G:n ja Wal-Martin kaltainen täysin yhdentynyt 
"kumppanuus" saattaa Euroopassa yhä olla alkutekijöissään, on täälläkin havaittavissa integroitujen 
logistiikkajärjestelmien käyttöönottoa, jolla koko tavarantoimitusjärjestelmän toiminnot yhdistetään 
toisiinsa. 
Rakenne 
44. Jakelu on EtY:ssä keskellä huomattavaa rakennemuutosta. Muutoksiin kuuluvat 
keskittyminen, perinteisten tukkumyyjien määrän lasku, muutokset vähittäiskaupan alalla sekä 
suuntaus kohti eriytymistä ja kansainvälistymistä. 
Tiivistettynä tämä muutos koostuu seuraavista tekijöistä: 
- keskittyminen ilmaistuna suurten toimijoiden vähenemisenä ja läheisempinä vertikaalisina 
yhteyksinä valmistajien, tukkumyyjien ja vähittäismyyjien välillä, 
- itsenäisten myyjien verkostojen kehittyminen pääasiassa reaktiona keskittymissuuntaukseen ja 
suurten yhdentyneiden ryhmien kasvuun. Yleisesti voidaan sanoa, että vähittäismyyjät, joilla ei ole 
On myös tärkeää huomata logistisen yhdentymisen merkitys kilpailun keinona erityisesti maailmanmarkkinoilla. 
Tätä kuvastaa selkeästi Euroopan komission toimeksiannosta vuonna 1993 laadittu tutkimus "The Evolving 
Competitive Challenge for the European Automotive Components Industry". Tästä tutkimuksesta käy ilmi, että 
sekä tuottavuudessa että varastojen vaihtuvuudessa EY:n autonosia tuottava teollisuus saavuttaa vain 
kolmanneksen Japanin vastaavan teollisuudenalan tasosta. Yksi perustavista syistä tälle kilpailuhaitalle on 
"arvoketjussa ilmenevä todellisten kumppanuussuhteiden" puute. 
12 
asianmukaisia jakelumahdollisuuksia eikä kykyä toimia tukkumyyjän ohi, eivät pysty kilpailemaan 
suurimpien vähittäiskaupan ryhmien kanssa hinnassa ja palvelussa. 
- yleinen itsenäisten kansallisten jakelijoiden/perinteisten tukkumyyjien määrän lasku, pitäen 
mielessä sen, että tukkumyynnin käsitteellä näyttää olevan eri merkitys eri jäsenvaltioissa, 
- vähittäismyyntialalla tapahtuneet muutokset, joissa on eri jäsenvaltioiden välillä huomattavia eroja. 
Yleinen aikaisempaa hitaampi hypermarkettien lisääntyminen, luvakemyyntitoiminnan lisääntyminen 
ja etämyynnin muotojen nopea kasvu ovat näkyviä piirteitä. 
- suuntaus kohti toiminnan eriytymistä muille palvelun alueille. Lisäksi on olemassa erityisiä 
siirtymiä kohti kansainvälistymistä, vaikkakin alhaiselta tasolta, niin että vähittäismyynti on yhä 
pääosin kansallista. 
45. Johtamisessa ja teknologiassa tapahtuneilla edellä kuvailluilla muutoksilla on suuria 
vaikutuksia EY:n vertikaalisia rajoituksia koskevaan kilpailupolitiikkaan. Vertikaalisia rajoituksia 
voidaan käyttää eristämään kansallisia markkinoita, erityisesti siellä missä eri jäsenvaltioiden välisiä 
hintaeroja on olemassa. Tätä eristämistä vastaan komissio on luottanut "rinnakkaiskaupan" ja 
arbitraasin käyttöön. Jo pitkään on ollut tiedossa, että rinnakkaiskaupan toimintaa on estetty julkisin 
toimenpitein (eri rahayksiköt, verotusjärjestelmät, tekniset rajoitukset ja hallinnolliset 
muodollisuudet), yksityisin toimenpitein (sopimukset, joilla estetään yli rajojen tapahtuva 
tavarantoimitus) ja yhteiskunnallisin tekijöin (erilaiset kulttuuriset, kielelliset ja kuluttajien 
mieltymykset)(9). Nyt näyttää kuitenkin siltä, että sielläkin missä rinnakkaiskauppa on teoreettisesti 
mahdollista, nykyaikaisten jakelujärjestelmien luontainen ominaisuus on voinut pienentää tämän 
mekanismin toimintatilaa. Vaikka hinnalla on yhä merkitystä, toimitusten varmuuden ja tehokkuuden 
suhteellinen merkitys on kasvanut. Harkitessaan rinnakkaiskaupankäyntiin ryhtymistä tukkumyyjän 
tai vähittäismyyjän, joka muodostaa osan tehokasta jakeluketjua, on otettava huomioon sekä 
välittömät rahoituskysymykset kuten kuljetus-, varastointi-, pääoma- ja hallintokustannukset että 
lyhyen ja keskipitkän aikavälin rahoitukseen liittyvät asiat, jotka aiheutuvat kyseisen kaupankäynnin 
jakeluketjuaan hajottavista vaikutuksista. Esimerkiksi rinnakkaiskaupankäynnin tai liiketoimien 
sarjan välitön rahallinen hyöty voi kumoutua sillä, että tukkumyyjän tai vähittäismyyjän on sen 
jälkeen käännyttävä alkuperäisen jakelukanavansa puoleen (esim. kansallinen maahantuoja tai 
valmistaja) ja että varastojen täydennykset myöhästyvät. Tällaiset myöhästymiset voivat aiheutua 
yksinkertaisesti siitä, että myyjä on JIT-periaatteen mukaisesti vähentänyt varastojaan (toisin sanoen 
tavaroita ei enää tuoteta eikä varastoida kysyntää odoteltaessa). Tällaisten periaatteiden käyttöönotto 
ja itsenäisten tukkumyyjien määrän väheneminen vähentävät todennäköisesti myös niiden varastojen 
tasoa, jotka alunperinkään tulevat rinnakkaiskaupan markkinoille. 
VI. Polttoaine ja olut 
46. Polttoaineen ja oluen jakelussa on tapahtunut suuria muutoksia, vaikka yleistysten tekeminen 
on vaikeaa. Muutoksia ei tässä käsitellä yksityiskohtaisesti, koska tilanne eri jäsenvaltioiden välillä 
vaihtelee. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan vapauttamassa valtionmonopoleja (Espanja ja Portugali 
polttoaineen suhteen) ja joissakin jäsenvaltioissa monopoleja on yhä olemassa (Ruotsi, Suomi ja 
Itävalta alkoholin osalta). Komissio ottaisi mielellään vastaan näitä aloja ja erityisesti olutta 
koskevaa tietoa siitä, miten helppoa tai vaikeaa yhden jäsenvaltion tuottajien on päästä uusille 
markkinoille. Erityisen hyödyllistä olisi analysoida sitä, onko yksinostosopimusten laajalle levinnyt 
järjestelmä helpottanut vai vaikeuttanut tätä prosessia. Näistä varoituksista huolimatta voidaan tehdä 
joitakin yleisiä huomioita. 
Ks. myös sisämarkkinoita käsittelevää 11 lukua. 
13 
Polttoaine 
47. Polttoainetta myyvien huoltamoiden määrä on laskussa samalla kun yksittäisten asemien 
keskimääräinen koko kasvaa. Super/hypermarketit ovat myös tulleet markkinoille aggressiivisella 
hinnoittelullaan. Niiden osuus joillakin markkinoilla on nyt suhteellisen suuri (jopa 33 prosenttia). 
Markkinoille on ilmestynyt ilman tuotemerkkiä tai omalla tuotemerkillä myytävä polttoaine. Tämän 
lisäksi muut tuotemerkin omaavat tulijat ovat onnistuneet pääsemään kansallisille markkinoille. 
Huoltamon perustamiseen tarvittavat sijoitukset ovat kasvaneet huomattavasti (suurempi koko, 
ympäristönsuojeluja lisääntyneet toiminnot). Polttoaineeseen liittymättömien tekijöiden suhteellinen 
merkitys huoltamoissa on kasvanut; on kehittynyt pitkän aukioloajan omaavia myymälöitä, joiden 
valikoimassa on kulutustavaroita autotarvikkeiden ja öljyjen lisäksi*l0). Itse asiassa yhä pienempi 
prosenttiosuus muualla käytettäviä voiteluaineita myydään huoltamoiden kautta autotarvikkeiden 
erikoisliikkeiden/ketjujen kasvun vuoksi. Supermarketteja lukuun ottamatta huoltoasemat ovat 
edelleen pienten (usein toiminimellä toimivien) yritysten omistamia/vuokraamia/johtamia ja ne ovat 
yhteydessä suuriin polttoainetuottajiin yksinostosopimusten kautta. Lisäksi asema ja sen laitteisto 
ovat usein tuottajien lainoin rahoitettuja. 
Olut 
48. Panimoalan rakenne vaihtelee suuresti jäsenvaltioittain erittäin hajautuneesta tiukkaan 
oligopoliin ja jopa markkinoiden hallintaan. Paikalliset tuottajat vastaavat usein suurimmasta osasta 
myyntiä kussakin jäsenvaltiossa, vaikka vaikutusvallan saaminen muilla markkinoilla kasvaa. Tähän 
päästään eri tavoin: oman tytäryhtiön kautta tapahtuvalla suoralla tuonnilla, oluen valmistamisella 
lisenssillä, paikallisten panimoiden ostamisella tai yhteisyritystoiminnalla niiden kanssa, 
vähittäismyyntipisteiden ostamisella, tukkumyyjien avulla, uuden panimon perustamisella tai 
jakelujärjestelyillä paikallisten panimoiden kanssa. 
49. Tavallisten oluiden kuljettaminen pitkiä matkoja varastojen ylläpitämiseksi ja säilyttämiseksi 
tuoreena ei ole taloudellista. Joissakin jäsenvaltioissa on vallalla suuntaus, että off-sales -kulutuksen 
osuus (esim. supermarkettien kautta tilojen ulkopuoliseen kulutukseen) kasvaa suhteessa on-sales -
kulutukseen (eli tiloissa tapahtuvaan kulutukseen). Vähittäismyyntitilat ovat usein pienten 
toiminimiyritysten omistamia/vuokraamia/johtamia. Ne ovat usein, mutteivät aina, yhteydessä 
panimoihin yksinostosopimusten kautta. Lisäksi nämä on-sales -vähittäismyyntipisteet voivat olla 
rahoitettuja panimoiden myöntämin lainoin. Tämä rahoitus on erityisen tärkeää, sillä myyntipisteen 
arvo (lisäarvo) on tavallisesti kasvanut ja lisännyt myös sijoituskustannuksia. Viime aikoina on 
alkanut ilmestyä monia vähittäismyyntipisteitä omistavia erikoistuneita vähittäismyyntipisteyrityksiä. 
Nämä yritykset neuvottelevat panimoiden kanssa toimituksista. 
VII. Johtopäätökset ja kysymyksiä 
50. Informaatioteknologian toimiessa katalysaattorina on tapahtunut siirtymistä kohti perinteisten 
tarjontajohtoisten jakelukanavien korvaamista suunnitelluilla, ammattimaisesti johdetuilla ja 
kysyntäjohtoisilla jakeluketjuilla, joissa tavarantoimittajat, valmistajat, tukkumyyjät ja 
vähittäismyyjät toimivat integroituna järjestelmänä ja kilpailevat muiden integroitujen järjestelmien 
kanssa maksimoidakseen tehokkuuden ja kysynnän. On kuitenkin huomattava, että valmistajien ja 
vähittäismyyjien välistä "kumppanuutta" jakeluketjun johdossa on tähän asti rajoitettu lukuisilla 
esteillä, joihin kuuluvat kansalliset erot liiketoiminnan ja -käytäntöjen ehdoissa ja oloissa. 
('"' Kukin polttoainetta myyvä huoltamo kehittää erillisiä standardoituja muotoja omille myymälöilleen. 
14 
51. Kilpailun näkökulmasta on tärkeää huomata, että siirtyminen perinteisistä puhtaasti 
kaupallisista suhteista yhteistyöhön perustuviin suhteisiin voi heikentää jakeluketjun myönteisiä 
kilpailuun vaikuttavia voimia kuten eri tuotemerkkien välistä kilpailua. Lisäksi on olemassa 
suurempi mahdollisuus kuin perinteisessä jakelukanavassa, että tällaista jakeluketjua hallitsee yksi 
ketjun jäsen, mikä aiheuttaa toimintojen ja kustannusten kasautumista muiden ketjun jäsenten 
kannettavaksi (vastakohtana tilanteelle, jossa kaikki itsenäiset toimijat vapaasti jakavat ja integroivat 
toimiaan kaupallisten neuvottelujen pohjalta). Tämä on tärkeä tekijä EY:n kilpailupolitiikkaa 
ajatellen, erityisesti silloin kun jakeluketjun johtamisesta vastaava osapuoli on suuri yritys ja muut 
osapuolet ovat pieniä tai keskisuuria yrityksiä, jotka ovat taloudellisesti riippuvaisia kyseisestä 
jakeluketjusta, ottaen huomioon että se voi johtaa tuotemerkin sisäisen kilpailun heikkenemiseen 
ja/tai jakeluketjun sulkemiseen muilta tuottajilta samoilla tai liitännäismarkkinoilta. 
52. Yhtenäistetyt järjestelmät yhdessä tietotekniikan kanssa ovat helpottaneet siirtymistä 
jakeluketjussa tapahtuvasta työntöohjauksesta imuohjaukseen monilla jakelualoilla. Lisäksi monilla 
aloilla on tapahtunut keskittymistä jommassa kummassa päässä tavarantoimitusketjua, ja itsenäiset 
välittäjät ovat kadonneet. Kumpikin näistä tekijöistä näyttää huomattavasti vähentäneen 
rinnakkaiskaupan tai arbitraasin ulottuvuutta silloinkin kun eri jäsenvaltioiden välillä on huomattavia 
hintaeroja. Näiden muutosten pääasiallinen vaikutus EY:n vertikaalisia rajoituksia koskevaan 
kilpailupolitiikkaan on, että nykyaikaiset jakelujärjestelmät voisivat lopullisesti varmistaa kansallisten 
markkinoiden eristämisen, ottaen huomioon että jakelu on vähittäismyynnissä vielä kansallisesti 
suuntautunutta. Tällä voisi olla suuria vaikutuksia EY:n markkinoiden yhdentymistavoitteisiin. 
53. Emme ole pystyneet löytämään hyödyllisiä tilastoja valmistajien käyttämien erilaisten 
jakelujärjestelmien suhteellisesta koosta ja merkityksestä, joihin järjestelmiin kuuluvat 
yksinoikeusmyynti, yksinostaminen, valikoiva jakelu, avoin jakelu ja luvakemyynti. Emme ole 
myöskään saaneet hyödyllistä tietoa eri puolilla Eurooppaa tapahtuneesta itsenäisten 
tukkumyyjien/jakelijoiden vähenemisestä. Komissio ottaisi erityisen mielellään vastaan tilastojen 
tukemia asianomaisten tahojen näkökantoja koskien Euroopan jakelukanavien suhteellista kokoaja 
merkitystä sekä niille pääsyä, sekä koskien itsenäisten tukkumyyjien/jakelijoiden määrän 
vähenemistä. Tervetulleita olisivat myös mielipiteet siitä, missä laajuudessa uudet 
jakelumuodot/järjestelmät ja muut tässä luvussa käsitellyt tekijät voivat vertikaalisin rajoituksin 
eristää kansallisia markkinoita. 
15 
II luku 
VERTIKAALISTEN RAJOITUSTEN JA SISÄMARKKINOIDEN TALOUDELLINEN 
ANALYYSI 
I. Taustaa 
54. Vertikaalisten rajoitusten taloudellinen analyysi on aiemmin aiheuttanut kiivaita keskusteluja 
taloustieteilijöiden kesken. 1980-luvun alkuun mennessä kanta oli muuttunut rajoitusten pitämisestä 
kilpailun kannalta kyseenalaisina siihen yleistettyyn havaintoon, että ne olivat kilpailun kannalta 
yhdentekeviä (Chicagon koulukunta). Nykyään vallalla alkaa olla konsensus, ja taloustieteilijät ovat 
yhä varovaisempia arvioidessaan vertikaalisten rajoitusten suhdetta kilpailupolitiikkaan sekä 
haluttomampia tekemään yleistyksiä, ja vertikaalisia rajoituksia ei voida pitää sinällään hyödyllisinä 
kilpailulle00. Yksi tekijä on kuitenkin erittäin näkyvä. Nykyinen taloudellinen ajattelu korostaa 
markkinarakenteen merkitystä määritettäessä vertikaalisten rajoitusten vaikutusta kilpailulle. Mitä 
kiivaampaa on tuotemerkkien sisäinen kilpailu, sitä todennäköisemmin kilpailuun kannustavat ja 
tehokkuusvaikutukset ovat vertikaalisten rajoitusten kilpailunvastaisia vaikutuksia tärkeämpiä. 
Vastakkainen pätee silloin kun tuotemerkkien sisäinen kilpailu on heikkoa ja markkinoille pääsylle 
on olemassa huomattavia esteitä. 
55. Tässä luvussa esitetään joitain päätelmiä viimeaikaisesta vertikaalisia rajoituksia koskevasta 
taloudellisesta ajattelusta, josta voi olla hyötyä politiikan muotoilemisessa02*. Luvussa tutkitaan myös 
sisämarkkinoiden yhdentymisen tilan ja vertikaalisten rajoitusten suhdetta. Vaikka monet 
hallinnolliset ja muut julkiset esteet on poistettu, joillakin aloilla ei vielä ole todellisia 
sisämarkkinoita ja jäsenvaltioiden välillä on yhä huomattavia hintaeroja. Tämä viittaa siihen, että 
edelleen yhdentymisellä on vielä tarjottavana hyödyntämättömiä taloudellisia etuja ja että yksityisten 
sopimusten (esim. vertikaalisten rajoitusten) merkitys taloudellisen yhdentymisen edistäjänä tai 
estäjänä on lisääntynyt suhteessa julkisten esteiden vastaavaan merkitykseen. 
II. Vertikaalisten rajoitusten taloudellinen tulkinta 
56. Kun tuottajan ja jakelijan välinen suhde kehittyy pelkkää kaupankäyntiä pidemmälle ja 
säännölliset ja läheisemmät yhteydet ovat välttämättömiä, sopimukset ja vertikaaliset rajoitukset 
voivat esimerkiksi vähentää liiketoimien kustannuksia niiden välillä. Näin erityisesti silloin, kun 
jakelu vaatii pitkäaikaisia suhteita, joihin kuuluu tehtävien jakaminen myynnissä ja 
myynninedistämistoimissa sekä aineettomien hyödykkeiden kuten goodwillin ja tietotaidon siirto. 
Kumpikaan osapuoli ei voi täysin tietää toisen toiminnasta. Kummallakin on eri intressit, joiden 
tavoitteleminen itsenäisesti ei useinkaan ota huomioon toisen osapuolen intressien vaikutusta. Lisäksi 
tuottajilla ja jakelijoilla on itsenäistä ja yksilöllisiä päätäntävaltaa tuotanto- ja jakeluketjun eri 
osatekijöiden suhteen. Ottaen huomioon tällaisen yleistaustan vertikaaliset rajoitukset pystyvät 
auttamaan parempien tulosten saavuttamisessa sekä tuottajia että jakelijoita ja myös asiakkaita ja 
tehokkuustekijöitä. Tuottajien ja jakelijoiden vertikaalisin rajoituksin virallistettu yhteistyö voi auttaa 
un Chicagon koulukunnan päätelmissä avainolettamus oli erityisesti jakelutasolla tapahtuva täydellinen kilpailu. 
McKinseyn tutkimuksessa (op cit) esitetään, että tämä ei päde Euroopassa, ja markkinoille pääsylle havaittiin 
olevan olemassa huomattavia esteitä. 
,l2) Tämä perustuu P. Reyn ja F. Caballeron "The implications of the Economic Analysis of Vertical Restraints", 
joka ilmestyy pian Euroopan komission, PO II, Bryssel, tutkimuksena. Ks. myös Dobson and Waterson 
"Vertical Restraints and Competition Policy", London 1996, ja "Competition Policy and Vertical Restraints", 
OECD, Paris 1994. 
16 
yrityksiä lisäämään voittojaan ja tietyissä olosuhteissa nämä tehokkuushyödyt voidaan siirtää 
kuluttajille. Seuraavassa joitakin esimerkkejä. 
Vertikaaliset rajoitukset keinona parantaa taloudellista tehokkuutta tuottajien ja jakelijoiden 
välisen paremman yhteensovittamisen avulla 
57. Kilpailupolitiikan näkökulmasta katsoen on hyvä erottaa ne tapaukset, joissa vertikaalisilla 
rajoituksilla on yleisesti myönteinen vaikutus niistä tapauksista, joissa niistä aiheutuu kielteisiä 
seuraamuksia. Vertikaalisilla rajoituksilla on tavallisesti selvästi myönteinen vaikutus silloin kun 
niitä käytetään oikein ratkaistaessa yhteensovittamiseen liittyviä ongelmia, kun taas niiden kielteiset 
vaikutukset ovat yleisiä tilanteessa, jossa kilpailu tuotantoa edeltävillä ja/tai tuotannon jälkeisillä 
markkinoilla on vähäistä. 
a) Hinnoittelun vertikaalinen yhteensovittaminen 
58. Yhteensovittamisen puuttuessa vertikaaliset rakenteet voivat saada aikaan hintoja, jotka ovat 
liian korkeita ei ainoastaan kuluttajien näkökulmasta vaan myös tuottajien ja jakelijoiden 
näkökulmasta. Kun olemassa on jonkin verran markkinavoimaa, sekä tuottajat että jakelijat lisäävät 
hintaa kustannuksiensa takia04'. Tämä "kaksoishinnankorotus", joka tunnetaan myös 
kaksoismarginalisaationa, johtuu siitä, että kukin yritys tekee hinnoittelupäätöksensä itsenäisesti 
ottamatta huomioon päätöksensä vaikutuksia kumppaniinsa vertikaalisessa rakenteessa. Tästä seuraa, 
että hinta on todennäköisesti liian korkea, jotta se maksimoisi tuottajan ja jakelijan/jakelijoiden 
yhteisen voiton. Tuottajien määräämät enimmäisvähittäishinnat voivat auttaa tämän tilanteen yli 
pääsemisessä. Muun tyyppiset vertikaaliset rajoitukset voivat auttaa ratkaisemaan 
kaksoismarginalisaatio-ongelman. Esimerkiksi kaksiosainen tariffi, jossa on kiinteä maksu ja 
vähittäishinta ovat tavallisia luvakesopimuksille. Minimiostovaatimukset voivat myöskin ratkaista 
kaksoismarginalisaatio-ongelman. Näillä vaihtoehtoisilla ratkaisuilla ei kenties kuitenkaan ole samaa 
vaikutusta kilpailun näkökulmasta. 
b) Palvelujen tarjonnan yhteensovittaminen 
59. Tavaroiden ja palveluiden jakelu tavallisesti edellyttää jakelijoiden tarjoamia lisäpalveluja. 
Näitä voivat olla myynnin jälkeisiä palveluja kuten takuu tai huolto, tai myyntiä edeltäviä kuten 
tietojen antaminen tai tekninen tuki mahdollisille ostajille. Tästä syntyy kahdenlaisia ongelmia 
taloudelliselle tehokkuudelle05'. 
i) Hyödyn jakautumiseen liittyvät ongelmat Jos jakelija käyttää rahaa asiakkaille annettavaan 
myyntiä edeltävään tietoon tai parantaa tilojaan, hänen tuotteensa kysyntä kasvaa ja hän hyötyy siitä. 
Mutta jakelijan myymiä tuotteita toimittava valmistaja hyötyy myös, koska hän myy nyt enemmän 
jakelijalle. Näissä tilanteissa jakelijan myyntiponnistelut jäävät sen tason alle, jolle ne voisivat 
nousta, jos jakelija saisi itse kaikki ylimääräisistä ponnisteluista syntyvät edut. Vertikaaliset 
rajoitukset voivat auttaa saavuttamaan vertikaalisen rakenteen optimaalisen tuloksen. Kuluttajatkin 
hyötyvät tästä lopputuloksesta, jos tuotemerkkien välinen kilpailu on aktiivista. Jälleen kerran 
On olemassa muita vertikaalisten rajoitusten avulla saavutettavia tehokkuushyötyjä, jotka myös otetaan 
huomioon komission tämän alan kilpailupolitiikan kannalta. Niitä käsitellään IV luvussa eikä toisteta tässä. 
Markkinavoima tarkoittaa sitä, että tuottaja ja jakelija kohtaavat alaspäin kääntyneitä kysyntäkäyriä, eikä siis 
täydellisessä kilpailussa esiintyvää horisontaalista kysyntäkäyrää. 
Itse asiassa taloustieteilijät käsittelisivät muunlaisia ongelmia, kuten riskien siirtäminen tai eettiset ongelmat. 
Yksinkertaisuuden vuoksi näitä asioita ei käsitellä tässä. Näitä asioita käsitellään tutkimuksessa Rey and 
Caballero op. cit. 
17 
luvakemyyntijärjestelmä, jossa on käytössä luvakemyyntimaksu ja alhaisemmat tukkuhinnat, voi 
varmistaa sen, että myyntiponnistelujen taso paranee. 
ii) Ilmaisen hyödyn ormclmat Kun useammat vähittäismyyjät myyvät jonkin tuotteen samaa 
merkkiä tietyllä alueella, kaikki vähittäismyyjät hyötyvät yhden ponnisteluista. Jos esimerkiksi yksi 
vähittäismyyjä sijoittaa asiakkaille tiedottamiseen kyseisellä alueella tai mainostaa kyseisiä 
tuotemerkkiä, kaikki muut vähittäismyyjät voivat säästää mainonnassa ja saavat näin ilmaista hyötyä 
ensimmäisen tarjoamista palveluista. Tällaisessa tilanteessa on tavallista, että kaikki vähittäismyyjät 
sijoittavat mahdollisimman vähän kyseisiin toimintoihin. Tällaisen tilanteen aiheuttama ongelma 
voidaan ratkaista siten, että tuottaja määrää yksinoikeusalueita. Jos jakelijalle annetaan 
yksinoikeusalue, jolla hän on tietyn tuotemerkin ainoa jakelija, kuljetus-ja liiketoimintakustannukset 
minimoivat ilmaisen hyödyn tavoittelun vaikutuksia. 
Kilpailua haittaavat vertikaaliset rajoitukset 
60. Tutkiaksemme vertikaalisten rajoitusten vaikutusta kilpailuun meidän on otettava huomioon 
kilpailu jakelun tasolla, toisin sanoen tuotemerkkien sisäinen kilpailu, mutta myös valmistajien 
välinen eli tuotemerkkien välinen, kilpailu. Vertikaalisten rajoitusten käyttöön ottaminen voi olla 
keino lieventää jakeluketjun yläpäässä tapahtuvaa kilpailua valmistajien välillä, jotka eivät kilpaile 
suoraan keskenään, vaan vähittäismyyjiensä kautta. Tässä tapauksessa voimme puhua kilpailusta 
''vertikaalisten rakenteiden" välillä. On olemassa ainakin kolme tapaa, jolla vertikaaliset rajoitukset 
voivat rajoittaa kilpailua. 
a) Jakelu- tai valmistuskartellit 
61. Vertikaalisilla rajoituksilla kuten vähittäishintojen säätelyllä (RPM) tai alueellisilla 
yksinoikeuksilla on suora tuotemerkkien sisäistä kilpailua rajoittava tai jopa poistava vaikutus 
tietyissä olosuhteissa. Tästä syystä jakelijat voivat olla kiinnostuneita tavarantoimittajiensa kanssa 
tehtyjen vähittäismyynnin tasolla tapahtuvaa kilpailua rajoittavien sopimusten täytäntöönpanosta. 
Kun jakelijoilla on markkinavoimaa, halu toimia näin ilmenee erityisen todennäköisesti silloin, jos 
jakelumarkkinoille pääseminen on vaikeaa. Vertikaalisia rajoituksia voidaan myös käyttää panemaan 
täytäntöön valmistajien välisiä salaa sovittuja hintasopimuksia. Esimerkiksi vähittäishintojen säätely 
voi helpottaa salaisten sopimusten tekoa, sillä hinnanleikkaukset vähittäiskaupan tasolla ovat 
helpommin havaittavissa. Mikäli kaikki monia tuotteita myyvät vähittäiskauppiaat pitäytyvät 
tuottajien hinnoittelussa, kartelleja hajottavat tukkuhinnat eivät voi heijastua vähittäiskaupan tasolle 
ilman pikaisen paljastumisen riskiä. Leikkausten edelleen siirtämisen mahdottomuus ja muiden 
kartellin jäsenten vastatoimien riski tekevät kartellisopimuksista vakaampia vähittäishintojen säätelyn 
vallitessa. 
b) Vertikaaliset rajoitukset markkinoille pääsyn estämiskeinona 
62. Vertikaalisia rajoituksia voidaan ottaa käyttöön pyrittäessä estämään muiden, mahdollisesti 
tehokkaampien kilpailevien valmistajien pääsy markkinoille. Tällainen on tilanne selvästikin silloin, 
jos nykyiset tuottajat tekevät yksinoikeussopimuksia tietyllä alueella saatavilla olevan tietyn tuotteen 
jakelijoiden kanssa. Jonkinlainen este markkinoille pääsylle tai mikä tahansa muu tekijä, joka 
rajoittaa vähittäismyyjien määrää on välttämätön edellytys tällaiselle estämiselle. Tämä on kuitenkin 
mahdollista myös, jos mittakaavan ja laajuuden edut ovat tärkeitä vähittäismyynnissä, kun olemassa 
olevien vähittäismyyjien kanssa yksinoikeussopimusten tekeminen vaikeuttaisi markkinoille pääsyä 
18 
uusille tulijoille markkinoiden tasolla, koska niille jakelukustannukset olisivat korkeammat kuin 
markkinoilla jo oleville yrityksille06'. 
63. Joka tapauksessa vertikaaliset rajoitukset voivat myös kannustaa markkinoille pääsyä pitkällä 
aikavälillä tietyissä olosuhteissa. Sikäli kuin alueellisten yksinoikeuksien kaltaiset vertikaaliset 
rajoitukset usein lisäävät vertikaalisten rakenteiden saavuttamia voittoja, ne myös edistävät muiden 
mahdollisten jakelijoiden ja tuottajien markkinoille pääsyä, mikä edistää tehokkuutta pitkällä 
aikavälillä. 
c) Vertikaaliset rajoitukset tuottajien välisen kilpailun lieventämisen keinona 
64. Oligopolimarkkinoilla vertikaalisissa rakenteissa tapahtuva vertikaalisten rajoitusten käyttöön 
ottaminen voi edelleen vähentää tuotemerkkien välistä kilpailua. Esimerkiksi yksinoikeuskauppa 
sallii toisinaan valmistajien korottaa marginaalejaan tukkuhintoja nostamalla. Siinä tapauksessa, 
mikäli vähittäismyynti tapahtuu kilpailuttomissa oloissa ja markkinoille pääsylle on esteitä, 
vähittäismyyjät tavallisesti vastaavat korotettuihin tukkuhintoihin nostamalla lopullisia 
kuluttajahintoja. Vaihtoehtoisesti taas paitsi tuotemerkkien sisäisen kilpailun vähentämisen lisäksi 
yhden tai useamman valmistajan toteuttamat yksinoikeusalueet voivat myös lieventää merkkien 
välistä kilpailua vähentämällä kannustimia, jotka saavat valmistajat myymään toistensa hintoja 
halvemmalla. Näin ollen tuotemerkkien sisäistä kilpailua vähentämällä oligopolimarkkinoilla 
vertikaaliset rajoitukset voivat heikentää myös niiden välistä kilpailua07'. 
III. Toimivien sääntöjen kehittäminen tuotemerkkien sisäisessä ia niiden välisessä 
kilpailussa 
65. Politiikan päämääriä varten on välttämätöntä muokata taloudellisen analyysin päätelmistä 
toimivia työkaluja, jotka ovat sekä yhdenmukaisia EY:n kilpailusääntöjen kanssa että suhteellisen 
helposti täytäntöönpantavissa sekä takaavat yrityksille tarpeellisen oikeusvarmuuden. Yksi osatekijä 
on noussut elintärkeäksi vertikaalisten rajoitusten vaikutusta analysoitaessa: tuotemerkkien sisäisen 
kilpailun aste. Jakelussa ja/tai tuotannossa riittävän tasoisen kilpailun sallivan markkinarakenteen 
olemassaolo määrää vertikaalisten rajoitusten nettovaikutuksen kilpailulle. Tämä osatekijä voi auttaa 
taloudellisen analyysin kanssa yhdenmukaisen politiikan kehittämistä, jossa otetaan huomioon 
vaihtokauppa jokaisesta tapauksesta suoritetun täyden markkina-analyysin ja tällaisen 
täytäntöönpanomekanismin kustannusten välillä. 
66. Mikäli vertikaalisia rajoituksia kuten yksinoikeusalueet tai luvakesopimukset otetaan käyttöön 
ilmaisen hyödyn tavoittelun seurausten välttämiseksi, saman tuotemerkin vähittäismyyjien välinen 
kilpailu voi myös rajoittua. Noiden rajoitusten käyttöönotosta seuraava tehokkuus lisää 
vertikaaliselle rakenteelle koituvia voittoja. Kuluttajat hyötyvät tehokkuushyödyistä paljon 
todennäköisemmin, jos vertikaalinen rakenne kohtaa voimakasta kilpailua muiden tavarantoimittajien 
taholta, joiden tuotteita voidaan pitää kyseessä olevaa tuotetta korvaavina. Mikäli vertikaalisella 
rakenteella on riittävä markkinavoima, sillä on vähemmän intoa laskea hintoja ja se saa usein 
tehokkuushyötyjä ylimääräisen voiton muodossa. Kuitenkin suhteellisen kilpailullinen 
markkinarakenne voi lieventää vertikaalisen rajoituksen mahdollisia kielteisiä vaikutuksia kilpailulle. 
Samanlainen väite voidaan esittää myös riittävän voimakkaiden jakelijoiden aiheuttamasta tuottajien 
markkinoille pääsyn estämisestä. 
Ks. esimerkiksi Besanko and Perry, "exclusive dealing in a spatial model of retail competition", International 
Journal of Industrial Organisation, vol. 12, 1994 pp. 297-329, ja Rey and Stiglitz, "The role of exclusive 
territories in Producers1 competition", Rand Journal of Economics, vol. 26. no. 3, Autumn 1995, pp. 431-51. 
67. Esiin nousee myös kysymys sopimuksista, jotka sisältävät useita vertikaalisia rajoituksia. Eri 
lausekkeiden yhdistelmä samassa sopimuksessa voi huomattavasti monimutkaistaa vertikaalisten 
rajoitusten kilpailulle aiheuttamien vaikutusten taloudellista arviointia. Vertikaalisten rajoitusten 
lisääminen ei välttämättä viittaa siihen, että niiden vaikutus kilpailuun suhteellisesti heikkenisi. 
Esimerkiksi yksinoikeusalueiden käyttöönottaminen ilmaisen hyödyn tavoitteluun liittyvien 
ongelmien välttämiseksi voisi vähentää tuotemerkkien sisäistä kilpailua ja vähittäismyyjät voivat 
joutua nostamaan hintojaan. Lisäksi kaksoismarginalisaatioon liittyvät ongelmat korostuvat 
alueellisten yksinoikeuksien myötä, sillä ne antavat lisää markkinavoimaa jakelijoille. Välttääkseen 
tämän reaktion, joka johtaisi pienempään myyntitulokseen, valmistajat voivat yhdistää 
yksinoikeusalueiden käyttöönoton vertikaalisiin lisärajoituksiin kuten hintakattoihin tai kaksiosaisiin 
tariffeihin kaksoishinnankorotusten aiheuttamien ongelmien välttämiseksi. Tässä tapauksessa kahden 
vertikaalisen rajoituksen yhdistäminen olisi kilpailulle myönteistä. 
68. Kuitenkin vertikaalisten rajoitusten niputtaminen yhteen voisi myös heijastaa sellaista 
vaikuttimien yhdistelmää, jolla voi olla kilpailulle kielteisiä vaikutuksia. Mikäli tietty vertikaalinen 
rajoitus otetaan käyttöön yhteensovittamisongelmien ratkaisemiseksi yhdessä muiden tarkoituksella 
kilpailua rajoittamaan pyrkivien toimien kuten kartellin muodostamisen kanssa, mitään korvaavaa 
vaikutusta ei kenties olisi eikä lopputuloksessa kilpailullisesta näkökulmasta katsottuna tapahtuisi 
parannusta. 
69. Näistä syistä vertikaalisten rajoitusten yhdistelmiä sisältävien sopimusten vaikutusten arviointi 
on suoritettava niin, että otetaan huomioon kaikkien sopimukseen sisällytettyjen vertikaalisten 
rajoitusten yhteisvaikutus niiden markkinayhteydessä. Eri rajoitusten arvioiminen yksitellen ei 
kenties ole riittävää sopimuksen arvioimiseksi oikein. 
