Alueiden komitean lausunto aiheesta "Alueelliset seutupuistot esimerkkinä Euroopan unionin arimpien luonnonympäristöjen kestävälle kehitykselle" CdR 2/97 fin



Virallinen lehti nro C 215 , 16/07/1997 s. 0009



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Alueelliset seutupuistot esimerkkinä Euroopan unionin arimpien luonnonympäristöjen kestävälle kehitykselle" (97/C 215/02) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon kesäkuun 12. päivänä 1996 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan mukaisesti tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "Alueelliset seutupuistot esimerkkinä Euroopan unionin arimpien luonnonympäristöjen kestävälle kehitykselle" ja antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:n "Aluesuunnittelu Maatalous Metsästys Kalatalous Metsätalous Meri- ja vuoristoalueet" tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 2:n helmikuun 12. päivänä 1997 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 2/97 rev.), jonka esittelijänä oli Jean-Louis Joseph, ottaa huomioon 7. helmikuuta 1992 hyväksytyn Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, jonka pääasiallisina tavoitteina on ympäristöä arvossa pitävä kestävä kasvu (2 artikla), ottaa huomioon yhteisön ympäristön sekä ympäristöä arvossa pitävän kestävän kasvun poliittisen ja toimintaohjelman ja erityisesti sen maataloutta koskevan 25, 26 ja 27 artiklan sekä matkailua koskevan 28, 29, ja 30 artiklan, ottaa huomioon Corkin julkilausuman elävästä maaseutuympäristöstä, ottaa huomioon että on välttämätöntä kehitellä maaseudun yhtenäinen aluesuunnittelupolitiikka, jossa edistetään maaseudun ekologista tasapainoa ja otetaan kaikki asianosaiset tahot mukaan tähän politiikkaan, ottaa huomioon että eurooppalaisen maaseudun kestävän kehityksen toteuttaminen on ilman muuta pitkän aikavälin hanke, joten on käytettävä hyväksi koealueita, ottaa huomioon että unionin jäsenvaltioissa on maisemaltaan suojeltuja alueita ja että nämä alueet, kuuluivatpa ne kansainvälisen luonnonsuojeluliiton luetteloon tai eivät, voivat olla tämän politiikan liittymäkohtia, ottaa huomioon alueellisista seutupuistoista saadut kokemukset ja niiden kokeelliseen aseman niissä unionin maissa, joissa näitä puistoja on, ottaa huomioon että eurooppalaisten suojeltujen luonnonmaisemien verkosto, jota alueyhteisöt hallinnoivat yhdessä talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden kanssa ja tiiviissä yhteydessä kansallisiin ja eurooppalaisiin tahoihin, voivat antaa Euroopan maaseudulle uutta elinvoimaa, ottaa huomioon että luonnonympäristön tehokkaan ja kestävän suojelun ja hyödyntämisen takaamiseksi on välttämätöntä liittää hallintaan mukaan taloudelliset toimijat sekä alueyhteisöt, hyväksyi 12. ja 13. maaliskuuta 1997 pitämässään 17. täysistunnossa (maaliskuun 12. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. JOHDANTO Alueellisia seutupuistoja ei ole kaikissa Euroopan unionin maissa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luetteloinut 13:ssa unionin 15 jäsenmaasta "suojeltuja luonnonmaisemia" eli asuttuja, arkoja luonnonalueita, jotka vastaavat seuraavaa määritelmää: "Maa-alue mahdollisine rannikko- ja vesialueineen, jossa ihmisen ja luonnon välinen yhteys on aikojen kuluessa muovannut maisemaa erityisten esteettisten, ekologisten ja/tai kulttuuristen piirteiden osalta ja jossa on yleensä monimuotoinen biologinen ympäristö. Tämän perinteisen yhteyden säilyttäminen on välttämätöntä tällaisen alueen suojelulle, ylläpitämiselle ja