FI    FI  
 EUROOPAN KOMISSIO 
Bryssel 11.11.2011 
SEC(2011) 1333 lopullinen 
  
KOMISSION YKSIKÖIDEN VALMISTELUASIAKIRJA 
TIIVISTELMÄ VAIKUTUSTENARVIOINNISTA 
Liite asiakirjaan 
ehdotukseen neuvoston direktiiviksi eri jäsenvaltioissa sijaitsevien lähiyhtiöiden välisiin 
korko- ja rojaltimaksuihin sovelletta vasta yhteisestä verojärjestelmästä 
(uudelleenlaatiminen) 
 
{KOM(2011) 714 lopullinen} 
{SEK (2011 ) 1332 lo pullinen }  
 
FI    FI TIIVISTELMÄ 
Tämä vaikutustenarviointi seuraa eri jäsenvaltio issa sijaitsevien lähiyht iöiden välisiin korko- 
ja rojaltimaksuihin sovellettavasta yhteisest ä verotusjärjestelmäst ä annetun direktiivin 
2003/49/EY, jäljempänä ’direktiivi’, uudellee nlaatimista koskevan ehdotuksen mukana. 
Direktiiviä on muutettu direktiiveillä 2004/66/ EY, 2004/76/EY ja 2006/98/EY sekä Bulgarian 
ja Romanian liittymissopimuksen liitteillä VI ja VII. Niillä laajennettiin direktiivin soveltamisala koskemaan uusien jäsenvaltioiden yhtiöitä ja veroja sekä myönnettiin joillekin 
niistä poikkeuksia eräist ä direktiivin säännöksistä
1. Sovellettavien sääntöjen 
yksinkertaistamiseksi on hyödyllistä yhdistää koko tämä lainsäädäntö yhdeksi säädökseksi. 
Direktiivissä säädetyt etuudet myönnetään yhtiö ille, joihin sovelletaan  EU:ssa yhtiöveroa, 
joiden verotuksellinen kotipaikka on jossakin EU:n jäsenvaltiossa ja joiden yhtiömuoto 
mainitaan direktiivin liitteessä. Sitä sovelle taan lähiyhtiöiden välisiin maksuihin. Yhtiötä 
pidetään toisen yhtiön lähiyhtiönä, jos toinen niistä omistaa välittömästi vähintään 25 prosenttia toisen yhtiön pääomasta tai jos kolmas yhtiö omistaa välittömästi vähintään 25 
prosenttia maksaja- ja maksunsaajayhtiön pääomasta. 
Direktiivin 8 artiklassa edelly tetään, että komissio antaa neu vostolle kertomuksen direktiivin 
toiminnasta sen soveltamisalan laajentamiseks i. Kyseinen kertomus annettiin 23. huhtikuuta 
2009 (KOM(2009) 179). Kertomuksessa  todettiin, että di rektiiviin tehtävillä oikeudellisilla 
muutoksilla sen toimivuus voisi parantua ja sen tavoitteet voitaisiin sen vuoksi saavuttaa 
paremmin. 
Ongelman kuvaus 
Tärkein tässä lainsäädännössä käsiteltävä ongelm a on se, että rajatylittäviä pääomavirtoja 
verotetaan raskaammin kuin kotimaisia liiket apahtumia. Kun kyseessä ovat kansainväliset 
maksut, maksunsaaja maksaa yhtiöveron asuinvaltiossaan ja sen lisäksi maksajavaltion (lähdevaltion) kantaman lähdeveron. Jäsenvaltioid en välisiä verosuhteita säännellään yleisesti 
kaksinkertaista verotusta koskevilla sopimuks illa, joissa voidaan määrätä lähdeverojen 
vapautuksista tai alennuksista. Lisäksi asuinvaltio voi alentaa verovelvolliselta kannettavaa yhtiöveroa myöntämällä sille  veronhyvityksen sen maksaman lähdeveron perusteella. 
Lähdeverot ja veronhuojennusten myöntämisek si tarvittavat hallinnolliset menettelyt 
haittaavat sisämarkkinoiden toimintaa. Emo- ja tytäryhtiödirektiivillä
2 yhdenmukaistettiin 
voitonjakoon sovellettava verojärjestelmä EU:ssa 1990-luvun alussa. Neuvosto 
yhdenmukaisti lähiyhtiöiden välisi in rajatylittäviin korko- ja rojaltimaksuihin sovellettavan 
verojärjestelmän vasta vuonna 2003. Ne tehtiin tä ssä yhteydessä tasave rtaisiksi kotimaisten 
maksujen kanssa myöntämällä niille vapautus  lähdevaltiossa kannettavasta lähdeverosta. 
Koska näiden kahden direktiivin tapauksessa ei noudatettu samoja oikeud ellisia menettelyjä ja 
koska emo- ja tytäryhtiödirektiiviä muutettiin vuonna 2003, näiden kahden oikeusvälineen soveltamisalat poikkeavat toisistaan. 
                                                
