VIHREÄ KIRJA rikosoikeudellisten seuraamusten lähentämisestä, vastavuoroisesta tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta Euroopan unionissa

(komission esittämä)

Vihreän kirjan tavoitteet

Euroopan unioni on asettanut tavoitteeksi korkeatasoisen suojan antamisen kansalaisille vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 29 artikla). Komissio katsoo, että on tarpeen arvioida, estävätkö rikosoikeudellisten seuraamusten alalla ilmenevät kansalliset eroavuudet tämän tavoitteen toteutumisen. Olisi myös selvitettävä, haittaavatko nämä eroavuudet jäsenvaltioiden välistä oikeudellista yhteistyötä. Tätä varten on ensin selvitettävä, mitkä seikat haittaavat vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamista. Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaan tämän periaatteen pitäisi olla unionin toiminnan kulmakivi oikeudellisen yhteistyön alalla, niin että yhdessä jäsenvaltiossa määrätyt rangaistukset voitaisiin panna helpommin täytäntöön myös muissa jäsenvaltioissa.

Tämä vihreä kirja on valmisteluasiakirja, johon saatavien vastausten ja kommenttien avulla pyritään muodostamaan selkeämpi käsitys siitä, olisiko tarpeen ja mahdollista laatia säädösehdotus, jonka avulla voitaisiin kenties jossain määrin ensinnäkin lähentää rikosoikeudellisiin seuraamuksiin sovellettavia sääntöjä yleensä ja toiseksi toteuttaa vapausrangaistusten ja vaihtoehtoisten rangaistusten vastavuoroinen tunnustaminen Euroopan unionissa.

Asianosaisten kuuleminen

Komissio esittää tässä vihreässä kirjassa kysymyksiä ongelmista, jotka sen mielestä ovat tärkeimpiä todellisen oikeusalueen toteuttamisen kannalta.

Komissio pyytää näihin kysymyksiin perusteltuja vastauksia kaikilta asianosaisilta tahoilta. Vastauksissa voidaan tarvittaessa esittää kommentteja myös muista asiaan liittyvistä näkökohdista, vaikka niitä ei olisikaan käsitelty vihreässä kirjassa. Vastaukset ja muut kommentit on toimitettava 31. heinäkuuta 2004 mennessä osoitteeseen

Euroopan komissio

Oikeus- ja sisäasioiden pääosasto (DG JAI), yksikkö D.3B-1049 Bryssel

Faksi: +32 2 296 76 34

Sähköposti: JAI-justicepenale@cec.eu.int

Asiakirja-aineiston hallinnoinnin helpottamiseksi vastaajia pyydetään ilmoittamaan erikseen, jos sama vastaus toimitetaan komissiolle useammalla eri tavalla (esimerkiksi sekä sähköpostitse että kirjallisesti). Vihreää kirjaa koskevien kommenttien esittäjiä pyydetään myös ilmoittamaan, mitä etuja ja miten laajaa taustaryhmää he edustavat.

Vihreä kirja sekä siihen saadut vastaukset ja kommentit julkaistaan komission Internet-sivustolla osoitteessa http://europa.eu.int/comm/justice_home/ news_consulting_public_en.htm, paitsi jos vastauksen tai kommentin esittäjä nimenomaan kieltää julkaisemisen.

SISÄLLYSLUETTELO

Vihreän kirjan tavoitteet

Asianosaisten kuuleminen

1. Johdanto

1.1. Lähentämisen tavoitteet

1.2. Vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvät tavoitteet

1.3. Vihreän kirjan esitystapa ja rakenne

2. Euroopan unionin tasolla toteutetut toimet: tilannekatsaus

2.1. Seuraamusten lähentäminen

2.1.1. Sopimus Euroopan unionista

2.1.2. Wienin toimintasuunnitelma

2.1.3. Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät

2.1.4. Jo hyväksytyt tai vireillä olevat säädökset

2.1.5. Vapausrangaistukset

2.1.6. Sakkoseuraamukset

2.1.7. Oikeudenmenetykset

2.1.8. Menetetyksi tuomitseminen

2.1.9. Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset

2.1.10. Vaihtoehtoiset rangaistukset

2.1.11. Rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpano

2.1.12. Päätelmät

2.2. Rikosoikeudellisten seuraamusten vastavuoroinen tunnustaminen ja

täytäntöönpano toisessa jäsenvaltiossa

2.2.1. Eurooppalainen pidätysmääräys.

2.2.2. Rikosoikeudellisten seuraamusten tunnustaminen

2.2.3. Menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten tunnustaminen

2.2.4. Oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten tunnustaminen

2.2.5. Sopimukset, joita Euroopan yhteisön jäsenvaltiot ovat tehneet Euroopan

poliittisen yhteistyön puitteissa

2.2.6. Päätelmät

3. Nykytilanne: Kansalliset lainsäädännöt ja kansainväliset sopimukset

3.1. Tilanne vaihtelee jäsenvaltioittain huomattavasti

3.1.1. Aineellisen rikosoikeuden säännöt

3.1.1.1. Syyttämisvelvollisuutta ohjaavat periaatteet: legaliteetti ja opportuniteetti

3.1.1.2. Rikosoikeudellisen tuomioistuimen harkintavalta

3.1.1.3. Osallisuuden aste ja avunanto

3.1.1.4. Toteutumisaste ja yritys

3.1.1.5. Raskauttavat ja lieventävät asianhaarat

3.1.1.6. Erityistapaus: rikoksenuusiminen

3.1.1.7. Rikosten yhtyminen

3.1.2. Vapausrangaistukset

3.1.3. Sakkoseuraamukset

3.1.4. Oikeudenmenetykset

3.1.5. Menetetyksi tuomitseminen

3.1.6. Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset

3.1.7. Vaihtoehtoiset rangaistukset

3.1.8. Rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpano

3.2. Vastavuoroisen tunnustamisen mahdollistavia säädöksiä ei ole riittävästi

3.2.1. Vapausrangaistusten vastavuoroinen tunnustaminen

3.2.1.1. Rikosoikeudellisten tuomioiden kansainvälisestä pätevyydestä 28 päivänä toukokuuta 1970 tehty Euroopan neuvoston yleissopimus

3.2.1.2. Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden välillä 13 päivänä marraskuuta 1991

tehty yleissopimus ulkomaisten rikostuomioiden täytäntöönpanosta

3.2.1.3. Rikosoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioistuimen päätösten

täytäntöönpanosta Alankomaiden, Belgian ja Luxemburgin välillä

26 päivänä syyskuuta 1968 tehty sopimus

3.2.1.4. Pohjoismainen yhteistyömalli

3.2.1.5. Tuomittujen siirtämisestä 21 päivänä maaliskuuta 1983 tehty eurooppalainen yleissopimus

3.2.1.6. Tuomittujen siirtämisestä tehdyn Euroopan neuvoston yleissopimuksen

18 päivänä joulukuuta 1997 tehty lisäpöytäkirja

3.2.1.7. Sopimus tuomittujen siirtämisestä 25 päivänä toukokuuta 1987 tehdyn

Euroopan neuvoston yleissopimuksen soveltamisesta Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden välillä

3.2.2. Ehdollista rangaistusta, ehdonalaista vapauttamista tai vaihtoehtoista

rangaistusta koskevien päätösten tunnustaminen

3.2.2.1. Ongelman kuvaus ja tunnistaminen

3.2.2.2. Nykyiset välineet

3.2.3. Oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten tunnustaminen

3.2.4. Päätelmät

4. Euroopan unionin tasolla todetut ongelmat ja toiminnan tarve

4.1. Vapausrangaistusten ja vaihtoehtoisten rangaistusten lähentäminen

4.1.1. Aineellisen rikosoikeuden säännöt

4.1.1.1. Legaliteetti- ja opportuniteettiperiaate

4.1.1.2. Rikostuomioistuimen harkintavalta

4.1.1.3. Osallisuuden aste ja avunanto

4.1.1.4. Rangaistuksen koventamis- ja lieventämisperusteet

4.1.1.5. Uusintarikollisuus

4.1.1.6. Rikosten yhtyminen

4.1.2. Vapausrangaistukset

4.1.3. Sakkoseuraamukset

4.1.4. Oikeudenmenetykset

4.1.5. Menetetyksi tuomitseminen

4.1.6. Oikeushenkilöt

4.1.7. Vaihtoehtoiset rangaistukset

4.1.8. Seuraamusten täytäntöönpano

4.2. Vapausrangaistusten ja vaihtoehtoisten rangaistusten tunnustaminen ja täytäntöönpano toisessa jäsenvaltiossa

4.2.1. Euroopan unionin tasolla mahdollisesti annettavan lainsäädännön soveltamisala

4.2.1.1. Henkilöllinen soveltamisala

4.2.1.2. Aineellinen soveltamisala

4.2.2. Tunnustamisen edellytykset

4.2.2.1. Tunnustamismenettelyä koskeva aloiteoikeus

4.2.2.2. Kieltäytymisperusteet

4.2.2.3. Täytäntöönpanovaltion toimivalta mukauttaa tuomiovaltion määräämää

seuraamusta (vapausrangaistusta tai vaihtoehtoista rangaistusta)

4.2.2.4. Tuomitun osallistuminen

4.2.2.5. Uhrin osallistuminen

4.2.3. Rikosoikeudellisten tuomioiden tunnustamiseen ja vankien siirtämiseen

liittyvät käytännön menettelyt ja säännöt

4.2.3.1. Määräajat

4.2.3.2. Täytäntöönpanovaltiolle aiheutuvien kulujen korvaaminen

4.2.4. Toimivaltuuksien jakautuminen tuomiovaltion ja täytäntöönpanovaltion kesken

LIITE I Vapausrangaistusten täytäntöönpanoa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön kartoitus ja vertailu

1. Ehdolliset rangaistukset

2. Rangaistuspäätöksen antamisen lykkääminen

3. Osittainen vapaus

4. Tuomion täytäntöönpanon jaksottaminen ("viikonlopun arestirangaistus")

5. Elektroninen valvonta

6. Kotiaresti

LIITE II Vaihtoehtoisia rangaistuksia koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön

kartoitus ja vertailu

1. Yhdyskuntapalvelu

2. Rikosasioiden sovittelu

3. Rikosasian sovintoratkaisu

LIITE III Rikosoikeudellisia rangaistuksia koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön

kartoitus ja vertailu

1. Rangaistustuomion täytäntöönpanon keskeyttäminen

2. Osittainen vapaus

3. Vapauttaminen ennen määräaikaa

4. Rangaistuksen lieventäminen

5. Armahdus ja yleinen armahdus

LIITE IV Yhteenveto kysymyksistä

1. Johdanto

Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) 31 artiklan e alakohdassa määrätään, että tietyillä aloilla on asteittain toteutettava toimenpiteitä "rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamiseksi". Tämä lähestymistapa vahvistetaan neuvoston ja komission toimintasuunnitelmassa parhaista tavoista panna täytäntöön Amsterdamin sopimuksen määräykset vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamisesta [1] (Wienin toimintasuunnitelma) sekä Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan päätelmissä [2] (48 kohta).

[1] EYVL C 19, 23.1.1999, s. 1. Ks. myös kohta 2.1.2.

[2] Ks. http://ue.eu.int/fi/info/eurocouncil/ index_fi_htm.

Rikosoikeudellisten seuraamusten lähentäminen edistää myös jäsenvaltioissa sovellettavien sääntöjen yhteensopivuutta SEU:n 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti, mikä helpottaa rikosasioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä. Se myös helpottaa ja nopeuttaa jäsenvaltioiden toimivaltaisten ministeriöiden sekä oikeusviranomaisten tai vastaavien viranomaisten yhteistyötä tuomioiden täytäntöönpanon osalta, mistä määrätään SEU:n 31 artiklan 1 kohdan a alakohdassa.

Neuvosto on jo antanut tämän toimeksiannon toteuttamiseksi eräitä säädöksiä (puitepäätöksiä), jotka koskevat mm. muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyviä petoksia, euron väärentämistä, rahanpesua, terrorismia, ympäristörikoksia, ihmiskauppaa, yksityisellä sektorilla ilmenevää lahjontaa sekä laittomassa maahantulossa avustamista. Muita vastaavia säädöksiä on parhaillaan neuvoston ja Euroopan parlamentin hyväksyttävänä, kuten ehdotukset neuvoston puitepäätöksiksi alusten aiheuttamasta ympäristön pilaantumisesta sekä rasismin ja muukalaisvihan torjunnasta. [3] Puitepäätösten tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden lakien ja asetusten säännöksiä. Puitepäätökset sitovat jäsenvaltioita saavutettavaan tulokseen nähden, mutta jättävät kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot. [4]

[3] Ks. kohta 2.1.5.

[4] Euroopan unionin perustamissopimuksen 34 artiklan 2 kohdan b alakohta.

Puitepäätöksissä vahvistetaan myös sovellettavat rangaistukset. Seuraamusten yhtenäistämiseksi puitepäätöksissä säädetään, että rangaistusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, minkä lisäksi niissä vahvistetaan enimmäisrangaistuksen vähimmäistaso. [5] Tämän lähestymistavan mukaan puitepäätöksissä säädetään ainoastaan vapausrangaistuksista, mikä komission näkemyksen mukaan saattaa johtaa siihen, että lähenemistä ei tapahdu riittävästi edellä mainittujen tavoitteiden toteuttamista silmällä pitäen. Komission mielestä olisi selvitettävä, millä aloilla olisi perusteltua toteuttaa toimia unionin tasolla.

[5] Yhteisessä toiminnassa 21 päivältä joulukuuta 1998, jonka neuvosto on hyväksynyt rikollisjärjestöön osallistumisen kriminalisoinnista Euroopan unionin jäsenvaltioissa, ei kuitenkaan säädetä rangaistuksen vähimmäistasoa.

