Direktiivin mukaan jäsenvaltioiden tehtävänä on edistää EU:n kuluttajien mahdollisuuksia käyttää vaihtoehtoisia riidanratkaisumenettelyjä sekä varmistaa, että kuluttajat voivat kääntyä laadultaan sertifioitujen ADR-elinten puoleen ratkaistakseen EU:hun sijoittautuneen elinkeinonharjoittajan kanssa syntyneet, tuotteen tai palvelun ostoa koskevat riidat. Tämä koskee kuluttajien yrityksiä vastaan aloittamia valtion sisäisiä ja rajat ylittäviä riitamenettelyjä kaikkialla unionissa ja käytännössä kaikilla vähittäiskaupan sektoreilla (vaihtoehtoisen riidanratkaisun täysi kattavuus) riippumatta siitä, onko ostos tehty verkossa vai myymälässä. Direktiivissä säädetään ADR-elimiä sitovista laatuvaatimuksista, joita ovat saatavuuden, asiantuntemuksen, riippumattomuuden, puolueettomuuden, avoimuuden, tehokkuuden, oikeudenmukaisuuden, vapauden ja laillisuuden periaatteet, sekä elinten hoitamista vaihtoehtoisista riidanratkaisumenettelyistä ja vähemmässä määrin myös niistä olennaisista vaatimuksista, joihin vaihtoehtoisen riidanratkaisumenettelyn lopputulos perustuu. Vaatimusten noudattaminen varmistetaan erityisen sertifiointi- ja seurantajärjestelmän avulla: jäsenvaltioiden osoittamat kansalliset toimivaltaiset viranomaiset laativat ja ylläpitävät kansallisia luetteloja ADR-elimistä, jotka ne ovat sertifioineet varmistettuaan niiden noudattavan direktiivin laatuvaatimuksia. Kansalliset luettelot sertifioiduista ADR-elimistä toimitetaan komissiolle. Kansalliset toimivaltaiset viranomaiset seuraavat jatkuvasti, että ADR-elimet noudattavat vaatimuksia, ja luettelossa säilytetään vain vaatimuksia noudattavat ADR-elimet. Tietyissä erityistilanteissa elinkeinonharjoittajalla on velvollisuus ilmoittaa kuluttajille yksi tai useampi vaihtoehtoinen riidanratkaisuelin, jolla on toimivalta käsitellä kyseiseen elinkeinonharjoittajaan liittyviä riitoja.

Kuluttajariitojen ratkaisu tuomioistuimen ulkopuolella saattaa tarjota merkittäviä hyötyjä kuluttajien, vähittäismyyjien ja yleisesti ottaen koko oikeudenkäytön kannalta. Mahdollisuus käyttää helppoa, oikeudenmukaista ja kustannustehokasta vaihtoehtoista riidanratkaisua lisää kuluttajien luottamusta erityisesti verkkoympäristössä heidän ostaessaan tuotteita vähittäismyyjiltä. ADR-menettelyjen epävirallisemman ja tyypillisesti sovittelevan luonteen ansiosta osapuolten välinen asiakassuhde voi säilyä myös riitatapauksissa. Osallistumalla ADR-menettelyihin vähittäismyyjät saavat tärkeää palautetta tuotteidensa ja palvelujensa laadusta ja parantavat kilpailuasemaansa, koska ne säästävät oikeusmenettelyjen kustannuksissa ja voivat osoittaa, että niiden asiakaspalvelu on korkeatasoista. Tehokas ADR-elinten kokonaisuus vähentää myös tuomioistuinten taakkaa erityisesti silloin, kun on kyse rahamääräiseltä arvoltaan vähäisistä riita-asioista. Direktiivin 2013/11/EU ja asetuksen (EU) N:o 524/2013 tavoitteena on mahdollistaa näiden hyötyjen toteutuminen luomalla lainsäädäntökehys, jolla varmistetaan, että kuluttajilla on käytössään korkealaatuisia ADR-menettelyjä elinkeinonharjoittajien kanssa syntyneiden sopimusriitojen ratkaisemiseksi muun muassa monikielisen, verkkovälitteisen riidanratkaisufoorumin kautta.