IV. Vertikaaliset rajoitukset ja sisämarkkinat 
70. Sisämarkkinoiden meneillään oleva yhdentyminen tuo lisäulottuvuuden vertikaalisten 
rajoitusten analyysiin. Vuoden 1992 ohjelma oli tulosta siitä laajasta vakaumuksesta, että 
yhteismarkkinoiden luomisessa epäonnistuminen on aiheuttanut Euroopan taloudelle miljoonien 
tarpeettomia kustannuksia ja menetettyjä työpaikkoja. Cecchinin mietinnön tarkka nimi, "The Cost 
of Non-Europe"08' kuvastaa tätä selkeästi. Ponnistelut, joita oli tehty ETY:n perustamissopimuksen 
voimaantulosta vuonna 1958 alkaen eivät olleet 1980-luvun puoleen väliin tultaessa hyödyntäneet 
kaikkia niitä mahdollisia etuja, joita oli odotettavissa jäsenvaltioiden talouksien täydellisestä 
yhdentymisestä. Nyt kun yhä uusia askelia on otettu tavaroiden, palvelujen ja tuotannontekijöiden 
vapaan liikkuvuuden jäljelläolevien esteiden poistamiseksi, on silti yhä selvää, että lisäponnistelut 
ovat välttämättömiä mahdollisimman täydellisen yhdentymisen saavuttamiseksi. Tämän 
yhdentymisen merkitys on kasvanut, sillä Euroopan yrityksille mahdollisuuden saada laajuudesta ja 
mittakaavasta koituvia etuja antavat, mutta silti tehokkaan kilpailun mahdollistavat onnistuneet 
sisämarkkinat nähdään ponnistuslautana kilpailukyvylle maailmanmarkkinoilla, jotka laajenevat ja 
joilla kilpailu lisääntyy. 
71. Kilpailu on välttämätöntä sisämarkkinoiden mahdollistamien taloudellisten hyötyjen 
saamiseksi. Nämä hyödyt saavutetaan vain, jos yritykset kilpailevat toistensa kanssa ja pääsevät 
toistensa markkinoille. Hyödyt syntyvät: 
(l8) Ks. yhteenveto teoksessa "The European Challenge - 1992. The Benefits of a single market". Paolo Cecchini, 
Wildwood House 1988. 
20 
staattisista tehokkuuksista, joissa kilpailupaineet laskevat hintoja korkean hinnan 
jäsenvaltioissa lähemmäs alemman hinnan maiden tasoa. Hinnat voivat olla alhaisemmat 
"luonnollisten" kustannusetujen tai suuremman kilpailupaineen takia, 
dynaamisista tehokkuuksista , joissa kilpailupaineiden lisäysprosessi kiihdyttää yrityksiä 
suurempaan tehokkuuteen. Yksikertaisimpia selittää ovat kenties suurista markkinoista saatavat 
mittakaavaedut, mutta monet hyödyt ovat todennäköisiä kilpailun yksinkertaisesta lisääntymisestä 
markkinoilla, joita aiemmin suojasivat esteet tai joihin ei kohdistunut tehokasta painetta 
kilpailijoiden taholta. 
72. Kaikista markkinoista ei tietenkään tule Euroopan laajuisia markkinoita. Osa säilyy 
paikallisina (esim. kampaamot) ja osa on jo maailmanlaajuisia (esim. siviili-ilmailun 
moottoriteollisuus). Monille tuotteille kuitenkin Euroopasta tulee merkittävä maantieteellinen 
markkina-alue. Vaikka on olemassa todisteita tiettyjen kauppatavaroiden hintojen lähentymisestä, 
tilaa kasvaneen kilpailun ja yhdentymisen tuomille hyödyille on edelleen. 
73. Sisämarkkinaohjelma perustui olettamukselle, että muuhun kuin tariffeihin perustuvien 
kaupan esteiden poistaminen johtaisi lisääntyneeseen kilpailuun, joka puolestaan loisi painetta 
hintoja kohtaan. Kilpailupaineiden odotettiin laskevan hintoja mittakaavaetujen sallimien rajojen 
ylikin, mikä edellyttäisi hintakustannusmarginaalien pienenemistä kautta koko talouselämän ja 
erityisesti aloilla, joihin sisämarkkinat vaikuttaisivat suoremmin. Näiden hintoihin kohdistuvien 
kilpailupaineiden odotettiin lopulta johtavan tavaroiden hintojen lähentymiseen eri jäsenvaltioissa, 
mikä koituisi kuluttajien hyväksi. Näitä ennusteita tukivat empiiriset todisteet koko yhteisössä 
olemassa olevasta tiettyjen tavaroiden ja palvelujen merkittävästä hintahajonnasta. Lopulliset 
kuluttajahinnat erosivat eri maiden välillä huomattavasti vuonna 1985. 
74. Hintaerot säilyvät nykyään huomattavina erityisesti tiettyjen tavaroiden kohdalla. 
Merkittävämpää on, että jakelijoiden nettohankintahinnoissa eri jäsenvaltioiden välillä ei vaikuta 
olevan suuria eroja. Erot esimerkiksi käyttöelektroniikan hinnoissa voivat olla jopa 35 prosenttia 
saman valmistajan samalle tuotteelle/mallille. Huolimatta jäsenvaltioiden välillä säilyvistä 
huomattavista hintaeroista viimeaikainen tutkimus sisämarkkinoiden arvioinnin yhteydessä osoittaa, 
että suuntaus on kohti hintojen lähentymistä. Taulukossa 1 esitetään hajontaindeksit eri tuoteryhmien 
hinnoille(l9). 
Indeksit on laskettu verot mukaan lukien ja ilman veroja, jotta välillisen verotuksen vaikutukset 
saadaan erotettua. Tuloksista näkyy, että hintahajonta on vähentynyt kauppatavaroissa ja palveluissa, 
joihin sisämarkkinoilla on ollut todellista vaikutusta. Kuitenkin rakennus- ja energia-alalla, joilla 
sisämarkkinoiden vaikutus on hyvin rajallinen, hintojen lähentymistä ei ole tapahtunut. Joissain 
tapauksissa hintahajonta on kasvanut. Huolimatta siitä, että tällaisiin vertailuihin on metodologian 
suhteen suhtauduttava varauksella, tämä näyttää tukevan todisteita sisämarkkinaohjelman todellisesta 
vaikutuksesta hintojen lähentymiseen. Joka tapauksessa vuonna 1993 huomattavia hintaeroja esiintyi 
yhä. 
(I'M Taulukon hinnat ovat vähittäishintoja. Tukkuhinnat olisivat parempi osoitin tämän mietinnön tarkoituksiin, 
mutta niitä ei ollut saatavilla. Vähittäishinnat kuitenkin kenties riittävät osoittamaan suuntausta kohti hintojen 
lähentymistä ja toimivat tukkukaupan tasolla yhä voimassa olevien hintaerojen osoittimena, joskin 
epätäydellisenä. 
21 
Taulukko 1 
Valittujen ryhmien maiden väliset hintojen vaihtelukertoimet 
EY-6 
Kulutustavarat 
Palvelut 
Energia 
Investointihyödykkeet 
Rakentaminen 
EY-9 
Kulutustavarat 
Palvelut 
Energia 
Investointihyödykkeet 
Rakentaminen 
EY-I2 
Kulutustavarat 
Palvelut 
Energia 
Investointihyödykkeet 
Rakentaminen 1980 
Sis. 
verot 
15,9 
22,7 
18,4 
10,5 
15,7 
19,9 
25,2 
22,1 
13,1 
20,1 
26,0 
33,0 
30,8 
18,0 
24,4 Ei sis. 
veroja 
15,7 
23,1 
17,2 
10,5 
15,7 
18,8 
25,7 
20,5 
13,1 
20,1 
24,2 
31,9 
28,0 
18,0 
24,4 1985 
Sis. 
verot 
14,2 
23,9 
12,5 
9,7 
11,0 
19,1 
25,6 
16,1 
12,5 
14,4 
22,5 
33,7 
21,1 
14,0 
22,1 Ei sis. 
veroja 
14,2 
24,6 
10,4 
9,7 
11,0 
17,7 
25,2 
13,3 
12,5 
14,4 
21,4 
31,5 
16,9 
14,0 
22,1 1990 
Sis. 
verot 
13,5 
20,0 
19,4 
11,6 
14,0 
20,3 
24,6 
24,7 
12,2 
16,5 
22,8 
31,8 
28,0 
13,1 
23,5 Ei sis. 
veroja 
13,4 
20,2 
18,8 
11,6 
14,0 
18,5 
23,7 
22,6 
12,2 
16,5 
21,5 
30,4 
26,0 
13,1 
23,5 1993 
Sis. 
verot 
12,4 
21,3 
24,3 
12,5 
19,1 
18,0 
23,4 
30,6 
12,9 
22,4 
19,6 
28,6 
31,7 
14,5 
27,4 Ei sis. 
veroja 
12,6 
21,7 
23,4 
12,5 
19,1 
16,6 
23,3 
27,4 
12,9 
22,4 
18,4 
28,3 
29,7 
14,5 
27,4 
Lähde DR1, E de Ghellinck and Horack, Adler and associates, "Study on the Emergance of Pan European Markets'1. 
Lopullisen mietinnön luonnos, helmikuu 1996. 
75. Kuitenkaan jäljellä olevien hintaerojen tarjoaman lisääntyneen kilpailun täydet 
mahdollisuudet eivät häviä hetkessä edes sellaisilta tavaroilta ja palveluilta, joilla merkityksellisten 
maantieteellisten markkinoiden voitaisiin lopulta odottaa olevan laajemmat kuin yksi jäsenvaltio. 
Tämä johtuu siitä, että 
- on yhä olemassa joitakin poistettavia säänteleviä tai hallinnollisia esteitä, ja 
- on olemassa muita "luonnollisia" kitkaa aiheuttavia tekijöitä (kieli, makutottumukset, paikalliset 
tavat), jotka edelleen aiheuttavat kustannuksia (ja näin ollen esteitä) markkinoiden yhdentymiselle, 
sekä vähemmän luonnollisia tekijöitä (esim. eri valuutat ja kurssiheilahtelut). 
76. Jopa luonnollisten tai muiden kitkaa aiheuttavien kustannuksien puuttuessa tehokkaan 
kilpailun aikaansaaminen Euroopan tasolla usein edellyttää uusille markkinoille tunkeutumista tai 
myyntiponnistelujen lisäämistä, vaikka tuottaja olisikin jo toisen jäsenvaltion markkinoilla. Tämä 
prosessi vaatii usein huomattavia investointeja jakeluverkostojen rakentamiseksi ja markkinoilla jo 
olevien vakiintuneen aseman purkamiseksi. 
77. Lisäksi sisämarkkinoiden onnistuminen edellyttää huomattavia muutoksia jakelussa 
Euroopassa. Tässä yhteydessä on mainittava kaksi asiaa. 
22 
Tätä vihreää kirjaa varten suoritettu tiedonhankinta viittaa siihen, että nykyaikaiset 
jakelutekniikat voivat vähentää itsenäisten arhitraasia harjoittavien mahdollisuuksia vaikuttaa 
markkinoihin merkittävästi. Tästä komissio haluaisi lisätietoja. 
Komissiolla ei myöskään ole tietoja siitä, kuinka yhdentymistä haittaa se, että hyvin harva 
Euroopan laajuisesti toimiva jakelija on laajentanut "kotialueensa" ulkopuolelle verrattuna niiden 
tuottajien määrään, jotka myyvät säännöllisesti ja merkittävässä määrin "kotimarkkinoidensa" 
ulkopuolelle. Silloinkin kun jakelijat ovat laajentuneet muille markkinoille, ne ovat usein ottaneet 
olemassa olevien paikallisten jakelijoiden tehtävät (ja säilyttäneet alkuperäiset nimet, tyylin jne.). 
Lisäksi tällaiset jakelijat näyttävät kokonaisuudessa hankkivan tavarat paikallisesti joko paikallisten 
logististen tavarantoimitusketjujen luontaisten tehokkuuksien takia tai siksi, että valmistajat vaativat 
tavaroita toimitettavan kyseisessä jäsenvaltiossa toimivan paikallisen tytäryhtiönsä tai myyjänsä 
kautta. Ensi näkemältä eri jäsenvaltioiden tuottajien välinen hintasyrjintä olisi vaikeampaa, kun 
tuottajia vastassa olisi joitakin Euroopan laajuisesti toimivia jakelijoita. Tästä komissio haluaisi 
lisätietoja. 
78. EY:n kokemus osoittaa, että muihin kuin tariffeihin perustuvien kaupan esteiden poistaminen 
ei riitä rinnakkaiskaupan, arbitraasin ja jakelun muutoksien täydelle kehittymiselle kautta Euroopan. 
Taloudellisen yhdentymisen onnistumiseksi on tärkeää, että tuottajat, jakelijat ja kuluttajat pitävät 
uuteen markkinatilanteeseen siirtymistä tuottavana eivätkä ryhdy toimiin sisämarkkinatoimenpiteiden 
välttämiseksi tai niitä vastaan. Kaupan esteiden poistamisella ei saavuteta tavoitteita, jos tuottajat 
ja/tai jakelijat ottavat käyttöön yhdentymisen vastaisia käytäntöjä. Valitettavasti monissa tapauksissa 
on todennäköistä, että tällaiseen toimintaan on vahvoja kannustimia. 
79. Tavaroiden ja palvelujen tuottajat, joilla on markkinavoimaa voivat hyötyä markkinoiden 
segmentoitumisesta, jonka sai aikaan tilanne ennen vuotta 1992 ja käyttää kieli- tai muita eroja 
maiden väliseen hintasyrjintään. Tämä antaa mahdollisuuden voittojen maksimointiin. Toisaalta 
markkinavoimaa omaavat jakelijat "kotimaassaan" voivat ryhtyä toimenpiteisiin markkinoiden 
yhdentymisen estämiseksi, koska se voisi heikentää niiden markkina-asemaa. Lisäksi tietyissä 
olosuhteissa syrjivää hinnoittelua voidaan pitää yllä muihin kuin tariffeihin perustuvien kaupan 
esteiden poistamisen jälkeen, vaikka valmistajat tai jakelijat saavat vähemmän voittoa esteiden 
poistuttua. Tämä voi tapahtua, jos valmistajien ja jakelijoiden voittojen summa on 
hintasyrjintätilanteen aikana suurempi kuin arbitraasin tai markkinoiden yhdentymisen aikana. 
Esimerkiksi valmistajan hintasyrjinnän avulla saavuttamat ylimääräiset voitot voivat olla niin suuria, 
että valmistaja voi pyrkiä jakelijoidensa kanssa sopimukseen osan voitosta siirtämiseksi jakelijoille 
sillä ehdolla, että rinnakkaiskaupankäyntiä ei tapahdu. Noissa tapauksissa kummallakin on 
kannustimia ylläpitää yhdentymistä edeltänyt lopputulos eikä ryhtyä rinnakkaiskaupankäyntiin. Näin 
ollen on syytä uskoa, että yritykset saattavat aina kun vain voivat koettaa ottaa käyttöön toimia 
rinnakkaiskaupan ja arbitraasin estämiseksi tai haittaamiseksi. 
Yhdentymistä helpottavat vertikaaliset rajoitukset 
80. Hallinnollisten ja muiden yhdentymistä estävien tekijöiden poistamisen jälkeen markkinoille 
pääsy ei tapahdu automaattisesti. Uusien jakelukanavien luominen tai olemassa olevien verkostojen 
muokkaaminen on hintava sijoitus. Lisäksi uusien tuotteiden tai tuotemerkkien tuominen 
ulkomaisille markkinoille edellyttää sekä valmistajien että paikallisten vähittäismyyjien sijoituksia 
markkinatutkimuksiin, mainontaan ja infrastruktuuriin, joissa on usein epävarmuustekijöitä. 
Taloudellisen yhdentymisen yhteydessä eri valuuttojen olemassaolo ja kurssiheilahtelujen 
mahdollisuudet lisäävät sijoitusten lopputuloksen epävarmuutta. Näillä on yksi yhteinen tekijä: 
sijoitukset, joita tarvitaan uusien tuotteiden ja palvelujen tuomiseksi "vieraille" markkinoille ovat 
tuote- ja tuotemerkkikohtaisia. Siinä mielessä sijoittaja ei pysty saamaan takaisin sijoitettuja summia 
ellei hän onnistu luomaan uusia markkinoita. Talouden kannalta uusien jakelukanavien avaamisen 
23 
edellyttämät välttämättömät investoinnit katsotaan hukatuiksi kustannuksiksi, eli kustannuksiksi, joita 
yritykset eivät saa takaisin epäonnistuessaan ja halutessaan vetäytyä markkinoilta. 
81. Tämä peruuttamattomuus yhdistettynä sijoituspäätösten sekä tuottajille että jakelijoille erittäin 
epävarmaan luonteeseen tarkoittaa sitä, että uusia markkinoita lykätään tai niille ei ehkä päästä. 
Yritykset pääsevät tehokkaasti markkinoille ja siten toteuttavat markkinoiden yhdentymistä 
ainoastaan, jos niiden odotettu voitto on selvästi korkeampi kuin markkinoille pääsemisestä 
aiheutuvat peruuttamattomat kulut. Kuitenkin vertikaalisten rajoitusten käyttöönotto voi tehokkaasti 
lisätä niitä olosuhteita, joissa markkinoille päästään. Esimerkiksi yksinoikeudet voivat vähentää 
jakelijoille koituvia riskejä tai helpottaa tietovirtoja. Tästä syystä tässä tunnistetuissa korkeiden 
sijoitusten ja riskien oloissa voi olla perusteita ainakin väliaikaisesti käsitellä myönteisemmin 
vertikaalisia rajoituksia, jotka on suunniteltu uutta markkinoille pääsyä helpottamaan tai 
laajentamaan olemassa olevia markkina-asemia huomattavasti. 
Yhdentymistä vaikeuttavat vertikaaliset rajoitukset 
82. Sen ohella, että vertikaaliset rajoitukset helpottavat ja nopeuttavat markkinoiden 
yhdentymistä, ne voivat myös haitata prosessia. On painotettava, että tällainen kielteinen lopputulos 
on todennäköinen vain silloin, kun markkinavoima on suuri ja markkinoille pääsylle on 
esteitä;markkinoilla, joilla on kilpailua, vertikaaliset rajoitukset eivät todennäköisesti haittaa 
yhdentymistä'20'. 
83. On kuitenkin olemassa tilanteita, joissa vertikaaliset rajoitukset voivat haitata yhdentymistä, 
erityisesti 
- silloin kun markkinoille pääsyä estää laajalle ulottuva yksinmyynti- tai ostosopimusten järjestelmä, 
joka rajoittaa jakelijan vapautta markkinoida kilpailevia tuotteita. 
- silloin kun tuotemerkkien sisäinen kilpailu on jo heikkoa, joillakin vertikaalisilla rajoituksilla voi 
olla sekä tuotemerkkien sisäistä että välistä kilpailua vähentävä vaikutus ja niin ne haittaavat 
yhdentymisprosessia. Tällainen on tilanne erityisesti silloin, kun on olemassa merkittäviä hintaeroja, 
joiden ansiosta tuottajat voivat jatkaa hintasyrjintää ja pitää markkinat erillisinä. Vertikaaliset 
rajoitukset yhteensovitettuna markkinavoiman kanssa lisäävät tuottajien kykyä ylläpitää syrjiviä 
hintoja. 
84. Markkinoiden yhdentymistä voivat myös estää jakelijat, joilla on huomattavasti 
markkinavoimaa. Jos tällaiset jakelijat voivat joko luoda omat tuotantotilansa tai muodostavat 
huomattavan osan tuottajan myynnistä, ne voivat vaatia vertikaalisia rajoituksia, jotka pakottavat 
tuottajat olemaan toimittamatta tavaraa uusille yrittäjille. Tämä valta pakottaa tuottajat kieltäytymään 
tavarantoimituksista on erityisen vahingollinen silloin, kun sitä käytetään sellaisia uusia tulokkaita 
vastaan, jotka voivat hyödyntää alennetuin hinnoin myyntiä. Näissä olosuhteissa kyseiset toimet 
pitävät hintoja korkealla. 
V. Johtopäätöksiä 
85. Tässä luvussa luonnosteltiin viimeaikaisen vertikaalisia rajoituksia koskevan taloudellisen 
analyysin havaintoja. Seuraavia johtopäätöksiä on voitu tehdä: 
(20) Markkinoille tulon uhkalla voi olla suotuisia vaikutuksia, vaikka niin ei todellisuudessa tapahtuisikaan. Mikäli 
tämä uhka on uskottava ja nopeasti lähestyvä, se riittää vaimentamaan yksinoikeusalueiden mahdollisesti 
kuluttajille aiheuttamia kielteisiä vaikutuksia. Alueellisia yksinoikeuksia omaavat tuottajat ja jakelijat pidättyvät 
käyttämästä minkäänlaista markkinavoimaa kokonaisuudessaan markkinoille pääsyn estämiseksi. 
24 
i. Vertikaalisten rajoitusten kilpailunvastaiset vaikutukset ovattodennäköisesti merkityksettömiä 
markkinoilla, joilla esiintyy kilpailua. Pikemminkin hallitsevana on niiden tehokkuutta parantava 
vaikutus sekä kuluttajille aiheutuva hyöty. Kilpailunvastaiset vaikutukset ovat todennäköisiä vain 
silloin kun tuotemerkkien välinen kilpailu on heikkoa ja markkinoille pääsylle on esteitä. 
ii. Yksittäisiä lausekkeita tai erityyppisiä vertikaalisia rajoituksia ei voi sinänsä pitää kilpailuun 
tai yhdentymiseen kielteisesti tai myönteisesti vaikuttavina. 
iii. Useiden vertikaalisten rajoitusten yhdistelmä ei välttämättä lisää kilpailunvastaisia 
vaikutuksia, mutta voi saada lopputuloksesta myönteisemmän. 
iv. Analyysin tulisi keskittyä markkinoille aiheutuviin vaikutuksiin pikemminkin kuin 
sopimusten muotoon, esimerkiksi siihen estääkö markkinoille pääsyn sopimusten verkosto vai 
antaako vertikaalinen sopimus yhdistettynä markkinavoimaan tuottajille tai jakelijoille 
mahdollisuuden harjoittaa hintasyrjintää eri jäsenvaltioiden välillä. 
v. Ottaen huomioon riskit, joita liittyy joko pääsyyn uusille markkinoille tai merkittäviin 
markkinoiden laajentumisiin (esim. uusien, markkinoita yhdentävien kauppavirtojen luominen), tulisi 
harkita suotuisampaa suhtautumista vertikaalisiin rajoituksiin silloin, kun tähän liittyy merkittäviä 
aineellisia tai aineettomia investointeja. Tämän suotuisamman kohtelun tulisi olla ajallisesti 
rajoitettua. 
vi. Tuotteiden luonne, palvelujen ja sijoitusten tarve suorittaa tehokasta jakelua sekä kuluttajien 
tarpeet ja tietämys voivat kaikki olla tärkeitä osatekijöitä, kun määritetään sekä vertikaalisten 
rajoitusten edistämät objektiiviset tehokkuudet että kilpailunvastaiset vaikutukset. Taulukko 2 
(Dobson and Waterson op.cit.) opastaa vertikaalisten rajoitusten todennäköisiin vaikutuksiin ja 
siihen, ovatko ne perusteltuja. Kannanotot siitä, miten hyödyllinen tämä taulukko olisi komission 
ohjeisiin liitettynä, ovat tervetulleita. 
Taulukko 2 
Vertikaalisia rajoituksia puoltavan tehokkuusväitteen voima 
erilaisissa tuote/jakelutilanteissa 
Tuotteen/jakelun luonne Suurempi todennäköisyys, että Vähäisempi todennäköisyys, 
rajoitukset omaavat että rajoitukset omaavat 
tehokkuushyötyä tehokkuushyötyä 
Tuotteen monimutkaisuus Erittäin monimutkainen tai Yksinkertainen tai ei-tekninen 
tekninen 
Kustannukset kuluttajalle ' Kallis - suuri osa budjetista Edullinen 
Kuluttajan ostotottumukset Kertaostot Toistuvat ostot 
Ostostenteon muoto Muu kuin päivittäistavaraliike Päivittäistavaraliike 
Kuluttajan tuotetietous Vähän tietoa Yksityiskohdat ja 
ominaisuudet laajasti tiedossa 
Hinta/laatu -vertailu Kokemus tai luottamus Tavaroiden etsintä 
tavaroihin 
Havaittu tuotteiden eroavuus Epäselvä - heikko tuotemerkin Selkeä - vahva tuotemerkin 
luominen luominen 
Asema tuotteen elinkaaressa Uusi Vakiintunut tai kypsä 
Markkinoillepääsyn esteet Matalia Korkeita 
vähittäi smy y nni ssä 
Mittakaavaedut Merkityksettömiä Huomattavia 
vähittäismyynnissä 
25 
86. Vaikka VIII luvussa esitetyissä politiikkavaihtoehdoissa otetaan huomioon nämä päätelmät, 
on tehtävä selväksi se, että talousteoria ei voi useasta syystä johtuen olla ainoa tekijä politiikan 
muotoilemisessa. Ensiksikin tiukka talousteoria on vain yksi politiikan lähteistä. Käytännössä 
talousteorian soveltamisen on tapahduttava voimassa olevan lainsäädännön ja oikeuskäytännön 
mukaisesti. Toiseksi talousteoriat välttämättä pohjautuvat yksinkertaistaviin olettamuksiin, joita on 
saatu usein tyylitellyistä teoreettisista malleista, joissa ei voida ottaa huomioon todellisen elämän 
kaikkia monimutkaisuuksia. Vain kunkin asian yksittäinen analysointi mahdollistaisi vertikaalisten 
rajoitusten vaikutusten arvioinnin mitenkään varmasti. Lopuksi, jokaisen tapauksen täysi 
taloudellinen analyysi olisi hyvin kallista eikä sitä voisi perustella markkinatilanteiden ja kilpailulle 
tuhoisien vertikaalisten rajoitusten tunnistamisen tuomilla hyödyillä. Noissa olosuhteissa 
kilpailupolitiikassa on turvauduttava suhteellisen yksinkertaisiin nyrkkisääntöihin ja tultava toimeen 
ilman jokaisen asian täydellistä taloudellista analyysia. Kustannuksia tämän analyysin tekemiseen 
vaadittavien yritysten ja voimavarojen epävarmuuden suhteen ei voitaisi perustella tästä 
lähestymistavasta odotettavissa olevilla taloudellisilla hyödyillä. 
26 
III luku 
MENETTELYT JA INSTITUTIONAALINEN KEHYS 
I. 85 artikla ja asetuksella N:o 17/62 perustettu järjestelmä 
87. 85 artiklan rakenne on kaksiosainen, ja artikla sisältää määräykset yleisestä kiellosta ja 
poikkeuksista. 
85 artiklan 1 kohdassa kielletään yleisesti sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten 
yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla voi olla vaikutusta 
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, ja "joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristä kilpailua 
yhteismarkkinoilla". Artiklaa sovelletaan kaikilla tasoilla ja niiden välillä tuotanto-ja jakeluketjussa 
tutkimuksesta ja kehityksestä vähittäismyyntiin. 
Pitääkseen sopimusta, päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa 85 artiklan 1 kohdan vastaisena 
komission on näytettävä toteen, että 1) on olemassa kilpailua rajoittava tekijä, 2) se on olennainen, 
ja 3) vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. 
Laaja-alaista rajoittavien sopimusten kieltoa lieventää 85 artiklan 3 kohdan poikkeussääntö, jossa 
annetaan komissiolle mahdollisuus tehdä poikkeuksia 85 artiklan 1 kohtaa rikkovien, mutta artiklassa 
mainitut vaatimukset täyttävien sopimusten suhteen. 85 artiklan 3 kohdassa vahvistetaan perusteet, 
joiden pohjalta poikkeus voidaan tehdä. Ollakseen kelpoinen poikkeuslupaan sopimuksen, päätöksen 
tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen on tehostettava tuotantoa tai tuotteiden jakelua tai edistää 
teknistä tai taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osan näin saatavasta hyödystä. 
Samaan aikaan ei saa asettaa asianosaisille yrityksille rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä 
mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi, tai antaa näille yrityksille mahdollisuutta poistaa kilpailua 
merkittävältä osalta kyseessä olevia tuotteita. 
88. Noudattaen 87 artiklan vaatimuksia komissio antoi neuvostolle esityksen, joka sisälsi 
menettelyä koskevat säännökset 85 ja 86 artiklan täytäntöön panemiseksi. Neuvosto hyväksyi nämä 
säännökset määräenemmistöllä asetukseksi N.o 17/62. Asetuksessa N:o 17/62 säädetään, että 
osapuoli voi hakea komissiolta todistusta siitä, että hakemuksessa kuvailtu toiminta ei riko 85 
artiklan 1 kohtaa, mikä tunnetaan "puuttumattomuustodistuksen" nimellä (2 artikla). Lisäksi siinä 
vaaditaan sellaisten sopimusten, päätösten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ilmoittamista, 
jotka on kielletty perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa ja joille osapuoli haluaa 
poikkeuslupaa 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Puuttumattomuustodistushakemukset tai 
poikkeusilmoitukset on laadittava komission asetuksessa N:o 3385/94 annettujen säännösten 
mukaisesti. 
89. Asetuksen N:o 17/62 nojalla komissiolla on yksinomainen toimivalta julistaa 85 artiklan 1 
kohta soveltumattomaksi myöntämällä 85 artiklan 3 kohdan nojalla poikkeuslupa, josta voi valittaa 
ainoastaan yhteisön tuomioistuimille (9 artiklan 1 kohta). 
90. Asetuksella N:o 17/62 pyrittiin rajoittamaan ilmoitusvaatimuksen piiriin kuuluvien 
sopimusten määrää. 4 artiklan 2 kohdassa todetaan, että ilmoitusvaatimusta ei sovelleta silloin, kun 
(1) niiden osapuolina on ainoastaan yhdestä jäsenvaltiosta olevia yrityksiä, eivätkä sopimukset, 
päätökset tai menettelytavat koske jäsenvaltioiden välistä tuontia tai vientiä, 
(2) niiden osapuolina on enintään kaksi yritystä ja sopimukset täyttävät tietyt artiklassa 
määritellyt vaatimukset, tai 
27 
(3) sopimus rajoittuu tiettyjen päämäärien saavuttamiseen(2l). Tämän säännöksen tarkoitus on 
vapauttaa kyseessä olevat osapuolet ilmoitusvelvollisuudesta komission ollessa vapaa soveltamaan 
85 artiklan 1 kohtaa näihin sopimuksiin. Näille yrityksille käytännön etuna on se, että komissio voi 
tutkia sopimuksia omasta aloitteestaan päättääkseen siitä, onko 85 artiklan 3 kohdan vaatimukset 
täytetty. Mikäli näin on, komissio voi antaa päätöksen, joka vaikuttaa taannehtivasti sopimuksen 
tekopäivään saakka. Lisäksi 4 artiklan 2 kohta edellyttää näistä sopimuksista ilmoittamista. Tällaisen 
ilmoituksen tekemisen etuna on se, että asetuksen N:o 17/62 15 artiklan 5 kohdan mukaisesti 
vapautuu maksamasta sakkoa. 4 artiklan 2 kohta ei estä komissiota ilmoituksen puuttuessa 
määräämästä sakkoa tämän säännöksen soveltamisalaan kuuluville sopimuksille. 
91. Puuttumattomuustodistushakemustenjayksittäisiäpoikkeuksiakoskevien hakemusten suhteen 
komissio suorittaa tapauskohtaisen tutkimuksen. Asetuksessa N:o 17/62 määritetään ne olosuhteet, 
joissa komission suorittama tutkimus aloitetaan, mikä voi seurata puuttumattomuustodistushakemusta 
(2 artikla), yksittäistä poikkeusilmoitusta (4 artikla), valitusta tai komission omaa aloitetta (3 
artikla), sekä alakohtaista tutkimusta (12 artikla). Siinä myös määritellään yksityiskohtaisesti 
komission tutkintavaltuudet mukaan lukien tietojensaantipyynnöt (11 artikla) ja paikalla tapahtuvat 
selvitykset (14 artikla) tai jäsenvaltioiden viranomaisten suorittamat tutkimukset (13 artikla). 19 
artiklassa säädetään yrityksen oikeudesta puolustautua näiden toimenpiteiden aikana (mukaan lukien 
liikesalaisuuksien suojaaminen) sekä kolmansien osapuolten oikeus tulla kuulluksi; 20 artiklassa 
määritellään salassapitovelvollisuus. 
92. Tutkimuksen jälkeen komissio voi päättää myöntää puuttumattomuustodistuksen tai 
poikkeuksen, mikäli sen mielestä kyseessä oleva toiminta niihin oikeuttaa. Toisaalta se voi päättää, 
että toiminta rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa ja antaa tiedoksiannon vastaväitteistä. Tämä sisältää 
kirjeen, joka on osoitettu yrityksille, jotka ovat mukana komission mielestä 85 artiklan 1 kohtaa 
rikkovassa ja poikkeuslupaan oikeuttamattomassa toiminnassa. Kirjeessä komission on selkeästi 
esitettävä seikat, joihin vastaväitteet perustuvat. Lisäksi sen on esitettävä hallussaan olevat asiakirjat, 
joissa on todisteet väitetystä rikkomuksesta. Komission on annettava arviointinsa tosiasioista ja 
tarkennettava toimenpiteet, joihin se aikoo ryhtyä asioiden korjaamiseksi, kuten sakkojen 
määrääminen. Komissio antaa yritysten tutkia kaikki asiakirjat lukuunottamatta komission sisäisiä 
asiakirjoja, asiakirjoja, jotka sisältävät toisten yritysten liikesalaisuuksia ja muita luottamuksellisia 
asiakirjoja. Asetuksessa N:o 99/63 edellytetään, että komissio täsmentää vastaväitetiedoksiannossa 
määräajan, jonka aikana asianosaiset yritykset tai yritysten yhteenliittymät voivat antaa vastauksen. 
,2I> Yksityiskohtaisemmin 4 artiklan 2 kohdassa todetaan, että ilmoittaminen on vapaaehtoista silloin, kun 
(1) osapuolina on ainoastaan yhdestä jäsenvaltiosta olevia yrityksiä, eivätkä sopimukset, päätökset tai 
menettelytavat koske jäsenvaltioiden välistä tuontia tai vientiä; 
(2) osapuolina on enintään kaksi yritystä ja sopimukset ainoastaan: 
(a) rajoittavat sopimuksen toisen osapuolen vapautta määrätä hinnat tai muut ehdot, joilla se voi myydä 
edelleen toiselta osapuolelta hankkimiaan tavaroita; tai 
(b) asettavat rajoituksia sellaisten oikeuksien käyttämiselle, jotka ovat teollisoikeuksien - erityisesti 
patenttien, hyödyllisyysmallien, mallien tai tavaramerkkien - luovutuksensaajalla tai käyttöoikeuden 
haltijalla taikka sillä, joka on sopimuksen nojalla saanut oikeudet valmistusmenetelmiin tai teollisten 
tuotantomenetelmien käyttöön tai soveltamiseen liittyvään tietämykseen tai niiden käyttämiseen; 
(3) niiden ainoana tarkoituksena on: 
(a) standardien tai mallien kehittäminen tai yhtenäinen soveltaminen; tai 
(b) yhteinen tutkimus tai tuotekehittely; 
(c) erikoistuminen tuotteiden valmistuksessa, mukaan lukien tämän saavuttamiseen välttämättömät 
sopimukset, 
joissa erikoistumisen kohteena olevat tuotteet eivät yhteismarkkinoiden oleellisella osalla edusta yli 
15 prosenttia samanlaisten tuotteiden tai kuluttajien tuotteiden luonteen, hinnan tai käyttötavan vuoksi 
samankaltaiseksi mieltämien tuotteiden kokonaisliikevaihdosta ja 
joissa osallistuvien yritysten vuosittainen kokonaisliikevaihto ei ylitä 200 miljoonaa laskentayksikköä. 
28 
Vastaus voi koostua kirjallisista huomautuksista ja asiaan vaikuttavista asiakirjoista liitteenä. 
Muiden, joita asia koskee, on myös saatava mahdollisuus ilmaista kantansa tietyn ajan kuluessa. 
Asetuksissa N:ot 17/62 ja 99/63 edellytetään, että komissio antaa kaikille kirjallisissa 
huomautuksissaan sitä pyytäneille osapuolille mahdollisuuden esittää näkökantansa suullisessa 
kuulemistilaisuudessa, ja kuulluille henkilöille lähetetään tilaisuudesta kirjallinen yhteenveto. 
Asetuksen N:o 17/62 mukaan jäsenvaltioiden neuvoa-antavaa komiteaa on kuultava ennen kuin 
päätöksiä hakemuksesta tai ilmoittamisesta tehdään. Komissio voi sitten antaa lopullisen 
päätöksensä, joka julkaistaan kaikilla yhteisön virallisilla kielillä ja jonka voimaantulopäivä 
vahvistetaan. 