kehitykselle." Lausunnossa tarkastellaan kaikkia tällaisia alueita. Luetteloitujen alueiden lisäksi verkostoon hyväksytään kaikki jäsenvaltioiden alueet, jotka täyttävät em. vaatimukset. Ne saavat saman kohtelun kuin luettelossa mainitut alueet. Alueellisista seutupuistoista saadut kokemukset ovat omiaan edistämään pohdintoja kyseisten alueiden hoidosta. Euroopan unionin rooliin kuuluu edistää hyödyllisten tietojen kulkua. Euroopan unionin maisemien ja luonnonympäristön laatu ja monimuotoisuus ovat kansalaisille tärkeitä. Nämä perinnöltään mitä rikkaimmat alueet ovat nykyään kuitenkin vaarassa. Vaara johtuu siitä, että vuosisatainen luonnon ja perinteisen inhimillisen toiminnan välinen tasapaino on rikkoutunut seurauksena kaikkien tiedossa olevista tekijöistä (huonosti sopeutetut laitteistot, huonosti valvottu kaupungistuminen, maatalouden ympäristölle aiheuttama rasitus, teollisuussaasteet, luonnonvarojen liikakäyttö), piilevästi vaikuttavista tekijöistä (tiettyjen alueiden liiallinen rasitus, ns. "ulkoilmaurheilulajit", vesitalouden muutokset, maiseman pilaaminen) ja tekijöistä, joiden luulisi vaikuttavan jopa päinvastoin (autioituminen ja eräiden perinteisten toimintojen, esim. laiduntamisen lakkaaminen). Euroopan unionin matkailu- ja maisemaidentiteetin kannalta tärkeät alueet on kuitenkin ehdottomasti säilytettävä, mikäli halutaan saavuttaa lyhyen aikavälin taloudelliset tavoitteet, esim. ylläpitää matkailuelinkeinoa, mutta myös kyseisten alueiden asukkaiden elämänlaadun ja tulevien sukupolvien vuoksi, joille meillä on velvollisuus siirtää tämä perintö. Meidän on toimittava kahdella rintamalla näiden arvokkaiden alueiden säilyttämiseksi: kyseisillä aroilla alueilla toteutettavien toimintalinjojen yhdentämisen kaikinpuolinen edistäminen; sellaisten sopivien, alueiden suojeluun ja kehittämiseen liittyviä tavoitteita palvelevien säännösten liittäminen eurooppalaiseen politiikkaan ja YMP:aan, joissa otetaan huomioon alueiden monimuotoisuus. 1. Arat luonnonalueet ja Euroopan unionin haasteet Lausunnossa ei käsitellä Euroopan maaseutua kokonaisuutena vaan erillisiä alueita, jotka ovat maisemalliselta kannalta haavoittuvimmat. Käsittelyn kohteena ovat sen sijaan vahingoittumiselle alttiit luonnonalueet, joilla ihminen ja luonto ovat läheisessä yhteydessä toisiinsa. Näitä alueita ovat rannikot, kosteat vyöhykkeet, korkeahkot ylängöt jne. Nämä asutut arat luonnonalueet vastaavat alkuhuomautuksessa esitettyä, kansainvälisen luonnonsuojeluliiton laatimaa määritelmää. Tässä lausunnossa käsitellään alueellisia seutupuistoja, jotta saadaan aikaan konkreettinen malli luonnonsuojelullisesti tai maisemallisesti erityisen herkkien alueiden kestävälle kehitykselle. Kestävä kehitys on nykyään Rion sopimusten mukaisesti yksi Euroopan unionin ensisijaisista tavoitteista. Kestävää kehitystä toteutetaan asteittain Agenda 21 -ohjelman mukaisesti. Alueelliset seutupuistot voivat olla esimerkkinä maaseudulle ja toimia tämän uuden politiikan tiennäyttäjinä. Alueellisten seutupuistojen tarkoituksena on, että kyseisten alueiden taloudellinen kehittäminen pohjautuu niihin sisältyvän perinnön säilyttämiseen ja hyödyntämiseen luonnon, kulttuurin ja yhteiskuntaelämän kannalta sopusointuisella tavalla. Tämä päämäärä ja käytettävät keinot vastaavat täysin kestävän kehityksen tavoitteita. 