EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 08.01.1997 
KOM(96) 698 lopull. 
Kohtuullista palkkaa koskeva kertomus 
(komission esittämä) 

Sisällysluettelo 
Tiivistelmä 
Sivu 
1.0 Yleinen johdanto 1 <sl 
1.1 Taustaa id. 
1.2 Lausunto 14. 
1.3 Tarkistusmenettely 3 
1.4 Kertomuksen rakenne 4 
1.5 Keskeiset kysymykset 4 
2.0 Tilanne jäsenvaltioissa 6 
2.1 Johdanto 6 
2.2 Määrittelyyn liittyvät kysymykset 6 
2.3 Oikeudet kohtuulliseen palkkaan 6 
2.4 Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus 10 
2.5 Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen 13 
2.6 Inhimillisten voimavarojen kehittäminen 17 
3.0 Euroopan unionin näkökulma 20 
3.1 Komission aikaansaama edistys 20 
3.2 Jäsenvaltioiden edistystä koskeva katsaus 23 
3.3 Tilastotietoja 24 
3.4 Tulevaisuudennäkymät 24 
Liitteet 
A. Lausunto oikeudesta palkkaan yleisinä vapaapäivinä ja sairauden aikana 
B. Tilastotietoja 
Tiivistelmä 
Työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevaan yhteisön peruskirjaan sisältyy 
periaate, jonka mukaan kaikesta työstä pitää saada oikeudenmukaista palkkaa. Syyskuussa 
1993 Euroopan komissio julkaisi lausuntonsa kohtuullisesta palkasta. Lausunnossa 
keskityttiin seuraaviin kolmeen keskeiseen jäsenvaltioiden toiminta-alueeseen: toiminta 
työmarkkinoiden avoimuuden parantamiseksi palkkojen osalta, toiminta sen takaamiseksi, 
että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan ja toiminta inhimillisten voimavarojen 
kehittämiseksi. Työmarkkinaosapuolia pyydettiin ottamaan kantaa näihin kysymyksiin. 
Euroopan komissio asetti itselleen seuraavat tehtävät: palkkarakenteeseen liittyvän tiedon 
laadun parantaminen, ammatillisen koulutuksen tarpeet, palkkauksessa noudatettavaan 
hyvään käytäntöön liittyvä tiedonvaihto ja lisätutkimusten aloittaminen kohtuullisten 
palkkapolitiikkojen lähentymisen edistämiseksi. Komissio toimitti kertomuksen 
neuvostolle, talous-ja sosiaalikomitealle ja Euroopan parlamentille kuultuaan 
työmarkkinaosapuolia. 
Tämän kertomuksen tulokset perustuvat lähinnä erityiskyselyyn, joka lähetettiin kaikille 
jäsenvaltioiden hallituksille ja jossa pyydettiin tietoja lausunnon julkaisemisvuoden 1993 
jälkeen tapahtuneesta edistyksestä. Kaikki jäsenvaltiot vastasivat kyselyyn, mutta 
vastausten yksityiskohtaisuus vaihteli. 
Päätelmät voidaan jakaa a) lainsäädäntöön/sääntelyyn, b) palkanmuodostukseen ja c) 
palkkoja koskeviin tietoihin. 
a) lainsäädäntö/sääntely 
Suurimmassa osassa jäsenvaltioista kohtuullista palkkaa koskeva 
peruslainsäädäntö oli olemassa ennen komission lausunnon julkaisemista. 
Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevat säännökset edelsivät usein lainsäädäntöä, 
jonka tarkoituksena oli suojata työmarkkinoilla huonossa asemassa olevia ryhmiä. 
Joidenkin jäsenvaltioiden mielestä kohtuullisen palkan käsite on vaikea ymmärtää, 
koska se koskee erillisiä vaikkakin toisiinsa liittyviä kysymyksiä 
oikeudenmukaisesta palkasta ja riittävästä elintasosta. Oikeudenmukainen palkka 
on vain yksi vaikkakin tärkeä osatekijä riittävän elintason saavuttamisessa. 
Harvat merkit viittasivat siihen, että jäsenvaltiot olisivat katsoneet komission 
lausunnon kirvoittaneen toimintaa. Lähin yhteys nähtiin kotityön alalla, missä 
jotkut jäsenvaltiot olivat ryhtyneet toimiin, luultavasti tosin moninaisten 
olosuhteiden vaikutuksesta. 
Suurin osa jäsenvaltioista oli sitä mieltä, että palkkajärjestelmään puuttuminen ei 
ole toivottavaa ja sitä pitäisi mahdollisuuksien mukaan välttää. Tätä mieltä olivat 
jopa jotkut sellaiset jäsenvaltiot, joilla on kansallinen vähimmäispalkkapolitiikka. 
4,a 
b) palkanmuodostus 
Joissakin jäsenvaltioissa palkkauksen epätasa-arvoisuus on syventynyt. 
Tilannetta ovat pahentaneet teollisuuden muutokset, kuten yritysten 
hierarkkisuuden purkaminen ja jakautuminen, mikä on aiheuttanut 
työntekijöihin ja heidän uraansa kohdistuvia uusia paineita. 
Palkkojen määräytymistapojen muutokset, kuten tulokseen perustuvan 
palkkauksen lisääntyminen ja perinteisten työehtosopimusneuvottelumuotojen 
vähentyminen joissakin jäsenvaltioissa, ovat vähentäneet kohtuullisen palkan 
seurantaan ja säilyttämiseen kohdistuvaa valvontaa. 
Työmarkkinoiden muutokset, kuten epätyypillisten työmuotojen ja uhanalaisten 
työpaikkojen lisääntyminen, ovat vaikuttaneet jäsenvaltioiden hallitusten 
kykyyn vaikuttaa palkkapolitiikkaan. 
c) palkkoja koskevat tiedot 
Palkoista tiedottamisen avoimuus on edelleen ongelma kaikissa jäsenvaltioissa. 
Yleisesti saatavissa olevat jäsenvaltioiden palkkatilastot ovat usein liian 
yleisluonteisia ja vanhentuneita lisätäkseen avoimuutta, ja vapaita työpaikkoja 
koskeviin tietoihin pohjautuvilla palkkatiedoilla on liian suppea perusta. 
Työmarkkinoiden muutokset, kuten palkkaneuvottelujen pirstoutuminen, 
saattavat heikentää vähimmäispalkkojen seurannan ja asettamisen pohjaa 
joissakin jäsenvaltioissa. 
EU:n laajuisia tietoja ansiorakenteesta ja tuloerojen muutoksista ei yleensä ole 
saatavissa. Eurostat on kuitenkin luonut uusia tietolähteitä ja se antanee 
lähivuosina joitakin hyödyllisiä suuntaviivoja. 
Jotkut jäsenvaltiot epäilivät EU:n laajuisten tietojen tarpeellisuutta tässä asiassa 
ja huomauttivat, että jäsenvaltioiden väliset joskus merkittävätkin erot 
elintasossa, palkkatasossa ja välillisissä palkkakustannuksissa ovat 
ongelmallisia. 
Seitsemästä jäsenvaltiosta (Saksa, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta, 
Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta) saatujen tietojen perusteella 
palkkajakauma on ajan mittaan; viime vuosien kehitys Alankomaissa on 
osittain poikkeus tästä suuntauksesta. Lisäksi ansiojakauma näyttää olevan 
palvelualoilla suurempi kuin teollisuudessa. 
ib 
Komissio voi määritellä tiettyjä keskeisiä aloja, joilla edellä mainittuja asioita voidaan 
kehittää tulevaisuudessa. Esimerkiksi voidaan: 
levittää yleisiä työoloja ja erityisesti yritystason palkkoja koskevaa hyvää käytäntöä 
seurata täydennyskoulutuksen kehittämistä ja sen vaikutuksia ansioihin ja sen 
arvoa työnantajalle ja sitä, miten koulutusmahdollisuuksiin suhtaudutaan 
(kouluttautumislomat, koulutusavustukset jne.) 
kannustaa paikanmääritystä ja palkkojen tasoa koskevien luotettavien tietojen 
kehittämiseen kaikissa jäsenvaltioissa ja tietyissä kilpailijamaissa 
tukea vapaita työpaikkoja koskevien kansallisten tietojen kehittämistä ja sitä, että 
kaikki työmarkkinoiden osapuolet ja erityisesti työnhakijat saavat näitä tietoja. 
*•«-
1.0 Yleinen johdanto 
1.1 Taustaa 
Komissio antoi kohtuullista palkkaa koskevan lausuntonsa syyskuussa 19931 laajan 
taustatutkimuksen ja työmarkkinaosapuolten kuulemisen jälkeen. Silloin oltiin hyvin 
huolestuneita työmarkkinoiden pitkäaikaisista ongelmista, jotka heikensivät palkkauksen 
oikeudenmukaisuutta. Lausunnossa nostettiin esiin esimerkiksi se, että tuottavuuden olisi 
kasvettava, jotta se vastaisi palkkatason muutoksia sekä se, että palkkaerojen tuomat 
ongelmat, jotka eivät heijasta oikein puhtaasti työmarkkinoihin liittyviä tekijöitä, johtavat 
usein näkyvään syrjintään. 
Komission vastauksen perustana olivat sosiaalisia perusoikeuksia koskevan peruskirjan 
määräykset, joissa asetettiin muun muassa perusperiaate siitä, että "työstä pitää saada 
oikeudenmukaista palkkaa". Lisäksi peruskirjassa ehdotettiin, että jokaisen jäsenvaltion 
tulisi taata, että työntekijät saavat "kohtuullista palkkaa", joka määriteltiin seuraavasti: 
"Riittäväpalkka, joka mahdollistaa heille (työntekijöille) kunnollisen elintason". 
Komissio tulkitsi, että se palvelee tätä periaatetta parhaiten kannustamalla jäsenvaltioita 
noudattamaan sitä niin, että ne mukauttavat omia talous- ja sosiaalipolitiikkojaan ja 
käyttävät siihen erityisesti seuraavia menetelmiä: 
"...käyttävät talous-ja sosiaalipolitiikan tavanomaisia keinoja, erityisesti 
sellaisia, jotka lisäävät tuottavuutta ja kiihdyttävät talouskasvua, torjuvat 
syrjintää ja takaavat sosiaalisten ryhmien välisen yhteisvastuun toteutumisen." 
Komissio katsoi, että kohtuullisen palkan saavuttaminen on tehtävä, johon kuuluu monia 
politiikan alueita ja siten useita yhteistyökumppaneita jokaisessa jäsenvaltiossa. Tämä 
yhteisvastuullisuus tuli esiin myös kohtuullista palkkaa koskevan komission lausunnon 
ehdoissa. 
1.2 Lausunto 
Tässä on syytä esittää lyhyesti jäsenvaltioiden hallituksille tarkoitetut keskeiset toiminta-
alueet, koska ne muodostavat tämän seurantakertomuksen perusrakenteen. 
Lausunto keskittyi seuraavaan kolmeen jäsenvaltioiden toiminta-alueeseen: 
toimet työmarkkinoiden palkkoja koskevan avoimuuden parantamiseksi 
toimet sen takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan 
toimet inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi 
Commission Opinion on an Equitable Wage (Bryssel, Euroopan komissio (PO V), 
KOM(93) 388, syyskuu 1993) 
lcL 
Kaikkiin kolmeen toiminta-alueeseen kuului erilaisia toimintaideoita jäsenvaltioiden 
arvioitaviksi ja joissakin tapauksissa komissio esitti ideoita omasta tehtävästään lausunnon 
sisältämien asioiden edistämiseksi. 
Toimet työmarkkinoiden palkkoja koskevan avoimuuden parantamiseksi: 
Lausunnon mukaan luotettavammat tiedot palkkarakenteista auttaisivat takaamaan, että 
ongelmat tulevat näkyvimmiksi ja niitä voidaan siten tehokkaammin ratkaista. Myös 
tarvetta levittää tietoa laajalle korostettiin. 
Toimet se takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan noudatetaan: 
Tämän jakson tarkoituksena oli vakuuttaa jäsenvaltioiden hallituksille, että 
lainsäädännöllisten järjestelyjen olisi oltava riittävät, jotta taattaisiin, että heikossa 
asemassa olevat ryhmät todella saavat kohtuullista palkkaa. Erityisiä huolenaiheita olivat 
kotityöntekijöiden kohtelu, syrjivien käytäntöjen jatkuminen ja tarve määrätä 
vähimmäispalkat neuvottelemalla. Tiedottamisen ja hyvän käytännön kehittämisen 
katsottiin olevan tärkeitä osatekijöitä näiden päämäärien saavuttamisessa. Tässä jaksossa 
viitattiin myös tarpeeseen välttää kielteisiä seurauksia, joita näiden heikossa asemassa 
olevien ryhmien aseman parantamiseksi toteutettavilla toimenpiteillä voi olla, mukaan 
lukien niiden kielteinen vaikutus työpaikkojen luomiseen. 
Toimet inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi: 
Tämä oli lausunnossa melko laaja alue, jonka tarkoituksena on saada jäsenvaltiot 
huomaamaan, että on tärkeätä kiinnittää jatkuvasti huomiota työvoiman kehittämiseen. 
Tällä alueella korostettiin ihmisten kykyjen kehittämistä niin, että heistä on työnantajalle 
enemmän hyötyä ja he saavat parempaa palkkaa. Painopiste oli selvästi koulutuksessa 
kaikilla tasoilla. 
Lausunnon lopussa työmarkkinaosapuolia pyydettiin ottamaan kantaa esiin tulleisiin 
asioihin. Tarkemmin ottaen komissio asetti itselleen useita tehtäviä, joiden se uskoo 
edistävän jäsenvaltioiden kykyä vastata lausunnossa esitettyihin toimenpiteisiin. Nämä 
tehtävät ovat seuraavanlaiset: 
toteutetaan asianmukaisia toimenpiteitä, joilla parannetaan yhteisön tasolla 
saatavissa olevaa, erityisesti palkkarakenteita koskevaa tietoa, 
kehitetään ammatillisen koulutuksen rakenteita niin, että ne vastaavat paremmin 
työntekijöiden ja yritysten muuttuvia ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta 
koskevia tarpeita. Tämä tapahtuu keräämällä ja levittämällä tietoa alan 
kokemuksista ja edistämällä asianomaisten välistä yhteistyötä, 
kannustetaan kautta yhteisön tapahtuvaa, yritysten palkkauskäytäntöjä koskevaa 
tiedonvaihtoa, 
toteutetaan yhteistyössä jäsenvaltioiden ja työmarkkinajärjestöjen kanssa 
lisätutkimuksia jäsenvaltioiden kohtuullisten palkkapolitiikkojen lähentämiseksi. 
Lopuksi komissio sai tehtäväkseen laatia kertomuksen lausunnon toteuttamisen myötä 
saavutetusta edistyksestä ja kohdatuista esteistä noin kolme vuotta lausunnon 
julkaisemisen jälkeen ja järjestää vuoden välein kaksi jatkoseurantaa. Tämä kertomus on 
komission vastaus näihin vaatimuksiin ja 3 jaksossa on yhteenveto komission itsensä 
ehdottamista toimista. 
1.3 Tarkistusmenettely 
Tämän kertomuksen pääasiallisena tietolähteenä ovat olleet jäsenvaltioiden vastaukset 
kyselyyn, joka toimitettiin kansallisille työministeriöille tai muille asianmukaisille elimille 
vuoden 1995 puolivälissä ja jossa pyydettiin tietoja alkuperäisen lausunnon pääotsikoita 
seuraillen. Kyselyssä tiedusteltiin seuraavia asioita jokaiselta jäsenvaltiolta: 
oikeudet kohtuulliseen palkkaan 
palkat ja työmarkkinoiden avoimuus 
kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen 
inhimillisten voimavarojen kehittäminen 
Kutakin kysymystä edelsi selittävä huomautus, jossa hahmotettiin kohtuullisen palkan 
taustaa ja kerrottiin, että tällainen kertomus tarvittaisiin kolmen vuoden kuluttua. 
Jäsenvaltioita pyydettiin vastaamaan kyselyyn syyskuun 1995 loppuun mennessä ja 
erityisesti pyydettiin, että myös kaikki vastauksia tukevat asiakirjat lähetettäisiin niiden 
mukana. 
Loppujen lopuksi vain harva jäsenvaltio vastasi määräajassa ja niinpä aikaa jatkettiin 
monta kertaa. Tammikuun 1996 loppuun mennessä oli vastannut 13 jäsenvaltiota. 
Portugali ja Ruotsi vastasivat hieman myöhemmin ja siten vastaukset saatiin EU:n 15 
jäsenvaltiolta. Vastausten yksityiskohtaisuus vaihteli suuresti ja tausta-aineistoa lähetettiin 
niukasti. Yksi jäsenvaltio (Italia) lähetti työ-ja sosiaaliministeriön virallisen näkemyksen 
lisäksi keskeisten työmarkkinajärjestöjen2 kuulemisissa esiin tulleet näkökannat. Myös 
muut jäsenvaltiot olivat kysyneet työmarkkinaosapuolten kantaa ennen vastaustensa 
laatimista. Uusimmat kolme jäsenvaltiota (Itävalta, Suomi ja Ruotsi) eivät olleet EU:n 
jäseniä, kun kohtuullista palkkaa koskeva lausunto laadittiin. Itävalta ja Suomi antoivat 
kuitenkin yksityiskohtaiset selvitykset senhetkisestä tilanteestaan kyselyn asianmukaisissa 
kohdissa, ja niiden kannanotot ovat mukana yleisessä edistystä koskevassa esityksessä 
kertomuksen 2 jaksossa. 
Asiassa kuultiin seuraavia järjestöjä: CONFAGRICOLTURA, CONFAPI, 
INTERSIND, CGIL, CISL, UIL ja CIDA. 
1.4 Kertomuksen rakenne 
Koska jäsenvaltioiden vastaukset kyselyyn ovat erityyppisiä, kertomuksen keskeinen osa, 
2 jakso, on esitetty yhteisesityksenä, jossa käsitellään komission lausunnossa esille otettuja 
kysymyksiä. Jäsenvaltiokohtaisia esimerkkejä annetaan tarpeen mukaan. Jaksossa 
tarkastellaan vastauksia seuraavien neljän pääotsakkeen mukaisesti: 
Oikeudet kohtuulliseen palkkaan 
Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus 
Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen 
Inhimillisten voimavarojen kehittäminen 
Kertomuksen 2 jakson esitys on perustana 3 jaksolle, jossa esitetään lyhyesti keskeiset 
kansallisista vastauksista esille tulleet kysymykset ja tekijät ja sijoitetaan ne EU:n 
laajuiseen yhteyteen. 
Kertomuksen 3 jaksossa esitetään lyhyesti komission vastaus lausunnossa sille asetettuihin 
tehtäviin. Jaksossa on myös yleisesitys jäsenvaltioiden aikaansaamasta edistyksestä, tietoja 
tämän aihealueen saatavana olevista tilastoista ja katsaus tulevaisuuteen, jossa 
hahmotellaan komission mahdollista tehtävää kohtuullisen palkan asiassa. 
1.5 Keskeiset kysymykset 
Kohtuullista palkkaa jäsenvaltioissa koskevan keskustelun kehykseksi on valaisevaa 
käsitellä ensin joitakin keskeisiä asioita, jotka vaikuttanevat toimintaan tällä alalla. Jotkut 
näistä tekijöistä tulivat esiin komission lausunnossa. Esimerkiksi palkkojen, tuottavuuden, 
työllisyyden ja sosiaalisten tekijöiden väliset suhteet sekä syyt siihen, että palkkataso 
vaihtelee EU:n jäsenvaltioiden välillä. Nämä kysymykset ovat ajankohtaisia edelleen 
kolmen vuoden jälkeen. On tärkeää arvioida uudelleen joitakin niistä, jotta saadaan käsitys 
työmarkkinoiden usein erittäin dynaamisista muutoksista. 
Työmarkkinoilla tapahtuu edelleen muutoksia. Erityisesti se, että epätyypillisten 
työntekomuotojen ja uhanalaisten työpaikkojen määrä kasvaa, vaikuttaa vastaisuudessa 
merkittävästi jäsenvaltioiden hallitusten kykyyn vaikuttaa palkkoihin. Esimerkiksi korkea 
itsensä työllistämisen taso tarjoaa hyvin pienet mahdollisuudet harjoittaa palkkapolitiikkaa, 
ja määräaikaiset sopimukset ja joustava työaika mutkistavat palkkapolitiikan vaihtoehtoja. 
Monia näistä työvoimaryhmistä ei voi koskaan saada palkkapolitiikan piiriin, vaikka 
joillekin vaihtoehdot eivät ole yhtä selkeät. Mahdollisesti huonossa asemassa olevien 
ryhmien kuten osa-aikatyöntekijöiden osalta on esimerkiksi jo merkkejä siitä, että 
kokopäivätyöntekijöille tarjotun tapainen sääntely on täysin mahdollista. 
Enemmän vaikeuksia aiheuttavat palkkojen määräytymisen joskus merkittävätkin 
muutokset. Joissakin jäsenvaltioissa perinteiset työehtosopimusneuvottelun muodot ovat 
romahtaneet ja niissä suositaan yksilöllisiä palkkajärjestelyjä, joihin liittyy usein tulokseen 
perustuvan palkan kaltaisia tekijöitä. Sellaisessa tilanteessa on vaikea valvoa, millaista 
palkkaa työntekijät saavat. Silloin ongelmana on myös palkkojen vaihtelu vuodesta 
toiseen, kun yrityksen tuotto vaihtelee. Tämä aiheuttaa erityisiä ongelmia seurannalle ja 
sille, että yritetään säilyttää kohtuullista palkkaa. 
Myös kansallisesta vähimmäispalkasta keskustellaan. Vain pienessä osassa jäsenvaltioista 
on kansallinen vähimmäispalkkapolitiikka, ja muissa jäsenvaltioissa useita eri 
vähimmäispalkkoja vahvistetaan eri työehtosopimuksissa tai toimet keskitetään tietyille 
heikossa asemassa oleville aloille. Matalan palkan ja perheen matalan tulotason välinen 
suhde on monimutkainen. Lisäksi sosiaalipolitiikalla on täydentävä tehtävä käsiteltäessä 
riittämätöntä elintasoa, joka tosin usein johtuu työntekijöiden tarpeisiin riittämättömistä 
palkoista. Lisäksi kaikkialla EU:n työmarkkinoilla palkkaa koskeva epätasa-arvo on 
syventynyt erityisesti, koska työllisyyden kasvu on ollut heikkoa ja työttömyys korkea.3 
Yleisemmin taloutta ajatellen jäsenvaltioissa on käynnissä huomattava teollinen muutos. 
Se kehitys, että tuotannossa on entistä vähemmän ja palvelualalla entistä enemmän 
työpaikkoja, on jatkunut jo jonkin aikaa ja jatkuu edelleen useimmissa tapauksissa. 
Joissakin tapauksissa esimerkiksi yritysten hierarkkisuuden purkaminen ja jakautuminen 
ovat aiheuttaneet työntekijöille merkittäviä muutoksia uratavoitteissa. Tämä on 
vaikuttanut siihen, miten palkkaeroihin suhtaudutaan, ja antanut lisämerkkejä siitä, miten 
perinteiset palkkajärjestelymuodot voidaan säilyttää. 