 
1 EUVL L 157, 26.6.2003, s. 49, EUVL L 168, 1.5.200 4, s. 35, EUVL L 157, 30.4.2004, s. 106, OJ L 
363, 20.12.2006, s. 129 ja EUVL L 157, 21.6.2005, s. 278 ja s. 311. 
2 Neuvoston direktiivi 90/435/ETY eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta 
yhteisestä verojärjestelmästä (EYVL L 225, 20.8 .1990, s. 6), sellaisena kuin se on muutettuna 
direktiivillä 2003/123/EY (EUVL L 7, 13.1.2004, s. 41). 
 
FI    FI Ongelman laajuutta tarkasteltaessa voidaan todeta , että sekä emo- että  tytäryhtiön yhtiömuoto 
on 82 prosentissa tapauksista sellainen, että ne molemmat kuuluvat direktiivin 
soveltamisalaan, ja että lähes 95 prosenttia rojaltimaksuista ja noin 90 prosenttia korkomaksuista kuuluu direktiivin soveltamisa laan. Lisäksi 12 prosentissa tapauksista 
yhtiöiden välinen omistusosuus on sellainen, ettei niitä voida pitää lähiyhtiöinä (eli omistusosuus on alle 25 prosenttia). Tällä aloi tteella pyritään ratkaisemaan eräät direktiivin 
soveltamisalaan kuulumattomiin rajaty littäviin maksuihi n liittyvät ongelmat: 
– Yhtiöt pyrkivät verosuunnittelulla  välttymään maksamasta lähdeveroja ja alentamaan siten 
kustannuksiaan. Konserni voi peru staa eri jäsenvaltioon väliyhtiön, jotta sen vastaanottamalle 
maksulle myönnettäisiin verovapautus, jota ei  muussa tapauksessa myönnettäisi. Tämä voi 
johtaa epäoptimaalisiin valintoihin, jotka ei vät perustu tehokkuuteen vaan verotekijöihin. 
Lisäksi jäsenvaltiot menettävät verotuloja. 
– Jäsenvaltioiden kahdenvälisissä suhtei ssa sovellettavat lähdeverokannat poikkeavat 
toisistaan, sillä kaksinkertaist a verotusta koskevissa kahdenvälisi ssä sopimuksissa määrättävät 
verokannat ovat erilaisia. Tämä  voi johtaa investointien siirtymiseen matalan verotuksen 
maihin. 
– Direktiivissä säädetyt orga nisaatiomuotoa, liiketapahtuma n osapuolten välisiä suhteita, 
omistusosuuksia, vähimmäisomistusaikoja jne.  koskevat lähdeverovapa utuksen edellytykset 
houkuttavat yhtiöitä tekemään valintansa tehokk uuden sijaan verotek ijöiden perusteella. 
– Direktiivissä säädettyjä etuja koskevat vaatimukset ovat tiukemmat kuin emo- ja 
tytäryhtiödirektiivissä säädettävät osinkojen  vapautusta koskevat vaatimukset. Se, että 
osingoille, koroille ja roja lteille on eri verojärjestelm ät, voi vääristää yhtiöiden 
pääomarakennetta ja aineettomien hyödykkeiden kohdentamista. 
– Kaksinkertaista verotusta koskevissa so pimuksissa määrätyt lähdeveron huojennukset 
edellyttävät hallinnollisia mene ttelyjä, jotka aiheuttavat yhtiö ille raskaita hallinnollisia 
rasitteita ja korkeita kustannuksia. Monissa  tapauksissa huojennus myönnetään vasta 
jälkikäteen palautuksena, mikä aiheuttaa likviditeettikustannuksia. Samoin jos huojennus 
myönnetään asuinvaltiossa  veronhyvityksinä, lähdeveron ma ksamisen jälkeen kuluu aikaa 
ennen kuin vähennys voidaan tehdä vero ilmoituksessa. Myös tämä aiheuttaa 
likviditeettikustannuksia. Tällai sesta sääntöjen noudattamisesta  aiheutuu EU:n yhtiöille 
kustannuksia arviolta 126 miljoonaa euroa vuodessa. 
– Yhtiöitä verotetaan kahteen kertaan. Niiltä kannetaan lähdevero lähdevaltiossa ja yhtiövero 
niiden asuinvaltiossa. Asuinvaltio voi m yöntää kaksinkertaisen veron tapauksessa 
huojennuksen joko vapauttamalla tällaiset tulot ve rosta tai sallimalla lähdevaltiossa kannetun 
veron vähentämisen. Jos kuitenkin bruttomaks usta kannettu lähdevero on korkeampi kuin 
tällaisesta maksusta saadun  nettotulon perusteella la skettu yhtiövero (alhainen 
nimellisverokanta), yhtiöitä verotetaan raskaammin kuin jos kyseessä olisivat olleet vastaavat kotimaiset maksut. 
Ongelmana ovat myös lähdeverovapautukselle asetetut edellytykset  silloin, kun yhtiö 
suorittaa maksun kiinteän toimipaikan (eli sivul iikkeen) kautta. Tällai sen maksun on oltava 
vähennyskelpoinen kulu kyseessä olevalle verovelvolliselle. Direktiivin nykyisen 
 