Kuluttajansuojaa koskevan aineellisen oikeuden lisäksi EU-päättäjät ovat sen vuoksi kehittäneet useita lainsäädännöllisiä ja muita välineitä, joilla pyritään tehostamaan kuluttajien oikeuksien täytäntöönpanoa jäsenvaltioissa (EU:n täytäntöönpanovälineet). Kuluttajariitojen vaihtoehtoinen riidanratkaisu (ADR) eli kuluttajariitojen ratkaisu tuomioistuimen ulkopuolisten riidanratkaisumenettelyjen avulla on keskeinen osa näitä täytäntöönpanovälineitä. Vaihtoehtoinen riidanratkaisu tuli tunnetuksi Euroopassa 1960-luvun lopulla, ja 1990-luvulta lähtien sitä on käytetty yhä enemmän useissa jäsenvaltioissa. EU:n päätöksentekijät sääntelivät vaihtoehtoista riidanratkaisua ensin laatimalla ei-sitovia standardeja ja antamalla alakohtaisia säädöksiä, joiden myötä jäsenvaltioiden oli edistettävä tuomioistuimen ulkopuolisten riidanratkaisumenettelyjen käyttöä tai varmistettava tällaisten menettelyjen saatavuus. Kuluttajariitojen vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta annetulla direktiivillä 2013/11/EU (kuluttajariitojen vaihtoehtoista riidanratkaisua koskeva direktiivi) ja kuluttajariitojen verkkovälitteisestä riidanratkaisusta annetulla asetuksella (EU) N:o 524/2013 luotiin horisontaalinen lainsäädäntökehys kuluttajariitojen vaihtoehtoista ja verkkovälitteistä riidanratkaisua varten. Kuten komission tiedonannossa ”Kuluttajat vahvempaan asemaan” ilmoitettiin, kuluttajariitojen vaihtoehtoisen ja verkkovälitteisen riidanratkaisun kehyksen vahvistaminen on keskeisellä sijalla, kun komissio pyrkii täydentämään EU:n täytäntöönpanovälineitä, tekemään nykyisistä täytäntöönpanovälineistä kaikilta osin tehokkaita ja toteuttamaan kaikki EU:n kuluttajalainsäädännön mahdollistamat hyödyt.

EU:ssa on 32 viime vuoden aikana kehitetty kattava kokonaisuus kuluttajien aineellisia oikeuksia, jotka suojaavat kuluttajia ja lisäävät heidän vaikutusvaltaansa heidän harjoittaessaan taloudellista toimintaa EU:n sisämarkkinoilla. EU:n kuluttajilla on esimerkiksi oikeus palauttaa verkossa ostamansa tuote 14 päivän sisällä tai vaatia tuotteen korjaamista tai korvaamista takuuaikana. Kuluttajat muodostavat odotuksensa näiden oikeuksien pohjalta, ja kuluttajien oikeuksien kunnioittaminen yritysten keskuudessa mahdollistaa luotetut ja kilpailukykyiset vähittäismarkkinat ja vauhdittaa talouskasvua unionissa. Jotta nämä kuluttajille, yrityksille ja koko sisämarkkinoille koituvat hyödyt voivat toteutua, EU:n kuluttajalainsäädäntöä on noudatettava ja tarvittaessa sen noudattamista valvottava.

·Yhdistyneen kuningaskunnan siviili-ilmailuviranomainen, joka on yksi Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisista toimivaltaisista viranomaisista, on julkaissut oppaan ADR-elimeksi hakeutuville (”Guidance for ADR Applicants”). Useat oppaan sisältämistä laatuvaatimuksista ovat tiukempia kuin Yhdistyneen kuningaskunnan täytäntöönpanosäädöksissä asetetut vaatimukset.

·Kuluttajariitojen vaihtoehtoista riidanratkaisua koskevan direktiivin 8 artiklan c alakohdassa säädetään, että vaihtoehtoisen riidanratkaisumenettelyn on oltava maksuton tai kuluttajien saatavissa nimellistä korvausta vastaan. Tšekin, Espanjan, Ranskan, Liettuan ja Suomen täytäntöönpanosäädöksissä vaihtoehtoinen kuluttajariitojen ratkaisu on aina maksutonta kuluttajille. Slovakiassa täytäntöönpanosäädökset rajoittavat kuluttajille koituvat kustannukset viiteen euroon, Tanskassa puolestaan sataan Tanskan kruunuun.