Kaikki nämä tekijät on otettava huomioon, kun tarkastellaan, miten kohtuullisen palkan 
tavoitetta on käsitelty jäsenvaltioissa. EU:n työmarkkinoiden monimuotoisuus tarkoittaa 
kuitenkin sitä, että näiden tekijöiden voimakkuus vaihtelee. Osittain se johtuu siitä, että 
joillakin jäsenvaltioilla on muita enemmän kokemusta työmarkkinoiden muutoksista. Tämä 
on hyvä asia muille jäsenvaltioille, sillä niillä on mahdollisuus oppia muiden kokemuksista. 
Katso esimerkiksi Freeman R ja Katz C F (1994) 'Rising Wage Inequality: the United 
States vs Other Advanced Countries' (teoksessa R Freeman (toim.), Working Under 
Different Rules, New York, Russel Sage Foundation ja NBER, s. 29-62). 
2.0 Tilanne jäsenvaltioissa 
2.1 Johdanto 
Kaikki kyselyyn vastanneet jäsenvaltiot vastasivat järjestelmällisesti seuraten kyselyn 
alaotsakkeita. Yksityiskohtaisuus kuitenkin vaihteli huomattavasti jäsenvaltioiden välillä, 
ja asetettuja kysymyksiä oli myös tulkittu eri tavoin. Jotkut jäsenvaltiot esimerkiksi 
selittivät pitkästi kohtuullista palkkaa koskevan lainsäädännön historiaa, kun taas muut 
vastasivat suoremmin kysymykseen keskittyen komission lausunnon jälkeisiin muutoksiin. 
Ottaen huomioon nämä lähestymistapojen erot ei ole tarkoituksenmukaista selvittää 
erikseen muutoksia jokaisessa jäsenvaltiossa. Niinpä esityksen pohjaksi on tässä jaksossa 
otettu kyselyn neljä pääotsaketta ja jäsenvaltiokohtaisia esimerkkejä annetaan tarpeen 
mukaan. 
2.2 Määrittelyyn liittyvät kysymykset 
Monien jäsenvaltioiden (esimerkiksi Itävallan, Belgian, Saksan ja Ranskan) mielestä 
kohtuullisen palkan käsite on hieman harhaanjohtava. Suurin ongelma on, että se 
sekoitetaan usein paljon laajempaan kohtuullisen elintason käsitteeseen. Itävallan 
vastauksessa selitettiin edelleen, että palkan määräytymisen perusta pitäisi ole se, että 
palkat heijastavat suoritetun työn arvoa. Tämän määritelmän hyväksyminen (kuten suurin 
osa jäsenvaltioista nimenomaisesti teki) tarkoittaa sitä, että jos elintaso otetaan huomioon 
palkkaa määritettäessä, samasta työstä maksettaisiin erisuuruisia palkkoja (jos oletetaan, 
että samaa työtä tekevillä työntekijöillä on erilaiset tuloperusteet - jälleen aivan 
mahdollinen kuvio). Tämä tekisi tyhjäksi koko palkan määrittämisprosessin ja johtaa siihen 
lopputulokseen, että elintason mukautukset eivät kuulu palkka- vaan sosiaalipolitiikkaan. 
Kaikki jäsenvaltiot ovat samaa mieltä siitä, että palkan määrittäminen on pääasiassa 
työnantajan ja työntekijän (tai heidän edustajiensa) vastuulla, ja sellaisenaan puuttumista 
tähän menettelyyn vastustetaan hyvin kiihkeästi. Ei siis ole yllättävää, että suurin osa 
jäsenvaltioista ei kyennyt osoittamaan suoraa yhteyttä kohtuullista palkkaa koskevan 
komission lausunnon ja kansallisten hallitusten kolmen viime vuoden aikaansaannosten 
välillä. Suurin osa jäsenvaltioista oli tyytyväisiä lausunnon sanamuotoihin ja 
toissijaisuusperiaatteen korostamiseen eikä tuntenut suurta tarvetta puuttua siinä 
kaavailtuihin toimenpiteisiin. Monet jäsenvaltiot olivat sitä mieltä, että niillä oli jo ennen 
lausunnon julkaisemista riittävän kattavia politiikkoja ja käytäntöjä, joilla voitaisiin taata 
kohtuullisen palkan tavoitteen laajojen tarkoitusperien toteuttaminen. 
2.3 Oikeudet kohtuulliseen palkkaan 
Jäsenvaltioita pyydettiin vastaamaan siihen lausunnon kohtaan, joka koskee peruskirjaa 
työntekijöiden sosiaalisista perusoikeuksistapa oikeutta kohtuulliseen palkkaan ja tarvetta 
vahvistaa tätä oikeutta. Jäsenvaltiot antoivat enimmäkseen tietoja siitä, miten niiden 
lainsäädännnössä käsitetään oikeus suoritetusta työstä saatavaan palkkaan. Tuli esiin selvä 
jako niihin jäsenvaltioihin, joiden perustuslaissa on kohtuullista palkkaa koskevia 
säännöksiä ja niihin, joissa on hajanaisempia lainsäädännöllisiä määräyksiä. 
Vain kolme jäsenvaltiota, Italia, Portugali ja Espanja, ilmoittivat, että oikeus kohtuulliseen 
palkkaan on osa niiden perustuslakia. Italia käyttää seuraavaa terminologiaa: 
".. palkka, joka vastaa työn määrääjä laatua, "5 
Siinä määritelmän katsotaan tarkoittavan myös, ettei maksetun palkan pidä olla vain 
oikeudenmukainen suhteessa suoritettuun työhön vaan että lisäksi sen pitäisi olla riittävä 
perheen tarpeisiin. Tilanne on pitkälti samanlainen Espanjassa, jossa myös käytetään 
ilmaisua "kohtuullinen palkka" ja lisäksi vaaditaan, että palkan on oltava riittävä perheen 
tarpeisiin.6 Lisäksi Espanjan perustuslain 40 artiklan 1 kohdassa säädetään, että talous- ja 
sosiaalipolitiikan periaatteen mukaisesti työvoimatoimistojen pitäisi edistää tilannetta, joka 
vauhdittaa kehitystä kohti yksittäisten työntekijöiden ansioiden ja alueellisten ansioerojen 
tasa-arvoisempaa jakautumista. Portugalissa nimenomaisten perustuslain säännösten 
tukena on viittaus kansalliseen vähimmäispalkkaan ja sen rooliin kohtuullisen palkan 
saavuttamisessa.7 
Suurimmassa osassa jäsenvaltioita ei ole nimenomaisia perustuslaillisia määräyksiä ja, 
kiintoisaa kyllä, ne eivät välttämättä viittaa.kohtuullisen palkan käsitteeseen. Esimerkiksi 
Ranskassa palkkojen vapaata määrittämistä pidetään työtekijöiden oikeuksien 
perusperiaatteena ja sen tukena on laaja lainsäädäntö, ja tämä on perusperiaatteena 
muissakin jäsenvaltioissa. Saksassa kohtuullista palkkaa ei yleisesti hyväksytä palkan 
määrittämisen perustaksi mutta oikeus vapaisiin työehtosopimusneuvotteluhin 
hyväksytään ja tämä järjestelmä auttaa takaamaan, että vahvistetaan oikeudenmukaiset 
palkat. Tämän korostamiseksi Saksan vastauksessa esitettiin, että se, ettei kukaan ole 
koskaan valittanut, että työehtosopimuksessa päätetyt palkat eivät olisi kohtuullisia, 
todistaa järjestelmän toimivuudesta. 
Palkkojen vapaa määrittäminen työehtosopimusneuvottelujärjestelyillä onkin kaikkein 
tavallisin perusta kohtuullisten palkkojen takaamiseksi jäsenvaltioissa. 
Työehtosopimusten kattavuus on kuitenkin muuttumassa monissa jäsenvaltioissa, kun 
perinteiset käytännöt katoavat ja yksilöllinen paikanmääritys yleistyy. EU:n alueella tässä 
on menty kaikkein pisimmälle Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jonka (vastauksen 
mukainen) kanta on se, ettei ole hallituksen pidä mitenkään puuttua palkkajärjestelyihin. 
Asiaa käsitellään perustelujen 3 kohdassa ja lausunnon 1 kohdassa. 
Sisältyy Italian perustuslain 36 artiklaan. 
Sisältyy Espanjan perustuslain 35 artiklan 1 kohtaan. 
Portugalin tasavallan perustuslaki, 59 artikla, 2 kohta. 
Vastauksessa perusteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan kantaa sillä, että todelliset palkat 
kasvoivat huomattavasti vuosina 1979 -1995. Ne kasvoivat 35 prosentilla kokopäiväisillä 
miespuolisilla työntekijöillä ja 56 prosentilla kokopäiväisillä naispuolisilla työntekijöillä. 
Tässä tapauksessa naisten palkannousu oli erityisen suuri. 
Toinen äärimmäisyys on Itävalta, jossa työehtosopimukset ovat oikeudenmukaisten 
palkkojen määrittämisen perustaja hyväksytty tapa suojella työntekijän oikeuksia. Se 
eroaa suurimmasta osasta muita jäsenvaltioita kuitenkin siinä, että näitä 
työehtosopimuksia sovelletaan niin laajasti, että ne kattavat kaikki tietyn alan työntekijät 
riippumatta siitä, ovatko he suoraan edustettuina neuvotteluissa. Tilanne johtuu siitä, että 
kaikkien yritysten on kuuluttava paikalliseen kauppakamariin, ja näillä kauppakamareilla 
on keskeinen asema työntekijäjärjestöjen kanssa käytävissä työehtosopimusneuvotteluissa. 
Kaikkien jäsenjärjestöjen on siis noudatettava kauppakamarinsa tekemiä 
työehtosopimuksia. Tässäkin laajassa järjestelmässä on kuitenkin poikkeuksia. Silloin kun 
työnantajilla ei ole yhdyselimiä, jotka osallistuisivat työehtosopimusneuvotteluihin, 
hallintoviranomainen (Bundeseinigungsamt) voi julkaista vähimmäispalkkataulukoita. 
Niissä määrätään vähimmäispalkkatasosta ja kustannusten korvaamisesta. 
Poikkeuksellinen tilanne voi syntyä myös, jos lakisääteisen edustajiston sijaan 
vapaaehtoisuuteen perustuva työnantajajärjestö allekirjoittaa työehtosopimuksen, minkä 
vuoksi työehtosopimusneuvottelujen tuloksena syntyneet sopimukset eivät sido kaikkia 
työnantajia (siis vapaaehtoisuuteen perustuvaan järjestöön kuulumattomia työnantajia). 
Näihin tapauksiin on varauduttu siten, että Bundeseinigungsamt laajentaa 
työehtosopimusten soveltamisalaa niihin työnantajiin, jotka eivät ole kyseisen 
työehtosopimuksen sopimuspuolia. Tällöin kuitenkin vain laajennetaan työehtosopimuksen 
soveltamisalaa eikä muuteta sopimuksen ehtoja. Myös Ruotsissa on yleistä, että 
työehtosopimusten piiriin kuuluvat kaikki tietyn alan työntekijät ja siten myös ne, jotka 
eivät ole edustettuina neuvotteluissa. 
Laajat työehtosopimukset ovat yleinen käytäntö myös Suomessa, missä niillä määrätään 
palkkojen lisäksi kaikenlaisista työehdoista. Sopimuksissa määrätään yleensä lomista ja 
muista etuuksista ja niissä saatetaan määrätä myös koulutuksesta. Tämä on yleinen 
suuntaus monissa muissakin jäsenvaltioissa. Esimerkiksi Saksassa on erityisen hyvin 
rakentunut ja lailla taattu työehtosopimusneuvottelujärjestelmä, joka kattaa palkkojen 
lisäksi monia muita työhön liittyviä asioita. 
Jäsenvaltiot ovat säätäneet entistä enemmän erityislakeja, jotka koskevat myös kasvavaa 
epävarmoissa työsuhteissa olevien joukkoa. Kotityöntekijät ovat tässä suuri ryhmä, ja 
Itävallassa heitä suojaa erityinen laki (Heimarbeitsgesetz), jossa säädetään palkoista ja 
muista työehdoista erityisten kotityötoimikuntien avulla. Saksassa on samantapainen 
järjestelmä, jossa kotityöntekijöiden palkat on sidottu kotityöntekijöiden komiteoiden 
asettamiin taksoihin. Komiteoihin kuuluu työnantajien ja kotityöntekijöiden edustajia ja 
puolueeton puheenjohtaja. Espanjan lain mukaan kotityöntekij öille on maksettava 
tavanomaisemmassa työpaikassa vastaavasta työstä maksettavaan palkkaan verrattavaa 
palkkaa8. Portugalissa tilanne on hyvin samantapainen.9 Alankomaissa valmistellaan 
erityistä lakia kotityöntekijöiden suojelemiseksi. 
On kiintoisaa huomata, että vastauksissa monikaan jäsenvaltio ei korostanut 
vähimmäispalkkoja koskevia määräyksiään. Tämä kertoo tällaisten toimenpiteiden 
merkityksestä turvatoimena, jota ei ehkä kovinkaan paljon käytetä. Kaikissa 
jäsenvaltioissa on jonkinlainen vähimmäispalkkaa koskeva määräys. Määräykset 
vaihtelevat kuitenkin laajoista kaikki alat ja työmuodot kattavista määräyksistä 
(esimerkiksi Ranskassa) hyvin rajallisiin määräyksiin, kuten Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa, missä vain yksi ala, maatalous, kuuluu nykyään 
vähimmäispalkkajärjestelyn piiriin. Jäsenvaltioiden vähimmäispalkkaa koskevat 
määräykset voidaan jakaa seuraaviin kolmeen ryhmään: 
laissa säädetty kansallinen vähimmäispalkka (Ranska, Luxemburg, Alankomaat, 
Portugali, Espanja) 
työehtosopimuksilla määrätyt vähimmäispalkat (Itävalta, Belgia, Tanska, Saksa, 
Kreikka, Italia, Suomi, Ruotsi) 
tietyille heikossa asemassa oleville aloille määrätyt vähimmäispalkat (Irlanti, 
Yhdistynyt kuningaskunta) 
Ranskassa kansallinen vähimmäispalkka (SMIC) vahvistettiin vuonna 1970, ja sitä 
pidetään yllä kaksivaiheisella mukautusmenetelmällä. Vähimmäispalkka arvioidaan 
kuukausittain vähittäismyynti-indeksin perusteella ja tarkistetaan vuosittain, jolloin otetaan 
huomioon maan taloudellinen ja sosiaalinen tilanne laajemmin. Portugalissa kansallinen 
vähimmäispalkka määrättiin vuonna 1974 ja vuodesta 1978 lähtien hallitus on tarkistanut 
sen vuosittain työmarkkinaosapuolten kanssa käytyjen neuvottelujen perusteella/Vuosina 
1991, 1992 ja 1996 tarkistuksesta sopivat työmarkkinaosapuolet keskenään. 
Tavallisin tapa on vahvistaa vähimmäispalkkatasot työehtosopimuksilla, mikä tarkoittaa 
sitä, että vähimmäistasot vaihtelevat aloittain. Alankomaissakin, missä on määrätty 
kansallinen vähimmäispalkka (vaikkakin sidottu työehtosopimusten pohjalta tehtyyn 
palkkaindeksiin) työntekijät kuuluvat aloittain tai yrityskohtaisesti sovittujen 
vähimmäispalkkojen piiriin, jotka ovat keskimääräisesti 15 prosenttia lainmukaista 
vähimmäispalkkaa korkeampia. Työmarkkinaosapuolet ovat kuitenkin aikeissa sopia 
palkkatasosta, jonka alaraja vastaa lainmukaista vähimmäispalkkaa tai on hieman tätä 
korkeampi. 
Irlannissa on työneuvostojen (Joint Labour Councils) järjestelmä, joka määrää 
vähimmäispalkkojen lisäksi kaikista alan ja ammattikunnan taksoista. Se toimii paljon 
laajempana yhteistyöjärjestelmänä hallituksen ja työmarkkinaosapuolten välillä. Vuodesta 
Vuoden 1995 työntekijöitä koskeva laki (13 artikla). 
Vuosina 1990 ja 1991 tehdyt talous-ja sosiaalisopimukset (voimassa vuosina 1991 
ja 1992) sekä vuoden 1996 lyhyen aikavälin sosiaalisopimus 
1987 on järjestetty kolmivuotisia kansallisia ohjelmia, jotka ovat olleet peruskehyksenä 
talous-ja sosiaalipolitiikoille ja joihin sisältyvät kaikilla aloilla sovellettavat palkkojen 
nousun ylärajat. Näitä sopimuksia painotetaan matalapalkkaisten eduksi, jotta kohtuulliset 
palkat säilyisivät. Järjestelmä ei kuitenkaan ole riippuvainen yksinomaan vaikuttamisesta 
palkkoihin vaan takaa myös, että sosiaalietuuksilla on merkityksensä. 
2.4 Palkat ja työmarkkinoiden avoimuus 
Kohdassa Toiminta työmarkkinoiden palkkaa koskevan avoimuuden parantamiseksi' 
lausunnossa ennustetaan, että vertailukelpoisten tilastotietojen keräämisen ja levittämisen 
edistäminen auttaisi takaamaan, että palkoissa noudatetaan suurempaa 
oikeudenmukaisuutta. Vastauksissaan suurin osa jäsenvaltioista myönsi, miten tärkeä 
merkitys hyvillä tilastoilla on avoimuuden perustana, mutta harva oli tehnyt mitään sitten 
vuoden 1993 kartuttaakseen omia tietojaan. 
Poikkeuksena tähän yleissääntöön oli Tanska, missä työmarkkinajärjestöt alkoivat vuonna 
1993 yhdessä maan tilastokeskuksen (Danmarks Statistik) kanssa kehittää uusia 
palkkatilastoja tarjotakseen enemmän yksityiskohtaisia tietoja kautta maan. Vuoden 1995 
loppuun mennessä tietoja oli koko työmarkkinoista ja kaikista palkkauspolitiikkaan 
liittyvistä asioista (palkkojen lisäksi muun muassa sairauspäivärahoista, eläkkeistä). 
Epäilemättä melko korkea ammattiliittoihin kuulumisen aste on mahdollistanut sen, että 
Tanska saattoi kerätä sellaisen tietomäärän ilmapiirissä, missä palkkoihin suhtaudutaan 
hyvin avoimesti työmarkkinaosapuolten vankan tuen ansiosta. Samanlainen tilanne on 
Ruotsissa, missä on saatavilla kattavia palkkatilastoja. 
Luxemburgissa sitä vastoin kokoontui vuonna 1995 kolmikantakomitea pohtimaan 
palkkoja koskevien lisätietojen tarvetta mutta päätti, ettei uusia toimenpiteitä silloin 
tarvittu. Luxemburgissa asiaa sentään pohdittiin, mutta harvat merkit osoittavat, että 
saatavilla olevia palkkatietoja olisi niin ponnekkaasti tarkasteltu muissa jäsenvaltioissa 
viime vuosien aikana. Vain Itävallan vastauksessa mainittiin sen osallistumisesta uuteen 
EU:n laajuiseen ansiorakenteita koskevaan tietojenkeruuseen. Se on tarkoitus toteuttaa 
vuonna 1996 ja siinä seurataan uuden kotitalouksia koskevan tietojenkeruun kehittymistä, 
josta saadaan ansioita koskevia tietoja. Jossain määrin nämä suuret muutokset Itävallassa 
johtuvat sen hiljattaisesta liittymisestä EU:hun. Kuitenkin jo ennen vuotta 1995 Itävallan 
tilastokeskus (OSTAT) julkaisi säännöllisin väliajoin tilastoja tulojen tasosta 
kansantalouden eri osa-alueilla. Viime vuosina on keskitytty lähinnä tulonjakoon. Suomen 
vastauksessa ei eritelty mitään uusia tilastoja koskevia muutoksia mutta vakuutettiin, että 
Suomessa tehdään jo ansioita ja työoloja koskevia tilastotutkimuksia. 
Itse asiassa suurin osa jäsenvaltioista keskittyi vakuuttamaan, että ne toteuttavat jo 
monenlaisia paikkatutkimuksia, jotka tuottavat hyödyllisiä vertailukelpoisia tilastoja. 
Tilastojen katsottiin riittävän takaamaan korkea avoimuuden taso työmarkkinoilla. 
Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa on pitkä paikkatutkimusten perinne. Siellä 
ilmestyy vuosittain ansioita koskevat tutkimukset New Earnings SurveyJa Labour Force 
Survey sekä kotitalouksien menoja koskeva tutkimus, ja vastauksessa todettiin, että niitä 
10 
ei ole tarkoitus laajentaa. Samaan tapaan Alankomaiden tilastokeskus (CBS) on mukana 
tuottamassa ansioita koskevia tietoja ja tekee yhteistyötä keskussuunnitteluviraston 
(Central Planning Bureau) kanssa alalla. Saksassa on samaan tapaan hyvin kehittynyt 
tilastointijärjestelmä samoin kuin Ranskassa, missä työministeriö (MTDP) julkaisee 
kuukausittain palkkaindeksejä ja toteuttaa erilaisia paikkatutkimuksia yhdessä kansallisen 
tilastokeskuksen (INSEE) kanssa. Ranskassa näillä tiedoilla on tärkeä merkitys 
sosiaalisessa vuoropuhelussa kolmikantaneuvoston kokouksissa neljännesvuosittain. 
Tilastojen lisäksi niissä jäsenvaltioissa, joissa on hyvin kehittynyt 
työehtosopimusneuvottelujärjestelmä (suurimmassa osassa), toinen keino avoimuuden 
takaamiseksi on sopimusehtoja koskevan tiedon levittäminen. Esimerkiksi Belgiassa 
työministeriö arkistoi kaikki sopimukset ja niitä voi vapaasti tarkastella. Samantapainen 
tilanne on Italiassa, missä kansalliset työehtosopimukset julkaistaan ja palkkatasoja 
koskevat tiedot asetetaan selkeästi nähtäville. Saksassa molemmat osapuolet voivat 
vapaasti tutustua työehtosopimuksiin ja myös rajatumman julkisen sektorin sopimusten 
ehtoja julkaistaan laajasti. Työ-ja sosiaaliministeriö ylläpitää työehtosopimusten julkista 
rekisteriä. Alueellisten työehtosopimusten tilanne on samanlainen useimmissa Saksan 
osavaltioissa. 
Itävallassa kaikki sopimukset on rekisteröitävä työ- ja sosiaaliasiain ministeriössä, minkä 
jälkeen niitä voi kuka tahansa vapaasti tutkia. Suomessakin työehtosopimukset ovat 
vapaasti nähtävissä ja niissä on usein tietoja niistä työn arvotusperusteista, joiden 
perusteella työn todellinen (rahassa mitattu) arvo on määritelty. Kaikissa edellä olevissa 
tapauksissa ainoa rajoitus tiedonsaannissa on se, että henkilökohtaiset palkat eivät kuulu 
tämän avoimuuden piiriin vaan ovat luottamuksellisia. 
Portugalissa työehtosopimukset, jotka ovat toimialakohtaisten palkkasopimusten tärkein 
muoto, on toimitettava työministeriöön. Ministeriö ylläpitää työehtosopimusrekisteriä ja 
julkaisee sopimukset ministeriön virallisessa lehdessä. 
Espanjassa työehtosopimukset rekisteröi työehtosopimuksen kohteena olevan alueen 
toimivaltainen työvoimaviranomainen. Lisäksi työehtosopimukset on julkaistava 
(maksutta) Espanjan hallituksen virallisessa lehdessä (Boletin Oficial delEstadö) tai 
vastaavassa itsehallintoyhteisön tai maakunnan virallisessa lehdessä riippuen sopimuksen 
alueellisesta soveltamisalasta. Sopimusten julkaiseminen takaa työmarkkinoiden 
avoimuuden palkkojen osalta. 
