KOMISSION KERTOMUS talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin (94/19/EY) 4 artiklan 2-5 kohdan mukaisten lisäsuojaa koskevien eli ns. "topping-up" -säännösten soveltamisesta

1. Johdanto:

Talletusten vakuusjärjestelmistä annetussa direktiivissä (94/19/EY) säädetään talletusturvan yhdenmukaistetusta vähimmäistasosta EU:n jäsenvaltioissa. Direktiivin päätavoitteena on lisätä pankkijärjestelmän vakautta ja suojella tallettajia.

Kotijäsenvaltion valvontaa ja vastavuoroista tunnustamista koskevat periaatteet ovat kyseisen direktiivin kuten yleensäkin EU:n rahoituslainsäädännön kulmakiviä. Emoyhtiön vakuusjärjestelmä koskee siten sen sivukonttoreita muissa jäsenvaltioissa. Tästä seuraa, että EU:ssa kotipaikkaansa pitävän luottolaitoksen sivukonttori, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, voi tarjota korkeampaa tai alhaisempaa talletusturvaa kuin vastaanottavan valtion kansallisessa laissa säädetty talletusturva.

Yhteisön lainsäädäntö koskee yleensä vain säädettyä vähimmäistasoa. Talletusten vakuusjärjestelmien osalta direktiivissä mennään kuitenkin pitemmälle. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan nojalla vastaanottavien jäsenvaltioiden, joiden järjestelmän tarjoama turva ylittää vähimmäistason, on varmistettava, että niiden järjestelmät tarjoavat täydentävän vakuusturvan tätä haluaville muiden EU:n valtioiden sivukonttoreille. Näin ulkomainen pankki, jolla on alhaisempi turva kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa, voi nostaa omaa turvaansa vastaanottavan jäsenvaltion tasolle ja laajuiseksi. Kyseistä kohtaa kutsutaan usein lisäsuojaa koskevaksi ehdoksi ("topping-up clause").

Direktiivissä säädetään, että komissio laatii kertomuksen täydentävää vakuusturvaa koskevan 2, 3 ja 4 kohdan soveltamisesta. Tarvittaessa komission on myös esitettävä kyseisiä kohtia koskevia muutosehdotuksia. Direktiivin johdanto-osan 13 kappaleessa selvitetään tarkemmin mainitun kertomuksen tarkoitusta. Siinä todetaan, että komission olisi raportoitava, missä määrin sivukonttorit ovat käyttäneet tarjottua mahdollisuutta ja millaisia vaikeuksia niillä on ollut kyseisten säännösten täytäntöönpanossa. Ei myöskään pidä sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kotijäsenvaltioiden vakuusjärjestelmät tarjoaisivat itse tällaista täydentävää vakuusturvaa vahvistamiensa edellytysten mukaisesti.

Tämän kertomuksen tavoitteena on vastata direktiivissä komissiolle asetettuun velvoitteeseen raportoida lisäsuojaa koskevien kohtien soveltamisesta.

2. vaatimus tarjota täydentävää vakuusturvaa

Direktiivin 94/19/EY 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

"Jos vastaanottavan jäsenvaltion järjestelmän tarjoaman turvan taso tai laajuus, mukaan lukien prosenttimäärä, on parempi kuin toimiluvan luottolaitokselle antaneessa jäsenvaltiossa säädetty, vastaanottavan jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueella on virallisesti hyväksytty talletusten vakuusjärjestelmä, johon sivukonttori voi liittyä vapaaehtoisesti sen vakuusturvan täydentämiseksi, jonka tallettajat saavat jo sivukonttorin kotijäsenvaltion vakuusjärjestelmään kuulumisen johdosta".