·Kuluttajariitojen vaihtoehtoista riidanratkaisua koskevan direktiivin 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta vastaavilla luonnollisilla henkilöillä on oltava ”tarvittavat tiedot ja taidot kuluttajariitojen vaihtoehtoisen riidanratkaisun – – alalla sekä yleinen lainsäädännön tuntemus”. Saksan täytäntöönpanosäädöksissä edellytetään lisäksi, että näillä henkilöillä on täysi asianajajan pätevyys tai että he ovat sertifioituja sovittelijoita. Tšekin täytäntöönpanosäädöksissä puolestaan vaaditaan oikeustieteen yliopisto- tai maisterintutkintoa. Myös Puola on asettanut erityisiä lisävaatimuksia, jotka koskevat sellaisten henkilöiden pätevyyttä, jotka vastaavat vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta tietyissä julkisissa ADR-elimissä.

Jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet eri tavoilla direktiivin mahdollistaman liikkumavaran direktiivin säännösten täytäntöönpanossa. Useimmat jäsenvaltiot ovat valinneet ADR-elimiä koskevan avoimen luettelon järjestelmän, jossa sertifiointia hakeva riidanratkaisuelin sertifioidaan ADR-elimeksi, jos se täyttää direktiivissä asetetut laatuvaatimukset sellaisina, kuin ne on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Pieni osa jäsenvaltioista on valinnut lopullisen ja tyhjentävän luettelon järjestelmän, jossa ADR-elimet on kirjattu täytäntöönpanosäädöksiin ja jossa sertifiointia ei myönnetä uusille ADR-elimille. Joissakin jäsenvaltioissa, joissa on käytössä avoin luettelo ADR-elimistä, täytäntöönpanosäädökset velvoittavat tietyt julkiset riidanratkaisuelimet hakemaan sertifiointia ADR-elimiksi.

Asetusta sovelletaan myös sellaisiin riitoihin, joita koskevan menettelyn elinkeinonharjoittaja on aloittanut kuluttajaa vastaan, sikäli kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tällaiset riidat voidaan ratkaista ADR-elintä käyttämällä.

Asetuksessa säädetään, että komissio perustaa eurooppalaisen verkkovälitteisen riidanratkaisufoorumin ja ylläpitää sitä. Verkkovälitteinen riidanratkaisufoorumi on monikielinen, interaktiivinen verkkosivusto, jonka kautta kuluttajat voivat ilmoittaa verkkovälitteisesti yrityksiä vastaan aloittamistaan (valtion sisäisistä tai rajat ylittävistä) riitamenettelyistä, jotka koskevat verkko-ostoksia. Foorumilla osapuolille ilmoitetaan yksi tai useampi laatusertifioinnin saanut ADR-elin, joka on toimivaltainen käsittelemään tapausta, ja foorumi toimittaa riidan sen ADR-elimen käsiteltäväksi, jonka käytöstä osapuolet ovat sopineet. Sen jälkeen ADR-elin voi halutessaan käyttää foorumin asianhallintajärjestelmää ja käsitellä tapauksen foorumilla verkossa. Jos osapuolet eivät pääse sopimukseen ADR-elimestä 30 päivän kuluessa valituksen toimittamisesta, tapauksen käsittely päätetään foorumilla automaattisesti. Tapauksen käsittelyn päättäminen automaattisesti ei estä kuluttajaa jatkamasta valitusmenettelyä foorumin ulkopuolella (esimerkiksi toimittamalla valitus suoraan ADR-elimelle). Foorumin käyttäjät voivat saada apua ODR-yhteyspisteiden verkostolta. Yhteyspisteet tarjoavat tietoa erityisesti verkkovälitteisen riidanratkaisufoorumin käytöstä, ADR-elimistä, kuluttajien oikeuksista ja muista oikeussuojakeinoista, ja lisäksi ne tarjoavat näihin aiheisiin liittyvää apua. Jokainen jäsenvaltio nimeää ODR-yhteyspisteen, jossa on vähintään kaksi verkkovälitteisen riidanratkaisun neuvojaa. Kansalliset ODR-yhteyspisteet tekevät yhteistyötä komission hallinnoiman verkoston puitteissa. Verkossa toimivien elinkeinonharjoittajien ja markkinapaikkojen on ilmoitettava verkkosivustoillaan sähköinen linkki verkkovälitteiselle riidanratkaisufoorumille. Verkossa toimivien elinkeinonharjoittajien on annettava myös sähköpostiosoitteensa.

Vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöt vaihtelevat laajasti jäsenvaltioiden välillä. Eroja on erityisesti sertifioitujen ADR-elinten määrissä sekä vaihtoehtoisen riidanratkaisun toteutusmuodoissa: yritysmalleissa, rahoituksessa, kattavuudessa ja siinä, minkä tyyppisiä vaihtoehtoisia riidanratkaisumenettelyjä on käytössä. Myös samat ADR-elinten yritysmallit eroavat toisistaan. Jotkin yksityiset ADR-elimet ovat esimerkiksi voittoa tavoittelemattomia, kun taas toiset pyrkivät tuottamaan voittoa. Useimmissa jäsenvaltioissa on yksi tai useampi toissijainen ADR-elin, joka on toimivaltainen käsittelemään sellaisia riitoja, jotka eivät kuulu muiden ADR-elinten toimivaltaan.

Esimerkkejä kansallisten vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöjen moninaisuudesta

·Romania on ilmoittanut vain yhden ADR-elimen, joka käsittelee kaikkien vähittäiskaupan sektoreiden kuluttajariitoja. Koska kyseessä on julkinen elin, kyseinen ADR-elin on luonteeltaan voittoa tavoittelematon. ·Ranska on ilmoittanut 99 sektorikohtaista ADR-elintä, joiden joukossa on kolme julkista elintä, 43 yrityssovittelijaa (”médiateurs d’entreprise”), 27 järjestöön tai liittoon kuuluvaa ADR-elintä, 24 sovittelijajärjestöä sekä kaksi kollegiaalista sovittelukomiteaa. Jotkin yksityisistä ADR-elimistä pyrkivät tuottamaan voittoa. Ranskan täytäntöönpanosäädösten mukaisesti yksikään Ranskan ADR-elimistä ei tarjoa menettelyjä, joissa osapuolet määrätään hyväksymään tietty ratkaisu.

Tekstiruutu 2

Kansallisten ADR-elinten muodostamien toimintaympäristöjen moninaisuus on havaittavissa myös kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välisissä eroissa. Useimmat jäsenvaltiot ovat nimittäneet vain yhden kansallisen toimivaltaisen viranomaisen. Kansalliseksi toimivaltaiseksi viranomaiseksi on useimmiten nimitetty kuluttajapolitiikasta vastaava viranomainen tai alakohtainen sääntelyviranomainen. Ranskassa on perustettu erityinen elin hoitamaan kansallisen toimivaltaisen viranomaisen tehtäviä: kuluttajariitojen vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta vastaava arviointi- ja seurantakomissio ”Commission d’Évaluation et de Contrôle de la Médiation de la Consommation”. Sertifiointimenettelyt ja seurantakäytännöt vaihtelevat jäsenvaltioittain. Useimmat kansalliset toimivaltaiset viranomaiset noudattavat vakiomuotoista sertifiointimenettelyä, joka käynnistyy, kun sertifioiduksi ADR-elimeksi haluava riidanratkaisuelin toimittaa tätä koskevan epävirallisen hakemuksen. Kansalliset toimivaltaiset viranomaiset hoitavat seurantavelvollisuutensa pääasiassa tarkastelemalla ADR-elinten vuotuisia toimintakertomuksia sekä valitusten sisältämiä tietoja. Joissakin jäsenvaltioissa kansalliset toimivaltaiset viranomaiset vaihtavat myös säännöllisesti tietoja valvomiensa vaihtoehtoisten riidanratkaisuelinten kanssa ja/tai suorittavat säännöllisesti tarkastuksia. Niissä jäsenvaltioissa, joissa on useampi kuin yksi kansallinen toimivaltainen viranomainen, valtion sisäisen koordinoinnin ja yhteistyön taso kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä vaihtelee. Joissakin näistä jäsenvaltioista kansalliset toimivaltaiset viranomaiset toimivat jokseenkin toisistaan riippumattomasti, kun taas toisissa jäsenvaltioissa on säädetty säännöllisestä koordinoinnista ja parhaiden käytäntöjen vaihdosta.

d) Kuluttajariitojen vaihtoehtoista riidanratkaisua koskevan direktiivin vaikutus ja kuluttajariitojen vaihtoehtoisen riidanratkaisun käyttöönotto jäsenvaltioissa