Silloin, kun työehtosopimuksia ei ole, olemassa olevista palkoista on selvästi vähemmän 
tietoja saatavilla. Tämä on enimmäkseen tilanne Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja 
vähemmässä määrin Irlannissa, missä suuntauksena on ollut se, että 
työehtosopimusneuvotteluja käydään entistä vähemmän ja yksilötason palkkaneuvotteluja 
työnantajan ja työntekijän välillä käydään entistä enemmän. Tietysti työehtosopimukset 
antavat usein vain summittaisia palkka-alarajoja, joita paikallisissa tai yksilötason 
neuvotteluissa sitten parannellaan. Kuitenkin sellaisilla työmarkkinoilla, missä 
työehtosopimusneuvotteluilla ei ole niin suurta merkitystä, palkkojen avoimuus on sitä 
vähäisempää. Tilannetta eivät juurikaan auta paikkatutkimuksista saatavat luotettavat 
11 
tiedot, sillä ne ovat aina reippaasti vanhentuneita siinä vaiheessa, kun ne julkaistaan. 
Tyypillistä on, että tiedot ovat vähintään vuoden ja usein kaksi tai kolme vuottakin 
vanhoja, mikä tuskin tukee lyhyen aikavälin toimia avoimuuden edistämiseksi. 
Lausunnossa mainitaan työvoimapalvelujen mahdollisesta tehtävästä työmarkkinoiden 
avoimuuden edistämiseksi, ja jokunen jäsenvaltio tarttui tähän seikkaan vastauksessaan. 
Työvoimatoimistoista saatavien tietojen etu on se, että ne ovat luultavasti ajan tasalla, 
koska ne perustuvat yleensä ajankohtaisiin tietoihin avoimista työpaikoista. Lisäksi tietoja 
saavat helpommin ne osapuolet, jotka luultavasti kärsivät epätasa-arvoisista palkoista (siis 
työnhakijat tai työssä olevat työntekijät). Tietojen oikeellisuus voi tietysti olla ongelma, 
vaikka yleensä työtä hakiessa saa melko luotettavia tietoja työpaikkojen tarjoamista 
palkoista. 
Työvoimapalvelut vaihtelevat huomattavasti eri jäsenvaltioissa, mutta vastauksissa ei ollut 
paljonkaan tietoja, jotka olisivat valottaneet näitä eroja.10 Itävalta toteutti merkittävän 
toimenpiteen vuonna 1994 perustaessaan uuden työvoimapalvelun (Arbeitsmarktservice), 
joka on työllisyyspolitiikan toteuttamisesta vastaava julkisoikeudellinen palvelulaitos. 
Tästä tehtävästä vastasivat valtion viranomaiset vuoteen 1994, jolloin laitos yksityistettiin. 
Julkisten työvoimapalvelujen lisäksi yksityisen sektorin työvoimatoimistoilla on kuitenkin 
oma merkityksensä tässä asiassa. Tällaisten yksityisen sektorin työvoimatoimistojen määrä 
vaihtelee EU:ssa, mutta niillä on hyvin keskeinen merkitys tietyillä aloilla ja ammateissa 
(muun muassa toimisto- ja sihteerintyössä). 
Kun odotetaan, että työvoimapalvelut loisivat palkkoja koskevaa avoimuutta, yksi 
pääongelmista on se, että ne kattavat parhaimmillaan vain osan työmarkkinoista ja antavat 
pahimmillaan vääristyneitä tietoja. Yksityisen sektorin taipumukseen erikoistua viitattiin jo 
aiemmin. 
Julkisen sektorin työvoimapalvelujen tiedot rajoittuvat niihin vapaisiin työpaikkoihin, 
joista niille ilmoitetaan11. Ilmoitetut paikat ovat aina väistämättä vain pieni osa 
työmarkkinoilla olevista vapaista työpaikoista, sillä Labour Force Survey -tutkimus ja 
muut tiedot osoittavat, että muilla tietolähteillä on aina tärkein asema työtä haettaessa.12 
Ilmoitetut paikat saattavat myös vahvasti painottua vähemmän ammattitaitoa vaativiin 
10 Euroopan komissio on erittäin kiinnostunut työvoimapalvelujen tarjoamisesta ja 
kehittämisestä, ja näitä palveluita koko EU:n alueella arvioidaan parhaillaan 
työllisyyttä tarkastelevan tutkimuslaitoksen (PO V) avulla. Tulevassa Tre/ttfr-lehden 
numerossa 26 kerrotaan tästä toiminnasta (lehden on määrä ilmestyä loppuvuodesta 
1996). 
11 EU:n alueella vain Luxemburgissa on lainmukainen vaatimus, että vapaista 
työpaikoista on ilmoitettava julkiseen työvoimapalveluun. Tämä ei kuitenkaan 
takaa, että järjestelmä kattaa kovin laajasti vapaat työpaikat, sillä suurin osa niistä täytetään 
suhteellisen nopeasti. 
12 Useimmiten LFS-tutkimuksen tiedot osoittavat, että suurin osa työpaikoista täytetään 
suullisen tiedon ja seuraavaksi suurin osa sanoma- ja aikakauslehtien ilmoitusten 
perusteella. 
12 
töihin sekä vaikeasti täytettäviin töihin, joiden työehdot ja -olot (mukaan lukien tarjottu 
palkka) eivät houkuttele työnhakijoita. Työnhakijat saavat työvoimapalveluilta kuitenkin 
ajan tasalla olevaa tietoa palkoista. Jäsenvaltioiden onkin tärkeä yrittää taata, että tiedot 
ovat mahdollisimman luotettavia ja monipuolisia. 
Ala, jolla ainakin kaksi jäsenvaltiota on toteuttanut toimia tiedonsaannin edistämiseksi, on 
kansainväliset vertailevat palkkatiedot. Alankomaiden tilastokeskus on tehnyt yhteistyötä 
keskussuunnitteluviraston kanssa luodakseen palkkaindeksejä koskevia luotettavia 
indikaattoreita ja tietoja työntekijöiden vaihtuvuudesta maissa sekä EU:n alueella että sen 
ulkopuolella. Myös Italiassa julkaistaan vanhastaan säännöllisesti kansainvälisiä 
palkkavertailuja. Toiset jäsenvaltiot olivat kiinnostuneita tällaisista kansainvälisistä 
vertailuista (erityisesti muiden EU:n jäsenvaltioiden kanssa), mutta toiset epäilivät niiden 
hyödyllisyyttä, kun muistetaan EU:n jäsenvaltioiden väliset, joskus suuretkin erot 
palkoissa ja välillisissä palkkakustannuksissa. 
Tilastojen lisäksi yksi keskeinen keino päästä palkkoja koskevaan avoimuuteen 
työmarkkinoilla on se, että työehtosopimusneuvotteluihin osallistuvat työntekijöiden 
edustajat saisivat yritystason tietoja ansioista. Tämä on ongelmallista monissa 
jäsenvaltioissa, sillä luottamuksellisuutta koskevien määräysten nojalla yritysten ei 
useinkaan tarvitse luovuttaa tällaisia tietoja. Kreikassa työnantajilla on velvoitteita pitää 
huolellisesti kirjaaja antaa tiedot tarkastettaviksi, ja suurimpaan osaan jäsenvaltioista tulee 
samantapaisia määräyksiä, jotka koskevat kunnollisten arkistojen pitoa esimerkiksi 
verotusta varten. Ranskassa työantajia koskevat erityisen tiukat säännöt siitä, mitä 
palkkoja ja muita työntekijöille maksettavia maksuja koskevia tietoja heidän on kerättävä 
ja ilmoitettava. Tällaiset tiedot auttavat palkkajärjestelyissä kuitenkin vain niitä, jotka 
kuuluvat kyseisen työehtosopimuksen piiriin. Tiedot eivät edistä muille 
neuvottelukierroksille ulottuvaa avoimuutta. Portugalissa työntekijöillä ja heidän 
edustajillaan on oikeus saada tietoja vuotuisista henkilöstösuunnitelmista. Näihin 
suunnitelmiin sisältyy myös palkkoja koskevaa tietoa. 
2.5 Kohtuullista palkkaa koskevien oikeuksien takaaminen 
Huolimatta siitä, että joidenkin jäsenvaltioiden oli vaikea tulkita kohtuullisen palkan 
käsitettä, vastauksissa oli paljon todisteita toimista, jotka osoittivat niiden olevan 
huolestuneita oikeudenmukaisista palkoista. Lausunnossa käsiteltiin joitakin yksityiskohtia 
jaksossa 'Suunnitellut toimet sen takaamiseksi, että oikeutta kohtuulliseen palkkaan 
noudatetaan'. Siinä ehdotettiin, että jäsenvaltiot pohtisivat lisäjärjestelyjen tarvetta 
seuraavissa asioissa: 
syrjintää koskeva lainsäädäntö 
oikeudenmukaisen kohtelun takaaminen kaikkien ikäryhmien työntekijöille ja 
kotityöntekij öille 
13 
toimintatavat, joilla luodaan neuvotteluteitse vähimmäispalkat ja vahvistetaan 
työehtosopimusneuvotteluja koskevia järjestelyjä 
Kyselyssä koetettiin saada vastaus näihin kysymyksiin ja suurin osa jäsenvaltioista antoi 
kattavia tietoja olemassa olevista määräyksistä ja ilmoitti hiljattain tapahtuneista 
muutoksista. Nämä muutokset ovat tämän kertomuksen kannalta kaikkein 
kiinnostavimpia. 
Miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevia määräyksiä oli kaikissa jäsenvaltioissa 
mutta niiden ikä vaihteli. Ranskassa on ollut kaikkien kansalaisten tasa-arvoista kohtelua 
koskeva laki vuodesta 1958 ja sitä on paranneltu vuosien varrella, niin että se takaa, että 
miesten ja naisten on saatava (ja he myös saavat) tasa-arvoista kohtelua palkka-asioissa 
samanlaisessa työssä. Portugalin perustuslaissa määrätään syrjimättömyysperiaatteesta. 
Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu työpaikalla on varmistettu vuodesta 1979 lailla, 
jolla perustettiin kolmikantakomitea edistämään tämän periaatteen soveltamista. Saksassa 
samaa tai samanlaista työtä tekevien miesten ja naisten välinen syrjintä palkka-asioissa on 
ollut selkeästi kiellettyä vuodesta 1980. Sittemmin, Ruotsissa vuonna 1994 ja Tanskassa 
vuonna 1995 (mukaan lukien rotusyrjintä), on säädetty erityinen laki, jolla kielletään 
syrjintä työmarkkinoilla. Kysymys oli kuitenkin ollut esillä erillisissä työehtosopimuksissa 
molemmissa maissa. 
Italiassa tasa-arvoista kohtelua koskeva peruslainsäädäntö on ollut olemassa vuodesta 
1977 ja sitä on täydennetty vuonna 1991. Vammaisia työpaikkasyrjinnältä suojeleva laki 
on kuitenkin ollut olemassa jo vuodesta 1968. Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuoden 
1995 vammaisten syrjintää koskeva laki (Disability Discrimination Act) tuli hiljan voimaan 
ja suojelee vammaisia muun muassa työhönotossa, palkkauksessa ja urakehityksessä. 
Hiljattain tapahtuneisiin yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan lainsäädännön muutoksiin 
kuuluvat muutokset miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevaan lakiin Suomessa. 
Siellä lain soveltamisalaa laajennettiin vuonna 1995 niin, että siihen kuuluvat muun muassa 
pääsy koulutukseen ja sen tapaiset toimenpiteet. Niillä tuetaan yhtäläisiä 
uramahdollisuuksia alalla annettujen EY:n direktiivien mukaisesti. Belgiassa on painotettu 
pienempiä muutoksia siihen, miten olemassa oleva alan lainsäädäntö toimii. Siellä on 
esimerkiksi koetettu parantaa yhtäläisten mahdollisuuksien seurantaa työpaikoilla 
lainsäädännön avulla. Ranskassa käynnistettiin vuonna 1995 korkean tason erikoishanke, 
jossa perustettiin pääministerin johtama seurantakeskus yhtäläisten mahdollisuuksien 
seurantaa varten. Uudessa seurannassa keskitytään sukupuolten väliseen tasa-arvoon, 
mutta kohteena ovat myös ulkomaalaiset työntekijät Ranskassa. 
Vähimmäispalkkapolitiikka auttaa merkittävästi sen takaamisessa, että oikeudenmukaisia 
palkkoja noudatetaan mahdollisimman hyvin. Edellisessä jaksossa käsiteltiin erilaisia 
kantoja vähimmäispalkkajärjestelyihin, ja tässä jaksossa on tärkeä keskittyä niiden 
tehokkuuteen käytännössä. Keskeinen asia kansallisten vähimmäispalkkojen jatkuvan 
toimivuuden kannalta on se, miten säännöllisesti niitä tarkistetaan ja viime kädessä niiden 
arvo suhteessa palkkatasoon ammateissa, joihin niitä sovelletaan. Ranskan SMIC toimii 
järjestelmällisen ja säännöllisen tarkistusmenettelyn pohjalta, mikä auttaa takaamaan sen 
14 
asianmukaisuuden. Joidenkin muiden kansallisten vähimmäispalkkojen kohdalla tilanne on 
toinen. Esimerkiksi Portugalissa ja Espanjassa kansalliset vähimmäispalkat tarkistetaan 
ainoastaan vuosittain, mikä saattaa merkitä sitä, että tarkistusten välillä niitä ei niinkään 
noudateta.13 Vuosittaiset ja mahdollisesti jopa harvemmin tapahtuvat tarkistukset ovat 
sääntö työehtosopimuksissa, ja silloin kun vähimmäispalkkataso vahvistetaan niissä, saman 
verran laskua saattaa tapahtua. Kaikki muutkin näiden sopimusten piiriin kuuluvat palkat 
ovat luultavasti kuitenkin samassa asemassa, ja niinpä ei ole luultavaa, että 
vähimmäispalkan ja muiden palkkojen väliin syntyisi kuilua. 
Alankomaissa on tapahtunut mielenkiintoista kehitystä vähimmäispalkkojen käytössä. 
Siellä kansallinen vähimmäispalkka on koettu mahdollisena tiettyjen työmarkkinoilla 
heikossa asemassa olevien ryhmien paikkausta koskevana pakkokeinona. Nyt ollaan 
ottamassa käyttöön erityistä vähimmäispalkkajärjestelmää, jonka mukaisesti työnantajat 
voivat palkata korkeintaan kahdeksi vuodeksi pitkäaikaistyöttömiä palkalla, joka on 
vähintään 70 prosenttia hyväksytystä vähimmäispalkasta. Näihin työtarjouksiin liittyy 
vaatimus, että työnantajan on tarjottava asianmukaisia koulutusmahdollisuuksia. Tietyillä 
muilla erityistoimenpiteillä yritetään saada työnantajat palkkaamaan pitkäaikaistyöttömiä, 
ja ne ovat kaikki sidoksissa vähimmäispalkkatasoihin. Samaan tapaan Portugalissa yleinen 
vähimmäispalkka on joustava. Se voi olla esimerkiksi 25 prosenttia pienempi alle 18-
vuotiaille ja 20 prosenttia pienempi oppisopimussuhteessa tai harjoittelijana 
työskenteleville. Vuonna 1991 säädettiin erillinen, ainoastaan kotitaloustyöntekijöitä 
(ennen vuotta 1991 myös maatalousalaa) koskeva vähimmäispalkka, joka on pienempi 
kuin kansallinen vähimmäispalkka. Tätä toimialakohtaista vähimmäispalkkaa kuitenkin 
tarkistetaan useammin kuin yleistä vähimmäispalkkaa, minkä seurauksena 
toimialakohtaisen ja yleisen vähimmäispalkan välinen ero on kaventunut. 
Espanjassa lakisääteinen vähimmäispalkka on kaksitasoinen: alle 18-vuotiaillejayli 18-
vuotiaille erikseen. Oppisopimussuhteessa työskentelevien palkka - tämä koskee yli 16-
vuotiaita ja alle 25-vuotiaita nuoria, jotka eivät täytä virallisen harjoittelusopimuksen 
pätevyysvaatimuksia - määrätään työehtosopimuksessa. Jos tällaista sopimusta ei ole, 
palkan on oltava vähintään 70 prosenttia lakisääteisestä vähimmäispalkasta sopimuksen 
ensimmäisenä vuotena, vähintään 80 prosenttia toisena vuotena ja vähintään 90 prosenttia 
kolmantena vuotena. Alle 18-vuotiaitten oppisopimuskoulutettavien palkan on oltava 
vähintään 85 prosenttia ikäryhmän mukaisesta lakisääteisestä vähimmäispalkasta. Samaten 
haijoittelusopimuksessa sovitun palkan on oltava sama kuin työehtosopimuksen mukainen 
palkka koulutuksessa oleville työntekijöille. Jos tällaista sopimusta ei ole, ensimmäisen 
sopimusvuoden palkan on oltava vähintään 65 prosenttia ja toisen vuoden palkan 
vähintään 75 prosenttia sovitusta samanlaista tai vastaavaa työtä tekevän työntekijän 
palkasta. 
13 Tavallisesti vähimmäispalkkoja tarkistetaan Portugalissa vain kerran vuodessa, mutta 
toisinaan on tarpeen suorittaa tarkistuksia useammin. Näin tapahtui vuonna 1989, 
jolloin korkean inflaatioprosentin vuoksi suoritettiin kaksi tarkistusta (tammi-ja 
heinäkuussa). 
15 
Joissakin jäsenvaltioissa työmarkkinapolitiikka toimii keskeisissä talous-ja sosiaaliasioissa 
vallitsevan laajan yhteisymmärryksen perusteella. Esimerkiksi Irlannissa kolmesti vuodessa 
tehtävät hallituksen ja työmarkkinaosapuolten väliset puitesopimukset luovat ilmapiirin, 
missä kaikkien työntekijöiden oikeudenmukaista kohtelua voidaan seurata tarkasti. 
Italiassa hallitus ja työmarkkinaosapuolet allekirjoittivat vuonna 1993 tulopoliittisen 
pöytäkirjan, jonka tarkoituksena on edistää oikeudenmukaisuutta tulojen jakautumisessa 
politiikoilla, jotka hillitsevät inflaatiota ja vauhdittavat talouskasvua. Kun hallitus tekee 
tiivistä yhteistyötä työmarkkinaosapuolten kanssa, sen toivotaan voivan paremmin 
vaikuttaa muun muassa palkkojen määräytymiseen mukaan lukien työmarkkinoilla 
heikossa asemassa olevien ryhmien suojelu. 
Kaikki jäsenvaltiot mainitsivat jotain määräyksistään, joilla suojellaan niiden työntekijöiden 
palkkoja, jotka joutuvat huonoon asemaan itsestään riippumattomista syistä. Tyypillisesti 
tällaisia tilanteita syntyy sairaus- tai teollisuusvahinkotapaksissa, mutta on myös 
esimerkiksi konkurssiyrityksiä koskevia politiikkoja. Espanjassa työntekijöitä koskevassa 
vuonna 1995 säädetyssä uudessa laissa on asiaa koskevia erilaisia säännöksiä. Palkan 
käsitettä selkiytettiin ja poistettiin se mahdollisuus, että työnantaja saattaisi yrittää korvata 
rahapalkan luontoisetuuksilla. Uuden lain mukaan luontoisetuudet eivät saa ylittää 30:tä 
prosenttia työntekijän kokonais(brutto)palkasta. EY:n direktiivin14 mukaisesti lailla taataan 
palkat työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa ja oikeus palkkaan, jos työntekijä ei voi 
tehdä työtä työnantajasta johtuvista syistä. Pohjimmiltaan Espanjan säännöksissä tehdään 
selväksi, että työnantajan palkkaveîvoitteet menevät muiden taloudellisten sitoumusten 
edelle.15 Saksan työlainsäädännössä pyritään suojelemaan työntekijöitä takaamalla, että 
oikeudenmukaista palkkaa maksetaan myös muun muassa yleisinä vapaapäivinä, 
henkilökohtaisista syistä johtuvien poissaolojen aikana ja vuosiloman aikana. 
Valkoisessa kirjassa Euroopan sosiaalipolitiikasta kysymys oikeudesta palkkaan yleisinä 
vapaapäivinä ja sairauden aikana pantiin kohtaan "muita asioita" esitettäväksi osana 
unionin tason lainsäädäntöä (III jakso, 13 kohta). Komission keskipitkän aikavälin 
toimintaohjelman 4.3.6 kohdassa viitataan jälleen oikeuteen saada palkkaa yleisiltä 
vapaapäiviltä ja sairauden ajalta. Lisäksi siinä todetaan, että tämä asia käsitellään 
ensimmäisessä kertomuksessa kohtuullista palkkaa koskevasta komission lausunnosta. 
Täyttääkseen tämän tehtävän komissio lähetti jäsenvaltioille kyselyn, joka koskee oikeutta 
palkkaan yleisinä vapaapäivinä ja sairauden aikana. Jäsenvaltioiden vastauksista on 
tiivistelmä liitteessä A. 
Monet jäsenvaltiot ovat koettaneet mukauttaa lainsäädäntöään työmarkkinoilla viime 
vuosina tapahtuneiden muutosten mukaisesti. Kohtuullista palkkaa koskevassa 
lausunnossa kiinnitettiin huomiota yhteen tällaiseen asiaan, nimittäin kotityöntekijöihin, ja 
monet jäsenvaltiot vastasivat siihen suoraan. Esimerkiksi Espanjassa työntekijöitä 
koskevassa laissa vuodelta 1995 nimenomaisesti suojellaan kotityöntekijöitäja säädetään, 
14 Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan 
jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 neuvoston 
direktiivi 80/987/ETY (EYVL N:o L 283/23, 28.10.1980) 
15 Kuten muutetussa työntekijöitä koskevassa laissa (24.3.1995) todetaan. 
16 
että maksetun palkan pitäisi olla vähintään yhtä suuri kuin sellaisilla työntekijöillä, joilla on 
samantapaisia tehtäviä tavanomaisemmassa työympäristössä. Portugalissa on 
samantapainen vaatimus, ja vähimmäispalkka toimii varakeinona. Itävallassa ja Saksassa 
on kotityöntekijöiden toimikunnat, jotka vahvistavat sitovat palkkatasot kotityöntekijöille 
puolueettoman puheenjohtajan johdolla työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen välisillä 
sopimuksilla. Alankomaissakin valmistellaan kotityöntekijät kattavaa lakia. 
Työmarkkinoiden muutoksiin on kuitenkin vastattu muillakin kuin kotityöntekijöitä 
koskevilla toimilla. Luxemburgissa säädettiin uudella lailla vuonna 1993 tasa-arvoisesta 
kohtelusta osa-aikatyöntekijöiden palkkauksessa, ja vuonna 1994 lain piiriin tulivat myös 
määräaikaisilla työsopimuksilla työskentelevät. Osa-aikatyöntekijät ovat saaneet 
samantapaista huomiota muissakin jäsenvaltioissa, mutta Italia lienee mennyt pidemmälle 
kuin moni muu säätämällä lain, jolla suojellaan kaikkia erilaisilla työsopimuksilla samassa 
paikassa tai työssä työskenteleviä työntekijöitä. Samassa hengessä Alankomaissa on 
kansallisen vähimmäispalkan piiriin otettu kaikki työntekijät, jotka tekevät alle 13 
työtuntia viikossa. 