1.1. Maisemapolitiikka Yhtenäisen maisemapolitiikan toteuttaminen unionin viidessätoista jäsenvaltiossa vaikuttaa äärettömän monimutkaiselta tehtävältä, kun otetaan huomioon lainsäädäntöjen erilaisuus. Aihe on myös poliittisesti, taloudellisesti ja yhteiskunnallisesti arkaluontoinen. Samalla kun kansallisomaisuuden ja maisemien laadun määrittelyn tarpeesta vallitsee yksimielisyys unionin viidessätoista jäsenvaltiossa ja asiassa vaikuttaa voimakas sosiaalinen tilaus, sen konkreettinen toteutus on äärettömän vaikeaa lainsäädäntövälineiden erilaisuudesta johtuen. Alueelliset seutupuistot sopivat hyvin Euroopan unionin monimuotoisuuteen, koska ne tukeutuvat paikalliseen todellisuuteen ja niissä toteutuvat suunnitelmallisesti aluetason omat kehityshankkeet. 1.2. Yhteisen maatalouspolitiikan kehitys Alueelliset seutupuistot ovat arkoja aluekokonaisuuksia, joihin maatalouden mullistukset vaikuttavat nopeammin kuin muihin alueisiin. Ne osoittavat alueella toteutettavan politiikan rajat. Alueelliset seutupuistot voivat siis toimia yhteisen maatalouspolitiikan kehittämisen kokeilualueina Euroopan unionin arimmilla alueilla, erityisesti toteutettaessa yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä kyseisten alueiden maanviljelijöiden kanssa mahdollisesti solmittavia pitkän aikavälin maatalous- ja ympäristösopimuksia. Seuraavaksi esitetään asiaa koskevia ehdotuksia. 1.3. Elinympäristödirektiivin täytäntöönpano Suojeltujen luonnonalueiden tulevaisuuden verkosto on nimeltään Natura 2000. Se on tulosta elinympäristöä ja lintuja koskevien yhteisön direktiivien vaikutuksesta kansallisiin ja alueellisiin aluesuunnittelun toimintalinjoihin ()(). Natura 2000 -kohteet määritetään niiden hyödyllisyyden mukaan tiettyjen Euroopassa harvinaisten tai uhanalaisten eläin- ja kasvilajien tai ympäristötyyppien säilyttämisen kannalta (yksityiskohtainen luettelo direktiivien liitteissä). Kyseisiä alueita ollaan vasta tutkimassa. Alueellisilla seutupuistoilla, joiden tulevaisuutta rakennetaan kyseisten alueiden kansallisomaisuuden pohjalta, on erityisen hyvät mahdollisuudet edistää yhdessä alueiden hoidosta vastaavien rakenteiden kanssa uuden verkon toteuttamista. 1.4. Paikallistuotteiden hyödyntäminen Alueellisten seutupuistojen tuotteilla on oma rekisteröity tavaramerkkinsä, jonka taustalla olevista toimitussopimuksista saatava tieto antaa kuluttajalle asiaankuuluvat takeet. Tavaramerkki muodostaa kyseisen alueen maatalous- ja käsiteollisuustuotteiden markkinoinnissa hyvän työkalun. Kuluttajilla on tästä tavaramerkistä hyvä kuva, kuten lausunnossa "Paikallistuotteiden suojelu ja edistäminen alueiden valtti" () painotettiin. Tavaramerkistä voi tulla näiden alueiden maatalous- ja käsiteollisuustuotteiden edistämisen apuväline ja se saattaa myös edistää kyseisten alueiden taloudellista nousua. Tämä edistäminen on tärkeää puistoalueen ulkopuolella, mutta se on myös mainio väline paikallismarkkinoiden takaisinvaltaamiseksi sekä alueen taloudellisen solidaarisuuden lujittamiseksi. Tulee kuitenkin kiinnittää huomiota siihen, etteivät tällaiset toimet ole ristiriidassa maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annetun asetuksen (ETY) N:o 2081/92 () kanssa. 1.5. Luontomatkailun kehittäminen Alueellisten seutupuistojen verkostosta on suurta hyötyä paikallisten voimavarojen hyödyntämisessä hallitulla tavalla matkailun alalla. Se on erittäin hyvä työväline eurooppalaisen asiakaskunnan uutta kysyntää vastaavan luontomatkailun edistämisessä. Verkoston avulla eurooppalaisille kuluttajille voidaan taata suojeltu luonto ja laadukkaat palvelut. Yhteistyötä voidaan kehittää siten, että tavoitteena on maatilamatkailuverkosto. 