Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Luonnos komission tiedonannoksi Palvelujen tarjoamisen vapaus ja yleinen etu toisessa pankkidirektiivissä"



Virallinen lehti nro C 204 , 15/07/1996 s. 0066



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Luonnos komission tiedonannoksi Palvelujen tarjoamisen vapaus ja yleinen etu toisessa pankkidirektiivissä" () (96/C 204/18) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 26. maaliskuuta 1996 työjärjestyksensä 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti antaa lausunnon edellä mainitusta luonnoksesta. Asian valmistelusta vastannut teollisuus-, kauppa-, käsiteollisuus- ja palvelujaosto antoi lausuntonsa 3. huhtikuuta 1996. Esittelijänä toimi Robert Pelletier. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 335. täysistunnossaan (huhtikuun 24. päivän 1996 kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 44 ääntä puolesta, 20 vastaan, ja 10 pidättyi äänestämästä. 1. Euroopan komission tiedonantoluonnoksen tavoitteet 1.1. Euroopan komissio on hyväksynyt luonnoksen tiedonannoksi, joka koskee vapaata palveluoikeutta ja yleisen edun käsitettä toisessa pankkidirektiivissä 89/646/ETY. Luonnos on osa komission pohdinnoista ja tulkinnoista toiseen pankkidirektiiviin liittyvissä kysymyksissä "palvelujen tarjoamisen vapaus" (otsikon osa I) ja "yleinen etu" (otsikon osa II). Komissio on lähettänyt tulkintansa lausuntokierrokselle tarkoituksenaan muuttaa luonnos tulkintatiedonannoksi kokoamiensa huomioiden perusteella. 1.2. Komission pohdinnat kohdistuvat direktiivin 20 artiklaan, joka velvoittaa luottolaitoksia laatimaan kotivaltionsa viranomaisille luettelon palveluista, joita kyseiset laitokset aikovat tarjota ensimmäistä kertaa toisen jäsenvaltion alueella. Komissio tarkastelee myös yleisen edun käsitettä ja tilanteita, joissa yleistä etua koskevat säännöt voivat olla vastakkaiset eurooppalaisen luottolaitoksen sivukonttorin perustamiselle. 2. Yleistä Rooman sopimuksella ja sitä tehostavilla yhtenäismarkkinaohjelman pankkidirektiiveillä pyrittiin luomaan kaupallisia mahdollisuuksia eurooppalaisille luottolaitoksille ja vähentämään jäsenvaltioiden mahdollisuutta estää pääoman ja rahoituspalvelujen vapaa liikkuvuus. Kun luottolaitokset toimivat kotivaltioidensa luvalla ja noudattavat omaa pääomaa, omavaraisuusastetta ja kirjanpitoa koskevia neuvoa-antavia direktiivejä, niillä on oikeus tarjota toisen pankkidirektiivin liitteessä mainittuja palveluja koko Euroopan talousalueella. Kaikki poikkeustapaukset täytyy perustella yhteisön lainsäädännöllä. Pidemmälle menevät rajoitukset ovat selvä yritys estää yhtenäismarkkinoita ja Rooman sopimuksen tavoitteita toteutumasta. Edellä sanottu koskee myös sijoituspalveludirektiiviä. Huolimatta yleisestä käsityksestä, että yhteismarkkinat ovat jo toteutuneet, Euroopassa on rahoituspalvelujen kilpailun tiellä käytännössä edelleen useita rakenteellisia ja sääntelystä johtuvia esteitä. 2.1. Komitea pitää komission tiedonantoluonnosta välttämättömänä, sillä vallalla on liikaa epävarmuutta ja tulkintaerimielisyyksiä, jotka ovat vahingoittaneet pankkialan yhteismarkkinoiden kehitystä. Komission antamat lisäselvitykset antavat luottolaitoksille mahdollisuuden kehittää nykyistä vapaampaa palvelutoimintaa ja siten tehdä kuluttajille kilpailukykyisempiä tarjouksia. 2.1.1. On kuitenkin syytä muistuttaa, että vaikka pankkipalveluiden vapautta on rajoitettu niihin toiveisiin nähden, joita toinen pankkidirektiivi mahdollisesti herätti kuluttajissa sekä teollisuus- ja liikeyrityksissä, rajoitusten olennaiset syyt voivat olla etupäässä taloudellisia, mutta asiassa voi olla myös oikeudellisia tai hallinnollisia esteitä. Muista palvelumuodoista poiketen pankkipalveluista aiheutuva riski ei jääkään etenkään luototuksen osalta ostajan, vaan myyjän, toisin sanoen luottolaitoksen kannettavaksi (luottoriski). On johdonmukaista katsoa, että kyseisen riskin hallinta vaatii luottolaitoksen läsnäoloa ja läheisyyttä asiakkaisiinsa nähden, mitä sijainnilla voidaan helpottaa. Pankkialalla vallitsee jäsenvaltioissa yleensä myös ankara kilpailu, joka johtuu toisaalta siitä, että tarjonta ylittää kysynnän voimakkaasti, toisaalta kansainvälisestä avautumisesta, mikä lienee tapahtunut useimmissa maissa selvästi ennen toista pankkidirektiiviä. 2.1.1.1. Nämä huomiot yhdessä selittävät, että luottolaitokset ovat eurooppalaisessa kehitysstrategiassaan ja asettuessaan toiseen maahan mieluummin perustaneet sivukonttoreita, ostaneet toisia luottolaitoksia tai liittoutuneet niiden kanssa, kuin tyytyneet vapaaseen palveluoikeuteen. 2.2. Ilmiö saanee vastaisuudessa uuden käänteen, kun otetaan huomioon toisaalta, että vapaan palveluoikeuden käytön tulisi koskea erityisesti sijoituspalveludirektiivissä mainittujen sijoitusyhtiöiden toimintaa, jossa on kyse rahoitus- ja sijoitusvälineisiin liittyvien orderien välittämisestä ja suorittamisesta, ja toisaalta, että rahoitusvälineiden turvalliset sähköiset siirto- ja talletusjärjestelmät tulevat kehittymään hyvin voimakkaasti. 2.2.1. Talous- ja rahaliitto ja yhtenäisvaluutan voimaan astuminen, toisin sanoen vaihtoriskin poistuminen joka koskee tosin ainoastaan jäsenvaltioiden joukon "kovaa ydintä" ja verotuksen välttämätön mutta vielä alkioasteella oleva yhdenmukaistaminen tulevat lisäämään vapaan palvelutoiminnan kiinnostavuutta Euroopan puitteissa. 