Lisäksi on syytä muistaa, että toimet, joita yhteisö toteuttaa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen nojalla, eivät vaikuta niihin toimivaltuuksiin, jotka sille on annettu EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa asetettujen tavoitteiden toteuttamista varten ja joiden mukaisesti se voi edellyttää, että jäsenvaltiot toteuttavat kansallisella tasolla tarvittaessa myös rikosoikeudellisia seuraamuksia, jos se on tarpeen jonkin yhteisön tavoitteen saavuttamiseksi. Esimerkkinä tällaisista aloista voidaan mainita vaikkapa ympäristönsuojelu, alusten laittomien päästöjen kieltäminen tai yhteinen kalastuspolitiikka.

Vankeusrangaistuksen ohella jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa järjestelmissä säädetään monenlaisista muistakin seuraamuksista. Mutta vaikka säädettäisiin, että tietystä rikoksesta on määrättävä aina sama rangaistus, jäsenvaltioiden rikosoikeuden yleisissä säännöissä on huomattavia eroja, joiden vuoksi määrätty rangaistus ei aina toteudu samassa muodossa.

Tässä vihreässä kirjassa esitetään jäsenvaltioiden lainsäädäntöä koskeva vertailuanalyysi. Unioniin vuonna 2004 liittyvien maiden tilannetta ei ole voitu ottaa huomioon vielä tässä vaiheessa, koska vihreää kirjaa laadittaessa käytetty tausta-aineisto ei kata kaikkien kyseisten maiden lainsäädäntöä. Unioniin liittyvät maat voivat tästä huolimatta esittää vapaasti näkemyksensä vihreässä kirjassa käsitellyistä asioista. Komissio myös pyytää näitä maita toimittamaan kommentteja saadakseen lisätietoja niiden lainsäädännöstä, joka koskee vihreässä kirjassa käsiteltyjä aloja.

Rangaistusten tehokkuuden osalta voidaan kysyä, onko seuraamus todella pantu täytäntöön ja onko sillä varoittava vaikutus, käyttääksemme termejä, jotka ovat vakiintuneet ns. jugoslavialais-kreikkalaista maissia koskevan oikeustapauksen [6] myötä ja joihin koko kolmannen pilarin yhteydessä hyväksyttyihin säädöksiin perustuva seuraamusten lähentämisjärjestelmä nojautuu. Rikoksentekijän kärsimä rangaistus muodostuu viime kädessä erittäin monen muuttujan tuloksena, ja teoriassa olisi voitava vaikuttaa niihin kaikkiin ennen kuin voitaisiin taata, että seuraamus on täsmälleen sama oikeusjärjestelmästä riippumatta.

[6] Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 68/88, komissio v. Helleenien tasavalta, 21.9.1989 antama tuomio, Kok. 1989, s. 2965.

Tavoitteena ei kuitenkaan ole yhdenmukaistaa samanaikaisesti ja lyhyellä tähtäimellä kaikkia asiaan vaikuttavia tekijöitä eikä komission tarkoituksena ole ehdottaa kaikkien rikosoikeudellisten seuraamusten yhdenmukaistamista Euroopan unionissa. Se ei olisi suotavaa eikä myöskään oikeudellisesti mahdollista.

Jäsenvaltioiden lainsäädännöt poikkeavat toisistaan seuraamusten osalta varsin huomattavasti. Tämä johtuu ajan myötä kehittyneistä ja syvälle niiden oikeusjärjestelmiin juurtuneista historiallisista, kulttuurisista ja oikeudellisista seikoista, jotka ilmentävät sitä, millä tavoin kukin valtio on joutunut kohtaamaan rikosoikeuden peruskysymykset ja miten se on ne ratkaissut. Oikeusjärjestelmät ovat sisäisesti johdonmukaisia systeemejä, ja vain joidenkin sääntöjen muuttaminen kokonaisuutta huomioon ottamatta saattaisi johtaa koko järjestelmän vääristymiseen.

Toissijaisuusperiaatetta noudattaen on sen sijaan keskityttävä niihin aloihin, joilla todetaan tarvetta sääntöjen lähentämiseen asetettujen tavoitteiden ja käytettävissä olevien oikeusperustojen mukaisesti. Pitäisi siis selvittää, mitkä seuraamuksiin liittyvät erot saattavat olla haitallisia, ja kenties määrittää rajat, joiden puitteissa eurooppalaisen oikeusalueen toteutuminen voitaisiin varmistaa.

Euroopan perustuslakia koskevan sopimusehdotuksen [7] I-41 artikla koskee vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamista, ja sen ensimmäisen kohdan mukaan unioni muodostaa tämän alueen:

[7] Saatavilla Internet-osoitteessa: http://european-convention.eu.int/ .

- säätämällä eurooppalakeja ja -puitelakeja, joilla pyritään tarvittaessa lähentämään kansallisia lainsäädäntöjä III osassa luetelluilla aloilla;

- vahvistamalla jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäistä luottamusta, erityisesti tuomioistuinten sekä muiden kuin tuomioistuinten päätösten keskinäisen tunnustamisen perusteella;

- jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten operatiivisen yhteistyön avulla.

Sitä paitsi perustuslakia koskevan sopimusehdotuksen III osassa, oikeudellista yhteistyötä rikosoikeuden alalla koskevassa jaksossa (III-171 artiklassa) täsmennetään, että tämä yhteistyö perustuu tuomioistuinten antamien tuomioiden ja päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen ja sisältää jäsenvaltioiden lakien ja asetusten lähentämisen tietyillä aloilla. Ehdotuksen III-172 artiklan mukaan "eurooppapuitelailla voidaan vahvistaa rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevia yhteisiä vähimmäissääntöjä erityisen vakavan rikollisuuden alalla, joka on rajatylittävää joko rikosten luonteen tai vaikutusten johdosta tai sen vuoksi, että niiden torjuminen yhteisin perustein on erityisesti tarpeen".

Perustuslakia koskevan sopimusehdotuksen III-171 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan d luetelmakohdan mukaan eurooppalailla tai -puitelailla vahvistetaan toimenpiteet, joilla pyritään "helpottamaan jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten tai vastaavien viranomaisten yhteistyötä rikoksiin liittyvien syytetoimien ja päätösten täytäntöönpanon yhteydessä". Lisäksi neuvosto voi tehdä yksimielisesti Euroopan parlamentin hyväksynnän saatuaan eurooppapäätöksen, jossa määritetään muitakin rikollisuuden aloja, jotka täyttävät tässä kohdassa tarkoitetut edellytykset (III-172 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta).

Kun rikosoikeuden normien lähentäminen osoittautuu välttämättömäksi unionin politiikan tehokkaan täytäntöönpanon varmistamisessa alalla, jolla on toteutettu yhdenmukaistamistoimenpiteitä, eurooppapuitelailla voidaan vahvistaa rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevia vähimmäissääntöjä kyseisellä alalla (III-172 artiklan 2 kohta).

Perustuslakia koskevan sopimusehdotuksen III-173 artiklan mukaan eurooppalailla tai -puitelailla voidaan vahvistaa toimenpiteitä, joilla kannustetaan ja tuetaan jäsenvaltioiden toimia rikollisuuden torjunnan alalla, jolla on merkittävä rooli vapausrangaistusten ja vaihtoehtoisten rangaistusten täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta (ks. liitteet I ja II). Tämän oikeusperustan nojalla ei kuitenkaan ole mahdollista lähentää jäsenvaltioiden lakeja ja asetuksia.

1.1. Lähentämisen tavoitteet

Rikosoikeudellisten seuraamusten lähentäminen voi edistää useita eri tavoitteita, jotka tukevat toinen toisiaan:

- Vahvistamalla yhteiset säännöt tiettyjen rikosten syytteeseenpanoa koskevista edellytyksistä ja niihin liittyvistä seuraamuksista unioni voi ensinnäkin antaa vahvan symbolisen viestin. Seuraamusten lähentäminen vahvistaisi kansalaisissa tunnetta yhteisistä oikeudellisista periaatteista, mikä on yksi vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luomisen edellytyksistä. [8] Lisäksi se osoittaisi selkeästi, että tiettyjä käyttäytymismuotoja ei hyväksytä ja että niistä rangaistaan yhdenmukaisella tavalla. Ajatellaan esimerkiksi lasten seksuaalisen hyväksikäytön ehkäisemistä. Lähentämällä tietynlaisen käyttäytymisen kriminalisointiperusteita ja siihen liittyvien seuraamusten tasoa voidaan taata kansalaisille kaikkialla unionin alueella tehokas ja yhtäläinen suoja sellaista ilmiötä vastaan, joka on jäsenvaltioiden yhteisten periaatteiden ja arvojen vastainen.

[8] Ks. Wienin toimintasuunnitelman 15 kohta.

- Välitön seuraus Euroopan oikeusalueen muodostamisesta olisi, että tietynlainen rikollinen käyttäytyminen aiheuttaisi tekijän kannalta riskin samanlaisista seuraamuksista riippumatta siitä, missä unionin alueella rikos on tehty. Lainsäädäntöjen lähentäminen on siten itsenäinen tavoite aloilla, jotka on arvioitu tai todettu ensisijaisiksi. Jossain määrin on tarpeen lähentää myös aineellisen rikosoikeuden säännöksiä, koska tietyt rikollisuuden muodot ovat luonteeltaan valtioiden rajat ylittäviä ja koska jäsenvaltiot eivät yksinään voi puuttua niihin tehokkaasti.

- Unionin vahvistamat vähimmäissäännöt vähentävät osaltaan myös rikoksentekijöiden (tai ainakin tiettyjen tekijätyyppien, kuten järjestäytynyttä rikollisuutta harjoittavien tekijöiden) mahdollisuuksia hyödyntää sitä, että rangaistukset vaihtelevat valtioittain, niin että he voivat valtiosta toiseen siirtymällä välttää rikosoikeudelliset seuraamukset tai rangaistusten täytäntöönpanon. Tampereella kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesikin (päätelmiensä 5 kohdassa), että "rikollisille ei saa antaa minkäänlaista mahdollisuutta käyttää hyväkseen jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien eroja". Tämä koskee erityisesti talousrikollisuutta.

- Neuvostossa käyty keskustelu ne bis in idem -periaatetta koskevasta puitepäätösehdotuksesta on myös osoittanut, että EU:n perusoikeuskirjan 50 artiklassa ilmaistun periaatteen soveltaminen on helpommin hyväksyttävissä, jos sovellettavat rangaistukset ovat vertailukelpoisia ja jos ne todella pannaan täytäntöön.

- Sovellettavien rangaistusten taso asetti aiemmin rajoituksia eräiden rikosoikeuden alalla tehtävää oikeudellista yhteistyötä koskevien mekanismien käytölle, mutta tilanne on muuttunut sen jälkeen kun on hyväksytty vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelle perustuvia säädöksiä.

- Kuten perustuslakia koskevan sopimusehdotuksen III-172 artiklan 2 kohdassa todetaan, rikosoikeuden normien lähentäminen liittyy unionin politiikan tehokkaaseen täytäntöönpanoon alalla, jolla on toteutettu yhdenmukaistamistoimenpiteitä. Ympäristönsuojelu, työturvallisuus sekä talous- ja rahoitustoimet voidaan mainita esimerkkinä aloista, joilla rikosoikeuden normien lähentäminen voisi edistää unionin politiikan kunnioittamista.

- Lisäksi seuraamuksia ja niiden täytäntöönpanoa koskevien rikosoikeuden normien lähentäminen helpottaa tuomioistuinten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen hyväksymistä, koska se vahvistaa molemminpuolista luottamusta. Normien lähentäminen ei kuitenkaan ole vastavuoroisen tunnustamisen välttämätön edellytys, vaan kyseessä on pikemminkin kaksi toisiaan täydentävää mekanismia, joiden avulla eurooppalainen oikeusalue voidaan toteuttaa. Jäsenvaltioissa sovellettavien sääntöjen yhteensopivuus siis paranisi (SEU:n 31 artiklan 1 kohdan c alakohta), ja toisaalta myös jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten yhteistyö tuomioiden täytäntöönpanon osalta helpottuisi (SEU:n 31 artiklan 1 kohdan a alakohta). Seuraamusten täytäntöönpanoedellytysten yhteensopivuus edistäisi myös tuomittujen paluuta yhteiskuntaan, kun he voisivat suorittaa rangaistuksensa myös muussa kuin tuomiovaltiossa.

Rikosoikeudellisten seuraamusten lähentämiseen tähtäävien toimien on tietenkin oltava toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden mukaisia. EY:n perustamissopimukseen Amsterdamin sopimuksella liitetty pöytäkirja toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden soveltamisesta sisältää näiden periaatteiden soveltamista koskevat suuntaviivat. Pöytäkirjan mukaan yhteisön toiminta on perusteltua silloin, kun on kyse useisiin jäsenvaltioihin vaikuttavista näkökohdista, kun pelkkä jäsenvaltioiden toiminta tai yhteisön toimimattomuus olisi ristiriidassa perustamissopimuksessa olevien vaatimusten kanssa tai silloin, kun yhteisön tasolla toteutetusta toiminnasta olisi selkeästi etua laajuutensa tai vaikutustensa vuoksi.

Näitä suuntaviivoja on SEU:n 2 artiklan nojalla sovellettava unionin toimivaltuuksiin. Jotta perustamissopimuksessa asetettu tavoite vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luomisesta Euroopan unionissa voidaan toteuttaa, kaikki pyrkimykset seuraamusten soveltamista ja täytäntöönpanoa koskevan lainsäädännön lähentämiseen ovat oikeutettuja, sillä suunnitellun toiminnan tavoitteita ei voida riittävällä tavalla toteuttaa jäsenvaltioiden toimin, vaan ne voidaan suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. Näiden tavoitteiden toteuttamiseksi suunnitellut lähentämistoimenpiteet voisivat liittyä seuraamusten eri näkökohtiin, jotka voidaan jakaa neljään aihepiiriin:

(1) Mitä seuraamuksia rikosoikeuden nojalla voidaan määrätä?

(2) Miten syytteeseenpano tapahtuu?

(3) Miten seuraamukset määrätään?

(4) Miten tuomioistuimen määräämät seuraamukset pannaan täytäntöön?