93. Ennen puuttumattomuustodistuksen tai poikkeuksen myöntämistä komission on julkaistava 
asiaankuuluvasta hakemuksesta tai ilmoituksesta yhteenveto kaikilla yhteisön virallisilla kielillä ja 
pyydettävä niitä, joita asia koskee, ilmoittamaan kantansa. (19 artikla 3 kohta). Asetuksessa N:o 
17/62 edellytetään, että ennen hakemusta tai ilmoitusta koskevan päätöksen tekemistä jäsenvaltioiden 
neuvoa-antavaa komiteaa on kuultava. Komission on julkaistava lopullinen 
puuttumattomuustodistusta tai poikkeusta koskeva päätöksensä kaikilla yhteisön virallisilla kielillä 
(21 artikla 1 kohta). 
94. Kun komissio tekee päätöksen poikkeusluvan myöntämisestä, asetuksessa N:o 17/62 
edellytetään tarkan voimaantulopäivän (6 artikla 1 kohta) sekä poikkeuksen keston määräämistä ja 
muiden täsmällisten ehtojen ja velvollisuuksien määrittelyä (8 artikla 1 kohta). Sakkoja ei voida 
määrätä toimista, jotka kuuluvat ilmoituksessa mainittuun toimintaan ja tapahtuvat ilmoituksen 
jättämispäivän jälkeen mutta ennen kuin komissio antaa päätöksensä 85 artiklan 3 kohdan 
soveltamisesta. (15 artikla 5 kohta a alakohta). 
95. Vuosittain voidaan antaa vain rajoitettu määrä muodollisia päätöksiä 85 ja 86 artiklan 
soveltamisalaan kuuluvista asioista. Muodollisten päätösten avulla komissio voi esittää kantansa 
tiettyjen kysymysten ja/tai alojen osalta sekä selventää perusteita, joita siitä lähtien sovelletaan 
vastaavanlaisiin sopimuksiin. Puuttumattomuustodistuksia annetaan myös, jotta yrityksiä saadaan 
noudattamaan komission kilpailusäännöksiä, ja erityisesti sakkojen määräämiseksi. 
96. Useimpien puuttumattomuustodistushakemusten tai yksittäistä poikkeuslupaa koskevien 
hakemusten osalta komissio ilmoittaa yksinkertaisella kirjeellä, joka tunnetaan "hallinnollisena 
kirjeenä", (i) että sillä ei ole perusteita ryhtyä 85 artiklan 1 kohdan (puuttumattomuustodistus) 
mukaisiin toimiin sopimusta vastaan, tai (ii) että sopimus näyttää täyttävän 85 artiklan 3 kohdan 
mukaiset poikkeusluvan myöntämisen ehdot. Vertikaalisten tapausten osalta tämä tavallisesti saadaan 
aikaan 18 kuukauden sisällä ilmoituksen vastaanottamisesta. Hallinnollisilla kirjeillä on suuri 
painoarvo, vaikka ne eivät tarjoakaan täydellistä oikeusvarmuutta. Niissä rajoitutaan ilmaisemaan 
komission ensisijaisesti myönteinen lähestymistapa tutkimuksen kohteena olevaan asiaan. 
97. Myönnetty poikkeuslupa voidaan uudistaa (8 artikla 2 kohta). Se voidaan myös peruuttaa 
tai siihen voidaan tehdä taannehtivia tarkistuksia, mikäli sen perusteena olleet seikat ovat 
muuttuneet, osapuolet eivät ole noudattaneet velvoitteitaan, se perustuu virheellisille tiedoille, saatiin 
aikaan vilpillisesti tai jos osapuolet ovat käyttäneet sitä väärin. (8 artikla 3 kohta) 
II. Vertikaalisiin rajoituksiin liittyvät ryhmäpoikkeukset 
Asetus N:o 19/65 ja ryhmäpoikkeuksien käyttöönotto 
98. Rooman sopimuksen 87 artiklassa määrätään, että neuvosto antaa komission ehdotuksesta 
asetukset 85 ja 86 artiklan soveltamiseksi, mukaan lukien asetukset, joilla se "vahvistaa 85 artiklan 
29 
3 kohdan soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ottaen huomioon yhtäältä tarve turvata 
tehokas valvonta ja toisaalta tarve yksinkertaistaa hallintoa niin paljon kuin mahdollista" ja 
"täsmentää tarvittaessa 85 ja 86 artiklan määräysten soveltamisala elinkeinoelämän eri aloilla". 
99. Asetuksen N:o 17/62 voimaantulon jälkeen komissiolle aiheutui ongelmia valtavasta määrästä 
ilmoituksia, joista monet koskivat vertikaalisia rajoituksia (lähes 30 000 ilmoitettua sopimusta). 
Tästä johtuen helpottaakseen komission lyötä jätettyjen ilmoitusten suuren määrän käsittelyssä 
neuvosto hyväksyi määräenemmistöllä asetuksen N:o 19/65, josta komissio oli tehnyt esityksen 
Rooman sopimuksen 87 artiklassa myönnetyn toimivallan nojalla. Neuvoston asetuksessa N:o 19/65 
annettiin komissiolle mahdollisuus "asetuksella säätää, ettei 85 artiklan 1 kohta koske tiettyjä 
sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiä". Asetuksessa N:o 19/65 säädettiin, 
että kyseisiä asetuksia sovelletaan ainoastaan sopimuksiin, joissa osapuolina on kaksi yritystä, ja 
niihin kuuluu tavaroiden jälleenmyyntiä koskevia y ksinmyynti- ja yksinostosopimuksia, ja rajoituksia 
teollisoikeuksien hankkimiselle. (1 artikla 1 kohta) Asetuksessa on määriteltävä ne rajoitukset tai 
ehdot, joita sopimuksissa ei sallita, ja ne ehdot, jotka sopimuksessa on oltava, tai muut edellytykset, 
jotka on täytettävä. (1 artikla 2 kohta). Ryhmäpoikkeusasetukset annetaan määräajaksi (2 artikla), 
ja ne voidaan kumota tai niitä voidaan muuttaa mikäli niiden perusteena olevat olosuhteet ovat 
muuttuneet. Ne voidaan myös peruuttaa erityisessä tapauksessa, jossa on havaittavissa 85 artiklan 
3 kohdan mukaisten edellytysten kanssa ristiriitaisia vaikutuksia (7 artikla). Ryhmäpoikkeuksen 
eväämisessä komission on noudatettava 85 artiklan 1 kohdan mukaista menettelyä päätöksen 
tekemisessä. Tällä hetkellä ei ole voimassa mekanismia sellaiseksi ryhmäpoikkeuksen 
peruuttamiseksi, joka poistaisi sakot, ja olisi samanlainen kuin asetuksen N:o 17/62 15 artiklan 6 
kohdassa määritelty. 
100. Näin ollen "ryhmäpoikkeusta" koskeva asetus sallii komission tehdä poikkeuksen sellaisen 
samanlaisten sopimusten ryhmän kohdalla, jonka kilpailua edistävät edut katsotaan suuremmiksi kuin 
sen kilpailunvastaiset vaikutukset. Asianmukainen sopimus, joka noudattaa kyseisenlaisen asetuksen 
ehtoja on automaattisesti vapautettu 85 artiklan 1 kohdan noudattamisesta eikä siitä tarvitse 
ilmoittaa. Sopimuksilla, jotka täyttävät ryhmäpoikkeusvaatimukset, on sama oikeudellinen asema 
kuin sopimuksilla, joille on myönnetty yksittäinen poikkeus. 
Erityisiä vertikaalisiin rajoituksiin liittyviä komission myöntämiä ryhmäpoikkeuksia 
101. Komission ryhmäpoikkeukset kattavat useimmat vertikaaliset sopimukset eli yksinmyynnin 
(asetus N:o 1983/83), yksinoston olutta ja polttoainetta koskevin erityismääräyksin (asetus N:o 
1984/83) sekä luvakemyynnin (asetus N:o 4087/88)(22). 
102. Kaikkia vertikaalisia rajoituksia koskevia ryhmäpoikkeuksia sovelletaan markkinaosuuksia 
tai myyntiä huomioimatta*2^. Yksinmyyntiä ja -ostoa koskevat asetukset sisältävät seuraavia 
säännöksiä: perusteellinen luettelo rajoittavista lausekkeista, joille asetuksen nojalla voidaan myöntää 
poikkeus (nk. "valkoinen lista"); epätäydellinen luettelo muista määräyksistä, jotka tavallisesti eivät 
rajoita kilpailua ja joita voi esiintyä sopimuksissa, joille on myönnetty poikkeuslupa; luettelo 
rajoittavista lausekkeista, jotka on julistettu kilpailunvastaisiksi ja joiden perusteella kyseessä olevat 
sopimukset eivät ole oikeutettuja ryhmäpoikkeukseen (nk. "musta lista"). 
(22) Muita ovat moottoriajoneuvojen jakelu ja huolto (asetus N:o 1475/95) ja tekniikansiirto (asetus N:o 240/96). 
ai) Joidenkin ryhmäpoikkeuksien sovellettavuutta, mukaan lukien erikoissopimuksia sekä tutkimusta ja kehitystä 
määräävien, rajoittavat markkinaosuuskynnykset. 
30 
103. Vastalausemenettely 
Tietyt ryhmäpoikkeukset (mukaan lukien suhteessa vertikaalisiin sopimuksiin luvakeryhmäpoikkeus) 
sisältävät menettelyn, jota voidaan käyttää rajoituksiin, joille ei ole selvästi myönnetty poikkeuslupaa 
ja jotka eivät ole mustalla listalla, ja jonka tarkoitus on parantaa ilmoitusten käsittelyn tehokkuutta. 
Tämän menettelyn mukaisesti sopimus julistetaan poikkeusluvan saaneeksi, jos komissio ei vastusta 
sopimusta kuuden kuukauden kuluttua täydellisen ilmoituksen vastaanottamisesta(24). Mikäli komissio 
vastustaa sopimusta, ilmoittamisen vaikutuksia säätelevät asetuksen N:o 17/62 säännökset. 
Epätäydellinen ilmoitus voi kuitenkin aiheuttaa viivästymisiä. Vuonna 1995 vastalausemenettelyä 
käytettiin vain kaksi kertaa luvakeryhmäpoikkeukseen. Komissio toivoo huomautuksia siitä, miksi 
vastalausemenettelyä ei ole käytetty laajemmin. 
III. Valikoivia jakelusopimuksia koskevien asioiden käsittely 
104. Valikoiva jakelu tarkoittaa sitä, että tavarantoimittaja rajoittaa tuotteidensa myynnin myyjille, 
jotka hän on valinnut erityisperustein. Tällaista jakelumenetelmää käytetään vain tietyillä aloilla, 
joilla on mukana ylellisyys- ja korkean teknologian tuotteita. 
105. Valikoivan jakelun sopimuksiin ei sovelleta ryhmäpoikkeusta. Sen sijaan komission 
soveltama käytäntö on hahmottunut vuosien mittaan tehtyjen noin 20 muodollisen päätöksen 
pohjalta, komission vuosittaisissa kertomuksissa kilpailupolitiikasta julkaistuissa lausunnoissa sekä 
Euroopan yhteisön tuomioistuinten tuomioissa. 
IV. Kansallisten tuomioistuinten asema 
106. Jäsenvaltioiden tuomioistuimilla on samanaikaisesti komission kanssa toimivaltaa soveltaa 
85 artiklan 1 kohtaa, 85 artiklan 2 kohtaa sekä 86 artiklaa välittömän vaikutuksen doktriinin nojalla. 
Tuomioistuimet itse eivät voi myöntää poikkeuksia rajoittaville käytännöille, jotka täyttävät 85 
artiklan 3 kohdan vaatimukset. Vain komissio voi myöntää 85 artiklan 3 kohdan mukaisia 
poikkeuslupia (asetus N:o 17/62, 9 artiklan 1 kohta). 
107. Osapuolet, jotka tuovat kansallisiin tuomioistuimiin yhteisön kilpailulainsäädäntöä koskevia 
rikkomistapauksia voivat käyttää kaikkia kansallisen lainsäädännön mukaisia menettelysääntöjä ja 
oikeuskeinoja. Kansallisten tuomioistuinten yhteisön oikeuden rikkomistapauksissa soveltamat 
oikeuskeinot ja menettelysäännöt eivät voi olla vähemmän suotuisia kuin vastaavaan kansallisen lain 
rikkomiseen sovellettavat, mukaan lukien väliaikaiset oikeuskeinot, velvoitteet ja monissa 
jäsenvaltioissa vahingonkorvaukset. 
108. Vuonna 1992 yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti komission oikeuden 
hylätä valitukset, jotka eivät yhteisön kannalta ole merkittäviä ja joihin riittävä oikaisu on saatavissa 
kansallisten tuomioistuinten kautta. Tämän tuomion mukaisesti komissio hylkää sellaiset valitukset, 
joiden se odottaa johtavan merkittävästi lisääntyneeseen kansallisten tuomioistuinten käsittelemiin 
yhteisön kilpailulainsäädäntötoimien määrään. 
109. Vuonna 1993 komissio antoi tiedonannon, joka käsittelee kansallisten tuomioistuinten ja 
komission välistä yhteistyötä ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisessa (Notice 
on Cooperation Between National Courts and the Commission in Applying Articles 85 and 86 of 
the EEC Treaty)(25) helpottamaan kyseisten asioiden käsittelyä kansallisissa tuomioistuimissa. Siinä 
(24) Ks. esimerkiksi 30 päivänä marraskuuta 1988 annetun asetuksen N:o 4087/88 6 artiklan 1 kohta. 
(25) EY VL N:o C 39/05 (13.3.1993). 
31 
määritelläänkansallisilletuomioistuimilleyhteisönkilpailulainsäädännönsoveltamisessanoudatettava 
menettely. Siinä määrätään, että kansallisten tuomioistuinten tulee kunnioittaa komission tekemää 
poikkeuspäätöstä (25 kohta) ja esitetään, että kansalliset tuomioistuimet voivat määrittää, kuuluvatko 
sopimukset, päätökset tai yhdenmukaistetut menettelytavat ryhmäpoikkeuksien soveltamisalaan (26 
kohta). 
V. Kansallisten kilpailuviranomaisten asema 
Kansallisten viranomaisten toteuttama yhteisön kilpailusääntöjen täytäntöönpano 
110. Kullakin jäsenvaltiolla on vakiintunut kansallinen viranomaisensa. Perustamissopimuksen 88 
artiklassa valtuutetaan kansalliset viranomaiset soveltamaan yhteisön oikeutta. Niin kauan kuin 
komissio ei ole aloittanut 85 artiklan nojalla menettelyä(26), jäsenvaltioiden viranomaiset ovat 
toimivaltaisia soveltamaan 85 artiklan 1 kohtaa Rooman sopimuksen 88 artiklan mukaisesti (asetus 
N:o 17/62, 9 artiklan 3 kohta). Ne eivät kuitenkaan voi myöntää poikkeuslupaa 85 artiklan 3 kohdan 
nojalla eivätkä peruuttaa ryhmäpoikkeuksen etuja. Kuten edellä on mainittu, ainoastaan komissiolla 
on valtuudet myöntää kyseinen poikkeuslupa. Kuten myös mainittiin, ryhmäpoikkeuksia sovelletaan 
suoraan ja näin ollen kansalliset viranomaiset voivat niitä soveltaa. 
111. Kansallisen valtuuttavan lainsäädännön on sallittava kansallisten viranomaisten soveltaa 85 
ja 86 artiklaa ja huolehdittava siitä, että kansallisia oikeuskeinoja sovelletaan. Kahdeksan 
jäsenvaltiota on antanut kyseisen valtuuslainsäädännön(27), seitsemän valtiota ei ole(28). Oikeuskeinot 
vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioiden välillä lainsäädäntö-ja perinne-eroista johtuen. Näin ollen 
osapuolten asema vaihtelee sen jäsenvaltion tarjoamien oikeuskeinojen mukaan, missä kanne on 
nostettu. 
112. Komissio on äskettäin julkaissut tiedonannon, joka koskee kansallisten viranomaisten 
suorittamaa 85 artiklan 1 kohdan (ja 86 artiklan) soveltamista(2<)). Kansallisia tuomioistuimia 
käsittelevän tiedonannon lapaan tämäkin edellyttää komission ja kansallisten viranomaisten välisiä 
neuvotteluja ja tietojen vaihtoa silloin, kun kansalliset viranomaiset soveltavat kyseisiä artikloja tai 
kansallista kilpailulainsäädäntöä valtioiden rajat ylittävissä tapauksissa. 
Kansallisten viranomaisten suorittama samanaikainen kansallisen kilpailulainsäädännön 
soveltaminen 
113. Rooman sopimuksen tekemisestä vuonna 1958 lähtien jäsenvaltiot ovat säätäneet jonkin 
muotoista kilpailulainsäädäntöä tai muokanneet olemassa olevia lakeja kilpailunrajoitusten ja 
hallitsevan aseman väärinkäytösten suhteen. VI luvussa käsitellään jäsenvaltioiden vertikaalisia 
rajoituksia koskevia lakeja. 
114. Kansallisia kilpailusäännöksiä tavallisesti sovelletaan silloin, kun vertikaalisen käytännön 
pääasialliset vaikutukset kohdistuvat yhden jäsenvaltion rajojen sisäisiin markkinoihin. 
(2,') Asetuksen N:o 17/62 9 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden viranomaiset ovat toimivaltaisia soveltamaan 
85 artiklan I kohtaa, kunhan komissio ei ole aloittanut menettelyä seuraavien artiklojen nojalla: 2 artikla 
(puuttumattomuustodistuksen antaminen), 3 artikla (rikkomusten lopettaminen) tai 6 artikla (85 artiklan 3 
kohdan mukaiset päätökset). 
f27) Itävalta, Saksa, Ranska, Italia, Hspanja, Belgia, Kreikka ja Portugali. 
t2X) Tanska, Suomi, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat, Ruotsi ja Iso-Britannia. 
(29) EYVL N:o C 262, 10.9.1996. 
32 
115. Kansallisilla kilpailuviranomaisilla on toimivalta panna täytäntöön kansallista 
kilpailulainsäädäntöä. Yleisesti ilmaistuna heillä on valtuudet tutkia, tehdä päätöksiä ja määrätä 
seuraamuksia. Kilpailuviranomaisten hallinnolliset päätökset voidaan joissain olosuhteissa antaa 
kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tutkintavaltuudet joissakin jäsenvaltioissa ovat yleensä 
laajemmat kuin komission valtuudet kahdessa tärkeässä suhteessa: monet maista suuntaavat 
tutkintatoimet yksilöitä vastaan ja tuomitsevat näitä, elleivät nämä toimi yhteistyössä, rangaistuksiin, 
joihin kuluu vankeustuomio tuomioistuimen määräyksen noudattamatta jättämisestä. Niillä on myös 
poliisinvaltuudet mm. kotietsintäluvan saamiseen, joita ne voivat käyttää hyväkseen paikalla 
tapahtuvia tutkimuksia suorittaessaan. 
116. Jäsenvaltioiden lakeja ei voi soveltaa ristiriitaisesti yhteisön oikeuden kanssa. Jos komissio 
on tehnyt päätöksen, jonka mukaan 85 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta, kansallinen viranomainen on 
vapaa päättämään, että kansallista kilpailulainsäädäntöä on rikottu. Jos komissio kuitenkin myöntää 
poikkeusluvan 85 artiklan 3 kohdan nojalla, kansalliset viranomaiset eivät voi tehdä muunlaista 
päätöstä yhteisön oikeuden eikä kansallisen lainsäädännön nojalla. 
33 
IV luku 
VERTIKAALISIA RAJOITUKSIA KOSKEVAT SÄÄNNÖT 
I. 85 artiklan yleiset soveltamisedellytykset 
117. Kuten olemme jo aiemmin todenneet, jakelusopimukset nostavat esille erityisongelmia niille 
yleisesti ominaisen kaksijakoisuuden vuoksi. Nämä sopimukset saattavat toimia sopivana välineenä, 
jonka avulla tietyt yritykset voivat päästä uusille markkinoille ja markkinoida tuotteitaan tehokkaasti. 
Toisaalta näitä sopimuksia voidaan käyttää myös kolmannen osapuolen markkinoillepääsyn 
jarruttamiseen ja yhteismarkkinoiden eristämiseen. Tämä kaksijakoisuus on synnyttänyt vilkasta 
keskustelua erityisesti siitä, missä kulkee se raja, milloin vertikaaliset rajoitukset kuuluvat 85 
artiklan soveltamisalaan. 
118. Yhteisöjen tuomioistuin määräsi yhdessä ensimmäisistä tuomioistaan, että 85 artikla koskee 
sekä horisontaalisia että vertikaalisia sopimuksia. Viimeksi mainittua koskien tuomioistuin tähdensi, 
että 
jos valmistajien välinen kilpailu yleensä on selvempää kuin saman tavaramerkin jakelijoiden 
välinen kilpailu, 85 artiklan l kohdan kielto ei koske viimeksi mainittujen välistä kilpailua 
rajoittavaa sopimusta silloin, kun sopimus vahvistaa valmistajien välistä kilpailua(30). 
Jotta tätä näkökantaa voidaan ymmärtää, on tärkeää huomioida Euroopan yhteisön 
perustamissopimuksen kilpailusäännöt kokonaisuutena. EY.n perustamissopimuksen 2 artiklassa ja 
3 artiklan f kohdassa mainittuihin periaatteisiin pohjautuvan teleologisen tulkinnan mukaan yhteisön 
kilpailualaa koskevien säännösten tarkoitus ei siten ole ainoastaan talousjärjestelmän tehokkuuden 
suojelu, vaan ne toimivat myös välineenä, jolla voidaan edistää kansallisten talouksien yhdentymistä 
yhtenäismarkkinoiden perustamista varten. Yleisesti ottaen tällainen näkökanta johtaa toisaalta 
siihen, että saman merkin tuotteiden välisen kilpailun toimintaolosuhteiden hyödyntämiselle 
myönnetään itsenäinen tehtävä. Toisaalta, ja kun otetaan huomioon markkinoiden yhdentymistavoite, 
kaikkia järjestelmiä, joihin liittyy täydellinen aluesuoja, pidetään yleensä sopimuksen perustavoitteen 
vastaisena ja siten myös ristiriitaisena yhteisön kilpailusääntöjen kanssa. Kuten tulemme 
tuonnempana näkemään, tällä viimeksi mainitulla tekijällä on erityinen merkitys komission 
kilpailupolitiikalle, jolle tällä alalla on ominaista jatkuva pyrkimys paljastaa mahdolliset 
rinnakkaiskauppaa ja passiivista myyntiä sopimusalueiden ulkopuolella haittaavat sopimukset. 
119. Tämän luvun tarkoituksena on eritoten muistuttaa jakelua koskevista ryhmäpoikkeusasetusten 
sisältämistä säännöksistä sekä valikoivasta jakelusta tehtyihin sopimuksiin sovellettavista 
periaatteista. Aiheen monitahoisuuden vuoksi ei tässä yhteydessä ole mahdollista kehitellä 
yksityiskohtaista analyysiä yksittäisistä tapauksista, joissa 85 artiklan 3 kohtaa sovelletaan niihin 
tapauksiin, joita kyseiset asetukset eivät koske. Tässä luvussa ei myöskään ole tarkoitus tyhjentävästi 
selvittää komission noudattamaa, 85 artiklan 1 kohdan yleisiä soveltamisehtoja koskevaa käytäntöä. 
Viimeksi mainitun kohdalla seuraavaksi esitettyjen huomioiden tarkoituksena toimia yleisenä 
kehyksenä suuntaviivoille. 
II. Jakelusopimustvvpit 
Yhd. asiat 56/64 ja 58/64, (inmiHg cl Cornien v. komissio, tuomio 13.7. 1966 (Kok. 1966, s. 429). 
34 
120. Komission käytännössä erotetaan neljä vertikaalisten sopimusten päätyyppiä: yksinmyynti-, 
yksinosto-, valikoivan jakelun sopimukset ja luvakesopimukset. 
Yksinmyyntisopimukset 
121. Asetus N:o 1983/83 koskee yhtä käytännössä erityisen laajalle levinnyttä 
yksinmyyntisopimusten tyyppiä. Mainitun asetuksen 1 artiklan mukaan asetus koskee erityisesti 
"sopimuksia, joiden osapuolina on ainoastaan kaksi yritystä ja joissa osapuoli antaa toiselle 
osapuolelle sitoumuksen siitä, että se toimittaa tiettyjä tavaroita vain tälle osapuolelle myytäviksi 
edelleen koko yhteismarkkinoilla tai niiden määrätyllä alueella." Käytännössä asetus N:o 1983/83 
kattaa kaikki kahdenväliset yksinmyyntisopimukset, jotka koskevat lopputuotteita ja joilla on rajat 
ylittäviä vaikutuksia. Sopimukset, joissa tavarantoimittaja nimittää useampia kuin yhden 
yksinmyyjän sopimuksen kattamalle alueelle, eivät sitä vastoin kuulu mainitun asetuksen 
soveltamisalaan ja ne on siksi tutkittava tapauskohtaisesti. Asetus ei myöskään koske palvelujen 
tuottamisesta tehtyjä sopimuksia. Lisäksi kyseinen asetus kattaa ainoastaan 
jälleenmyyntitarkoituksessa tehdyt sopimukset0 °. Komission asetuksen soveltamisalaan 
kuulumattomia sopimuksia koskeva päätöksentekokäytäntö on saanut vaikutteita 85 artiklan 3 
kohdan laajemmasta tulkinnasta. 
122. Kuten asetuksen N:o 1983/83 johdanto-osan 5-7 kappaleessa todetaan, asetuksen kaikki ehdot 
täyttävät yksinmyyntisopimukset "tehostavat yleensä jakelua", koska valmistajan "ei tarvitse pitää 
yllä lukuisia liikesuhteita suuren jakelijoiden joukon kanssa ja koska toimimalla vain yhden jakelijan 
kanssa se pystyy helpommin voittamaan kansainvälisessä kaupassa kielellisistä, lainsäädännöllisistä 
tai muista eroista johtuvat jälleenmyynnin vaikeudet". Lisäksi kyseiset sopimukset "helpottavat 
tuotteen myynnin edistämistä, luovat mahdollisuudet tehokkaalle toiminnalle markkinoilla ja 
toimitusten jatkuvuuteen sekä järkeistävät samalla jälleenmyyntiä; ne edistävät kilpailua eri 
valmistajien tuotteiden välillä". Tällaiset sopimukset ovat usein tehokkain ja joskus myös, erityisesti 
pienille ja keskisuurille yrityksille, ainoa tapa päästä markkinoille. Tällaisten sopimusten ansiosta 
myös kuluttajat voivat hankkia erityisesti muissa jäsenmaissa valmistettuja tuotteita helpommin ja 
nopeammin. 
123. Näistä eduista huolimatta kilpailevat yritykset eivät automaattisesti laadi keskinäisiä tai ei-
keskinäisiä yksinmyyntisopimuksia. Siksi asetus ei koske näitä sopimuksia, jotka normaalisti on 
tutkittava tapauskohtaisesti. Ainoa poikkeus säännöstä ovat ei-keskinäiset sopimukset silloin, kun 
molempien osapuolten tai toisen niistä liikevaihto on alle 100 miljoona ecua. Tätä poikkeusta 
lukuunottamatta kilpailijoiden väliset yksinmyyntisopimukset on tutkittava tapauskohtaisesti, mikä 
tiettyjen edellytysten täyttyessä voi johtaa yksittäispoikkeukseen(32). 
Yksinostosopimukset 
124. Asetus N:o 1984/83 koskee vain jälleenmyyntitarkoituksessa tehtyjä kahdenvälisiä 
yksinostosopimuksia. Näille sopimuksille on ominaista se, että jälleenmyyjä sitoutuu olemaan 
ostamatta sopimuksen kohteena olevia tuotteita muilta tavarantoimittajilta kuin toiselta 
m> Komission näkökannan mukaan jälleenmyynnin käsite kattaa myös toiminnan, joissa jälleenmyyjä pakkaa, 
laskee tai kaataa hänelle toimitetut tuotteet astiasta toiseen. Jos jälleenmyyjä tekee lisäpalveluksia tuotteiden 
laadun, säilymisen tai ulkonäön parantamiseksi, se, onko kyseinen sopimus tehty toimitettavien tuotteiden 
jälleenmyyntitarkoituksessa, määritetään näiden palvelujen tuoman lisäarvon avulla. 
(,2) Ks. esimerkiksi päätös Mooschcud/Whithread, RYVI. N:o L 100, 20.4.1990, s. 15. Asiassa Curlsher^/Interbrcw 
(ks. XXIV kertomus kilpailupolitiikasta, s. 419) komissio hyväksyi sopimuksen sillä ehdolla, että hintojen, 
mainostoimien ja kyseessä olevien tuotteiden asemointiin liittyviä toimintoja ei jätetty jälleenmyyjän harkinnan 
varaan. 
35 
sopimusosapuolelta (tai tämän nimeämältä kolmannelta osapuolelta). Tavarantoimittaja voi toimittaa 
tuotteita muillekin saman myyntialueen saman jakelutason jälleenmyyjille ja jälleenmyyjän 
myyntipyrkimyksiä eivät puolestaan estä mitkään alueelliset rajoitukset. Yksinostovelvoitteeseen 
liittyy kuitenkin usein kilpailua rajoittava lisävelvoite, jonka mukaan jälleenmyyjä ei saa valmistaa 
tai myydä sopimustuotteiden kanssa kilpailevia tuotteita. Asetuksen N.o 1984/83 johdanto-osan 3 
kappaleessa todetaan, että "tämän asetuksen 1 artiklassa määriteltyyn ryhmään kuuluvat 
yksinostosopimukset saattavat olla perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaan kiellettyjä 
[...] näin on etenkin, jos sopimus kuuluu osana samanlaisista sopimuksista koostuvaan verkkoon, 
joka kokonaisuutena voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan". Tällaiset sopimukset sitovat 
jälleenmyyjän yhteen tavarantoimittajaan ja saattavat joissakin tapauksissa merkittävästi haitata 
muiden yritysten pääsyä markkinoille. Tästä on seurauksena se, että edellä mainituilla rajoituksilla 
on merkitystä ensisijaisesti kilpailuoikeuden kannalta, koska niillä on vaikutusta tavaramerkkien 
väliseen kilpailuun. 
125. Näin ollen on syytä lisätä, että asetuksen N:o 1984/83 edellytysten mukaiset 
yksinostosopimukset sisältävät sellaisia taloudellisia etuja, jotka oikeuttavat 85 artiklan 3 kohdan 
kannalta myönteiseen arvioon. Kuten johdanto-osan kappaleissa 5-7 sanotaan, 
yksinostosopimuksilla voidaan tehostaa tuotteiden valmistusta ja jakelua, koska sopimusosapuolet 
voivat suunnitella tavaroiden valmistuksen ja myynnin suuremmalla tarkkuudella ja pidemmäksi 
ajaksi sekä rajoittaa markkinaolojen muutoksista niille aiheutuvaa riskiä sekä alentaa valmistus-, 
varastointi- ja markkinointikustannuksia. Yksinostosopimukset ovat pienille ja keskisuurille 
yrityksille joskus ainoa tapa päästä markkinoille ja siten piristää kilpailua. Lisäksi tällaiset 
sopimukset helpottavat myynnin edistämistä ja luovat mahdollisuudet tehokkaalle toiminnalle 
markkinoilla, koska tavarantoimittaja yleensä antaa panoksensa jakeluverkon rakenteen 
parantamiseen. Kuluttajat puolestaan hyötyvät näiden sopimusten tuomista säännöllisistä 
toimituksista, koska he voivat hankkia sopimustavaroita nopeammin ja helpommin. Sopimusten 
hyväksymisen ehtona on kuitenkin se, että ne eivät merkittävästi haittaa muiden yritysten pääsyä 
markkinoille. Hiljattain käsitellyssä asiassa<3?) komission täytyi evätä ryhmäpoikkeusetu, mikä johtui 
erityisesti kyseessä olevien sopimusten aiheuttamista syrjintävaikutuksista. 
Kuten yksinmyyntisopimusten kohdallakin, edellä mainituista eduista huolimatta kilpailevat yritykset 
eivät automaattisesti laadi keskinäisiä tai ei-keskinäisiä yksinostosopimuksia. Asetus koskee vain ei-
keskinäisiä sopimuksia silloin, kun molempien osapuolten tai toisen niistä liikevaihto on alle 100 
miljoona ecua. Muut kilpailijoiden väliset sopimukset on tutkittava tapauskohtaisesti. 
Oluen ja polttoaineen yksinosto 
126. Edellä mainittujen yksinostoa koskevien yleisten seikkojen lisäksi oluen ja huoltamoiden 
suhteen sovelletaan joitain erityisnäkökohtia. Oluen ja huoltamoalan yksinostosopimuksia varten 
tavallisesti "tavarantoimittaja myöntää jälleenmyyjälle erityisiä kaupallisia tai rahoituksellisia etuja 
osallistumalla rahoitukseen, antamalla tai hankkimalla hänelle lainan edullisin ehdoin, järjestämällä 
hänelle liikepaikan tai toimitilat, antamalla hänen käyttöönsä välineistöä tai kalustoa taikka 
suorittamalla muita investointeja hänen hyväkseen..." (johdanto-osan 13 kappale). 
"Tavarantoimittajan jälleenmyyjälle antamat kaupalliset ja rahoitukselliset edut helpottavat 
huomattavasti juomien anniskeluun ja nauttimiseen käytettävien tilojen sekä huoltamoiden 
perustamista, ajanmukaistamista, ylläpitoa ja käyttöä; jälleenmyyjään kohdistuva yksinostovelvoite 
ja kielto myydä kilpailevia tuotteita kannustavat jälleenmyyjää keskittämään kaikki käytettävissä 
olevat voimavaransa sopimustavaroiden myyntiin; tällaiset sopimukset johtavat pysyvään 
yhteistoimintaan osapuolten välillä antaen näille samalla mahdollisuuden kehittää ja pitää yllä 
(,i) Päätös joulukuun 23 päivältä 1992, Lun^iese-l^io GmbH, EY VL, 26.7.1993, s. I. 
36 
sopimustavaroiden, asiakaspalveluiden ja jälleenmyyjän myyntiponnistelujen laatua; ne luovat 
mahdollisuudet myyntitoiminnan pitkän ajan suunnittelulle ja siten tuotannon ja jälleenmyynnin 
järjestämiselle taloudellisesti tehokkaalla tavalla; eri valmistajien tuotteiden välisen kilpailun takia 
osapuolina olevien yritysten on määrättävä juomien anniskeluun ja nauttimiseen käytettävien tilojen 
sekä huoltamoiden määrä ja laatu asiakkaiden toiveiden mukaisesti" (johdanto-osan 15 kappale). 
Näiden objektiivisten hyötyjen saavuttamiseksi oluenjakelu ja huoltamotoiminta on rajoitettava niille 
osoitettuihin tiloihin. Tämä erottaa oluenjakelun ja huoltamotoiminnan yleisestä yksinostosta, jossa 
toiminalle osoitetuille tiloille ei ole rajoituksia. Tästä syystä, jotta jälleenmyyjien kaupallinen vapaus 
turvataan ja jotta muut tavarantoimittajatkin pääsevät toimimaan jakelun vähittäismyyntitasolla, 
asetetaan aikarajoituksia ja määritellään tarkkaan tuotevalikoima, jonka sopimus voi kattaa. On 
huomattava, että pieniä panimoita suosivat oluentoimitussopimukset ovat 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalan ulkopuolella(,4). 
Valikoivan jakelun sopimukset 
127. Valikoivan jakelun sopimukset sisältävät yleensä molemminpuolisia velvoitteita 
sopimusosapuolille. Valmistaja sitoutuu toimittamaan tavaraa ainoastaan tietyt ammatilliset tai 
tekniset edellytykset täyttäville jälleenmyyjille ja hyväksytyt jälleenmyyjät puolestaan kieltäytyvät 
myymästä tai hankkimasta sopimustuotteita viralliseen verkostoon kuulumattomilta tukku- tai 
vähittäismyyjiltä. Se käytetäänkö valikoivaa jakelua, riippuu yleensä tuotteen luonteesta. 
128. Komission hallintokäytännön ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön pohjalta voidaan 
erottaa kolme erilaista valikoivan jakelun tyyppiä, joille kaikille on ominaista sovellettavien 
hyväksymisperusteiden enemmän tai vähemmän rajoittava luonne(35). 
i) Ainoastaan laadullisten perusteiden soveltamiseen perustuvat verkostot. Tämän tyyppinen 
valikoivuus pohjautuu objektiivisiin perusteisiin, joiden tarkoituksena on määritellä jakelijan 
tai hänen henkilökuntansa oletettu ammatillinen pätevyys sekä ne tekniset ja toiminnalliset 
edellytykset, jotka jokaisen hyväksytyn myyntipisteen tulee täyttää. Oikeudellisella tasolla 
komissio on jo ensimmäisistä päätöksistään lähtien soveltanut "järjen sääntöä", jonka mukaan 
85 artiklan 1 kohdassa mainittu kielto ei periaatteessa koske näitä jakelujärjestelmiä silloin, 
m) 
('••) 22 päivänä kesäkuuta 1983 komission asetuksista (ETY) N:o 1983/83 ja N:o 1984/83 annetun komission 
tiedonannon johdanto-osan 40 kappale, EYVL N:o C 121, 13.5.1992. 