2.2.2. Rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinat perustuvat "yhteisen passin" periaatteeseen, jonka mukaan rahoituslaitos voi harjoittaa toimintaa koko EU:n alueella joko perustamalla sivukonttorin tai käyttämällä toisessa jäsenvaltiossa toimivan välittäjän palveluja, jotka perustuvat rahoituslaitoksen kotivaltion toimivaltaisen viranomaisen hallinnoimaan yhteiseen sääntökehykseen. Nämä perusperiaatteet ovat toisen pankkidirektiivin perusta. 2.2.2.1. Toinen pankkidirektiivi tarjoaa vastaanottavalle jäsenvaltiolle mahdollisuuden ottaa käyttöön rahapolitiikan vaatimuksiin (14 artiklan 2 kohta) ja "yleiseen etuun" (19 artiklan 4 kohta) perustuvia sääntöjä. Rahapolitiikan osalta, joka sinänsä on yksi esimerkki "yleisestä edusta", on oleellista, että jäsenvaltiot eivät käytä 14 artiklan 2 kohtaa väärin kansallisten rahoituslaitosten suojaamiseksi näiden vastustamalta kilpailulta, esim. kieltämällä tai hidastamalla muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien pankkien tarjoamien rahoituspalvelujen käyttöönottoa. 2.2.2.2. Kysymys siitä, onko kyse kilpailulta suojaamisesta vai yleisestä rahapolitiikan vaatimuksesta, voi vaatia Euroopan tuomioistuimen ratkaisua. 2.2.2.3. Toisen pankkidirektiivin säännös "yleisestä edusta" aiheuttaa ongelmia, sillä direktiivi ei sisällä "yleisen edun" määritelmää. Kullakin jäsenvaltiolla voi olla oma näkemyksensä "yleisestä edusta". Esimerkiksi joistakin jäsenvaltioista kuluttajien suojelu vaatii tarjolla olevien rahoitustuotteiden ja -palvelujen tarkkaa valvontaa, kun taas toiset uskovat, että kuluttajien etu turvataan parhaiten eri pankkien tarjoamien mahdollisuuksien ja kilpailun aikaansaamalla valinnan varalla. 2.2.2.4. Rooman sopimuksessa vaaditaan, että kansalliset säännökset eivät saa syrjiä eri jäsenvaltioissa sijaitsevia yrityksiä. 2.2.3. Komission usein ilmaisema väite siitä, että se varmistaa toisen pankkidirektiivin hengen ja kirjaimen noudattamisen mahdollisimman tarkasti tutkimalla direktiivin täytäntöönpanoa ja soveltamista käytännössä, on erittäin tervetullut. Ollakseen tehokkaampi kyseisessä tehtävässä komissio tarvitsee kuitenkin lisää henkilöresursseja. 2.2.4. Uusien säännösten käyttöönottoa "yleisen edun" perusteella ehdottavan jäsenvaltion tulisi ensin ilmoittaa asiasta komissiolle sekä muiden jäsenvaltioiden viranomaisille. Mikäli "yleisen edun" politiikan perustelut ovat tekaistuja, komission tulisi ryhtyä asianmukaisiin toimiin. 3. Erityistä Tiedonantoluonnos antaa kuitenkin aiheen huomioihin kahdessa esiin nousevassa kysymyksessä: ensiksikin niiden ehtojen vaikutus, joiden nojalla vapaa palveluoikeus erotetaan vapaasta sijoittautumisoikeudesta semminkin jos käytettään välittäjää tai sähköistä järjestelmää; toiseksi vastaanottajamaan yleistä etua koskevien sääntöjen vaikutus sopimusoikeuteen, jota sovelletaan pankkisuorituksiin kyseisessä maassa toisaalta pysyvän sijoittautumisen tapauksessa, toisaalta tilapäistä siirtymistä edellyttävän vapaan palvelutoiminnan tapauksessa. Kysymys on tällöin yhteisölakien (ja siis toisen pankkidirektiivin) niveltämisestä Rooman sopimukseen. 3.1. Vapaa palveluoikeus Osassa I komissio täsmentää toisen pankkidirektiivin 20 artiklan vaikutusta luottolaitoksiin, jotka aikovat ryhtyä harjoittamaan ensimmäistä kertaa toimintaa toisen jäsenvaltion alueella palveluvapauden nojalla; direktiivi velvoittaa kyseiset laitokset ilmoittamaan aloitettavista liiketoimista kotivaltionsa toimivaltaisille viranomaisille. 3.1.1. Direktiivin tarkoittamat palvelut Tarkoitettujen palveluiden luonne: Komissio katsoo että kyseeseen tulevat ainoastaan liitteessä olevaan luetteloon sisältyvät liiketoimet; vain ensimmäistä kertaa toteutettavat palvelut kuuluvat 20 artiklan mukaisen menettelyn piiriin (ilmoittaminen kotimaan toimivaltaisille viranomaisille). 3.1.1.1. Luottolaitos, joka on ennen toisen pankkidirektiivin voimaan astumista jo harjoittanut liitteessä mainittuja liiketoimia pankkipalveluvapauden nojalla, ei niin muodoin ole velvollinen noudattamaan 20 artiklan määräyksiä. 3.1.1.2. Tällöin nousee esiin kaksi kysymystä, joihin direktiivi ei anna vastausta: Onko katsottava, että yhden tai vain muutaman kerran harjoitettu toiminta riittää? Kuinka kauas taaksepäin ajassa voidaan mennä tällaisen toiminnan aikaisemman harjoittamisen kartoittamiseksi? 3.1.1.3. Komitea katsoo komission arvioivan täysin aiheellisesti, että määrä- ja aikarajan vahvistaminen olisi mieletöntä. Riittää, että luottolaitos on toimittanut vähintään kerran palvelun toisen jäsenvaltion alueella; toimituksen ajankohdalla ei ole merkitystä. Laitoksen tulee vain pystyä todistamaan kyseinen aikaisempi toimintansa. 