Tästä seuraa, että heti kun jäsenvaltiolla on talletusten vakuusjärjestelmä, joka ylittää direktiivissä säädetyt vähimmäisvaatimukset, jäsenvaltion on varmistettava, että täydentävää vakuusturvaa voidaan tarjota sellaisille ulkomaiselle sivukonttoreille, jotka haluavat parantaa tarjoamaansa vakuusturvaa. Direktiivin mukaiset vähimmäisvaatimukset ovat seuraavat:

- talletukset korvataan yhteensä 20 000 euroon vuoden 2000 alusta

- vakuusmäärä on vähintään 90 prosenttia talletuksista aina 20 000 euron vähimmäisturvaan asti

- vakuusturvan vähimmäislaajuus määritellään direktiivin liitteessä I.

Useat jäsenvaltiot soveltavat vähimmäistasoa ja -prosenttimäärää. Yksikään kyseisistä jäsenvaltioista ei kuitenkaan käytä kaikkia direktiivin I liitteessä lueteltuja poikkeuksia rajoittaakseen niiden avulla vakuusturvan laajuuden minimiin. Näin ollen käytännössä kaikkien jäsenvaltioiden on tarjottava täydentävää vakuusturvaa muiden jäsenvaltioiden sivukonttoreille. Jäsenvaltioiden raporttien perusteella kaikki jäsenvaltiot ovat sisällyttäneet kansalliseen lainsäädäntöön säännöksen, joka velvoittaa ne tarjoamaan lisäsuojaa sellaisille ulkomaisille sivukonttoreille, jotka haluavat täydentää tarjoamaansa turvaa.

3. lisäsuojaa koskevien säännösten käyttö euroopan unionissa

Lisäsuojaa koskevissa ns. topping-up -säännöksissä on kyse kahden osapuolen välisestä sopimuksesta. Osapuolet ovat luottolaitos, jolla on sivukonttori toisessa jäsenvaltiossa, ja kyseisen vastaanottavan jäsenvaltion talletusten vakuusjärjestelmä. Sopimuksessa määrätään ehdoista, joiden mukaisesti vastaanottavan valtion talletusten vakuusjärjestelmä sitoutuu tarjoamaan ulkomaiselle sivukonttorille täydentävän vakuusturvan, joka täydentää sivukonttorin kotivaltion vakuusjärjestelmää.

Kuten tämän kertomuksen liitteenä olevasta taulukosta ilmenee, vain Tanskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan talletusten vakuusjärjestelmät ovat tehneet lisäsuojaa koskevia sopimuksia alueellaan toimivien ETA-valtioiden sivukonttoreiden kanssa. Yksikään jäsenvaltio ei toistaiseksi ole suorittanut saamisia lisäsuojasopimuksien perusteella.

Lisäsuojasäännös on poikkeus kotijäsenvaltion valvontaa koskevasta yleisestä periaatteesta. Näin ollen ei ole yllätys, että luottolaitokset eivät ole olleet kiinnostuneita sen käyttämisestä. Lisäsuojasäännöstä kohtaan tunnetun kiinnostuksen vähäisyydelle on muitakin syitä. Useiden jäsenvaltioiden mainitsema tekijä on se, että kaikissa jäsenvaltioissa on määrätty vakuusturvan vähimmäismäärästä ja -laajuudesta, mikä merkitsee sitä, että talletusten vakuusturvan ehdot EU:ssa ovat lähentyneet toisiaan. Tämä on vähentänyt lisäturvan tarvetta. Tällä hetkellä useimmissa jäsenvaltioissa on pakolliset talletusten vakuusjärjestelmät, jotka korvaavat talletukset 20 000-25 000 euroon asti. Vain kolme jäsenvaltiota tarjoaa korkeampaa suojaa: Tanska (EUR 40 000), Ranska (EUR 70 000) ja Italia (EUR 104 000). Saksassa on lisäksi vapaaehtoisia järjestelmiä, jotka tarjoavat korkeampaa suojaa. ETA:n jäsenvaltioista Norja tarjoaa vähimmäisturvaa huomattavasti korkeampaa turvaa, joka nousee 250 000 euroon.