FI    FI sanamuodon mukaan direktiiviä ei sovellettais i, kun vähennys kielletään esim. sen vuoksi, 
ettei kaikkia muodollisia vaat imuksia ei ole täytetty, va ikka liiketapahtuma liittyy 
tosiasiallisesti kiinteän toimipaikan toimintaan. 
Direktiivissä ei vaadita, e ttä lähdevaltiossa myönnettävän verovapautuksen edellytyksenä 
olisi, että maksusta kannetaan  vero maksunsaajan asuinvaltio ssa. Tämä voi johtaa täysin 
verovapaisiin maksuihin. Kun direktiivistä päästiin yhtei symmärrykseen, neuvosto pyysi 
komissiota tekemään ehdotuksen tarvittavista muutoksista. Komissio antoi muutosehdotuksen 
(KOM(2003) 841), jonka mukaan lähdeverovapautuks en ulkopuolelle jätettäisiin yhtiöt, joille 
myönnetään niiden asuinvaltiossa vapautus korko- ja rojaltimaks uista kannettavista veroista. 
Vaikka kompromissiehdotuksesta oltiin ylei sesti yhtä mieltä, neuvoston työryhmissä 2004–
2006 käydyissä keskusteluissa  ei päästy yksimielisyyt een. Komissio perui kyseisen 
ehdotuksen, kun se antoi tiedonannon KOM(2010) 135 lopullinen ”Komission työohjelma 2010 – Tekojen aika”, koska se aikoi ehdottaa direktii vin uudelleenlaatimista. 
Jos nykyinen tilanne pysyisi muuttumattomana, liik etoimintatapojen vääristymät, sääntöjen 
noudattamisesta yhtiöille aiheutuvat kustannukset  ja kaksinkertaisen verotuksen vaara 
jatkuisivat. Tämän seurauksena rajatylittävät pääomavirrat tyrehtyisivät, mikä puolestaan 
vähentäisi pääoman ja teknologian  siirtoja. Vaikutukset rajoje n yli tapahtuvaan resurssien 
kohdentamiseen olisivat kielteiset . Kaiken kaikkiaan tämä tarkoittaisi, ettei sisämarkkinoiden 
mahdollisuuksia käytettäisi täysimääräisesti hyväksi. 
Tilanne vaikuttaa periaatteessa kaikilla aloilla toimiviin kaik enkokoisiin yhtiöihin, vaikkakin 
sääntöjen noudattamisesta aihe utuvien kustannusten osuus kokonaiskustannuksista on suurin 
pienten yhtiöiden kohdalla. Korkojen osalta  esitetyt ongelmat vaikuttavat lähinnä 
rahoitusalaan. Konsernien pääomarakenne koostuu kuitenkin varoista ja veloista konsernien 
toiminta-alasta riippumatta, joten vaikutus ko hdistuu kaikkiin toimin ta-aloihin. Rojaltien 
osalta verotaakka kohdistuu eniten aloihin, jotka ovat teknologiainten siivisiä ja joilla teollis- 
ja tekijänoikeuksilla on suuri merkitys. 
Tilanne vaikuttaa myös verohallintoihin, koska ne saavat tuloja lähdeveroista tai niiden 
verotulot vähenevät kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi verovelvollisille myönnettävien 
veronhyvitysten vuoksi. 
Toissijaisuus 
Tämä aloite on tarpeellinen, koska jäsenvaltiot verottavat rajatylittäviä toimintoja 
kahdenvälisissä neuvotteluissa laadittujen kahdenvälisten verosopimustensa mukaisesti. Kukin maapari on päätynyt erila iseen ratkaisuun. Kun kaksinke rtaista verotusta koskevaa 
sopimusta ei ole, lähdeverot kannetaan kansa llisten veropolitiikkojen mukaisesti päätettyjä 
kunkin maan omia sääntöjä noudattaen. Mitään oma-aloitteisia koordinointitoimia ei ole 
näiden ongelmien poistamiseksi sisämarkkinoilta. Näin ollen on tarpeen toteuttaa toimia EU:n 
tasolla yhdenmukaisten ja koordinoitujen veropo litiikkojen takaamiseksi tällä verotuksen 
erityisalalla. 
EU:n tasolla toteutettavia toimia voidaan perust ella ongelman rajatylitt ävällä luonteella ja 
sillä, ettei kukin yksi ttäinen jäsenvaltio voi vahvistaa yhtä veropoliti ikkaa itselleen ja koko 
EU:lle. EU:n tason toimilla varmistetaan, että jäsenvaltiot ovat sitoutuneet lähdeverovapautuksiin samassa määrin.  
 