Komissio katsoo, että olisi tarkasteltava kaikkia näitä kysymyksiä eikä ainoastaan sovellettavien rangaistusten lähentämistä. Ei näet riitä, että jäsenvaltioissa on vahvistettu rangaistusten kestoa koskevat yhdenmukaiset säännöt, jos tuomioistuimen määräämät seuraamukset pannaan täytäntöön eri maissa lievempinä tai ankarampina. Sovellettavan seuraamuksen valintaan sisältyy erottamattomasti myös tämän seuraamuksen täytäntöönpanoon liittyvien sääntöjen valinta.

EU:ssa sovellettavia rikosoikeudellisia seuraamuksia koskevan johdonmukaisen politiikan tulisi siis käsittää ainakin [9] neljä seuraavaa osa-aluetta, arvioimatta vielä tässä vaiheessa sitä, mitä toimia unionissa olisi tarpeen tai mahdollista toteuttaa kullakin osa-alueella:

[9] Rikosoikeudellisiin seuraamuksiin vaikuttavat kaikki seuraavat tekijät:

(1) rangaistusten taso ja käytettävissä olevien seuraamusten valikoima (esimerkiksi vapausrangaistukset ja niille vaihtoehtoiset rangaistukset, sakkorangaistukset jne.);

(2) syytetoimia koskevat voimassa olevat säännöt (esimerkiksi legaliteetti- tai opportuniteettiperiaate eli ehdottoman tai harkinnanvaraisen syyttämisvelvollisuuden periaate, kriminaalipolitiikan painopisteet jne.);

(3) aineellisen rikosoikeuden säännöt (esimerkiksi osallisuus, yritys, avunanto, yllytys, rangaistuksen koventamis- ja lieventämisperusteet, uusintarikollisuus jne.);

(4) rangaistusten täytäntöönpanoon liittyvät säännöt ja käytännöt (esimerkiksi ehdonalaisen vapauttamisen eri muodot, rangaistuksen lieventäminen ja lyhentäminen, yleinen tai henkilökohtainen armahdus, rehabilitointi (rangaistusseuraamusten kumoaminen), oikeus- tai muiden viranomaisten puuttuminen rangaistuksen täytäntöönpanoon, rangaistuksen yksilöllistäminen yhteiskuntaan paluuta varten jne.).

Komissio ottaa näitä kysymyksiä selvittäessään huomioon myös äskettäin julkaistun tutkimuksen Euroopan rikosoikeudellisten seuraamusten lähentämisestä [10]. Tutkimuksen on laatinut Pariisi I -yliopiston vertailevan oikeustieteen tutkimusryhmä. Tässä osittain Grotius-ohjelman avulla rahoitetussa tutkimuksessa käsitellään yhtäältä mahdollisuuksia lähentää seuraamusten soveltamista koskevia rikosoikeuden yleisiä sääntöjä ja toisaalta rangaistusten täytäntöönpanoa koskevia sääntöjä. Tutkimusten tulosten perusteella voidaan toivottavasti saada myöhemmin lisäselvitystä siitä, minkälaisia unionin tason toimia voitaisiin harkita.

[10] "L'harmonisation des sanctions pénales en Europe". Tutkimuksen johtajat: M. Delmas-Marty, G. Giudicelli-Delage, E. Lambert-Abdelgawad. Société de législation comparée. Collection de l'UMR de Droit comparé de Paris (Paris I - CNRS, osa V), Pariisi, 2003.

1.2. Vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvät tavoitteet

SEU:n 31 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan rikosasioissa tehtävien yhteisten toimien tarkoituksena on muun muassa "jäsenvaltioiden toimivaltaisten ministeriöiden sekä oikeusviranomaisten tai vastaavien viranomaisten yhteistyön helpottaminen ja nopeuttaminen rikosasioiden käsittelyn ja tuomioiden täytäntöönpanon osalta". Tässä perustamissopimuksiin Amsterdamin sopimuksella [11] lisätyssä määräyksessä ei mainita vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta, jonka mukaan minkä tahansa jäsenvaltion (tuomiojäsenvaltion) oikeusviranomaisten antamat tuomiot ja muut päätökset tunnustetaan ja tarvittaessa myös pannaan täytäntöön missä tahansa toisessa jäsenvaltiossa (täytäntöönpanojäsenvaltio).

[11] Sopimus allekirjoitettiin 2. lokakuuta 1997 ja se tuli voimaan 1. toukokuuta 1999.

Eurooppa-neuvosto mainitsi tämän yhteismarkkinoilta lainatun periaatteen ensi kerran Cardiffissa 15.-16. kesäkuuta 1998 pidetyssä kokouksessaan ja kehotti samalla neuvostoa päättämään, missä määrin periaatetta olisi sovellettava jäsenvaltioiden tuomioistuimien antamiin päätöksiin. [12]

[12] Puheenjohtajan päätelmät, kohta 39.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaate mainitaan neuvoston ja komission 3. joulukuuta 1998 hyväksymässä toimintasuunnitelmassa parhaista tavoista panna täytäntöön Amsterdamin sopimuksen määräykset vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamisesta (45 f kohta), ja Tampereella lokakuussa 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto katsoi, että periaatteen pitäisi olla "unionin oikeudellisen yhteistyön peruskivi sekä yksityisoikeudellisissa että rikosasioissa" (päätelmien 33-37 kohta). Tampereen Eurooppa-neuvoston mukaan "tehostettu oikeuden päätösten ja tuomioiden vastavuoroinen tunnustaminen ja lainsäädännön lähentäminen parantaisivat viranomaisten välistä yhteistyötä ja yksilön oikeuksien oikeudellista suojaa". Vastavuoroisen tunnustamisen avulla pitäisi siis voida varmistaa, että tuomiot pannaan täytäntöön ja että rangaistusten täytäntöönpanossa suojellaan yksilön oikeuksia. Tuomio olisi pyrittävä tunnustamaan ja panemaan täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa esimerkiksi myös silloin kun tämä edistää rikoksentekijän sopeutumista uudelleen yhteiskuntaan.

Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa ja komissiota hyväksymään toimenpideohjelman vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen täytäntöönpanemiseksi. [13]

[13] Puheenjohtajan päätelmät, kohta 37.

Komissio esitti 26. heinäkuuta 2000 Euroopan parlamentille ja neuvostolle tiedonannon rikosasioita koskevien lopullisten päätösten vastavuoroisesta tunnustamisesta [14], jossa se ehdotti asiaa koskevia suuntaviivoja.

[14] KOM(2000) 495 lopullinen.

Näitä suuntaviivoja on sittemmin täsmennetty toimenpideohjelmassa rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen täytäntöönpanemiseksi [15]. Toimenpideohjelmassa korostetaan, että päätösten vastavuoroinen tunnustaminen toimii myös oikeusvarmuutta luovana tekijänä Euroopan unionissa, sillä se takaa, että yhdessä valtiossa annettua tuomiota ei aseteta kyseenalaiseksi toisessa jäsenvaltiossa. Siinä myös todetaan, että rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroinen tunnustaminen edellyttää jäsenvaltioilta keskinäistä luottamusta toistensa rikosoikeudellisiin järjestelmiin. Luottamuksen yhteisenä perustana on nimenomaan jäsenvaltioiden sitoutuminen vapauden, kansanvallan sekä ihmis- ja perusoikeuksien kunnioittamisen sekä oikeusvaltion periaatteisiin. Keskinäisen luottamuksen syntymistä helpottaa kansallisten lainsäädäntöjen lähentäminen, kuten pohjoismaista yhteistyötä koskeva esimerkki osoittaa (ks. 3.2.1.4).

[15] EYVL C 12, 15.1.2001, s. 10.

Tämän näkemyksen vahvistaa myös perustuslakia koskeva sopimusehdotus. Sen III-171 artiklassa määrätään, että rikosasioissa tehtävä yhteistyö unionissa "perustuu tuomioistuinten tuomioiden ja päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen ja sisältää jäsenvaltioiden lakien ja asetusten lähentämisen".

1.3. Vihreän kirjan esitystapa ja rakenne

Tässä vihreässä kirjassa luodaan aluksi yleiskatsaus toimiin, joita Euroopan unionin tasolla on toteutettu lainsäädännön lähentämisen, vastavuoroisen tunnustamisen ja toisessa jäsenvaltiossa annettujen rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanon alalla (II luku). Sen jälkeen tarkastellaan rikosoikeuden yleisiä periaatteita koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, seuraamuksia ja niiden täytäntöönpanoa sekä jäsenvaltioiden tällä alalla tekemiä kansainvälisiä sopimuksia (III luku, jota täydentävät liitteet I, II ja III).

Viimeisessä osassa (IV luku) käsitellään ongelmia, joita ei ole onnistuttu korjaamaan niiden toimenpiteiden avulla, joita Euroopan unionin tasolla on toteutettu lainsäädäntöjen lähentämisen ja vastavuoroisen tunnustamisen edistämiseksi, eikä jäsenvaltioiden tekemien kansainvälisten sopimusten avulla. Tässä luvussa esitetään esimerkkien avulla, mitä todellisia tai mahdollisia ongelmia Euroopan oikeusalueen toteuttamiseen liittyy sekä lainsäädännön tasolla että käytännössä. Tämän analyysin perusteella IV luvussa käsitellään myös sitä, mitä toimia komission näkemyksen mukaan olisi tässä vaiheessa toteutettava EU:n tasolla suhteessa näiden tavoitteiden toteuttamiseen liittyviin oikeudellisiin mahdollisuuksiin. Tässä luvussa käsitellään ainoastaan vapausrangaistusten (ja niiden täytäntöönpanoedellytysten) ja vaihtoehtoisten rangaistusten vastavuoroista tunnustamista. Neuvostossa keskustellaan lisäksi parhaillaan aloitteista, jotka koskevat sakkorangaistusten ja menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten tunnustamista. Oikeudenmenetyksiä koskevia päätöksiä komissio aikoo käsitellä myöhemmin erillisessä tiedonannossa. Näitä toimintatarpeita voidaan laajentaa tai supistaa ja mukauttaa vihreän kirjan perusteella esitettyjen kommenttien ja erityisesti viimeisessä luvussa esitettyihin kysymyksiin saatujen vastausten perusteella (ks. liite IV, johon on koottu kaikki tässä vihreässä kirjassa esitetyt kysymykset).

2. Euroopan unionin tasolla toteutetut toimet: tilannekatsaus

2.1. Seuraamusten lähentäminen

2.1.1. Sopimus Euroopan unionista

Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa (SEU), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna helmikuussa 2003 voimaan tulleella Nizzan sopimuksella, määrätään unionin tavoitteesta antaa kansalaisille korkeatasoinen suoja vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella (29 artikla). Tämän perussopimuksen mukaan tavoite voidaan toteuttaa muun muassa lähentämällä tarvittaessa jäsenvaltioiden rikosoikeudellisia normeja. SEU:n 31 artiklan 1 kohdan e alakohdassa määrätään erityisesti, että on toteutettava asteittain toimenpiteitä "järjestäytynyttä rikollisuutta, terrorismia ja laitonta huumausainekauppaa koskevia rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamiseksi".

Lainsäädäntöjen lähentäminen aloitettiin jo Maastrichtin sopimuksen perusteella. Yhteisissä toiminnoissa on määritelty yhteiset säännöt syytteeseenpanon edellytyksistä rasismin ja muukalaisvihan [16] tai rikollisjärjestöön osallistumisen [17] yhteydessä, mutta näissä säädöksissä ei säädetä mitään seuraamuksista.

[16] EYVL L 185, 24.7.1996, s. 5.

[17] EYVL L 351, 29.12.1998, s. 1.

2.1.2. Wienin toimintasuunnitelma

Neuvoston ja komission toimintasuunnitelmassa parhaista tavoista panna täytäntöön Amsterdamin sopimuksen määräykset vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamisesta [18] mainitaan (46 kohdassa) jäsenvaltioiden rikosoikeudellisten sääntöjen lähentäminen tiettyjen rikosten osalta kahden tai viiden vuoden kuluttua sopimuksen voimaantulosta.

[18] EYVL C 19, 23.1.1999, s. 1.

Toimintasuunnitelmassa mainitaan erityisesti toiminta järjestäytyneen rikollisuuden, terrorismin ja laittoman huumausainekaupan alalla; näitä varten on vahvistettava kiireellisesti rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevat vähimmäissäännöt sekä tarvittaessa myös muita toimenpiteitä. Toimintasuunnitelman mukaan tätä varten voitaisiin tarkastella ensisijaisesti sellaisia rikoksia kuin ihmiskauppaa ja lasten seksuaalista hyväksikäyttöä, huumekauppaa koskevan lainsäädännön vastaisia rikoksia, korruptiota, tietokonerikoksia, terroristien tekemiä rikoksia, ympäristörikoksia, Internetin avulla tehtyjä rikoksia ja näihin eri rikollisuuden muotoihin liittyvää rahanpesua (siinä määrin kuin ne koskevat järjestäytynyttä rikollisuutta, terrorismia ja huumekauppaa).

2.1.3. Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät

Tampereella lokakuussa 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto katsoi (päätelmien 48 kohta), että kansallisen rikoslainsäädännön osalta pyrkimyksissä sopia yhteisistä määritelmistä, syytteeseen asettamisesta ja seuraamuksista olisi keskityttävä ensimmäisessä vaiheessa vain joihinkin erityisen tärkeisiin aloihin, kuten talousrikoksiin (rahanpesuun, korruptioon ja euron väärennöksiin), huumausainekauppaan, ihmiskauppaan sekä erityisesti naisten hyväksikäyttöön, lasten seksuaaliseen hyväksikäyttöön, huipputeknologiaan liittyvään rikollisuuteen ja ympäristörikollisuuteen, tämän kuitenkaan rajoittamatta toimia Amsterdamin sopimuksessa ja Wienin toimintasuunnitelmassa määritellyillä laajemmilla aloilla.

Velvoite lähentää seuraamuksia perustuu siis paitsi perussopimukseen ja Wienin toimintasuunnitelmaan myös valtion- ja hallitusten päämiesten poliittiseen tahtoon, joka on ilmaistu Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä.