Merkitystä on myös sillä, että suurinta osaa vähittäispankkitoiminnasta hoitavat paikallisen toimiluvan saaneet EU:n luottolaitosten tytäryhtiöt. Tämä merkitsee sitä, että vähittäispankkitoimintaa muissa jäsenvaltioissa harjoittavien sivukonttoreiden määrä on suhteellisen vähäinen, mikä sekin vähentää lisäsuojan kysyntää.

On myös ilmeistä, että luottolaitokset eivät pidä vakuusturvaa kilpailukykynsä kannalta tärkeänä. Ainakaan se ei ole niin tärkeä, että siitä haluttaisiin maksaa lisää. Jäsenvaltiot ovat myös maininneet vähäisen tietämyksen talletusten vakuusjärjestelmistä ja markkinoille tunnusomaisen vakauden syinä sille, että kilpailukyky ei ole uhattuna. Lisäksi on väitetty, että suuret pankit luottavat maineensa houkuttelevan asiakkaita vastaanottavassa jäsenvaltiossa eikä niiden sivukonttoreiden näin ollen tarvitse käyttää lisäsuojasäännöksiä houkutellakseen tallettajia. Joissain tapauksissa myös vastaanottavan jäsenvaltion vaatimukset lisätietojen toimittamisesta ovat voineet vähentää lisäsuojan kysyntää.

4. Talletusten vakuusjärjestelmien kahdenväliset sopimukset

Direktiivin liitteessä II säädetään, että kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion järjestelmien on tehtävä kahdenvälinen sopimus heti kun toisen jäsenvaltion sivukonttori on hakenut täydentävää turvaa. Sopimuksen tarkoituksena on määrittää tallettajille maksettavia korvauksia koskevat säännöt ja menettelyt, koska molemmat vakuusjärjestelmät ovat korvausvelvollisia, jos sopimuksen tehnyt rahoituslaitos ei pysty täyttämään velvollisuuksiaan tallettajia kohtaan.

Toistaiseksi talletusten vakuusjärjestelmien välillä on tehty vain kolme lisäsuojasopimusta. Yksi näistä sopimuksista tehtiin, vaikka kyseisten valtioiden välillä ei ollut lisäsuojaa koskevaa sopimusta. Kyseiset kolme sopimusta on tehty Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan, Tanskan ja Ruotsin sekä Luxemburgin ja Ruotsin vakuusjärjestelmien välillä. Sopimukset ovat melko yleisluonteisia ja periaatteessa noudattavat direktiivissä säädettyjä periaatteita, eli niissä määrätään vastavuoroisesta tietojen vaihdosta ja rajataan kummankin vakuusjärjestelmän vastuu koskemaan kotivaltion perusvakuusturvaa tai vastaanottavan valtion täydentävää vakuusturvaa.

Mielipiteet talletusten vakuusjärjestelmien kahdenvälisistä sopimuksista vaihtelevat jäsenvaltioittain. Sopimusten innokkaimmat kannattajat katsovat, että järjestelemien väliset sopimukset olisi tehtävä heti kun jäsenvaltion luottolaitos on perustanut sivukonttorin toiseen EU:n jäsenvaltioon, vaikka kyseinen sivukonttori ei olisikaan ilmaissut haluaan tehdä lisäsuojaa koskeva sopimus vastaanottavan valtion järjestelmän kanssa. Tämän näkemyksen mukaan sopimuksessa olisi määriteltävä kahden järjestelmän välisen yhteistyön periaatteet myös tilanteessa, jossa sivukonttori käyttää kotivaltionsa takuuta vain suorittaakseen saamisia vastaanottavan valtion tallettajille. Suurin osa jäsenvaltioista kannattaa kuitenkin direktiivin nykyistä säännöstä todeten, että kahdenvälisten sopimusten tekeminen on tarpeen vasta siinä vaiheessa kun sopimus lisäsuojasta on tehty. Niiden mielestä tällainen sopimus todennäköisesti helpottaa saamisten nopeaa maksamista järjestelmistä. Osa jäsenvaltioista on sitä mieltä, että saamisten suorittaminen on aina tapauskohtaista ja yleisluonteinen kahdenvälinen sopimus ei ratkaisevasti helpota kriisien hallintaa.