FI    FI Tavoitteet 
Tämän aloitteen tavoitteena on vähentää edellä mainittuja rajatylittäviä esteitä 
sisämarkkinoilla laajentamalla direktiivissä säädettyä lähdeverovapautuksen soveltamisalaa mahdollisimman alhaisin kustannuksin. On erityisen tärkeää poistaa osinko-, korko- ja rojaltivirtoihin sovellettavista erilaisista järj estelmistä aiheutuvat vääristymät. Direktiivin 
soveltamisalan lähentäminen emo- ja tytä ryhtiödirektiivin kan ssa on näin ollen yksi 
tärkeimmistä tavoitteista. Tämä edistäisi rahoitu sta ja teknisiä toimia sekä lujittaisi EU:n 
näillä aloilla harjoittam ia erityispolitiikkoja. 
Toimintavaihtoehdot 
Seuraavia vaihtoehtoja on tarkasteltu:  
– Vaihtoehto 1: mitään erityisiä toimia ei toteuteta. – Vaihtoehto 2: direktiivissä säädetyt et uudet myönnettäisiin myös muiden yhtiöiden kuin 
lähiyhtiöiden välisille maksuille. Myös dire ktiivin soveltamisalaan kuuluvia yhtiömuotoja 
koskevaa luetteloa voitaisiin laajentaa.  
– Vaihtoehto 3: direktiivissä säädetyt etuudet lähennettäisiin emo- ja tytäryhtiödirektiivin 
kanssa. Yhtiöitä pidettäisiin tällöin lähiyhtiöin ä, jos välillinen tai välitön omistusosuus on 
vähintään 10 prosenttia. Lisäksi direktiivin soveltamisalaan kuuluvia yhtiömuotoja koskevaa 
luetteloa laajennettaisiin. 
– Vaihtoehto 4: direktiivin sanamuotoa muut ettaisiin, jotta tehtäisiin selväksi, että 
verovapautus myönnetään kiinteän toimipaikan suorittamille maksuille, jotka liittyvät sen 
toimintaan. 
– Vaihtoehto 5: lähdeverovapautusta ei myönnettä isi, kun maksunsaaja ei tosiasiallise sti joudu 
maksamaan veroa maksusta saadusta tulosta. 
Toimintavaihtoehtojen vaikutukset
 
Vaihtoehto 1 ei ratkaisisi lähdeverojen aiheuttamiin taloudellisiin kustannuksiin ja 
vääristymiin liittyvää ongelmaa eikä muita edellä mainittuja ongelmia. 
Vaihtoehto 2 vaikuttaisi jäsenvaltioiden verotulo ihin. Niissä 13:ssa EU:n jäsenvaltiossa, jotka 
edelleen kantavat lähdeveroa lähtevistä korko maksuista (Belgia, Bulgaria, Irlanti, Italia, 
Kreikka, Latvia, Portugali, Puola, Romania,  Slovenia, Tšekki, U nkari ja Yhdistynyt 
kuningaskunta), EU:n sisäiset korkomaksut olivat lähes 112 miljardia euroa vuonna 2008. 
Koska ainoastaan 10 prosenttia bruttovelkaant uneisuudesta on EU:ssa yhtiöiden välistä ja 
koska niissä maissa, jotka kantavat lä hdeveroa rajatylittävistä korkomaksuista, 
keskimääräinen lähdeverokanta on 7,1 prosenttia, yhtiöiden välisistä ma ksuista kannettavista 
lähdeveroista kertyviksi bruttotuloiksi saad aan 0,8 miljardia euroa. Tällaiset lähtevistä 
korkomaksuista menetetyt tulot kompensoituisivat yleensä sillä, että maksettujen lähdeverojen perusteella vastaanottajamaissa myönnetyt ve ronhyvitykset ovat alhaisemmat. Näin ollen 
 