Kaikki nämä toimenpiteet osoittavat, että jäsenvaltiot ovat koettaneet vastata keskeisiin 
työmarkkinoilla viime aikoina tapahtuneisiin muutoksiin, Toiset ovat säätäneet 
nimenomaisia lakeja ja toiset ovat laajentaneet olemassa olevia määräyksiä, niin että ne 
kattavat uudet työmuodot vaikka ne on joskus vahvistettu oikeuskäytännössä. 
Miten sitten jäsenvaltiot panevat täytäntöön kohtuullista palkkaa koskevia lakejaan? 
Lakien rikkomisesta seuraa tavanomaisia raha- ja/tai vankeusrangaistuksia, jotka ovat 
kuuluneet tällaisiin lakeihin jo kauan. Näitä rangaistuksia langetetaan kuitenkin vasta kun 
rikkomukset on todettuja osoitettu todeksi, ja maiden välillä on eroja siinä, miten 
rikkomukset käyvät ilmi. Italian ja Portugalin kaltaisissa maissa turvaudutaan siihen, että 
työsuojelupiirit valvovat lakien soveltamista. Yksityishenkilötkin voivat kuitenkin saattaa 
asian teollisuustuomioistuimen käsiteltäväksi. Tällaisia tuomioistuimia on joissakin 
jäsenvaltioissa. Myös Ranskassa ja Belgiassa luotetaan vankasti siihen, että työsuojelupiirit 
hoitavat lainrikkomusten toteamisen, ja Ranskassa SMICiä koskevia määräyksiä 
noudatetaan tarkasti. Kun asia saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi, monissa 
jäsenvaltioissa on erityiset työtuomioistuimet, jotka hoitavat asian käsittelyn ainakin 
ensimmäisessä asteessa. 
Jäsenvaltiot eivät näytä pitävän kohtuullista palkkaa koskevan lain täytäntöönpanoa 
suurena ongelmana. Jotkut merkit kuitenkin osoittavat, että ongelma tulee vastaisuudessa 
merkittävämmäksi, kun epätyypilliset työjärjestelyt lisääntyvät, ja erityisesti tietyissä 
jäsenvaltioissa (Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa) laittomien työntekijöiden ja harmaan 
talouden erityisongelmat entisestään mutkistuvat. 
2.6 Inhimillisten voimavarojen kehittäminen 
Lausunnon jakso 'Toiminta inhimillisten voimavarojen kehittämiseksi' koskee laajempaa 
alaa kuin edellä olevat toimintakohdat ja siksi ei olekaan yllättävää, että jäsenvaltioiden 
17 
vastaukset kyselyn tähän kohtaan olivat melko epämääräisiä. Itse asiassa kyselyssä ollut 
kysymys oli paljon rajatumpi; siinä kysyttiin kantaa sellaisten inhimillisten voimavarojen 
kehittämishankkeisiin, jotka tähtäävät työvoiman ansiomahdollisuuksien parantamiseen. 
Varsin moninaisin tavoin suurin osa jäsenvaltioista ilmoitti sitoutuneensa kehittämään 
työvoimaa koulutuksen ja kohonneen tuottavuuden avulla, mikä kaikki edistää 
talouskasvua. Ainoastaan Portugali kiinnitti huomiota ansioiden ja koulutustason väliseen 
suhteeseen ja lainasi OECD:tä, jonka mukaan Portugalissa koulutus ja ansiot liittyvät 
läheisemmin yhteen kuin missään muussa OECD-maassa.16 
Täydennyskoulutuksen ilmapiirin edistämisen ansiosta inhimillisten voimavarojen 
kehittämistavoitteet näyttävät omaksutun suurimmassa osassa jäsenvaltioita. Esimerkiksi 
Kreikassa on toteutettu työ-ja sosiaaliturvaministeriön ja työvoiman työllistämisjärjestön 
(OAED) yhteishanke elinikäisen oppimisen edistämistoimenpiteiden kehittämiseksi. 
Tanskassa koulutus nähdään nimenomaisesti keinona käyttää työvoimaa mahdollisimman 
tehokkaasti työmarkkinoilla mukaan lukien ansiot. Vuonna 1995 siellä tehtiin uusi valtion 
alan työntekijöitä koskeva sopimus, joka vahvistaa koulutuksen merkitystä yleensä ja 
täydennyskoulutuksen merkitystä erityisesti. Tämä liittyy Tanskan hallituksen ja 
työmarkkinaosapuolten laajempaan yritykseen luoda 'mielenkiintoisia ja jännittäviä' 
työpaikkoja inhimillisiä voimavaroja jatkuvasti kehittämällä. Tällä hetkellä asiassa tehdään 
alustavia tutkimuksia. Portugalissa on meneillään koulutusjärjestelmien mittava uudistus. 
Myös Saksa ilmoittaa tukevansa elinikäistä oppimista, mutta siellä työnantajat toimivat 
työkulttuurissa, missä ammatillisella koulutuksella on aina ollut keskeinen asema. Tämä on 
jonkin verran vähentänyt hallituksen lisäpainostuksen tarvetta tässä asiassa. Luxemburgin 
tilanne on samantapainen, mutta silti hallitus antoi siellä vuonna 1994 julistuksen, jossa 
vakuutetaan, että täydennyskoulutusta ja asianmukaista koulutukseen pääsyä ja todistuksia 
tarvitaan. Myös Ranskassa on yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa kannustettu 
halukkuutta täydennyskoulutukseen esimerkiksi ottamalla käyttöön uusia tutkintoja. 
Monissa jäsenvaltioissa työmarkkinaosapuolilla on hyvin ratkaiseva merkitys 
toimenpiteiden onnistumiselle, sillä monet toimenpiteistä perustuvat kansallisen tai 
paikallisen tason työehtosopimuksiin. Portugalissa ammatillisen koulutuksen ja 
täydennyskoulutuksen laaja uudistus riippuu työmarkkinaosapuolten yhteistyöstä 
hallituksen kanssa. 
Yksi täydennyskoulutuksen kehittämistä koskeva keskeinen kysymys on se, miten helposti 
koulutukseen pääsee. Jäsenvaltiot antavat hyödyllisiä tietoja tässä asiassa tapahtuneista 
merkittävistä muutoksista. Esimerkiksi Alankomaissa hiljattain julkaistussa valkoisessa 
kirjassa "Työvoima ja siitä huolehtiminen" ehdotetaan vanhempainloman ja sapattivapaan 
kaltaisia toimenpiteitä, jotta työntekijät voisivat osallistua ammatilliseen koulutukseen. 
Samaan tapaan Suomessa uudessa opintovapaalaissa taataan työntekijälle vain yhden 
vuoden työssä olon jälkeen oikeus ottaa (palkatonta) opintovapaata. Merkittävää on, että 
opintojen, joita opintovapaalle lähtijät suorittavat, ei tarvitse liittyä työnantajan toimialaan. 
Järjestelyssä painotetaan henkilökohtaista kehittymistä. Itävallassa opintovapaan 
16 OECD (1995) OECD Economic Studies Portugal (Pariisi, OECD) 
18 
ottaminen on paljon rajoitetumpaa niin, että vain työpaikkaneuvostojen jäsenillä on 
lakisääteinen oikeus opintovapaaseen. Myös joidenkin työehtosopimusten mukaan 
työntekijöillä on oikeus vapaaseen ammatillisen koulutuksen vuoksi. Portugalissa valtio 
rahoittaa suurimman osan täydennyskoulutuksesta työllisyysasioita ja ammatillista 
koulutusta hoitavan laitoksen johdolla. Ruotsissa valtiojohtoinen työelämä-rahasto pyrki 
vuosina 1990 - 1995 tukemaan työympäristöä ja työn organisointia koskevia parannuksia. 
Yleisesti ottaen ammatillista koulutusta on tarkasteltu suurimmassa osassa jäsenvaltioita 
viime aikoina. Espanjassa ammatillista koulutusta pidetään keskeisenä keinona saada 
työttömät takaisin työmarkkinoille, ja ongelman ratkaisemiseksi Espanjan ammatillisen 
koulutuksen järjestelmä organisoitiin uudelleen vuonna 1993. Silloin kaksi aiempaa 
ammatillisen koulutuksen järjestelmää sulautuivat tehokkaasti yhdeksi ainoaksi 
järjestelmäksi, jonka ensisijaisina tavoitteina ovat sovittaa ammatillinen koulutus 
työmarkkinoiden tarpeita vastaavaksi ja edistää pääsyä koulutukseen ja parantaa 
koulutuksen laatua. Luxemburgissa muutokset ovat pienempiä mutta tähtäävät silti siihen, 
että ammatillinen koulutus vastaisi työmarkkinoiden muutoksia (erityisesti teknisistä 
sovellutuksista johtuvia muutoksia) ja yleisiä työelämän muutoksia. 
Keskeinen piirre ammatillisen koulutuksen muutoksissa on auttaa työmarkkinoilla 
heikossa asemassa olevia, ja niinpä monet muutoksista liittyvät yleisiin työttömyyden 
vastaisiin toimiin. Tämä on tilanne erityisesti Italiassa, missä vuoden 1993 lainsäädännössä 
annettiin työministeriölle tehtäväksi järjestää ammatillista koulutusta koskevaa neuvontaa 
ja opastusta työntekijöille, jotka saavat erityisiä ansiolisiä. Italiassa, samoin kuin 
Portugalissa tuetaan myös yrityksiä järjestämällä koulutusta ja opastusta yrityksissä. 
Kaksi jäsenvaltiota on nostanut työvoiman kehittämisen kansallisen liikkeen asemaan. Niin 
teki ensin Yhdistynyt kuningaskunta asettamalla kansallisia koulutustavoitteita (NTET), 
jotka perustuivat suurimman työnantajajärjestön aloitteeseen ja joita ammattiliitot ja 
hallitus myöhemmin tukivat. Näissä koulutustavoitteissa pyritään siihen, että tietty osa 
työväestöstä saavuttaisi tietyn ammattitaitotason vuosikymmenen loppuun mennessä. 
Vuoden 1995 valkoisessa kirjassa kilpailukyvystä17 asetettiin tarkistettuja (yleensä 
korotettuja) tavoitteita, joissa painotettiin korkeamman tason osaamista. Samantapainen 
lähestymistapa on selvästi Espanjan kansallisessa ammatillisen koulutuksen ohjelmassa 
vuodelta 1993, jossa asetetaan laadullisia ja määrällisiä tavoitteita ammatilliselle 
koulutukselle vuoden 1996 loppuun. Tämä kaikki liittyi kansalliseen työllisyyttä, 
ammatillista koulutusta ja työelämään integroimista koskevaan suunnitelmaan vuodelta 
1993, jonka tarkoituksena oli helpottaa työttömien integroimista työmarkkinoille 
ammatillisen koulutuksen avulla. 
Jäsenvaltioiden antamien tietojen perusteella ei ole mahdollista päätellä, miten suuri 
vaikutus kohtuullista palkkaa koskevalla lausunnolla on ollut edellä mainitun tyyppisiin 
inhimillisten voimavarojen kehittämistoimenpiteisiin. Todellisuudessa kohonneiden 
ansiomahdollisuuksien merkitys ammatillista koulutusta koskevissa muutoksissa ja muissa 
17 Competitiveness - Forging Ahead (Lontoo, HMSO, toukokuu 1995) 
19 
keskeisissä poliittisissa kysymyksissä on luultavasti vähäisempi muissa tämän politiikan 
tavoitteissa, joista yksi tärkeimmistä on työttömyyden vähentäminen. 
3.0 Euroopan unionin näkökulma 
3.1 Komission aikaansaama edistys 
Kohtuullista palkkaa koskevassa lausunnossaan komissio totesi, että on syytä: 
toteuttaa asianmukaisia toimenpiteitä yhteisön tasolla olemassa olevan tiedon 
laadun parantamiseksi 
kehittää ammatillisen koulutuksen järjestelyjä niin, että ne vastaavat paremmin 
muuttuvia ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta koskevia tarpeita 
edistää yhteisön laajuista tiedonvaihtoa yritysten palkkauskäytännöistä 
toteuttaa yhteistyössä jäsenvaltioiden ja työmarkkinosapuolten kanssa 
lisätutkimuksia kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen 
lähentämiseksi 
Yhteisön tasolla olemassa olevan tiedon laatu 
Yhteisön tasolla saatavissa olevan tiedon laadun parantamista koskeva neuvoston asetus 
2744/95 annettiin vuonna 1995, jotta saataisiin tilastoja vuoden 1995 (Ranskan osalta 
vuoden 1994 ja Itävallan osalta vuoden 1996) ansiorakenteesta. Tilastotyötä tehdään 
parhaillaan kaikissa jäsenvaltioissa, ja yksilöllisten ansioiden tasoa ja jakautumista 
koskevat tulokset lienevät saatavissa vuoden 1997 aikana. Useimpien ETA-valtioiden 
odotetaan toimittaneen tietonsa vuoden 1997 puoliväliin mennessä. Tiedot julkaistaan 
kunkin jäsenvaltion osalta omana teoksenaan, joista jokaiseen sisältyy katsaus tärkeimpiin 
kohtiin. Lyhyissä raporteissa vertaillaan tietoja sitä mukaa kuin yleiskuva syntyy. 
Myöhemmin on mahdollista laatia perusteellinen monimuuttuja-analyysi, sillä useimpien 
jäsenvaltioiden tiedot ilmoitetaan erillisissä asiakirjoissa. Tätä toimintaa koskeva ohjelma 
määritellään vuoden 1997 aikana. Vuonna 1996 komissio julkaisee tutkimuksen, jossa 
keskitytään vähimmäispalkkojen kehittymiseen vuosina 1980 - 1995, vähimmäispalkan ja 
keskimääräisen palkan väliseen suhteeseen ja siihen, kuinka suuri määrä ihimisiä saa 
vähimmäispalkkaa jäsenvaltioissa. Vuonna 1994 komissio käynnisti vähintään kolme 
vuotta kestävän Euroopan kotitaloustutkimuksen (European Household Panel Survey). 
Tutkimuksen otos on noin 60 000 kotitaloutta kaikkialta Euroopan unionin alueelta. Ensin 
se käynnistettiin 12 jäsenvaltiossa vuonna Î994, ja Itävalta tuli siihen mukaan vuonna 
1995 ja Suomi vuonna 1996. Alustavat, vuotta 1994 koskevat tulokset ovat jo saatavissa, 
ja vuoden 1995 tulosten pitäisi olla saatavissa vuoden 1996 lopussa. Lisäksi Eurostat 
toteuttaa yhteistyössä kansallisten tilastokeskusten kanssa parhaillaan tutkimuksia 
seuraavista aiheista: 
20 
1. Euroopan työvoimakustannusindeksin (EECI) luotettavuus; sen avulla voitaisiin seurata 
neljännesvuosittain työvoimakustannusten kehitystä suhteessa alaan, ammattiin, 
sukupuoleen, ikään ja yrityksen kokoon 
2. Onko asianmukaista sisällyttää palkkamuuttujia EU:n työvoimatutkimukseen (Labour 
Force Survey) 
Tässä on myös tärkeä mainita samaa palkkaa samanarvoisesta työstä koskeva muistio 
[KOM(94)6], jonka komissio hyväksyi 23 päivänä kesäkuuta 1994. Muistion 
tarkoituksena on määritellä käsite sama palkka samanarvoisesta työstäjä sen soveltamisala 
ja opastaa työn arvotuksessa ja luokituksessa huomioitavissa arviontiperusteissa. Lisäksi 
komissio aikoo antaa samanarvoista palkkaa koskevan ohjesäännön, jossa annetaan 
kaikille asian osapuolille käytännön ohjeita toimenpiteistä, joilla varmistaa samanarvoisen 
palkan täytäntöönpano kaikissa palkkausta koskevissa asioissa sekä ohjeita sukupuoleen 
perustuvan syrjinnän poistamisesta työluokitus-ja arviointijärjestelmissä, joihin 
palkkarakenteet perustuvat. Heikommassa asemassa olevien työntekijäryhmien kohtelua 
koskevan ohjesäännön ideaa sivuttiin jo komission lausunnossa. 
Ammattillisen koulutuksen järjestelyjen mukauttaminen 
Jotta komissio edistäisi ammattillisen koulutuksen järjestelyjen mukauttamista vastaamaan 
paremmin ammattitaitoa ja uudelleenkoulutusta koskevia tarpeita, se laati poliittisen 
kehyksen tukeakseen jäsenvaltioiden toimia joustavampien järjestelmien kehittämiseksi. 
Komission valkoisessa kirjassa "Opettaminen ja oppiminen: kohti kognitiivista 
yhteiskuntaa" todetaan, että koulutusta koskeva vastuu kuuluu jäsenvaltioille, mutta 
ehdotetaan joitakin tavoitteita koulutuksen kehittämiseksi Euroopassa. Valkoisessa 
kirjassa esitetään, että kehitettäisiin uusia tapoja tunnustaa ammattipätevyys riippumatta 
siitä, miten se on hankittu. Näin annettaisiin niille, joilla ei ole muodollista pätevyyttä 
mutta joilla on esimerkiksi ammatillista kokemusta, mahdollisuus saada pätevyys virallisen 
ammattikoulutusjärjestelmän ulkopuolella. Yritysmaailman tarpeita varten valkoisessa 
kirjassa esitetään läheisempiä suhteita koulutuslaitosten ja yritysten välille sekä työpaikalla 
ja sen ulkopuolella tapahtuvan koulutuksen kehittämistä kaikilla tasoilla mukaan lukien 
korkeakoulutus. Valkoisessa kirjassa esitetään myös muutosta siihen, miten 
koulutuskuluihin suhtaudutaan verotuksellisessa ja kirjanpidollisessa mielessä, niin että 
edistettäisiin sijoittamista ihmisiin. Lisäksi siinä ehdotetaan, että kokeiltaisiin uusia tapoja 
rahoittaa ammatillista koulutusta esimerkiksi koulutustilien ja uusien koulutus-ja 
työaikayhdistelmien avulla. Vuonna 1996 - Euroopan elinikäisen oppisen vuonna - on 
aloitettu laaja keskustelu valkoisen kirjan aiheista On ehdotettu, että ammatillisen 
koulutuksen LEONARDO DA VINCI -ohjelmaa käytettäisiin tukemaan monia 
kokeiluluontoisia pilottihankkeita, joilla kokeiltaisiin joitakin valkoisen kirjan ideoita. 
Euroopan työllisyysstrategian myötä komissio on kehottanut jäsenvaltioita asettamaan 
työvoiman koulutustasoa koskevia tavoitteita. Näin ne sitoutuisivat kohottamaan 
ammattitaidon tasoa keskipitkällä aikavälillä, mukaan lukien vähemmän ammattitaitoisten 
työntekijöiden ammattitaidon taso. 
21 
Lisäksi on toteutettu useita toimia osana Euroopan sosiaalirahaston tavoitetta 4, jonka 
tarkoituksena on muun muassa kehittää ammatillista koulutusta, niin että se vastaa 
työmarkkinoiden vaateita. Ensinnäkin yritysten, jotka saavat rahoitusta työntekijöidensä 
uudelleensopeuttamiseen osana tavoitetta 4, vaaditaan lisäävän koulutussuunnitelmiinsa 
ennusteen, jotta voitaisiin vertailla tulevien työpaikkojen vaateita ja yritysten 
työntekijöiden ammattitaitoa. Toiseksi yhteisön tukikehyksen eli siis yhtenäisasiakirjan 
mukainen ensimmäinen tehtävä on laatia katsaus työmarkkinoista, jotta selvitettäisiin se 
teollinen kehitys, joka johtaa työvoiman ammattitaitoa koskevien vaateiden muutoksiin. 
Yksi tapa on tehdä erikoistutkimuksia, joiden avulla etsitään ne teolliset muutokset, jotka 
johtavat uusiin työvoiman ammatillisen koulutuksen tarpeisiin. Joissain tapauksissa on 
perustettu työmarkkinoiden seurantakeskuksia, jotka tuottavat nopeasti tietoa 
muutoksista, niin että tarvittavat muutokset voidaan toteuttaa uusien tarpeiden 
tyydyttämiseksi. Yhteisön tukikehyksen toinen tehtävä on tarjota tarvittavaa koulutusta 
kouluttajille, niin että he kykenevät vastaamaan näihin uusiin tarpeisiin. Yhteisön 
tukikehyksen kolmas tehtävä on laatia ammatillista koulutusta koskevia suunnitelmia, jotta 
uutta ammattitaitoa saavat ne, jotka sitä tarvitsevat. 
Lisäksi yhtenä välikatsauksen päätavoitteista on kohdentaa ammatillista koulutusta niin, 
että se vastaa paremmin työmarkkinoiden nykyisiä ja tulevia tarpeita. Yhteisön 
tukikehyksiä muutetaan jatkuvasti, jotta ne vastaisivat paremmin muuttuvia tarpeita. 
Lopuksi komissio on aktiivisesti kannustanut jäsenvaltioita ottamaan 
työmarkkinaosapuolet mukaan koulutukseen, jotta koulutusta jatkuvasti parannettaisiin 
pitämällä se ajan tasalla muuttuvien ammatitaitoa koskevien tarpeiden kanssa. 
Yhteisön laajuisten yritysten sisäistä palkkausta koskevien vaihtojen kehittäminen 
Yhteisön laajuisten yritysten sisäistä palkkausta koskevien vaihtojen kehittämisessä 
voidaan viitata erityisesti asiantuntijatyöryhmän joustavuutta ja työn organisointia 
koskevaan kertomukseen. Se julkaistiin Sosiaalinen Eurooppa -lehden täydennysosassa 
1/95. Työryhmä suositteli, että uusista palkkausjärjestelmistä saatuja kokemuksia pitäisi 
arvioida Euroopan tasolla ja että arvioinnin tulokset pitäisi antaa työmarkkinaospuolten 
nähtäviksi. Hyvät esimerkit voivat olla tärkeänä apuna edistettäessä neuvotteluja 
teollisuudessa ja yrityksissä. Koska tuotannon luonne ja yrityksen koko vaikuttavat 
huomattavasti palkkausjärjestelmiin, arvioinnissa olisi keskityttävä tarkoin määrättyihin 
uusiin kokemuksiin, joita muut voivat hyödyntää. Komissio pohtii työmarkkinaosapuolten 
kanssa, miten tämän suosituksen toteutumista voitaisiin parhaiten edistää. 
Lisätutkimukset kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen 
lähentämiseksi 
Toteuttaakseen tutkimuksia kohtuullista palkkaa koskevien jäsenvaltioiden politiikkojen 
lähentämiseksi komissio toteuttaa kaksi tutkimushanketta. Ensimmäinen hanke on 
Analyysi palkkarakenteista ja työllisyydestä. Hankkeen tarkoituksena on kehittää ja 
monipuolistaa erittelykykyä ja asiantuntemusta ja tehostaa asiantuntijoiden kanssa 
tehtävää yhteistyötä Essenissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston sitoumusten 
mukaisesti. Osana hanketta on perustettu puolueettomista työllisyysasiantuntijoista 
22 
koostuva ryhmä. Hankkeessa tehdään myös analyysi palkkarakenteista ja työllisyydestä. 
Analyysissä eritellään ongelman keskeiset osa-alueet, annetaan tilannekatsaus meneillä 
olevasta keskustelusta, käsitellään tärkeitä poliittisia vastauksia ja annetaan politiikkoja 
ja/tai lisätutkimuksia koskevia ehdotuksia. Tutkimuksen lopullinen selvitys esitellään 
vuonna 1996. Toisen hankkeen aiheena on Matalapalkkojen kartoitus. Hankkeen 
tarkoituksena on tarkastella matalapalkkojen määrää valituissa Euroopan maissa ja 
kartoittaa eri maissa matalaa palkkaa saavien henkilöiden henkilökohtaisia, työhön liittyviä 
ja heidän kotitaloutensa erityispiirteitä uusien yhdenmukaistettujen tietolähteiden avulla. 