2.1.4. Jo hyväksytyt tai vireillä olevat säädökset

SEU:ssa, Wienin toimintasuunnitelmassa ja Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmissä mainituilla kolmella alalla on jo esitetty sekä jäsenvaltioiden aloitteita että komission ehdotuksia, jotka on jo hyväksytty tai joista vielä neuvotellaan. Ne luetellaan seuraavassa seuraamustyypin mukaan ryhmiteltyinä.

2.1.5. Vapausrangaistukset

Seuraamusten yhtenäistämiseksi puitepäätöksissä säädetään, että rangaistusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, minkä lisäksi niissä vahvistetaan enimmäisrangaistuksen vähimmäistaso. Tähän mennessä on annettu seuraavat säädökset:

- Neuvoston puitepäätös, tehty 29 päivänä toukokuuta 2000, rahanväärennöksen estämiseksi annettavan suojan vahvistamisesta rikosoikeudellisten ja muiden seuraamusten avulla euron käyttöönoton yhteydessä [19]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista rikosoikeudellisista seuraamuksista, mm. vapausrangaistuksista, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen. Useiden säädöksen soveltamisalaan kuuluvien käyttäytymismuotojen osalta on säädetty vapausrangaistuksista, joiden enimmäistason on oltava vähintään kahdeksan vuotta.

[19] EYVL L 140, 14.6.2000, s. 1.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 28 päivänä toukokuuta 2001, muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvien petosten ja väärennysten torjunnasta [20]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista rikosoikeudellisista seuraamuksista, joihin kuuluu ainakin vakavimmissa tapauksissa vapausrangaistuksia, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen.

[20] EYVL L 149, 2.6.2001, s. 1.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 26 päivänä kesäkuuta 2001, rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta [21]: siinä säädetään, että rahanpesusta voidaan langettaa vapausrangaistus, jonka enimmäistason on oltava vähintään neljä vuotta.

[21] EYVL L 182, 5.7.2001, s. 1.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 13 päivänä kesäkuuta 2002, terrorismin torjumisesta [22]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista rikosoikeudellisista seuraamuksista, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen. Silloin kun puitepäätöksessä tarkoitetut rikokset liittyvät terrorismiin, niistä on voitava määrätä vapausrangaistus, joka on ankarin kansallisessa lainsäädännössä säädetty rangaistus vastaavista rikoksista, joihin ei liity tällaista tarkoitusta. Terroristiryhmän toimintaan liittyvistä rikoksista on voitava määrätä vapausrangaistus, jonka enimmäistason on oltava vähintään kahdeksan vuotta tällaisen ryhmän toimintaan osallistumisesta ja 15 vuotta ryhmän johtamisesta.

[22] EYVL L 164, 22.6.2002, s. 3.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 19 päivänä heinäkuuta 2002, ihmiskaupan torjunnasta [23]: sen mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että puitepäätöksessä tarkoitetuista rikoksista voidaan määrätä tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset, jotka voivat johtaa rikoksentekijän luovuttamiseen.

[23] EYVL L 203, 1.8.2002, s. 1.

- Neuvoston direktiivi 2002/90/EY, annettu 28 päivänä marraskuuta 2002, ja neuvoston puitepäätös, tehty 28 päivänä marraskuuta 2002, rikosoikeudellisten puitteiden vahvistamisesta laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemistä varten [24]: puitepäätöksen mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että näistä rikoksista voidaan määrätä tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen.

[24] EYVL L 328, 5.12.2002, s. 1 ja 17.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 27 päivänä tammikuuta 2003, ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin [25]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista, joista voi ainakin vakavimmissa tapauksissa seurata rikoksentekijän luovuttaminen. Luonnollisten henkilöiden osalta säädetään myös kiellosta harjoittaa toimintaa, johon vaaditaan virallinen lupa tai hyväksyntä.

[25] EUVL L 29, 5.2.2003, s. 55. Komissio on nostanut yhteisöjen tuomioistuimessa kanteen neuvostoa vastaan. Puitepäätöksen lainmukaisuutta koskevan kanteen tarkoituksena on osoittaa, että puitepäätöksessä puututaan yhteisön toimivaltaan kuuluviin asioihin määräämällä, että jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön (tarvittaessa rikosoikeudellisia) seuraamuksia, jos se on tarpeen yhteisön tavoitteen toteuttamiseksi.

- Neuvoston puitepäätös, tehty 22 päivänä heinäkuuta 2003, lahjonnan torjumisesta yksityisellä sektorilla [26]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista. Tietyistä rikoksista määrätyn vapausrangaistuksen enimmäistason on oltava vähintään 1-3 vuotta.

[26] EUVL L 192, 31.7.2003, s. 54.

- Neuvoston puitepäätös, annettu 22 päivänä joulukuuta 2003, lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja lapsipornografian torjumisesta [27]: siinä säädetään rikosoikeudellisista seuraamuksista, joiden enimmäistason on oltava vähintään 1-3 vuoden vapausrangaistus.

[27] EUVL L 13, 20.1.2004, s. 44.

Sen sijaan yhteisessä toiminnassa 21 päivältä joulukuuta 1998 [28], jonka neuvosto on hyväksynyt rikollisjärjestöön osallistumisen kriminalisoinnista Euroopan unionin jäsenvaltioissa, ei säädetä rangaistuksen vähimmäistasoa.

[28] EYVL L 351, 29.12.1998, s. 1.

Eräiden muiden säädösten käsittely on vielä kesken:

- Ehdotus neuvoston puitepäätökseksi laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjen ja seuraamusten vähimmäissäännöksistä. [29] Oikeus- ja sisäasioiden neuvosto pääsi ehdotuksesta poliittiseen yhteisymmärrykseen

27.-28. marraskuuta 2003.

[29] Komission 23.5.2001 esittämä ehdotus neuvoston puitepäätökseksi laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjen ja seuraamusten vähimmäissäännöksistä (KOM(2001)259, EYVL C 270 E, 25.9.2001, s. 144).

- Ehdotus neuvoston puitepäätökseksi rasismin ja muukalaisvihan vastaisesta toiminnasta [30]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista. Tietyistä rikoksista määrätyn vapausrangaistuksen enimmäistason on oltava vähintään 1-3 vuotta.

[30] Komission 29.11.2001 esittämä ehdotus neuvoston puitepäätökseksi rasismin ja muukalaisvihan vastaisesta toiminnasta, KOM(2001) 664, EYVL C 75 E, 26.3.2002, s. 269.

- Ehdotus neuvoston puitepäätökseksi tietojärjestelmiin kohdistuvista hyökkäyksistä [31]: siinä säädetään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista. Tietyistä rikoksista määrätyn vapausrangaistuksen enimmäistason on oltava vähintään

1-3 vuotta. Oikeus- ja sisäasioiden neuvosto pääsi ehdotuksesta poliittiseen yhteisymmärrykseen 27.-28. marraskuuta 2003.

[31] Komission 19.4.2002 esittämä ehdotus neuvoston puitepäätökseksi tietojärjestelmiin kohdistuvista hyökkäyksistä, EYVL C 203 E, 27.8.2002, s. 109.

- Ehdotus neuvoston puitepäätökseksi ihmisistä peräisin olevien elinten ja kudosten kaupan ehkäisemisestä ja tämän ilmiön torjunnasta. [32]

[32] Helleenien tasavallan aloite neuvoston puitepäätöksen tekemiseksi ihmisen elinten ja kudosten laittoman kaupan ehkäisystä ja torjunnasta, EUVL C 100, 26.4.2003, s. 27.

- Ehdotus neuvoston puitepäätökseksi alusten aiheuttaman ympäristön pilaantumisen ehkäisemistä koskevan rikosoikeudellisen kehyksen vahvistamisesta [33]: siinä säädetään vankeusrangaistuksista, jotka vakavimmissa tapauksissa ovat 5-10 vuotta, sekä rikosoikeudellisista tai muista sakoista. Tämän ehdotuksen käsittely neuvostossa on jo alkanut.

[33] KOM(2003) 227, 2.5.2003.

Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehtyyn puitepäätökseen liitetyssä, 13. kesäkuuta 2002 annetussa neuvoston lausumassa [34] kehotetaan jatkamaan lainsäädäntöjen lähentämistä puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassa mainittujen rikosten osalta [35], koska niiden suhteen ei ole toteutettu lähentämistä unionin tasolla. Lausuma ei kuitenkaan vapauta tapauskohtaisesta tarveharkinnasta, vaan toimintaa on jatkettava toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteita noudattaen. Oikeus- ja sisäasioiden neuvosto antoi 25.-26. huhtikuuta 2002 pidetyssä kokouksessaan Belgian ja Espanjan puheenjohtajuuskausilla käytyjen keskustelujen pohjalta päätelmät, joissa vahvistetaan rangaistusten tason lähentämistä koskevat säännöt ja esitetään mm. rajat, joiden tarkoituksena on vahvistaa sovellettavan enimmäisrangaistuksen vähimmäismäärä:

[34] EYVL L 190, 18.7.2002, s. 1.

[35] Puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassa olevassa luettelossa mainitaan 32 rikosta.

- 1. taso: rangaistukset, joiden enimmäistaso on vähintään 1-3 vuoden vapausrangaistus;

- 2. taso: rangaistukset, joiden enimmäistaso on vähintään 2-5 vuoden vapausrangaistus;

- 3. taso: rangaistukset, joiden enimmäistaso on vähintään 5-10 vuoden vapausrangaistus;

- 4. taso: rangaistukset, joiden enimmäistaso on yli 10 vuoden vapausrangaistus.

Päätelmissä mainitaan erikseen, että erityisissä olosuhteissa on mahdollista säätää 4. tasoa pidemmistä rangaistuksista. Esimerkiksi terrorismin torjumisesta 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä [36] säädetään terroristiryhmän johtamisesta määrättävistä vapausrangaistuksista, joiden enimmäiskeston on oltava vähintään 15 vuotta.

[36] EYVL L 164, 22.6.2002, s. 3.

Rangaistusten kestoa koskeva valinnaisuus ei ole merkitsevä, vaan ainoastaan kunkin tason alaraja, koska kyseessä on sovellettava enimmäismäärä, jonka on oltava vähintään 1, 2, 5 tai 10 vuotta.

Sen sijaan vähimmäisrangaistusta ei ole mahdollista vahvistaa minkään EU:n säädöksen nojalla. Amsterdamin sopimukseen liitetyn julistuksen nro 8 mukaan jäsenvaltioita, joiden oikeusjärjestelmässä ei ole määräyksiä vähimmäisseuraamuksista, ei näet voida velvoittaa ottamaan niitä käyttöön.

Huomattakoon, että Euroopan unioni ei ole antanut lainsäädäntöä vapausrangaistusten täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (mm. ehdollinen rangaistus, rangaistuspäätöksen antamisen lykkääminen, osittainen vapautus (avolaitos), tuomion jaksotettu toimeenpano, sähköinen valvonta ja kotiaresti).

2.1.6. Sakkoseuraamukset

Kuten edellä on todettu, seuraamusten lähentäminen unionin tasolla on tähän mennessä koskenut ainoastaan vapausrangaistuksia.

Komissio on kuitenkin esittänyt ehdotuksessaan neuvoston puitepäätökseksi alusten aiheuttaman ympäristön pilaantumisen ehkäisemistä koskevan rikosoikeudellisen kehyksen vahvistamisesta [37], että olisi otettava käyttöön taulukko, jossa vahvistettaisiin alaraja niiden sakkorangaistusten enimmäismäärälle, jotka puitepäätöksen täydentämän direktiiviehdotuksen [38] mukaisesti voidaan määrätä luonnollisille tai oikeushenkilöille, jotka ovat syyllistyneet direktiivissä tarkoitettuihin rikoksiin. Komissio katsoo, että sakko olisi tämäntyyppisille rikoksille sopivampi seuraamus kuin vapausrangaistus.

[37] Ks. edellä kohta 2.1.5.

[38] Ehdotus neuvoston direktiiviksi alusten aiheuttamasta ympäristön pilaantumisesta ja pilaamisrikoksista määrättävistä seuraamuksista, myös rikosoikeudellisista seuraamuksista (KOM(2003)92 lopullinen, 5.3.2003).

Seuraamukset on jaettu kahdeksi tasoksi. Ensimmäiseen tasoon kuuluvat seuraamukset ovat 1-10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta ja niitä määrätään silloin kun direktiivin nojalla ei ole välttämätöntä määrätä vankeusrangaistusta. Toiseen tasoon kuuluvat seuraamukset ovat 10-20 prosenttia yrityksen liikevaihdosta ja niitä määrätään kaikkein vakavimmissa tapauksissa eli silloin kun direktiivin nojalla voidaan määrätä vankeusrangaistus.

Muitakin lähentämiskriteerejä voidaan ottaa huomioon, ja niistä keskustellaan parhaillaan neuvoston eri työryhmissä. Yksi lähentämiskriteeri voisi periaatteessa olla aiheutetun vahingon (tässä tapauksessa pilaantumisen) laajuus, mutta sitä tuskin hyväksyttäisiin, koska sen voitaisiin katsoa kannustavan aiheuttamaan vähäisiksi jääviä vahinkoja. Toinen voisi olla sakon vähimmäismäärän vahvistaminen, jota täydennettäisiin mahdollisuudella korottaa määrä kahteen kolmasosaan vahingon aiheuttaneen aluksen kuljettaman rahdin tai lastin arvosta. Säädösehdotuksen käsittely neuvostossa jatkuu.

2.1.7. Oikeudenmenetykset

Oikeudenmenetyksellä tarkoitetaan tässä vihreässä kirjassa seuraamusta, jolla tuomitulta riistetään jokin oikeus tai rajoitetaan sen käyttöä, tai ennaltaehkäisevää toimenpidettä, jolla luonnolliselta tai oikeushenkilöltä kielletään rajoitetuksi tai rajoittamattomaksi ajaksi tiettyjen oikeuksien tai tietyn toiminnan harjoittaminen, tietyn tehtävän hoitaminen, tiettyyn paikkaan meneminen tai tiettyjen toimien toteuttaminen.