3.1.2. Palvelumuodot 3.1.2.1. Eri palvelumuodot Toisen jäsenvaltion alueella harjoitettava palvelutoiminta voi olla kolmenlaista: palvelutoiminta, johon liittyy palvelun tarjoajan siirtyminen toiseen jäsenvaltioon, edellyttää 20 artiklan noudattamista; palvelutoiminta, johon liittyy palvelun saajan siirtyminen: palvelu toimitetaan jäsenvaltiossa, jossa luottolaitos sijaitsee, mutta palvelun saaja ei ole ollut kaupallisen toimenpiteen kohteena kotivaltiossaan; 20 artiklaa ei tällöin sovelleta; itse palvelu siirtyy (missä tapauksessa palvelu toimitetaan kirjeitse, puhelimitse, telekopiolähetyksenä): mikäli palvelu toimitetaan asiakkaan aloitteesta, 20 artiklaa ei sovelleta; mikäli luottolaitos on suorittanut kaupallisen toimen, 20 artikla astuu voimaan. 3.1.2.2. Mainonta 3.1.2.2.1. Komissio määrittelee, missä tapauksessa mainontaa on pidettävä aikomuksena palvelun tarjoamiseksi toisen jäsenvaltion alueella. 3.1.2.2.2. Mainontaa, joka määritellään tiedotustoiminnan tavoin hyödykkeiden tai palveluiden tunnetuksi tekemisenä, on pidettävä puhtaasti edistämistoimena. Ennakkoilmoitusta ei tällöin tarvita. 3.1.2.2.3. Mikäli mainosviesti sen sijaan on rinnastettavissa etäältä annettuun kehotukseen sopimuksen tekemiseksi tai sitä edeltää tarjoajan fyysinen siirtyminen toiseen jäsenvaltioon, kyseessä on kaupallinen toimi ja 20 artiklan menettelyä tulee noudattaa. 3.2. Vapaa palveluoikeus ja kaupalliset toimet 3.2.1. Komissio erottaa toisistaan tapaukset, joissa palvelu toimitetaan asiakkaan aloitteesta, jolloin luottolaitos vapautetaan 20 artiklan velvoitteista, ja tapaukset, joissa palvelu toimitetaan luottolaitoksen kaupallisen toimen perusteella vastaanottajan kotimaassa. Kaupallinen toimi on osoitus määrätietoisesta pyrkimyksestä toimittaa kyseinen palvelu 20 artiklan tarkoittamalla tavalla ja edellyttää siis ennakkoilmoitusta. 3.2.2. Komissio katsoo täysin aiheellisesti (I B: palvelujen tarjoamisen aloittaminen), että luottolaitoksen sivukonttorin aseman huomioon ottaen vastaanottavan maan toimivaltaiset viranomaiset eivät voi katsoa vapaan palvelutoiminnan aloittamisen edellyttävän toiminnan harjoittajan oman kotivaltion viranomaisilta saatavaa todistusta liiketoimien aloittamista koskevan ilmoituksen vastaanottamisesta. 3.2.3. Vapaan palveluoikeuden piiriin kuuluvien liiketoimien ilmoitusvelvollisuuden poistaminen, kun kysymys on ilmoittamisesta alkuperämaan toimivaltaisille viranomaisille, ei kuitenkaan vaikuta toivottavalta, mikäli kyseisen menettelyn tarkoituksena on valvonta1viranomaisten kesken tapahtuva vastavuoroinen tiedottaminen, josta puhutaan tiedonantoluonnoksen I A 4 kohdassa. 3.2.3.1. Ilmoitusmenettely antaa kansallisille viranomaisille mahdollisuuden valvoa maassa toimivia ulkomaisia luottolaitoksia etenkin silloin, kun sovelletaan kuluttajansuojaa koskevia yleisen edun sääntöjä. 3.2.3.2. Mikäli ilmoituksen puuttuminen ei yksin riitä syyksi pankkisopimusten mitätöimiselle, se voi sallia sopimusten purkamisen siinä tapauksessa, että kyseinen luottolaitos lisäksi rikkoo yleisen edun kansallisia sääntöjä. 3.2.3.3. On siis tyydyttävä nykyisiin säädöksiin ja tarvittaessa lakkautettava toisen pankkidirektiivin vastaiset kansalliset käytännöt. Jotta näin määritelty säädöskehys todella astuu voimaan, komission tulisi määritellä luottolaitokseen kohdistettavat sanktiot siinä tapauksessa, että se ei ole täyttänyt ilmoitusvelvollisuuttaan, vaikka tehtyjen pankkisopimusten pätevyyttä ei asetettaisikaan kyseenalaiseksi. 3.3. Välittäjän tarjoamat vapaat palvelutoimet Komission mukaan yhteisöjen tuomioistuimen "oikeuskäytännöstä johtuu, että jotta itsenäisen välittäjän ja luottolaitoksen välinen suhde olisi luonteeltaan sellainen, että se aiheuttaa laitoksen riippuvuussuhteen sivukonttorin järjestelystä, on välittäjän samanaikaisesti ollut saatava yksinomainen valtuutus ainoastaan yhdeltä luottolaitokselta, voitava neuvotella luottolaitoksen nimissä ja toimia tätä sitovalla tavalla, toimittava pysyvästi." Niinpä komissio lopuksi päättelee, että "siten ainoastaan siinä oletetussa tilanteessa, jossa itsenäinen välittäjä toimii luottolaitoksen tosiasiallisena haarana, välittäjä voi aiheuttaa luottolaitokselle riippuvuussuhteen sivukonttorin laitokseen sovellettavaan jäjestelyyn". Näiden perusteiden tulkinta aiheuttaa useita ongelmia: 3.3.1. Yksinoikeudet 3.3.1.1. Mikäli välittäjä toimii yksinoikeuden nojalla, on oikeutettua katsoa, että luottolaitos ei enää ole sivukonttorin asemassa, kun taas jos yksinoikeussidettä ei ole, vaan itsenäinen välittäjä toimii esimerkiksi useiden luottolaitosten valtuuttaamana, kysymys on vapaasta palvelutoiminnasta. 3.3.1.2. Välittäjän toimiminen useiden luottolaitosten valtuuttamana ei puolestaan tunnu riittävältä perusteelta myöntää kullekin valtuuttavalle laitokselle automaattisesti oikeus etuihin, jotka on tarkoitettu vapaan palvelutoiminnan harjoittajille. 3.3.1.3. Toisaalta komission lainaamasta yhteisöjen tuomioistumen oikeuskäytännöstä (asiassa De Bloos lokakuun 6. päivänä 1976 annettu tuomio ja asiassa Blanckaert ja Willems maaliskuun 18. päivänä 1981 annettu tuomio) ei seuraa, että välittäjän vapaa sijoittautumisoikeus edellyttäisi toimimista yksinoikeuden nojalla. Yksinoikeuden puuttuminen välittäjältä mainitaan tosin tekijänä, joka yhdessä eräiden muiden tekijöiden kanssa on tehnyt kyseisten liiketoimien kohdalla mahdolliseksi katsoa, että sijoittautumista ei ole tapahtunut. Mutta tuntuu kohtuuttomalta päätellä tästä, että mikäli muut tekijät kuin yksinoikeus olisivat vaikuttaneet yhdessä, mutta yksinoikeustekijä puuttunut, sijoittautumisvapautta ei olisi tullut soveltaa. 