1.6. Ympäristökasvatus Koska alueellisissa seutupuistoissa toteutetaan jokapäiväistä konkreettisesta ympäristönsuojelua, ne ovat erittäin hyviä opetusvälineitä. Näiden puistojen avulla voidaan näyttää joka päivä konkreettisesti toteen, että ympäristön huomioon ottaminen ei ole ristiriidassa taloudellisen kehityksen kanssa, vaan valttikortti Euroopan maaseudulle. Tämä on kestävää kehitystä. 1.7. Työllisyys Euroopan unionin jäsenvaltioiden päätavoitteita tällä hetkellä on varmistaa maatalouden työpaikat ja kehittää maaseudulle maataloudesta riippumattomia työpaikkoja etenkin matkailualalla. Alueelliset seutupuistot ovat hyvä keino maaseudun kestävien työpaikkojen kehittämiseksi, koska ne edistävät julkisen sektorin politiikkojen yhdensuuntaisuutta ja tukeutuvat paikallisiin voimavaroihin niitä kuluttamatta. 2. Alueelliset seutupuistot aluesuunnittelun maatalouspoliittisina tutkimuslaboratorioina Maatalouspolitiikalla on ratkaiseva asema aluesuunnittelussa, minkä lisäksi sitä määritellään suurelta osin Euroopan tasolla. Kestävän aluesuunnittelun toteuttamiseksi tällä alalla on syytä tarkkailla ja ottaa huomioon, mitä seutupuistoissa tapahtuu, jotta asiasta voidaan esittää ehdotuksia. Tätä tarkoitusta varten on syytä järjestää tietojen keruu luomalla nykyisin alalla toimivien erityislaitosten verkko. Maatalouspolitiikan lisäksi myös metsiä ja kaupunkialueita käsittelevällä politiikalla on merkittävä asema, mutta nämä alat kuuluvat edelleen jäsenvaltioiden toimivaltaan. Tämän vuoksi lausunnon asianomaisissa kohdissa viitataan Euroopan komission liitännäistoimiin näillä aloilla. 2.1. Kehityksen ennakoinnin välttämättömyys nykyistä kestävämmälle maatalouspolitiikalle Vuonna 1992 toteutetusta yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksesta alkoi merkittävä kehitys maatalouden ja ympäristön suhteissa, sillä käyttöön otettiin EMOTRin rahoittamat tukitoimet (maatalous- ja ympäristötuet, metsittämis- ja varhaiseläketuet). Kyseisen uudistuksen tosiasialliset vaikutukset ovat nähtävissä vasta tulevina vuosina. Jatkotoimia on pidettävä yllä ja kehiteltävä itsenäisinä tukitoimina korostamalla erityisesti ympäristöystävällisiä ja maisemaa säästäviä tuotantomuotoja. Monien toimenpiteiden ensimmäinen soveltamisvaihe kestää viisi vuotta. Näin ollen vuonna 1992 toteutettuja ehdotuksia voidaan arvioida vasta viiden täytäntöönpanovuoden jälkeen. Maatalous- ja ympäristötoimet edellyttävät näet viiden vuoden sopimuksia ja myös asetuksen (ETY) N:o 1765/92 () mukaisten pysyvää ja vuorottaista kesannointia koskevien sopimusten kestoaika on viisi vuotta. Ensimmäisen jakson ensimmäisen arvioinnin ennakointi vaikuttaa siis välttämättömältä seuraavan jakson asianmukaista valmistelua varten. Kyseinen ennakointi vaikuttaa erityisen tarpeelliselta, koska ensimmäistä jaksoa toteutettaessa on osoittautunut välttämättömäksi: hankkia uusia yhteiskunnallis-taloudellisia perustietoja; täsmentää alueiden tarpeet; käynnistää keskustelu, joka ylittää yksinkertaisen elintarviketuotannon puitteet; lukuisat peruskysymykset koskevat maanomistusta ja maankäyttöä; näiden kysymysten huomiotta jättäminen jarruttaisi syntyvää kehitystä. On siis ilmeisen tarpeellista ennakoida kehitystä teknisellä, taloudellisella, sosiologisella ja metodologisella tasolla. Tämä mahdollistaa asiakirjojen sopeuttamisen todellisuuteen ja niiden sisäisen dynamiikan huomioon ottamisen uusissa ehdotuksissa. 