Lisäksi siinä tarkastellaan, miten sosiaaliturvajärjestelmät tukevat matalapalkkaisia eri 
maissa. Lopuksi tutkitaan sitä miten vähimmäispalkkaa koskeva lainsäädäntö vaikuttaa 
mataliin palkkoihin, palkkamenoihin ja sosiaaliturvamenoihin useissa maissa. Hanke 
aloitettiin maaliskuussa 1996 ja se päättyy elokuussa 1997. 
3.2 Jäsenvaltioiden edistystä koskeva katsaus 
Kyselyyn annetuista vastauksista kävi selvästi ilmi, että jotkut jäsenvaltiot eivät olleet 
tyytyväisiä kohtuullisen palkan määritelmään. Pohjimmiltaan ne katsoivat, että siinä 
sekoitetaan erilliset vaikkakin toisiinsa liittyvät käsitteet oikeudenmukainen palkka ja 
riittävä elintaso. Oikeudenmukainen palkka on selvästi tärkeä osa riittävän elintason 
saavuttamisessa mutta se ei luultavasti ole ainoa asiaan vaikuttava tekijä. 
Yleisesti vastauksissa oli vain vähän merkkejä siitä, että kohtuullista palkkaa koskeva 
komission lausunto olisi saanut aikaan toimintaa jäsenvaltioissa. Lähin vastauksista 
ilmennyt yhteys oli se, että joissain jäsenvaltioissa oli säädetty laki kotityöntekijöiden 
työehtojen ja työolojen suojaamiseksi, mikä nimenomaisesti mainittiin lausunnossa. 
Tällaisia yhteyksiä on kuitenkin hyvin vaikea todeta taloudellisen ja sosiaalisen ympäristön 
moninaisuuden takia. Hyvin luultavasti jäsenvaltioiden hallitusten tekemiin muutoksiin 
olivat vaikuttaneet monet tekijät, joista yhtenä on voinut olla lausunto. 
Suurin osa jäsenvaltioista katsoi, että niillä oli jo tarvittava peruslainsäädäntö, mikä olisi 
nähtävä rohkaisevana tekijänä. Esimerkiksi suuri osa yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevista 
laieista on peräisin 1970-luvulta ja ne ovat suorassa yhteydessä EY:n direktiiveihin, vaikka 
tarkistussäännöksiä on sen jälkeen annettu. Itse asiassa suuri osa kohtuullista palkkaa 
koskevasta huolesta on syntynyt yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan kysymyksen vuoksi. 
Se, että useammin naiset kuin miehet joutuvat uhanalaisiin työpaikkoihin (muun muassa 
osa-aikatyö ja määräaikainen työ) osoittaa, että yhtäläisiin mahdollisuuksiin kiinnitetään 
erityisen paljon huomiota, ja jäsenvaltioissa oli nähtävissä rohkaisevia merkkejä siitä, että 
muita heikossa asemassa olevia ryhmiä otettiin lainsuojan piiriin. 
Säännellymmilläkin työmarkkinoilla oli kuitenkin vahvasti vallalla näkemys, että 
palkkajärjestelyihin ei pitäisi puuttua ja että puuttumista pitäisi mahdollisuuksien mukaan 
välttää. Niissäkin maissa, joissa on kansallinen vähimmäispalkka, se vaikuttaa suoranaisesti 
vain harvoihin, vaikka vähimmäispalkan olemassaolo vaikuttaakin yleisiin palkkajärjestelyä 
koskeviin menettelyihin. Näin myös enemmistötilanteissa, missä työehtosopimuksilla 
23 
asetetaan vähimmäispalkat tietyille työntekijäryhmille, vaikka tällöin vähimmäispalkan 
suora vaikutus on vielä vähäisempi. 
Palkkatietoja koskeva avoimuus on edelleen ongelma jäsenvaltioissa. Kansallisen tason 
palkkatilastoja on kaikissa jäsenvaltioissa, mutta ne ovat tavallisesti liian yleisluontoisia tai 
vanhentuneita. Avoimista työpaikoista saatavissa palkkatiedoissa on se etu, että ne ovat 
enemmän ajan tasalla. Niiden arvoa rajoittaa kuitenkin se, että julkisiin 
työnvälityspalveluihin ilmoitetaan niin pieni osa avoimista työpaikoista ja on yleinen tapa 
täyttää työpaikkoja täysin ilman, että työvoimatoimistot saavat siitä tiedon. EU:n 
laajuisten tietojen hyödyllisyys voidaan myös asettaa kyseenalaiseksi sen takia, että 
elintasossa, palkkatasoissa ja välillisissä palkkakustannuksissa on niin suuria eroja. 
Edellä oleva esitys osoittaa, että oikeiden olosuhteiden luominen kohtuullisen palkan 
ylläpitämiseksi vaihtelee jäsenvaltioittain, ja päätavoitteena pitäisi olla, että kukin 
jäsenvaltio luo ne omalla tavallaan, niin että taloudellista ja sosiaalista edistystä 
horjutetaan mahdollisimman vähän. 
3.3 Tilastotietoja 
Tarvitaan ansiorakenteen suuntauksia ja tuloerojen muutoksia koskevia tietoja, jotta 
voidaan arvioida lausunnon julkaisemisen jälkeen tapahtuneiden työmarkkinoiden ja 
lainsäädännön muutosten vaikutuksia. Valitettavasti tällaisia tietoja ei ole saatavissa EU:n 
laajuisesti, ja jos koetetaan kerätä tietoja eri jäsenvaltioista, joudutaan väistämättä 
käyttämään monenlaisista lähteistä saatuja tietoja, jotka eivät välttämättä ole 
vertailukelpoisia. Eräät tärkeät muutokset kuitenkin auttavat tutkimustyötä 
lähitulevaisuudessa. Erityisesti Eurostat kehittää seuraavia kolmea tilastohanketta: 
Ansioita koskevien tilastojen rakenne: Eurostat koordinoi parhaillaan kussakin 
jäsenvaltiossa tapahtuvaa merkityksellisten tietojenkeruuta, jossa yksilöidään 
otoksen erityispiirteet muun muassa sukupuolen, iän, (työssä) palveluajan, 
ammatin, alan ja koulutustason suhteen. Kyselyn tulosten odotetaan valmistuvan 
vuoden 1997 aikana. 
Kotitalouskysely: Tämä kotitalouksien tuloja koskeva tutkimus aloitettiin vuonna 
1994 ja sen on tarkoitus kestää vähintään kolme vuotta. Tutkimuksen otos on noin 
60 000 kotitaloutta kautta Euroopan unionin. Alustavat vuotta 1994 koskevat 
tulokset ovat jo saatavissa ja vuoden 1995 tulosten pitäisi olla saatavissa vuoden 
1996 lopussa 
Euroopan vähimmäispalkkoja koskeva tutkimus: Tämän erityistutkimuksen on 
määrä valmistua vuoden 1996 keskivaiheilla ja se kattaa pääasiassa ne jäsenvaltiot, 
joissa on käytössä vähimmäispalkka. Tutkimuksessa tarkastellaan 
vähimmäispalkkojen soveltamisalaa ja suhdetta keskipalkkoihin. Niiden 
jäsenvaltioiden osalta, joissa ei ole kansallista vähimmäispalkkaa, tutkimus 
rajoittuu tiettyihin työehtosopimuksen piiriin kuuluviin aloihin. 
24 
Liitteessä B on tietoja jäsenvaltioiden palkkakehityksestä kotitalouskyselyn perusteella ja 
jäsenvaltioille suoraan lähetetyn kyselyn perusteella niistä jäsenvaltioista, jotka antoivat 
tietoja palkkakehityksestä. 
3.4 Tulevaisuudennäkymät 
Tarve seurata kohtuullisia palkkoja on jatkossakin tärkeä kysymys mutta sitä ei voi erottaa 
muista EU:n työmarkkinoita parhaillaan muokkaavista tekijöistä. Kysymyksen suhteellista 
tärkeyttä korostaa työmarkkinoiden pirstoutuminen, joka heikentää perinteisiä 
työehtosopimusneuvottelujen muotoja. Eräissä jäsenvaltioissa, joissa vakiintuneet 
työehtosopimusneuvottelujärjestelyt ovat keskeisessä asemassa vähimmäispalkkojen 
määräämisessä, herää kysymys siitä, miten näiden määräysten käy, jos 
sopimusneuvottelujärjetelmä hajoaa. Lisäksi työehtosopimusneuvottelujen poisjäämisen 
myötä menetettäisiin arvokas palkkoja koskeva tietolähde, joka tällä hetkellä edistää 
huomattavasti alan avoimuutta. 
Kun työmarkkinat pirstoutuvat ja uudet työnteon muodot lisääntyvät, realistisin tapa 
edistää kohtuullisen palkan toteutumista on näyttää hyvän käytännön mallia lähinnä 
työnantajatasolla. Komissiolla voi olla myönteinen tehtävä tämän kokemuksen käytön 
vaalimisessa kautta koko EU. 
Komissio voi yksilöidä seuraavat keskeiset tulevan toiminnan alueet näiden aiheiden 
kehittelemiseksi: 
levitetään yleisiä työoloja ja erityisesti yritystason palkkoja koskevaa hyvää 
käytäntöä 
seurataan täydennyskoulutuksen kehittämistä ja sen vaikutuksia ansioihin ja sen 
arvoa työnantajalle ja sitä, miten koulutusmahdollisuuksiin suhtaudutaan 
(kouluttautumislomat, koulutusavustukset jne.) 
levitetään neljän tai viiden vuoden välein vertailukelpoisia tilastotietoja 
ansiorakenteesta kaikissa jäsenvaltioissa, alhaisemmat palkat mahdollistavan 
Euroopan työvoimakustannusindeksin täytäntöönpanosta sekä jäsenvaltioissa 
sovellettavia vähimmäispalkkoja koskevista julkaisuista 
tuetaan vapaita työpaikkoja koskevien kansallisten tietojen kehittämistä ja sitä, että 
kaikki työmarkkinoiden osapuolet ja erityisesti työnhakijat saavat näitä tietoja. 
25 
Liite A: 
Kertomus oikeudesta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta 
K 
Kertomus, joka koskee oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden 
ajalta ja joka perustuu komission tammikuussa 1996 jäsenvaltioille lähettämään 
kyselyyn 
1. Kysymykset ia jäsenvaltioiden yleistilanne: 
A. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä 
1. Onko työntekijöillä yleensä oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä? 
Työntekijöillä on lakisääteinen oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä Belgiassa, 
Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa, Itävallassa, 
Portugalissa, Suomessa ja Ruotsissa. Tanskassa joillakin työntekijöillä ei ole tätä oikeutta 
ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa oikeus riippuu työntekijän työsopimusehdoista. 
Ranskassa ja Alankomaissa oikeutta säännellään usein työehtosopimuksilla. 
2. Jos on, onko oikeuden oikeudellinen perusta perustuslaissa, laeissa, asetuksissa, 
hallinnollisissa määräyksissä vai oikeudellisesti sitovissa työehtosopimuksissa? 
Yleensä oikeudellinen perusta on laki ja tämän lisäksi asiaa koskevat muut asetukset tai 
työehtosopimukset. Alankomaissa ja Ruotsissa tämä oikeus sisältyy ainoastaan 
työehtosopimuksiin (Alankomaissa työehtosopimuksiin, jotka on julistettu yleisesti 
sitoviksi). Suomessa ainoastaan itsenäisyyspäivä on lakisääteinen yleinen vapaapäivä. 
Muita yleisiä vapaapäiviä säännellään työehtosopimuksin. Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa työntekijän oikeutta lomapäiviin ei säännellä lailla vaan yksittäisen 
työnantajan ja työntekijän välisellä työsopimuksella. 
3. Onko sellaisia työntekijäryhmiä, joilla ei ole kyseistä oikeutta taijoille ei yleensä 
makseta palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä? 
Tällaista poikkeusta ei ole Belgiassa, Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Italiassa, 
Luxemburgissa, Itävallassa, Portugalissa eikä Suomessa (Suomessa pieni poikkeus, katso 
4 kohta). Tanskassa, Ranskassa, Irlannissa, Alankomaissa ja Ruotsissa joillakin 
työntekijäryhmillä ei ole tätä oikeutta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia riippuu 
työsopimuksesta. 
4. Riippuuko oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä siitä, kuinka kauan työntekijä 
on ollut työnantajan palveluksessa? 
Tiettyä palvelusaikaa ei vaadita Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, 
Italiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Itävallassa ja Portugalissa. Ranskassa joillakin 
tuntipalkkaa saavilla työntekijöillä ei ole oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ja 
Irlannissa palvelusaikavaatimus koskee vain osa-aikatyöntekijöitä. Ruotsissa ja Suomessa 
asiaa voidaan säännellä työehtosopimuksissa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia 
riippuu työsopimuksesta. 
rt 
5. Maksaako työnantaja aina palkan vai maksaako sen jokin muu elin? Jos jokin muu . 
elin maksaa palkan, mikä elin on kyseessä? 
Suurimmassa osassa jäsenvaltioita työnantajan on suoritettava maksu. Tanskassa on 
erityinen järjestelmä joillekin työntekijöille. 
6. Kuinka käsite "yleinen vapaapäivä" määritellään ja kuinka monta yleistä vapaapäivää 
vuodessa on? 
Missään jäsenvaltiossa ei ole selvää oikeudellista määritelmää käsitteelle "yleinen 
vapaapäivä". Päiviä on eri maissa seuraavasti: Belgiassa 10, Tanskassa 9,5, Saksassa 10 -
13, Kreikassa 10-12, Espanjassa 14, Ranskassa 11, Irlannissa 9, Italiassa 10, 
Luxemburgissa 10, Alankomaissa 7, Itävallassa 13, Portugalissa 12-14, Suomessa 12, 
Ruotsissa 11 ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 8-10. 
7. Saako näiltä vapaapäiviltä palkkaa palkallisen vuosiloman lisäksi työaikadirektiivin 
(93/104/EY) 7 artiklan mukaisesti? 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa asia riippuu työsopimuksesta. Muissa jäsenvaltioissa 
yleisiltä vapaapäiviltä saa palkkaa vuosiloman lisäksi. 
8. Onko oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä julkisen keskustelun aiheena 
jäsenvaltioissa tällä hetkellä? 
Vain Irlannissa, jossa lomalainsäädäntöä tarkistetaan parhaillaan. 
B. Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta 
1. Onko työntekijöillä yleensä oikeus saada palkkaa sairauden ajalta? 
Yleensä työntekijöillä on oikeus saada palkkaa sairauden ajalta. 
2. Jos on, sisältyykö tämä oikeus sosiaaliturvalainsäädäntöön, työlainsäädäntöön tai 
muihin lakeihin, asetuksiin, hallinnollisiin määräyksiin tai oikeudellisesti sitoviin 
työehtosopimuksiin tai johonkin muuhun? 
Oikeus sisältyy työlainsäädäntöön, sosiaaliturvalainsäädäntöön ja työehtosopimuksiin. 
3. Maksetaanko työntekijöille täysi palkka vai tietty prosenttiosuus vai kiinteä korvaus? 
Belgiassa, Tanskassa, Italiassa, Luxemburgissa, Itävallassa ja Suomessa työntekijät saavat 
täyden palkan. Kaikissa muissa maissa maksetaan pienempi määrä joko tiettynä 
prosenttiosuutena palkasta (Saksa, Kreikka, Espanja, Ranska, Alankomaat, Portugali ja 
Ruosti) tai kiinteänä korvauksena (Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta). 
l<£ 
4. Muuttuuko laskuperuste maksuajan mukaan ja onko maksuaika rajallinen? 
Irlantia lukuun ottamatta kaikissa jäsenvaltioissa maksuaika on rajallinen. Irlannissa 
rajoitusta ei ole, jos työntekijä on maksanut sosiaalivakuutusmaksuja vähintään viiden 
vuoden ajan. 
5. Onko sellaisia työntekijäryhmiä, joilla ei ole kyseistä oikeutta taijoille ei yleensä 
makseta palkkaa sairauden ajalta? 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa yli 65-vuotiailla työntekijöillä, alle kolmen kuukauden 
määräaikaisen työsopimuksen mukaan työskentelevillä, alle 61 puntaa viikossa 
ansaitsevilla työntekijöillä ja työntekijöillä, jotka osallistuvat työselkkaukseen, ei ole tätä 
oikeutta. Työntekijöillä, jotka eivät voi saada työnantajaltaan lakisääteistä sairausajan 
palkkaa, voi olla oikeus valtion työkyvyttömyysetuuteen. Suomessa (yleensä) ja Ruotsissa 
palkkaa ei makseta sairauden ensimmäisen päivän ajalta. Ranskassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa vastaava aika on kolme päivää. Kreikassa maksetaan vain puolet 
palkasta sellaisen sairauden ajalta, joka kestää 1 - 3 päivää. Muissa jäsenvaltioissa kaikki 
työntekijät saavat palkkaa. 
6. Riippuuko oikeus saada palkkaa sairauden ajalta siitä, kuinka kauan työntekijä on 
ollut työnantajan palveluksessa? 
Saksassa (lainsäädännön perusteella), Luxemburgissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa tiettyä palvelusaikaa ei vaadita. Itävallassa palvelusaikaa sovelletaan 
ruumiillisen työn tekijöihin. Belgiassa, Kreikassa, Ranskassa, Irlannissa 
(sairausvakuutuslaitos) ja Ruotsissa (vain joissakin tapauksissa) palvelusaikaa sovelletaan 
ruumiillisen työn tekijöihin ja muihin työntekijöihin. Suomessa työnantajalla ei ole 
velvollisuutta maksaa palkkaa sairauden ajalta, jos työsuhde on kestänyt alle yhden 
kuukauden. Työehtosopimuksiin sisältyy usein kuitenkin työntekijöiden kannalta 
suotuisampia määräyksiä. 
7. Maksaako työnantaja aina palkan vai maksaako sen jokin muu elin? Jos jokin muu 
elin maksaa palkan, mikä elin on kyseessä? 
Ranskaa ja Irlantia lukuun ottamatta ja joissakin tapauksissa Italiaa lukuun ottamatta 
työnantaja maksaa palkan alkujakson aikana. Sen jälkeen maksun suorittaa 
sairausvakuutuslaitos. 
8. Jos työnantaja maksaa palkan, korvaako sosiaaliturvalaitos tai samankaltainen 
rahasto sen hänelle? 
Saksassa ja Itävallassa työnantajalle korvataan hänen ruumiillisen työn tekijöille 
maksamansa palkka monissa tapauksissa. Luxemburgissa, Suomessa, Ruotsissa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa suoritus korvataan joissakin tapauksissa. Belgiassa, 
Tanskassa ja Kreikassa korvausta ei ole. Ranskassa, Irlannissa ja Italiassa (ruumiillisen 
työn tekijöille) sosiaaliturvalaitos suorittaa maksun useimmissa tapauksissa. 
14 
9. Onko oikeus saada palkkaa sairauden ajalta julkisen keskustelun aiheena 
jäsenvaltioissa tällä hetkellä? 
Tanskassa työntekijät vaativat säännöllisesti parannuksia työehtosopimusten mukaisiin 
järjestelmiin. Saksassa palkanmaksua koskevaa lakia muutettiin 1. lokakuuta 1996. Kaikki 
ruumiillisen työn tekijät ja muut työntekijät saavat periaatteessa 80 prosenttia palkasta 100 
prosentin sijasta. Muutoksesta käydään parhaillaan kiivasta julkista keskustelua. Ruotsissa 
on tehty huomattavia muutoksia sairausvakuutusjärjestelmään. Sellainen on muun muassa 
sairauspäivärahaa koskeva laki, jonka mukaan otetaan käyttöön niin sanottu odotuspäivä, 
jolloin ei saa palkkaa tai korvausta ja johon sisältyy korvaustasojen vähentäminen. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa sosiaaliministeriö on antanut neuvotteluasiakaan, johon 
on koottu teollisuuden näkemyksiä ehdotukseksi, jonka tarkoituksena on vapauttaa 
työnantajat maksamasta lakisääteistä sairauspäivärahaa, jos he maksavat sopimuksen 
mukaisen (mukaan lukien ammattitaudista johtuva sairauspäiväraha) tai lakisääteisen 
sairauspäivärahan suuruisen tai sen ylittävän korvauksen työntekijöille, jotka ovat päivän 
työkyvyttömiä. Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan työntekijöiden oikeuksia suojataan 
säilyttämällä perimmäinen sitoumus maksaa sairauspäivärahaa. 
2. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä ia sairauden ajalta eri 
jäsenvaltioissa: 
A. Oikeus saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä 
Belgia 
Belgiassa on kymmenen yleistä vapaapäivää (1.1., 2. pääsiäispäivä, 1.5., helatorstai, 
helluntainjälkemen maanantai, 21.7., 15.8., 1.11., 11.11., 25.12.,). Jos yleinen vapaapäivä 
on sunnuntaina, jokin muu päivä on vapaapäivä. Kukin työntekijä saa täyden palkan näiltä 
päiviltä, jos hän ei ole ollut pois töistä ilman perusteltua syytä päivää ennen yleistä 
vapaapäivää ja päivän sen jälkeen. Työskentely yleisenä vapaapäivänä on sallittu, jos se on 
sallittua sunnuntaisin. 
Tanska 
Tanskassa on 9,5 yleistä vapaapäivää (1.1, kiirastorstai, pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 
1.5., helatorstai, 5.6. puolikas vapaapäivä, 25.12., 26.12.). Kuukausipalkkaa saaville 
maksetaan täysi palkka. Muut työehtosopimusten piiriin kuuluvat työntekijät saavat 
yleensä 3,5 prosenttia palkasta kutakin yleistä vapaapäivää kohden. Työehtosopimusten 
piiriin kuulumattomilla ei ole lakisääteistä oikeutta saada palkkaa yleisiltä vapaapäiviltä. 
Työskentely yleisinä vapaapäivinä on sallittua. 
Saksa 
Vain Saksojen yhdentymispäivä (3.10.) vahvistetaan liittovaltion laissa. Liittovaltion 
osavaltiot sääntelevät itse muita yleisiä vapaapäiviä. Vuodessa on 9 - 13 yleistä 
vapaapäivää (1.1., pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 1.5., helatorstai, helluntain jälkeinen 
maanantai, 25.12. ja 26.12. ovat yleisiä vapaapäiviä jokaisessa osavaltiossa). Jokainen 
työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois työstä päivää ennen yleistä 
vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä (§ 2 Entgeltfortzahlungsgesetz). 
2o 
Kreikka 
Kreikassa on kuusi yleistä vapaapäivää (25.3., 2. pääsiäispäivä, 1.5., 15.8., 28.10., 
25.12.), jotka koskevat kaikkia. Näiden lisäksi sosiaaliasioiden ministeriö voi määrätä viisi 
päivää vuodessa yleisiksi vapaapäiviksi. Jokainen työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos 
hän ei ole ollut pois työstä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman 
perusteltua syytä. 