Jäsenvaltioilta on myös kysytty, olisiko direktiivin liitteessä II annettuja ohjeellisia periaatteita tarkistettava. Jäsenvaltioiden selvä enemmistö katsoo, että periaatteiden ohjeellinen luonne olisi säilytettävä. Niiden mielestä ei ole tarpeen muokata periaatteita EU:n laajuiseksi lisäsuojasopimukseksi, koska jokainen saamisten suorittamistilanne on erilainen, mikä johtuu takuujärjestelmien erilaisuudesta. Toisaalta osa jäsenvaltioista katsoo, että ohjeellisia periaatteita voitaisiin laajentaa muun muassa selventämällä, että aloitteen sopimuksen tekemisestä on tultava vastaanottavalta jäsenvaltiolta. Voitaisiin myös täsmentää, sovelletaanko brutto- vai nettokorvausta, vahvistaa järjestelmien välistä tietojenvaihtoa koskevat säännöt ja menettelytavat, määrittää ulkomaisten sivukonttoreiden maksamisen osuuksien suuruus sekä jokaisen rahaston osuus kustannuksista. Niin kauan kuin lisäsuojan kysyntä ja kokemukset siitä ovat vähäisiä, kahdenvälisiä sopimuksia koskevien periaatteiden perusteellista tarkistamista ei kuitenkaan pidetä kiireellisenä.

5. Puolueettomat edellytykset

Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että sivukonttorin liittymiselle vastaanottavan jäsenvaltion järjestelmään vahvistetaan puolueettomat ja yleisesti sovellettavat edellytykset. Tähän mennessä jäsenvaltiot eivät ole maininneet, että niiden luottolaitosten sivukonttoreita olisi tässä suhteessa syrjitty.

On syytä huomauttaa, että "tasapuolisten edellytysten" olemassaolo on vaikea tarkistaa. Tämä johtuu siitä, että monissa jäsenvaltioissa ei ole tehty lisäsuojaa koskevia sopimuksia eikä määritelty teoreettisia edellytyksiä lisäsuojalle. Näin ollen lisäsuojaehto on ainoastaan siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä. Varsinaisia edellytyksiä ei ole määritelty, koska lisäsuojaa ei koskaan ole pyydetty. Useat jäsenvaltiot pitävät lisäksi epätodennäköisenä, että niille koskaan esitetäänkään tällaista pyyntöä, koska niiden kansallinen vakuusjärjestelmä täyttää sekä laajuudeltaan että tasoltaan direktiivin vähimmäisvaatimukset.

6. Mahdolliset ongelmat

Yleisesti ottaen lisäsuojaa pidetään palveluna, jonka tarjoaa sivukonttorin vastaanottava jäsenvaltio. Ainoa lisäsuojaan liittyvä ongelma, jonka eräät jäsenvaltiot ovat maininneet, on vastaanottavan jäsenvaltion järjestelmän vaatimus lisätiedoista, joka joissain tapauksessa on vaikuttanut kielteisesti ulkomaisten sivukonttoreiden kiinnostukseen lisäsuojaa kohtaan. Lisätietoja ei ole pidetty ainoastaan taakkana tai lisäkustannuksena. Koska pyydetyt tiedot eivät koske vain ulkomaista sivukonttoria vaan myös sen emoyhtiötä, ongelmia ovat aiheuttaneet myös tietojen luottamuksellisuuteen liittyvät näkökohdat.

7. Lisäsuojajärjestelyihin vaikuttavat muuttuvat olosuhteet

Lisäsuojasäännös laadittiin, jotta ulkomaiset sivukonttorit voisivat tarjota vastaanottavan valtion markkinoilla vastaavan talletusturvan kuin kotimaiset rahoituslaitokset. Lisäsuojaa pidettiin direktiivin antamisen aikaan kilpailun kannalta tärkeänä, koska siinä vaiheessa eri maiden tarjoamien vakuusjärjestelmien taso ja laajuus vaihtelivat merkittävästi. Tämän jälkeen markkinoilla on tapahtunut runsaasti muutoksia. Ne ovat voineet vaikuttaa lisäsuojasäännökseen tarpeellisuuteen ja toimintaan.