FI    FI tämän vaihtoehdon nettovaikutuks et tuloihin olisivat tode nnäköisesti rajalliset, sillä 
menetyksiksi arvioidaan enintään 200–300 miljoonaa euroa3. 
EU:n sisäisten lähtevien rojalti- ja lisenssi maksujen arvo oli yhteensä yli 31 miljardia euroa 
vuonna 2008. Niissä 22:ssa EU:n jäsenvaltiossa, jotka kantavat lähdeveroa lähtevistä 
rojaltimaksuista, EU:n sisäis et rojaltimaksut olivat yhteen sä 23,3 miljardia euroa. Kun 
lähdeverokanta on keskimäärin 5,5 prosenttia, läht evistä rojaltimaksuista saadaan bruttotuloja 
mahdollisesti noin 1,3 miljardia euroa koko EU:ssa . Tällaiset lähtevistä rojaltimaksuista 
menetetyt tulot kompensoituisivat yleensä sillä, että maksettujen lähdeverojen perusteella vastaanottajamaissa myönnetyt veronhyvitykset  ovat alhaisemmat. Näin ollen tämän 
vaihtoehdon nettovaikutukset tu loihin olisivat todennäköise sti rajalliset, sillä niissä 
seitsemässä maassa, joissa rojaltimenojen ja -t ulojen suhde on BKT:ssä kaikkien negatiivisin 
(Bulgaria, Kreikka, Portugali, Puola, Romania, Slovakia ja Tšekki), menetyksiksi arvioidaan 
enintään 100–200 miljoonaa euroa
4. 
Tällä hetkellä direktiivin ja emo- ja tytä ryhtiödirektiivin soveltamisala koskee vain 
lähiyhtiöitä. Direktiivissä sääd ettyjen etuuksien ulottaminen mu ihinkin yhtiöihin olisi uutuus, 
joka vaikuttaisi kaikkien jäsenvaltioiden verosuhteisiin EU:ssa. 
Yhtiöille vaihtoehdosta 2 aiheutuva pääasiallin en vaikutus olisi sääntöjen noudattamisesta 
aiheutuvien kustannusten aleneminen. Niiden ar vioidaan alenevan jopa 126 miljoonaa euroa 
vuodessa. Tämä olisi hyvä uutinen pk-yrityks ille, joille tällais et kustannukset ovat 
suhteellisesti korkeimmat. Pk-yritykset hyötyisivät myös siitä, että rojalteista ei enää kannettaisi lähdeveroa, sillä ne yleensä lisensi oivat teollisoikeutensa, koska ne eivät pysty 
käyttämään itse hyväksi keksintöjään. Toisaalta osinkoja, korkoja ja ro jalteja verotettaisiin 
edelleen eri tavoin, mikä aiheuttaisi vääristäviä vaikutuksia yhtiöiden sisäiseen pääomarakenteeseen, EU:n yhtiöiden teollisoikeuksien kohdentamiseen ja 
organisaatiomuotoon. 
Vaihtoehdolla 3 yhdenmukaistettaisiin direktiive issä säädetyt osinkoje n, korkojen ja rojaltien 
verotusta koskevat edellytykset. Sen avulla edellä mainitut verovääristymät lievenisivät. Lisäksi voitaisiin saad a hyöytä siitä, että joustavuus lisää ntyisi ja jälleenrakennuskustannukset 
alenisivat yhtiöiden valitessa organisaatiomuotoa, pääomarakennetta, omistusrakenteita ja hyödykkeiden kohdentamista. Sääntöjen noudattamisest a aiheutuvista kustannuksista yhtiöille 
koituviksi säästöiksi voidaan arvioida 38,4–58,8 miljoonaa euroa. Jäsenvaltioille syntyvät 
nettotulovaikutukset olisivat vieläkin alhaise mmat kuin edellisessä vaihtoehdossa, sillä niiden 
voidaan karkeasti ottaen arvioida olevan  160–310 miljoonaa euroa. Näiden muutosten 
siirtäminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on tuskin kovin vaikeaa emo- ja tytäryhtiödirektiivin täytäntöönpanos ta saadun kokemuksen ansiosta. 
Lisäksi vaihtoehdot 2 ja 3 void aan yhdistää kahden muun aloitt een kanssa, jotta edellä kuvatut 
erityisongelmat saataisiin ratkai stua. Vaihtoehdot 4 ja 5 helpottaisivat epäilemättä direktiivin 
toimintaa, minkä vuoksi ne olisi si sällytettävä muutosehdotukseen.  
                                                