Espanja 
Espanjassa on vahvistettu 12 yleistä vapaapäivää (1.1., 6.1., 19.3. tai 25.7., kiirastorstai, 
pitkäperjantai, 1.5., 15.8., 12.10., 1.11., 6.12., 8.12., 25.12.) ja kaksi vaihtoehtoista yleistä 
vapaapäivää. Jos yleinen vapaapäivä on sunnuntaina, seuraava maanantai on vapaapäivä. 
Jokainen työntekijä saa saman palkan kuin työpäiviltä. 
Ranska 
Oikeus saada palkkaa 1.5. on vahvistettu työlainsäädännössä (Code du travail, L.222 7 
artikla). Kuukausipalkkaa nauttivat saavat palkkaa myös 1.5. Muut työntekijät saavat 
palkkaa, jos he ovat työskennelleet vähintään kolme kuukautta ja ovat tehneet työtä 200 
tuntia edellisten kahden kuukauden aikana eivätkä ole olleet pois työstä päivää ennen 1.5. 
ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä. Työlainsäädännössä (Code du travail, L.222 
1 artikla) vahvistetaan 11 muuta yleistä vapaapäivää, mutta työehtosopimuksista riippuu, 
saavatko työntekijät näiltä päiviltä palkkaa. 
Irlanti 
Irlannissa on yhdeksän yleistä vapaapäivää (1.1., 17.3., 2. pääsiäispäivä, toukokuun, 
kesäkuun ja elokuun ensimmäinen maanantai, lokakuun viimeinen maanantai, 25.12., 
26.12). Jos yleinen vapaapäivä osuu sunnuntaille, jokin muu päivä on vapaapäivä. 
Täysipäiväisesti työskentelevät saavat täyden palkan yleisenä vapaapäivänä. Säännöllistä 
osa-aikatyötä tekevien on ollut työskenneltävä 13 viikkoa ja epäsäännöllistä osa-aikatyötä 
tekevien on ollut työskenneltävä 120 tuntia saadakseen tämän oikeuden. Kotityötä 
tekevillä, merimiehillä, majakan tai majakkalaivan työntekijöillä, kalastajilla sekä 
työnantajan talossa asuvilla sukulaisilla ei ole tätä oikeutta. 
Italia 
Italiassa on kaksi kansallista yleistä vapaapäivää (25.4., 1.5.) ja kahdeksan muuta yleistä 
vapaapäivää (1.1., 6.1., 2. pääsiäispäivä, 15.8., 1.11., Neitsyt Marian perisynnittömän 
sikiämisen päivä, 25.12., 26.12.). Työehtosopimuksissa on myös vahvistettu yleisiä 
vapaapäiviä. Kukin työntekijä saa saman palkan kuin työpäivältä. 
Luxemburg 
Luxemburgissa 10.4.1976 annetussa laissa vahvistetaan yleisiksi vapaapäiviksi 
uudenvuoden päivä, 2. pääsiäispäivä, 1.5., helatorstai, helluntain jälkeinen maanantai, 
23.6., 15.8, 1.11., 25.12. ja 26.12. Jos yleinen vapaapäivä osuu sunnuntaille, jokin muu 
päivä on vapaapäivä. Jokainen työntekijä saa palkan näiltä päiviltä, jos hän ei ole ollut pois 
työstä päivää ennen yleistä vapaapäivää ja päivän sen jälkeen ilman perusteltua syytä tai 
kolme päivää 25 työpäivän aikana ennen yleistä vapaapäivää. Työskentely yleisenä 
vapaapäivänä on sallittua. 
M 
Alankomaat 
Alankomaissa on seitsemän yleistä vapaapäivää (1.1., 2. pääsiäispäivä, 30.4., helatorstai, 
helluntain jälkeinen maanantai, 25.12., 26.12.) vuodessa ja 5.5. joka viides vuosi. 
Palkanmaksusta yleisiltä vapaapäiviltä ei säädetä laissa vaan lähes kaikissa asiaa 
koskevissa työehtosopimuksissa. Oikeus voi myös olla osana työsopimusta. 
Itävalta 
Itävallassa on 13 yleistä vapaapäivää (1.1., 6.1, 2. pääsiäispäivä, 1.5., helatorstai, 
helluntain jälkeinen maanantai, Kristuksen pyhän ruumiin ja veren juhla, 15.8., 26.10., 
1.11., 8.12., 25.12., 26.12.), jotka koskevat kaikkia ja lisäksi vapaapäivä, jotka koskevat 
muutamia erityisiä ryhmiä. Yleensä työskentely yleisenä vapaapäivänä ei ole sallittua, 
mutta tähän sääntöön sovelletaan lukuisia poikkeuksia. Kukin työntekijä saa saman palkan 
kuin työpäivänä (palkanmenetystä koskeva periaate, § 9 kohta 1 Arbeitsruhegesetz). 
Portugali 
Portugalissa on 12 vahvistettua yleistä vapaapäivää (1.1., pitkäperjantai, 25.4., 1.5., 
Kristuksen pyhän ruumiin ja veren juhla, 10.6., 15.8., 5.10., 1.11., 1.12., 8.12., 25.12.) ja 
kaksi vaihtoehtoista yleistä vapaapäivää (laskiaistiistai ja yksi päivä kullekin kaupungille). 
Kukin työntekijä saa kyseisiltä vapaapäiviltä saman palkan kuin työpäiviltä. 
Suomi 
Suomessa itsenäisyyspäivä (6.12.) ja 1.5. ovat lakisääteisiä yleisiä vapaapäiviä. Viikko- tai 
kuukausipalkkaa saavat työntekijät saavat palkan myös yleisiltä vapaapäiviltä. Päivä- tai 
tuntipalkkaa saavat työntekijät saavat palkan itsenäisyyspäivältä, jos he ovat 
työskennelleet vähintään kuusi työpäivää. Muista yleisistä vapaapäivistä, joita on yhdeksän 
(1.1., 6.1., pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, helatorstai, juhannuspäivä, 1.11., 25.12., 
26.12.), säädetään kirkkolaissa. Palkanmaksu näiltä päiviltä määritellään 
työehtosopimuksissa. 
Ruotsi 
Ruotsissa on 11 yleistä vapaapäivää (1.1., 6.1., pitkäperjantai, 2. pääsiäispäivä, 1.5., 
helatorstai, 23.6., 24.6., 1.11., 25.12., 26.12.). Kuusi näistä päivistä ei voi koskaan olla 
sunnuntaina. Palkanmaksusta ei säädetä laissa, mutta työehtosopimuksissa säännelty 
palkanmaksu yleisiltä vapaapäiviltä koskee noin 85 prosenttia kaikista työntekijöistä. 
Yhdistynyt kuningaskunta 
Englannissa ja VValesissa on kahdeksan lakisääteistä vapaapäivää (1.1., pitkäperjantai, 2. 
pääsiäispäivä, toukokuun ensimmäinen ja viimeinen maanantai, elokuun viimeinen 
maanantai, 25.12., 26.12.). Pohjois-Iriannissa yleisiä vapaapäiviä on kymmenen: Englannin 
ja Walesin vapaapäivien lisäksi 17.3. ja 12.7. Skotlannissa yleisiä vapaapäiviä on 
kahdeksan (1.1., 2.1., pitkäperjantai, toukokuun ensimmäinen ja viimeinen maanantai, 
elokuun ensimmäinen maanantai, 25.12., 26.12.). Perinteisesti työntekijöillä on vapaata 
näinä päivinä, mutta tilanne eroaa alueittain. Erityisesti Skotlannissa julkinen sektori ja 
liikemaailma viettävät edellä mainittujen päivien sijaan paikallisia ja perinteisiä 
vapaapäiviä. Palkanmaksu vapaapäiviltä riippuu yleensä yksittäisen työnantajan ja 
työntekijän työsopimuksesta. 
IV 
B. Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta 
Belgia 
Ruumiillisen työn tekijät saavat tämän oikeuden oltuaan töissä kuukauden. Oikeuden saa 
koeajan jälkeen. Sairauden ensimmäisten seitsemän päivän aikana kaikki työntekijät saavat 
täyden palkan. Sen jälkeen ruumiillisen työn tekijät saavat 85,88 prosenttia ja muut 86,93 
prosenttia seuraavan kolmen viikon ajalta. Sairausvakuutuslaitoksen on maksettava 
määrästä 60 prosenttia kahden viimeisen viikon aikana ja työnantaja suorittaa jäljelle 
jäävän osuuden. Joissakin tapauksissa työnantaja saa korvauksen suorituksistaan. 
Tanska 
Työnantajan on maksettava täysi palkka sairauden ajalta 14 päivän ajan. Tämän jälkeen 
valtio maksaa sairausetuudet, jotka ovat noin 90 prosenttia palkasta. 
Saksa 
Kaikilla työntekijöillä on oikeus saada 80 prosenttia palkastaan vähintään kuuden viikon 
ajan (§ 3 Entgeltfortzahlungsgeseiz). Työntekijällä, joka luopuu yhdestä 
vuosilomapäivästä, on oikeus täyteen palkkaan viiden sairauspäivän ajan. Työsuhteen 
neljän ensimmäisen viikon aikana työntekijöillä ei ole oikeutta sairausajan palkkaan. 
Useimpien työntekijöiden kannalta työehtosopimuksiin sisältyy suotuisampia määräyksiä. 
Pienille, enintään 20 työntekijän yrityksille voidaan maksaa korvausta ruumiillista työtä 
tekeville työntekijöille maksetusta sairausajan palkasta. 
Kreikka 
Kun työntekijä on työskennellyt kymmenen päivää, hän saa 70 prosenttia palkasta 
työnantajalta sairauden ajalta. Maksu suoritetaan 13 päivän ajalta. Jos henkilö on ollut 
työssä vuoden, tämä aika on 26 päivää. Jos sairaus kestää vain 1 - 3 päivää, työnantajan 
on maksettava ainoastaan puolet palkasta. 
Espanja 
Espanjassa kaikki työntekijät saavat 60 prosenttia palkasta sairausvakuutuslaitoksesta 20 
päivän ajan ja sen jälkeen 75 prosenttia. Sairauden kolmea ensimmäistä päivää pidetään 
odotuspäivinä. Joissakin tapauksissa työehtosopimuksissa määritellään työnantajan 
maksamat sairausetuudet. 
Ranska 
Työntekijät, jotka kuuluvat 19.1.1978 annetun lain 78/49 piiriin, saavat työnantajalta 90 
prosenttia palkasta 30 päivän ajan sairastuessaan, jos he ovat työskennelleet ennen 
sairastumista vähintään kolme vuotta. Ensimmäisten 30 päivän jälkeen työntekijät saavat 
66,6 prosenttia seuraavien 30 päivän ajalta. Monet työntekijät, jotka eivät kuulu kyseisen 
lain piiriin, saavat kuitenkin 50 prosenttia sairausvakuutuslaitokselta. Työntekijöitä koskee 
kolmen päivän odotusaika. Oikeus saada korvaus sairausvakuutuslaitokselta riippuu siitä, 
onko työntekijä työskennellyt vähintään 200 tuntia edellisten kolmen kuukauden aikana. 
Sairausvakuutuslaitos maksaa kolmessa vuodessa sairausetuuksia ainoastaan 360 
päiväksi. 
33 
Irlanti 
Irlannissa sosiaalivakuutuslaitoksen on maksettava kiinteämääräinen korvaus sairauden 
ajalta. Mitkään rajoitukset eivät koske niitä työntekijöitä, jotka ovat maksaneet 
sosiaalivakuutusmaksuja vähintään viisi vuotta. Muilla oikeus saada palkkaa sairauden 
ajalta on rajoitettu yhteen vuoteen. Palkkaa ei makseta sairauden kolmen ensimmäisen 
päivän ajalta. 
Italia 
Oikeus saada palkkaa sairauden ajalta sisältyy siviilioikeudellisen lain 2110 artiklaan. 
Työntekijöitä koskevat lisäsäännöt sisältyvät työehtosopimuksiin. Työnantajan on yleensä 
maksettava täysi palkka sairauden ajalta ja sairausvakuutuslaitoksen on maksettava noin 
60 prosenttia palkasta ruumiillisen työn tekijöille. Ruumiillisen työn tekijöitä koskee 
kolmen päivän odotusaika. Monissa työehtosopimuksissa vähennetään kuitenkin 
työntekijöiden ja ruumiillisen työn tekijöiden välisten edellytysten eroja. 
Luxemburg 
Työnantajan on maksettava täysi palkka ensimmäisen kuukauden ajalta sairauden 
alkamisesta sekä seuraavien kolmen kuukauden ajalta. Jos työnantaja ei suorita maksuja, 
sairausvakuutuslaitoksen on suoritettava maksut. 
Alankomaat 
Kaikilla työntekijöillä on oikeus saada 70 prosenttia palkasta sairauden ajalta. Työnantajan 
on maksettava palkka 52 viikon ajalta. Joissakin tapauksissa työnantaja saa korvauksen 
suorituksistaan. Useimpiin työehtosopimuksiin sisältyy määräys lakisääteisen tason lisäksi 
maksettavasta lisäosasta. 
Itävalta 
Oikeus sisältyy muita kuin ruumiillisen työn tekijöitä koskevan lain (Angestelltengesetz) 8 
artiklaan ja ruumiillisen työn tekijöitä koskevan lain (Entgeltfortzahlungsgesetz) 2 
artiklaan. Muilla kuin ruumiillisen työn tekijöillä on tämä oikeus kuusi viikkoa, 
ruumiillisen työn tekijöillä neljä viikkoa. Molemmat saavat täyden palkan. Ruumiillisen 
työn tekijöillä ei ole tätä oikeutta työsuhteen 14 ensimmäisen päivän aikana. 
Palkanmaksuaika riippuu siitä, kuinka pitkään työntekijä on työskennellyt työnantajan 
palveluksessa. Muille kuin ruumiillisen työn tekijöille sairausajan palkkaa maksetaan 8 
viikolta 5 vuoden jälkeen, 10 viikolta 15 vuoden jälkeen sekä 12 viikolta 25 vuoden 
jälkeen. Ruumiillisen työn tekijöille sairausajan palkkaa maksetaan 6 viikolta 5 vuoden 
jälkeen, 8 viikolta 15 vuoden jälkeen sekä 10 viikolta 25 vuoden jälkeen Jos kyse on 
ruumiillisen työn tekijöistä, työnantajalle korvataan 80 prosenttia maksuista. 
Portugali 
Portugalissa sairausvakuutuslaitoksen on maksettava 65 prosenttia palkasta 155 viikon 
ajan. Jos työntekijä joutuu sairaalaan tai hänellä on perhe, hän saa täysimääräisen palkan. 
Suomi 
3V 
Kun työntekijä on ollut työssä vähintään kuukauden, hänellä on oikeus saada palkkaa 
sairauden ajalta. Työntekijä saa täyden palkan seitsemältä päivältä alkaen ensimmäisestä 
sitä seuraavasta päivästä, jona hän ilmoitti olevansa sairas. Tätä oikeutta voidaan laajentaa 
työehtosopimuksilla. Tämän jakson ja yhden päivän odotusajan jälkeen 
sairausvakuutuslaitos maksaa 70 prosenttia palkasta. 
Ruotsi 
Kaikki työntekijät saavat 75 prosenttia palkasta työnantajalta ensimmäisten 14 päivän 
aikana. Jokainen sairauden ensimmäinen päivä on odotuspäivä. Myöhemmin he saavat 75 
prosenttia sairausvakuutuslaitokselta ja kymmenen prosenttia työnantajalta. Korvauksen 
suorituksistaan saavat vain pienet yritykset, joilla on erityinen vakuutus tätä varten. 
Yhdistynyt kuningaskunta 
Oikeus saada korvaus sairausvakuutuslaitokselta sisältyy vuonna 1992 annetun 
sosiaaliturvaa ja sosiaalietuuksia koskevan lain (Social Security Contributions and Benefits 
Act) XI osaan ja lakisääteisiin sairauspäiväraha-asetuksiin vuodelta 1982. Lakisääteinen 
sairauspäiväraha maksetaan kiinteämääräisenä korvauksena, joka on 52,5 puntaa viikossa. 
Sairauden kolmelta ensimmäiseltä päivältä ei suoriteta maksua. Lisäksi työntekijöillä voi 
olla oikeus työsopimuksensa mukaisesti sairauspäivärahaan ammattitaudin johdosta. 
3. Päätelmät: 
Periaate palkanmaksusta yleisiltä vapaapäiviltä ja sairauden ajalta on vahvistettu kaikissa 
jäsenvaltioissa, vaikka sääntelyssä on eroja. Joissakin jäsenvaltioissa tietyillä suhteellisen 
pienillä työntekijäryhmillä ei ole näitä oikeuksia. Missään jäsenvaltiossa ei ole parhaillaan 
käynnissä julkista keskustelua palkasta yleisiltä vapaapäiviltä, mutta Irlannissa 
lomalainsäädäntöä tarkistetaan parhaillaan. Useissa jäsenvaltioissa, esimerkiksi Tanskassa, 
Saksassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, palkanmaksusta sairauden ajalta 
keskustellaan osana laajempaa keskustelua, joka koskee sosiaaliturvajärjestelmän 
rahoittamista. 
1^ 
Liite B: 
Tilastot 
3ré 
Tilastot 
1. Johdanto 
Tämän tilastollisen liitteen tarkoituksena on tarkastella palkkajakaumasta Euroopan 
unionin jäsenvaltioissa ja siitä, mihin suuntaan tämä jakauma näyttää muuttuneen viime 
vuosien aikana, saatavilla olevia tietoja. Lisäksi päämääränä on osoittaa, että näitä asioita 
koskevasta tiedosta on tällä hetkellä puutetta unionissa. Liite on laadittu Euroopan 
yhteisöjen tilastotoimiston (Eurostat) avustuksella. 
Huolimatta siitä, että unionin sisäistä palkkajakaumaa kohtaan osoitetaan yhä kasvavaa 
sekä taloudellista että sosiaalista kiinnostusta ja että jakauma tulee tietyssä määrin yhä 
epätasaisemmaksi ajan myötä, saatavilla oleva tieto on erittäin rajallista ja suurelta osalta 
vertailukelvotonta eri maiden välillä. Vaikka Eurostat kerää säännöllisesti yksityisen alan 
palkkoja ja työvoimakustannuksia koskevaa tietoa unionin sisältä (joka neljäs vuosi 
toteutettava työvoimakustannuksia koskeva Labour Cost Survey -tutkimus) ja 
teollisuudessa ja tietyillä palvelualoilla toimivien ruumiillisen ja henkisen työn 
työntekijöiden tunti-ja kuukausipalkoissa tapahtuvia muutoksia koskevaa tietoa (joka 
kerätään kuuden kuukauden jaksoilta), kyseiset tiedot koskevat pääasiassa keskimääräisiä 
lukuja eivätkä niinkään anna tietoa palkkavaihteluista yksittäisten ihmisten välillä. 
Tällä hetkellä ainoat saatavilla olevat tiedot, jotka ovat suurin piirtein vertailukelpoisia 
unionin eri jäsenvaltioiden välillä, ovat peräisin uudesta European Community Household 
Panel (ECHP) -haastattelututkimuksesta, jonka Eurostat kokosi vuonna 1994 osittain 
hankkiakseen yksityiskohtaista tietoa kotitalouksien tuloista ja eri tulonlähteiden, mm. 
palkkojen, suhteellisesta merkityksestä jäsenvaltioissa (vaikka tutkimus ei kata kolmea 
uusinta jäsenvaltiota koskevaa tietoa). Tällä hetkellä on kuitenkin saatavilla vain 
ensimmäisiä haastateltuja kotitalouksia koskevia tietoja (keväällä 1994 haastateltua 
kotitalousotosta koskeva tutkimus), jotka kuvaavat sen vuoksi itse asiassa vain tiettynä 
ajankohtana vallinnutta tilannetta. 
Vaikka kyseisiä tietoja on analysoitu jäljempänä, analyysistä ei ilmene kiinnostavin asia, 
nimittäin se, kuinka palkkajakauma muuttuu ajan myötä. Sen selvittämiseksi ei ole muuta 
vaihtoehtoa kuin käyttää kotimaisia tietolähteitä huolimatta tämän johdosta väistämättä 
ilmenevistä vertailuongelmista. Kyseiset tiedot on koottu ottamalla yhteyttä suoraan 
kansallisiin tilastokeskuksiin kussakin maassa vuosia 1985, 1990 ja 1995 koskevien 
seuraavien tietojen saamiseksi: 
- -työstä saatavien kuukausiansioiden jakauma desiilittäin ryhmiteltynä seuraavasti: 
-miespuoliset täysipäiväiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja 
palvelualalla 
3? 
-naispuoliset täysipäiväiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja 
palvelualalla 
- kunkin desiilin tuntipalkka, jos tiedot ovat saatavilla 
- työstä saatavien tuntiansioiden jakauma desiilittäin ryhmiteltynä seuraavasti: 
- miespuoliset osa-aikaiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja 
palvelualalla 
- naispuoliset osa-aikaiset työntekijät kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja 
palvelualalla 
Käytännössä vain seitsemän jäsenvaltiota (Saksa, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta, 
Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta) pystyivät toimittamaan edes osan näistä tiedoista. 
Kaksi maata (Saksa ja Itävalta) pystyivät toimittamaan vain yhtä vuotta (Saksa vuotta 
1990 ja Itävalta vuotta 1995) koskevat tiedot ja lisäksi ainoastaan joidenkin tekijöiden 
osalta (mies-ja naispuolisten täysipäiväisten, muttei osa-aikaisten, työntekijöiden osalta 
molemmissa tapauksissa ja Saksan osalta teollisuudessa, tukku-ja vähittäiskaupassa sekä 
pankki-ja vakuutusalalla toimivien työntekijöiden osalta). Italian oli mahdollista toimittaa 
vain vuosia 1985 ja 1990 koskevat tiedot ja silloinkin ainoastaan täysipäiväisten 
työntekijöiden osalta (osa-aikatyöntekijöiden osuus kokonaistyövoimasta on melko pieni 
Italiassa) ja Ranska taas pystyi toimittamaan vain vuosia 1986 ja 1992 koskevat tiedot. 
Portugali kykeni toimittamaan kaikkia kolmea vuotta koskevat tiedot (vaikkakin vuoden 
1995 sijaan vuodelta 1994) mutta vain täysipäiväisten työntekijöiden osalta (kuten 
Italiassa, myös Portugalissa osa-aikatyöntekijöiden osuus työvoimasta on pieni). 
Portugalia lukuunottamatta mikään maa ei toimittanut täysipäiväisten työntekijöiden 
tuntiansioiden ja kuukausiansioiden jakaumaa koskevia tietoja. (Kyseiset tiedot kerätään 
tavanomaisesti myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa osana New Earnings Survey -
tutkimusta, mutta muita maita koskevien tietojen puuttumisen vuoksi niiden keräämistä 
tätä tarkoitusta varten ei katsottu tarpeelliseksi.) 
Näin ollen tutkimuksen kaikkia osatekijöitä ja kaikkia kolmea vuotta (vaikkei välttämättä 
juuri määriteltyjä vuosia) koskeva tietokokonaisuus saatiin vain kahdesta maasta: 
Alankomaista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Useimpien maiden osalta tiedot 
koskevat vain yksityisen alan, ei julkisen alan työntekijöitä, ja joiltakin osin tiedot on 
annettu vain tiettyjen palvelutoimintojen osalta (Saksan osalta vain tukkukauppaa, 
vähittäismyyntiä sekä pankki- ja vakuutustoimintaa koskevat tiedot, Ranskan osalta 
kyseisiä aloja sekä lisäksi kaupallisia palveluja koskevat tiedot). Koska tiedot ovat lisäksi 
peräisin eri lähteistä eri maissa (joissakin tapauksissa hallinnollisista lähteistä, kuten 
sosiaaliturva-arkistoista, toisissa liiketoimintaa koskevista tutkimuksista), tietojen 
vertailtavuus eri jäsenvaltioiden välillä rajoittuu edelleen. 