Lisäsuojan tarpeellisuuteen eniten vaikuttaneita seikkoja ovat jäsenvaltioiden vakuusturvan tasojen lähentyminen, EU:n suunniteltu laajentuminen (joka siirtymäkauden aikana todennäköisesti johtaa vakuusturvan eriytymiseen EU:ssa) ja vakuusturvan vientikieltoa [1] koskevan lausekkeen voimassaolon päättyminen. Kyseisen säännöksen voimassaolon päättyminen merkitsee sitä, että kansallinen vakuus ei enää välttämättä ole maassa tarjotuista vakuuksista paras. Toisesta jäsenvaltiosta lähtöisin oleva sivukonttori voi tarjota paremmat ehdot. Näin ollen lisäsuojaa ei enää voida käyttää yksittäisessä jäsenvaltiossa tarjotun suojan yhdenmukaistamiseksi. Lisäsuoja voi ainoastaan vastata lakisääteisen kansallisen vakuusturvan ehtoja.

[1] Vientikieltolauseke viittaa direktiivin 94/19/EY 4 artiklan 1 kohtaan, jonka voimassaolo päättyi vuoden 1999 lopussa. Ks. myös komission kertomus KOM(1999)722 vakuusturvan vientikiellosta.

8. Onko täydentävä vakuusturva tarpeen-

Direktiivissä kehotetaan komissiota tarvittaessa ehdottamaan muutoksia lisäsuojaehtoon. Johdanto-osassa todetaan olevan mahdollista, että kotijäsenvaltion järjestelmä tarjoaa itse täydentävää suojaa. Komission mielestä tärkeimmät vaihtoehdot ovat seuraavat:

* nykyisen vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuvan lisäsuojasäännöksen säilyttäminen

* lisäsuojasäännöstä koskevan vastuun siirtäminen kotijäsenvaltiolle

* lisäsuojasäännöksen kumoaminen.

8.1. Vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuvan lisäsuojasäännöksen säilyttäminen

Direktiivissä säädetty lisäsuojaa koskeva säännös perustuu vastaanottavan jäsenvaltion vakuusjärjestelmän vastuuseen tarjota täydentävä turva, joka vastaa sen kansallisessa lainsäädännössä säädettyä turvaa.

Lisäsuojaa koskevan säännöksen säilyttämistä perustellaan yleisesti sillä, että Euroopan unionin laajentumisen vuoksi se on tulevina vuosina erityisen tarpeen. On mahdollista, että joidenkin ehdokasmaiden sallitaan liittymisen jälkeen tarjota siirtymäkauden ajan kansallista vakuusturvaa, joka on alhaisempi kuin direktiivissä säädetty. Tällaisessa tapauksessa on erityisen tärkeää, että kyseisten ehdokasmaiden luottolaitoksilla, jotka ehkä haluavat perustaa sivukonttoreita EU:n alueelle, on mahdollisuus/velvollisuus täyttää ainakin vastaanottavan jäsenvaltion vähimmäisvaatimukset. Vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuva järjestelmä tuntuu tämän tavoitteen saavuttamisen kannalta ainoalta toimivalta vaihtoehdolta.

On myös selvää, että EU:n direktiivissä säädetyistä vaatimuksista riippumatta vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuvat järjestelmät säilyvät useimmissa jäsenvaltioissa, koska toiminnan aloittamista jäsenvaltiossa suunnittelevat yhteisön ulkopuolisten maiden sivukonttorit joutuvat tavallisesti nostamaan turvaansa kansalliselle tasolle. Vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuva järjestelmä tuntuu myös loogiselta keinolta täydentävän turvan järjestämiseksi silloin, kun lisäsuojan tarve koskee pääosassa vain muutamaa vastaanottavaa jäsenvaltiota. Lisäsuojaa koskevan säännöksen perusteellinen tarkistaminen ei tässä vaiheessa herätä suurta innostusta ehkä senkään vuoksi, että tarkistus voisi aiheuttaa enemmän hallinnollista työtä kuin lisäsuojan nykyisen käytön perusteella on perusteltua.