Mikään ryhmäpoikkeusasetus ei kata valikoivaa jakelua. Tämän luvun valikoivaa jakelutapaa koskevat huomiot 
perustuvat yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön sekä 
komission päätöskäytäntöön. Merkittävimmät yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen 
tuomioistuimen käsittelemät aiheeseen liittyvät asiat ovat: asia26/76, Metro I, 25.10.1977 (Kok. 1977, s. 1875); 
asia 31/80, L'Orcal, I 1.12.1980 (Kok. 1980, s. 3775); asia 99/79, Lancamc, 10.7.1980 (Kok. 1980, s. 251 I); 
asia \26/$0, Salonia, 16.6.1981 (Kok. 1981, s. 1574); asia 210/81, Demo-Studio Schmidt, 11.10.1983 (Kok. 
1983, s. 3045); asia 107/82, AEG/Telefunken, 25.10.1983 (Kok. 1983, s. 3151); asia 243/83, Binon, 3.7.1985 
(Kok. 1985, s. 2034); asiat 25 ja 26/84, Ford Wcrkc II, 17.9.1985 (Kok. 1985, s. 2725); asia 31/85, ETA v. 
DK Investment, 10.12.1985 (Kok. 1985, s. 3933); asia 75/84, Metro II, 22.10.1986 (Kok. 1986, s. 3076); asia 
T-19/91, Vichy, 27.2.1992. Komission päätöksistä ks. Kodak, EYVL N:o L 147, 7.7.1970, s. 24; Omega, 
EYVL N:o L 242, 5.1 1.1970, s. 22; Baycrischc Motoren Werke, EYVL N:o L 29, 3.2.1975, s. 1; SABA I, 
EYVL N:o L 29, 3.2.1976, s. 19; Junghans, EYVL N:o L 30, 2.2.1977, s. 10; Krups, EYVL N:o L 120, 
13.5.1980, s. 26; llassclblad, EYVL N:o L 161, 12.6.1982, s. 18; AEG/Telefunken, EYVL N:o L 117, 
30.4.1982, s. 15; Ford Wcrkc, EYVL N:o L 327, 24.11.1983, s. 31; Murat, EYVL N:o L 348, 10.12.1983, s. 
15; SABA II, EYVL N:o L 376, 31.12.1983, s. 41; IBM Personal Computer, EYVL N:o L 118, 5.4.1984, s. 
24; Grohc, EYVL N:o L 19, 23.1.1985, s. 17; Ideal Standard, EYVL N:o L 20, 24.1.1985, s. 38; Grundig, 
EYVL N:o L 233, 30.8.1985, s. I; Ivoclar, EYVL N:o L 369, 31.12.1985, s. I; Villcroy cv Boch, EYVL N:o 
L 376, 31.12.1985, s. 15; Vichy, EYVL N:o L 75, 21.3.1991, s. 57; Yves Saini Laurent Parfums, EYVL N:o 
L 12, 18.1.1992, s. 24; Givcnchy, HY VL N:o L 236, 19.8.1992, s. I I. 
37 
kun jälleenmyyjien hyväksyminen noudattaa seuraavia kolmea vaatimusta(36): ensinnäkin, 
laadullisuuden objektiivisten perusteiden pitää vastata kyseessä olevien tuotteiden luonnetta 
(välttämättömyydenperiaate)071, toiseksi, ne eivät saa perustua tavoitteeseen nähden liiallisiin 
vaatimuksiin, eli sellaisen erikoistuneen kaupallisen toiminnan ylläpitämiseen, jolla parhaissa 
olosuhteissa voidaan varmistaa sopimustuotteiden myynti (suhteellisuusperiaate); 
kolmanneksi, laadulliset valintaperusteet on laadittava samalla tavalla kaikille mahdollisille 
jälleenmyyjille eikä niitä saa soveltaa syrjivästi (syrjimättömyyden periaate). 
ii) Verkostot, joihin pääsevät vain jälleenmyyjät, jotka täyttävät tietyt laadulliset perusteet ja 
jotka myös pystyvät myös sitoutumaan luonteeltaan myyntiä edistäviin lisävelvoitteisiin, 
eivät kuulu "järjen säännön" piiriin ja kuuluvat siis 85 artiklan 1 kohdassa mainitun kiellon 
soveltamisalaan. Koska näiden lisävelvoitteiden avulla voidaan kuitenkin keskittää jakelu 
tehokkaimpiin myyntipisteisiin ja siten järkeistää tuotteiden jakeluun ja hyväksyttyjen 
myyntipisteiden avustamiseen liittyvien kulujen jakautumista, nämä verkostot voivat yleensä 
85 artiklan 3 kohdan nojalla saada poikkeusedun. 
iii) Verkostot, joissa valmistaja rajoittaa jälleenmyyjien lukumäärää pelkästään määrällisten 
perusteiden pohjalta (perustuen esimerkiksi alueen ostokykyyn), kuuluvat periaatteessa 85 
artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Tällä hetkellä komissio ei salli poikkeuksen myöntämistä 
kuin aivan erikoistapauksissa(3X). 
Luvakesopimukset 
129. Asetus N:o 4087/88 kattaa sopimukset, joilla yritys, luvakkeenantaja, antaa toiselle 
osapuolelle, luvakkeensaajalle, välitöntä tai välillistä taloudellista vastiketta vastaan oikeuden 
hyödyntää luvaketta määrättyjen tuotetyyppien ja/tai palvelujen markkinoimisessa. Tässä yhteydessä 
luvakkeella tarkoitetaan teollis- ja tekijänoikeuksien kokonaisuutta (tavaramerkit, toiminimet, 
liiketunnukset, hyödyllisyysmallit ja mallit, tekijänoikeudet, tietotaito ja patentit), jota käytetään 
hyväksi myytäessä tavaroita edelleen loppukäyttäjille tai tarjottaessa palveluja heille. 
Luvakeverkoilla on kolme pääasiallista piirrettä: (I) yhteisen nimen tai liiketunnuksen käyttö ja. 
sopimustilojen yhdenmukainen asu, (II) tietotaidon luovuttaminen luvakkeenantajalta 
luvakkeensaajalle, (III) luvakkeenantajan luvakkeensaajalle antama kaupallinen ja tekninen apu. 
130. Asetuksen N:o 4087/88 lähtökohtana on periaate, jonka mukaan lausekkeet, jotka "joko ovat 
keskeisiä verkon yhteisen erityisluonteen suojaamiseksi ja sen maineen säilyttämiseksi taikka estävät 
sen, että luvakkeenantajan antama taitotieto ja apu hyödyttäisivät kilpailijoita" (johdanto-osan 11 
kappale), eivät kuulu 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Erityisesti 3 artiklan 2 kohdassa 
luetellaan velvoitteita, jotka eivät kuulu mainitun kiellon piiriin. Näitä ovat erityisesti velvoite (I) 
osallistua luvakkeenantajan järjestämään koulutukseen; (II) soveltaa luvakkeenantajan kehittämiä 
kaupallisia menetelmiä; (III) noudattaa luvakkeenantajan määräyksiä laitteistoista ja sopimustilojen 
tai sopimuksessa tarkoitettujen kuljetusvälineiden asusta; (IV) sallia luvakkeenantajan tarkastaa, että 
annettuja määräyksiä on noudatettu; (V) olla vaihtamatta sopimustilojen sijaintia ilman 
luvakkeenantajan suostumusta; (VI) olla luovuttamatta luvakesopimuksen mukaisia oikeuksia ja 
{,(,) Tätä yleistä johtopäätöstä on lievennettävä sellaisissa tapauksissa, joissa kyseessä olevat markkinat erityisesti 
valikoivan jakelun verkkojen lisääntymisen yhteisvaikutuksesta ovat niin jäykät ja siten järjestäytyneet, että 
näihin järjestelmiin sisältyvä kilpailutekijä ei enää riitä pitämään yllä tehokasta kilpailua. Tällaisissa tapauksissa 
kyseessä oleva järjestelmä saattaa kuulua 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ja sitä on siksi tutkittava 85 
artiklan 3 kohdan valossa. 
(-17) Komissio on tähän asti suhtautunut myönteisesti korkean teknologian tuotteiden, joidenkin erikoistuotteiden 
(esim. painotuotteiden) ja joidenkin ylellisyystuotteiden aloilla toimiviin jakeluverkkoihin. 
('?1° Ks. esimerkiksi autojen jälleenmyyntiä koskeva asetus N:o 4075/95. 
38 
velvoitteita ilman luvakkeenantajan suostumusta; (VII) olla ilmaisematta sivullisille, edes 
sopimuksen päättymisen jälkeen, luvakkeenantajan luovuttamaa tietotaitoa siinä määrin, kun se ei 
ole yleistä tietoa; (VIII) antaa luvakkeenantajallc tiedoksi luvakesopimuksen hyväksi käyttämisestä 
saamansa kokemukset sekä antaa tällejä muille luvakkeensaajille tällaisesta kokemuksesta johtuvan 
tietotaidon muu kuin yksinomainen käyttölupa; (IX) olla käyttämättä tietotaitoa, johon 
luvakkeenantaja on antanut käyttöluvan, muihin tarkoituksiin kuin luvakesopimuksen hyväksi 
käyttämiseen; (X) ilmoittaa luvakkeenantajallc niiden teollis- tai tekijänoikeuksien loukkauksista, 
joihin hänellä on käyttölupa, sekä nostaa kanne loukkaajia vastaan tai avustaa luvakkeenantajaa 
tällaisissa menettelyissä loukkaajaa vastaan. 
131. Luvakesopimukset saattavat kuitenkin sisältää kilpailua rajoittavia lausekkeita, kuten 
yksinmyyntialueen myöntäminen luvakkeensaajalle tai luvakkeensaajan velvoite olla myymättä tai 
käyttämättä kilpailevia tuotteita osana palvelujaan. Tällaiset rajoitukset kuuluvat 85 artiklan 1 
kohdan soveltamisalaan, mutta niille voidaan tietyin ehdoin myöntää poikkeusetu. Mahdollisiin 
kilpailunrajoituksiin liittyviä haittoja arvioidaan asetuksen N:o 4087/88 säännösten lisäksi myös 
rajoituksista mahdollisesti aiheutuvien positiivisten vaikutusten valossa. On yleisesti tiedossa, että 
rajoitukset itse asiassa saattavat parantaa jakelua "mahdollistaessaan luvakkeenantajalle yhtenäisen 
verkon perustamisen rajoitetuin investoinnein, mikä saattaa auttaa uusien kilpailijoiden, erityisesti 
pienten ja keskisuurten yritysten, markkinoille pääsyä ja siten lisätä merkkien välistä kilpailua; ne 
mahdollistavat myös sen, että itsenäiset kauppiaat voivat perustaa jakelupisteitä nopeammin ja 
paremmilla menestymismahdollisuuksilla kuin ilman luvakkeenantajan kokemusta ja neuvoja; heillä 
on siten mahdollisuus kilpailla tehokkaammin suurten jakeluyritysten kanssa" (j°hdanto-osan 7 
kappale). Luvakesopimukset hyödyttävä kuluttajia, koska yhtenäisestä verkosta saatavat edut 
(takaavat tavaroiden ja palveluiden tasaisen laadun) yhdistyvät niissä liikkeensä tehokkaasta 
toiminnasta henkilökohtaisesti kiinnostuneisiin kauppiaisiin (johdanto-osan 8 kappale). 
132. Asetus N:o 4087/88 ei kata luvakesopimuksia, joiden osapuolina on enemmän kuin kaksi 
yritystä, eikä teollisia tai tukkumyynnin luvakesopimuksia taikka kilpailijoiden välisiä 
luvakesopimuksia'39*. 
III. Tärkeimpien vertikaalisten rajoitusten arviointi 
133. Tästä eteenpäin eri vertikaaliset rajoitukset ryhmitellään ja niitä käsitellään systemaattisesti 
sopimustyypeittäin seuraavassa järjestyksessä: (a) sopimusosapuolille alueellisen suojelun toteuttavat 
lausekkeet; (b) jakelijan tavaran hankkimiseen liittyvät velvoitteet, niihin liittyvät 
sidosmyyntilausekkeet mukaanlukien; (c) jakelijan myyntivelvoitteisiin liittyvät lausekkeet, 
hintapolitiikkaan liittyvät lausekkeet mukaanlukien; (d) jälleenmyyjän kilpailurajoituslausekkeet; (e) 
velvoitteet, joilla rajoitetaan asiakaskuntaa, jolle jakelijalla on oikeus toimittaa tavaraa. 
Alueelliset rajoitukset 
Yksinmyyntisopimukset 
134. Yksinmyyjälle myönnetyistä oikeuksista seuraava alueellinen suojelu saattaa tapauksesta 
riippuen vaihdella yksinoikeutta koskevia lausekkeiden ankaruuden mukaan. Komission ja yhteisöjen 
tuomioistuimen noudattaman käytännön tarkoituksena on selvittää, toteuttavatko lausekkeen kohde 
tai vaikutukset myyjälle ehdottoman vai ainoastaan suhteellisen alueellisen suojelun. 
(.'•)) Asetus N:o 4087/88 kattaa kuitenkin luvakesuhteen pääsopimukset, joissa luvakkeenantaja antaa toiselle 
pääsopimuksen mukaiselle luvakkeensaajalle taloudellista vastiketta vastaan oikeuden käyttää luvaketta hyväksi 
tekemällä luvakesopimuksia muiden osapuolien (luvakkeensaajien) kanssa. 
39 
135. Asetuksessa N.o 1983/83 mainitaan kaksi tilannetta, jotka toteuttavat ehdottoman alueellisen 
suojelun. Ensimmäinen toteutuu, kun "käyttäjät voivat hankkia sopimustuotteita sopimusalueella vain 
yksinmyyjältä ja jos heillä ci ole vaihtoehtoista hankintalähdettä sopimusalueen ulkopuolella" (3 
artiklan e kohta). Toinen tilanne selvitetään 3 artiklan d kohdassa, jonka mukaan ehdoton alueellinen 
suojelu toteutuu, kun toinen osapuolista estää rinnakkaistuonnin sopimusalueella. Klassinen 
esimerkki tästä on teollisoikeuksien käyttäminen estämään tuomasta "sopimusalueella 
asianmukaisesti merkittyjä tai muuten asianmukaisesti markkinoille saatettuja sopimustuotteita" (3 
artiklan d kohdan 1 alakohta). Komission päätöksentekokäytännön yhteydessä on havaittu joitakin 
rinnakkaiskauppaa estäviä crikoisrajoituksia, kuten esimerkiksi valmistajan takuuseen'40' tai tuotteen 
toimittamiseen'4M liittyviin "olennaisiin palveluihin" vaikuttavat rajoitukset. 
Näihin rajoituksiin saattavat kuulua myös jotkut tuotteiden eriyttämiseen tai hintojen 
määränpäämarkkinoiden maantieteellisen sijainnin mukaiseen eriyttämiseen liittyvät käytännöt(42). 
Tällaisiin alueellisiin rajoituksiin sovelletaan yleensä 85 artiklan 1 kohtaa eivätkä ne yleensä oikeuta 
85 artiklan 3 kohdan mukaisiin poikkeuksiin. Komissio menettelee systemaattisesti samalla tavoin 
tuotteen EU:n jäsenvaltioihin edelleen viemistä rajoittavien yksinmyyntisopimusten kohdalla'43'. 
Siten esimerkiksi olisi 85 artiklan määräysten vastaista tehdä alennusten myöntämisoikeus 
riippuvaiseksi siitä, että sopimustuotteita ei viedä edelleen muihin jäsenvaltioihin'44'. Myöskään tietyt 
toimet, joiden tarkoituksena on antaa yksinmyyjälle lisäsuojaa hintojen eriyttämispolitiikan avulla 
muiden rinnakkaisviejien vahingoksi, eivät komission mielestä ole 85 artiklan 3 kohdan vaatimusten 
mukaisia'45'. Tämän linjan mukaisesti niin ikään myyntiehdot, joiden nojalla ostajien on maksettava 
tuotteesta määränpäämaan hinta eikä myyjän maassa voimassa oleva hinta, saattavat komission 
mielestä rikkoa 85 artiklaa'46'. 
136. Suhteelliselle alueelliselle suojelulle on suojelun laajuudesta riippumatta ominaista se, että 
käyttäjille jää mahdollisuus hankkia sopimustuotteita muiltakin kuin yksinmyyjältä ja että välikäsille 
jää mahdollisuus rinnakkaistuoda mainittuja tuotteita sopimusalueelle. Tarkemmin sanottuna 
yksinmyyjä saa suhteellista alueellista suojelua, jos sopimus rajoittuu: 
(•)!) Ks. erityisesti päätös Zanussi (EYVL N:o L 322, 16.11.1978) sekä komission kanta asioissa Matsushita 
Electrical Trading Company (XII kertomus kilpailupolitiikasta, 1982, kohta 77), Ford Garantie Deutchland 
(XIII kertomus kilpailupolitiikasta, 1983, kohdat 104 - 106), Fiat (XIV kertomus kilpailupolitiikasta, 1984, 
kohta 70) ja XVI kertomuksen kilpailupolitiikasta, 1986, kohdassa 56 mainitut huomiot. 
Ks. asiaan liittyen XIX kertomus kilpailupolitiikasta, kohta 45, joka koskee asiaa AKZO Coatings. 
(4:) Tällaista menettelytapaa tarkasteltiin kesäkuun 22 päivän 1993 päätöksen Zero/Montedison (EYVL N:o L 272, 
4.11.1993, s. 28) yhteydessä. 
(4,) Tästä asiasta on runsaasti ennakkopäätöksiä. Ks. viimeisimmistä päätöksistä erityisesti asiassa C-2111%1, Sandoz 
(Kok. 1990, s. 45), annettu kieltopäätös (EYVL N:o L 222/28, 1987), jonka yhteisöjen tuomioistuin kaikilta 
osin vahvisti; yhteisöjen tuomioistuimen 1987 vahvistama sakkopäätös( 10.8.1987, EYVL N:o L 222/1) asiassa 
C-279/87, Tipp-Ex (Kok. 1990, s. 261); kaksi vuonna 1991 hyväksyttyä sakkopäätöstä asiassa Viho/Toshiba 
(päätös 5.6.1991, E. Y VL N:o L 287, 17.10.1991, s. 39) ja asiassa Gosme/Maricl (päätös 15.5.1991, EYVL N:o 
L 185, 11.7.1991, s. 23); vuonna 1992 hyväksytyt sakkopäätökset asiassa Nctwilt/Dunlop/Slazengcr 
International (päätös 18.3.1992, EYVL N:o L 131, 16.5.1992), asiassa Viho/Parker /Yv? (päätös 15.7.1992, 
EYVL N:o L 233, s. 27) ja asiassa Ford Agricultural (päätös 15.12.1992, EYVL N:o L 20, s. I). 
(44) Ks. päätökset Pittsburgh Corning Europe/Formica Belgium/Hertei (EYVL N:o L 72, 5.12.1972, s. 35) ja 
Sperry New Holland (EYVL N:o L 376, 31.12.1985, s. 26). 
(45> Ks. erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen tuomiollaan asiassa 30/78, Distillers Company Ltd. v. komissio (Kok. 
1980, s. 2229) vahvistama päätös Distillers 22 päivältä joulukuuta 1977 (EYVL N:o L 50, 22.2.1978, s. 16), 
johon ei kuitenkaan sovellettu 85 artiklan 3 kohtaa, koska asiasta ei tehty asetuksen N:o 17/62 mukaista 
ilmoitusta. Ks. myös asia Johnny Walker Red Label, XVII kertomus kilpailupolitiikasta (1987), kohta 65. 
(46) Ks. päätös Kodak (EYVL N:o L 147, 7.7.1970, s. 24). 
40 
tavarantoimittajan velvoitteeseen toimittaa tiettyjä tuotteita vain yksinmyyjälle (asetus N:o 
1983/83, 1 artikla) ja "olla toimittamatta sopimustavaroita käyttäjälle sopimusalueella" 
(asetus N:o 1983/83, 2 artiklan 1 kohta); ja 
tavarantoimittajan velvoitteeseen "olla sopimusalueen ulkopuolella mainostamatta 
sopimustavaroita sekä sinne perustamatta sivuliikettä ja siellä pitämättä sopimustavaroiden 
jakeluvarastoa" (asetus N:o 1983/83, 2 artiklan 2 kohdan c alakohta). 
137. Näissä tapauksissa tavarantoimittaja voi ainoastaan kieltää yksinmyyjiään noudattamasta 
aktiivista myyntipolitiikkaa sopimusalueen ulkopuolella. Tämä merkitsee sitä, että yksinmyyjiin 
kohdistuu välillistä kilpailupainetta muiden yksinmyyjien taholta, sillä viimeksi mainitut voivat 
vapaasti toimittaa tavaraa sopimusalueen ulkopuolisille käyttäjille tai välittäjille silloin, kun tavara 
kysytään, vaikkei myyjä sitä erityisesti markkinoi (passiivinen myynti). Tällaiseen suhteellisen 
alueellisen suojelun järjestelmään sovelletaan asetuksen N:o 1983/83 mukaista ryhmäpoikkeusta. 
Yksinostosopimukset 
138. Asetuksessa N:o 1984/83 myönnetään poikkeus rajoitetuksi ajaksi yksinostovelvoitteelle, 
johon ei liity myönnettyä myyntialuetta. Erityisesti 2 artiklan 1 kohdassa tarkennetaan, että 
"tavarantoimittajalle ei saa määrätä muuta kilpailunrajoitusta kuin velvoitteen olla toimittamatta 
sopimustavaroita tai sopimustavaroiden kanssa kilpailevia tavaroita jälleenmyyjän myyntiportaalle 
tälle uskotulla myyntialueella". Tämä merkitsee sitä, että silloin kun sopimus kuuluu 85 artiklan 1 
kohdan soveltamisalaan, tavarantoimittajalle on jäätävä vapaus toimittaa tavaraa muille 
jälleenmyyjän pääasiallisella myyntialueella oleville liikkeenharjoittajille ja toimia mainitun alueen 
eri jakelutasoilla. Jos yksinostosopimuksella halutaan hyödyntää ryhmäpoikkeusta, sopimus ei saa 
asettaa jälleenmyyjän myyntitoiminnalle alueellisia rajoituksia. Näin jälleenmyyjälle jää vapaus 
aktiivisesti etsiä asiakkaita pääasiallisen myyntialueensa ulkopuolelta. 
139. 16 artiklassa todetaan, että jos tavarantoimittaja myöntää jälleenmyyjälle 
yksinmyyntioikeuden jollain alueella, sopimus on tutkittava asetuksen N:o 1983/83 valossa eikä 
asetusta N:o 1984/83 enää sovelleta. 
Oluen ja polttoaineen yksinosto 
Vaikka alueellisia rajoituksia ci voida asettaa jälleenmyyjien myyntitoiminnalle, sopimuksessa on 
selvästi osoitettava tilat, joissa sopimusta sovelletaan. Jälleenmyyjä on kuitenkin vapaa suorittamaan 
kilpailevia liiketoimia muista tiloista. 
Valikoivan jakelun sopimukset 
140. Kun valikoivan jakelun verkon myöntäminen pohjautuu määrällisiin perusteisiin, kyseinen 
järjestelmä varmistaa kullekin hyväksytylle jälleenmyyjälle yksinmyyntialueen myöntämisestä 
aiheutuvaa alueellista suojelua vastaavan alueellisen suojelun. Kuten olemme aikaisemmin 
todenneet, tällainen järjestelmä kuuluu eittämättä 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, eikä se 
yleensä täytä 85 artiklan 3 kohdan poikkeuksen vaatimia edellytyksiä. 
141. Tavarantoimittaja ei saa velvoittaa hyväksymiään jälleenmyyjiä olemaan toimittamatta 
yhteismarkkinoiden alueella sopimustuotteita loppukäyttäjille näiden asuinpaikan mukaan. 
Tavarantoimittaja ei myöskään saa asettaa hyväksymilleen jälleenmyyjille sellaisia velvoitteita, jotka 
saattavat johtaa markkinoiden eristymiseen. Valmistajan on sallittava jakelijansa hankkivan tavaraa 
keneltä tahansa jakeluverkon jäseneltä (yksinmyyntiagentit, hyväksytyt tukku- ja/tai vähittäismyyjät) 
yhteismarkkinoiden alueella. Valmistajan on myös jätettävä hyväksytyille jakelijoille vapaus myydä 
41 
sopimustuotteita mihin tahansa yhteisön jäsenvaltioon asettautuneelle verkon jäsenelle. Ennen kuin 
komissio voi antaa puuttumattomuustodistuksen tai myöntää poikkeuksen, se vaatii, että valikoivan 
jakelun sopimus ei estä joko saman jäsenvaltion alueelle tai muuhun jäsenvaltioon asettautuneiden 
hyväksyttyjen jakelijoiden välisiä ristikkäistoimitiiksia(47). 
Luvakesopimukset 
142. Luvakeverkko, johon liittyy alueellisia rajoituksia, kuuluu yleensä 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalaan ja se voi saada asetuksessa N:o 4087/88 säädetyn poikkeuscdun ainoastaan silloin, 
kun rajoituksista ei synny ehdotonta alueellista suojelua. 
143. Asetuksessa annetaan luvakkeenantajallc mahdollisuus myöntää luvakkeensaajalle 
yksinmyyntialue, ja siksi siinä myönnetään poikkcusetu ryhmälle velvoitteita, joiden tarkoituksena 
on rajoittaa luvakkeenantajan toimintaa myönnetyn alueen sisällä ja luvakkeensaajan toimintaa 
myönnetyn alueen ulkopuolella'4*'. 
144. Jos sopimusosapuolet sitä vastoin suoraan tai epäsuorasti'49' estävät loppukäyttäjiä 
hankkimasta sopimustuotteita tai -palveluja asuinpaikan mukaan tai markkinoiden 
eristämistarkoituksessa käyttävät erilaisia laatuvaatimuksia näille tuotteille tai palveluille eri 
jäsenvaltioissa, asetusta ci enää sovelleta. Lisäksi asetuksessa N:o 4087/88 tarkennetaan, niin ikään 
markkinoiden eristämisen estämiseksi, että kyseessä oleva sopimukset eivät saa rajoittaa 
ristikkäistoimituksia luvakevcrkon jäsenten välillä tai näiden ja luvakkeenantajan perustamien toisten 
rinnakkaisten verkkojen jäsenten välillä'50'. 
Tavaran hankkimista koskevat velvoitteet 
Yksinmyyntisopimukset 
145. Asetuksessa N:o 1983/83 ei myönnetä poikkeusta >>£,v/w;.s7r;velvoitteelle, eli "velvoitteelle 
hankkia sopimustavaroita jälleenmyyntiä varten vain sopijapuolelta" (2 artiklan 2 kohdan b alakohta) 
silloin, kun velvoitteesta sovitaan vain sopimuksen voimassaoloajaksi (johdanto-osan 8 kappale). 
(47> Silloin, kun sopimuksella saattaa olla vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, komissio vaatii, että myös 
EU:n alueelle asettautuneiden verkon hyväksyttyjen jäsenten ja vapaakauppasopimuksen tehneisiin maihin tai 
muihin maihin asettautuneiden jäsenten välinen ristikkäiskauppa on mahdollista. 
(48) Kysymyksessä on erityisesti "luvakkeenantajan velvoite yhteismarkkinoiden määrätyn alueen, sopimusalueen, 
osalta: 
olla antamatta sivullisille oikeutta käyttää hyväksi luvaketta tai sen osaa, 
olla käyttämättä itse luvaketta hyväksi tai markkinoimatta itse vastaavalla tavalla tavaroita tai 
palveluja, joita luvake koskee, 
olla toimittamatta luvakkeenantajan tavaroita itse sivullisille" (2 artiklan a kohta). 
Toisaalta luvakkeensaajalle voidaan asettaa "velvoite käyttää luvaketta hyväkseen ainoastaan sopimustiloista 
käsin" (2 artiklan c kohta). Lisäksi luvakkeensaajalle voidaan asettaa "velvoite pidättäytyä hankkimasta 
asiakkaita sopimusalueen ulkopuolelta tavaroille tai palveluille, jota luvake koskee" (2 artiklan d kohta). 2 
artiklan b kohdassa myönnetään poikkeus pääsopimuksen mukaisen luvakkeensaajan velvoitteelle "olla 
tekemättä luvakesopimuksia sopimusalueen ulkopuolelta olevien sivullisten kanssa". 
,4,) Epäsuorista rajoituksista puhuttaessa on mainittava asetuksen 4 artiklan b kohta, jonka mukaan 
luvakkeenantajan velvoittaessa luvakkeensaajan täyttämään luvakkeenantajan tavaroista annetut takuni 
velvoitteen on koskettava kaikkien luvaketta käyttävien verkkoon kuuluvien tai muiden jälleenmyyjien, jotka 
antavat samanlaisen takuun, yhteismarkkinoilla toimittamia tällaisia tavaroita. 
(MI) 4 artiklan a kohta. Esimerkkinä rinnakkaisjakelusta mainittakoon luvakkeensaajien verkon ja hyväksyttyjen 
jakelijoiden verkon yhtäaikainen toiminta. Ks. tähän liittyen päätös Charles Jourdan (EYVL N:o L 35, 
7.2.1989, s. 11). 
42 
146. Sidosmyyntilausekkeita ei pidetä ristiriitaisina 85 artiklan 3 kohdan kanssa. 
147. Asetuksen N:o 1983/83 2 artiklan 3 kohdan a alakohdassa luetellaan esimerkinomaisesti 
muita yksinmyyjälle mahdollisesti asetettavia tavaran hankkimiseen liittyviä velvoitteita. Kyse on 
nimenomaan lausekkeista, joilla velvoitetaan yksinmyyjää ostamaan vähimmäismäärä ja/tai 
täydellinen valikoima sopimustuotteita. Tällaisia velvoitteita ei periaatteessa pidetä 85 artiklan 1 
kohdassa tarkoitettuina rajoituksina. Niitä ei kuitenkaan saa muotoilla tai soveltaa siten, että niihin 
tulee kielletyn kilpailun piirteitä'5". Esimerkiksi velvoitteesta ostaa vähimmäismäärä tuotteita saattaa 
käytännössä aiheutua samanlaisia vaikutuksia kuin kilpailunrajoituslausekkeesta ja silloin saattaa olla 
tarpeellista tutkia estääkö sopimus siinä taloudellisessa tilanteessa, jossa se tulee voimaan, 
kilpailevien tavarantoimittajien markkinoille pääsyä merkittävästi. Jos tällainen este on olemassa, 
sopimus ei enää täytä poikkeusehtoja edes yksittäisellä tasolla. 
Yksinostosopimukset 
148. Yksinostovdvo'ittœl ovat asetuksessa N:o 1984/83 tarkoitettujen ryhmäpoikkeusten tärkein 
piirre. Asetuksen 1 artiklan mukaan asetuksen soveltamisala rajoittuu vain niihin sopimuksiin, joiden 
nojalla jälleenmyyjä hankkii kaikki sopimustuotteet toiselta sopimusosapuolelta'52'. Joissakin 
tapauksissa osittaiset hankintasopimukset saattavat vaatia yksittäispoikkeusta, joka yleensä 
myönnetään, jos sopimus ei sisällä 85 artiklan 1 kohdan kanssa ristiriidassa olevia rajoituksia. 
Asetus kattaa myös sopimukset, joihin sisältyy englantilainen lauseke, eli lauseke, joka antaa 
jälleenmyyjille mahdollisuuden ostaa kyseisiä tuotteita muilta tavarantoimittajilta silloin, kun nämä 
pystyvät myymään sopimusosapuolta edullisemmilla hinnoilla ja ehdoilla'53'. Jälleenmyyjä vapautuu 
yksinoston velvoitteesta myös silloin, kun sopimusosapuoli ei pysty toimittamaan tavaraa. 
149. Ryhmäpoikkeussääntöjä ei sovelletasidosmyyntiin, eli silloin, kun "yksinostovelvoite koskee 
sopimuksen mukaan useaa tavaroiden lajia, eivätkä nämä tavarat luonteensa vuoksi tai kauppatavan 
perusteella liity toisiinsa" (3 artikla e kohta). Tämä merkitsee sitä, että ryhmäpoikkeussäännöksiä 
voidaan käyttää hyväksi "tietystä tuotteesta tai tuotteiden ryhmästä" (johdanto-osan 11 kappale) 
tehdyissä sopimuksissa. Tällöin tuotteiden merkki tai nimi on tarkennettava sopimuksessa'54'. Jotta 
sopimustuotteet voidaan laskea kuuluvaksi samaan valikoimaan, niiden välillä on oltava teknisistä 
syistä (esim. lisätarvikkeet, varaosat), kaupallisista syistä (esim. tuotteilla sama käyttötarkoitus) tai 
kaupallisesta käytännöstä (yleensä yhdessä myytävät tuotteet) johtuva sidos. Komission 
päätöksentekokäytäntönä on ollut, että silloin kun sopimus merkittävästi vaikuttaa jäsenvaltioiden 
väliseen kilpailuun, sidosmyyntilausekkeille ei yleensä myönnetä yksittäispoikkeusetua. 
150. Mitä tulee kyseessä olevan velvoitteen kestoon, asetuksen 3 artiklan d kohdan mukaan 
poikkeusta ei enää sovelleta kun "sopimus tehdään määräämättömäksi ajaksi tai yli viideksi 
(M) (5I) Ks. erityisesti kohta 19 kesäkuun 22 päivän 1983 tiedotteessa (EYVL N:oC 101, 13.4.1984, s. 2), joka koskee 
asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83. Joissakin tapauksissa esimerkiksi velvoitteella ostaa 
vähimmäismäärä tuotteita saattaa käytännössä olla samanlaisia vaikutuksia kuin kilpailunrajoituslausekkeella. 
(':) Asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83 koskevan tiedotteen 35 kohta. Toisin sanoen, jos 
ostovelvoite on määrätty koskevaksi vain pientä osaa jälleenmyyjän tarpeista, ryhmäpoikkeus ei koske 
sopimusta vaan tällaiset sopimukset on tutkittava tapauskohtaisesti. 
Ks. asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83 koskevan tiedotteen 35 kohta. Päätöstä BP Kemi-
DDSF (EYVL N:o L 286, 14.1 1.1979, s. 32), jonka yhteydessä komissio katsoi, että englantilainen lauseke 
rajoitti kilpailua, on tulkittava olosuhteiden valossa eikä se näyttäisi olevan ristiriidassa mainitussa tiedotteessa 
olevan yleisen periaatteen kanssa. 
36 kohta kesäkuun 22 päivänä 1983 annetussa tiedonannossa (EYVL N:o C 101, 13.4.1984, s. 2), joka koskee 
asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83. 
43 
vuodeksi". Päätöksentekokäytäntö on osoittanut komission omaksuneen tiukan kannan pitkäaikaisia 
tai määräämättömäksi ajaksi sovittuja yksinostosopimuksia kohtaan. 
151. Asetuksessa N:o 1984/83 luetellaan esimerkinomaisesti muita tavaran hankkimiseen liittyviä 
velvoitteita, jotka periaatteessa eivät ole 85 artiklan 1 kohdan vastaisia. Kyse on nimenomaan 
lausekkeista, joilla vei voitetaan jälleenmyyjää ostamaan vähimmäismäärä ja/tai täydellinen valikoima 
sopimustuotteita. Niiden asema asetuksessa N:o 1984/83 ei merkittävästi eroa vastaavien 
yksinmyyntisopimusten asemasta. 
Oluen ja polttoaineen yksinosto 
Oluen jälleenmyyjä voidaan ainoastaan velvoittaa ostamaan yksinoikeudella tavarantoimittajalta 
tiettyjä oluita tai tiettyjä oluita ja muita sopimuksessa määriteltyjä juomia. Jakelija on kuitenkin 
vapaa myymään oluita, jotka ovat erityyppisiä kuin sopimusten nojalla toimitetut oluet edellyttäen, 
että tällaiset oluet ovat pulloissa, tölkeissä tai muissa pienissä pakkauksissa. Jakelijan on myös 
oltava vapaa muiden tavaroiden ja palvelujen kuin sopimuksessa määriteltyjen juomien hankintaan. 
Huoltamoalalla jälleenmyyjä voidaan velvoittaa ainoastaan hankkimaan yksinostona 
tavarantoimittajalta tiettyjä öljypohjaisia moottoriajoneuvojen polttoaineita tai näitä samoja 
polttoaineita sekä muita sopimuksessa määriteltyjä polttoaineita. Hänet voidaan myös velvoittaa 
hankkimaan tavarantoimittajan voiteluaineita huoltamossa käytettäväksi jos tavarantoimittaja on 
auttanut voitelupisteen tai muiden voitelulaitteiden rahoittamisessa. Muutoin jakelijan on oltava 
vapaa kytkykaupoista. 
Valikoivan jakelun sopimukset 
152. Jotta valikoivan jakelun verkoista tehdyt sopimukset eivät olisi ristiriidassa 85 artiklan 1 1 
kohdan kanssa ja jotta ne voisivat saada 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusedun, sopimuksissa 
ei saa olla y£.y/wM7Y;lausekkeita. Yksinostovelvoitteiden seurauksena olisi verkon jäsenten välisten 
ristikkäistoimitusten estyminen, mikä johtaisi kyseisten markkinoiden eristymiseen. 