2.2. Alueellisia seutupuistoja ja arkoja luonnonalueita koskevat ehdotukset Alueellisilla seutupuistoilla on erittäin hyvät mahdollisuudet vastata näihin tarpeisiin, koska ne ovat todellisia kenttälaboratorioita. Seutupuistot antavat mahdollisuuden ennakoida ja tehdä konkreettisia ehdotuksia, sillä: alueellisten seutupuistojen toteuttajat ovat pitäneet jo useiden vuosikymmenten ajan maatalouden ja ympäristöulottuvuuden yhdistämistä tärkeänä poliittisena ja toiminnallisena suuntaviivana; perustasolla toimivina nämä puistot paljastavat stetoskoopin tavoin ilmenevät tarpeet sekä yleisen sääntelypolitiikan ja paikallisen ongelmatiikan väliset ristiriidat; niillä on siis diagnoosien antajan asema; puistotyöryhmät tuovat uusia ajatuksia ja monialaista asiantuntemusta, joita tarvitaan toimintaehdotusten laatimisessa; ne ovat paikallisella ja kansallisella tasolla jatkuvassa yhteydessä maaseutukehityksen toimijoihin: kansanedustajiin, laitoksiin, alan ammattilaisiin; toimintansa puitteissa ne luovat yhteyksiä myös tutkimustoimintaan ja koulutukseen. Näiden kahden tarpeen suhteen ja niiden ominaispiirteet huomioon ottaa alueelliset seutupuistot ehdottavat kahta toimintatasoa. Kyseisten ehdotusten voidaan katsoa muodostavan pohjan jäsenvaltion, Euroopan yhteisöjen komission ja kyseisten puistojen väliselle sopimukselle. Se koskisi kaikissa tapauksissa tarkoin rajattua sovellusaluetta. Sopimuksen tarkoituksena on asettaa yhdessä tarkat tavoitteet ja arvioida ne kokemusten keräämiseksi. Samaan yhteyteen voidaan liittää sopimuksin myös tutkimuksen ja koulutuksen toimijoita (maatalouskoulutus, julkisen aluehallinnon koulutus jne.) kerättyjen tietojen arvioimiseksi ja levittämiseksi. Tällaisten sopimusten tulisi erityisesti käsitellä seuraavia aiheita: a) Käytössä olevien toimien sopeuttaminen ja nykyistä parempi huomioon ottaminen Sen lisäksi, että kesannointiehdotuksilla sekä maatalous- ja ympäristötoimilla on tuotantoa supistava vaikutus, niiden vaikutusta ekosysteemiin, maisemaan ja luonnonvaroihin voidaan entisestään. Alueellisten seutupuistojen työryhmät, joista eräät ovat jo ehtineet konkreettisesti pohtia tarkoin määritettyjen ympäristötavoitteiden käytännön toteuttamista maatalousalan ammattilaisten kanssa, toivovat voivansa tehdä ehdotuksia tämänhetkisen järjestelmän parantamiseksi ja ympäristötekijöiden huomioon ottamiseksi nykyistä selkeämmin. Komissiolle ja jäsenvaltioille on ehdotettu hyväksyttäväksi periaate, jonka mukaan alueelliset seutupuistot ovat ensisijaisen tärkeitä yhteistyökumppaneita uusien toimenpiteiden kokeilemisessa. Maatalouden järjestelyissä on otettava huomioon uusi tehtävä: yleisöpalvelu. Yleisöpalvelu-ulottuvuus edellyttää merkittävää asennekehitystä, mutta samalla on korostettava myös teknisten kysymysten tarkastelua: palvelun vaatimat menettelyt (vapaa, jatkuva tai opastettu pääsy tilalle) ja niiden vaikutuksia karjanhoidon järjestelyihin, vedenjakelupisteiden sijoitukseen, omaisuuden ja henkilöiden turvaan. Tällaiset pohdinnat, jotka koskevat toisistaan niinkin paljon eroavia ympäristöjä kuin suo- ja vuoristoalueet, voivat antaa toiminnallisia yllykkeitä yhteisön asiakirjoihin (ETY) N:o 2078/92 -asetuksen 2 artikla) (). Ympäristön biologista ominaislaatua kunnioittavien aluehoidon menettelytapojen suosiminen. Kysymykseen tulevat muun muassa yhteisalueet, jotka ovat mm. kuntien käytössä, kesänviettoalueina ja jokiväylinä. Nykyisin on tärkeää pohtia tällaisten alueiden hoidon arvostuksen ja hyödyntämisen vaatimia välineitä. b) Tekijät, joiden avulla voidaan laajentaa alueellista liikkumavaraa rakenteellisen maatalouspolitiikan ja sen liitännäistoimien välineiden toteuttamisessa