3.3.1.4. Komitea kiinnittää komission huomiota myös yksinoikeusehdon soveltamisesta mahdollisesti aiheutuviin vaikeuksiin: Mitä ratkaisumallia tulisi soveltaa siinä tapauksessa, että sama valtuutettu edustaa useita eri luottolaitoksia, mutta kutakin vain tietyn palvelu- tai tuoteryhmän osalta, jolloin valtuutus merkitsee "yksinoikeutta" kussakin ryhmässä ellei suorastaan oikeudellisesti, niin ainakin tosiasiallisesti? Olisi valvottava, että kunkin valtuutuksen mukaista toimintaa todella harjoitetaan, jotta luottolaitos ei pääsisi "teoreettisten" tai "lepäävien" valtuutusten nojalla nauttimaan vapaalle palvelutoiminnalle tarkoitetuista eduista siinäkin tapauksessa, että se toimii tosiasiallisesti yksinoikeuden nojalla. 3.3.1.5. Komitean on tyydyttävä ehtoihin, jotka tuomioistuin on määritellyt 4. päivänä joulukuuta 1986 antamassaan "vakuutustuomiossa" asiassa komissio vastaan Saksa. Siitä seuraa, että sivukonttorina tulee pitää pysyvää läsnäoloa vastaanottajavaltiossa "myös siinä tapauksessa, että läsnäolo ei ole tapahtunut sivukonttorin tai toimiston vaan sellaisen yksinkertaisen toimiston muodossa, jota yrityksen oma henkilöstö tai sellainen itsenäinen henkilö hoitaa, joka on saanut toimivaltuuden toimia pysyvästi laitoksen puolesta toimiston tavoin." Komitean mielestä yksinoikeuden perusteet olisi siis määriteltävä tarkemmin, jotta kohdissa 3.3.1.1 ja 3.3.1.4 esitetyt ajatukset otetaan huomioon. Välittäjä tulisi kuitenkin luokitella sivukonttoriksi vain silloin, kun muutkin komission tiedonantoluonnoksessaan esittämät perusteet ovat voimassa: välittäjän jatkuva oleskelu vastaanottajavaltiossa, valtuutus toimia luottolaitoksen nimissä ja mahdollisuus luottolaitoksen sitovaan velvoitukseen. 3.3.2. Neuvotteluoikeus luottolaitoksen nimissä Välittäjän neuvotteluoikeuksiin voidaan soveltaan samoja periaatteita. Puhtaasti oikeudellisessa mielessä kysymys on välittäjälle todistettavasti myönnetystä valtuudesta tehdä lainvoimaisia päätöksiä luottolaitoksen nimiin. Neuvotteluoikeuksia koskevassa valtuudessa on erityisesti otettava huomioon välittäjän mahdollisuus velvoittaa luottolaitos sitovasti. 3.3.2.1. Välittäjältä voi puuttua esimerkiksi oikeus itsenäisiin luottopäätöksiin, mutta suhteessa asiakkaaseen se voi silti mainiosti toimia sivukonttorin tavoin, joka saattaa niin ikään olla vailla kyseistä päätösoikeutta. 3.3.3. Pysyvyyden käsite Euroopan komissio muistuttaa, että perustamissopimuksen säädösten mukaan vapaa palveluoikeus eroaa vapaasta sijoittautumisoikeudesta tilapäisen luonteensa perusteella. Myös toiminnan toistuvuus tulee tällöin ottaa tarkastelun kohteeksi, kun taas vapaa sijoittautumisoikeus koskee pysyvää (kiinteää ja jatkuvaa) asettumista vastaanottajamaahan. Minkään konkreettisen tapauksen avulla ei kuitenkaan ole täsmennettävissä, mikä on "tilapäistä", "usein toistuvaa" tai "pysyvää". 3.3.3.1. Pysyvyyden käsite aiheuttaa ongelmia myös sähköisten järjestelmien käytössä. 3.4. Vapaa palveluoikeus käytettäessä sähköisiä järjestelmiä 3.4.1. Komissio katsoo, että sellaisessa, sen mielestä epätodennäköisessä tapauksessa, jossa sähköinen laite on luottolaitoksen ainoa olomuoto toisessa jäsenvaltiossa, kyseistä laitetta ei voi pitää sijoittautumismuotona semminkään siksi, että sillä ei ole "inhimillistä" johtoa. Sen paikalleen asentaminen edellyttää näin ollen ilmoitusta vapaan palveluoikeuden käyttämisestä. 3.4.2. Komitea painottaa olevansa komission kanssa yhtä mieltä sähköisistä järjestelmistä annetuista säännöistä. Sähköiset järjestelmät merkitsevät sijoittautumista vain jos ne täyttävät kaikki tuomioistuimen luottolaitokselle asettamat ehdot. Yksi näistä ehdoista on, että laitoksella on oltava johto. Koska sähköisellä järjestelmällä ei ole johtoa, se kuuluu vapaan palvelutoiminnan piiriin. Tämä ratkaisu on luontevin, sillä olisi outoa kutsua sivukonttoriksi sähköistä laitetta, jonka avulla kuluttaja ja palvelutoiminnan harjoittaja vain ovat suorassa yhteydessä ja joka on verrattavissa esim. puhelimeen. 3.4.3. Komitea kannattaa komission näkemystä, jonka mukaan ensin tarkistetaan, kuuluuko sähköinen laite vapaan sijoittautumisoikeuden piiriin. Mikäli näin ei ole, se kuuluu vapaan palveluoikeuden järjestelmään. Menettely on EY:n perustamissopimuksen 60 artiklan mukainen, sillä siinä mainitaan, että "palveluilla tarkoitataan suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus ja joita määräykset tavaroiden, pääomien tai henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta eivät koske". Komission olisi ehkä mainittava asiasta tiedonannossaan. 3.5. Pankkien vapaan palvelutoiminnan herättämiä konkreettisia kysymyksiä, jotka jäävät komissiolta selvittämättä Komitea toivoo komission kiinnittävän huomiota tiettyihin käytännön ongelmiin. 3.5.1. Sivukonttorin harjoittaman palvelutoiminnan osalta olisi syytä täsmentää, että mikään ei estä kyseisen toiminnan harjoittamista sivukonttorista käsin, mikäli emoyhtiölle on myönnetty lupa vapaaseen palvelutoimintaan. Tässä tilanteessa tuntuisi asialliselta, että ilmoitusmenettelystä seuraava etu laajennettaisiin automaattisesti koskemaan kyseisen yhtiön kaikkia sivukonttoreita Euroopan unionin alueella. 