Eräissä puitepäätöksissä, jotka on jo tehty tai jotka pian tehdään unionin tasolla, säädetään mahdollisuudesta määrätä tiettyjen ammattitoimintojen harjoittamista koskevista oikeudenmenetyksistä. Esimerkiksi laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemisestä tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä [39] säädetään mahdollisuudesta määrätä kielto harjoittaa suoraan tai toisen välityksellä ammattia, jonka yhteydessä rikos tehtiin.

[39] Puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohta, EYVL L 328, 5.12.2002, s. 1.

Neuvoston puitepäätöksessä lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja lapsipornografian torjumisesta taas säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteet sen varmistamiseksi, että henkilöä, joka on tuomittu jostakin puitepäätöksessä tarkoitetusta rikoksesta, on voitava kieltää väliaikaisesti tai kokonaan harjoittamasta lasten valvontaan liittyviä ammattitehtäviä. Lahjonnan torjumisesta yksityisellä sektorilla tehty puitepäätös sisältää säännöksen, joka velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan toimenpiteitä, joiden nojalla yksityisen sektorin aktiivisesta tai passiivisesta korruptiosta tuomittua henkilöä voidaan väliaikaisesti kieltää harjoittamasta vastaavia tehtäviä, jos tietyt edellytykset täyttyvät.

2.1.8. Menetetyksi tuomitseminen

Menetetyksi tuomitsemista koskevia toimenpiteitä on jossain määrin lähennetty EU:n tasolla. Rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä [40] säädetään, että siltä osin kuin rikoksesta voi enimmillään seurata yli yhden vuoden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide, jäsenvaltiot eivät voi tehdä tai pitää voimassa varaumia, jotka koskevat rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskevan vuoden 1990 yleissopimuksen [41] 2 artiklaa. Kyseisen yleissopimuksen määräyksen mukaan "Kukin sopimuspuoli ryhtyy tarvittaviin lainsäädännöllisiin ja muihin toimenpiteisiin voidakseen tuomita menetetyksi rikoksentekovälineet ja rikoksen tuottaman hyödyn tai sen arvoa vastaavan määrän omaisuutta". Jäsenvaltioiden on toteutettava tämän puitepäätöksen noudattamisen edellyttämät toimenpiteet 31. joulukuuta 2002 mennessä. Komissio esittää lähiaikoina kertomuksen puitepäätöksen täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa.

[40] EYVL L 182, 5.7.2001, s. 1. 1 ja 3 artikla.

[41] Euroopan neuvoston sopimus nro 141. Yleissopimus avattiin allekirjoittamista varten 8. marraskuuta 1990 ja se tuli voimaan 1. syyskuuta 1993. Saatavilla Internet-osoitteessa http:// conventions.coe.int

Tätä puitepäätöstä sovelletaan siis horisontaalisesti, siltä osin kuin rikoksesta voi enimmillään seurata yli vuoden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide. Myös muissa alakohtaisissa säädöksissä on erityisesti menetetyksi tuomitsemista koskevia säännöksiä, esimerkiksi neuvoston puitepäätöksessä laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemisestä [42] ja ehdotuksessa neuvoston puitepäätökseksi laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjen ja seuraamusten vähimmäissäännöksistä [43].

[42] Puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohta, EYVL L 328, 5.12.2002, s. 17.

[43] Ehdotuksen 4 artikla, EYVL C 304 E, 30.10.2001, s. 172.

Tanska teki elokuussa 2002 aloitteen neuvoston puitepäätöksen tekemiseksi rikoksen tuottaman hyödyn ja rikoksella saadun omaisuuden sekä rikoksentekovälineiden menetetyksi tuomitsemisesta [44], sillä se katsoi, että voimassa olevat säädökset eivät tarjoa riittäviä edellytyksiä tehokkaalle valtioiden rajat ylittävälle yhteistyölle menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten alalla, koska eräät jäsenvaltiot eivät edelleenkään voi tuomita menetetyiksi kaikkien sellaisten rikosten tuottamaa hyötyä, joista voi seurata yli vuoden kestävä vapausrangaistus.

[44] Tanskan kuningaskunnan aloite neuvoston puitepäätöksen tekemiseksi rikoksen tuottaman hyödyn ja rikoksella saadun omaisuuden sekä rikoksentekovälineiden menetetyksi tuomitsemisesta,

EYVL C 184, 2.8.2002, s. 3.

Joulukuussa 2002 kokoontunut oikeus- ja sisäasioiden neuvosto pääsi poliittiseen yhteisymmärrykseen tästä säädöksestä, jonka tarkoituksena on rangaistuksia tai menetetyksi tuomitsemista koskevia toimenpiteitä koskevien lainsäädäntöjen lähentäminen. Säädöksen tavoitteena on mahdollistaa rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tai sen arvoa vastaavan omaisuusmäärän menetetyksi tuomitseminen silloin kun kyseisestä rikoksesta voi seurata yli vuoden kestävä vapausrangaistus. Tämä puitepäätös merkitsee edistysaskelta vuoden 2001 puitepäätökseen verrattuna, sillä siinä säädetään menetetyksi tuomitsemista koskevista laajennetuista valtuuksista, joita sovelletaan puitepäätökseen sisältyvässä luettelossa tarkoitettuihin rikoksiin.

2.1.9. Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset

Vuonna 1997 tehdyssä, Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevaan yleissopimukseen liitetyssä toisessa pöytäkirjassa [45] määrätään, että kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen petoksesta, lahjuksen antamisesta ja rahanpesusta. Moniin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella annettuihin tai parhaillaan laadittaviin säädöksiin on siitä lähtien sisällytetty tämäntyyppisiä säännöksiä, joilla jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet, jotta oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen kyseisessä säädöksessä tarkoitetuista rikoksista, ja määräämään tähän liittyvistä seuraamuksista.

[45] EYVL C 221, 19.7.1997, s. 11.

Kyseisissä säädöksissä ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltioita määrittämään oikeushenkilöiden rikosoikeudellista vastuuta (hallinnollinen vastuu niillä saattaa jo olla), sillä kaikissa jäsenvaltioissa ei tunneta oikeushenkilöiden rikosoikeudellisen vastuun käsitettä. Oikeushenkilöitä koskeva rikosoikeudellinen vastuu ei ole luonteeltaan yleinen, vaan se rajoittuu konkreettiseen rikkomiseen, joista määrättävien seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, rikosoikeudelliset tai muut sakot mukaan luettuina. On mahdollista määrätä myös muuntyyppisiä seuraamuksia, kuten oikeuden menettäminen julkisista varoista myönnettyihin etuuksiin tai tukeen, väliaikainen tai pysyvä liiketoimintakielto, asettaminen tuomioistuimen valvontaan ja tuomioistuimen määräys lopettaa toiminta. [46]

[46] Ks. muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvien petosten ja väärennysten torjunnasta tehty neuvoston puitepäätös (7 ja 8 artikla); rahanväärennyksen estämiseksi annettavan suojan vahvistamisesta rikosoikeudellisten ja muiden seuraamusten avulla euron käyttöönoton yhteydessä tehty neuvoston puitepäätös (8 ja 9 artikla); ihmiskaupasta tehty neuvoston puitepäätös (4 ja 5 artikla); laittomasta maahantulosta, kauttakulusta ja oleskelusta tehty neuvoston puitepäätös (2 ja 3 artikla); terrorismin torjumisesta tehty neuvoston puitepäätös (7 ja 8 artikla); lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja lapsipornografiasta tehty puitepäätös (6 ja 7 artikla); ehdotus huumausainekaupasta tehtäväksi puitepäätökseksi (7 ja 8 artikla); ehdotus rasismin ja muukalaisvihan torjunnasta tehtäväksi puitepäätökseksi (9 ja 10 artikla); ehdotus lahjonnan torjumisesta yksityisellä sektorilla tehtäväksi puitepäätökseksi (6 ja 7 artikla) ja ehdotus tietojärjestelmiin kohdistuvista hyökkäyksistä tehtäväksi neuvoston puitepäätökseksi (9 ja 10 artikla).

Ihmiskaupan torjunnasta tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä, lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja lapsipornografian torjunnasta tehdyssä puitepäätöksessä sekä ehdotuksessa huumausainekaupan torjuntaa koskevaksi puitepäätökseksi säädetään myös rikoksen tekemiseen käytettyjen laitosten sulkemisesta väliaikaisesti tai pysyvästi.

Kun johonkin erityisalaan liittyviä rikostunnusmerkistöjä on lähennetty Euroopan unionin tasolla, samalla on lähennetty myös luonnollisille ja oikeushenkilöille määrättäviä seuraamuksia.

Lisäksi valtiolle menetetyksi julistamista ja sakkojen tunnustamista koskevia monialaisia säädöksiä sovelletaan myös oikeushenkilöihin, vaikka olisi kyse rikoksista, joiden tunnusmerkistöjä ei ole yhdenmukaistettu.

2.1.10. Vaihtoehtoiset rangaistukset

Koska eri jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa säännöksissä ja erityisesti rangaistusten luokittelussa pääasiallisiin [47], täydentäviin [48] tai lisärangaistuksiin [49] on huomattavia eroja, ei ole yllättävää, ettei termiä "vaihtoehtoinen seuraamus tai rangaistus" tulkita kaikissa jäsenvaltioissa samalla tavalla. Esimerkiksi Ranskassa vaihtoehtoisella tai korvaavalla rangaistuksella (peine alternative, peine de substitution) tarkoitetaan rangaistusta, jonka tuomioistuin voi määrätä kansallisen lainsäädännön nojalla yhden tai useamman pääasiallisen rangaistuksen sijaan. Vaihtoehtoisia rangaistuksia ovat Ranskan rikoslain 131 :n 6 momentissa luetellut rangaistukset [50], jotka johtavat oikeuksien menettämiseen tai rajoittamiseen sekä yhdyskuntapalvelu ja päiväsakko. Saksassa sitä vastoin päiväsakko on pääasiallinen rangaistus, sillä se on ainoa sakkojen laskentatapa. [51] Belgiassa puolestaan yhdyskuntapalvelu muutettiin äskettäin pääasialliseksi rangaistukseksi (ks. jäljempänä).

[47] Useimmissa jäsenvaltioissa sovelletaan kahdenlaisia pääasiallisia rangaistuksia: vapausrangaistuksia ja sakkoja, joita jäsenvaltioiden lainsäädännössä määrätään vaihtoehtoisesti tai kumulatiivisesti.

[48] Ranskan lainsäädännössä täydentävällä rangaistuksella tarkoitetaan rangaistusta, jonka tuomioistuin voi lisätä pääasialliseen rangaistukseen, kun siitä nimenomaisesti säädetään rikosta koskevassa säädöksessä.

[49] Tällä tarkoitetaan rangaistuksia, jotka ovat suoraa seurausta tuomitsemisesta ja joita sovelletaan tämän vuoksi joissakin jäsenvaltioissa (esim. Ranskassa) yhdistettyinä pääasialliseen rangaistukseen ilman että tuomioistuin määrää niitä.

[50] 1) Ajokortin peruuttaminen määräajaksi; 2) tiettyjä ajoneuvoluokkia koskeva ajokielto; 3) ajokortin peruuttaminen; 4) tuomitulle kuuluvan ajoneuvojen tai kuuluvien ajoneuvojen tuomitseminen menetetyksi; 6) aseenkantolupaa edellyttävän aseen hallussapito- tai kantokielto vähintään viiden vuoden ajaksi; 7) tuomitun omistaman tai vapaasti käytettävissä olevan aseen taikka tämän omistamien tai vapaasti käytettävissä olevien aseiden tuomitseminen menetetyksi; 8) metsästysluvan peruuttaminen; 9) sekkien asetuskielto; 10) rikoksentekovälineenä käytetyn tai siksi aiotun välineen tai rikoksen tuloksena saadun esineen tuomitseminen menetetyksi; 11) kielto harjoittaa ammatillista tai yhteiskunnallista toimintaa, jos kyseisestä toiminnasta saatavia varoja on käytetty tietoisesti rikoksen valmisteluun tai toteutukseen.

[51] Saksan rikoslain (StGB) 40 :ssä tarkoitettu "Tagessatzsystem".

Jotta vältyttäisiin 15 jäsenvaltion rikosoikeudellisiin järjestelmiin sisältyvien luokitteluiden monimutkaiselta vertailulta, tässä vihreässä kirjassa ehdotetaan käytettäväksi seuraavaa määritelmää: "vaihtoehtoisella rangaistuksella" tarkoitetaan rangaistusta, joka on määrätty luonnolliselle henkilölle tai jonka tämä on hyväksynyt rikosasioiden sovittelua tai sovintoratkaisua koskevassa menettelyssä ja joka ei muodostu vapausrangaistuksesta (tai sen täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä), sakosta, menetetyksi tuomitsemisesta eikä oikeudenmenetyksestä. [52]

[52] Eräissä jäsenvaltioissa tosin oikeudenmenetykset lasketaan vaihtoehtoisiksi rangaistuksiksi.

Tämä määritelmä vastaa paremmin englanninkielistä termiä "community sanctions" (yhdyskuntaseuraamukset ja -toimenpiteet), joka määritellään Euroopan yhdyskuntaseuraamusten ja -toimenpiteiden säännöistä annetun Euroopan neuvoston ministerikomitean suosituksen N:o R (92) 16 (jossa käsitellään vankeusrangaistuksille vaihtoehtoisia seuraamuksia) liitteessä seuraavasti: "Käsitteellä 'yhdyskuntaseuraamukset ja -toimenpiteet' tarkoitetaan seuraamuksia ja toimenpiteitä, jotka eivät sulje tuomittua yhdyskunnan ulkopuolelle, mutta rajoittavat jossain määrin hänen vapauttaan ehdoin ja/tai velvoittein, ja joiden toimeenpano annetaan voimassa olevissa säännöksissä tarkoitettujen elinten tehtäväksi. Käsitteellä tarkoitetaan tuomioistuimen tai tuomarin määräämiä seuraamuksia ja toimenpiteitä, jotka on toteutettu ennen seuraamuksesta tehtyä päätöstä tai tällaisen päätöksen sijaan, sekä toimenpiteitä, jotka merkitsevät vankeusrangaistuksen suorittamista muualla kuin rangaistuslaitoksessa." [53]

[53] Vrt. myös Euroopan neuvoston ministerikomitean yhdyskuntaseuraamusten ja -toimenpiteiden sääntöjen täytäntöönpanon edistämisestä 29. marraskuuta 2000 annetun suosituksen N:o R (2000) 22 1 kohdassa lueteltujen seuraamusten ja vaihtoehtoisten toimenpiteiden luettelo ja Euroopan neuvoston ministerikomitean tietyistä vapausrangaistukset korvaavista toimenpiteistä 9. maaliskuuta 1976 antama päätöslauselma N:o (76) 10.