Maatalous- ja ympäristönhoitosopimusten toteuttamisen edellyttämien menetelmien ja välineiden valmisteleminen: Pohditaan oikeudellisia välineitä kokeilualueilta kerättyjen tietojen valossa. Millainen sopimus maataloustuottajan kanssa on solmittava? Missä tapauksessa voidaan solmia sopimus maanomistajan kanssa? Kuinka pitkä aikaväli vaaditaan todellisten ympäristövaikutusten aikaan saamiseksi? Pohditaan sopimusten täytäntöönpanoa edeltäviä diagnoosivälineitä: luettelointi ja kartoittaminen uhanalaisten alueiden tunnistamiseksi ja tärkeysjärjestykseen asettamiseksi sekä biologiselta että maisemalliselta kannalta. Osallistuminen ympäristöystävällisiä tuotantotapoja (ekstensiivinen karjankasvatus, biologinen viljely jne.) koskevien teknisten ja taloudellisten viitearvojen laatimiseen tarkoituksena alueen tarpeita parhaiten vastaavien sopimusten ja kustannuserittelyiden valmistelu. Maatalouden ja metsänhoidon välisen tasapainon kehittäminen: Mikä metsitystaso on mahdollinen maanviljelyalueilla silloin, kun pyritään kunnioittamaan biologista monimuotoisuutta, maisema-arvoja sekä maa- ja metsätalouden taloudellista kannattavuutta? c) Ehdotuksia säädöksissä vain rajoitetusti huomioon otettuja tilanteita varten, jotka kuitenkin ovat tulevaisuudessa keskeisiä keskusteluaiheita Perinnölliset tuotanto-oikeudet: ekstensiivinen maanviljely tuntuu ympäristöhuollon kannalta nykyisin kiinnostavalta menettelyltä. Monet toimijat puhuvat ekstensiivisen karjankasvatuksen ylläpitämien laidunalueiden lujittamisen ja palauttamisen puolesta. Näiden suositusten toteuttaminen herättää kuitenkin eräitä kysymyksiä. Keskusteluissa on käsitelty erityisesti märehtijöiden levittäytymistä laitumille: vaikka toimintansa ekstensiiviseksi muuttaneille karjankasvattajille myönnettyjen avustuksien voidaan katsoa olevan merkittäviä, esiin nousee usein kysymys märehtijöiden alhaisesta lukumäärästä, kun suunnitellaan tällaista laajaperäistä karjankasvatusta, joka mahdollistaisi kesantoalojen hyödyntämisen. On turha toivoa, että myyntiviljelyksiä alettaisiin muuttaa ekstensiivisiksi karjankasvatustiloiksi tai että villiintymisen vuoksi ympäristölle haittaa aiheuttavia aloja otettaisiin uudelleen käyttöön, ellei edistetä keskustelun avaamista tuotanto-oikeuksien jakamisesta alueellisen edun vaatimalla tavalla. Näiden tuotanto-oikeuksien piiriin tulisi kuulua myös muunlainen tuotanto. On toivottavaa, että: keskustelu käynnistetään selkeästi Euroopan tasolla; alueelliset seutupuistot toimivat kokeilualueina ja ehdottavat tuotanto- ja perintöpalkkio-oikeuksia koskevia uusia menettelyitä, jotka mahdollistaisivat tuotannon ja ympäristöhuollon yhdistämisen. Seutupuistojen alueella toimivat maataloustuottajat voisivat saada luvan käyttää sellaisia urakkasopimuksiin sidottuja tuotanto-oikeuksia, jotka takaavat ympäristön, maiseman ja maankäytön paikallisten edellytysten säilyttämiseen sopeutetun tuotantojärjestelmän toimivuuden ja tuotannon laadukkuuden. Näitä perinnöllisiä tuotanto-oikeuksia tulisi käyttää rinnan tavallisten tuotanto-oikeuksien kanssa kilpailun välttämiseksi alan yrityshaarojen kanssa. Tällainen järjestely otetaan kokeiluna käyttöön kolmen vuoden ajaksi vapaaehtoisten hankkeiden pohjalta. Kolmivuotiskauden päätyttyä siitä tehdään asianmukainen arvio. Sen takaamiseksi, että kyseessä on tosiaankin kokeiluluontoinen erityisjärjestely, asiasta solmitaan Euroopan komission, jäsenvaltion ja kunkin puiston osalta kyseeseen tulevan alueen välinen sopimus. Alueet, joilla ei ole