153. Komissio kylläkin hyväksyy, että tavarantoimittaja velvoittaa hyväksytyt jakelijat ostamaan 
suoraan itseltään vähimmäismäärän sopimustuotteita, kuitenkin sillä ehdolla, että ostojen määrä 
pysyy kohtuullisen rajan alapuolella, jotta tavarantoimittajaa voidaan estää saamasta tällaisen 
velvoitteen avulla sama etu kuin yksinostolausekkeen avulla. Nämä varaukset huomioiden edellä 
mainitut velvoitteet sisältävät valikoivan jakelun sopimukset kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalaan, mutta voivat saada poikkeusedun saman artiklan 3 kohdan nojalla. 
154. Velvoite, jolla hyväksytty jakelija sitoutuu ostamaan ja varastoimaan sopimustuotteiden 
valikoimaa edustavan osuuden, voi tapauksesta riippuen jäädä 85 artiklan 1 kohdan kiellon 
ulkopuolelle (varsinkin silloin, kun velvoitteeseen ei liity muita luonteeltaan myyntiä edistäviä 
velvoitteita) tai saada poikkeusedun. 
L uvakesopimukset 
155. Luvakesopimuksiin ei saa sisältyä luvakkeensaajan kohdistuvia yksinostovelvoituksia. 
Asetuksen N:o 4087/88 4 artiklan a kohdassa tarkennetaan, että ryhmäpoikkeusta sovelletaan sillä 
edellytyksellä, että "luvakkcensaaja saa vapaasti hankkia tavaroita, joita luvake koskee, muilta 
luvakkeensaajilta; jos tällaisia tavaroita toimitetaan myös toisen, valtuutettujen jälleenmyyjien 
verkon kautta, luvakkeensaajan tulee saada vapaasti hankkia tavaroita näiltä". 
44 
156. Sitä vastoin velvoitteita, joilla luvakkeensaaja sitoutuu ostamaan vähimmäismäärän tavaroita, 
suunnittelemaan tilaukset etukäteen y<\ pitämään vähimmäisvalikoiman tavaroita sisältäviä varastoja, 
ei pidetä kilpailua rajoittavina siltä osin kuin ne eivät ylitä verkon yhteisen erityisluonteen ja 
maineen säilyttämiseksi tarvittavia toimia (3 artiklan 1 kohdan f alakohta). 
Myyntiä koskevat velvoitteet 
Yksinmyynti- ja yksinostosopimukset 
157. .Jälleenmyyntihinnan määrääminen jakelijalle rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa, joka nykyisen 
oikeuskäytännön mukaan ei yleensä oikeuta poikkeukseen (ks. johdanto-osan 8 kappale asetuksissa 
N:o 1983/83 ja N:o 1984/83). Sillä ei ole merkitystä, onko kyseessä kiinteä hinta tai vähimmäis-
tai enimmäishinta. Komission päätöksentekokäytäntönä on lisäksi ollut, että kaikenlaisen jakelijan 
myöntämien alennusten tai tuotteiden mainostamisen rajoittamisen suhteen menetellään samalla 
tavalla. Ainoa yleensä sallittu hintoihin puuttumiskäytäntö on se, että tavarantoimittaja antaa 
jakelijalle luettelon suositushinnoista, jotka silloin kun niihin ei liity velvoittavia ohjeita tai 
lisätoimenpiteitä, eivät kuulu 85 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan. 
158. 85 artiklassa tarkoitettuja sopimuksia ovat myös ne, joiden välityksellä yksinmyyjä sitoutuu 
käyttämään tiettyjen käyttäjäryhmien (esimerkiksi rinnakkaistuojat tai sopimusalueen ulkopuolella 
olevat käyttäjät) mukaan eriytettyjä hintoja. 
159. Tämän tyyppisiin sopimuksiin sisältyy yleensä useita jälleenmyyjän kannalta luonteeltaan 
myyntiä edistäviä velvoitteita. Tällaiset velvoitteet saattavat edellyttää yksinmyyjältä tiettyä 
vähimmäisliikevaihtoa, mainostamista, myyntiverkon ylläpitämistä, tiettyjen varastointiin liittyvien 
vähimmäisvaatimusten täyttämistä, asiakas- ja takuupalvelujen tarjoamista, teknisesti pätevän 
henkilökunnan palkkaamista, sopimustuotteiden myymistä ainoastaan tavarantoimittajan päättämällä 
tavaramerkillä varustettuna ja esiteltyinä tämän määräämällä tavalla. 85 artiklan 1 kohta ei 
periaatteessa koske näitä velvoitteita.'55' 
Oluen ja polttoaineen yksinosto 
Jälleenmyyjään ei voida kohdistaa velvoitteita jälleenmyyntihinnan tai erityisten myyntitoimien 
suhteen. Vaikka jälleenmyyjä on velvoitettu myymään ainoastaan osoitetuista tiloista, hän on vapaa 
suorittamaan myynninedistämistoimia ilman aluetta koskevia tai muita rajoituksia. 
Valikoivan jakelun sopimukset 
160. Tavarantoimittaja ei saa ryhtyä mihinkään toimiin saadakseen jakelijat noudattamaan tiettyä 
vähittäismyyntihintatasoa, olipa kyseessä kiinteä hinnat tai vähimmäis- tai enimmäishinnat. Samoin 
yleensä ei ole mahdollista, että komissio voisi myöntää poikkeuksen rajoituksille, joilla rajoitetaan 
hyväksytyn jakelijan vapautta määrittää se alennusmäärä, jonka se aikoo asiakkailleen antaa. 85 
artiklassa niin ikään kielletään tavarantoimittajaa jättämästä hyväksymättä pätevä jakelija, jonka 
epäillään noudattavan alhaista hintapolitiikkaa. 
Ks. asetuksen N:o 1983/83 2 artiklan 3 kohta. Tämä edellyttää kuitenkin sitä, että edellämainittuja velvoitteita 
ei muotoilla tai sovelleta siten, että niihin tulee kielletyn kilpailun piirteitä (19 kohta kesäkuun 22 päivänä 1983 
annetussa tiedonannossa (EYVL N:o C 101, 13.4.1984, s. 2), joka koskee asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja 
(ETY) N:o 1984/83). 
45 
161. Komissio hyväksyy sen, että tavarantoimittaja antaa jakelijalle luettelon suositushinnoista, 
edellyttäen kuitenkin, että niihin ei liity ohjeita tai lisätoimenpiteitä, jotka velvoittavat tai 
kannustavat vähittäismyyjiä pidättäytymään niissä. Tämä varaus huomioiden hintasuosituksia ei 
pidetä kilpailua rajoittavina. 
162. Kuten aiemmin on todettu, hyväksytyltä jakelijalta kohtuullista vähimmäisliikevaihtoa, tietyn 
vuosittaisen varaston kierron ja/tai tavarantoimittajan järjestämiin myynninedistystoimiin liittyvää 
yhteistyötä edellyttäviä myynninedistämiseen liittyviä velvoitteita ei yleensä pidetä ristiriitaisina 85 
artiklan 3 kohdan kanssa. 
Luvakesopimukset 
163. Asetuksessa N:o 4087/88 ei myönnetä ryhmäpoikkeuksesta saatavaa etua silloin, kun 
"rajoitetaan luvakkeensaajan hinnanasctantaav(Sft'. Tämän periaatteen kohteena on kaikenlainen 
jälleenmyyntihinnan määrääminen (kiinteät hinnat, vähimmäis- tai enimmäishinnat). 
Luvakkeenantajan "tulisi kuitenkin sallia antaa luvakkeensaajille hintoja koskevia suosituksia [...] 
siltä osin kuin se ei johda yhdenmukaistettuun menettelytapaan" luvakkeenantajan ja -saajien välillä 
tai luvakkeensaajien välillä "näiden hintojen tehokkaan noudattamisen takaamiseksi" (johdanto-osan 
3 kappale). On syytä lisätä, että komissio erään tapauksen yhteydessä vaati poistamaan lausekkeen, 
jossa kiellettiin luvakkeensaajaa harjoittamasta sopimustuotteiden tavaramerkin imagolle haitallista 
hintapolitiikkaa. Kielto korvattiin enimmäishintasuosituksella, joöka luvakkeensaaja saattoi 
huomioida myynninedistämis- ja mainostoiminnassaan'57'. 
164. Asetuksessa N:o 4087/88 luvakkeensaajille asetetut myynninedistämiseen liittyvät velvoitteet 
eivät normaalisti kuulu 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos ne rajoittuvat verkon yhteisen 
erityisluonteen suojaamiseksi ja maineen säilyttämiseksi välttämättömiin velvoitteisiin. 3 artiklan 
f kohdassa mainitaan selvästi lausekkeet, joilla luvakkeensaaja sitoutuu saavuttamaan 
vähimmäisliikevaihdon, tarjoamaan vähimmäisvalikoiman sopimustuotteita sekä tarjoamaan asiakas-
ja takuupalveluja. 
165. Tietyt luvakkeensaajien verkkoa koskevat velvoitteet ja sellaiset velvoitteet, joilla rajoitetaan 
luvakkeensaajan kaupallista toimintaa luovutetun tietotaidon suojelun varmistamiseksi, eivät kuulu 
85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Ryhmäpoikkeusta ei sen sijaan enää sovelleta, jos 
luvakkeenantaja kieltää luvakkeensaajaa kiistämästä sellaisten teollis- tai tekijänoikeuksien 
pätevyyttä, jotka sisältyvät luvakkeeseen (5 artiklan f kohta). 
Kilpailunrajoituslauseke 
Yksinmyyntisopimukset 
166. Ryhmäpoikkeukset kattavat sopimukset, jotka tuovat yksinmyyjälle velvoitteen "olla 
valmistamatta tai jakelematta sopimustavaroiden kanssa kilpailevia tavaroita" (asetuksen N:o 
1983/83 2 artiklan 2 kohdan a alakohta). Velvoitetta ei kuitenkaan voida määrätä sopimuksen 
(S,,) Johdanto-osan 13 kappale; ks. myös 5 artiklan e kohta. 
Päätös Pronuptia (EYVL N:o L 13, 15.1.1987, s. 39). Ks. määrättyihin hintoihin ja suositushintoihin liittyen 
myös päätökset Yves Rocher (EY'VL N:o L 8, K). 1.1987, s. 49), Computer/and(VYVV N:o L 222, 10.2.1987, 
s. 12) ja Service Master (EYVL N:o L 332, 3.12.1988, s. 38). 
46 
voimassaoloajan ylittäväksi ajaksi'5*'. Komission on lisäksi valvottava, että kyseisillä sopimuksilla 
ei siinä taloudellisessa tilanteessa, jossa niitä sovelletaan, ole merkittäviä syrjintävaikutuksia. 
Yksinostosopimukset 
167. Asetuksen N:o 1984/83 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että yksinostovelvoitteen lisäksi 
"jälleenmyyjälle ei saa määrätä muuta kilpailunrajoitusta kuin velvoitteen olla valmistamatta tai 
myymättä tavaroita, jotka kilpailevat sopimustavaroiden kanssa". Ryhmäpoikkeus kattaa tämän 
rajoituksen vain silloin, kun sopimuksen kesto ei ylitä viittä vuotta (3 artiklan d kohta), jotta 
"muiden yritysten pääsy jälleenmyynnin eri vaiheisiin voidaan turvata" (johdanto-osan 11 kappale). 
Päätöksentekokäytäntö on osoittanut, että pitkäaikaisissa tai kestoltaan määrittelemättömissä 
yksinostosopimuksissa olevat kilpailunrajoituslausekkeet yleensä estävät yksittäispoikkeuksen 
myöntämisen'59'. 
Oluen ja polttoaineen yksinosto 
Oluen jälleenmyyjä voidaan velvoittaa olemaan myymättä muiden yritysten toimittamia oluita ja 
muita juomia, jos ne ovat samaa lajia kuin hänen sopimusten nojalla myymänsä. Silloin kun 
sopimus koskee vain määriteltyjä oluita (ja muita juomia), sopimuksen voimassaoloaika saa olla 
enintään 10 (5) vuotta. Huoltamoalalla jälleenmyyjä voidaan velvoittaa olemaan myymättä muiden 
yritysten toimittamia polttoaineita. Sopimuksen voimassaoloaika voi olla enintään 10 vuotta. 
Kuitenkin sekä oluen että polttoaineen osalta, kun tavarantoimittaja omistaa jälleenmyyjän käyttämät 
tilat, sopimus voi olla voimassa niin kauan kuin jälleenmyyjä tiloissa toimii. Oluen lisäksi, mutta 
vain silloin kun tavarantoimittaja omistaa toimitilat, jälleenmyyjällä on oikeus hankkia muilta 
yrityksiltä muita juomia kuin sopimuksen nojalla myymäänsä olutta, silloin kun niitä tarjotaan 
tavarantoimittajan ehtoja edullisemmin tai jos ne ovat eri tuotemerkillä myytäviä kuin 
tavarantoimittajan tarjoamat. 
Valikoivan jakelun sopimukset 
168. Valikoivan jakelun sopimuksissa ei saa olla kilpailunrajoituslausekkeita, jotta ne olisivat 85 
artiklan kanssa yhteensoveltuvia. 
L u vakesopimukset 
169. Luvakesopimuksiin voi sisältyä kahdentyyppisiä kilpailua rajoittavia velvoitteita, joista toinen 
koskee luvakesopimustuotteiden kanssa kilpailevia tuotteita ja toinen koskee kilpailevan kaupallisen 
to im innan harj o i ttam i sta. 
170. Ensimmäiseksi mainitun tyyppisiin velvoitteisiin liittyen asetus erottelee ne tuotteet, joita 
luvake koskee, sekä niihin liittyvät varaosat ja/tai tarvikkeet. 2 artiklan e kohdassa myönnetäänkin 
poikkeus luvakkeensaajan velvoitteelle "olla valmistamatta, myymättä tai palvelujen tarjoamisen 
yhteydessä olla käyttämättä tavaroita, jotka kilpailevat niiden luvakkeenantajan tavaroiden kanssa, 
joita luvake koskee", mutta ei luvakkeenantajan kilpailijoiden valmistamia varaosia tai tarvikkeita 
koskevalle kiellolle. Lisäksi asetuksessa erotellaan ne tuotteet, joita luvake koskee, ja muut tuotteet. 
Viimeksi mainittuun tuoteryhmään liittyen luvakkeenantaja voi velvoittaa, että luvakkeensaajan tulee 
"myydä tai palvelujen tarjoamisen yhteydessä käyttää ainoastaan luvakkeenantajan asettamat 
"S) 18 kohta kesäkuun 22 päivänä 1983 annetussa tiedonannossa (EYVL N:o C 101, 13.4.1984, s. 2), joka koskee 
asetuksia (ETY) N.o 1983/83 ja (ETY) N.o 1984/83. 
<v,) Joulukuun 23 päivänä 1992 tehty päätös Schöller, EYVL 26.7.1993. 
47 
vähimmäislaatuvaatimukset täyttäviä tavaroita" (3 artiklan 1 kohdan a alakohta) varmistaakseen 
verkon yhteisen erityisluonteen suojaamisen ja maineen säilymisen. Lisäksi luvakkeenantaja voi 
rajoittaa luvakkeensaajan valintamahdollisuudet vain luvakkeenantajan tai hänen osoittamansa 
kolmannen osapuolen valmistamiin tuotteisiin, "jos niiden tavaroiden luonteen takia, joita luvake 
koskee, olisi epäkäytännöllistä soveltaa puolueettomia laatuvaatimuksia" (3 artiklan 1 kohdan b 
alakohta). 
171. Toiseksi mainitun tyyppisiin velvoitteisiin liittyen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa 
todetaan, että luvakkeensaajan velvollisuus "olla suoraan tai välillisesti harjoittamatta samanlaista 
liiketoimintaa alueella, jossa se voisi kilpailla luvaketta käyttävien verkkoon kuuluvien, joihin 
luetaan myös luvakkeenantaja, kanssa", ei estä ryhmäpoikkeuksen myöntämistä siltä osin kuin se 
on tarpeen luvakkeenantajan teollis- tai tekijänoikeuksien ja verkon yhteisen erityisluonteen 
suojaamiseksi. Velvoitetta ei voida määrätä sopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen yhtä 
vuotta pidemmäksi ajaksi. 
Asiakaskuntaa koskevat rajoitukset 
Yksinmyyntisopimukset 
172. Asetuksen N:o 1983/83 johdanto-osan 8 kappaleen mukaan sopimusehdot, "joilla rajoitetaan 
jälleenmyyjän vapautta [...] valita asiakkaansa, ei voida tehdä poikkeusta tällä asetuksella". Mitä 
tulee alueellisiin perusteisiin (ostajan asuinpaikka) pohjautuviin rajoituksiin, on jo todettu, että 
ryhmäpoikkeusedun saaminen edellyttää, että jälleenmyyjä voi vapaasti toimittaa tavaraa 
sopimusalueen ulkopuolisille ostajille silloin, kun tavaraa kysytään, vaikkei myyjä sitä erityisesti 
markkinoi (passiivinen myynti). Mitä tulee muihin perusteisiin pohjautuviin asiakaskuntaa koskeviin 
rajoituksiin, asetus N:o 1983/83 kattaa rajoitukset, jotka velvoittavat yksinmyyjää toimittamaan 
tavaraa ainoastaan niille hyväksytyille jälleenmyyjille, jotka kuuluvat objektiivisten laadullisten 
perusteiden soveltamiseen pohjautuvaan valikoivan jakelun verkkoon'60'. Tätä yleistä poikkeusta 
lukuunottamatta asiakaskuntaa koskevat rajoitukset voivat saada ainoastaan yksittäispoikkeusedun 
erityisolosuhteissa'61 \ 
Yksinostosopimukset 
173. Yksinmyyntisopimuksiin liittyen tehdyt huomiot pätevät soveltuvin osin myös 
yksinostosopimuksiin, oluen ja polttoaineen yksinostosopimukset mukaanlukien. Koska 
tämäntyyppisiä sopimuksia ei yleensä kuitenkaan käytetä valikoivan jakelun verkkojen 
tavaratoimituksiin, aiemmin mainittuun, ainoastaan hyväksytyille vähittäismyyjillejälleenmyymisen 
velvoitteeseen liittyvää poikkeusta hyödynnetään käytännössä hyvin vähän. 
(60) 20 kohta kesäkuun 22 päivänä 1983 annetussa tiedonannossa (EYVL N:o C 101, 13.4.1984, s. 2), joka koskee 
asetuksia (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83. 
Yhdessä tapauksessa komissio katsoi, ettei tukkumyyjille annettu tavaran toimittamista loppukäyttäjille koskeva 
kielto ollut ristiriidassa 85 artiklan kanssa, sillä rajoitus vastasi tukku- ja vähittäismyyjien eroihin liittyvän 
kansallisen lainsäädännön vaatimuksia (päätös SABA I, EYVL N:o L 28, 3.2.1976, s. 19). Eräässä toisessa 
tapauksessa komissio katsoi, että sellaisille jakelijoille, joiden luvakesopimus koskee veroja ja veroluonteisia 
maksuja, määrätty velvoite myydä kyseessä olevia tuotteita ainoastaan verojen ja veroluonteisten maksujen 
luvakejärjestelmään kuuluville hankkijoille, oli 85 artiklan mukainen (päätös The Distillers Company 
Ltd/Avitailleurs, EYVL N:o 1. 233, 4.9.1980, s. 43). 
48 
Valikoivan jakelun sopimukset 
174. Kuten aiemmin on mainittu, valikoivan jakelun järjestelmän yhtenäisyys edellyttää, että 
hyväksytyt jakelijat sitoutuvat myymään sopimustuotteita ainoastaan loppukäyttäjille tai muille 
tavarantoimittajaverkon jäsenille. Tämä rajoitus huomioon ottaen kyseessä olevat sopimukset ovat 
ristiriidassa 85 artiklan kanssa, jos sopimuksiin sisältyy lausekkeita, jotka rajoittavat hyväksytyn 
jakelijan asiakaskuntaa alueellisten perusteiden pohjalta (esim. kuluttajan asuinpaikka) tai, kun 
rajoitukset eivät pohjaudu luonteeltaan laadullisiin objektiivisiin vaatimuksiin'62). 
L u vakesopimukset 
175. Luvakeverkon yhtenäisyyden ylläpitäminen vaatii, että jälleenmyyjälle asetetaan velvollisuus 
myydä tuotteita, joita luvake koskee, ainoastaan loppukäyttäjille (joiden asuinpaikan sijaintia ei 
kuitenkaan ole rajoitettu), muille luvakkeensaajille ja muihin luvakkeenantajalta tavaraa hankkiviin 
jakelukanaviin (esimerkiksi valikoivan jakelun rinnakkaisverkkoon) kuuluville jälleenmyyjille. Tämä 
rajoitus ei kuulu 85 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan siltä osin kuin se ei ylitä sitä, mikä 
on tarpeen sen tietotaidon, jota luvake koskee, verkon yhteisen erityisluonteen ja maineen 
suojelemiseksi (asetus N:o 4087/88, 3 artiklan 1 kohta). Kaikki asiakaskuntaa koskevat 
lisärajoitukset kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan eikä asetus kata niitä (johdanto-osan 
13 kappale). 
IV. Ryhmäpoikkeusedun epääminen 
176. Kaikissa aiemmin käsitellyissä poikkeusasetuksissa tarkennetaan ne ehdot, joita komissio voi 
käyttää ryhmäpoikkeusedun epäämiseen sopimuksilta, jotka muodollisesti ovat mainittujen asetusten 
mukaisia. 
177. Asetuksen N:o 1983/83 6 artiklassa ryhmäpoikkeusetu säädetään evättäväksi, kun "(a) 
sopimusalueella ei ole tehokasta kilpailua sopimustavaroiden ja samanlaisten tavaroiden tai sellaisten 
tavaroiden välillä, joita kuluttajat pitävät ominaisuuksiltaan, hinnaltaan ja käyttötarkoitukseltaan niitä 
vastaavina; (b) muiden tavarantoimittajien pääsyä jälleenmyynnin eri vaiheisiin sopimusalueella 
vaikeutetaan huomattavasti; (e) muista kuin 3 artiklan e ja d kohdassa tarkoitetuista syistä välittäjillä 
tai käyttäjillä ei ole mahdollisuutta hankkia sopimustavaroiden toimituksia sopimusalueen 
ulkopuolella toimivilta jakelijoilta siellä tavanmukaisin ehdoin; (d) yksinmyyjä: I) ilman asiallista 
perustetta kieltäytyy toimittamasta tavaroita sopimusalueella sellaisten ostajien ryhmille, jotka eivät 
pysty hankkimaan sopimustavaroita sopivin ehdoin muualta, tai soveltaa heihin eriytettyjä hintoja 
tai myyntiehtoja; II) myy sopimustavaroita kohtuuttoman korkein hinnoin. Asetuksen N:o 1984/83 
14 artikla sisältää samantapaisia säännöksiä. Säännökset sisältävät edellä mainittuja kohtia (a) ja (b) 
vastaavia sääntöjä ja niissä tarkennetaan, että komissio voi evätä asetuksesta aiheutuvan edun, jos 
se toteaa, että tavarantoimittaja ilman asiallista perustetta "I) kieltäytyy toimittamasta tavaroita 
sellaisten jälleenmyyjien ryhmille, jotka eivät pysty hankkimaan sopimustavaroita sopivin ehdoin 
muualta, tai soveltaa heihin eriytettyjä hintoja tai myyntiehtoja; II) soveltaa sellaisiin jälleenmyyjiin, 
joita sitoo yksinostovelvoite, muihin samassa myyntiportaassa toimiviin jälleenmyyjiin verrattuna 
epäedullisempia hintoja tai myyntiehtoja." Lisäksi asetuksen N:o 4087/88 8 artiklan mukaan edun 
epääminen saattaa olla perusteltua, kun pääsy kyseeseen tuleville markkinoille rajoittuu 
"rinnakkaisten, samanlaisten sopimusten verkkojen yhteisvaikutuksesta" tai kun sopimustuotteet tai -
palvelut eivät yhteismarkkinoiden merkittävällä osalla ole alttiina tehokkaalle kilpailulle. Lisäksi 
komissio voi evätä ryhmäpoikkeuksesta aiheutuvan edun, kun loppukäyttäjiä estetään näiden 
asuinpaikan perusteella hankkimasta suoraan tai välittäjiltä tavaroita tai palveluja, joita sopimus 
(H) Ks. päätökset Grohe, EYVL N:o L 19, 23.1.1985, s. 17; Idea! Standard, EYVL N:o L 20, 24.LI985, s. 38. 
49 
koskee, tai kun tuotteita tai palveluja koskevat laatuvaatimukset eriytetään markkinoiden 
eristämiseksi. Samaa menettelyä sovelletaan myös, jos ryhdytään yhdenmukaistettuun 
menettelytapaan jälleenmyyntihintojen osalta tai jos luvakkeenantaja käyttää väärin oikeuttaan 
tarkastaa luvakkeensaajan sopimustilat ja kuljetusvälineet tai oikeuttaan kieltäytyä suostumasta 
luvakkeensaajan pyyntöön saada vaihtaa sopimustilat. 
50 
V luku 
NYKYISEN JÄRJESTELMÄN EDUT 
178. Tässä luvussa käsitellään nykyiseen järjestelmään liittyviä etuja. Sen kannalta kielteisiä 
näkökohtia ja sitä vastaan esitettyä kritiikkiä käsitellään luvussa VII (tiedonhankinnan tulokset). 
179. Yhteisön kilpailupolitiikalla on kaksi peruspäämäärää: jäsenvaltioiden talouksien 
yhdentäminen sisämarkkinoihin ja tehokkaan kilpailun vakiinnuttaminen ja suojaaminen koko 
yhteisön alueella. Monissa tapauksissa näitä päämääriä edistetään tietyntyyppisillä sopimuksilla 
yritysten välillä, jotka parantavat jakelun tehokkuutta eivätkä vahingoita yhteisön markkinoiden 
yhdentymispäämäärää. Silloin kun kyseisiin sopimuksiin sovelletaan 85 artiklan 1 kohdan mukaista 
kieltoa, ne ovat joko oikeutettuja yksittäispoikkeukseen tai niihin sovelletaan 85 artiklan 3 kohdan 
mukaista ryhmäpoikkeusta. 
I. Sisältökysymykset 
180. Kilpailun suojaaminen ja kilpailulle hyödyllisten sopimusten edistäminen 
Jotta sopimuksen, päätöksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan katsotaan rikkovan 85 artiklan 
1 kohtaa, sen on "oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan". Yhteisöjen 
tuomioistuimen mukaan tämän arviointi edellyttää järjestelyjen taloudellisen ja oikeudellisen 
yhteyden sekä muiden samanlaisten järjestelyjen kumulatiivisen vaikutuksen arvioimista. 
Tämä vaatimus on suunniteltu jättämään taloudellisesti merkityksettömät asiat 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalan ulkopuolelle. Kuitenkin vähämerkityksisiä sopimuksia koskeva tiedonanto varoo 
jättämästä artiklan kohdan ulkopuolelle sopimuksia, joissa "merkittävillä markkinoilla kilpailua 
rajoittaa useiden valmistajien tai myyjien laatimien vastaavien sopimusten rinnakkaisverkostojen 
yhteisvaikutus". 
Mahdollisten rajoittavien käytäntöjen arvioinnissa ensisijaisen tärkeää on aina oltava se, että 
markkinoiden kilpailurakenne ei kärsi. Päätöksissään komissio on johdonmukaisesti osoittanut 
halukkuutta käsitellä taloudellisia tekijöitä kuten tehokkuus ja kuluttajien hyvinvointi. Komissio 
pyrkii suojaamaan kilpailua kaikilla tuotanto/jakeluketjun tasoilla ja sekä tuotemerkkien sisäistä että 
niiden välistä kilpailua. Komissio suorittaa tämän analyysin 85 artiklan 3 kohdan nojalla, jonka 
mukaan kilpailun loppumisen aiheuttava sopimus ei ole oikeutettu poikkeuslupaan. 
Taloudellisella analyysillä on tärkeä asema vertikaalisia rajoituksia koskevan yhteisön 
kilpailulainsäädännön soveltamisessa. Tätä on painotettu monissa Euroopan yhteisön tuomioistuinten 
viimeaikaisissa päätöksissä, jotka edellyttävät rinnakkaisverkostojen yhteisvaikutuksen 
huomioonottamista'6^. Ensimmäisen asteen tuomioistuin tähdensi Langnese tapauksessa'64' sitä, että 
oikeuskäytännön mukaan on tutkittava, onko kyseessä olevilla markkinoilla tehtyjen 
sopimusten ryhmällä ja niillä taloudellisen ja oikeudellisen tilanteen tekijöillä, joita 
sopimuksiin liittyy, sellaisia yhteisvaikutuksia, jotka estävät uusien kansallisten ja 
ulkomaisten kilpailijoiden markkinoille pääsyn. Jos tutkimuksessa havaitaan, että näin ei ole, 
sopimusryhmän yksittäiset sopimukset eivät haittaa kilpailua perustamissopimuksen 85 
artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Jos tutkimus sitä vastoin paljastaa, että 
(lv,) Delimitis v. Henninger Bran AG, tuomio 1991 (Kok. 1-935) ja Langnese-Iglo GmbH v. komissio, tuomio 
8.6.1995 (Kok. T-7/93) 
,(,4) Asia T-7/93, Langnese, tuomio 8.6.1995. 
51 
markkinoille pääsy on vaikeaa, on analysoitava, missä määrin kiistanalaiset sopimukset 
edesauttavat yhteisvaikutuksen syntymistä, huomioiden kuitenkin, että kiellettyjä ovat vain 
sellaiset sopimukset, jotka merkittävästi vaikuttavat markkinoiden mahdolliseen eristymiseen. 
181. Markkinoiden yhdentyminen 
Nykyisessä järjestelmässä poikkeuksia ei myönnetä yksinmyyntisopimuksille, joissa kielletään 
jakelijan suorittama passiivinen myynti oman alueensa ulkopuolella. Tämä suojaa markkinoiden 
yhdentymisen päämäärää ja ylläpitää jakelusopimuksen osapuolten vapautta reagoida 
rinnakkaiskaupankäyntiä suorittavien kolmansien osapuolien toimiin näin myötävaikuttaen 
jäsenvaltioiden välisten huomattavien hintaerojen poistamiseen. 
182. Kuluttajien saamat hyödyt 
85 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että kuluttajien on saatava kohtuullinen osuus rajoittavan 
käytännön tuomista hyödyistä, jotta käytännöllä olisi oikeus poikkeuslupaan. Ryhmäpoikkeuksissa 
kiinnitetään erityistä huomiota hyötyihin, joita kuluttajat todennäköisesti saavat erilaisista 
poikkeuksen saaneista toiminnoista. Yksinmyyntisopimukset sallivat yleisesti ottaen kuluttajille 
kohtuullisen osuuden saatavasta hyödystä jakelun tehostumisen koituessa suoraan heidän edukseen, 
ja heidän taloudellinen asemansa ja hankintamahdollisuutensa paranevat, koska he voivat hankkia 
erityisesti ulkomailla valmistettuja tuotteita helpommin ja nopeammin. On kuitenkin selvää, että 
yksittäistapauksissa kuluttajalle koituva hyöty on osoitettava konkreettisella tavalla ennenkuin 
poikkeus voidaan myöntää. 
Nykyinen järjestelmä suojelee osapuolia, jotka uskovat kilpailunvastaisen sopimuksen 
vahingoittaneen niitä. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että koska 85 artiklan 1 kohdan sekä 86 
artiklan rajoitukset luonteensa takia aiheuttavat välittömiä vaikutuksia yksilöiden välisiin suhteisiin, 
kyseiset artiklat luovat kyseessä olevien yksilöiden suhteen sellaisia oikeuksia, joita kansallisten 
tuomioistuinten tulee suojella.'6'' Koska 85 artiklan 1 kohdalla on välitön vaikutus, yksilöt voivat 
tuoda toiminnan kansallisen tuomioistuimen käsittelyyn. He voivat myöskin ottaa 85 artikla 1 
kohdan nojalla kansallisessa tuomioistuimessa esiin kysymyksiä pääasiassa johonkin toiseen 
kanteeseen perustuen, esimerkiksi sopimuksia koskevan lainsäädännön tai luvakemyyntiä koskevan 
lainsäädännön nojalla. He voivat jättää komissiolle valituksen'66*. 
183. Muut päämäärät (pk-yritystoiminnan edistäminen/suojelu) 
Komission tiedonanto vähämerkityksisistä sopimuksista (EYVL N:o C 368, 23.12.1994, s. 20) pyrkii 
tarjoamaan pienille ja keskisuurille yrityksille oikeusvarmuutta ilman, että niiden tarvitsee ilmoittaa 
sopimuksista. Lisäksi monet ryhmäpoikkeusten määräykset on suunniteltu hyödyttämään pk-
yrityksiä. Esimerkiksi ryhmäpoikkeusasetuksessa N:o 1983/83 todetaan, että sitä ei sovelleta 
kilpailijoiden välisiin yksinmyyntisopimuksiin, ellei "ainakin toisen osapuolen vuosittainen 
kokonaisliikevaihto ole enintään 100 miljoonaa eeua". 
184. Vapaus määrätä jakelujärjestelmän tyyppi ia yksityiskohdat 
Osapuolilla on oikeus valita, hakevatko ne yksittäistä poikkeusta vai järjestävätkö sopimuksensa 
siten, että ne täyttävät ryhmäpoikkeuksien edellytykset. Osapuolet, jotka mieluummin noudattavat 
ryhmäpoikkeuksen määritelmiä, voivat laatia sopimuksia kuten haluavat ja saattavat silti olla 
oikeutettuja yksittäispoikkeukseen. 
(,M BRT v. Sabam, tuomio 1974 (Kok. s. 51, 16 kohta). 
(""' Automec v. komissio, tuomio 1992 (Kok. 11-2223) kuitenkin vahvisti, että on komissiolla on harkintavalta 
hylätä valitus sillä perusteella, että sillä ei ole huomattavaa merkitystä yhteisön kannalta edellyttäen, että 
kansallisella tasolla on saatavissa riittävä oikaisu asiaan. 
52 
II. Menettelykvsvmvksct 
185. Asetuksessa N:o 17/62 (4 artiklan 1 kohta) määritellään ilmoitusjärjestelmä sopimuksille, 
joille osapuolet haluavat puuttumattomuustodistuksen tai poikkeusluvan 85 artikla 3 kohdan nojalla. 
Asetuksella N:o 17/62 itsellään pyrittiin rajoittamaan ilmoitusvaatimuksen piiriin kuuluvien 
sopimusten määrää 4 artiklan 2 kohdan avulla, jossa määritetään rajoitukset niille liiketoimille, joita 
ilmoitusvaatimus koskee. Joka tapauksessa asetuksen N:o 17/62 antamisen jälkeen komissiolle 
kehittyi ongelma ilmoitusten valtavasta määrästä, ja monet ilmoitukset koskivat vertikaalisia 
rajoituksia (lähes 30 000 ilmoitettua sopimusta). Komissio vastasi haasteeseen kahdella tavalla. 
Ensiksikin komissio on monissa tapauksissa soveltanut ryhmäpoikkeusasetuksia, joissa myönnetään 
ryhmälle samanlaisia sopimuksia, joiden kilpailua edistävien hyötyjen katsotaan olevan niiden 
kilpailunvastaisia vaikutuksia suurempia. Toiseksi se on käsitellyt jäljelle jääviä tapauksia yksittäisin 
päätöksin tai hallinnollisin kirjein. Tällä politiikalla on onnistuttu pienentämään ilmoitettujen 
tapausten kasaumaa huomattavasti. 
186. Muodolliset päätökset eivät ole asianmukainen tapa käsitellä suurta määrää yksittäisiä 
tapauksia. Asetuksessa N:o 17 vahvistetut menettelyt ja komission voimavarat eivät salli komission 
tekevän suurta määrää päätöksiä'67'. Päätöksillä vahvistetaan politiikka, määritetään menettely, 
lopetetaan sääntöjen vakavat rikkomukset (esimerkiksi rinnakkaiskaupan häirintä) ja määrätään 
päätösten rikkojille rangaistuksia (sakkoja). Ryhmäpoikkeukset'68' ja hallinnolliset kirjeet ovat 
komission käyttämiä välineitä suuressa osassa tapauksia. 
187. Komissio voi peruuttaa ryhmäpoikkeuksen, minkä ansiosta ryhmäpoikkeukset ovat erittäin 
joustavia. Niistä saadut hyödyt peruuttaakseen komission on noudatettava kokonaisuudessaan sitä 
menettelyä, joka johtaa päätöksen tekemiseen 85 artiklan 1 kohdan nojalla. Käytännössä tämä on 
erittäin harvinaista. 
188. Ilmoitusjärjestelmän tehokkuus 
Ilmoitusjärjestelmä on komissiolle vakaa liiketoimia, mukaan lukien vertikaalisia sopimuksia, 
koskeva tietolähde. Huomattava osa komission päätöksistä saa alkunsa ilmoituksista. Tämä viittaa 
siihen, että monet huolellista tarkastelua vaativista sopimusmääräyksistä on tuotu komission tietoon 
ilmoitusten avulla. Ne tarjoavat komissiolle myös perusaineistoa ryhmäpoikkeuksien 
tarpeellisuudesta ja laajuudesta päättämiseksi. 