Euroopan unionin tasolla ei ole annettu lainsäädäntöä vaihtoehtoisista rangaistuksista.

2.1.11. Rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpano

SEU:n 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan rikosasioissa toteutettavien yhteisten toimien tarkoituksena on muun muassa "tällaisen yhteistyön mahdollisesti edellyttämä, jäsenvaltioissa sovellettavien sääntöjen yhteensopivuuden varmistaminen", mikä kattaa myös rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanoa koskevat säännöt.

Vaikka Euroopan unionilla on rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanoon liittyvää toimivaltaa, sen toimet tällä alalla eivät ole vielä kovin pitkälle kehittyneitä. Tällä alalla on kuitenkin toteutettu joitakin tutkimuksia ja selvityksiä, joita on tuettu unionin aloittein tai joille on myönnetty unionin rahoitusta. [54]

[54] Esimerkkejä hankkeista ja toimenpiteistä: 1. Hanke "European citizens in prison abroad" (rahoitettu rikosoikeuden alaa koskevasta Grotius II -ohjelmasta, 2001/GRP/020), jonka tarkoituksena on luoda ja pitää yllä verkostoa, joka muodostuu vankilaan joutuneita unionin kansalaisia edustavista valtiosta riippumattomista järjestöistä.

2. Hanke "Des innovations pour une réinsertion durable des délinquants - modèles de réforme dans les Etats de l'UE" (rahoitettu rikosoikeuden alaa koskevasta Grotius II -ohjelmasta, 2002/GRP/019) koskee vankien yhteiskuntaan paluuta ja perustuu eri jäsenvaltioissa saatujen kokemusten järjestelmälliseen vertailuun.

3. Hanke nimeltä HERO (Health and Educational Support for the Rehabilitation of Offenders) on koulutuksen ja kulttuurin pääosaston johdolla toteutettava verkko-opiskeluhanke (e-learning). Sen tarkoituksena on kehittää tutkimusta ja teknologiaa, ja rahoituksesta vastaa Euroopan komissio tietoyhteiskunnan teknologiaohjelman (IST) puitteissa. Hankkeessa käsitellään kahta ongelmaa, jotka koskevat useimpia yhteiskuntia: miten voidaan parantaa vankilaoloja ja vähentää uusintarikollisuutta sekä sen myötä kasvavaa vankien määrää. Ongelmia lähestytään kahdelta näkökannalta. Ensinnäkin autetaan vankeja ja vankilahenkilökuntaa tekemään esimerkiksi terveydenhoitoa tai koulutusta koskevia päätöksiä tehokkaammin ja paremmalta tietopohjalta. Toiseksi autetaan rikoksentekijöitä valmistautumaan vapautumiseen ja elämään vankilan ulkopuolella.

4. Ehdotus neuvostossa kokoontuvien jäsenvaltioiden edustajien päätöslauselmaksi vankiloissa olevien huumausaineiden väärinkäyttäjien hoidosta, asiakirja 10497/4/02, REV 4, CORDROGUE 54). Päätöslauselmaehdotuksessa vedotaan jäsenvaltioihin, jotta ne tutkisivat mahdollisuuksia ottaa käyttöön tai laajentaa vankiloissa olevien huumausaineiden väärinkäyttäjien terveyden kohentamista koskevia ohjelmia ja varmistaisivat, että vankiloissa olevien huumausaineiden väärinkäyttäjien hoidon tavoitteena on kuntoutus ja rikosten uusimisen ehkäisy.

5. Pariisin yliopiston vertailevan oikeustieteen tutkimusryhmä (l'Unité Mixte de Recherche de Droit Comparé) laati vuonna 2003 tutkimuksen rikosoikeudellisten seuraamusten lähentämisestä Euroopassa (Delmas-Marty, Guidicelli-Delage, Lambert-Abdelgawad: "L'harmonisation des sanctions pénales en Europe").

2.1.12. Päätelmät

On todettava, että aineellisen rikosoikeuden lähentäminen unionin tasolla on varsin vähäistä. Se ei kata vielä kaikkia rikollisuuden muotoja, ja rikosten määritelmät on tarkoituksellisesti jätetty viitteellisiksi ja niistä voidaan poiketa. [55] Sitä paitsi säädöksissä ei määritellä eräitä rikollisiksi määriteltäviä käyttäytymismuotoja, joihin suhtaudutaan eri jäsenvaltioissa eri tavoin (esimerkiksi yritys, osallisuus ja yllytys).

[55] Esim. muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvien petosten ja väärennysten torjunnasta 28 päivänä toukokuuta 2001 tehty neuvoston puitepäätös ei kata kaikkia maksuvälineitä; ehdotus puitepäätökseksi tietojärjestelmiin kohdistuvista hyökkäyksistä, josta oikeus- ja sisäasioiden neuvosto pääsi poliittiseen yhteisymmärrykseen helmikuussa 2003, ei edellytä, että rikokseksi määriteltäisiin myös sellaiset laittomat hyökkäykset, joilla ei ole rikottu suojatoimenpiteitä.

On myös syytä muistaa, että seuraamusten lähentämisen tarkoituksena on ainoastaan varmistaa, että sovellettavat seuraamukset ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, tai vahvistaa enimmäisrangaistuksen vähimmäistaso. Jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa järjestelmissä säädetään kuitenkin vankeusrangaistuksen ohella myös monenlaisista muista seuraamuksista.

Sitä paitsi, vaikka tietystä rikoksesta olisi vahvistettu määrättäväksi sama rangaistus, jäsenvaltioiden rikosoikeuden yleisissä säännöissä on huomattavia eroja, joiden vuoksi tuomioistuimen määräämä rangaistus ja täytäntöönpantu rangaistus poikkeavat toisistaan (mm. aktiivinen rikostutkinta, legaliteetti- tai opportuniteettiperiaatteen soveltaminen, määrätyn rangaistuksen taso ja todellisuudessa täytäntöön pannun rangaistuksen taso).

2.2. Rikosoikeudellisten seuraamusten vastavuoroinen tunnustaminen ja täytäntöönpano toisessa jäsenvaltiossa

Seuraavat toimet, jotka koskevat rikosoikeudellisten seuraamusten vastavuoroista tunnustamista ja täytäntöönpanoa toisessa jäsenvaltiossa, on jo hyväksytty tai ne ovat parhaillaan neuvostossa hyväksyttävänä tai komissiossa valmisteltavana:

2.2.1. Eurooppalainen pidätysmääräys.

Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13. kesäkuuta 2002 tehty neuvoston puitepäätös [56] tuli voimaan 7. elokuuta 2002. Jäsenvaltioiden on saatettava se osaksi kansallista lainsäädäntöään 31. joulukuuta 2003 mennessä. Eurooppalainen pidätysmääräys on ensimmäinen rikosoikeuden alalla toteutettu toimenpide, joka konkreettisesti ilmentää tuomioistuinten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Sen tarkoituksena on siirtää asianomainen henkilö siihen jäsenvaltioon, jossa hänelle on langetettu tuomio (1 artiklan 1 kohta). Täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi kuitenkin kieltäytyä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta silloin kun etsitty henkilö jo oleskelee täytäntöönpanosta vastaavassa jäsenvaltiossa, on sen kansalainen tai asuu siellä vakinaisesti, ja tämä valtio sitoutuu panemaan tämän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen itse täytäntöön kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti (puitepäätöksen 4 artiklan 6 kohta).

[56] EYVL L 190, 18.7.2002, s. 1.

2.2.2. Rikosoikeudellisten seuraamusten tunnustaminen

Neuvosto pääsi 8. toukokuuta 2003 poliittiseen yksimielisyyteen Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan aloitteesta neuvoston puitepäätöksen tekemiseksi vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta taloudellisiin seuraamuksiin [57]. Aloite vastaa Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmien 37 kohtaa ja rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen täytäntöönpanemiseksi perustetun toimenpideohjelman toimenpidettä nro 18, jonka mukaan "olisi laadittava väline, jolla varmistetaan sellaisten lopullisten sakkojen periminen tuomitun asuinvaltiossa, jotka toinen jäsenvaltio on määrännyt luonnolliselle tai oikeushenkilölle". Puitepäätöstä sovelletaan kaikkiin päätöksiin, joissa luonnolliselle tai oikeushenkilölle määrätään lainvoimainen taloudellinen seuraamus. Taloudellista seuraamusta koskevan päätöksen voi tehdä joko tuomioistuin tai hallintoviranomainen, kunhan asianomaisella on mahdollisuus viedä asia sellaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta käsitellä rikosasioita.

[57] EYVL C 278, 2.10.2001, s. 4.

Edellä mainitussa toimenpiteessä nro 18 määrätään, että asiaa koskevassa säädöksessä olisi oltava myös määräykset maksujen laiminlyöntitapauksissa noudatettavasta menettelystä. Nyt käsiteltävänä olevassa ehdotuksessa ei kuitenkaan säädetä tästä mitään. Onkin pohdittava, pitäisikö kyseistä ehdotusta täydentää toisella välineellä.

2.2.3. Menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten tunnustaminen

Tanska esitti vuonna 2001 aloitteen neuvoston puitepäätöksen tekemiseksi menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa. [58] Aloitteessa säädetään menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten vastavuoroisesta tunnustamisesta jäsenvaltioiden kesken. Se täydentää ehdotusta puitepäätökseksi omaisuuden hukkaamiskieltoa ja todistusaineiston säilyttämistä koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa [59]. Neuvosto ei ole vielä hyväksynyt tätä aloitetta. Puitepäätöksellä pantaisiin täytäntöön rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen täytäntöönpanoa koskevan toimenpideohjelman toimenpiteen nro 19 ensimmäinen luetelmakohta ("Tutkitaan [--] erityisesti, ovatko kaikki vuoden 1990 yleissopimuksen 18 artiklassa mainitut syyt, joiden perusteella menetetyksi tuomitsemisesta voidaan kieltäytyä, vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaisia") [60]. Sen sijaan saman toimenpiteen toisessa luetelmakohdassa mainittu tavoite odottaa vielä täytäntöönpanoa ("Tutkitaan [--], miten yhteisön toimivaltaa rajaamatta tehostetaan toisessa jäsenvaltiossa uhrin etujen suojelemiseksi tehdyn päätöksen tunnustamista ja välitöntä täytäntöönpanoa, kun tällainen päätös sisältyy rikostuomiota koskevaan päätökseen").

[58] EYVL C 184, 2.8.2002, s. 8.

[59] Ranska, Ruotsi ja Belgia esittivät vuonna 2001 aloitteen omaisuuden hukkaamiskieltoa ja todistusaineiston säilyttämistä koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa

(EYVL C 75, 7.3.2001, s. 3). Sen mukaan jossakin jäsenvaltiossa tehty hukkaamiskieltoa koskeva päätös olisi välittömästi täytäntöönpanokelpoinen myös toisessa jäsenvaltiossa ilman että täytäntöönpanosta vastaavan jäsenvaltion tarvitsee tehdä asiassa uutta päätöstä.

[60] "Tavoite: Parannetaan sellaisen, menetetyksi tuomitsemista koskevan päätöksen täytäntöönpanoa, joka on tehty toisessa jäsenvaltiossa, erityisesti rikoksen uhrille palauttamista varten, ottaen huomioon rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskeva, 8. marraskuuta 1990 tehty eurooppalainen yleissopimus."

2.2.4. Oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten tunnustaminen

Oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten tunnustamisen osalta toimenpideohjelmassa asetetaan tavoitteeksi "oikeuden menettämistä koskevien tuomioiden vaikutusten asteittainen laajentaminen koko Euroopan unionin alueelle. Tiettyjen seuraamusten Euroopan laajuinen tehokkuus edellyttää niiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koko unionin alueella". Tämän tavoitteen toteuttamiseksi ohjelmassa esitetään seuraavia toimenpiteitä:

Toimenpide 20: "Laaditaan luettelo tuomion yhteydessä tai sen johdosta luonnolliselle tai oikeushenkilölle määrätyistä oikeudenmenetyksistä, kielloista ja rajoituksista, jotka ovat kaikille jäsenvaltioille yhteisiä."

Toimenpide 21: "Tehdään toteutettavuustutkimus sen määrittelemiseksi, miten parhaiten yksilönvapauksia ja tietosuojaa koskevat vaatimukset huomioon ottaen saadaan Euroopan unionin toimivaltaisten viranomaisten käyttöön tiedot jossakin jäsenvaltiossa määrätyistä oikeudenmenetys-, kielto- ja rajoitustoimenpiteistä. Tutkimuksessa olisi selvitettävä, mikä seuraavista olisi paras menetelmä tietojen saamiseksi: a) kahdenvälisen tietojenvaihdon helpottaminen; b) kansallisten tiedostojen verkottaminen; c) todellisen eurooppalaisen keskustiedoston perustaminen."

Toimenpide 22: "Laaditaan yksi tai useampia välineitä, jonka/joiden avulla tällä tavoin luetteloidut oikeudenmenetykset voidaan saattaa voimaan tuomitun asuinvaltiossa ja saattaa jotkin niistä koskemaan koko unionin aluetta ainakin tiettyjen rikos- ja oikeudenmenetystyyppien osalta. Tässä yhteydessä olisi myös käsiteltävä kysymystä yhdessä jäsenvaltiossa langetetun maahantulokiellon laajentamisesta koskemaan koko unionin aluetta."