Direktiivi on yhtenäistänyt ja täydentänyt kuluttajariitojen vaihtoehtoista riidanratkaisua jäsenvaltioissa sekä parantanut riidanratkaisun laatua. Jäsenvaltiot, joissa vaihtoehtoinen riidanratkaisu ei entuudestaan ollut vakiintunut käytäntö, ovat lisänneet vaihtoehtoisen riidanratkaisun kansallisiin kuluttajariitojen riidanratkaisujärjestelmiinsä. Niissä jäsenvaltioissa, joissa vaihtoehtoinen riidanratkaisu oli käytössä jo entuudestaan, direktiivi kannusti tarkastelemaan aikaisempien vaihtoehtoisen riidanratkaisun rakenteiden tehokkuutta sekä täydentämään ja parantamaan niitä, jotta ne vastaisivat direktiivin vaatimuksia täyden kattavuuden ja laadun osalta. Olemassa olevat kuluttajariitoja käsittelevät riidanratkaisuelimet, jotka tavoittelevat sertifiointia ADR-elimiksi, saivat kannustimen arvioida organisaatiotaan, menettelyjään ja tapausten käsittelyyn liittyviä prosessejaan. Riidanratkaisuelimet kehittivät verkkosivustojaan, muokkasivat organisaatioitaan ja menettelyjään tai muuttivat hallintorakenteitaan. Yleisesti ottaen riidanratkaisuelinten ja menettelyjen avoimuus on lisääntynyt merkittävästi, tapausten käsittelyajat ovat lyhentyneet, ADR-elimet tarjoavat enemmän koulutusta henkilöstöilleen ja käyttäjät ovat tyytyväisempiä ADR-elinten tarjoamiin palveluihin. Korkealaatuisten vaihtoehtoisten riidanratkaisuinfrastruktuurien luominen on kannustanut myös elinkeinonharjoittajia arvioimaan ja parantamaan valitusten käsittelyssä noudattamiaan sisäisiä menettelyjä.

ADR-elimille asetetut avoimuusvaatimukset, erityisesti vuotuisten toimintakertomusten julkaisemista koskeva vaatimus, sekä sertifiointi- ja seurantajärjestelmä tarjoavat ADR-elimille merkittävän kannustimen arvioida suoritustaan jatkuvasti. Myös kansallisia toimivaltaisia viranomaisia koskeva velvoite raportoida kansallisesta vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöstä edistää kuluttajariitojen vaihtoehtoisen riidanratkaisun kokonaistehokkuuden säännöllistä tarkastelua jäsenvaltioissa. Ensimmäisten uuden sääntelykehyksen myötä saatujen kokemusten pohjalta useissa jäsenvaltioissa käydään parhaillaan keskusteluja vaihtoehtoisen riidanratkaisun kansallisten toimintaympäristöjen mahdollisesta muokkaamisesta sekä kuluttajariitojen vaihtoehtoisen riidanratkaisun toteuttamisen hyvien käytäntöjen yksilöimisestä. Näihin keskusteluihin liittyy yhä kiinteämmin rajat ylittävä ulottuvuus, kun yhdessä jäsenvaltiossa hyväksi havaitut suunnitteluratkaisut päätetään ottaa käyttöön muissa jäsenvaltioissa. Eurooppaan onkin syntymässä koko unionin laajuinen ADR-sidosryhmien yhteisö.

Vaikka vaihtoehtoisen riidanratkaisun saatavuutta ja laatua on parannettu kaikkialla EU:ssa, uuden kehyksen käyttöönotossa on eroja jäsenvaltioiden välillä. Jäsenvaltiot voidaan tämän suhteen jakaa karkeasti kolmeen ryhmään: i) jäsenvaltiot, joissa oli jo entuudestaan pitkälle kehittynyt vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintakulttuuri ja joissa vaihtoehtoisen riidanratkaisun käyttöönotossa ei ole tapahtunut merkittäviä muutoksia (esimerkiksi Suomi); ii) jäsenvaltiot, joissa oli olemassa oleva mutta puutteellinen vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristö ja joissa kehityssuuntaus on nouseva (esimerkiksi Saksa); sekä iii) jäsenvaltiot, joissa ei ollut entuudestaan vaihtoehtoisen riidanratkaisun perinnettä ja joissa sen käyttöönotto on edelleen hidasta (esimerkiksi Slovenia).