Komission apuna yksittäisiä ilmoituksia koskevassa päätöksenteossa on määräys, jonka nojalla 
asianosaisilla kolmansilla osapuolilla on mahdollisuus esittää kantansa, kun pakollinen tiedonanto 
on julkaistu yhteisön virallisessa lehdessä. 
Poikkeusjärjestelmä on joustava, koska poikkeusluvan on oltava ajallisesti rajoitettuja sen voi uusia. 
Uusimismenettely antaa komissiolle mahdollisuuden harkita uudelleen kyseessä olevien 
markkinoiden kilpailurakennelta. Komissio voi peruuttaa yksittäisen poikkeusluvan, jos olosuhteet 
muuttuvat tai ilmi tulee uusia seikkoja. 
189. Nopea ia tehokas täytäntöönpano 
Huolimatta siitä, että muodolliset päätökset ovat käyttökelpoisia vain rajallisessa määrässä asioita, 
komissiolla on useita keinoja varmistaa menettelyjen nopeus ja tehokkuus 
- asetus N:o 17/62 (4 artiklan 2 kohta) rajoittaa ilmoitettavien tapausten määrää 
(h7) Nykyään komissio tekee noin 20 päätöstä vuodessa ja vastaanottaa 250 ilmoitusta. 
"lS| Mukaan lukien vastalausemääräykset. 
53 
ryhmäpoikkeukset kattavat suuren osan vertikaalisista sopimuksista, tarvittaessa 
vastalausemenettelyä käyttäen 
- hallinnolliset kirjeet ovat oleellinen väline, jonka avulla komissio pystyy suoriutumaan suuresta 
osasta vastaanottamiaan ilmoituksia. 
190. Oikeusvarmuus 
Yksittäiset poikkeuspäätökset tarjoavat täydellisen oikeusvarmuuden koko yhteisössä. 
Ryhmäpoikkeuksillakin oikeusvarmuuden saavat sopimukset, jotka selkeästi kuuluvat niiden ehtojen 
alaan. Puuttumattomuustodistukset tarjoavat oikeusvarmuuden, mutta kansalliset viranomaiset tai 
tuomioistuimet voivat päättää, että puuttumattomuustodistuksen saanut sopimus silti rikkoo 
kansallista lakia, vaikka tällaiset tapaukset ovatkin erittäin harvinaisia. Tämä ei ole mahdollista 
poikkeusluvan kohdalla. 
Joissakin ryhmäpoikkeuksissa vastalausemenetlely on keino saavuttaa korkein mahdollinen 
oikeusvarmuus vähimmällä määrällä hallinnollisia toimia ja pienimmällä ajankäytöllä. 
Hallinnollisilla kirjeillä on huomattava vaikutus, vaikka ne eivät annakaan täydellistä 
oikeusvarmuutta. Yritykset voivat kohtuudella luottaa hallinnollisiin kirjeisiin useista syistä. 
Ensiksikin ne osoittavat komission ensisijaisen myönteistä kantaa ja sen kiinnostuksen puutetta viedä 
asiaa edemmäs ainakaan lähitulevaisuudessa. Komissio ei peruuta hallinnollista kirjettä eikä tee sen 
vastaisia päätöksiä, ellei asiaan vaikuttavissa seikoissa tai olosuhteissa ole odotettavissa suurta 
muutosta. Nämä ehdot ovat samat kuin ne, joiden nojalla komissio voisi peruuttaa muodollisesti 
myönnetyn poikkeuspäätöksen tuomat edut.'69' 
Toiseksi hallinnollinen kirje ilmaisee komission epävirallista sitoutumista siihen, että tarvittaessa 
voitaisiin tehdä muodollinen päätös. 
Kolmanneksi hallinnollinen kirje estää kolmansia osapuolia asettamasta kyseenalaiseksi sopimusta, 
vaikka useissa tapauksissa ne ovat niin tehneet, kun ovat saaneet uusia todisteita. Esimerkiksi 
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi tuomion, jonka mukaan komissio oli oikeutettu 
aloittamaan menettelyn uudelleen hallinnollisen kirjeen antamisen jälkeen, koska hallinnollinen kirje 
perustui komission laatimalle analyysille markkinaolosuhteista, jotka olivat sittemmin muuttuneet 
huomattavasti uusien kilpailijoiden markkinoille pääsyn takia ja markkinoille pääsylle oli olemassa 
esteitä, joista komissio ei kirjeen antamisen aikaan ollut tietoinen.'70' 
Lopuksi, vaikka hallinnolliset kirjeet eivät sidokaan kansallista tuomioistuinta tai viranomaista, nämä 
eivät koskaan ole tehneet kirjeessä esitetyn kannan vastaista päätöstä. Nämä kirjeet ovat erittäin 
suostuttelevia, koska niissä ilmaistaan komission arvio sopimuksesta. Näin ollen kansallinen 
tuomioistuin voi joutua vastakkain sopimuksen laillisuutta koskevan kysymyksen kanssa, kun 
komissio on antanut kyseisen sopimuksen osalta epävirallisen kirjeen ilmaisten sopimuksen olevan 
oikeutettu poikkeuslupaan. Tällaisessa tapauksessa tuomioistuin voi ottaa huomioon nämä kirjeet 
tosiasiallisina tekijöinä'7". 
(«•n 
(70) 
(71) Asetuksen N:o 17/62 8 artiklassa annetaan komissiolle mahdollisuus kumota poikkeuspäätös 
"(a) jos jokin päätöksen tekemisen perusteena ollut seikka on muuttunut; 
(b) jos osapuolet rikkovat jotakin päätökseen liitettyä velvoitetta; 
(c) jos päätös on perustunut virheellisiin tietoihin tai se on saatu aikaan vilpillisesti; 
(d) jos osapuolet käyttävät väärin poikkeusta, joka päätöksellä on tehty niiden osalta 85 artiklan 1 kohdan 
määräyksistä." 
Langnese-lglo GmbH v. komissio, tuomio 8.6.1995 (Kok. T-7/93 38-40 kohta). 
Tiedonanto kansallisten tuomioistuinten ja komission yhteistyöstä ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 
artiklan soveltamisessa, 93/C 39/05, 13.2.1993, 25 kohdan a alakohta. 
54 
Hallinnollisen kirjeen tuoma oikeusvarmuus on vieläkin voimakkaampi, jos on julkaistu asetuksen 
N:o 17/62 19 artiklan 3 kohdan mukainen tiedonanto, jonka kolmannet osapuolet eivät ole esittäneet 
kielteisiä huomautuksia. 
191. Johdonmukaisuus 
Nykyinen järjestelmä edistää 85 artiklan johdonmukaista ja yhdenmukaista soveltamista kautta koko 
yhteisön vertikaalisten rajoitusten vuoksi. Asetus N:o 17 antaa komissiolle keskeisen 
kilpailuviranomaisen aseman ja myöntää sille yksinvallan julistaa 85 artiklan 1 kohta 
soveltumattomaksi myöntämällä 85 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeuslupa, jonka voi käsitellä 
uudelleen ainoastaan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tai yhteisöjen tuomioistuin. 
Kun poikkeuslupa on myönnetty, se on sitova kaikkialla yhteisössä, ja kansallisilla tuomioistuimilla 
ja viranomaisilla ei sen jälkeen ole mahdollisuutta päättää sopimuksen rikkovan yhteisön 
kilpailulainsäädäntöä. Tällä tavalla taloudellisten kysymysten monimutkaisia arviointeja sisältävät 
tai kilpailupolitiikkaa muita yhteisön politiikkoja vastaan tasapainottavat päätökset, joilla voi olla 
koko yhteisössä laajakantaisia vaikutuksia, tehdään toimivaltaisten yhteisön viranomaisten tasolla. 
192. Keskittäminen/hajauttaminen 
Nykyinen vertikaalisten rajoitusten järjestelmä luo liikeyrityksille keskitetyn mahdollisuuden 85 
artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeusluvan saamiseen. Kansalliset viranomaiset ja tuomioistuimet 
ovat merkittävässä asemassa ryhmäpoikkeusten soveltuvuudesta päätettäessä, sillä ne käsittelevät 
sekä valituksia että sellaisia kilpailurajoituksia, joille poikkeuslupaa ei voida myöntää. 
55 
VI luku 
YHTEISÖN LAINSÄÄDÄNNÖN VERTAAMINEN VERTIKAALISIIN RAJOITUKSIIN 
SOVELLETTAVAAN JÄSENVALTIOIDEN JA KOLMANSIEN MAIDEN LAKIEN 
KANSSA 
193. Tässä luvussa vertaillaan yhteisön lainsäädäntöä ja politiikkaa jäsenvaltioiden ja joidenkin 
kolmansien maiden sekä aineelliseen että prosessioikeuteen vertikaalisten rajoitusten soveltamisen 
suhteen'72'. Tarkastellut jäsenvaltiot ja kolmannet maat yleensä korostavat komissiota enemmän 
markkinoiden taloudellista analyysia sen määrittämiseksi, rikkovatko vertikaaliset rajoitukset lakia. 
Lisäksi koska yhdenkään näistä lainkäyttövalloista toimivaltaan ei kuulu markkinoiden 
yhdentyminen, ne eivät tarjoa samalla tavalla suojaa rinnakkaistuonnille kuin yhteisön järjestelmä. 
I. AINEELLINEN OIKEUS 
Jäsenvaltiot, joiden lainsäädäntö muistuttaa 85 artiklaa 
194. Yhdeksän jäsenvaltion (Belgia, Ranska, Kreikka, Irlanti, Italia, Luxemburg, Portugali, 
Espanja ja Ruotsi) lait noudattelevat yhteisön lähestymistapaa ja muistuttavat 85 artiklan kaksiosaista 
rakennetta sisältäen yleisen kiellon ja poikkeussäännöksen. Ne noudattavat yhteisön vertikaalisten 
rajoitusten luokittelua sekä alueellisin että ei-alueellisin rajoituksin, ja niissä sovelletaan samanlaisia 
perusteita rikkomusten olemassaolon analysointiin (esimerkiksi osapuolten markkina-asema, 
estämisvaikutus, vaikutukset tuotemerkkien sisäiseen ja väliseen kilpailuun ). Tapauksissa, joista 
tähän asti kansalliset tuomioistuimet tai viranomaiset ovat tehneet päätöksen näiden lakien 
mukaisesti, yhteisön lainsäädännön vaikutus on usein ilmeinen. Vähittäishintojen säätely (Resale 
Price Maintenance, RPM) on sinänsä kielletty Ranskassa ja Espanjassa, vaikka suositushinnat on 
sallittu. Italiassa RPM sinänsä ei ole laitonta, mutta sitä analysoidaan tapauskohtaisesti. Kolme 85 
artiklan kaltaisen lainsäädännön omaavaa jäsenvaltiota on ottanut käyttöön kansalliset 
ryhmäpoikkeukset (Irlanti, Espanja ja Ruotsi). Kaikissa suhteissa kansalliset ryhmäpoikkeukset 
vastaavat enemmän tai vähemmän yhteisön ryhmäpoikkeuksia. Vain kaksi näistä jäsenvaltioista 
(Espanja ja Ruotsi) on ottanut käyttöön vähimmäissäännön. Ranska ja Italia ovat ilmaisseet, ettei 
niillä ole vastaavaa sääntöä koska ne haluavat mieluummin suorittaa täydellisen analyysin 
markkinoista ja osapuolten markkina-asemasta. 
<7:) Tämän luvun tiedot perustuvat kolmeen lähteeseen. 
Ensimmäinen ("Survey of the member State National laws Governing Vertical Distribution Agreements") on 
komission pääosasto lV:n vuonna 1995 valmistelema ja Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimiston 
vuonna 1996 julkaisema. Se sisältää perustietoja kansallisista järjestelmistä koskien vertikaalisia 
jakelusopimuksia. 
Toinen ("Proceedings of the European Competition Forum") käsittelee pääosasto IV:n keväällä 1995 
järjestämää foorumia, johon osallistui muiden muassa jäsenvaltioiden kansallisten viranomaisten edustajia. 
Tilaisuus koostui kolmesta paneelista: yksinmyynti, valikoiva jakelu, ja tavarantoimittajan taloudellinen 
riippuvuus suurista jakeluryhmistä. Pöytäkirjat julkaisi vuonna 1996 John Wiley and Sons Ltd sekä Euroopan 
yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto. Yhteenveto julkaistiin PO IV:n julkaisussa Newsletter No. 5 Voi. 
I Summer 1995, Larraine Eaudati. 
Kolmas ("Surveys of the Member States' Powers to Investigate and Sanction Violations of National 
Competition Laws") laadittiin vuonna 1994, ja sen julkaisi vuonna 1996 Euroopan yhteisöjen virallisten 
julkaisujen toimisto. Julkaisua käytettiin joidenkin ilmoituksia koskevien menettelytapakysymysten kohdalla. 
Vaikka tässä luvussa annetut jäsenvaltioita ja kolmansia maita koskevat tiedot on pyritty tarkistamaan 
mahdollisimman perusteellisesti, ne edustavat komission m ici ipidettä eivätkä välttämättä heijastajäsenvaltioiden 
tai kolmansien maiden näkökantoja. 
56 
195. Useat jäsenvaltiot, joiden lait muistuttavat 85 artiklaa, ovat ilmaisseet, että niiden rajoittavia 
sopimuksia sääntelevän kansallisen lainsäädännön soveltaminen eroaa komission 85 artiklan 
soveltamisesta. Esimerkiksi Italian viranomaiset määrittävät järjen säännön analyysilla, onko rajoitus 
olemassa ja pitäisikö poikkeuslupa myöntää ,sekä tukeutuvat voimakkaasti taloudelliseen analyysiin, 
erityisesti sopimuksen taloudelliseen vaikutukseen asianmukaisilla markkinoilla. Markkinoillepääsy, 
osapuolten markkina-asema, sopimuksen kesto ja jakelujärjestelmien verkoston yhteisvaikutus 
otetaan huomioon. Italian viranomaiset huomauttivat: 
Se, mitä on pidettävä kilpailun rajoittamisena Rooman sopimuksen 85 artiklan nojalla ja 
vastaavien kansallisten säännösten nojalla ei ole lainkaan itsestään selvää. 
Perinteisen, legalistisen lähestymistavan mukaan 85 artiklan voidaan katsoa kieltävän joitakin 
lausekkeita vertikaalisissa sopimuksissa. Kuitenkin yhä yleisempi näkökanta on, että 85 
artiklan 1 kohtaa tulisi tulkita niin, että siinä kielletään vertikaaliset sopimukset ainoastaan 
siinä määrin kuin niillä on taloudellista vaikutusta, joka rajoittaa kilpailua markkinoilla. 
Nimittäin monet Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot ovat osoittaneet, että 85 
artiklan 1 kohdan osoittamassa merkityksessä vertikaalisen sopimuksen rajoittavaa luonnetta 
voidaan tarkastella ainoastaan sen taloudellisessa ja lainsäädännöllisessä yhteydessä. 
Taloudellisessa arvioinnissa on saatu tukea näkemykselle, että vertikaalisen sopimuksen 
mahdollisesti rajoittavan luonteen (kilpailun suhteen) tutkinta ei saisi rajoittua sen 
muodollisiin osatekijöihin. 
196. Ranskassa jakelusopimusten lainmukaisuutta arvioidaan sopimusten lausekkeiden valossa ja 
sen pohjalta, miten niitä sovelletaan siinä taloudellisessa yhteydessä, missä jakelujärjestelmä toimii. 
Tätä menetelmää käytetään huolimatta siitä, sisältyvätkö yksinoikeuslausekkeet erillisiin sopimuksiin 
vai sopimusten verkostoon. 
Ranskan viranomaiset uskovat, että niiden tulkinta poikkeaa komission tulkinnasta, koska Ranskan 
käytännön mukaan yksinoikeus ostoissa tai myynnissä ei sinänsä rajoita kilpailua. Näin ollen 
viranomaisten kanta jakelujärjestelmiin on myönteinen: niiden uskotaan myötävaikuttavan 
taloudelliseen tehokkuuteen ja yleisesti noudattavan 85 artiklan 1 kohtaa tai vastaavaa kansallista 
lakia muulloin kuin silloin, kun niihin liittyy mahdollisesti kilpailua vahingoittavia lausekkeita. 
Viranomainen päättää, onko rikkomus tapahtunut taloudellisen analyysin pohjalta ottaen huomioon 
lisääntyneen kilpailun, joka useimmiten aiheutuu tällaisesta järjestelmästä. Estäminen ja sopimusten 
verkoston yhteisvaikutus muodostavat pääasiallisen perustan kilpailurajoitusten olemassaolon 
arvioimiselle. 
Ranskan viranomaisten kanta on, että jonkin asteinen pysyvä kilpailu on oikeutus sille, että 
rajoituksia ei ole, minkä se asettaa vastakkain komission lähestymistavan kanssa, jonka mukaan 
kilpailu on ehto poikkeusluvan myöntämiselle. 
197. Mikäli alkuarvioinnin jälkeen Ranskan kilpailuviranomaisten johtopäätös on, että kilpailua 
rajoitetaan olennaisesti, ne harkitsevat, onko poikkeuslupa perusteltu. Viranomaisten analyysi on 
komission analyysia tiukempi tässä vaiheessa. Niiden mukaan 
viimeaikaiset jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa ja erityisesti viime keväänä Brysselissä 
[Euroopan kilpailulborumissaj käydyt keskustelut osoittivat, että useat maat [joiden lait 
vastaavat 85 artiklaa] ovat sitä mieltä, että joissain tapauksissa vertikaalisilla sopimuksilla 
voi olla suotuisa vaikutus kilpailuun. 
57 
Ainoastaan silloin, kun vertikaalisilla sopimuksilla on mahdollisesti kilpailunvastainen 
päämäärä tai vaikutus, ne kielletään vuoden 1968 kilpailulain nojalla paitsi jos, niistä saa 
riittävää taloudellista hyötyä. Määräys, joka koskee hallitsevan aseman väärinkäyttöä 
perustuu samoille ehdoille. 
Jäsenvaltiot, joiden lait poikkeavat 85 artiklasta 
198. Jäljellejäävien kuuden jäsenvaltion (Itävalta, Tanska, Suomi, Saksa, Alankomaat ja Iso-
Britannia) kilpailurajoituksia koskevat lait eivät muistuta yhteisön lakeja. Rikkomukset perustuvat 
yleensä jonkinlaiseen väärinkäytökseen: 
- Itävallassa 
- Tanskassa silloin, kun "määräävää vaikutusta" voidaan käyttää 
- Suomessa, kun sopimus vaikuttaa hinnanmuodostukseen, vähentää tehokkuutta, estää tai vaikeuttaa 
jonkin toisen osapuolen kaupankäyntiä, tai on yhteensopimaton sitovan kansainvälisen sopimuksen 
kanssa tavalla, joka ei sovi yhteen terveen ja tehokkaan kilpailun kanssa 
- Saksassa, kun rajoituksilla on kielteinen vaikutus kilpailuun (yksinmyyntisopimuksille, 
yksinostosopimuksille, ja valikoivan jakelun järjestelmille), tai rajoitukset ylittävät lisensoitujen 
oikeuksien sovellusalan (lisenssisopimuksille) 
- Alankomaissa, kun rajoitukset ovat yleisen edun vastaista 
- Isossa-Britanniassa, kun rajoitukset ovat julkisen edun vastaisia. 
199. Rikkomusten luokittelujärjestelmä vaihtelee huomattavasti näiden maiden välillä, mutta 
kaikissa niissä on sinänsä säännöt vähittäishintojen säätelyä vastaan. Itävalta on ainoa tämän ryhmän 
valtio, joka on ottanut käyttöön yhteisön ryhmäpoikkeuksia muistuttavat poikkeukset. 
200. Näistä maista viisi (Suomea lukuunottamatta) harkitsee parhaillaan kansallisen 
kilpailulainsäädännön uudistusta, jonka avulla päästäisiin lähemmäs yhteisön lainsäädäntöä. 
201. Saksan viranomaisien näkemys on, että jakelun rajoittava järjestäminen ei yleensä vaaranna 
toimivaa kilpailua, mutta saattaa tehdä niin silloin, kun se yhdistyy jonkinasteiseen 
markkinavoimaan. Näin ollen Saksan lainsäädännössä yksinmyyntisopimukset ja 
yksinostosopimukset ovat periaatteessa sallittuja, mutta kilpailuviranomaiset valvovat niitä 
väärinkäytösten estämiseksi. 
202. Isossa-Britanniassa yksinmyynti- ja yksinostosopimukset eivät kuulu sopimuslainsäädännön 
soveltamisalaan, vaan sellaisen lainsäädännön soveltamisalaan, jonka nojalla viranomaiset voivat 
tutkia tapauskohtaisesti, onko yritys tai yritysryhmä saavuttanut 25 prosentin markkinakynnyksen 
vertikaalisten järjestelyjen verkoston kautta, latä seuraa järjen säännön analyysi, jossa 
tasapainotetaan vertikaalisten rajoitusten vaikutusta kilpailukykyyn sekä valmistaja- että 
vähittäismyyntitasolla tehokkuushyödyistä saatavien etujen kanssa. Tämän analyysin teossa kahta 
pääasiallista rakenteellista olosuhdetta pidetään merkittävänä: 
- markkinoiden ylä- tai alapään epätäydellisyydet , jotka saavat aikaan merkittävää yksilöllistä tai 
kollektiivista markkinavoimaa lyhyestä keskipitkään aikavälillä 
- vertikaalisten rajoitusten laajalle levinnyt käyttö tietyillä tuotemarkkinoilla, joka vaikuttaa 
huomattavaan osaan kokonaismarkkinoiden myynnistä, ilman aiempaa merkittävää markkinoille 
pääsyä. 
Ison-Britannian viranomaisten mielestä tehokkuushyödyt ovat todennäköisimmin heikoimpia silloin, 
kun tuote on yksinkertainen ja ei-tekninen, edullinen, toistuvasti ostettu, päivittäistavaraliikkeistä 
myytävä, ja kun kuluttajatietoa on laajalti saatavissa, tuotemerkin luominen on voimakasta, tuote 
58 
on kypsä, vähittäismyynnin markkinoille pääsyn esteet ovat korkeat, ja vähittäismyynnin 
mittakaavaedut ovat huomattavia. Vähittäishintojen säätely on lainvastaista, mutta sallittua silloin, 
jos kilpailunrajoituksia tutkiva tuomioistuin määrää, että vähittäishintojen vähimmäissäätelyn 
käyttämättä jättäminen aiheuttaisi julkisesti Hoitovahinkoja. Viime aikoina on tehty useita 
perusteellisia tutkimuksia, joissa on käsitelty vertikaalisia rajoituksia olut-, polttoaine-, 
hiilihappopitoisten juomien, auto- ja jäätelösekloreilla. 
Kolmannet maat (Yhdysvallat ja Kanada) 
- Yhdysvallat 
203. Yhdysvaltojen antitrustilain päämäärä on edistää kuluttajan hyvinvointia; markkinoiden 
yhdentymisen päämäärää sillä ei ole. Vertikaalisia rajoituksia sääntelee pääasiassa Sherman-lain 
ensimmäinen pykälä(73), jonka mukaan jokainen sopimus, yhteenliittymä trustin muodossa tai muussa 
muodossa tai salainen hanke, joka rajoittaa osavaltioiden välistä tai ulkomaiden karissa käytävää 
kauppaa on lainvastainen. 
204. Vuonna 1977 korkein oikeus määräsi GTE Sylvaniassa(74), että hintaan liittymättömät 
vertikaaliset rajoitukset on analysoitava järjen säännön mukaisesti tunnustaen sen, että kyseiset 
rajoitukset voivat "edistää tuotemerkkien välistä kilpailua sallimalla valmistajan saavuttaa tiettyjä 
tehokkuuksia suorittamassaan tuotteidensa jakelussa". Kun valmistajalla ei ole markkinavoimaa, 
hintaan liittymättömiä vertikaalisia rajoituksia sisältäviä jakelujärjestelyjä yleensä pidetään laillisina, 
koska ne edistävät tehokasta jakelua ja tavaroiden ja palvelujen vakaata saatavuutta sekä lisäävät 
tuotemerkkien välistä kilpailua parantamalla saman alan valmistajien kykyä kilpailla asiakkaista. 
Lisäksi kyseistenlaisten rajoitusten kilpailunvastaisuuden riskiä pidetään alhaisena, sillä valmistajan 
mielenkiinto kohdistuu tehokkaan jakelun kehittämiseen kuluttajille tapahtuvan myynnin 
maksimoimiseksi ja näin ollen on valmistajan etujen mukaista kannustaa tuotemerkkien välistä 
kilpailua hintojen pitämiseksi alhaisena. 
205. Järjen säännön analyysiin kuuluu merkittävien markkinoiden tunnistaminen, vastaajan 
markkinavoiman vakiinnuttaminen sekä monia muita tekijöitä, joiden avulla analysoidaan, 
vaikuttaako rajoitus kielteisesti tuotemerkkien välisten markkinoiden kilpailuun, sekä laillisen 
tavoitteen määrittämisperusteet ja välttämättömyys saavuttaa kyseinen tavoite rajoituksen avulla. 
Vastaajalla on kantajan vaateen kumoamiseksi tarvittavien perusteiden hankkimisvastuu. Lopullinen 
tehtävä on kuitenkin kantajalla, jonka on vakuutettava tuomioistuin siitä, että rajoituksella on kaiken 
kaikkiaan kilpailunvastainen vaikutus. On myös harkittava, onko laillisen tavoitteen saavuttamiseksi 
kyseiselle rajoitukselle olemassa vähemmän rajoittavia vaihtoehtoja. 
206. Yhdysvaltain tuomioistuimet ovat tavallisesti varovaisempia tuotemerkkien välisten 
rajoitusten kilpailunvastaisten vaikutusten suhteen ja saattavat edellyttää perinpohjaista markkina-
analyysia, joka sisältää sekä estämisen laajuutta että myyjän ja ostajan liiketoimien perusteluja 
koskevan kyselyn.(75) Se, missä määrin kilpailevat valmistajat menettävät tuotteidensa 
myyntipaikkoja tai jakelijoita kielletään käyttämästä vaihtoehtoisia tavarantoimittajia, on 
kynnystekijä kyseisten rajoitusten analysoinnissa. 
<7,) Tietyissä tilanteissa Sherman-lain 2 pykälä ja Clayton-lain 3 pykälä voivat olla sovellettavissa vertikaalisiin 
rajoituksiin. 
(74) Continental TV v. GTE Sylvania, 433 U.S. 36 (1977). 
,7M Barry Wight Corp. v ITT (irinnell Corp., 724 F.2d 227, 236-37 (1st Cir 1983). 
59 
207. Yhdysvalloissa ei ole vähimmäissääntöä. Vähittäishintojen säätely on sinällään laitonta 
Yhdysvalloissa. Vähittäismyyntihintaehdotuksct eivät kuitenkaan sinänsä kuulu kiellon 
soveltamisalaan. 
- Kanada 
208. Kilpailutuomioistuin voi kieltää yksinoikeuskauppa- ja kytkemisjärjestelmät, joilla 
todennäköisesti on pois sulkevia vaikutuksia markkinoihin, koska niissä toimii tuotteen 
päätavarantoimittaja tai koska ne ovat markkinoilla laajalle levinneitä sillä seurauksella, että kilpailu 
vähenee huomattavasti. "Markkinarajoitus" määritellään tavarantoimittajan asiakkaalle asettamaksi 
vaatimukseksi siitä, että asiakas toimittaa jotain tuotetta vain määritellyille markkinoille. Mikäli 
tällainen rajoitus todennäköisesti huomattavasti vähentää kilpailua suhteessa tuotteeseen, kuten 
silloin kun rajoituksessa toimii tuotteen päätavarantoimittaja tai koska rajoitus on markkinoilla 
laajalle levinnyt, tuomioistuin voi estää sen. Lopuksi tuomioistuin voi määrätä tavarantoimittajan 
myymään tietylle asiakkaalle, jonka liiketoimille aiheutuvat vaikutukset voivat olla huomattavia 
hänen ollessaan kykenemätön hankkimaan tarvittavia tavaroita, edellyttäen että hän pystyy ja haluaa 
noudattaa tavallisia kaupan ehtoja. Tuotemerkkien välisen kilpailun rajoituksia tarkastellaan 
tiukemmin kuin niiden sisäisten kilpailun rajoituksia. Vähimmäissääntöä ei sovelleta, mutta 
viranomaiset eivät pidä ensisijaisina tapauksia, joilla on alhainen taloudellinen vaikutus. 
H. ILMOITTAMISJÄRJESTELMÄ 
Jäsenvaltiot, joiden lainsäädäntö muistuttaa 85 artiklaa 
209. Rajoittavien sopimusten ilmoittamisvaatimus, joka vastaa yhteisön vaatimusta eli että ilmoitus 
on tehtävä vain silloin kun haetaan poikkeuslupaa ja/tai puuttumattomuustodistusta, on olemassa 
kuudessa niistä jäsenvaltioista, joilla on 85 artiklan kaltaiset lait (Belgia, Kreikka, Irlanti, Portugali, 
Espanja ja Ruotsi). Näistä kuitenkin vain Belgiassa ja Ruotsissa on samat säännökset koskien 
ilmoituksen jälkeistä sakkovapautta. Sakkovapautta ei ole Kreikassa eikä Portugalissa, ja Irlannin 
laki ei salli sakkojen määräämistä. 
210. Ranska ja Italia eivät vaadi rajoittavista sopimuksista ilmoittamista. Italiassa on olemassa 
vapaaehtoinen ilmoittamisjärjestelmä. Ranskassa rajoittavia sopimuksia koskevaa 
ilmoittamisjärjestelmää ei ole, vaan täytäntöönpanoviranomaiset luottavat muihin keinoihin 
saadakseen tietoja rikkomuksista. 
[Rjanskan laki perustuu pääperiaatteeseen, joka on vastakkainen sille, jonka mukaan 
vertikaalisten suhteiden sopimukset tai kaupallinen yhteistyö ensisijaisesti kielletään. Tästä 
syystä meillä ci ole pakollista ilmoittamisjärjestelmää. Kyseinen järjestelmä ei mielestämme 
ole tarpeen, sillä katsomme vertikaalisten sopimusten olevan ensisijaisesti laillisia. 
Jäsenvaltiot, joiden lait poikkeavat 85 artiklasta 
211. Suomessa on olemassa yhteisön ilmoittamisjärjestelmää vastaava järjestelmä, mutta 
sakkovapautta ei ole määritelty. 
Saksassa vertikaalisia rajoituksia yleisesti valvotaan väärinkäytösten varalta, eikä niistä tarvitse 
ilmoittaa. Ilmoittamista vaaditaan ainoastaan sellaisista rajoituksista, jotka rajoittavat hintojen 
määrittelyvapautta tai liiketoiminnan ehtoja, ja ne yleensä kielletään, vaikka ne voivatkin olla 
oikeutettuja poikkeuslupaan. 
60 
Rajoittavista sopimuksista ilmoittaminen on pakollista Itävallassa, Tanskassa, Alankomaissa ja 
Isossa-Britanniassa huolimatta siitä, onko poikkeuslupaa tai puuttumattomuustodistusta saatavissa 
tai haetaanko sitä. Ilmoituksia vaaditaan, jotta viranomaiset saavat tietoja määritelIäkseen, onko 
väärinkäytöstä tapahtunut. 
Luxemburgissa ei ole olemassa rajoittavien sopimusten ilmoittamisjärjestelmää. 
Kolmannet maat 
212. Yhdysvalloissa ja Kanadassa ei kummassakaan ole ilmoittamisjärjestelmää rajoittaville 
sopimuksille. 
III. ASIOIDEN MÄÄRÄ 
213. Kummankin ryhmän jäsenvaltioissa on yleensä tehty vaatimaton määrä ilmoituksia 
vertikaalisia rajoituksia koskevien lakien rikkomuksista vuosittain. Useista jäsenvaltioista ei 
kuitenkaan ole tietoja saatavilla tai niitä ei voi vertailla kansallisten järjestelmien erojen tai 
arkistointikäytäntöjen vuoksi. Karkeasti ottaen vaihteluvälinä voidaan pitää joissakin jäsenvaltioissa 
ilmoitettuja 0 asiaa (Belgia ja Itävalta) ja noin 25 vuosittaista ilmoitusta Saksassa. 
214. Yhdysvalloissa liittovaltion täytäntöönpanoviranomaiset jättivät vertikaaliset rajoitukset 
käytännöllisesti katsoen huomiotta 1980-luvulla. Osavaltioiden viranomaiset kuitenkin nostivat 
joitain kanteita vähittäishintojen säätelyrikkomusten takia. Viime vuosina kanteita 
hintasäätelyasioissa ovat nostaneet sekä liittovaltion että osavaltion viranomaiset, joskus yhdessä. 
Joitakin kanteita on nostettu muuntyyppisten vertikaalisten rajoitusten ollessa kyseessä. Viime 
vuosina näin on tapahtunut terveydenhuoltoalalla, poliittisesti tärkeällä alalla, jossa on mukana 
pääasiassa paikallisia markkinoita ja kun merkittävää markkinavoimaa on todennäköisemmin 
havaittavissa. 
215. Vertikaalisten rajoitusten suhteen täytäntöönpano vaikuttaa Kanadassa olevan vähäistä. 
V. PÄÄTELMÄT 
216. Tässä käsiteltyjen jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden vertikaalisia rajoituksia koskevissa 
järjestelyissä on huomattavia eroja. On kuitenkin havaittavissa tiettyjä pääkohtia, joissa nämä 
järjestelmät ovat yhdenmukaisia keskenään ja johdonmukaisia eroissaan yhteisön järjestelmään 
verrattuna. Ensiksikin niiden mukaan taloudellista analyysia tulisi ensisijaisesti soveltaa, jotta 
selvitetään onko rikkomusta tapahtunut. Tämä pätee ainakin joihinkin jäsenvaltioihin, joiden 
järjestelmät pohjautuvat yhteisön järjestelmään (erityisesti Ranska ja Italia), joihinkin jäsenvaltioihin, 
joiden järjestelmät poikkeavat yhteisön järjestelmästä (erityisesti Saksa ja Iso-Britannia) sekä 
kolmansiin maihin (sekä Yhdysvallat että Kanada). 
217. Toiseksi, useat jäsenvaltiot sekä Yhdysvallat ja Kanada eivät käytä ilmoittamisjärjestelmää 
rajoittavien sopimusten yhteydessä. Tämä johtuu siitä, että maat uskovat täytäntöönpanojärjestelmiä 
voitavan käyttää paremmin muilla tavoin kuten tutkimalla vertikaalisia rajoituksia koskevia 
valituksia. Ilmoittamisjärjestelmän puuttuminen on myös johdonmukainen sen edellytyksen kanssa, 
että vertikaaliset sopimukset ovat ensisijaisesti laillisia. 
218. Kolmanneksi, vain pieni määrä vertikaalisia rajoituksia sisältävistä asioista ilmoitetaan näissä 
järjestelmissä, mikä on myös johdonmukaista sen havainnon kanssa, että rajoitukset ovat 
ensisijaisesti laillisia. 
VII luku 
TIEDONHANKINNAN TULOKSET 
I. Tarkoitus ja metodologia 
219. Osana vihreän kirjan valmistelua päätettiin hankkia tietoja haastattelujen avulla. Useisiin 
kymmeniin valmistajiin, vähittäismyyjiin (myös tukkumyyjiin ja viejiin ja tuojiin) sekä yhdistyksiin 
otettiin yhteyttä sekä Euroopan tasolla että kansallisesti. Lisäksi haastateltiin tutkimuslaitoksia ja 
yksilöitä, joilla oli erityistietoa markkinointi- tai jakelutekniikoista eri teollisuudenaloilla. Suurin osa 
haastatteluja käsitteli kulutustavaroiden alaa, sekä elintarvike- että non-food -alaa. Tämä 
haastattelulista ei ollut täysin edustava, vaan logistisista syistä Benelux-maat sekä naapurialueet 
pohjois-Ranska, läntinen Saksa ja Ison-Britannian eteläosat olivat yliedustettuina. 
220. Ylivoimainen enemmistö suhtautui kutsuihimme myönteisesti. Tapaamiset pidettiin kesä-
elokuussa 1994. Joidenkin teollisuuden järjestöjen kanssa pidettäviksi sovitut keskustelut 
osoittautuivat täydellisiksi pyöreän pöydän keskusteluiksi, joissa mukana oli suuri määrä johtajia ja 
muita liike-elämän edustajia laajalta alueelta teollisuudenaloja. Vaikka komissio pyrki saamaan 
aikaan mahdollisimman suuren tasapainon eri ryhmien ja osapuolten välillä hyödyntääkseen 
laajimmat näkökannat, on selvää ettei näiden haastattelujen tuloksia voida pitää edustavina 
tilastollisia tarkoituksia varten. Komissio toivoo mielipiteitä näiden haastattelujen tuloksista, 
erityisesti jos vaikuttaa siltä, että maantieteellinen tai alaotos ei ole edustava. 