3.5.2. Telemaattisten toimintamahdollisuuksien monipuolistuminen niin pankkien kuin pankkien asiakkaiden aloitteesta tuntuu sitä paitsi vaativan jäsenvaltiolta kysymykseen tulevien sopimussäädösten perusteellista tarkastelua, jotta voidaan erottaa toisistaan asiakkaan aloitteesta toimitettavat palvelut ja ne palvelut, joita toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva pankki toimittaa vapaan palveluoikeuden nojalla. 3.5.2.1. Komission tulisi pystyä vertailemaan näitä tekijöitä ja se voisi antaa asiassa lisävalaistusta esimerkiksi kulutusluottotarjousten osalta (kansallisen lainsäädännön edellyttämällä tavalla kuluttajalle valmisteltu tarjous, joka on ehtona täsmällisten rahoitustietojen sisällyttämiselle siihen). 3.5.3. Eräiden maiden valvontaviranomaiset pyytävät alueellaan palvelutoimintaa harjoittavilta pankeilta tilastojen laatimista varten erilaisia tietoja (esim. toimitettujen palvelujen laajuus ja laji). Tämä tulee hyvin kalliiksi ja on hallinnollisesti hankala toteuttaa, semminkin kun kyseiset vaatimukset vaihtelevat maittain. Komitean mielestä tällainen velvoite ei liene toisen pankkidirektiivin mukainen seuraavista syistä: toisen pankkidirektiivin 21 artiklassa todetaan, että "vastaanottavat jäsenmaat voivat tilastointitarkoituksessa vaatia, että niiden alueella sivukonttoria pitävän luottolaitoksen tulee ajoittain raportoida maan toimivaltaisille viranomaisille sen alueella suoritetuista liiketoimista"; tätä mahdollisuutta ei ole laajennettu koskemaan vapaata palvelutoimintaa; kyseisen velvollisuuden perustelu yleisen edun tavoittein vaikuttaa kyseenalaiselta. 3.5.4. Toimittaessaan arvopaperien hallintaan liittyviä palveluita ulkomaiset pankit joutuvat tietyissä jäsenvaltioissa toisin kuin kotimaiset pankit kirjoittautumaan kansallisen valvontaelimen rekisteriin ja maksamaan kirjoittautumisesta aiheutuvat kulut. Tällainen velvollisuus haittaa vapaan palveluoikeuden toteutumista, sillä pankkeja valvotaan vastaavalla tavalla samantyyppisten toimintojen osalta jo niiden kotivaltiossa. 3.5.5. On sitä paitsi huolestuttavaa todeta, että eräät jäsenvaltiot vaativat tiettyjä toimintoja harjoittavilta pankeilta jatkuvaa fyysistä läsnäoloa alueellaan. Tuomioistuin on aina pitänyt tällaista vaatimusta kohtuuttomana se merkitsee näet itse asiassa vapaan palveluoikeuden kumoamista paitsi aivan tietyssä tapauksessa: silloin kun tarkoituksena on estää, että 59 artiklan mukaista vapautta (vapaa palveluoikeus) käyttäisi sellainen palveluyritys, jonka toiminta suuntautuu itse asiassa kokonaan tai osittain toisen jäsenvaltion alueelle kuin mihin se itse on sijoittautunut vain siksi, että se välttyisi ammatinharjoittamiseen liittyviltä säännöiltä, joita se joutuisi noudattamaan asettuessaan kyseisen jäsenvaltion alueelle. Komitea toivoo komission muistuttavan asiasta tiedonannossaan. 3.5.6. Palvelutoiminnan aloittaminen Ongelmana on selvittää, mistä lähtien luottolaitos, joka on antanut alkuperämaansa toimivaltaiselle viranomaiselle ilmoituksen aikomuksestaan ryhtyä käyttämään vapaata palveluoikeuttaan, voi aloittaa kyseisen toiminnan, ja ennen kaikkea, voiko se aloittaa toiminnan heti ilmoituksen jätettyään vai onko sen odotettava saantitodistusta vastaanottajamaan viranomaisilta. 3.5.7. Toisen pankkidirektiivin 20 artiklan 2 kohdassa todetaan, että alkuperäisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen välittää ilmoituksen vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle kuukauden kuluessa ilmoituksen vastaanottamisesta. 3.5.7.1. Sivukonttorien sijoittamissäännöistä poiketen komissio toteaa perustellusti, että vastaanottajamaan toimivaltainen viranomainen ei voi katsoa vapaan palvelutoiminnan aloittamisen edellyttävän sen itsensä luovuttamaa saantitodistusta asianomaisen ilmoituksen jättämisestä alkuperämaan viranomaisille. 4. Yleinen etu 4.1. Yleistä etua koskevista säännöistä tiedottaminen Pohjustuksena toiseen pankkidirektiiviin sisältyvästä yleisen edun käsitteestä käytävälle keskustelulle komissio asettaa kysymyksen siitä, tuleeko vastaanottajamaan toimivaltaisen viranomaisen tiedottaa yleistä etua koskevista säännöistä, ja kehittelee näkemystä, että kysymys on oikeudesta eikä velvollisuudesta. 4.1.1. Komissio katsoo, että toisen pankkidirektiivin 19 (4) artiklan teksti on niin muodoltaan kuin sisällöltään vailla kaikkea täsmällisyyttä, jota tällaiselta tiedonannolta tulisi edellyttää, ja koska siinä ei myöskään viitata minkäänlaisten sanktioiden olemassaoloon, se ei voi sisältää pakottavaa velvoitetta jäsenvaltioille. Vastaanottajamaan kannettavaksi voidaan tuskin sälyttää näin huonosti määriteltyä velvollisuutta tiedottaa luottolaitoksesta. Tiedottaminen jää näin ollen luottolaitoksen itsensä velvollisuudeksi. 4.1.2. Pohdintaansa jatkaen komissio päätyy tulokseen, että luottolaitoksen, joka aikoo perustaa sivukonttorin toiseen jäsenvaltioon, tulisi saada tältä vaikeuksitta kaikki pyytämänsä tiedot; komissio lisää kuitenkin kaksi tarkennusta: ensiksikin tällaisen pyynnön noudattamatta jättäminen ei merkinne rikkomusta yhteisöoikeuden tasolla; kärsityn vahingon arvioiminen kuuluu siis kansallisen oikeuden piiriin; toiseksi kysymys on keinoihin eikä tulokseen kohdistuvasta velvollisuudesta, mikä merkitsee, että valtaanottajavaltion ei kuulu selvittää koko lainsäädäntöään. Ja kääntäen: tiedottamattomuus jostain tekstistä antaa luottolaitokselle kaikki valitusmahdollisuudet. 