Kaiken kaikkiaan uuden vaihtoehtoisen riidanratkaisun kehyksen käyttö on edelleen vajaata. Tätä kertomusta varten kerätyn näytön perusteella voidaan yksilöidä kolme keskeistä haastetta, jotka tällä hetkellä estävät kehyksen täyden tehokkuuden saavuttamisen:

(1)Tietoisuus vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta ja sitä koskevat näkemykset

Yleinen tietoisuus vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta on lisääntynyt sekä kuluttajien että vähittäismyyjien keskuudessa, mutta joillakin alueilla ja vähittäiskaupan sektoreilla asiasta ei edelleenkään olla riittävän tietoisia. Yleisesti ottaen pk-yritykset ovat vähemmän tietoisia vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta kuin suuret vähittäismyyjät. Sekä kuluttajilla että elinkeinonharjoittajilla on vääriä käsityksiä vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta ja ADR-elimistä. Toisinaan kuluttajat esimerkiksi sekoittavat keskenään ADR-elimen ja elinkeinonharjoittajan asiakaspalvelun tai kokevat, että ADR-elimet ovat puolueellisia ja suosivat elinkeinonharjoittajaa. Näin on erityisesti silloin, kun ADR-elimen ja elinkeinonharjoittajan tai tämän elinkeinoelämän järjestön välillä on yhteyksiä tai kun vaihtoehtoisen riidanratkaisumenettelyn lopputulos vahvistaa elinkeinonharjoittajan kannan. Elinkeinonharjoittajat katsovat toisinaan, että ADR-elimet ajavat kuluttajien etuja ja että ne ovat näin ollen puolueellisia ja suosivat kuluttajaa. Tilannetta vaikeuttaa vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöjen moninaisuus: käytössä on runsaasti erilaisia vaihtoehtoisen riidanratkaisun malleja, elinten nimiä ja menettelyjä.

(2)Kansallisissa vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöissä toimiminen

Vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristöjen moninaisuus tekee niissä toimimisen vaikeaksi kuluttajille ja elinkeinonharjoittajille erityisesti niissä jäsenvaltioissa, joissa on suuri määrä sertifioituja ADR-elimiä. Yleisesti ottaen kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien on vaikeampaa määritellä, minkä ADR-elimen puoleen kääntyä, kun samalla vähittäiskaupan sektorilla toimii useampi kuin yksi ADR-elin. Jäsenvaltion vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristössä toimiminen on haastavaa erityisesti silloin, kun jonkin vähittäiskaupan sektorin ADR-elinten vastuualueet rajoittuvat vain tiettyihin riita-asioihin. Tämän seurauksena kuluttaja voi joutua kääntymään kahden ADR-elimen puoleen saadakseen ongelmansa käsitellyksi kokonaan.

(3)Elinkeinonharjoittajien osallistuminen vaihtoehtoisiin riidanratkaisumenettelyihin

Elinkeinonharjoittajien osallistuminen vaihtoehtoiseen riidanratkaisuun on lisääntynyt hitaasti mutta varmasti vuodesta 2014 lähtien, mutta siitä huolimatta vain kolmannes vähittäismyyjistä on tällä hetkellä halukkaita käyttämään vaihtoehtoista riidanratkaisua. Tämä on selkeästi riittämätöntä siitäkin huolimatta, että merkittävä osa niistä vähittäismyyjistä, jotka eivät käytä vaihtoehtoista riidanratkaisua, ratkaisee riidat kahdenvälisesti kuluttajan kanssa. Sen ansiosta, että direktiivi sallii jäsenvaltioiden suunnitella kansalliset vaihtoehtoisen riidanratkaisun toimintaympäristönsä joustavasti, useissa jäsenvaltioissa on kehitetty tai säilytetty sellaisia vaihtoehtoisen riidanratkaisun malleja, joissa osallistumisluvut ovat korkeita. Tällaisia vaihtoehtoisen riidanratkaisun malleja esiintyy jokaisessa seuraavista neljästä ryhmästä:

I.mallit, joissa elinkeinonharjoittajan osallistuminen on pakollista kansallisen lainsäädännön nojalla

II.mallit, joissa elinkeinonharjoittajan osallistuminen ei ole kansallisen lainsäädännön mukaan pakollista mutta joissa elinkeinonharjoittaja on kuitenkin velvoitettu osallistumaan vaihtoehtoiseen riidanratkaisumenettelyyn

III.mallit, joissa elinkeinonharjoittajan osallistuminen ei ole kansallisen lainsäädännön mukaan pakollista eikä elinkeinonharjoittaja ole muulla tavoin velvoitettu osallistumaan vaihtoehtoiseen riidanratkaisumenettelyyn mutta joissa häntä kannustetaan osallistumaan siihen erityisen järjestelmän myötä