221. Monet keskustelijoiden esiin ottamat kohdat olivat teollisuudenala- tai alakohtaisia. Muita, 
kuten valmistajien ja vähittäismyyjien välisiä valtasuhteita tai rinnakkaiskaupan ongelmia, käsiteltiin 
käytännöllisesti katsoen jokaisessa kokouksessa. Kaikki tapaamiset olivat epävirallisia ja eikä niistä 
pidetty pöytäkirjaa. Tästä syystä useimmat keskustelijat olivat valmistautuneet käyttämään selkeää 
kieltä, paljastamaan arkoja yksityiskohtia ja tukemaan näkökantojaan kokemuksiinsa perustuvilla 
anekdooteilla tai todisteilla, jotka sisälsivät jopa luottamuksellista tietoa. Seuraavilla sivuilla 
annetaan yhteenveto perushavainnoista ilman, että yrityskohtaisia tietoja kuitenkaan paljastetaan. 
II. Muutokset yhteiskunnassa ja asiakkaiden vaatimuksissa 
222. Asiakasdynamiikka on muuttunut huomattavasti; polarisoituminen on lisääntynyt tulojen ja 
väestön ikääntymisen suhteen. Markkinoiden kyllästyminen on saanut aikaan yksittäisten asiakkaiden 
muodostamia uusia ja monimutkaisempia kysyntärakenteita. Demografiset muutokset vaikuttavat 
ostamisen malleihin, mikä on olennaisesti johtanut omistajuuden ja myyntipisteiden keskittymiseen. 
Hyvin kaupaksi käyviä kulutustavaroita (last moving customer goods, fmeg) asiakkaat ostavat 
vähemmän säännöllisesti, ja he haluaisivat myös tehdä ostoksensa mieluummin kerralla kuin useasta 
eri paikasta. Asiakaskysynnän kasvavan eriytymisen on sanottu olevan yksi uusien erikoistuneiden 
myymälöiden menestyksen päätekijöistä. Esimerkiksi huonekalujen valmistajat laajentavat 
koristeisiin ja muihin lisätarvikkeisiin. Kirjapainoalan sanottiin olevan sellaisen alan malliesimerkki, 
jolla asiakkaille tarjottavien tuotteiden vapautuminen ja erikoistuminen oli nähtävissä. 
III. Muutokset teknologiassa 
223. Tietotekniikka ja erityisesti elektroninen myyntipisteskannaus, jota yhä enemmän käytetään 
varastojen valvontaan, ovat kiihdyttäneet JIT-järjestelmien käyttöä ja muuttaneet tiedon tasapainoa. 
Nämä uuden teknologian muodot yhdessä kanta-asiakaskorttien kanssa antavat vähittäismyyjille 
nykypäivänä mahdollisuuden määritellä vanhoja markkinointistrategioita tarvitsematta tukeutua 
valmistajan antamaan tietoon. Tiedonhallinnan avulla JIT-jakelua pystytään valvomaan silloinkin, 
62 
kun kyseessä on laaja tuotevalikoima (hypermarketit), varastointikustannuksia saadaan laskettua ja 
tuottavuutta parannettua tavaroiden automaattisen uudcllcentilausjärjestelmän avulla. Mahdollisten 
kustannusten alennusten tietotekniikan käyttöönoton ansiosta sanotaan olevan laajuudeltaan varsin 
pieniä. Koska jakelun marginaalit kuitenkin ovat erittäin alhaiset, mikä tahansa kustannusten lasku 
voi olla merkittävää tuottavuudelle. 
224. Posti- ja etämyyntiyritykset käyttävät yhä enemmän audio- ja videotekstiä, CDLtä, cd-romia 
ja interaktiivista TV:tä tuotteidensa jakelussa. Telemyynnillä on sanottu olevan mahdollisuuksia 
nousta hyvin tärkeäksi välineeksi vähittäiskaupan tuotteiden jakelussa. Jotkut keskusteluihin 
osallistuneet olivat erittäin optimistisia nykyisten interaktiivisen TV:n välityksellä tapahtuvan jakelun 
kokeiluhankkeiden suhteen, mutta eivät pystyneet kuitenkaan määrittämään, kuka on tietotekniikan 
pääasiallinen edunsaaja suurten vähittäismyyjien, valmistajien tai edes TV-kanavien ja 
mediayritysten joukossa. Jotkut olivat huolissaan siitä, että joko valmistajat tai vähittäismyyjät 
alkaisivat monopolisoida tietotekniikan välineitä. Interaktiivisen TV:n kehittymisen ei katsottu 
olevan suuri uhka vakiintuneelle postimyyntitoiminnalle, koska TV on olennaisesti suunnattu 
markkinoiden yläpään lohkoille, kun taas postimyynnin sanottiin pikemminkin olevan markkinoiden 
alapäähän suunnattua liiketoimintaa. 
225. Toinen viimeaikainen suuntaus koskee yrityksen sisäisen kuljetuksen ja logistiikan 
infrastruktuureita. Omien kuljetusvälineiden käyttö mahdollisti sen, että suuret jakelijat pystyivät 
rationalisoimaan toimituksensa ja verkostojen sisäiset toimitukset samalla kun alensivat 
kustannuksia. Tämä uusi kehitys on myös aiheuttanut suuria muutoksia siihen, miten tuotteita 
markkinoidaan. Esimerkiksi tuotteet usein pakataan vasta viime hetkellä, niin että tuoteselosteisiin 
voidaan lisätä erityistä myynninedistämistä. 
IV. Jakelun rakenne 
226. Monet keskusteluissa mukana olijat kuvailivat 1960- ja -70-lukujen jakelutoimintaa 
pirstaleiseksi ja organisoimattomaksi, täysin teollisuudesta riippuvaiseksi ja usein pakollisten 
myyntihintojen ja/tai boikottien häiritsemäksi. Jakelutoiminta on vähitellen vapautunut 
tuotantoteollisuudesta ja muodostaa nyt oman teollisuudenalansa. Jakelijat keräävät ja niillä on tietoa 
siitä, miten ja missä tuotteita myydään, ja ne pystyvät neuvomaan tavarantoimittajia asiakkaiden 
kysynnän suhteen. 
227. Aikaisemmin etenkin elintarvikkeiden jakelu noudatti määräsuuntautunutta toimintamallia. 
Tietotekniikan ja JIT-jakelun käyttöönotto saa vähitellen aikaan uusien logististen toimintojen 
ilmaantumisen, kuten tilausryhmittely. Joukko pieniä yrityksiä keskittyy jo nyt kotitoimituksiin 
erityisesti juomien ja pakaste-elintarvikkeiden alalla. 
228. Vähittäismyynnin muoto on pirstoutunut ja myymälätyypit ovat vapautuneet. Perinteisen 
elintarvikekaupan, tavallisesti supermarkettien, lisäksi on syntynyt uusia halpamyymälöitä, 
kerhomyymälöitä ja noutotukkuja. Erotettavat pääryhmät ovat perinteiset pienet vähittäismyymälät, 
kaupunkien varastomyymälät, alennusmyymäläl, erikoisketjut ja uudet jakelumuodot kuten 
suoramarkkinoinliyritykset (postimyy nti, puhelinmyyntipä! vclukcskuksct, kirjapainot ja kustantamot, 
teleostokset ja pienet erikoistuneet agentuurit). Esimerkiksi puhelinmarkkinointiyrityksct ovat jos 
vakiinnuttaneet asemansa tietokoneiden, kirjojen ja levyjen myynnissä. Pankkitoiminta on kasvava 
ala. Suoramarkkinointitekniikoiden menestys näyttää riippuvan tuotteesta. Esimerkiksi kun 75 
prosenttia autovakuutuksista Alankomaissa myydään puhelimitse, eläkejärjestelmät edellyttävät yhä 
henkilökohtaisia haastatteluja. 
63 
229. Palvelukeskukset (fulfilment houses) käsittelevät tilauksia ja toimittavat niitä valmistajan 
puolesta. Ne eivät osta tavaroita, käsittele varastoja eivätkä määritä tuotteen hintaa lopulliselle 
kuluttajalle. Postimyyntiyritykset tavallisesti käsittelevät tilaukset itse. Erikoistuneet agentuurit 
tarjoavat palvelujaan pienemmille yrityksille. Tämä uusi ala antaa mahdollisuuden kokeilla uusien 
tuotteiden myyntiä paljon halvemmalla kuin jos tuotteet olisi toimitettava vähittäismyyntipisteisiin. 
Tällä on merkitystä, sillä karkeasti arvioiden kaksi kolmasosaa kaikista uusien tuotteiden 
markkinoille esittelystä epäonnistuu. 
230. Joillakin aloilla perinteistä erottelua tuottajan, asiamiehen, tukkumyyjän ja vähittäismyyjän 
välillä ei enää ole olemassa. Suuret vähittäismyyjät hankkivat tavarat nykyään suoraan tuottajilta. 
Esimerkiksi juoma-alalla joissakin jäsenvaltioissa yli 60 prosenttia viineistä ostetaan 
231. Joillakin teollisuuden aloilla kuten lääketeollisuudessa mainittavaa vertikaalista yhdentymistä 
ei vielä ole tapahtunut. Muilla aloilla, kuten juoma-alalla, tuottajat ovat pyrkineet vertikaaliseen 
yhdentymiseen ja ottaneet haltuunsa yksinoikeudet omaavia kansallisia maahantuojia. 
232. Yleisesti tunnustettiin se, että tietotekniikan seurauksena vähittäismyyjät "imevät" tavaroita 
jakeluketjua alaspäin pikemminkin kuin valmistajat työntävät niitä alaspäin ketjussa. Tunnustettiin 
myös, että tavarantoimitusketjun kummassakin päässä on nyt tapahtunut keskittymistä ja monet 
välittäjät/tukkumyyjät ovat kadonneet, mikä saattaa lisätä esteitä tuottajien pääsylle markkinoille. 
Yhtenäistä mielipidettä ei ollut siitä, oliko tukkumyyjien katoaminen aiheuttanut yksinoikeuksien 
vähenemisen. Jotkut keskusteluihin osallistuneista huomauttivat, että vähittäiskauppa-alan 
keskittyminen oli pakottanut tuottajat etsimään uusia myymälöitä, esimerkiksi huoltoasemilta 
tapahtuvaan myyntiin. 
V. Valmistajien ia vähittäismyyjien väliset suhteet 
233. Vaikka voimatasapaino on selvästi siirtynyt viime vuosien aikana vähittäismyyjien suuntaan, 
kysymys siitä, määrittääkö valmistaja vai vähittäismyyjä niiden keskinäisen suhteen ehdot ja 
olosuhteet näyttää erittäin paljon riippuvan tietyn tuotemerkin asemasta tietyllä markkinalohkolla. 
Valmistajat ovat yhä riippuvaisempia jakelijoista ja elintarvikkeiden vähittäismyynnistä saadakseen 
tuotteensa kuluttajille. Koska uusien tuotteiden hyllytila on rajallinen, syntyy ristiriitoja markkinoille 
tuotujen uusien tuotteiden kasvavan määrän ja vähittäismyyjän voiton optimointitavoitteen välille. 
Tämä ristiriita on johtanut siihen, että vähittäismyyjät pyytävät listautumismaksua (avainrahaa) tai 
alennusjärjestelmiä, jotka toisinaan ylittävät valmistajien mahdolliset kustannussäästöt. Ottaen 
huomioon hyllytilaan kohdistuvan paineen, tuotteet, jotka eivät ole listan kärjessä ovat yhä enemmän 
vaarassa joutua pois listalta ja tulla korvatuksi suurten vähittäismyyjien omilla tuotemerkeillä. Tästä 
seuraa, että monilla markkinalohkoilla ykkös- ja kakkostilan omaavien tavarantoimittajien asema 
on monissa tapauksissa vahvistettu. Muiden tavarantoimittajien pääsy markkinoille vaikeutuu yhä 
enemmän. 
234. Joidenkin keskusteluihin osallistuneiden mielestä kolmen tyyppisillä yrityksillä on 
periaatteessa mahdollisuudet selvitä pitkällä aikavälillä: suurilla valmistajilla, joilla on laaja tuotealue 
ja jotka sijoittavat tutkimus- ja kehitystoimintaan ja tuotejohtajien uusiin lanseerauksiin, tuottajat, 
joilla on oma tuotemerkkinsä (toisin sanoen valmistajat, jotka valmistavat tuotteita vähittäiskaupan 
myytäväksi omilla tuotenimillään) ja tietyssä markkinaraossa toimivat. Toisaalta ne valmistajat, 
joilla on tuotemerkkejä kolmannella ja neljännellä sijalla ovat yhä enemmän tuotemerkkijohtajicn 
ja suurten vähittäismyyjien markkinoiden alapään omien tuotemerkkien välissä eikä heillä usein ole 
muuta vaihtoehtoa kuin ryhtyä alihankkijaksi ja valmistaa vähittäismyyjän merkillä. 
64 
235. Joidenkin itsenäisten tutkimusanalyytikkojen mukaan vähittäismyyjän mahdollisuuksilla 
kehittää omia tuotemerkkejä on rajansa. Siinä missä valmistajat pystyvät keskittämään tutkimus-ja 
kehitystoiminnan sekä markkinointikuslannukset tuotekehittelyyn ja eriyttämiseen omalla 
markkinoiden erityisalueellaan, vähittäismyyjien on varmistettava laaja valikoima verkostonsa kautta 
saatavilla olevia tuotteita. Näistä syistä ne pystyvät saavuttamaan vain rajallisen myynnin tuotetta 
kohti. Tästä seuraa, että useimmilla vähittäismyyjillä ei todennäköisesti ole tarvittavia voimavaroja 
tuotemerkkeihin sijoittamiseen, sillä tutkimus- ja kehityskustannukset ovat liian työläitä ja 
markkinointikustannukset jokaisen tuotteen suhteen on kuoletettava laajalle maantieteelliselle 
jakeluverkostolle. 
VI. Yhteismarkkinat, rinnakkaiskaupankäynti 
236. Monet haastatelluista totesivat, että yhteisön antama lainsäädännöllinen kehys ei ole toiminut 
riittävän hyvin välineenä, joka johtaisi markkinoiden yhdentymiseen hintojen sopeuttamisen kautta. 
Rinnakkaiskaupan esteet ovat yhä lukuisia ja monimutkaisia. Jotkut keskusteluihin osallistuneista 
olivat sitä mieltä, että kilpailupolitiikka maksattaa yrityksillä Euroopan markkinoiden yhdentymisen 
hinnan. Esitettiin väite, että yritysten tulisi sallia veloittaa se hinta, jonka markkinat kestäisivät. 
Joidenkin mielestä ero aktiivisen ja passiivisen myynnin välillä on vanhentunut erityisesti sen 
jälkeen kun tietotekniikka otettiin käyttöön markkinoilla. 
Euroopan unionissa on yhä erittäin huomattavia hintaeroja, joskus jopa saman yrityksen tuottamissa 
samoissa tuotteissa. Kuljetuskustannukset, sääntelyn aiheuttamat rajoitukset sekä tuottajien ja 
jakelijoiden väliset suhteet eri jäsenvaltioissa ovat syynä näihin eroihin. Joillakin alueilla (Ranska, 
Saksa) jakelijat ovat hyvin voimakkaita, ja toisilla taas pirstoutuneempia (Kreikka, Etelä-Italia). 
Hintaerot ovat merkittäviä non-food -alalla, mutta vieläkin tärkeämpiä elintarviketuotteissa. 
Haastattelujen aikana kävi kuitenkin varsin selväksi, että monet vähittäismyyjät eivät käytä 
hyväkseen mahdollisuuksia hyödyntää eri jäsenvaltioiden välisiä hintaeroja pelätessään pilaavansa 
pitkäaikaiset suhteensa valmistajiin tai joutuvansa mahdollisesti vastatoimenpiteiden kuten boikottien 
tai syrjivän hinnoittelun kohteeksi. Rajat ylittävillä hankintaryhmillä ei näytä olleen merkittävää 
vaikutusta. 
Logistiset ja muut "luonnolliset" rajoitukset 
237. Joillakin markkinoilla kuljetuskustannukset ovat yksinkertaisesti liian korkeat, jotta ne 
kannustaisivat merkittävämmin rinnakkaiskaupankäyntiin ja näin ollen ne estävät tavaroiden 
kuljettamisen rajojen yli. Lisäksi kansallisissa mieltymyksissä ja kuluttajien paikallisissa 
makutottumuksissa on valtavia eroja, joiden häviäminen nopeasti on epätodennäköistä. Koska 
kuluttajilla on erilaiset asenteet ja koska he vaativat eri ominaisuuksia, havaittavissa on myös 
valtavia eroavuuksia tuotteiden välillä ja erilaisia jakelutekniikoita. 
Osa hintaeroista on selitettävissä sillä, että valmistajat toimivat erillisten valmistustilojen pohjalta, 
joilla on omat kustannusrakenteensa. Siinä määrin, missä valmistajat ovat siirtymässä Euroopan 
tasolla tapahtuvaan tavaranhankintaan, vastaavien teollisuuden tytäryhtiöiden kustannusrakenteessa 
tapahtuu lähenemistä. Tämä puolestaan myötävaikuttaa hintaerojen pienenemiseen. Joissakin 
sellaisissa tuotteissa, joissa kaupankäynti jäsenvaltioiden välillä on helppoa, kilpailupaineet ovat 
saaneet aikaan hintojen lähentymistä. 
Vaikka monilla valmistajien markkinoilla voidaan sanoa olevan yhtenäinen Euroopan tasoinen 
kysyntä- ja tarjontarakenne, vähittäiskaupan tason kulutustavaramarkkinat ovat erittäin jakautuneita 
kansallisten rajojen mukaisesti. Asiakkaiden käyttäytymisessä on nähtävissä valtavia eroja. 
65 
Sääntelystä johtuvat rajoitukset 
238. Erilaiset kansalliset vaatimukset eristävät yhä markkinoitajaestävätrinnakkaiskaupankäyntiä. 
Esimerkiksi tuoteselostevaatimukset, joiden taustalla on pääasiassa ympäristöllisiä näkökohtia, ovat 
yhä hyvin erilaisia. Lisäksi pakkaus- ja tunnistevaatimukset ovat erilaisia. Viitattiin myös 
esimerkiksi mainontaa ja markkinointia koskevien kysymysten kansallisia käytäntöjä koskevien 
säännösten kasvavaan merkitykseen. 
Tavaramerkkejä käytetään joskus jakamaan markkinoita kansallisesti. Toisaalta yhtenäisen 
tavaramerkkirekisterömnin aikaansaamisen kautta koko Euroopan sanotaan olevan vaikeaa, koska 
eri kansallisissa rekistereissä on erilaisia aiemmin määriteltyjä oikeuksia ja koska kulttuurien välillä 
on eroja. Joka tapauksessa tavaramerkit ovat arvokkaita väärennösten ja epäreilun kilpailun 
estämisessä. 
239. Kaupan esteet ovat yhä tärkeitä jopa suoramarkkinointi- ja postimyyntiyrityksille. 
Postimonopolit aiheuttavat luotettavuusongelmia monissa maissa. Lisäksi tekijänoikeusongelmat, 
epäselvät verotussäännökset, valuuttakurssit ja rahan siirtoon liittyvät maksut ovat lisäesteitä. 
Mainonta rajojen yli on monimutkaista ja kulutustavarat on mukautettava tärkeisiin paikallisiin 
mieltymyksiin. Tuotetta voidaan myydä yhdessä maassa eri syistä kuin toisessa. 
Joillakin teollisuudenaloilla kuten lääketeollisuudessa on ilmeisen vaikeaa saada sama tuotemerkki 
tunnustetuksi eri jäsenvaltioissa. Näin siitä huolimatta, että monet yritykset pyrkivät saamaan 
tuotemerkkinsä maailmanlaajuisiksi. 
Yksityiset rajoitukset 
240. Monet valmistajat eivät ole vakuuttuneita siitä, että tuotteen muotoilemisesta ja 
esittelemisestä samalla tavalla kaikissa jäsenvaltioissa saatavat tehokkuushyödyt olisivat 
huomattavampia kuin menetykset, joita aiheutuu kansallisten markkinoiden välisen hintojen 
eriyttämisen vähentämisestä rinnakkaiskaupankäynnin seurauksena. Tästä syystä monet 
vähittäismyyjät sanovat useiden valmistajien estävän rinnakkaiskauppaa aina kun mahdollista. 
Rinnakkaisviennistä saatavat määrät ovat aina olleet liian pieniä noustakseen merkittäväksi tarjonnan 
lähteeksi. 
241. Monissa haastatteluissa jakelualan edustajat syyttivät valmistajia pyrkimyksestä jakaa 
markkinoita yhteisön sisällä. Tähän väitettiin pääasiassa pyrittävän teollis- ja tekijänoikeuksia 
väärinkäyttämällä ja valikoivien jakelujärjestelmien käytöllä. Esimerkiksi käyttöelektroniikka-alalla 
valmistajien/yksinmyyjien väitettiin jättävän "eurooppalaisen takuun" periaatteen soveltamatta. 
Käyttöelektroniikan rinnakkaishankinta on suhteellisen helppoa, jos tavarat on suunniteltu 
myytäväksi jakelijan tuotenimcllä. Toimituksista sen sijaan kieltäydytään, jos valikoivan jakelun 
järjestelmään kuulumaton vähittäismyyjä haluaa myydä tuotteet valmistajan tuotenimcllä. Edelleen 
väitettiin, että käyttöelektroniikan markkinoilla asiakasneuvonta/myynnin jälkeiset palvelut, jotka 
valikoivan jakelun järjestelmälle ovat luontaisia, ovat perusteltuja ainoastaan pitkälle kehitettyjen 
huipputuotteiden suhteen. 
Monissa tapauksissa rajojen yli tapahtuvat hankintapyynnöt ohjataan takaisin asianmukaiselle 
valmistajan tytäryhtiölle. Suurin osa haastatelluistamme vähittäiskaupan puolelta ilmaisi, ettei olisi 
kiinnostunut rinnakkaiskaupankäynnistä pelätessään pi laavansa pitkäaikaiset suhteensa valmistajiinsa. 
Rinnakkaiskaupankäyntiin ryhtyminen valmistajan tietämättä oli yhä vaikeampaa, ellei mahdotonta. 
Tietokoneen avulla valvotut jakeluverkostot, joissa on on-lineyhteys valmistajiin tekivät seurannan 
ja selvittämisen helpommaksi ja jakelun läpinäkyvämmäksi. 
66 
242. Jotkin suuret vähittäiskaupat hankkivat tavaroita eri puolilta maailmaa ja pystyvät voittamaan 
pyrkimykset jakaa markkinat ilman pelkoa hyvitysten menettämisestä tai epävarmuutta toimitusten 
jatkumisesta. Jotkut haastatelluista asettivat epäsuorasti kyseenalaiseksi erot aktiivisen ja passiivisen 
myynnin välillä. Koska suurimmalla osalla kuluttajia ci ollut rohkeutta tehdä ostoksia rajojen yli 
huoltopalvelujen puutteen takia ja siksi, että oikeustoimiin ryhtyminen ulkomaisia vähittäismyyjiä 
vastaan olisi vaikeaa, passiivisen myynnin sallittavuuden sanottiin olevan pelkkää kaunistelua 
alueellisista yksinoikeuksista huolimatta. Joillakin aloilla myyjät näyttävät aktiivisesti koettavan estää 
yksittäisten asiakkaiden rajojen yli tapahtuvia ostoksia. 
Valmistajat voivat myös käyttää tunnistusnumeroita selvittääkseen rinnakkaiskaupan lähteet. 
Raportteja saatiin sellaisista tilanteista, joissa tavarantoimittajia oli pakotettu maksamaan korvauksia 
kansallisille yksinoikeusmyyjillc, joita rinnakkaiskauppa oli vahingoittanut. 
243. Joissain tapauksissa suuret monikansalliset elintarvikeryhmät säilyttävät lokeroidut kansalliset 
markkinat. Valmistajalla saattaa olla erilainen hinnoittelu eri maissa riippuen esimerkiksi siitä, onko 
valmistajan tuotemerkki kyseisessä maassa ykkös- vai kakkostilalla. Näitä hintaeroja ylläpidetään 
pakottamalla vähittäismyyjät ostamaan valmistajan paikalliselta tytäryhtiöltä paikallisin ehdoin. 
Tämä näyttää useille jakelijoille olevan huolenaihe. 
VII. Markkinoiden laajeneminen ja globalisoituminen 
244. Uusille alueille laajeneminen näyttää riippuvan hyvin paljon niistä erojen aikaansaamista 
eduista, jota jakelija voi hyödyntää. On olemassa esimerkkejä siitä, miten esimerkiksi Pohjois-
Amerikan markkinoille pääsyssä on epäonnistuttu, vaikka samat yritykset pystyvät helposti 
vakiinnuttamaan asemansa muualla Euroopassa, Latinalaisessa Amerikassa tai Kaakkois-Aasiassa. 
245. Esille tuotiin se, että nykyisin suuret vähittäismyyjät näkevät uusille markkinoille pääsyn 
omilla liikenimillä avattujen uusien myyntipisteiden kautta erittäin vaikeana. Kaikilla kansallisilla 
markkinoilla näyttää olevan varsin suurta kuluttajauskollisuutta kansallisia jakeluketjuja kohtaan. 
Lisäksi kansallinen kaupankäyntiä säätelevä lainsäädäntö voi joissain tapauksissa olla este uusille 
tulokkaille. 
246. Paikallisten vähittäismyyjien hankkiminen näyttää olevan pääreitti, jota myöten 
jakeluverkostoja laajennetaan kansallisten rajojen ulkopuolelle. Keskittäminen jakelutasolla on 
pakottanut monet pienet erikoistuneet vähittäismyyjät ulos markkinoilta. Tämä suuntaus tuli erityisen 
näkyväksi 1980-luvulla. Tilaa kuitenkin on vielä uusille tulokkaille erityisesti etämyynnin alalla 
(postimyynti, videomyynti). Lisäksi suuren ja pienen mittakaavan jakelu voivat esiintyä rinnakkain 
tietyillä erityismarkkinoilla (kuten korut). 
247. Jakelijoiden muualta hankkimien tuotteiden suhteen havaittiin, että tavaroiden hankinta 
yhteisön ulkopuolelta kehittyy nopeasti kun erityisesti Kaukoidän toimitusten laadun ja jatkuvuuden 
luotettavuus paranee. Kuitenkin tuontikiintiöt yhteisöön tapahtuvassa tuonnissa etenkin tekstiilialalla 
yhä estävät tällaisten lähteiden täyden hyödyntämisen. 
VIII. Lainsäädännölliset kysymykset 
Sääntelyn kokonaiskehys 
248. Kaikkien keskusteluun osallistuneiden yleinen kanta oli, että hallitusten väliintulo, mukaan 
lukien kilpailuviranomaiset, tulisi olla niin vähäistä kuin mahdollista. Jotkut pelkäsivät sitä, että 
mahdollinen toimivallan vapauttaminen loisi eri kansallisten kilpailuviranomaisten rinnakkaisia 
67 
valvontamekanismeja komission suorittaman valvonnan lisäksi. Toisaalta jotkut osallistujat katsoivat, 
että lain toimeenpanon tulisi olla vieläkin tiukempaa ja komission pitäisi pystyä useammissa 
tapauksissa perumaan ryhmäpoikkeusluvat erityisissä olosuhteissa. 
Joidenkin keskusteluihin osallistuneiden mukaan ryhmäpoikkeukset ovat asianmukainen vastaus 
siihen lainsäädännöllisen epävarmuuteen, jonka aiheuttaa 85 artiklan periaatteiden soveltamisessa 
käytettävien yleisten sääntöjen puute. Jotkut ilmaisivat huolensa siitä, että 
ryhmäpoikkeusjärjestelmän hylkääminen voisi saada aikaan uuden cpävarmuusalueen. 
249. Useat keskusteluun osallistuneista arvostelivat sitä, että komissio painottaa lausekeanalyysia. 
Heidän mielestään markkinoille aiheutuvien vaikutusten tulisi olla kilpailuanalyysissa etualalla. 
Esitettiin, että kaikki lausekkeet sisältäviä vertikaalisia sopimuksia tulisi pitää pätevinä. Vain siinä 
tapauksessa, että havaittaisiin merkittäviä kilpailunvastaisia vaikutuksia, komission tulisi puuttua 
asiaan. Väitettiin, että jakelujärjestelmien vähemmistö oli kilpailunvastaisia ja että suurin osa oli 
laillisia, silla jakelusopimukset tavallisesti auttavat suhteiden sääntelyssä eivätkä normaalisti aiheuta 
kilpailuun liittyviä huolenaiheita. Yhdysvaltain suuntaviivojen mukaista lähestymistapaa pidettiin 
hyödyllisenä, vaikka jotkut keskusteluun osallistujat mainitsivatkin oikeusvarmuuden puutteen. 
250. Monet osanottajat arvostelivat nykyisiä ryhmäpoikkeusasetuksia joustavuuden puutteesta. 
Ilmoitusten sanottiin olevan yrityksille erittäin vaivalloisia ja sitovan paljon sisäisiä voimavaroja. 
Erityisesti sellaisten pienten ja keskisuurten yritysten, joilla ei ole omaa yrityksen sisäistä lakiasiain 
osastoa oli toisinaan vaikea tulkita ryhmäpoikkeusasetuksia. Komissiota pyydettiin luonnostelemaan 
uusi, ymmärrettävämpi asetus tai julkaisemaan luettelo yhtenäisistä tulkinnoista, joiden laatimiseen 
yhteisöjen tuomioistuin on osallistunut. 
251. Ryhmäpoikkeuksilla uskotaan yleisesti olevan kahlitseva vaikutus. Joillakin teollisuuden 
aloilla komission uskotaan pitävän ryhmäpoikkeuksia ohjeena 85 artiklan 3 kohdan mukaiselle 
todistukselle sen sijaan, että se tarkastelisi hakemuksia yksittäisen todistuksen saamiseksi 
yksinomaan niiden omien ansioiden perusteella. Vaikka huoli ryhmäpoikkeuksien 
johdonmukaisuudesta vaikuttaa olevan varsin vähäistä, todistushakemuksiin käytettyjen kustannusten 
ja ajan sekä nopean todistuksen saamisen mahdollisuus silloin, kun sopimus ei kokonaan kuulu 
ryhmäpoikkeusten alaan, ovat yleisempiä huolenaiheita. Hallinnollisia kirjeitä ei pidetä tyydyttävänä 
pohjana teollisuudenalalle. Jos ryhmäpoikkeuksia on oltava olemassa hallinnollisen tehokkuuden ja 
oikeusvarmuuden takia, niiden soveltamisalan tulisi olla rajoitetumpi ja niiden tulisi sisältää selvät 
perusteet kuluttajille koituvan hyödyn todisteista. 
252. Käytännöllisesti katsoen kaikki oikeudellisen taustan omaavista keskustelijoista olivat 
irrottautumisperiaatteen kannalla ryhmäpoikkeuksien ulkopuolelle jäävien lausekkeiden kohdalla. 
Ei pidetty hyväksyttävänä sitä, että ryhmäpoikkeuksen alaan kuulumaton määräys voi johtaa siihen, 
että koko sopimus menettää ryhmäpoikkeuksen hyödyt. Esitettiin, että uudet ryhmäpoikkeukset 
kattaisivat välituotteet, ja että asetuksia N:o 1983/83 ja 1983/84 tarkistettaisiin niin, että ne 
kattaisivat kilpailijoiden tuotteiden jakelun, sillä monissa tapauksissa kilpailevien valmistajien 
kansallisten tytäryhtiöiden sanotaan olevan ainoa toimiva tapa päästä markkinoille. Tässä yhteydessä 
markkinaosuuskynnysten käyttöönotto voisi olla hyödyllistä. 
Hankintaryhmät/Vähittäismyyntiliittoutumat 
253. Pienten ja keskisuurten vähittäismyyjien ilmaisema huomattavin huolenaihe oli kysymys 
selviytymisestä pitkällä aikavälillä. Niiden pääasiallinen viesti oli pyytää tasaista pelikenttää 
suhteessa pääkilpailijoihinsa, suuriin integroituneisiin vähittäiskaupan ketjuihin. Erityisesti kyky 
hyötyä tietyistä luvakemyyntimuodoista, joissa järjestö toimi jäsenilleen luvakkeenantajana nähtiin 
68 
olennaisena. Ne pyysivät komissiota kilpailuviranomaisena turvaamaan jakelumuotojen 
moninaisuuden. Lainsäädäntökehys, joka sallisi itsenäisten vähittäismyyjien liittoutumat olisi ainoa 
keino lisätä pienten ja keskisuurten yritysten voimaa. 
254. Havaittiin, että monet kyseisten osuuskuntien sisältämistä velvoitteista (yksittäisten jäsenten 
ostovelvoitteet jne.) voitaisiin koota 85 artiklan 1 kohtaan. Taloustieteeseen pohjautuvaa 
kokonaisarviointia, joka olisi ehdottomasti tällaisten yhteistyömuotojen puolella, puolustettiin. 85 
artiklan 3 kohdan kaltainen järjestelmä, jonka ryhmäpoikkeus ihanteellisesti tarjoaa, pohjustaisi tietä 
kyseisten liittoutumien oikeusvarmuudelle. 
255. Tällaisia vähittäismyyntiliittoutumia suosivan kilpailupolitiikan sanottiin olevan erittäin 
tärkeää pienten vähittäismyyjien selviytymiselle Htelä-Euroopassa (Italia, Portugali, Kreikka), missä 
vähittäismyynnin keskittyminen on vähemmän kehittynyttä. Nykyisissä säännöissä sanottiin olevan 
merkittäviä epäjohdonmukaisuuksia. Kun tietyt velvoitteet ovat täysin hyväksyttäviä vertikaalisessa 
suhteessa, osuuskuntien jäsenilleen asettamat vastaavat lausekkeet ovat kiellettyjä niiden 
horisontaalisen luonteen takia. Vaikka kilpailurajoitukset ovat yhdessä tapauksessa vertikaalisia ja 
horisontaalisia toisessa, kumpikin yhteistyömuoto näyttäisi palvelevan samaa tarkoitusta. 
256. Kykenemättömyyslaatiayhtenäistähinnoittelustrategiaanähdäänvähittäismyyntiliittoutumien 
merkittävimpänä haittana pääkilpailijoihinsa, yhdentyneisiin vähittäismyyjiin verrattuna. Siinä missä 
suuret vähittäismyyjät pystyvät painamaan lehtisiä ja muuta markkinointimateriaalia ja antamaan 
kiinteitä hintoja, vähittäismyyntiliittoutumat pystyvät käyttämään vain hintasuosituksia, jotka eivät 
ole sitovia. Tilanne näyttää kuitenkin vaihtelevan kaikissa jäsenvaltioissa. Jotkut keskusteluun 
osallistuneista, etenkin elintarvikealalla, olivat sitä mieltä, että hinta oli paljon tärkeämpi tekijä 
heidän liiketoiminnalleen kuin heidän strategisen suunnittelunsa muut, hintaan liittymättömät tekijät. 
Esimerkiksi tärkeänä pidettiin sitä, että markkinoilla saatiin käyttöön valittu hinta. 
257. Toinen ongelma on vähittäismyyjien kykenemättömyys taata neuvotteluissaan valmistajien 
kanssa myyntiä, mikä asettaa heidät kilpailun kannalta epäedulliseen asemaan suhteessa 
yhdentyneisiin kilpailijoihinsa. Vähemmän selkeää oli kuitenkin tasaisen pelikentän tarve tässä 
suhteessa, eli liittoutumien oikeus määrätä tavarakiintiöitäjäsenilleen. Monet keskustelun osapuolista 
antoivat jopa ymmärtää, että monet jäsenet vastustaisivat tällaisia sopimusjärjestelmiä. 
Hintarajoitukset 
258. Vaikka vähittäishintojen säätely (RPM) on muodollisesti kiellettyä, monet osanottajat olivat 
sitä mieltä, että ei-sitovat hintasuositukset palvelisivat jatkossakin asiaankuuluvaa tavoitetta. 
Väitettiin, että uusissa innovatiivisissa korkean teknologian tuotteissa RPM tulisi sallia kunnes tuote 
olisi saanut jalansijan markkinoilla ja olisi tunnettu. Viiden vuoden aikaraja tai tietyn 
markkinaosuuden saavuttaminen voisivat toimia hyödyllisinä kynnyksinä. Muutoin myyjät eivät 
sijoittaisi myyntiä edeltäviin palveluihin ja tuotteiden markkinoille tuominen olisi hitaampaa. 
259. Useat keskusteluun osallistuneista ottivat esimerkiksi Yhdysvallat, missä sekä RPM että 
syrjivä hinnoittelu oli sinänsä laitonta kaikille eikä ainoastaan hallitseville yrityksille. Jotkut menivät 
jopa niin pitkälle, että vaativat Yhdysvaltain Robinson-Patman Actin kaltaista säädöstä, jonka 
mukaan valmistajan tarjoamien hintojen on oltava kaikkien kuluttajien saatavilla. Muut samaistivat 
Euroopassa vallalla olevan absoluuttista aluesuojaa kannattavan asenteen siihen kantaan, jonka 
Yhdysvaltain viranomaiset olivat ottaneet syrjivää hinnoittelua kohtaan. Osanottajat olivat 
valmistajien ja vähittäismyyjien laatimien hintaluetteloiden julkaisemisen kannalla, joissa alennukset 
olisivat suoraan suhteessa tehokkuuteen ja liikkeessä tapahtuvaan markkinointiin. 