Tanska teki vuonna 2002 aloitteen neuvoston päätöksen tekemiseksi Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhteistyön tehostamisesta oikeudenmenettämispäätösten osalta. [61] Tätä parhaillaan neuvoston käsiteltävänä olevaa päätöstä on tarkoitus soveltaa "ajokieltoja lukuunottamatta oikeudenmenetyksiin, joita määrätään rikostuomion yhteydessä tai sen osana luonnollisille henkilöille ja jotka rajoittavat tuomitun mahdollisuutta harjoittaa ammattia tai elinkeinoa". Päätösehdotuksen mukaan jäsenvaltiot ainoastaan vaihtavat tietoja oikeudenmenetyksiä koskevista päätöksistä. Siinä ei siis säädetä oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten vastavuoroisesta tunnustamisesta. Se kuitenkin helpottanee myös tämän asian etenemistä toimenpideohjelman toimenpiteen nro 22 mukaisesti.

[61] EYVL C 223, 19.9.2002, s. 17.

Ajokiellosta määrätään 17 päivänä kesäkuuta 1998 tehdyssä ajokieltoja koskevassa Euroopan unionin yleissopimuksessa (ks. kohta 3.2.3).

2.2.5. Sopimukset, joita Euroopan yhteisön jäsenvaltiot ovat tehneet Euroopan poliittisen yhteistyön puitteissa

Lainvoimaisten rikosoikeudellisten päätösten tunnustamisen yhteydessä on syytä muistaa sopimukset, joita Euroopan yhteisön jäsenvaltiot ovat tehneet Euroopan poliittisen yhteistyön puitteissa ja joilla pannaan täytäntöön ja sovelletaan Euroopan neuvoston yleissopimuksia. Näiden sopimusten tulokset ovat kuitenkin jääneet vähäisiksi, sillä kaikki jäsenvaltiot eivät ole ratifioineet niitä, ja niihin on tehty runsaasti varaumia. Sopimukset esitellään ja niitä analysoidaan järjestelmällisyyden vuoksi ja sopimusten ymmärrettävyyden parantamiseksi niiden Euroopan neuvoston yleissopimusten yhteydessä, joihin ne liittyvät (ks. luku 3.2 ja erityisesti kohdat 3.2.1.2 ja 3.2.1.7).

2.2.6. Päätelmät

Unionin tasolla tehty puitepäätös eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä merkitsee huomattavaa edistysaskelta vastavuoroisen tunnustamisen alalla. Lisäksi voidaan toivoa, että lähiaikoina hyväksytään myös ne parhaillaan käsiteltävänä tai valmisteltavana olevat ehdotukset, jotka koskevat taloudellisia seuraamuksia taikka menetetyksi tuomitsemista tai oikeudenmenetyksiä koskevien päätösten vastavuoroista tunnustamista. On kuitenkin todettava, että vastavuoroista tunnustamista koskevia säädöksiä on Euroopan unionin tasolla varsin vähän. Etenkään vapausrangaistusten vastavuoroisesta tunnustamisesta ja niiden täytäntöönpanosta toisessa jäsenvaltiossa ei ole olemassa juuri lainkaan unionin lainsäädäntöä.

3. Nykytilanne: Kansalliset lainsäädännöt ja kansainväliset sopimukset

3.1. Tilanne vaihtelee jäsenvaltioittain huomattavasti

Jäsenvaltioiden lainsäädännöt poikkeavat toisistaan seuraamusten osalta varsin huomattavasti. Komissio ei pyri esittämään tässä vihreässä kirjassa tyhjentävää selvitystä aiheesta. Se katsoo kuitenkin, että on hyödyllistä luoda yleiskatsaus näihin eroihin.

3.1.1. Aineellisen rikosoikeuden säännöt [62]

[62] Tämän luvun laatimisessa on käytetty tietoja, jotka sisältyvät neuvoston asiakirjaan 12432/01 DROIPEN 83 ja tutkimukseen "L'harmonisation des sanctions pénales en Europe" (ks. alaviite 10).

3.1.1.1. Syyttämisvelvollisuutta ohjaavat periaatteet: legaliteetti ja opportuniteetti

Jäsenvaltioiden rikosoikeudelliset järjestelmät voidaan jakaa kahteen ryhmään sen mukaan, sovelletaanko niissä ehdotonta vai harkinnanvaraista syyttämisvelvollisuutta (legaliteetti- ja opportuniteettiperiaatteet). Opportuniteettiperiaatetta sovelletaan Alankomaissa, Belgiassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Ranskassa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Kreikassa, Portugalissa, Ruotsissa, Saksassa ja Suomessa sen sijaan sovelletaan legaliteettiperiaatetta.

Legaliteettiperiaatteen mukaan toimivaltaisen syyttäjäviranomaisen on puututtava asiaan viran puolesta (siis ilman että kukaan nostaa asiassa kanteen), jos se epäilee rikoksen tapahtuneen. Sen sijaan opportuniteettiperiaatteen mukaan syyttäjäviranomainen voi oman harkintansa mukaan päättää, ryhtyykö se jonkin rikoksen perusteella toimiin vai ei.

Käytännössä kuitenkin kaikissa oikeusjärjestelmissä on kummankin periaatteen mukaisia piirteitä. Sitä paitsi nämä periaatteet ovat eräiltä osin yhtenevät; tämä koskee esimerkiksi syytetoimien aloittamista varten tarvittavia todisteita. Legaliteettiperiaatteen kannattajat soveltavat tietyissä tapauksissa opportuniteettiperiaatteen mukaisia kriteerejä, esimerkiksi mahdollisuutta tehdä ehdollinen syyttämättäjättämispäätös. Vastaavasti opportuniteettiperiaatteen kannattajat voivat noudattaa yleisen syyttäjän antamia ohjeita tai oikeusministeriön laatimia kriminaalipolitiikan suuntaviivoja, ja myös heidän toimintaansa säätelevät mm. vaatimus perustella syyttämättäjättämispäätökset ja/tai tehokkaiden muutoksenhakukeinojen täytäntöönpano.

Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa opportuniteettiperiaate perustuu kahteen sääntöön: kohtuullinen mahdollisuus saada asiassa tuomio (tätä sovelletaan yhä enemmän myös legaliteettiperiaatetta noudattavissa maissa) ja yleinen etu. Vastaavasti legaliteettiperiaatteen mukaisissa järjestelmissä sovelletaan kriteerejä, joiden perusteella tietyille asioille annetaan etusija ja vähämerkityksisissä asioissa voidaan tehdä syyttämättäjättämispäätös.

3.1.1.2. Rikosoikeudellisen tuomioistuimen harkintavalta

Kunnianhimoisena tavoitteena on siis luoda vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue, missä samasta rikoksesta määrätään kaikkialla sama rangaistus. Sääntely voi kuitenkin kohdistua ainoastaan säädöksiin, ja ne voidaankin kyllä yhdenmukaistaa. Sen sijaan lopputulokseen vaikuttavat aina ennalta arvaamattomat tekijät, sillä päätöksen tekee tuomioistuin, jolla on kaikkialla harkintavaltaa rangaistuksen määrittämisessä.

Tätä tuomioistuimen vapautta rajoittaa kuitenkin ensisijaisesti rangaistusten laillisuusperiaate. Jos tuomioistuin katsoo, että rikos on tapahtunut, sen on tämän periaatteen mukaisesti määrättävä teosta rangaistus, joka laissa tällaisesta teosta säädetään. Näin toteutetaan oikeusvarmuuden periaatetta, jonka mukaan tietystä rikoksesta seuraava rangaistus on täsmennettävä laissa.

Tuomioistuimen harkintavaltaan voivat vaikuttaa myös raskauttavat ja lieventävät asianhaarat, joita käsitellään lähemmin tuonnempana. Muita tällaisia tekijöitä ovat esimerkiksi lailliset perusteet lieventää rangaistusta tai vapauttaa syytetty rangaistuksesta.

3.1.1.3. Osallisuuden aste ja avunanto

Rikokseen osallisuus on yleisin rikokseen osallistumisen muoto. Rikokseen osalliseksi katsotaan henkilö, joka on tietyin edellytyksin osallistunut rikoksen toteuttamiseen. Osallisuuden toteaminen edellyttää yleensä kahden ehdon täyttymistä: on oltava pääasiallinen rikos, jonka on oltava rangaistava, ja siihen liittyvä osallisuutta ilmentävä teko, jonka on muodostuttava aineellisesta tekijästä (esimerkiksi avunannosta) ja moraalisesta tekijästä (osallisen tarkoituksena on ollut osallistua rikoksen toteuttamiseen).

Yleensä voidaan erottaa kaksi menettelytapaa, joiden mukaan osallisuudesta rikokseen rangaistaan. Joissakin jäsenvaltioissa (esim. Irlannissa, Italiassa, Itävallassa, Portugalissa, Ranskassa ja Tanskassa) jokaiselle rikoksen toteuttamiseen osallistuneelle olisi määrättävä sama rangaistus kuin varsinaiselle tekijälle ottamatta huomioon sitä, missä määrin kukin on osallistunut rikoksen toteuttamiseen. Tuomioistuin voi kuitenkin rangaistusta määrätessään ottaa huomioon osallistumisasteen. Toisissa jäsenvaltioissa sen sijaan (esimerkiksi Alankomaissa, Belgiassa, Espanjassa, Kreikassa, Luxemburgissa, Saksassa ja Suomessa) laissa määrätään eri rangaistus sen mukaan, onko kyseessä rikoksentekijä vai rikokseen osallinen henkilö. Rikoskumppani ja yllyttäjä saavat yleensä saman rangaistuksen kuin varsinainen rikoksentekijä.

3.1.1.4. Toteutumisaste ja yritys

Saattaa käydä niin, että rikoksella ei saavuteta haluttua tulosta, vaikka sen toteutumiseksi tarvittavat teot on tehty. Rikoksen jääminen tuloksettomaksi voi johtua kahdesta syystä: henkilö on luopunut rikoksen yrityksestä kesken toimien toteuttamisen ja/tai hän on saattanut toiminnan päätökseen, mutta haluttu tulos ei ole silti toteutunut.

Yrityksestä voidaan yleensä määrätä lievempi rangaistus kuin toteutuneesta rikoksesta joko sillä perusteella, että tuomioistuimella on asiassa harkintavaltaa (kuten Irlannissa, Itävallassa, Ranskassa, Saksassa ja Tanskassa) tai siksi, että tästä säädetään laissa erikseen (kuten Alankomaissa, Belgiassa, Espanjassa, Italiassa, Kreikassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa).

Tällaisessa tapauksessa rangaistuksen lieventäminen lasketaan usein suhteessa toteutuneesta rikoksesta määrättävään rangaistukseen, joten jos nämä eroavat toisistaan huomattavasti eri jäsenvaltioissa, yrityksestä määrättävät rangaistukset eroavat toisistaan samassa suhteessa.

3.1.1.5. Raskauttavat ja lieventävät asianhaarat

Rikosoikeudelliseen vastuuseen vaikuttavat raskauttavat asianhaarat voivat olla joko yleisiä, jolloin niitä sovelletaan kaikkiin rikoksiin, tai yksilöllisiä, jolloin niitä sovelletaan konkreettisiin rikoksiin. Toisissa jäsenvaltioissa tuomioistuin voi määrätä raskauttavien asianhaarojen vuoksi tuomion, joka on ankarampi kuin lainsäädännössä määrätty rangaistuksen enimmäismäärä [63], toisissa taas laissa säädettyä enimmäismäärää ei ole mahdollista ylittää [64].

[63] Esimerkiksi Kreikassa, Italiassa ja Portugalissa.

[64] Esimerkiksi Espanjassa, Irlannissa ja Ruotsissa.

Sen sijaan kaikkien jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa järjestelmissä säädetään, että tuomioistuin voi lieventää laissa tietystä rikoksesta säädettyä rangaistusta esimerkiksi lieventävien asianhaarojen tai laissa säädettyjen erityisten lieventämisperusteiden vuoksi. Niissä rikosoikeudellisissa järjestelmissä, joissa ei ole säädetty rangaistuksen vähimmäistasoa (esimerkiksi Ranskassa), lieventävien asianhaarojen huomioon ottaminen on kuitenkin tarpeetonta. Samoin kuin koventamisperusteista, eräiden jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa järjestelmissä säädetään yleinen luettelo myös lieventämisperusteista (esimerkiksi Espanjassa). Toisissa jäsenvaltioissa, esimerkiksi Belgiassa, tällaista luetteloa sen sijaan ei ole, vaan tuomioistuin arvioi, mitä tekijöitä voidaan ottaa huomioon lieventävinä asianhaaroina.

3.1.1.6. Erityistapaus: rikoksenuusiminen

Kun tarkastellaan rikoksentekijän rikoshistoriaa, rikoksenuusiminen voidaan ottaa huomioon joko laissa säädetyssä rangaistuksessa (näin tehdään Belgiassa, Italiassa ja Itävallassa) tai koventamisperusteena (kuten Espanjassa, Suomessa ja Tanskassa). Rangaistuksen taso voidaan määritellä rikoksenuusimisen yhteydessä samalla tavoin kuin raskauttavien asianhaarojen vuoksi laissa säädettyä enimmäistasoa ankarammin (näin on Belgiassa, Italiassa, Itävallassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Ranskassa ja Ruotsissa). Toisissa jäsenvaltioissa (mm. Espanjassa, Irlannissa ja Suomessa) sen sijaan laissa säädettyä rangaistuksen enimmäistasoa ei voida ylittää, joskin rangaistuksessa on jo saatettu ottaa huomioon rikoksenuusiminen.