4.1.3. Komitean mielestä on vahinko, että jäsenvaltioita ei velvoiteta antamaan luetteloa säännöksistä, joiden ne katsovat koskevan yleistä etua (mikä helpottaisi toisessa jäsenvaltiossa toimintaa suunnittelevien luottolaitosten pyrkimyksiä oikeusympäristön selvittämiseksi ja antaisi niille mahdollisuuden vältää järjestelmällistä turvautumista erikoistuneiden lakiasiaintoimistojen apuun), vaikka on myönnettävä, ettei luettelo voi milloinkaan olla täysin tyhjentävä. 4.1.3.1. Komission mukaan valvontaviranomaiset voivat turvautua 19 (4) artiklassa tarkoitettuun tiedottamiseen mutta niillä ei ole tähän velvollisuutta. Kysymys olisi siis oikeudesta eikä velvollisuudesta. Komitea ei kannata kyseistä suhtautumista seuraavista syistä: Mikäli viranomaisten tarkoituksena on ainoastaan tarjota mahdollisuus saada tietoa yleistä etua koskevista säännöistä, miksi vahvistaa erityinen menettelytapa? Komissio perustelee tulkintaansa ranskankielisen ilmauksen "le cas écheant" (tarvittaessa) luomalla epätietoisuudella. Tarkoitus on kuitenkin selvä: säännöistä tiedottaminen on pakollista vain, mikäli vastaanottajamaassa on voimassa sivukonttoreita koskevia yleisen edun sääntöjä. Oikeuttaakseen tiedon hankkimisvelvollisuuden sälyttämisen luottolaitokselle komissio vetoaa vanhaan sanontaan, jonka mukaan kenenkään ei voi olettaa olevan tietämätön lain määräyksistä. Komitea puolestaan katsoo, että kyseinen sanonta pätee ennen kaikkea asianomaisen maan valvontaviranomaisiin. Komission mukaan 19 (4) artiklaa ei voi tulkita velvoittavaksi, koska se ei sisällä tiedottamisen muodon ja sisällön osalta minkäänlaista säännöstä. Komitea katsoo, että epämääräisyys ei vähennä artiklan velvoittavuutta mutta myöntää sen heikentävän artiklan vaikutusta. Niinpä komitea toivoo komission ehdottavan 19.4 artiklan muuttamista tiedottamisvelvoitteen selkiyttämiseksi niin muodon (esim. julkaisu tai tiedonanto, joka olisi pyynnöstä saatavissa valvontaviranomaisilta joko kirjeitse tai neuvottelun yhteydessä) kuin sisällön (esim. selvitys tekstiviitteistä ja yhteenveto kohtien sisällöstä) osalta. Komitea korostaa, että komission olisi ehdottomasti määriteltävä, mitkä ovat ne yleisen edun säätelemät alat, joiden säännöt on ilmoitettava luottolaitoksille. On vaikeaa velvoittaa valvontaviranomaisia tiedottamaan kaikista kyseisessä valtiossa voimassaolevista yleistä etua koskevista säännöistä. Jotkin alat olisi jätettävä velvoitteen ulkopuolelle (esim. rikosoikeus ja suuri osa siviilioikeudesta). Komitea kehottaa komissiota tutkimaan tarkasti kyseistä ongelmaa. 4.1.3.2. Komitea toivoo myös, että 19 (4) artiklaan sisällytettäisiin valvontaviranomaisille annettava velvoite yleistä etua koskevien sääntöjen selvittämisestä palvelutoimintaa harjoittavalle luottolaitokselle. Toisen jäsenvaltion alueella satunnaisesti palvelua toimittavalle luottolaitokselle on luonnollisesti vielä hankalampaa saada tietoa kyseisessä maassa voimassa olevista yleisen edun säännöistä kuin siellä pysyvästi toimivalle luottolaitokselle. 4.1.3.3. Yleisesti ottaen komitea katsoo, että yleistä etua koskevien sääntöjen saattaminen luottolaitoksen tietoon voi vain helpottaa sijoittautumisoikeuden ja vapaan palveluoikeuden käyttöä. 4.1.3.4. Komission tulisi kiinnittää huomiota tilanteeseen, jossa jäsenvaltio kieltäytyy antamasta yritykselle sen pyytämiä, yleistä etua koskeviin sääntöihin liittyviä tietoja. Yritys voi saada tästä käsityksen, ettei se saa toimia ko. valtion alueella. Komitean mielestä kyseinen valtio syyllistyy tällöin toisen jäsenvaltion yritysten syrjintään. 4.2. Yleistä etua koskevien sääntöjen sovellettavuus Ongelmana on selvittää, voiko vastaanottava jäsenvaltio velvoittaa alueellaan toimintaa suunnittelevaa luottolaitosta kunnioittamaan samoja yleisen edun sääntöjä riippumatta siitä, harjoitetaanko toimintaa sivukonttorin kautta vai vapaan palvelutoiminnan muodossa. 4.2.1. Yleisen edun kunnioittamisen osalta yhteisöjen tuomioistuin on asettanut joukon ehtoja säännösten soveltamiselle palvelutoiminnan harjoittajaan: säännöksen tulee liittyä alaan, jota ei ole yhdenmukaistettu; säännöksen tulee olla yleisen edun mukainen; säännös ei saa syrjiä ketään; säännöksen tulee olla objektiivisesti tarkasteltuna välttämätön; säännöksen tulee olla oikeassa suhteessa saavutettavaan tavoitteeseen; säännös on tarpeeton, mikäli samaa säännöstä on jo kerran sovellettu palvelutoiminnan harjoittajan kotivaltiossa. 4.2.1.1. Vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia palvelutoiminnan harjoittajalta yleistä etua koskevien sääntöjen noudattamista ainoastaan edellä mainituin ehdoin. 4.2.1.2. Komissio katsoo, että toinen pankkidirektiivi ei tuo vallitsevaan lainsäädäntöön tässä asiassa mitään uutta. 