69 
Yksinmyynti/Yksinosto 
260. Suhteellisen vähän huomautuksia tehtiin komission politiikasta yksinoikeuskaupan suhteen 
(asetukset N:o 1983/83 ja 1983/84), lukuunottamatta edellä esitettyjä yleisempiä huomioita. Jotkin 
osanottajat ilmaisivat huolensa siitä, että nykyinen ryhmäpoikkeuskäytäntö perustui sellaiselle 
tukkujakelujärjestelmälle, jota ei enää ole olemassa. Yksinoikeuksien ei enää katsottu olevan 
samanlaista komission huomiota kaipaava asia. Muut ehdottivat mukana seuraavien tiedonantojen 
säännöllistä päivittämistä. 
Valikoiva jakelu 
261. Valikoivan jakelun on sanottu olevan merkityksellistä vain rajallisen tuotemäärän kohdalla. 
Kosmetiikka, vaatteet, väkevät viinat ja Shampanja, mutta myös lääkkeet mainitaan useimmin. 
Monissa tapauksissa valmistajat ovat laajentaneet valikoivan jakelun verkostonsa kriteereitä 
koskemaan myös lippulaivana toimivia tavarataloja ("Weltstadtwarenhaus"), mutta ei muita liikkeitä, 
joissa myyntihenkilöstön sanotaan olevan yhtä pätevää. 
262. Tätä kysymystä koskevat mielipiteet kuitenkin vaihtelivat erittäin paljon. Asianomaisia 
teollisuudenaloja edustavat osanottajat olivat yleisesti tyytyväisiä oikeuskäytännössä määriteltyihin 
kriteereihin (hajuvesitapaukset). Nämä kriteerit auttaisivat tuotekuvan sekä myynnin jälkeisten 
palvelujen ja muiden teknisten palvelujen varmistamisessa. Jotkut pyysivät, että nämä kriteerit olisi 
sisällytettävä erityiseen valikoivaa jakelua koskevaan ryhmäpoikkeukseen. 
263. Toisaalta alennusmyymälöiden ja postimyyntiliikkeiden edustajat vastustivat ilmaisen hyödyn 
tavoittelijoita koskevaa väitettä, joka heidän mukaansa otettiin säännöllisesti esiin oikeuttamaan 
valikoivan jakelun tuotteissa, jotka edellyttävät vain vähän tai ei lainkaan yhteyksiä ostajan ja 
asiamiehen välillä kaupanteon jälkeen (esimerkiksi polkupyörät). Myöskin valikoivan jakelun 
verkostojen kautta myytävien monien tuotteiden asentamiseen ja käyttämiseen vaaditun teknisen 
asiantuntemuksen taso on laskenut. Tästä syystä valittujen jakelijoiden ei usein tarvitse tarjota 
palveluja juuri lainkaan myynnin ohessa. Lopulta alennusliikkeidcn ja postimyyntiyritysten yleisesti 
väitettiin pystyvän tarjoamaan palvelua, joka vastaa valikoivan jakelun verkostojen tarjoamaa. 
264. Valikoivan jakelun järjestelmän ulkopuolelle jääneet suuret jakelijat pyrkivät joissain 
tapauksissa hankkimaan tavaroita pääliikkeistä, ja ovat toisinaan mukana oikeusriidoissa. 
Mahdollisuus hankkia näitä tuotteita laillisesti rinnakkaismarkkinoilta ja suorittaa niiden jakelua on 
usein kansallisten tuomioistuinten täytäntöönpanema. Joissakin tapauksissa kuitenkin vähittäismyyjän 
saatua tuomioistuimen päätöksen avulla oikeudet tuotteeseen, joka aiemmin on ollut varattu toiselle 
jakelukanavalle, tuottajat ovat lopettaneet kyseisen tuotteen valmistamisen ja korvanneet sen 
vastaavalla tuotteella, jota tuomioistuimen päätös ei koske. Valikoivaa jakelua ei pidetä ongelmana 
silloin, kun markkinoilla todella on kilpailua. Kuitenkin niin kauan kuin jakelijoiden valinnassa 
sovelletaan objektiivisia perusteita syrjimättä eri jakelijaryhmiä useimmat keskusteluun 
osallistuneista eivät katso näköpiirissä nykyään olevan suuria ongelmia. Tosiasia kuitenkin on, että 
näitä ehtoja ei aina täytetä. 
265. Jotkut kuitenkin arvostelivat valikoivan jakelun järjestelmiä keinoksi ylläpitää keinotekoisesti 
korkeita hintoja. Kulultajajäi jcstöjen edustajien mukaan valmistajan väite, että hän takaa suuremman 
valinnanvapauden ja paremman palvelun asiakkaille, oli monissa tapauksissa väärä peruste 
tavaravirtojen hallitsemiseksi ja uusien tulokkaiden sulkemiseksi pois. Nettotulos olisi kuluttajien 
vähentyneet valinnan mahdollisuudet. Erityisiä ongelmia tunnistettiin hajuvesien, autojen, 
sähkötarvikkeiden ja mikroaaltouunien kohdalla. 
70 
Luvakemyynti 
266. Kymmenen vuotta sitten useimmat luvakcmyyntiverkostot olivat "puhtaita", eli verkosto 
koostui ainoastaan luvakkeensaajista. Esiin nousevat "sekajärjestelmät" sisältävät sekä yhdentyneitä 
tytäryhtiöitä että luvakemyyjiä samassa järjestelmässä. Usein puhtaat yhdentyneet järjestelmät 
sekoittuvat keskenään kotipesän ulkopuolisen laajentumisen takia uusille markkinoille tulemisen 
riskeineen. Näiden sekajärjestelmien sanottiin olevan hyvin tehokkaita, sillä ne sallivat 
joustavamman laajenemisen erityisesti muihin jäsenvaltioihin. Kuitenkin joissakin sekajärjestelmissä, 
esimerkiksi valintamyymälöissä, kyky kilpailla tuotemerkkien välillä riippui olennaisesti keskitetystä 
tietotekniikasta. Näytti siltä, että aina kun keskitettyjä tietokonejärjestelmiä käytettiin 
(tilaukset/varastot/jakelu, joista saatiin tietoa tosiaikaisen viivakoodijärjestelmän avulla), 
luvakemyyjät eivät enää voineet ostaa mitä halusivat eivätkä hinnoitella miten halusivat. Joissain 
tapauksissa luvakemyyjien sanottiin muuttuneen asiamiestyylisiksi, jolloin tavarat säilyivät 
luvakkeenantajan omaisuutena. 
267. Yleisemmin luvakemyynti näyttää olevan erittäin dynaaminen ala, jolla uusia innovatiivisia 
muotoja tulee markkinoille jatkuvasti. Keskusteluun osallistuneet olivat tiukasti sitä mieltä, että 
innovaatioita ei saisi tukahduttaa liian sääntelevällä lähestymistavalla. Nykyinen ryhmäpoikkeus ei 
näytä estäneen tätä prosessia liiaksi, mutta sen sanottiin toisinaan luoneen oikeudellista 
epävarmuutta. 
IX Olut ja polttoaine 
268. Sekä tuottajat että jakelijat olivat yleisesti tyytyväisiä oluen ja polttoaineen 
ryhmäpoikkeuksien toimintaan. Ne korostivat vertikaalisista rajoituksista saatavia tehokkuuksia näillä 
aloilla. Oluen kohdalla korostettiin myös sitä, että paikallisten panimoiden kanssa tehdyt sopimukset 
olivat usein tehokkain tapa päästä toisen jäsenvaltion markkinoille sekä suorittaa jakelua ja kilpailla 
tehokkaasti. Kaikki osapuolet painottivat oikeusvarmuuden ja jatkuvuuden sekä vähäisten muutosten 
ehdotonta tarvetta ottaen huomioon teollisuudenalalla olevien sopimusten määrän (satoja tuhansia). 
Lukuisista muista asetuksen yksityiskohdista oli myös syytä keskustella, mutta niiden suhteen 
tuottajien ja jakelijoiden kannat osittain erosivat toisistaan. 
269. Esitettyjä huomautuksia 
85 artiklan 1 soveltamisala ulotettiin liian laajalle 
asetusten ja ohjeiden tulisi olla yksinkertaisempia ja joustavampia ja niillä tulisi olla 
vähemmän sääntelevää/kahlitsevaa vaikutusta 
pitemmän aikavälin sopimukset tulisi sallia 
vähittäismyyjät peräänkuuluttivat parempaa suojaa tuottajilta sekä vuokrasopimusten 
ja sopimusten mielivaltaiselta lopettamiselta. Tuottajien asettamia liian 
kunnianhimoisia myyntitavoitteita arvosteltiin. 
Yhdessä jäsenvaltiossa komissio oli kertonut tuottajille, ettei asetus koskisi niitä 
syystä, jota tuottajat pitivät pelkästään teknisenä. Ne olivat kuitenkin saaneet 
hallinnollisen kirjeen, jonka ne tulkitsivat niin, että kyseessä olevat sopimukset olivat 
oikeutettuja 85 artiklan 3 kohdan mukaiseen poikkeuslupaan. Valitettavasti tämä kirje 
osoittautui tuomioistuimissa pätemättömäksi ja johti oikeudelliseen epävarmuuteen. 
71 
VIII LUKU 
VAIHTOEHDOT 
I. VAIHTOEHTOJEN ESITTELY 
270. Tässä luvussa esitetään useita vaihtoehtoja vihreässä kirjassa esitetyn analyysin pohjalta. 
271. Komission ensisijainen tehtävä on edistää ja säilyttää yhdentyneet ja kilpailukykyiset 
markkinat Euroopan yhteisössä ja toteuttaa tehokasta kilpailupolitiikkaa kuluttajan etujen 
palvelemiseksi ja teollisuuden, erityisesti pk-yritysten, kilpailukyvyn suojaamiseksi. 
272. Niiden, jotka haluavat esittää huomautuksia ei tule ahtaa II jaksossa esitettyjen vaihtoehtojen 
rajoittaa. Vaihtoehtoja voidaan yhdistellä eri tavoin ja myös muita ideoita esittää. 
273. On pidettävä mielessä, että 86 artiklan soveltaminen jatkuu ja että komissio ei suunnittele 
ratkaisuja, jotka ylittävät Euroopan yhteisön tuomioistuinten tulkintojen mukaiset 85 artiklan 
soveltamisalan rajat. Sopimuksen tarkistaminen ei ole vaihtoehto. 
274. 111 jaksossa esitetään useita kysymyksiä, joiden osalta komissio erityisesti haluaisi 
huomautuksia. 
II- VAIHTOEHTOJEN KUVAUS 
Yleisiä havaintoja ja kysymyksiä 
275. Seuraavat havainnot ja kysymykset ovat merkityksellisiä kaikille tai useille vaihtoehdoille. 
276. Politiikka, jossa vähittäishintojen säätelyä ja rinnakkaiskaupan esteitä pidettäisiin 
kilpailusääntöjen vakavana rikkomisena, jatkuisi. On esitetty, että niitä sinänsä pidettäisiin 85 
artiklan 1 kohdan vastaisina silloin kun kyseinen sopimus, päätös tai yhdenmukaistetut 
menettelytavat voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. On myös epätodennäköistä, että 
ne hyötyisivät 85 artiklan 3 kohdan mukaisesta poikkeusluvasta. 
277. Eri vaihtoehdot liittyvät vain vertikaalisiin jakelusopimuksiin eivätkä kata kilpailijoiden 
välisiä horisontaalisia sopimuksia. Joka tapauksessa nykyiset ryhmäpoikkeukset sallivat poikkeuksen 
antamisen kilpailijoiden välisille ei-vastavuoroisille sopimuksille silloin, kun toisen osapuolen 
liikevaihto ei ylitä 100 miljoonaa eeua. Tätä poikkeusta on esitetty säilytettäväksi. Tämän määrän 
asianmukaisuutta koskevat huomautukset ovat tervetulleita. 
278. Esiin nousee kysymys siitä, pitäisikö samanlainen kuin luvakemyyntiä koskevassa asetuksessa 
(4087/88) oleva vastalausemenettely sisällyttää muihin asetuksiin. Tämän kysymyksen ja menettelyn 
parantamista koskevat huomautukset ovat tervetulleita. Komissiolla ei ole voimavaroja tutkia suurta 
määrää tapauksia vastalausemenettelyn avulla. Komissio on tietoinen siitä, että ilmoitukset voivat 
jopa vastalausemenettelyä sovellettaessa olla yrityksille kalliita. Tästä syystä menettely ei sovellu 
suuren ilmoitusmäärän käsittelyyn. 
279. Vaikka vihreän kirjan päähuomio kohdistuu jakelun vertikaalisiin rajoituksiin, on ehdotettu, 
että huomiota kiinnitettäisiin myös muihin tavarantoimitusketjun vertikaalisiin suhteisiin (esimerkiksi 
liittyen välitavaroihin, joita ei ole tarkoitettu vähittäismyyntiin). Nämä muuhun kuin jakeluun 
72 
liittyvät vertikaaliset suhteet usein nostavat esiin erilaisia kysymyksiä kuin jakeluun aikaansaamat. 
Huomautukset olisivat tervetulleita niistä kilpailupolitiikan puolista, jotka liittyvät muihin kuin 
jakelun vertikaalisiin järjestelyihin, erityisesti sen suhteen 
- käsitelläänkö niitä jo tehokkaasti alihankintaa koskevassa tiedonannossa'76* 
- ovatko kyseiset sopimukset, sikäli kuin ne kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, riittävän 
epäsäännöllisiä, jotta komissio voi käsitellä niitä yksilöllisesti, ja 
- voidaanko jäljempänä esitettyjä eri vaihtoehtoja soveltaa hyödyllisesti kyseisiin sopimuksiin, ja jos 
voidaan, missä määrin. 
280. Komissio valmistelee tarkistuksia vähämerkityksisiä sopimuksia koskevaan tiedonantoonsa, 
johon 85 artiklan 1 kohtaa ei tavallisesti sovelleta. Tämä on yleisesti tunnettu de minimis eli 
vähiinmäistiedonantona. Alustavana oletuksena 85 artiklan 1 kohdan voidaan sanoa olevan 
soveltumaton osapuolten välisiin vertikaalisiin rajoituksiin silloin, kun osapuolten osuus 
merkittävistä markkinoista on alle K) prosenttia paitsi vähittäishintojen säätelyn täydellisen 
aluesudjan osalta, joissa suunnitelmissa ei ole alhaisempia markkinaosuuskynnyksiä. 
VAIHTOEHTO I - Nykyisen järjestelmän säilyttäminen 
281. Vaihtoehto I:ssä säilytettäisiin nykyinen järjestelmä (mukaan lukien olutta ja polttoainetta 
koskevat erikoisjärjestelyt). 
VAIHTOEHTO II - Laajemmat ryhmäpoikkeukset 
282. loisinaan on esitetty, että nykyiset ryhmäpoikkeukset ovat liian rajoitettuja. Vaihtoehdossa 
Il nykyinen järjestelmä säilytettäisiin ja ryhmäpoikkeusasetusten säännöksiin tehtäisiin joitakin 
muutoksia. Merkittäviä menettelyyn liittyviä muutoksia ei tehtäisi. Ryhmäpoikkeuksia sovellettaisiin 
nykyistä laajemmin laajentamalla niiden soveltamisalaa jäljempänä esitettyihin lausekkeisiin. Näin 
ollen oikeusvarmuus kasvaisi. I larvemmat yksittäistapaukset edellyttäisivät ilmoittamista. Osan näistä 
muutoksista voisi tehdä komissio neuvoston asetuksessa N:o 19/65 sille jo myönnetyin valtuuksin. 
Muut edellyttäisivät tarkistusten tekemistä kyseiseen neuvoston asetukseen. Jäljempänä on lueteltu 
joitakin esitettyjä muutoksia, ja niiden asianmukaisuutta ja muita mahdollisia muutoksia koskevat 
huomautukset ovat tervetulleita. 
283. Joustavuuden lisäämiseen tarkoitetut yleiset toimenpiteet voisivat sisältää yhden tai 
useamman seuraavista: 
- ryhmäpoikkeukset eivät koskisi ainoastaan luetteloituja täsmällisiä lausekkeita vaan myös 
samanlaisia tai vähemmän rajoittavia lausekkeita; 
- kiellettyjen lausekkeiden sisällyttäminen mukaan ei estäisi poikkeusluvan myöntämistä sopimuksen 
muille osille; 
- ryhmäpoikkeusta voitaisiin soveltaa sopimuksiin, joissa on useampi kuin kaksi osapuolta; 
- ryhmäpoikkeus tai komission tiedonanto valikoivasta jakelusta voitaisiin hyväksyä. 
284. Joustavuuden lisäämiseen tarkoitetut erityistoimenpiteet voisivat sisältää yhden tai useampia 
seuraavista: 
- yksinmyynnin ja yksinoikeusostojen ryhmäpoikkeuksia voitaisiin laajentaa kattamaan palveluita 
tai sallimaan jakelijan muuttaa tai jalostaa tavaroita. Jakelijoiden voitaisiin sallia luoda merkittävää 
lisäarvoa muuttamalla tavaroiden taloudellista identiteettiä ilman ryhmäpoikkeushyötyjen menetystä; 
Komission arviointia tietyistä alihankintasopimuksista suhteessa 85 artiklan 1 kohtaan koskeva tiedonanto. 
(EYVL N:o I, 3.1.1979). 
73 
- yksinostosopimusten ryhmäpoikkeuksia voitaisiin laajentaa koskemaan sekä osittaisia että 
yksinoikeustavaratoimituksia; 
- luvakesopimuksen ryhmäpoikkeuksia voitaisiin laajentaa kattamaan vähittäishintojen 
enimmäissäätely poikkeuksena siihen yleiseen periaatteeseen, että vähittäismyyntihintojen säätelylle 
ei myönnetä poikkeuslupia; 
- itsenäisten vähittäiskauppiaiden liittoutuman voitaisiin sallia hyötyä ryhmäpoikkeusasetuksista 
edellyttäen, että itsenäiset vähittäiskauppiaat ovat pieniä ja keskisuuria yrityksiä(77) ja yhdistyksen 
markkinaosuus jää alle tietyn kynnysarvon; 
- sovittelumenettely laadittaisiin sellaisia jakelijoita varten, joiden pääsy valikoivan jakelun 
verkostoon on estetty. 
285. Tässä vaihtoehdossa asetuksen N:o 1984/83 olutta ja polttoainetta koskevat erityissäännökset 
pysyisivät voimassa tietyin muutoksin asetuksen soveltamisen joustavuuden lisäämiseksi. Yksi 
mahdollisuus olisi rajoittaa vaatimusta täsmentämään "sidotut" oluet kyseessä olevan oluen lajiin 
sen sijaan että tunnistetaan yksittäisiä tuotemerkkejä kuten nykyinen asetus edellyttää. Tämä antaa 
panimolle mahdollisuuden lisätä tai korvata sen oluttyypin tuotemerkkejä, johon vuokralainen on 
jo sidottu sen sijaan, että panimo vaatisi muutoksia varten vuokralaiselta lisäsopimuksia, kuten 
asetuksessa edellytetään. Polttoaineen suhteen voitaisiin pohtia, miten käsitellä muita jakelumuotoja 
kuin yksinosto-oikeutta suhteessa tavaroihin, joita myydään osan huoltamotoiminnasta muodostavissa 
päivittäistavarakaupoista. Lisäksi voitaisiin pohtia sitä, onko oikeutettua säilyttää vaatimus, jonka 
mukaan tavarantoimittajan pitäisi hankkia tai rahoittaa voitelulaitteisto hyötyäkseen voiteluaineiden 
yksinoikeustoimitusta varten saadusta poikkeusluvasta. 
VAIHTOEHTO III - Tarkemmin suunnatut ryhmäpoikkeukset 
286. Tässä vaihtoehdossa korostetaan yhteisön kilpailupolitiikan markkinoiden yhdentymisen 
tavoitteita. Aluesuoja ja vertikaaliset rajoitukset on nähty merkittävinä myötävaikuttajina 
jäsenvaltioiden välisten huomattavien hintaerojen säilymiseen. On varmasti totta, että monet 
markkinat keskittyvät yhä enemmän tuotannon ja jakelun tasolla samalla kun vertikaaliset rajoitukset 
voivat sulkea markkinoita ja aikaansaada markkinoille pääsyn esteitä. Jakelun tuottama lisäarvo on 
itsessään tärkeä osatekijä. 'Tuotemerkkien sisäisellä kilpailulla voi olla tärkeä rooli kilpailun 
edistämisessä markkinoilla, joilla merkkien välinen kilpailu ei ole kiivasta. 
287. Nykyisiä ryhmäpoikkeuksia sovelletaan ilman inarkkinaosuusrajoja. Niitä voitaisiin tarkistaa 
niin, että niitä sovellettaisiin ainoastaan silloin, kun kummallakin osapuolella on esimerkiksi alle 40 
prosentin markkinaosuus asian kannalta merkityksellisistä markkinoista sopimusalueella. Tuon 
kynnyksen yläpuolella ei olisi ryhmäpoikkeuksia ainakaan seuraavien rajoitusten suhteen: 
- suoja alueen ulkopuolelta tulevaa aktiivista kaupankäyntiä vastaan 
- suoja yksinoikeuskauppaa vastaan (kielto myydä kilpailevia tuotteita/palveluita). 
288. Tämän vaihtoehdon osalta otetaan myös vastaan huomautuksia ryhmäpoikkeusasetuksen 
käyttöönoton asianmukaisuudesta valikoivan jakelun sopimuksiin siinä määrin kuin nämä sopimukset 
kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Siinä tapauksessa, että kyseinen asetus 
hyväksyttäisiin, sitä sovellettaisiin ainoastaan silloin, kun tuottajalla tai jakelijalla on esimerkiksi alle 
40 prosentin osuus asian kannalta merkityksellisistä markkinoista tai vielä vähemmän 
oligopolimarkkinoilla. 
( ' Komission 3. huhtikuuta 1996 antaman pienten ja keskisuurten yritysten määrittelemistä' koskevan suosituksen 
tarkoittamassa mielessä, KYVL N:o I. 107, 30.4.1996. 
74 
289. Vaihtoehdossa II tehtyjä ehdotuksia voitaisiin soveltaa sopimuksiin, jotka jäävät 
markkinaosuuskynnyksen alapuolelle. 
290. Osapuolilla voi olla epäilyjä markkinoiden oikeasta määrittelystä ja oman markkinaosuutensa 
laskemisesta, mikä saisi ne ilmoittamaan sopimuksista komissiolle oikeusvarmuuteen pyrkiessään. 
Myös sellaisista sopimuksista ilmoitettaisiin, joissa osapuolten markkinaosuudet ylittävät kynnyksen. 
291. Komissio haluaisi arvioita ilmoitettavien asioiden todennäköisestä määrästä ja tyypistä sekä 
näkökantoja siitä, voisiko tämän ongelman ratkaista ohjeilla, jotka selvittävät olosuhteet, joissa 
komissio voi myöntää poikkeuslupia 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Mahdollinen perustelu 
poikkeusluvalle voisi olla mm. se, että kuluttajien vahingoksi ei saa noudattaa merkittävää syrjivää 
hinnoittelua. 
292. Edellä esitetyn yleisen säännön mukaisesti suojaa ei annettaisi oluen yksinoikeussopimuksille, 
jotka hyödyttäisivät panimoa, jonka osuus olisi esimerkiksi yli 40 prosenttia tietyillä kansallisilla 
kauppamarkkinoilla. Alakohtainen vaihtoehto olisi kuitenkin rajoittaa yksinoikeuksien laajuutta joko 
tiettyyn prosenttiosuuteen tietyn pubin oluen kokonaiskulutusta (esimerkiksi 3/4 sidottu, 1/4 vapaa) 
tai tiettyihin astioihin (esimerkiksi tynnyriolut sidottu, pullot ja tölkit vapaita). Vielä yksi vaihtoehto 
olisi rajoittaa yksinoikeuksien laajuutta vain oluessa. I luoltamoiden yhteydessä tulisi pohtia, pitäisikö 
alentaa poikkeusluvan salliman sopimuskauden enimmäispituutta tapauksissa, joissa 
tavarantoimittajalla on tietyn prosenttiosuuden, esimerkiksi 40 prosenttia, ylittävä markkinaosuus. 
VAIHTOEHTO IV - Ryhmäpoikkeukset, jotka sisältävät toimenpiteet niiden taloudellisten 
olosuhteiden tarkentamiseksi, joissa sovelletaan 85 artiklan 1 kohtaa 
293. Tämän vaihtoehdon taustalla oleva ajatus on, että vertikaalisten rajoitusten taloudellinen 
analyysi olisi toteutettava sellaisin lainsäädännöllisin keinoin, jotka antavat yrityksille huomattavan 
määrän oikeusvarmuutta. Taloudellisia perusteita niiden markkinaolosuhteiden määrittämiseen, joissa 
85 artiklan 1 kohtaa sovelletaan, voitaisiin kehittää ensinnäkin uuden komission tiedonannon 
yhteydessä ja sen jälkeen, hankitun kokemuksen pohjalta, puuttumattomuustodistusasetuksen avulla. 
294. Tämä vaihtoehto antaisi mahdollisuuden vertikaalisten järjestelyjen joustavampaan käsittelyyn 
sopimuksissa, joiden osapuolilla ei ole merkittävää markkinavoimaa. Ryhmäpoikkeuksien väitetty 
rajoittava vaikutus ja väitelty eri jakelumuotojen lainsäädännöllisen luokittelun painottaminen 
vähenisivät. 
295. Niiden osapuolten sopimusten, joiden markkinaosuus sopimusalueella on vähemmän kuin 
esimerkiksi 20 prosenttia, voitaisiin olettaa olevan yhteensoveltuvia 85 artiklan 1 kohdan kanssa 
(''puuttumattomuustodistusoletus"), ja tämä olettamus olisi mahdollista kumota. Toisin sanoen 
kyseisissä tapauksissa vertikaalisiin rajoituksiin ei tavallisesti sovellettaisi 85 artiklan 1 kohtaa. Tämä 
olettamus kattaisi kaikki vertikaaliset rajoitukset lukuunottamatta niitä, jotka liittyvät 
vähittäismyynnin vähimmäishintoihin, rinnakkaiskaupan tai passiivisen myynnin esteisiin tai jotka 
sisältyvät kilpailijoiden välisiin jakelusopimuksiin. 
296. Komissio voisi kumota tämän puullumattomuustodistusoletuksen markkina-analyysin 
perusteella, jossa oteltaisiin huomioon 
- markkinoiden rakenne (esimerkiksi oligopoli) 
- markkinoille pääsyn esteet 
- sisämarkkinoiden yhdentymisen taso arvioituna sellaisten osoittimien avulla kuin jäsenvaltioiden 
välillä oleva hintojen ero ja muista jäsenvaltioista tuotujen tuotteiden markkinoille pääsyn taso 
jokaisessa jäsenvaltiossa, tai 
75 
- rinnakkaisverkostojen yhteisvaikutus. 
297. Sopimukset, joiden tämän markkina-analyysin perusteella osoitettiin kuuluvan 85 artiklan 
1 kohdan soveltamisalaan voisivat hyötyä ryhmäpoikkeuksesta täyttäessään vaaditut ehdot (ks. 
jäljempänä muodot I ja II). Puuttumattomuustodistusoletus voitaisiin panna täytäntöön komission 
tiedonannolla ja sen jälkeen hankitun kokemuksen valossa puuttumattomuustodistusasetuksen 
yhteydessä, mikä edellyttäisi uuden valtuuttavan neuvoston asetuksen antamista sopimuksen 87 
artiklan nojalla. 
298. Tapauksissa, joissa markkinaosuus olisi enemmän kuin esimerkiksi 20 prosenttia ja niissä 
tapauksissa, joissa alle 20 prosentin jäävä markkinaosuus kuuluisi 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalaan, mahdollisuuksia olisi kaksi: 
Muoto 1 
299. Vaihtoehdossa 1 kuvailtu ryhmäpoikkeus kattaisi kaikki 20 prosenttia ylittävät tapaukset . 
(Laajempi ryhmäpoikkeus). 
Muoto II 
300. Vaihtoehdossa III kuvailtu ryhmäpoikkeus (toisin sanoen ryhmäpoikkeuksen sovellettavuus 
tiettyihin rajoituksiin yli 40 prosentin markkinaosuudessa) kattaisi kaikki yli 20 prosentin tapaukset. 
Olut ja polttoaine 
301. Edellä kuvaillun mukainen 85 artiklan 1 kohdan soveltumattomuusolettamus kattaisi oluen 
ja polttoaineen yksinoikeustoimitussopimukset vain siinä määrin kuin rinnakkaisverkostojen 
yhteisvaikutuksella ei ole merkittävää estävää vaikutusta. 
III. EHDOTUKSIA HUOMAUTUKSISSA KÄSITELTÄVIKSI ASIOIKSI 
302. Vaikka vertikaalisia rajoituksia koskevissa huomautuksissa voidaan käsitellä mitä tahansa 
aiheeseen liittyvää kysymystä eikä niiden tarvitse rajoittua edellä annettuihin vaihtoehtoihin, 
komission kannalta olisi kuitenkin hyödyllistä, jos huomautuksia tehtäisiin sekä sisältökysymyksistä 
että menettelyyn ja oikeudellisiin välineisiin liittyvistä kysymyksistä. Seuraavasta voi olla hyötyä 
näiden kahden alueen huomautusten rakennetta pohdittaessa: 
303. Sisältöä koskevat kysymykset 
Tehokkuus - Kilpailua edistävien rajoitusten erottamisessa kilpailunvastaisista käytetyssä politiikassa 
tulisi ottaa huomioon kyseiseen politiikkaan liittyvät ""kustannukset"; esimerkiksi kustannukset voivat 
olla suuret, jos tiukka politiikka havaitsee tehokkaasti kaikki kilpailunvastaiset rajoitukset mutta 
myös haittapuolet voivat olla merkittäviä. 
Markkinoiden yhdentyminen - Politiikan tulisi edistää markkinoiden yhdentymistä. 
Innovaatiot ja yrittämisen vapaus - Politiikan tulisi olla riittävän joustavaa salliakseen tuottajien ja 
jakelijoiden ottaa käyttöön uusia tai asianmukaisia jakelumuotoja (jotka usein nousevat tarpeesta 
ottaa käyttöön uutta teknologiaa). Sen ei tulisi määrätä perusteettomia säänteleviä kustannuksia 
jakelulle. 
76 
Kuluttajat ja pk-yritykset - Politiikan tulisi antaa kuluttajille kohtuullinen osuus hyödyistä ja olla 
yhteensoveltuva muiden politiikan päämäärien kanssa erityisesti pk-yritysten edistämisessä, joita 
tulisi kannustaa toimiensa kehittämiseen silloin, kun ne kohtaavat voimakkaita osanottajia tuotanto-
jakelu-prosessissa. 
Markkinavoima - Politiikassa voi joutua tekemään eron niiden yritysten välillä, jotka ovat 
riippuvaisia markkinavoimastaan. Markkinavoima tässä yhteydessä tarkoittaa hintaan ja tuotokseen 
kohdistuvaa vaikutusta silloin, kun se on pienempi kuin hallitsevan yrityksen vaikutus (86 artikla) 
mutta riittävä, jotta sellaisten yritysten väliset sopimukset kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan 
soveltamisalaan kilpailuun kohdistuvan olennaisen vaikutuksensa takia. Yksi markkinavoiman 
osatekijä, johon yksittäisanalyysia ei käytetä (koska se on useissa tapauksissa epäkäytännöllistä) on 
markkinaosuutena ilmoitettu kynnys. Komissio toivoo huomautuksia markkinaosuuskynnysten 
käyttöön ottamisesta joko 
- poikkeusluvan ehtona ryhmäpoikkeuksessa (loisin sanoen ryhmäpoikkeus ei päde tietyn 
markkinaosuuden yläpuolella), 
- ehtona vastalausemenettelylle ryhmäpoikkeuksessa (toisin sanoen tietyn markkinaosuuden 
yläpuolella osapuolten on haettava ryhmäpoikkeusta vastalausemenettelyn kautta), 
- ohjeena, jolla ryhmäpoikkeuksessa osoitetaan se taso, jonka alapuolella komissio ei todennäköisesti 
peruuta ryhmäpoikkeusctuja, tai 
- osoituksena tasosta, jonka alapuolella tiettyjen vertikaalisten sopimusten oletetaan yleisesti olevan 
yhteensopivia 85 artiklan 1 kohdan kanssa ja jonka ylittäessään niihin sovelletaan 
ryhmäpoikkeusmääräyksiä. 
Markkinaosuuskynnysten käyttöä koskevien huomautusten tulisi erityisesti käsitellä jäljempänä 
lueteltuja menettelykysymyksiä ja niiden vaikutusta oikeusvarmuuteen ja kykyyn käsitellä suuren 
tapausmäärän aiheuttamaa määräongelmaa. Kun vaihtoehdossa on annettu tarkkoja 
markkinaosuuslukuja, huomautuksia pyydetään myös lukujen asianmukaisuudesta tai soveltuvuudesta 
yleensä. 
304. Menettelyjä ja oikeudellisia keinoja koskevat kysymykset 
Oikeusvarmuus - Politiikan tulisi taata oikeusvarmuus. 
Määräoimelma - Politiikan tulisi johtaa nopeaan ja tehokkaaseen täytäntöönpanoon ilman että se 
saisi aikaan valtavan määrän yksittäisiä ilmoituksia, eli niin sanottua määräongelmaa. 
Toissijaisuus - Politiikan tulisi tasapainottaa keskittäminen ja/tai hajauttaminen kansallisille 
viranomaisille ja tuomioistuimille. 
Menettelyt - Komissio toivoo huomautuksia siitä, voiko politiikkaa täytäntöönpanna nykyisten 
menettelyjen avulla vai tarvitaanko muutoksia erityisesti 
- hallinnollisiin kirjeisiin 
- vastalausemenettelyyn, tai 
- ryhmäpoikkeuksessa myönnetyn poikkeusluvan peruuttamiseen.(7X) 
Komissio toivoo huomautuksia siitä, missä laajuudessa vaihtoehdossa vaaditaan muutoksia nykyisiin 
sääntöihin ia asetuksiin, erityisesti voidaanko vaihtoehto toimeenpanna suhteellisen helposti tehtävin 
UUOM. Nykyisissä ryhmäpoikkeuksissa poikkeusluvan peruuttamisessa täytyy noudattaa määräyksiä, jotka on 
annettu asetuksessa N:o 17/62, joka ei ole toteuttamiskelpoinen suuressa määrässä tapauksia. 
77 
muutoksin nykyiseen käytäntöön, esimerkiksi vähimmäis] 1 moitukseen. tai muutoksia hallinnollisiin 
käytäntöihin, joita selvitetään säännöllisesti päivitettävässä komission hallinnollisen ohjetiedonannon 
luonnostelupolitiikassa, erityisesti taloudellisissa oloissa, joissa sovelletaan 85 artiklan 1 kohtaa, ja 
miten tehokkaasti se silti tarjoaa oikeusvarmuuden. Toisaalta tietyt vaihtoehdot edellyttävät 
muutoksia kolmeen merkittävään ryhmäpoikkeusasetukseen (N:ot 1983/83, 1984/83 ja 4087/88). 
305. Komissio tietää, ettei mikään vertikaalisiin rajoituksiin pyrkivä politiikka voi samanaikaisesti 
saavuttaa haluttua tasoa kaikissa huomattavissa tavoitteissaan ja olla johdonmukainen kaikkien 
menettelyä koskevien näkökohtien suhteen. Politiikassa on tästä syystä saavutettava paras 
mahdollinen tasapaino ottaen huomioon kilpailupolitiikan tavoitteet yleensä perustamissopimuksen 
yhteydessä. 
306. Huomautukset pyydetään esittämään 31.07.1997 mennessä. 
Postitse: 
Vertikaalisia rajoituksia koskeva vihreä kirja 
Kilpailun pääosasto 
Euroopan komissio (C 150) 
Rue de la Loi/Wetstraal 200 
1049 Bryssel 
Beluia 
sähköposti: 
X400-osoite: 
S=vertieal-restraints; 0=DG4; P=CEC; A=RTT; OBE 
Internet: 
vertical-restraints(tf)dg4. eee.be 
307. Lisäkappaleet 
Tämä asiakirja on myös saatavilla kaikilla yhteisön kielillä World Wide Webissa seuraavasti: Europa 
server: http://europa.eu.int/en/eomm/dg04/dg4home.htm 
* * * 
78 
ISSN I 02-1-4492 
KOM(96)721 lopullinen 
ASIAKIR. 
FI 08 
Luettelonumero : CH-( '( )-'H>-7-12 -I •'!-( ' 
SliN l)s-7K-|S(iS2-7 
'.uroopan yhteisöjen viialli: ten julkaisujen toimisto 
,-2985 Luxemburg