 
3 Lähde: Copenhagen Economics, Taxation of interest and royalties — impact assessment of amendments 
to the present Directive , lokakuu 2010. 
4 Lähde: ks. alaviite 3. 
 
FI    FI Edellä esitettyihin arvioihin on kuitenkin syyt ä suhtautua varovaisesti, sillä ne perustuvat 
useisiin olettamuksiin ja tilastotietoihin silloin, kun oikeudellisiin näkökohtiin ei voitu 
nojautua. 
Toimintavaihtoehtojen vertaaminen 
Koska vaihtoehdot 4 ja 5 voidaan yhdistää vaihtoehtojen 2 ja 3 kanssa, voimme näitä 
yhdistämällä saada kaksi muuta vaihtoehtoa. Va ihtoehdossa I yhdistetään vaihtoehdot 2, 4 ja 
5 ja vaihtoehdossa II vaihtoehdot 3, 4 ja 5. 
Vaikka vaihtoehto I vähentäisi tehokk aammin sääntöjen noudattamisesta aiheutuvia 
kustannuksia, se olisi vähemmän tuloksellinen ja johdonmukainen muiden direktiivin toiminnan parantamiseen tähtäävien tavoitteide n kannalta. Nykyisessä epävakaassa julkisen 
talouden tilanteessa tämä  ratkaisu alentaisi jäsenvaltioide n verotuloja jyrkemmin. Lisäksi sen 
täytäntöönpano olisi vaik eampaa ja se ei olisi johdonmukain en sen suhteen, että tavoitteena 
on poistaa direktiivin ja emo- ja tytäryhtiö direktiivin soveltamisalojen eroista johtuvat 
vääristymät. 
Sen vuoksi vaihtoehto II on suos iteltavampi, koska se tarjoaa tasapainoisemman ratkaisun. 
Sillä ei alennettaisi sääntöjen noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia yhtä tehokkaasti kuin vaihtoehdolla I, mutta sillä saavutettaisiin kaikki tässä aloitteessa asetetut tavoitteet 
alhaisemmin verotulomenetyksin. Komission kä ynnistämässä julkisessa kuulemisessa kävi 
myös ilmi, että useimmat vastauksensa antaneet  sidosryhmät kannattivat tätä vaihtoehtoa. Sen 
sijaan vaihtoehto I, jolla direktiivin soveltamisala olisi laajennettu koskemaan muidenkin kuin lähiyhtiöiden välisiä maks uja, sai kannatusta vain 29 prosentilta vastaajista. 
Jäsenvaltioilla oli myös tilaisuus ilmaista näkemyksensä näistä vaihtoehdoista 23. 
marraskuuta 2009 pidetyssä kokouksessa, jossa keskusteltiin direktiiviä koskevasta komission kertomuksesta. Yleisesti ottaen valtuuskunnat o livat halukkaita hyväksymään vaihtoehtoon 3 
perustuvat aloitteet. Jotkut niistä eivät suos tuneet hyväksymään minkäänlaista vaihtoehtoon 2 
pohjautuvaa muutosta. Vaihtoehdossa 4 ehdotettu jen teknisten muutosten osalta useimmat 
jäsenvaltiot tunnustivat tarpeen päästä ratkaisu un. Vaihtoehdosta 5 keskusteltiin direktiivin 
hyväksyntää käsitelleessä Ecofin-neuvostossa, jossa suuri osa jäse nvaltioista kannatti 
komission tällä alalla tekemiä aloitteita. On kuitenkin muiste ttava, että 23. marraskuuta 2009 
pidetty kokouksen luonne oli tekninen ja että valtuuskunnilta ei  pyydetty poliittista 
kannanottoa aloitteisiin. Itse asiassa monet valtuuskunnat eivät ilmaisseet kantaansa 
kokouksen aikana.