4.2.2. Yleisen edun kunnioittamista koskevan lainsäädännön osalta tuomioistuin antaa sivukonttoreille kahdella tavoin uutta joustavuutta periaatteeseen, jonka mukaan taloudellinen toimija on täysin riippuvainen sijoittautumismaansa oikeudellisista säännöksistä, ellei ole osoitettavissa, että kyseiset säännökset ovat syrjiviä. Tuomioistuin katsoo, että tasa-arvoista kohtelua koskevissa säännöissä kielletään myös kaikki syrjinnän peitellyt muodot, jotka muita erotteluperusteita sovellettaessa johtavat samaan tulokseen. Tuomioistuin on sittemmin ottanut lähtökohdakseen väittämän, jonka mukaan kaikki rajoittaminen on periaatteessa 52 artiklan vastaista, ellei se ole yleisen edun mukaista, välttämätöntä ja oikeassa suhteessa. Tästä on tuloksena vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mahdollisimman täydellinen noudattaminen. 4.2.2.1. Pankkialalla toinen direktiivi takaa liiteluettelossa ilmoitettujen liiketoimien vastavuoroisen tunnustamisen oli sitten kysymys sivukonttorista tai vapaasta palvelutoiminnasta edellyttäen, että vastaanottajamaan yleisen edun sääntöjä kunnioitetaan, eikä direktiivi tee eroa näiden kahden toimintamuodon harjoittamisehtojen välillä. 4.2.2.2. Komissio katsoo siis, että arvioitaessa yleistä etua koskevan säädöksen yhdenmukaisuutta yhteisöoikeuden kanssa tulee soveltaa samaa oikeudellista ajattelua siitä riippumatta, harjoittaako säädöksen kohteena oleva luottolaitos toimintaansa sivukonttorin kautta vai vapaan palvelutoiminnan muodossa. 4.2.3. Vertailtuaan keskenään toista pankkidirektiiviä ja yleistä etua koskevaa tuomioistuimen oikeuskäytäntöä komissio päättelee, että voidakseen perustellusti kohdistua luottolaitokseen kansallisen syrjimättömän säännöksen, joka rajoittaa vastavuoroisen tunnustamisen soveltamisalaan kuuluvaa, sivukonttorin kautta tai palvelutoiminnan muodossa toteutettua pankkitoiminaa, on oltava oikeutettu yleisen edun perusteella, oltava välttämätön ja oikeassa suhteessa, eikä se saa johtaa alkuperämaan säännösten kaksinkertaiseen soveltamiseen. 4.2.4. Tuomioistuin on tähän mennessä tunnustanut seuraavien rahoitusalan osa-alueiden kuuluvan yleisen edun piiriin: elinkeinonharjoittamista koskevat säännöt, joiden tarkoituksena on palveluiden vastaanottajan, kuluttajien ja työntekijöiden suojelu, oman maan rahoitusalan hyvän maineen säilyttäminen, väärinkäytösten ehkäisy, yhteiskunnallinen järjestys, henkisen omaisuuden suoja ja verotuksen yhdenmukaisuus. 4.2.5. Tämä "avoin" luettelo on laadittu soveltamalla Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen periaatteita yleistä etua koskevan oikeuskäytännön alalla. Rajoituksia asettavan jäsenvaltion tulee tarvittaessa todistaa, että kyseinen toimi täyttää vaaditut ehdot. 4.2.5.1. Rajoituksen suhteellisuutta koskevat näkemykset saattavat kuitenkin vaihdella sen mukaan, toimiiko luottolaitos sivukonttorin kautta vai vapaan palvelutoiminnan muodossa. Tuomioistuin on myöntänyt kyseisen eron päättäessään, että palvelutoiminnan harjoittaja saa toimia vähemmän rajoittavan ja "kevyemmän" oikeuskehyksen piirissä kuin sijoittautunut laitos. Sama yleisen edun sanelema rajoitus voi siis tapauksesta riippuen osoittautua sivukonttoriin sovellettuna kohtuulliseksi mutta palvelutoiminnan harjoittajaan sovellettuna kohtuuttomaksi. 4.2.6. Komissio tietää kaikesta päätellen hyvin, että yleistä etua koskevien sääntöjen sovellettavuus riippuu pankkisopimuksia koskevan lain sovellettavuudesta. Mutta pankkialan yhteismarkkinat eivät ole yhdenmukaistaneet jäsenvaltioissa vallitsevia pankkisopimuksiin sovellettavia aineellisia oikeuksia. Niinpä komissio kehottaa turvautumaan kesäkuun 19. päivänä 1980 allekirjoitettuun Rooman yleissopimukseen, joka yhdenmukaistaa valtioiden lainsäädäntöjen ristiriitatilanteita koskevat säännöt ja tekee mahdolliseksi sopimusvelvoitteeseen sovellettavan lain osoittamisen. 4.2.7. Komissio katsoo kuitenkin, että soveltuvan lain määrittämisperiaatteiden soveltaminen Rooman yleissopimuksen perusteella voi mahdollisesti olla ristiriidassa pankkitoiminnan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteiden kanssa, mikä on toisen pankkidirektiivin kulmakivi. Tässä taas taivutaan palvelun toimittajan oikeuden soveltamisen kannalle, sanotun seikan kuitenkaan rajoittamatta vastaanottajamaan yleistä etua koskevien sääntöjen noudattamista edellytyksin, että kyseiset säännöt täyttävät Euroopan yhteisön tuomioistuimen asettamat ehdot. Tällöin herää kysymys, eikö Rooman yleissopimuksen soveltamisen ratkaisumalleja voitaisi välttää silloin, kun ne loukkaavat vastavuoroisen tunnustamisen yhteisöperiaatetta. 5. Vastavuoroisen tunnustamisen periaate 5.1. Antaakseen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelle sen täyden merkityksen komissio ehdottaa kolmivaiheista tarkastelutapaa: 5.1.1. Soveltuvan lain määrittäminen Rooman yleissopimuksen perusteella Komissio käsittelee tiedonantoluonnoksessaan ennen kaikkea ristiriitoja, jotka syntyvät yhteisösäännösten ja Rooman yleissopimuksen säännösten välillä silloin, kun viimeksi mainittuja sovelletaan yksityisen kuluttajan kanssa tehtyihin sopimuksiin. Olisi syytä tarkistaa, että Rooman yleissopimuksen ja sijoittautumista ja palvelutoimintaa kokevan yhteisösäännöstön välillä ei vallitse toisia ristiriitaisuuksia esimerkiksi silloin, kun luottolaitos toimittaa palvelun muulle kuin yksityiselle kuluttajalle (esimerkiksi toiselle luottolaitokselle). Tällaisessa tapauksessa ei voi sulkea pois mahdollisuutta, että vastaanottava jäsenvaltio vaatii Rooman yleissopimuksen 7 artiklan nojalla välittömästi voimaan astuvien sovellutuslakiensa kunnioittamista. Komission tulisi ottaa tämä huomioon tiedonannossaan. 