Kielteisenä seikkana voidaan todeta, että nykyisen lisäsuojasäännöksen tehokkuus kilpailukeinona on vähitellen laskenut. Kuten edellä todettiin, yhdessä ja samassa maassa on nyt tarjolla aiemmin yhdenmukaisen kansallisen vakuusturvan ohella monenlaista eritasoista vakuusturvaa. Vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuva lisäsuojajärjestelmä, joka on sidottu kansallisen vakuusturvan tasoon, ei koskaan voi yltää markkinoilla tarjottuun enimmäistasoon vaan rajoittuu kansallisissa säännöksissä määrättyyn tasoon.

8.2. Lisäsuojasäännöstä koskevan vastuun siirtäminen kotijäsenvaltiolle

Kuten direktiivin johdanto-osassa todetaan, yksi vaihtoehto nykyiselle vastaanottajavaltioon perustuvalle lisäsuojalle on korvata se kotijäsenvaltion tarjoamalla täydentävällä tuella.

Kotijäsenvaltioon perustuvan järjestelmän houkutus on siinä, että tällöin luottolaitosten ei lisäsuojaa halutessaan tarvitsisi luovuttaa arkaluonteisia tietoja ulkomaiselle vakuusjärjestelmälle. Kotijäsenvaltioon perustuva järjestelmä merkitsisi sitä, että sivukonttorin täydentävä turva sisältyisi samaan järjestelmään kuin sen perusturva ja ko. järjestelmällä olisi jo kaikki tarvittavat tiedot. Tällaisesta järjestelystä voisi näin ollen olla taloudellista hyötyä, minkä lisäksi se voisi vähentää luottamuksellisuuteen liittyviä ongelmia.

Kotijäsenvaltioon perustuvan järjestelmän vastaisista argumenteista voidaan todeta, että vaihtoehtona se olisi vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuvaa järjestelmää vaativampi uusille jäsenvaltioille, jotka haluavat perustaa ulkomaisia sivukonttoreita EU:n nykyisiin jäsenvaltioihin. Koska täydentävää turvaa kohtaan tunnettu kiinnostus on tällä hetkellä vähäistä, on epäselvää, onko lisäsuojaa koskevan ehdon perusteellinen tarkistaminen tarpeen. Mikään ei osoita yksiselitteisesti, että kotivaltioon perustuva vakuusturva olisi houkuttelevampi kuin nykyinen vastaanottavaan valtioon perustuva järjestelmä. Useimmat luottolaitokset tuntuvat olevan sitä mieltä, että ne eivät tarvitse täydentävää talletusturvaa ulkomailla toimivia sivukonttoreitaan varten.

8.3. Lisäsuojasäännöksen kumoaminen

Kolmas vaihtoehto on kumota direktiivin lisäsuojasäännös. Tämän jälkeenkin olisi tietenkin mahdollista perustaa vapaaehtoisuuteen perustuvia täydentäviä talletusten vakuusjärjestelmiä.

EU:n luottolaitosten vähäinen kiinnostus täydentäviä vakuusjärjestelmiä kohtaan voi olla osoitus siitä, että direktiivin lisäsuojasäännöksen säilyttäminen ei ole tarpeen. Voidaan esittää, että yksityisesti järjestetty, kotijäsenvaltion vastuuseen perustuva vakuusturva riittäisi sellaisille laitoksille, jotka haluaisivat täydentävää turvaa. Nykyisen lisäsuojasäännöksen kumoaminen tuntuisikin vaihtoehdolta, joka parhaiten vastaisi kotijäsenvaltion valvonnan ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta, jota sovelletaan yhtenäismarkkinoiden muilla osa-alueilla.