Vertailtavuuteen sekä analyysin tulosten tulkintaan vaikuttava tekijä on lisäksi se, että 
tiedot liittyvät useimmissa tapauksissa kaiken ikäisiin työntekijöihin: sekä nuoriin, jotka 
ovat työskennelleet vain suhteellisen vähän aikaa, että kokeneisiin työntekijöihin. 
Käytännössä tämä merkitsee sitä, että nuorten työntekijöiden palkkataso on luultavasti 
alhaisempi kuin kokeneiden työntekijöiden; eron suuruus vaihtelee eri toimialojen välillä 
kokemukseen liitetyn arvostuksen mukaan (arvostus on todennäköisesti sitä suurempi mitä 
enemmän taitoja työn suorittaminen vaatii). Tämä tekijä uhkaa selvästi vääristää maiden 
K 
välisiä vertailuja ja ajan kuluessa tapahtuvia muutoksia sikäli kuin työvoiman ikärakenne 
on muuttumassa. Työelämään tulevien nuorten määrän alenemisen sekä demografisten 
suuntausten vuoksi että siksi, että nuoret pyrkivät jatkamaan koulutustaan yhä pidempään, 
voidaan odottaa aiheuttavan palkkajakauman epätasaisuuden vähenemistä, koska 
harvemmat työntekijät saavat tuolloin alemman palkkatason mukaisia palkkoja. 
Käytännössä tämän kehityksen vastapainona on kuitenkin muita tekijöitä, kuten taitoja 
vaativien töiden ja asetettujen pätevyysvaatimusten lisääntyminen. 
Vaikka saatavilla olevat tiedot antavat luultavasti eniten tietoa ajan kuluessa tapahtuvista 
muutoksista, se seikka, että edellä mainittu aikasarja on olemassa vain harvoista maista, 
rajoittaa selvästi kyseisten tietojen perusteella tehtävää analyysiä. Sen johdosta tässä 
liitteessä pyritään ennen kaikkea esittelemään kyseisiä tietoja eikä niinkään tulkitsemaan 
niitä yksityiskohtaisemmin. 
2. Palkkahajonnan mittausmenetelmät 
Jotta voitaisiin arvioida, kuinka palkkajakauma on muuttunut ajan kuluessa ja millaisia 
eroja on työmarkkinoilla toimivien eri ryhmien välillä (täysipäiväistä työtä tekevien 
miesten ja naisten välillä) ja eri maiden välillä (vaikka, kuten edellä painotettiin, tietojen 
luonne rajoittaa käytännössä suuressa määrin eri maiden välisen vertailun mielekkyyttä), 
tämän liitteen yhteydessä käytetty menetelmä koostuu ensisijaisesti Lorenzin käyrinä 
tunnettujen kuvaajien hahmottelemisesta. Käyrät osoittavat kuinka suuri prosenttiosuus 
talouden tai tietyn alan kokonaisansioista menee tietylle prosenttiosuudelle väestöstä (ne 
osoittavat esimerkiksi kuinka suuri osuus miespuolisista täysipäiväisistä työntekijöistä 
ansaitsee 50 prosenttia tämän kyseisen työvoiman osaryhmän ansaitsemista 
kokonaisansioista). Muodollisemmin ilmaistuna käyrät osoittavat siis kunkin eritellyn 
ryhmän työntekijöiden ansioiden perusteella määritellyn kumulatiivisen prosenttiosuuden 
ja kyseisen ryhmän kokonaisansioiden kumulatiivisen prosenttiosuuden välisen suhteen. 
Jos työntekijöiden kumulatiivinen prosenttiosuus merkitään pystyakselille (Y-akselille) ja 
ansioiden kumulatiivinen prosenttiosuus vaaka-akselille (X-akselille), niin mitä koverampi 
käyrä on sitä epätasaisempi on palkkajakauma. (Tämä voidaan havaita helposti 
kuvittelemalla kaksi jakaumaa, joista toisessa 50 prosenttia työntekijöistä saa vain 20 
prosenttia kokonaispalkoista ja toisessa 50 prosenttia työntekijöistä saa 40 prosenttia 
kokonaispalkoista.) Jos ansiot jakautuisivat toisaalta tasan työntekijöiden kesken, 
tuloksena olisi kaksi suoraa janaa 45 asteen kulmassa X-ja Y-akseleihin nähden. (20 
prosenttia työntekijöistä ansaitsisi 20 prosenttia palkoista, 50 prosenttia työntekijöistä 
ansaitsisi 50 prosenttia palkoista, jne.). 
Varsinaisen käyrien tarkastelun sijaan palkkajakauman epätasaisuusastetta voidaan mitata 
myös Ginin kertoimena tunnetulla yhteenvetotilastolla. Kyseisellä tilastolla mitataan 
Lorenzin käyrän kaarevuutta. Tarkemmin sanottuna Ginin kerroin määritellään käyrän ja 
45 asteen janan välisen alan ja 45 asteen janan yläpuolelle jäävän kokonaisalan välisenä 
suhteena. Suhde vaihtelee nollan, jolloin palkkajakauma on täysin tasa-arvoinen (eli 
Lorenzin käyrä vastaa 45 asteen kulmassa olevaa janaa), ja yhden, jolloin palkkajakauma 
on täysin epätasainen (eli yksi ainoa yksilö ansaitsee kaiken palkan), välillä. Ginin 
33 
kertoimen kasvaminen merkitsee siis, että palkkajakauma tulee epätasaisemmaksi, ja 
kertoimen aleneminen taas, että jakauma tulee tasaisemmaksi. 
Tämä on kuitenkin totta vain keskiarvon kannalta katsoen. Koko jakauman 
epätasaisuusastetta määritellessään tietty Ginin kerroin on toisin sanoen yhteensopiva 
erimuotoisten käyrien kanssa, esimerkiksi sellaisten käyrien, jotka ovat epätasaisempia 
jakauman alku- tai loppupäässä. Se, että kerroin ei muutu kahden vuoden kuluessa, ei siis 
välttämättä merkitse sitä, että jakauma ei ole muuttunut, paitsi yleisessä mielessä. 
Jakauma on voinut tulla epätasaisemmaksi joko palkkataulukon alku- tai loppupäässä. 
Tämä merkitsee sitä, että vaikka Ginin kerroin on hyödyllinen yhteenvetoon käytetty 
järjestelmä, se ei todellisuudessa korvaa Lorenzin käyrän muodon ja sen muuttumisen 
tutkimista. Sen lisäksi, että tässä liitteessä esitetään eri jäsenvaltioiden eri työntekijäryhmiä 
koskevia Ginin kertoimen arvoja, liite sisältää tämän vuoksi myös suuren määrän 
palkkajakaumaa kuvaavia kaaviokuvia. 
Ginin kertoimen ohella käytettävä toinen palkkahajonnan kuvaamismenetelmä keskittyy 
erityisesti palkkajakauman loppupäähän, joka on tämän kertomuksen kannalta katsoen 
erityisen kiinnostava. Palkkajakauman loppupää on työntekijöiden alimman desiiliosuuden 
palkka prosenttiosuutena kyseisen työntekijäryhmän keskipalkoista. Jos kyseessä olisi 60 
prosentin osuus keskiansioista, se osoittaisi, että 10 prosenttia palkansaajista ansaitsee 60 
prosenttia tai vähemmän keskiansioista. 
3. Palkkajakauma tarkasteltavina olevissa jäsenvaltioissa 
Pyydetyt tiedot toimittaneita seitsemää jäsenvaltiota koskevat Lorenzin käyrät kuvaavat 
ensiksikin mies- ja naispuolisten täysipäiväisten työntekijöiden kuukausiansioiden 
jakaumaa, jos mahdollista, sekä kokonaistaloudessa, teollisuudessa että palvelualalla ja 
lisäksi kunkin tilastoidun vuoden osalta. (Käytännössä liitteeseen ei sisälly Saksaa 
koskevaa Lorenzin käyrää, koska, kuten edellä mainittiin, tietojen edustavuus on 
kyseenalainen.) Kussakin tapauksessa on laskettu edellisessä osiossa kuvatut molemmat 
hajonnan eli epätasaisuuden mittasuhteita kuvaavat luvut kutakin kaaviokuvissa kuvattua 
palkkajakaumaa varten. 
Analyysi osoittaa palkkajakauman laajentuneen ajan kuluessa kaikissa pyydetyt tiedot 
vähintään vuoden ajanjaksolta toimittaneissa jäsenvaltioissa, joista osittaisen poikkeuksen 
muodostaa Alankomaat viimeisimpiä vuosia koskevien tietojen perusteella. Näin on sekä 
mies- että naispuolisten työntekijöiden ansioiden sekä suurimmalta osin myös teollisuuden 
ja palvelualojen ansioiden jakaumassa (poikkeuksina ovat Alankomaat kokonaistalouden 
osalta vuodesta 1990 ja Ranska palveluiden osalta). Kasvun laajuus eroaa kuitenkin 
samanaikaisesti merkittävästi eri maiden ja eri alojen välillä. 
Tulkittaessa hajonnan laajuuden muutoksia on kuitenkin painotettava sitä, että ansioiden 
jakauma muuttuu tavanomaisissa olosuhteissa suhteellisen hitaasti ajan myötä johtuen 
osittain paineesta yhdenmukaistaa palkkojen nousu (joka ilmenee esimerkiksi 
yhteisneuvotteluina tai tietyn suuruusluokan ylittävien organisaatioiden vakiintuneina 
h O 
maksutaulukkoina) ja suhteellisten paikkojen merkittävien muutosten hitaudesta. 
Merkittäviä muutoksia jakaumassa voitaisiin sen vuoksi odottaa vain vuosien kuluessa. 
Tietoihin liittyviä muita yleisiä piirteitä ovat ensiksikin se, että palvelualan palkkajakauma 
näyttää sekä miesten että naisten osalta laajemmalta kuin teollisuuden jakauma, mikä 
johtuu ehkä palvelutoimintojen laajemmasta ammattivalikoimasta kuin 
teollisuustoiminnoissa. Kun palvelujen osuus työllisyydestä ajan myötä kasvaa, saattaa 
seurauksena olla taloudessa vallitsevan palkkajakauman laajeneminen. Toisena 
yleispiirteenä voidaan mainita se, että täysipäiväistä työtä tekevien miestyöntekijöiden 
palkkajakauma näyttää laajemmalta kuin naisten palkkajakauma. 
Täysipäiväistä työtä tekevät miespuoliset työntekijät 
Jos tarkastelu aloitetaan niistä kolmesta maasta, Alankomaista, Portugalista ja 
Yhdistyneestä kuningaskunnasta, jotka ovat toimittaneet pyydetyt tiedot kultakin kolmelta 
vuodelta (1985, 1990 ja 1995, tai niitä sivuavilta vuosilta), voidaan todeta kaikkien 
kolmen osalta, että kokonaistaloudessa, teollisuudessa ja palvelualalla täysipäiväistä työtä 
tekevien miesten kuukausiansioiden jakauma on laajenemassa. Alankomaissa, jossa 
palkkajakauma näyttää olleen tasaisempi tarkastelujakson alussa (vaikka, kuten edellä 
mainittiin, vertailuja on tulkittava varovaisesti), jakauman laajeneminen oli huomattavasti 
vähäisempää kuin kahdessa muussa jäsenvaltiossa (kaavio 1): kokonaistaloutta koskeva 
Ginin kerroin kasvoi 0,187:sta vuonna 1985 0,193:een vuonna 1990 ja 0,196:een vuonna 
1994 (taulukko 1) ja alin 10 prosenttia palkansaajista ansaitsi vuonna 1994 alle 62 
prosenttia keskipalkasta verrattuna alle 65 prosenttiin yhdeksän vuotta aiemmin (taulukko 
2). Teollisuudessa täysipäiväisinä työntekijöinä työskentelevien miesten palkkoja koskevan 
epätasaisuuden kasvu oli huomattavampaa kuin muilla talouden aloilla vuosien 1985 ja 
1990 välillä, mutta jakauma pysyi jokseenkin ennallaan vuosien 1990 ja 1994 välillä, kun 
taas palvelualalla jakaumat laajenivat suunnilleen samaa (hidasta) vauhtia molempina 
tarkasteltuina ajanjaksoina (kaaviot 2 ja 3). 
Portugalissa täysipäiväistä työtä tekevien miesten palkkajakauma laajeni merkittävästi sekä 
vuosina 1985 - 1989 että vuosina 1989 - 1994 (kaavio 4). Vuonna 1985 Ginin kerroin 
kyseisten työntekijöiden muodostaman ryhmän osalta oli 0,287 kokonaistaloudessa; 
vuoteen 1989 mennessä se oli kohonnut 0,305 :een ja vuoteen 1994 mennessä 0,343 :een. 
Samaan aikaan alin kymmenen prosentin osuus työntekijöistä ansaitsi vuonna 1994 alle 43 
prosenttia keskipalkasta, kun he ansaitsivat 46 V2 prosenttia keskipalkasta vuonna 1989 ja 
51 prosenttia keskipalkasta vuonna 1985. Tässä tapauksessa palkkajakauma laajeni 
kyseisenä ajanjaksona enemmän teollisuudessa kuin palvelualalla, vaikka, kuten 
Alankomaissa, ansiohajontajäi suuremmaksi palvelualalla kuin teollisuudessa, (kaaviot 5 
ja 6). 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa palkkajakauma kasvoi lähes saman verran kuin 
Portugalissa vastaavana ajanjaksona (kaavio 7), vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan luvut 
liittyvät vain kokeneille työntekijöille maksettavaa palkkaa saaviin täysipäiväistä työtä 
tekeviin miehiin, jolloin alempaa paikkaa saavat nuoret eivät sisälly lukuihin päinvastoin 
kuin kahdessa edellä käsitellyssä maassa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa Ginin kerroin 
L^A 
kokonaistaloudessa täysipäiväisesti työskentelevien miesten osalta (lukuunottamatta myös 
tässä tapauksessa julkisen alan työntekijöitä) nousi 0,239:stä vuonna 1986 0,260:een 
vuonna 1990 ja edelleen, nyt hieman hitaampaa tahtia, 0,275 :een vuonna 1995. Alin 
kymmenen prosentin osuus palkansaajista ansaitsi tässä tapauksessa alle 48'/2 prosenttia 
keskipalkasta vuonna 1990 verrattuna 5314 prosenttiin vuonna 1986. Kuten Portugalissa, 
myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa palkkajakauma on epätasaisempi palvelualoilla 
kuin teollisuudessa, ja ero kasvoi yhä suuremmaksi tarkasteltuna ajanjaksona (kaaviot 8 ja 
9). 
Myös niissä kahdessa muussa maassa, joita koskevia tietoja saatiin useammalta kuin 
yhdeltä vuodelta, täysipäiväistä työtä tekevien miesten ansioiden jakauma laajeni (kaaviot 
10 ja 11). Italiassa Ginin kerroin kasvoi kokonaistalouden osalta 0,203 :sta vuonna 1985 
0,236:een vuonna 1990 ja Ranskassa 0,248:sta vuonna 1986 0,262:een vuonna 1992. 
Ensiksi mainitussa maassa palkkajakauman laajeneminen oli merkittävämpää 
teollisuudessa kuin palvelualoilla (kaaviot 12 ja 13). Ansioiden hajonnan yleinen kasvu 
heijasti osittain työpaikkojen suhteellista siirtymistä teollisuudesta palvelualoille. Tämän 
siirtymisen vaikutus oli vielä korostetumpaa Ranskassa, jossa palkkajakauma tuli 
ennemminkin tasaisemmaksi kuin epätasaisemmaksi palvelualalla, vaikka epätasaisuus 
taloudessa kokonaisuutena tarkasteltuna samoin kuin teollisuudessa lisääntyi (kaaviot 14 
ja 15). 
Kahta jäljellä olevaa tietoja toimittanutta maata koskevat tiedot koskevat vain vuotta 
1995. Saksassa, joka on toimittanut vain kokonaistalouden alalla täysipäiväistä työtä 
tekevien miesten (ja naisten) tuntiansioita koskevat tiedot, jakauma näyttää huomattavasti 
tasaisemmalta kuin muissa jäsenvaltioissa, vaikka tämä saattaa johtua ennemminkin 
tietojen kattavuudesta kuin todellisesta erosta. 
Edellisessä kappaleessa mainituista maista toisessa, eli Itävallassa, jonka tiedot näyttävät 
luotettavammilta, kokonaistalouden alalla täysipäiväisesti työskentelevien miesten 
palkkahajonta vuonna 1995 oli suhteellisen kapea (kaavio 16); se oli hieman leveämpi kuin 
Alankomaissa mutta vastaavasti kapeampi kuin muissa tietoja toimittaneissa maissa 
(Saksaa ei ole otettu huomioon). Kuten muissa maissa, myös Itävallassa hajonta oli 
laajempi palvelualalla kuin teollisuudessa (Ginin kerroin oli 0,207 teollisuudessa ja 0,257 
palvelualalla). 
Täysipäiväistä työtä tekevät naispuoliset työntekijät 
Täysipäiväistä työtä tekevien naisten ansioiden hajonta näyttää kapeammalta kuin miesten 
kaikissa maissa lukuunottamatta Itävaltaa. Kuten miesten, myös naisten ansioiden hajonta 
on kuitenkin pyrkinyt laajenemaan ajan myötä kaikissa maissa Alankomaita 
lukuunottamatta. 
Vaikka täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauma Alankomaissa laajeni 
vuosien 1985 ja 1990 välisenä aikana sekä kokonaistaloudessa että palvelualalla (ei 
kuitenkaan teollisuudessa), se kapeni jonkin verran vuosien 1990 ja 1994 välisenä aikana 
Ift 
(kaaviot 17, 18 ja 19), jolloin Ginin kerroin laski kokonaistalouden osalta 0,187:stä 
0,184: ään. 
Portugalissa täysipäiväistä työtä tekevien naisten palkkahajonta laajeni vuosien 1985 ja 
1994 välillä jopa enemmän kuin miesten palkkahajonta teollisuudessa, palvelualalla ja 
kokonaistaloudessa (kaaviot 20, 21 ja 22). Yleinen Ginin kerroin kasvoi 0,240:sta vuonna 
1985 0,305:een vuonna 1994, ja alin kymmenen prosentin osuus palkansaajista ansaitsi 
alle 53 prosenttia keskipalkasta vuonna 1994 verrattuna alle 66 prosenttiin vuonna 1985. 
Vaikka täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauma Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa laajeni vähemmän kuin täysipäiväisesti työskentelevien miesten, kasvu 
oli silti merkittävää (kaavio 23), sillä Ginin kerroin kasvoi 0,215:stä vuonna 1986 
0,246:een vuonna 1995 ja alimman kymmenen prosentin osuuden palkansaajista saama 
osa keskipalkasta laski 58'/2 prosentista 52'/2 prosenttiin samana ajanjaksona. Palkkojen 
hajonnan laajeneminen oli yhtä merkittävää teollisuudessa ja*palvelualalla (kaaviot 24 ja 
25). 
Italiassa täysipäiväisesti työskentelevien naisten palkkajakauman laajeneminen vuosien 
1985 ja 1990 välillä oli huomattavasti vähäisempää kuin miesten vastaava, erityisesti 
palveluiden alalla (kaaviot 26, 27 ja 28), jolla Ginin kerroin pysyi käytännöllisesti katsoen 
samana. Ranskassa kehitys oli toisaalta päinvastainen, sillä naisten palkkojen hajonta 
kasvoi enemmän kuin miesten palkkojen hajonta vuosien 1986 ja 1992 välillä 
teollisuudessa, palvelualalla ja kokonaistaloudessa (kaaviot 29, 30 ja 31). 
Itävallassa täysipäiväisesti työskentelevien naisten ansiot jakaantuivat epätasaisemmin kuin 
miesten ansiot vuonna 1995, erityisesti teollisuudessa (kaavio 32). Yleinen Ginin kerroin 
oli 0,264 naisten palkkojen osalta ja 0,228 miesten palkkojen osalta. 
4. European Community Household Panel -haastattelututkimus 
Uusi kotitalouksien haastattelututkimus tarjoaa lisätietoa palkkojen jakautumisesta unionin 
alueella, mikä tuo mahdollisesti arvokkaan lisän tutkimuksiin kansallisella tasolla saatavilla 
olevan tiedon niukkuuden takia. Kuinka arvokkaaksi tuo lisätieto osoittautuu, ilmenee 
kuitenkin vasta ajan kuluessa. 
Vaikka kyseisen tutkimuksen ensisijaisena tavoitteena on osoittaa, kuinka tulot, 
elinolosuhteet ja unionissa asuvien kotitalouksien muut ominaispiirteet muuttuvat ajan 
myötä, tähän mennessä vain keväällä 1994 suoritettua ensimmäistä haastattelusarjaa (eli 
ensimmäinen tutkittavia kotitalouksia koskeva vuosittainen haastattelututkimus) koskevat 
tulokset ovat saatavilla ja nekin vain väliaikaisesti. Kyseisistä tuloksista saadaan sen 
vuoksi selville ansiojakaumaa koskevia yksityiskohtia vain yhdeltä ajankohdalta. (Vaikka 
tutkimuksessa esitetään sekä edellisvuoden tuloja että nykyisiä tuloja koskevia 
kysymyksiä, on käytännössä uskaliasta tehdä kyseisen tutkimuksen perusteella muutoksia 
koskevia johtopäätöksiä.) 
A3 
Vaikka haastattelututkimuksessa käsiteltävä kotitalousotos on pyritty valitsemaan siten, 
että se edustaisi mahdollisimman hyvin koko väestöä, on haastateltu otos kuitenkin 
suhteellisen pieni (vain hieman yli 60 000 kotitaloutta 12 jäsenvaltiosta on otettu mukaan 
tutkimukseen; lisäksi tutkimus ei kata kolmea uutta jäsenvaltiota), joten on vielä 
epäselvää, kuinka luotettaviksi otoksen perusteella saadut tiedot osoittautuvat 
käytännössä. Tämä koskee erityisesti joitakin suurempia maita, varsinkin Saksaa, jonka 
otos on erittäin pieni suhteessa väestöön (Saksassa otos on vain 5 000 kotitaloutta, kun 
maassa on yhteensä 35 miljoonaa kotitaloutta), sekä jäsenvaltioiden välisiä vertailuja, 
mutta ei kuitenkaan koko unionissa vallitsevaa tilannetta koskevia arvioita (joiden osalta 
otoksen koko ei ole niin suuri ongelma). Lisäksi luotettavuusepäilyt koskevat erityisesti 
tuloja, joista on tunnetusti vaikea saada tietoa, osittain tietolähteiden välisten erojen 
vuoksi, osittain siksi, että yksittäiset ihmiset ilmaisevat harvoin selkeästi, kuinka paljon he 
ansaitsevat sekä ennen että jälkeen veronpidätystä, varsinkin, jos heidän ansionsa 
vaihtelevat vuoden mittaan ja jos ansioihin sisältyy erilaisia lisäpalkkioita ja erityislisiä, ja 
osittain siksi, ettei ole helppoa tapaa tarkistaa annettuja tietoja. 