5.1.2. Komissio päätyy tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella siihen, että Rooman yleissopimuksen periaatteiden soveltaminen saattaa johtaa ristisriitaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa. Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaan vain ne vastaanottajamaan yleistä etua koskevat säännöt, jotka täyttävät tuomioistuimen asettamat ehdot, voidaan katsoa palvelutoiminnan harjoittajaa velvoittavaksi. Riitatilanteessa yhteisölainsäädäntö olisi ratkaiseva. 5.2. Komitea kannattaa komission pyrkimystä kilpailulle avoimiin yhteismarkkinoihin, joilta hallinnolliset esteet on poistettu. 5.2.1. On kuitenkin tähdennettävä, että valtaosalla yleisen edun säännöistä pyritään suojaamaan kuluttajaa kussakin jäsenvaltiossa. 5.2.2. Kuluttajansuojan kannalta välttämättömien, yleistä etua koskevien sääntöjen laiminlyönti voi johtaa päinvastaiseen tulokseen. Markkinoiden vapauttaminen etenkin pankkisäästämisen alalla ei saa tapahtua piensäästäjien kustannuksella. 5.2.3. Niinpä komitea ehdottaa, että komissio eriyttäisi näkemystään sen mukaan, tarjotaanko vapaan palvelutoiminnan piiriin kuuluvia palveluita asiaan perehtyneelle vai perehtymättömälle henkilölle. 5.2.4. Viimeksi mainitun asiakasryhmän suojaamisen tarve ja kyseisen ryhmän perehtymättömyys ulkomaiden lainsäädäntöön lienee riittävä peruste yleistä etua koskevien kansallisten lakien soveltamiselle. 5.2.5. Asiaan perehtyneiden ja perehtymättömien henkilöiden erottamista toisistaan voidaan perustella kahdella yhteisösäännöstön ennakkotapauksella: toisaalta investointipalveludirektiivin 11 artiklalla, jossa todetaan, että investointiyrityksiä velvoittavia toimintasääntöjä sovellettaessa "tulee ottaa huomioon sen henkilön ammatillinen asiantuntemus, jolle palvelu toimitetaan"; toisaalta sijoittajien korvausjärjestelmää koskevan direktiiviehdotuksen 4 artiklalla, jossa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus jättää tietyt ammattimaiset sijoittajat kokonaan suojan ulkopuolelle tai vähäiselle suojalle. Bryssel, 24. huhtikuuta 1996. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Carlos FERRER () EYVL N:o C 291, 4. 11. 1995, s. 7. LIITE talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Keskustelussa hylättiin seuraavat muutosehdotukset, jotka saivat puolelleen yli neljänneksen annetuista äänistä: Kohta 2.2 Poistetaan kohta 2.2. Perustelu Komissiolta on tulossa erillinen tiedonanto sijoituspalveludirektiivistä, eikä komitean tulisi tässä vaiheessa kommentoida kyseistä direktiiviä. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 31, ei-ääniä: 34, tyhjiä: 3. Kohta 2.2.3 Lisätään uusi kohta 2.2.3: "Teoriassa mikä tahansa rahoituslaitos, jota omasta mielestään syrjitään, voi esittää valituksen kansallisille viranomaisille tai komissiolle. Viime kädessä asia voi edetä Euroopan tuomioistuimeen, joka on saanut mainetta siitä, että se ryhtyy ankariin toimenpiteisiin 'yleisten hyvien' ehtojen väärinkäytöksien ilmetessä. Mutta yleensä rahoituslaitokset ovat haluttomia haastamaan valvojiaan olivatpa ne kotimaisia tai ulkomaisia. Edessä saattaa olla monien vuosien kallis käräjöinti, ja valvoja saattaa monin tavoin vahingoittaa rahoituslaitoksen liiketoiminnan näkymiä." Perustelu Toisin kuin monet muut alat pankkiala on ankarasti säänneltyä ja riippuvainen valvojien hyvästä tahdosta, jolloin syrjinnästä valitetaan harvoin. Tämän seikan tunnustaminen vahvistaisi lausuntoa. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 26, ei-ääniä: 38, tyhjiä: 4. Kohta 3.2.3.2 Poistetaan kohta 3.2.3.2. Perustelu Rahoitussopimusten purkaminen olisi erittäin vahingollista asianosaisille rahoituslaitoksille sekä toisen pankkidirektiivin ja yleisemmin yhtenäismarkkinoiden rahoituspalvelujen perustana olevalle periaatteelle. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 23, ei-ääniä: 35, tyhjiä: 5. Kohta 3.2.3.2 Muutetaan seuraavasti: "Ilmoituksen laiminlyönti ei yksin riitä syyksi pankkisopimusten mitätöimiselle eikä oikeuta oikeusturvasyistä sopimusten purkamiseen niissäkään tapauksissa, joissa samanaikaisesti rikotaan yleisen edun kansallisia sääntöjä." Perustelu Komissionkin mukaan ilmoitusmenettelyn tarkoituksena on ainoastaan valvontaviranomaisten keskinäinen tiedottaminen eikä kysymyksessä siten ole kuluttajansuojatoimi. Ilmoitusmenettely ei ole pankkisopimuksen oikeudellisen voimassaolon muodollinen edellytys. Ilmoituksen puuttuminen ei siis missään tapauksessa oikeuta sopimusten purkamiseen. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 19, ei-ääniä: 31, tyhjiä: 10. Kohta 4.2.1.2 Lisätään kohtaan 4.2.1.2. Seuraava teksti: "On kuitenkin otettava huomioon, että rahoituslaitokset voivat olla haluttomia aloittamaan käräjöinnin tai uhkaamaan sillä tai edes kyseenalaistamaan 'yleisen hyvän' heidän toiminnalleen asettamien rajoitusten oikeudellisuutta, koska pankit tietävät voimatasapainon suosivan voimakkaasti niiden sijaintivaltion valvojia." Perustelu Itsestään selvä. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 18, ei-ääniä: 51, tyhjiä: 4.