maataloustuotantoa Nykyään monet hoitosopimukset solmitaan maataloustuottajien kanssa. Tämä on tärkeä seikka, koska maataloustoiminta, silloin kun sitä harjoitetaan tietyllä tavalla, vaikuttaa suotuisasti ympäristöön ja maisemaan. Tietyillä alueilla peltoja on kuitenkin poistettu viljelykäytöstä niin voimakkaasti, ettei enää ole tarpeeksi maanviljelijöitä ympäristönhoidon takaamiseksi. Olisi tarpeellista paneutua yksityiskohtaisesti kysymykseen sekä maa- että metsätalouden piirissä vaikuttavien maanomistajien kanssa solmittavista hoitosopimuksista. Tämän keskustelun piiriin kuuluvat pohdinnat kyseisten sopimusten tavoitteista ja niiden niveltämisestä maatalousyrittäjien kanssa solmittuihin sopimuksiin, jotta kaikenlainen kilpailu voidaan välttää. Keskustelussa tulisi käsitellä myös sopimusten sisältöä ja oikeudellisia menettelytapoja. On myös tarpeellista käsitellä sekä poliittisen keskustelun muodossa että tekniseltä kannalta maaseudun ympäristöhuollon monialatoimijoita: Millaisia sopimuksia monialatoimijoiden kanssa? Miten ne määritellään? 3. Alueellisten seutupuistojen perusperiaatteet Alueellisten seutupuistojen suurena erikoisuutena on, että niiden tarkoituksena on samalla sekä luonnon suojelu että arkojen alueiden talouskehityksen edistäminen. Alueellinen seutupuisto on kuntien yhteenliittymä. Kunnat ohjaavat kehitystään alueiden ja läänien tuella ja laativat neuvotellen seutupuiston aluesuunnitelman, joka toteutetaan valtion kymmeneksi vuodeksi hyväksymän peruskirjan nojalla. Seutupuiston perustaminen edellyttää alueen hienovaraista kunnostamista ja talouden kestävää kehittämistä. Se merkitsee niin ikään erilaisten toimintojen ja tapahtumien järjestämistä sekä kokoavaa roolia ja yhdistävää politiikkaa ja toimintaa alueen tasapainoisen hallinnoinnin hyväksi. Tätä varten seutupuiston vastuuhenkilöiden tulee toimia yhteistyössä alueen muiden toimijoiden kanssa. Alueellisen seutupuiston toiminta pohjautuu neljään pääperiaatteeseen: 1) Aluekohtainen lähestymistapa tarkoittaa, että alueellinen seutupuisto perustetaan nojautuen alueen fyysisiin, biologis-maantieteellisiin, kulttuurisiin, historiallisiin ja yleensä kaikkiin identiteettiä muodostaviin ulottuvuuksiin. 2) Alueellinen seutupuisto rakentuu suunnitelmalle, joka on onnistumisen takaava tekijä, sillä maaseudun suurin puute on usein sen kyvyttömyys suunnitella omaa tulevaisuuttaan ja panna toimeen yhteisiä suunnitelmia. 3) Sopimusulottuvuus: kun suunnitelma on valmis, kaikki osapuolet, alueyhteisöt ja valtio, joka varmistaa että suunnitelma viedään päätökseen, allekirjoittavat sopimuksen. Tämä on tärkeä etu alueelle, koska se mahdollistaa poliittisen ja rahoituksellisen tuen saamisen selkeästi rajatulle ja yhteisen suunnitelman piiriin kuuluvalle alueelle. 4) Suunnitelman toimeenpanosta vastaavien hallinnollisten rakenteiden pystyttäminen. Nämä hallinnolliset rakenteet muodostaa asianosaisten alueyhteisöjen yhteenliittymä. Kyseessä on malliesimerkki läheisyysperiaatteen soveltamisesta: alue vastaa itsestään yhteistyökumppaneiden kanssa allekirjoittamansa sopimuksen puitteissa. Tämä hallinnollinen rakenne on myös loistava yhteistoimintaa lisäävä ja liikkeelle paneva voima paikallisille toimijoille sekä toimielimille. Eri alojen edustajista koostuva ryhmä tarjoaa teknistä, hallinnollista ja taloudellista taitotietoa, joka edistää paikalliskehitystä alueilla, joilla vaikutukset ovat olleet voimakkaimmat. Alueelliset seutupuistot tulee tunnustaa kestävän kehityksen apuvälineiksi. Koska nämä puistot toimivat esimerkkeinä maatalousrakenteiden sopeuttamisesta ja maaseudun kehittämisestä, niitä tulisi nykyistä enemmän edistää pilottihankkeina EMOTR:ia (ohjaus) koskevan asetuksen (ETY) N:o 2085/93 8 artiklan mukaisesti (). 