Vaikka European Community Household Panel -haastattelututkimuksen tulosten 
virhemarginaali on mahdollisesti suuri, tarjoaa se todennäköisesti arvokkaan katsauksen 
työstä saatavien ansioiden jakaumassa ilmeneviin eroihin koko unionin alueella. Näin on 
erityisesti siksi, että toisin kuin edellä esitellyt ja käsitellyt tiedot, haastattelututkimuksen 
tulokset on (ainakin periaatteessa) koottu sekä ansioita että tutkimuksessa käsiteltyjä 
työntekijäryhmiä koskevien yhteisten määritelmien perusteella. 
Jäljempänä on esitetty analyysi työntekijöiden bruttokuukausiansioita koskevista tiedoista, 
jotka ovat peräisin haastattelututkimuksen ensimmäisestä haastattelusarjasta. (Jotta 
tuloksena olisi arvio keskimääräisistä kuukausiansioista, työntekijöiden vuoden 1994 
bruttokuukausiansioihin liittyvät tiedot on mukautettu suhteessa lisäpalkkioihin ja 
vuotuisiin lisiin, joita ei ehkä makseta tasaisesti läpi vuoden). Vaikka tiedot ovat ilmeisesti 
vertailukelpoisia eri maiden välillä, tutkimuksen tuloksia on haastattelututkimukseen 
valitun otoksen pienuuden ja luotettavien tulotietojen keruussa ilmenevien ongelmien 
vuoksi tulkittava varovaisesti, ja niistä saa vain suuntaa antavan käsityksen jäsenvaltioiden 
välisistä todellisista eroista. 
Bruttoansioiden jakauma unionissa 
European Community Household Panel -haastattelututkimuksesta saatujen tietojen 
analysointi osoittaa, että kyseisten tietojen perusteella määritelty ansiojakauma poikkeaa 
edellä käsiteltyihin kansallisiin tuloksiin perustuvasta ansiojakaumasta. Tämä oli 
odotettavissa ansioista käytettyjen (mahdollisesti) erilaisten määritelmien vuoksi ja tietojen 
kattavuudessa olevien erojen seurauksena, koska, kuten edellä todettiin, 
haastattelututkimuksen tiedot koskevat periaatteessa kaikkia työntekijöitä, kun taas suurin 
osa kansallisista tiedoista koskee vain osaa työntekijöistä (enimmäkseen vain yksityisen 
alan työntekijöitä ja joissakin tapauksissa vain osaa palvelualan työntekijöistä). 
Haastattelututkimuksen tietojen perusteella hahmoteltu suhteellinen kuva on kuitenkin 
suurelta osin kansallisten lukujen perusteella hahmotellun kuvan kaltainen; naisten 
palkoissa näyttää yleisesti ottaen olevan vähemmän hajontaa kuin miesten palkoissa, 
ifi{ 
vaikka toisaalta sekä miesten että naisten ansioiden hajonta näyttää suuremmalta 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Portugalissa kuin Alankomaissa tai 
Italiassa (kaavioissa 33 - 44 on yhteenveto haastattelututkimuksen tuloksista). 
Haastattelututkimuksen tietojen perusteella näyttäisi myös siltä, että palkkahajonta 
vähemmän varakkaissa jäsenvaltioissa on usein suurempi kuin varakkaammissa 
jäsenvaltioissa, vaikkakin tästä on huomattavia poikkeuksia. 
Tulosten yksityiskohtaisempi tarkastelu osoittaa, että maa, jossa sekä täysipäiväisten mies-
että naistyöntekijöiden palkkahajonta vuonna 1994 on suurin, on Yhdistynyt 
kuningaskunta, jossa ensin mainitun työntekijäryhmän Ginin kerroin oli 0,333 ja 
jälkimmäisen 0,290 (taulukko 3) ja jossa 10 prosenttia työntekijöistä ansaitsi alle 43 
prosenttia keskipalkasta ja 10 prosenttia naisista alle 48 prosenttia keskipalkasta. 
(Kyseisten lukujen mukainen ansiohajonta on suurempi kuin edellä käsiteltyjen 
Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisten tietojen mukainen hajonta, vaikkakin osasyynä 
tähän on se, että kyseisen maan kansalliset tiedot koskevat vain täysi-ikäisten 
työntekijöiden palkkaa saavia työntekijöitä, kun taas muiden maiden tiedot koskevat myös 
suurta osaa nuorista työntekijöistä). Seuraavina tulevat Ranska, Irlanti, Luxemburg, 
Espanja ja Portugali, joissa sekä miesten että naisten jakauma oli vain hiukan kapeampi. 
Näiden kuuden maan ja muiden tietoja toimittaneiden kuuden jäsenvaltion, joiden 
bruttoansiot näyttävät jakaantuneen tasaisemmin, välillä on huomattava ero. Jakauma on 
erityisen tasainen Alankomaissa (jonka tiedot koskevat vuotta 1993 ja voivat siten olla 
vähemmän luotettavia kuin vuotta 1994 koskevat tiedot vastaajien muistivirheiden 
vuoksi), Kreikassa ja Italiassa, joissa kussakin Ginin kerroin oli arvoltaan alle 0,2 
(Alankomaissa ehkä jopa liikaa alle kyseisen arvon, jotta tulosta voitaisiin pitää 
uskottavana). 
Tiedot osoittavat myös sen, että ansiohajontojen rakenne (Lorenzin käyrän muoto) 
sellaisissa jäsenvaltioissa, joiden kokonaishajonta on samansuuruinen, eroavat toisistaan. 
Hajonnat ovat suhteellisen suuret erityisesti palkka-asteikon loppupäässä joissakin maissa 
ja alkupäässä toisissa maissa. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa 
miesten bruttoansioiden kokonaisjakauma on samankaltainen (Ginin kerroin on suurin 
piirtein sama molemmissa maissa), mutta Yhdistyneessä kuningaskunnassa oli vuonna 
1994 enemmän matalapalkkaisia työntekijöitä kuin Ranskassa (kuten taulukko 3 osoittaa, 
alimman 10 prosentin palkansaajista saamat palkat suhteessa keskipalkkaan olivat alemmat 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa kuin Ranskassa) ja siten myös vähemmän 
korkeapalkkaisia työntekijöitä (ero voi johtua siitä, että toisessa maassa on voimassaoleva 
vähimmäis- palkkalainsäädäntö ja toisessa ei). 
Suhteellisen suuresta kokonaisansiojakaumasta huolimatta palkaansaajien alimman 10 
prosentin suhteellinen palkka Portugalissa oli Alankomaita, Italiaa ja Kreikkaa lukuun 
ottamatta korkeampi kuin missään muussa jäsenvaltiossa ja huomattavasti korkeampi kuin 
Espanjassa, jossa kokonaishajonta oli samanlainen. Kuten Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa, myös Portugalissa ansiohajonta on suhteellisen suuri, kun siirrytään 
ylemmäksi palkka-asteikossa. Ranskassa tai Portugalissa vallitsevaan tilanteeseen 
verrattuna sekä Yhdistyneessä kuningaskunnassa että Espanjassa samoin kuin Irlannissa ja 
Luxemburgissa suuri palkkahajonta johtui toisin sanoen enemmänkin matalapalkkaisten 
Ifö 
matalapalkkaisten työntekijöiden suuresta määrästä kuin siitä, että suuri osuus ansioista 
menisi pienelle joukolle korkeapalkkaisia. 
Ansiot ja työtunnit 
European Community Household Panel -haastattelututkimuksesta saadut tiedot 
tarjoavat lisäksi katsauksen matalapalkkaisten työntekijöiden työtuntien määrään 
verrattuna korkeammalla palkka-asteikossa olevien työntekijöiden työtunti määrään. 
Koko unionissa vallitseva suuntaus sekä täysipäiväistä työtä tekevien miesten että 
naisten osalta on se, että matalapalkkaisimmat työntekijät työskentelevät pidempiä 
päiviä kuin korkeampaa palkkaa saavat työntekijät. Seitsemässä yhteensä yhdestätoista 
kyseiset tiedot toimittaneesta jäsenvaltiosta (Alankomaat ei ole toimittanut kyseisiä 
tietoja) vuoden 1994 ansiojakauman alimmassa desiiliosuudessa olevat miehet 
työskentelivät keskimäärin vähintään kolme tuntia viikossa enemmän kuin kaikki 
täysipäiväisesti työskentelevät miehet keskimäärin (kaavio 45). (Kyseiset luvut 
koskevat teollisuudessa ja palvelualalla työskenteleviä työntekijöitä kokonaisuutena 
tarkasteltuna mutta eivät maatalousalaa, koska sen työtuntimäärä, joka on erityisesti 
matalapalkkaisten osalta yleensä muita aloja suurempi, on vaikeammin arvioitavissa. 
Jos maatalous otettaisiin mukaan, lisäisi se matalapalkkaisimpien työntekijöiden 
suhteellista työtuntimäärää). Kreikassa, Espanjassa ja Ranskassa ero oli yli neljä tuntia 
viikossa ja Irlannissa yli viisi tuntia viikossa. Ainoastaan Luxemburgissa alimpaan 
desiiliosuuteen kuuluvat miehet työskentelivät alle kaksi tuntia keskimääräistä 
työtuntimäärää enemmän. 
Myös matalapalkkaisimmat naiset työskentelivät keskimääräistä enemmän kaikissa 
jäsenvaltioissa, vaikka ero oli hiukan pienempi kuin miesten vastaava. Viidessä 
yhdestätoista jäsenmaasta ansiojakauman alimpaan desiiliosuuteen kuuluvat naiset 
työskentelivät yli kolme tuntia viikossa enemmän kuin täysipäiväiset naistyöntekijät 
keskimäärin (kaavio 46). Ero oli tätä suurempi vain Irlannissa, kun taas Saksassa ja 
Luxemburgissa ero oli alle yhden tunnin. 
Sekä naisten että miesten työtuntimääriä osoittavista luvuista ilmenee, että 
tuntipalkkojen hajonnat ovat kaikissa jäsenvaltioissa suuremmat kuin edellä esitetyt 
kuukausiansioiden hajonnat. 
1(1, 
Taulukko 1 
GINI kertoimet: Kokopäiväiset työntekijät 
Alankomaat 
Miehet 
Naiset 1985 
Kokonaistalous 
0,187 
Kokonaistalous 
0,177 Teollisuus 
0,168 
Teollisuus 
0,170 Palvelut 
0,197 
Palvelut 
0,179 1990 
Kokonaistalous 
0,193 
Kokonaistalous 
0,187 Teollisuus 
0,180 
Teollisuus 
0,163 Palvelut 
0,201 
Palvelut 
0,191 1994 
Kokonaistalous 
0,196 
Kokonaistalous 
0,184 Teollisuus 
0,180 
Teollisuus 
0,164 Palvelut 
0,205 
Palvelut 
0,188 
Portugali 
Miehet 1985 
Kokonaistalous 
0,287 
Naiset [ Kokonaistalous 
| 0,240 Teollisuus 
0,257 
Teollisuus 
0,188 Palvelut 
0,303 
Palvelut 
0,264 1989 
Kokonaistalous 
0,305 
Kokonaistalous 
0,250 Teollisuus 
0,276 
Teollisuus 
0,190 Palvelut 
0,326 
Palvelut 
0,283 1994 
Kokonaistalous 
0,343 
Kokonaistalous 
0,305 Teollisuus 
0,323 
TeolBsuus 
0,258 Palvelut 
0,351 
Palvelut 
0,320 
Yhdystynyt kuningaskunta 
! 1986 
Miehet i Kokonaistalous 
0,239 
Naiset •• Kokonaistalous 
I 0,215 Teollisuus 
0,218 
Teollisuus 
0,188 Palvelut 
0,267 
Palvelut 
0,223 1990 
Kokonaistalous ! Teollisuus 
0,260 [ 0,233 
Kokonaistalous Teollisuus 
0,236 | 0,210 Palvelut 
0,302 
Palvelut 
0,252 1995 
Kokonaistalous I Teollisuus 
0,275 0,242 
Kokonaistalous Teollisuus 
0,246 ( 0,231 Palvelut 
0,311 
Palvelut 
0,261 
Italia 
Miehet 
Naiset 1985 
Kokonaistalous 
0,203 
Kokonaistalous 
0,182 Teollisuus 
0,183 
Teollisuus 
0,161 Palvelut 
0,250 
Palvelut 
0,212 1990 
Kokonaistalous 
0,236 
Kokonaistalous 
0,192 Teollisuus 
0,219 
Teollisuus 
0,173 Palvelut 
0,266 
Palvelut 
0,214 
Ranska 
Miehet 
Naiset 1986 
Kokonaistalous 
0,248 
Kokonaistalous 
0,184 Teollisuus 
0,231 
Teollisuus 
0,174 Palvelut 
0,286 
Palvelut 
0,194 1992 
Kokonaistalous 
0,262 
Kokonaistalous 
0,216 Teollisuus 
0,247 
Teollisuus 
0,208 Palvelut 
0,275 
Palvelut 
0,219 
Itävalta 
Miehet 
Naiset 1995 
Kokonaistalous 
0,228 
Kokonaistalous 
0.264 Teollisuus 
0,207 
TeoSsuus 
0.246 Palvelut 
0,257 
Palvelut 
0.273 
-£s 
Taulukko 2 
Keskiansioihin liittyvä desiiliosuus: Kokopäiväiset työntekijät 
Alankomaat 
Miehet 
Naiset 1985 
Kokonaistalous 
65,165 
Kokonaistalous 
61,381 Teollisuus 
69,145 
Teollisuus 
60,893 Palvelut 
62,404 
Palvelut 
59,984 1990 
Kokonaistalous 
63,304 
Kokonaistalous 
60,341 Teollisuus 
65,785 
Teollisuus 
67,306 Palvelut 
61,637 
Palvelut 
59,157 1994 
Kokonaistalous 
62,064 
Kokonaistalous 
63.738 Teolfeuut . 
65.363 
Teollisuus 
68,442 Palvelut 
60.078 
Parveilit 
63.179 
Portugali 
Miehet 
Naiset 1985 
Kokonaistalous 
51,117 
Kokonaistalous 
66,061 Teollisuus 
56,048 
Teollisuus 
65,199 Palvelut 
45,203 
Palvelut 
53,922 1989 
Kokonaistalous 
46,726 
Kokonaistalous 
57,705 I Teollisuus 
50,860 
Teollisuus ; 
71,117 Palvelut 
40,762 
Palvelut 
53,922 1994 
Kokonaistalous 
42,853 
Kokonaistalous 
52,765 Teollisuus 
46.730 
Teollisuus 
60.811 Palvelut 
38.884 
Palvelut 
46,310 
Yhdystynyt kuningaskunta 
Miehet 
Naiset 1986 
Kokonaistalous 
53,697 
Kokonaistalous 
58,564 Teollisuus 
58,229 
Teollisuus 
63,035 Palvelut 
49,407 
Palvelut 
58,879 1990 
Kokonaistalous 
50,712 
Kokonaistalous 
54,759 Teollisuus 
55,323 
Teollisuus 
60,410 Palvelut 
45,613 
Palvelut 
53,568 1995 
Kokonaistalous 
48,580 
Kokonaistalous 
52,299 Teollisuus 
53.281 
Teollisuus 
57,079 Palvelut 
44,274 
Palvelut 
51,745 
Italia 
Miehet 
Naiset 1985 
Kokonaistalous 
63,370 
Kokonaistalous 
58,174 Teollisuus 
65,945 
Teollisuus 
60,413 Palvelut 
53,068 
Palvelut 
56,381 1990 
Kokonaistalous 
59,757 
Kokonaistalous 
65,539 Teollisuus 
61,805 
Teollisuus 
69,988 Palvelut 
53,890 
Palvelut 
61,332 
Ranska 
Miehet 
Naiset 1986 
Kokonaistalous 
57,149 
Kokonaistalous 
67,016 Teollisuus 
59,770 
Teollisuus 
69,271 Palvelut 
50,681 
Palvelut 
64,073 1992 
Kokonaistalous 
54,545 
Kokonaistalous 
61,134 Teollisuus 
56,220 
Teollisuus 
62.974 Palvelut 
53,058 
Palvelut 
60,328 
Itävalta 
Miehet 
Naiset 1995 
Kokonaistalous. 
54,108 
Kokonaistalous 
43,895 Teollisuus 
60.587 
TeolBsuus 
49.112 Palvelut 
46,813 
Palvelut 
41.733 I 
Taulukko 3. 
Kaikkien Jäsenvaltioiden mies-Ja naispuolisten täysipäiväisten työntekijöiden 
bruttokuukausipalkkajakauman yhteenvetotilastot vuodelta 1994 
=#:^^ 
liiiiiiiiiil 
=¥>^^ 
t:^^tmm^tt= 
wmmmmMmmÊM 
^^£=:|^:^^^ 
hmmmÉÊÊmmm 
^•^M^M^^^M:-^: 
M^ï=m^^=. 
^H^^^&MM^^ 
>>x:=^^ Ginin kertoimet 
Miehet 
0.213 
0.246 
0.238 
0.192 
0.285 
0.318 
0.308 
0.195 
0.300 
0.126 
0.284 
0.333 Naiset 
0.194 
0.208 
0.214 
0.134 
0.283 
0.270 
0.256 
0.158 
0.290 
0.165 
0.269 
0.290 Alin deslilisouus keskimääräisenä 
prosenttiosuutena 
Miehet 
55.7 
52.6 
52.7 
57.8 
47.5 
47.0 
42.4 
61.8 
42.2 
73.6 
56.5 
42.8 Naiset 
57.7 
r^ 55.2 
47.3 
69.6 
41.5 
50.2 
49.7 
65.3 
38.5 
68.7 
60.0 
48.3 
*) Luvut ilmaisevat vuoden 1993 bruttovuosiansioita, koska vuoden 1994 lukuja ei ole saatavilla. 
Huom: Tiedot koskevat 30 tuntia tai enemmän viikossa työskenteleviä. 
Lähde: European Community Household Panel -haastattelututkimus, ensimmäinen haastattelusarja, väliaikaiset tiedot 
W 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
1 Alankomaat, kokonaistalous, 1986,1990,1994 Alankomaat, teollisuus, 1986,1990,1994 
% mlMpuoliMt työntekijät 3, miespuoliset työntekijät 
40 Kumuliftviset ansiot dosentteina 10° Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
3 Alankomaat, palvelut, 1985,1990,1994 Portugali, kokonaistalous, 1985,1989,1994 
,% miespuoliset työntekijät 
•-1985 
•-1990 
«r-1994 100 
90 
80 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 • miespuoliset työntekijät 
-•-1994 
80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 40 60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
5 Portugali, teollisuus, 1985,1989,1994 Portugali, palvelut, 1985,1989,1994 
,% miespuoliset työntekijät 
k-1994 
s-1989 
»-1985 
6Q .80 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 100 
90 
80 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
0 ,% miespuoliset työntekijät 
k-1994 
»-1989 
»-1985 
60 80 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
«"O 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
Yhdistynyt kuningaskunta, kokonaistalous, 1986, 
1990,1995 
100 f % miespuoliset työntekijät 
90 
80 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
0 JP-
40 Kumulfifirviset ansiot prosentteina 10° 8 Yhdistynyt kuningaskunta, teollisuus, 1986,1990, 
1995 
100 [N> miespuoliset työntekijät 
90 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
9 Yhdistynyt kuningaskunta, palvelut, 1986,1990, 
1995 
100 r. 10 Italia, kokonaistalous, 1985,1990 
% miespuoliset työntekijät 
60 . 80 .100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 6Q 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
11 Italia, teollisuus, 1985,1990 12 Italia, palvelut, 1985,1990 
100 P* miespuoliset työntekijät 
90 r% miespuoliset työntekijät 
Kumulatiiviset ansio^osentteina Kumulatiiviset ansiot/prosentteina 
SA 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
13 Ranska, kokonaistalous, 1986,1992 
3. miespuoliset työntekijät 14 Ranska, teollisuus, 1986,1992 
_% miespuoliset työntekijät 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 10° 
15 Ranska, palvelut, 1986,1992 
100 P" miespuoliset työntekijät 
90 16 Itävalta, kokonaistalous, teollisuus ja palvelut, 
1995 
100 
20 Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
17 Alankomaat, kokonaistalous, 1985,1990,1994 
_% naispuoliset työntekijät 18 Alankomaat, teollisuus, 1985,1990,1994 
100 r% naispuoliset työntekijät 
90 -
Rviset ansiot prosentteina 
ta/ 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
19 Alankomaat, palvelut, 1985,1990,1994 20 Portugali, kokonaistalous, 1985,1989,1994 
100 ,% naispuoliset työntekpt 
90 •1985 
-1990 
-1994 
21 Portugali, teollisuus, 1985,1989,1994 
Jfc naispuoliset työntekijät 22 Portugali, palvelut, 1985,1989,1994 
% naispuoliset työntekijät 
KumuRmiviset ansiotpfosentteina Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
23 Yhdistynyt kuningaskunta, kokonaistalous, 1986, 
1990,1995 24 Yhdistynyt kuningaskunta, teollisuus, 1986,1990, 
1995 
53 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
25 Yhdistynyt kuningaskunta, palvelut, 1986,1990, 
1995 26 Italia, kokonaistalous, 1985,1990 
r% naispuoliset työntekijät 
iviset ansiot/prosentteina 
27 Italia, teollisuus, 1985,1990 
100 r% naispuoliset työntekijät 
90 28 Italia, palvelut, 1985,1990 
100 r% naispuoliset työntekijät 
90 [ 
liviset ansiot prosentteina liviset ansiot prosentteina 
29 Ranska, kokonaistalous, 1986,1992 
100 P° naispuoliset työntekijät 
90 30 Ranska, teollisuus, 1986,1992 
6Q 80 100 
kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 .80 
kumulatiiviset ansiot prosentteina 
5V 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1985-95 
31 Ranska, palvelut, 1986,1992 
100T-' 32 Itävalta, kokonaistalous, teollisuus ja 
palvelut,1995 
100%naispuoUset työntekijät 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina KumuiaTiiviset ansiot prosentteir 
S£ 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1994 (ECHP data) 
33 Belgia, 1994 
% työntekijöistä 34 Tanska, 1994 
% työntekijöistä 
100 r 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
35 Saksa, 1994 
% työntekijöistä 36 Kreikka, 1994 
% työntekijöistä 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
37 Espanja, 1994 
% työntekijöistä 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 38 Ranska, 1994 
% työntekijöistä 
100 r 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
5é" 
Miesten ja naisten kokopäiväansioiden jakauma 
jäsenvaltioissa, 1994 (ECHP data) 
39 Irlanti, 1994 
% työntekijöistä 40 Italia, 1994 
% työntekijöistä 
100 r 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
41 Luxemburg, 1994 
% työntekijöistä 42 Hollanti, 1993 
% työntekijöistä 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
43 Portugali, 1994 
% työntekijöistä 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 44 UK, 1994 
% työntekijöistä 
60 80 100 
Kumulatiiviset ansiot prosentteina 
5} 
45 Keskimäärin viikossa työskennelty tuntimäärä, 
kokopäiväiset miespuoliset työntekijät, 1994 
„ Keskimääräiset viikkotyötunnit 46 Keskimäärin viikossa työskennelty tuntimäärä, 
kokopäiväiset naispuoliset työntekijät, 1994 
gQ Keskimääräiset viikkotyötunnit 
• Keskimääräiset työtunnit, kaikki kokopäiväiset 
naispuoliset työntekijät 
1 Keskimääräiset työtunnit, alin desiiliosuus 
*? 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 698 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 04 06 
Luettelonumero : CB-CO-96-707-FI-C 
ISBN 92-78-13787-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
^