Vaikuttaa siltä, että lisäsuojasäännöksen kumoamiseen liittyvä suurin ongelma on se, että lausekkeesta voisi olla hyötyä laajentumisen aikana. Uusien jäsenvaltioiden ulkomailla toimivat sivukonttorit voisivat olla kiinnostuneita mahdollisuudesta lisäsuojaan. Myös nykyiset jäsenvaltiot saattaisivat olla kiinnostuneita sen varmistamisesta, että tällainen mahdollisuus on olemassa erityisesti, jos joillain uusilla jäsenvaltioilla olisi siirtymäkauden ajan direktiivissä säädettyä alhaisempi kansallinen talletusturva.

Toinen syy lisäsuojan säilyttämiselle lakisääteisenä on se, että sen merkitys voi kasvaa huomattavasti, jos rahamarkkinoiden tilanne muuttuu epävakaaksi, jolloin tietoisuus vakuuksien eroista kasvaa kuluttajien parissa. Jos rahoitusmarkkinoilla jonain päivänä esiintyy häiriöitä, on tärkeää, että markkinoilla on saatavilla hyväksyttävä vakuusjärjestelmä.

9. TIIVISTELMÄ JA PÄÄTELMÄT

Lisäsuojan kysyntä on toistaiseksi ollut hyvin vähäistä EU:ssa. Jäsenvaltiot eivät ole koskaan suorittaneet saamisia lisäsuojasopimuksen nojalla. Tämän perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että direktiivin lisäsuojasäännös ei olisi hyödyllinen ja olisi näin ollen poistettava.

Lisäsuojan kysyntä voi hyvinkin muuttua. Jos rahoitusmarkkinat muuttuvat epävakaiksi ja tämä johtaa saamisten suorittamiseen vakuusturvajärjestelmistä, lisäsuojan kysynnän voidaan olettaa kasvavan.

On myös todennäköistä, että lisäsuojasäännös on hyödyllinen EU:n laajentumiseen liittyvän siirtymäkauden aikana. Lisäsuoja, joka tarjoaa sivukonttoreille mahdollisuuden täydentää vakuusturvaansa vastaanottavan jäsenvaltion tasolle, voi tällöin olla olennainen, koska se tarjoaa jäsenyyteen valmistautuville maille mahdollisuuden perustaa sivukonttoreita EU:n alueelle. Tämä koskee myös maita, jotka ehkä ovat oikeutettuja soveltamaan EU:n vähimmäisturvaa alhaisempaa turvaa kotimarkkinoillaan siirtymäkautena. Näin ollen tuntuu ennenaikaiselta ehdottaa EU:n lisäsuojasäännöksen poistamista tässä vaiheessa.

Kun tarkastellaan järjestelmän rakennetta, perustelut vastaanottavan jäsenvaltion vastuuseen nojautuvan nykyisen järjestelmän säilyttämiselle ovat selvästi vahvemmat. Tärkeä perustelu on se, että lisäsuojan saatavuus vastaanottavissa valtioissa helpottaa jäsenyyteen valmistautuvien maiden mahdollisuuksia perustaa sivukonttoreita jäsenvaltioihin siirtymäkauden aikana. Ei myöskään ole järkevää ehdottaa lisäsuojasäännöksen perusteellista tarkistamista niin kauan kuin ei ole selvää osoitusta siitä, että kotijäsenvaltion suojaan perustuva järjestelmä olisi luottolaitosten kannalta nykyistä vastaanottavaan jäsenvaltioon perustuvaa järjestelmää houkuttelevampi. Jos luottolaitokset pitävät kotijäsenvaltioon perustuvaa järjestelmää parempana, mikään ei estä niitä perustamasta tällaista järjestelmää vapaaehtoiselta pohjalta.

LIITE

Taulukko 1: Lisäsuojasäännösten käyttö, talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin (94/19/EY) 4 artiklan 2-5 kohta, tilanne 31. joulukuuta 2000

>TAULUKON PAIKKA>