4. Kohti alueellisten seutupuistojen ja arkojen luonnonalueiden eurooppalaista verkostoa Sitoutuminen Euroopan maaseudun kestävään kehittämiseen on peruuttamatonta. Tähän tarvitaan yhteisen maatalouspolitiikan ja aluepolitiikan mukauttamista. Kestävä kehitys etenee väistämättä asteittain ja vaatii aikaa ja pohdintaa. Komitea ehdottaa, että sitä kokeillaan ensi vaiheessa Euroopan asutetun maaseudun arimpiin osiin, joissa toimitaan kestävän kehityksen saavuttamiseksi. Tästä uudesta verkostosta voi muodostua julkisen sektorin toimintalinjojen nykyistä johdonmukaisemman toteuttamisen valinkauha luonnon- ja maisemansuojelun, kestävän kehityksen ja aluepolitiikan alalla jäsenvaltioiden ja alueviranomaisten yhteisen johdon alaisuudessa. PÄÄTELMÄT Alueiden komitea ehdottaa, että komissio 1. kehittää yhteisen maatalouspolitiikan liitännäistoimia korostaen erityisesti luonnonmukaisia tuotantomenetelmiä ja maiseman säilyttämistä. Komission tulisi asettaa reunaehdot, mutta jättää ympäristöä säästävän tuotannon määrittäminen ja siihen liittyvien määräysten antaminen jäsenvaltioiden ja alueiden tehtäväksi. 2. helpottaa tähän asiakirjaan sisältyviä ehdotuksia kokeilevan verkon toteuttamista käyttämällä hyväkseen osallistumista haluavien unionimaiden suojeltuja luonnonmaisemia. Verkoston tulee käsitellä komission tuella seuraavia aiheita: 2.1. pohtia maanviljelyksen järjestelyjä uuden toiminnon eli yleisöpalvelun suhteen, 2.2. edistää yhteisiä, ympäristön biologista laatua kunnioittavia hallintamuotoja, 2.3. työstää maatalous- ja ympäristöhoitosopimusten toteuttamisen kannalta välttämättömiä menetelmiä ja välineitä, 2.4. edistää ympäristöystävällisten tuotantotapojen teknisten ja taloudellisten viitearvojen määrittämistä, 2.5. kehittää maatalouden ja metsänhoidon välistä tasapainoa, 2.6. kokeilla perinnöllisten tuotanto-oikeuksien asettamista ottaen kuitenkin huomioon kunkin jäsenvaltioiden asiaa koskevat säännökset; tämä kokeilu kestäisi kolme vuotta, minkä jälkeen sitä arvioitaisiin, 2.7. käsitellä selkeästi maanomistajien kanssa solmittavia hoitosopimuksia, 2.8. kokeilla maa- ja metsätalouden alalla toimivien kanssa solmittavia pitkäaikaisia sopimuksia, 3. helpottaa suojeltujen luonnonmaisemien verkottamista ja niiden välisiä suhteita viidennen ohjelman toteuttamisen nopeuttamiseksi, mutta ottamaan samalla huomioon alueiden liikkumavaran tässä asiassa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 3 b artiklan ensimmäisen kohdan ja 4 artiklan toisen kohdan mukaisesti, 4. laatii raportin tavasta, jolla Euroopan suojelluilla alueilla on toteutettu viidennen ympäristöohjelman suosituksia, 5. laatii tämän raportin yhdessä suojeltujen luonnonmaisemien hallinnasta vastaavien alueyhteisöjen kanssa, 6. edistää paikallistason edustajille ja suojeltujen luonnonmaisemien hoidosta vastaaville teknisille vastuuhenkilöille suunnatun koulutusohjelman toteuttamista. Bryssel, 12. maaliskuuta 1997. Alueiden komitean puheenjohtaja Pasqual MARAGALL i MIRA () EYVL N:o L 206, 22.7.1992, s. 7 () EYVL N:o L 103, 25.4.1979, s. 1; EYVL N:o L 115, 8.5.1991, s. 41; EYVL N:o L 164, 30.6.1994, s. 9 () EYVL N:o C 34, 3.2.1997, s. 8 () EYVL N:o L 208, 24.7.1992, s. 1 () EYVL N:o L 181, 1.7.1992, s. 12 () EYVL N:o L 210, 30.7.1992, s. 85 () EYVL N:o L 193, 31.7.1993, s. 44