Tältä osin on huomattava, että 6 päivänä joulukuuta 2001 tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä rahanväärennyksen estämiseksi annettavan suojan vahvistamisesta rikosoikeudellisten ja muiden seuraamusten avulla euron käyttöönoton yhteydessä tehdyn puitepäätöksen 2000/383/YOS muuttamisesta [65] säädetään, että kunkin jäsenvaltion on hyväksyttävä rikoksen uusimisen periaate kansallisessa lainsäädännössään voimassa olevin edellytyksin ja tunnustettava samoin edellytyksin, että toisen jäsenvaltion jostakin kyseisessä puitepäätöksessä tarkoitetusta rikoksesta antamat lainvoimaiset tuomiot aiheuttavat sen, että kyse on tällaisesta rikoksen uusimisesta.

[65] EYVL L 329, 14.12.2001, s. 3.

3.1.1.7. Rikosten yhtyminen

Rikosten yhtymisellä eli konkurrenssilla tarkoitetaan tilannetta, jossa henkilö on tehnyt useita rikoksia joko samanaikaisesti tai toinen toisensa jälkeen, ennen kuin hänelle määrätään jostakin rikoksesta lainvoimainen tuomio. Tilanne poikkeaa rikoksenuusimisesta siinä, että rikoksista ei ole aiemmin annettu tuomiota. Monissa rikosoikeudellisissa järjestelmissä, mm. Belgiassa, erotetaan toisistaan reaalikonkurrenssi (tekijä on syyllistynyt useaan erilliseen rikoslaissa rangaistavaksi säädettyyn tekoon) ja ideaalikonkurrenssi (tekijä on rikkonut yhdellä teolla useita rikoslain säännöksiä).

Kun rikoksentekijä on pantu syytteeseen useista rikoksista eri jäsenvaltioissa, voitaisiin harkita syytetoimien helpottamista keskittämällä ne yhteen jäsenvaltioon (riippumatta siitä, liittyvätkö rikokset toisiinsa vai eivät). Rikosoikeudenkäyntien siirrosta vuonna 1972 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen [66] 8 artiklan d kohdassa määrätään tältä osin, että sopimusvaltio voi pyytää toista sopimusvaltiota toteuttamaan syytetoimet esimerkiksi silloin kun kyseisessä jäsenvaltiossa on jo aloitettu syytettyä vastaan syytetoimet joko saman rikoksen tai muiden rikosten vuoksi. Yleissopimuksen 32 artiklassa määrätään, että asianomaisten valtioiden on tutkittava, olisiko syytetoimet keskitettävä jompaankumpaan valtioon.

[66] Euroopan neuvoston sopimus nro 73. Yleissopimus avattiin allekirjoittamista varten 15.5.1972 ja se tuli voimaan 30.3.1978.

Vuoden 1972 yleissopimuksessa määrätään, että jos sopimusvaltio saa ennen syytetoimien aloittamista tai niiden aikana tiedon siitä, että jossakin toisessa sopimusvaltiossa on vireillä syytetoimet samaa henkilöä vastaan samoista rikoksista, sen on tutkittava, voiko se joko luopua omista syytetoimistaan tai keskeyttää ne tai siirtää ne toiseen valtioon. Jos se katsoo aiheelliseksi olla luopumatta omista syytetoimistaan tai olla keskeyttämättä niitä, se ilmoittaa tästä toiselle sopimusvaltiolle hyvissä ajoin ja joka tapauksessa ennen kuin pääasiassa on annettu tuomioistuimen päätös. Tällaisessa tapauksessa asianomaiset valtiot pyrkivät määrittämään, kumpi niistä vastaa kaikista syytetoimista. Vuoden 1972 yleissopimuksen on kuitenkin ratifioinut vain viisi EU:n jäsenvaltiota [67], ja viisi ei ole edes allekirjoittanut sitä.

[67] Alankomaat, Espanja, Itävalta, Ruotsi ja Tanska.

Tilanteessa, jossa syytetty on yhdellä teolla rikkonut useampaa lain säännöstä, on otettava huomioon myös ne bis in idem -periaate eli rikosoikeuden perusperiaate, jonka mukaan ketään ei saa panna syytteeseen tai tuomita kahdesti samasta teosta [68], sekä lis pendens eli syytetoimien keskeyttäminen sen jälkeen kun jonkin rikoksen osalta on aloitettu ensimmäinen menettely.

[68] Tällä tarkoitetaan tekoja, jotka ovat identtisiä ensimmäisen päätöksen kohteena olevien tekojen kanssa, eli tekoja joiden toteuttamisajankohta, -paikka ja erityisvaikutukset ovat samat.

3.1.2. Vapausrangaistukset

Enimmäisrangaistuksen vähimmäistason vahvistamisesta on siis tullut perinteinen keino lähentää aineellisen rikosoikeuden alakohtaisia säädöksiä. Yhteistä enimmäisrangaistusta ei sen sijaan ole määritelty, ja tällä alalla erot ovatkin huomattavat. Eräiden jäsenvaltioiden, mm. Belgian, Italian, Kreikan, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan rikosoikeudellisissa järjestelmissä säädetään elinkautisesta vankeusrangaistuksesta. Mm. Espanjassa ja Portugalissa sellaista taas ei ole.

Niissä jäsenvaltioissa, joissa on käytössä elinkautinen vankeusrangaistus, tuomittu voi päästä ehdonalaiseen vapauteen suoritettuaan rangaistuksesta määräosan, jonka kesto kuitenkin vaihtelee huomattavasti (esimerkiksi Belgiassa vähintään 10 vuotta, Saksassa 15 vuotta ja Irlannissa 20 vuotta). Ranskassa tämän määräosan kesto saattaa olla jopa 30 vuotta.

Elinkautinen vankeusrangaistus on varattu erittäin vakaville rikoksille. Sitä lyhyempien vankeusrangaistusten enimmäismäärä vaihtelee niin ikään jäsenvaltiosta toiseen. Saksassa se on 15 vuotta, Itävallassa 20 vuotta ja Belgiassa 30 vuotta. Vastaavasti tuomittu voidaan vapauttaa ennen määräaikaa sen jälkeen, kun rangaistuksesta on suoritettu kolmasosa (Belgiassa), kaksi kolmasosaa (Saksassa ja Tanskassa) tai kolme neljännestä (Espanjassa). Rikoksenuusijoilla nämä jaksot ovat yleensä pidempiä.

Vapausrangaistusten täytäntöönpanoa koskevia sääntöjä ja kysymystä siitä, olisiko tällä alalla toteutettava toimia Euroopan unionin tasolla, käsitellään lähemmin liitteessä I. Siinä käsitellään mm. ehdollista rangaistusta, rangaistuspäätöksen antamisen lykkäämistä, osittaista vapautusta (avolaitos), tuomion jaksotettua toimeenpanoa, sähköistä valvontaa ja kotiarestia.

Vapausrangaistusten täytäntöönpanoa koskevien jäsenvaltioiden lainsäädännön kartoituksen ja vertailun perusteella voidaan todeta, että useimmissa jäsenvaltioissa on käytössä varsin laaja valikoima vapausrangaistusten täytäntöönpanosääntöjä, joiden nojalla tuomittu voi asteittain siirtyä vankilasta vapauteen. Tämä lähestymistapa perustuu lähinnä pyrkimykseen saada käyttöön vankeusrangaistusta tarkoituksenmukaisempia rangaistuksia, jotta tuomitun paluu yhteiskuntaan rangaistuksen jälkeen sujuisi helpommin. Taustalla ovat myös vankiloiden tilanpuutteeseen liittyvät ongelmat. [69] Yleisimmin käytetty keino on ehdonalainen vapaus, joka on käytössä miltei kaikissa jäsenvaltioissa. Sähköinen valvonta on käytössä kuudessa jäsenvaltiossa ja sitä kokeillaan tai sen käyttöönottoa harkitaan viidessä muussa jäsenvaltiossa. Muut vaihtoehdot (rangaistuspäätöksen antamisen lykkääminen, osittainen vapautus (tai avolaitos), rangaistuksen jaksotettu toimeenpano ja kotiaresti) tunnetaan ja niitä sovelletaan vain muutamassa jäsenvaltiossa.

[69] Vankiloiden ahtaudesta käydään parhaillaan kiivasta julkista keskustelua useissa jäsenvaltioissa, esim. Belgiassa (ks. Le Vif/L'Expressin artikkeli 9.5.2003, s. 26), Ranskassa (ks. Le Monden artikkelit 12.3. ja 30.4.2003) ja Portugalissa (ks. Grande Reportagemin numero 4/2003, s. 78).

3.1.3. Sakkoseuraamukset

Eräissä jäsenvaltioissa sovelletaan päiväsakkoseuraamuksia (mm. Espanjassa, Portugalissa, Saksassa ja Tanskassa), toisissa taas sakkoseuraamukset määritellään perinteiseen tapaan kiinteänä rikesakkona (Alankomaissa, Belgiassa, Italiassa, Luxemburgissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Joissakin jäsenvaltioissa on käytössä molemmat järjestelmät (mm. Kreikassa, Ranskassa, Ruotsissa ja Suomessa).

Päiväsakkojärjestelmässä kansallinen tuomioistuin määrittää sakon määrän yleensä seuraavasti: tuomioistuin määrittää ensin, miten pitkän vankeusrangaistuksen se määräisi kyseisestä rikoksesta, jos sovellettaisiin vapausrangaistusta, ja sitten kutakin vankeuspäivää kohti sovellettavan päiväsakon määrän. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä säädetty päiväsakkojen vähimmäismäärä on yleensä viisi tai jopa alle viisi päivää (Espanjassa, Kreikassa, Ranskassa, Saksassa ja Suomessa). Ruotsissa päiväsakkojen vähimmäismäärä on poikkeuksellisesti 30 päivää. Myös päiväsakkojen enimmäismäärä vaihtelee: Ruotsissa se on 150 ja Espanjassa 730 päivää. Tuomioistuimen määräämän päiväsakon vähimmäismäärä vaihtelee yleensä 1 eurosta 10 euroon. Enimmäismäärä sen sijaan vaihtelee huomattavasti: Kreikassa se on 60 euroa, Espanjassa 300 euroa ja Ranskassa 360 euroa. Saksassa päiväsakon enimmäismäärä on peräti 5 000 euroa.

Perinteisen rikesakkojärjestelmän osalta lainsäädännössä määritellään yleensä sakon vähimmäis- ja enimmäismäärä rikkomuksen tai rikoksen tyypin mukaan. Tuomioistuimella on yleensä laaja harkintavalta päättää sakon suuruudesta.

Kun rike- ja päiväsakkojärjestelmä ovat käytössä rinnakkain, sakkoseuraamusten soveltamissäännöt ovat luonnollisesti monimutkaisemmat ja vaihtelevat maittain. Suomessa esimerkiksi sovelletaan yleensä päiväsakkojärjestelmää, mutta tiettyihin rikoksiin voidaan soveltaa myös rikesakkojärjestelmää. Ranskassa taas sovellettava järjestelmä määräytyy rangaistuksen luonteen mukaan (onko se määrätty rikoksesta vai rikkomuksesta vai onko kyseessä poliisin tekemä rangaistusvaatimus).

Riippumatta siitä, miten sakon määrä lasketaan, useimpien jäsenvaltioiden lainsäädännössä tai oikeuskäytännössä määrätään, että tuomioistuimen on sakon määrää määrittäessään otettava huomioon rikokseen liittyvät olosuhteet ja/tai rikoksentekijän taloudellinen tilanne.

Laskentatavasta riippumatta kansallisissa lainsäädännöissä säädetään yleensä nimenomaisesti, että tuomioistuimen on sakon määräämisen yhteydessä määritettävä myös vaihtoehtoinen vapausrangaistus, jota sovelletaan toissijaisesti, jos sakkoa ei makseta (näin on mm. Alankomaissa, Belgiassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Ranskassa ja Saksassa).

3.1.4. Oikeudenmenetykset

Jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmiin sisältyy laaja valikoima oikeudenmenetystä koskevia rangaistuksia tai toimenpiteitä, jotka vaihtelevat määräaikaisesta kiellosta kuljettaa tiettyjä ajoneuvoja määräaikaiseen maahantulokieltoon tai ammatinharjoittamiskieltoon.

Ajokielto on käytössä kaikissa jäsenvaltioissa. Sen sijaan kielto harjoittaa tiettyä ammattitoimintaa (esim. toimia liikkeenjohdossa tai palvella puolustusvoimissa) tai kielto mennä tiettyihin paikkoihin (esim. jalkapallostadioneille tai anniskelupaikkoihin) eivät ole käytössä kaikissa jäsenvaltioissa.

On myös oikeudenmenetyksiä, jotka liittyvät kansalaisoikeuksien ja poliittisten oikeuksien riistämiseen sellaiselta tuomitulta, jolle on määrätty myös muu, yleensä tietyn pituinen vankeusrangaistus. Nämä toimenpiteet voivat koskea esimerkiksi äänioikeutta ja oikeutta asettua ehdolle sekä kieltoa toimia julkisessa tehtävässä.

3.1.5. Menetetyksi tuomitseminen

Menetetyksi tuomitseminen on yleensä erityisluontoinen toimenpide, joka kohdistuu rikoksen välineenä olleisiin esineisiin ja rikoksesta saatuun hyötyyn tai sellaiseen omaisuuteen tai varallisuuteen, johon ne on vaihdettu, ja jopa tällaisen hyödyn sijoittamisesta saatuihin tuloihin. Jos tuomitulla ei enää ole näitä esineitä tai tällaista omaisuutta, tuomioistuin arvioi niiden rahallisen arvon, ja menetetyksi tuomitseminen toteutetaan perimällä tuomitulta niitä vastaava määrä muuta omaisuutta (näin tehdään esim. Belgiassa, Luxemburgissa, Ranskassa ja Tanskassa).

Kaikki jäsenvaltiot ovat ratifioineet rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskevan, 8. marraskuuta 1990 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen. [70] Eräät jäsenvaltiot ovat kuitenkin antaneet yleissopimuksen 2 artiklaa [71] koskevia selityksiä, joiden mukaan niiden on tuomittava menetetyksi ainoastaan tietyt rikosvälineet ja tietyistä erikseen täsmennetyistä rikoksista saatu hyöty. Kun komissio keräsi tietoja rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen [72] täytäntöönpanosta lähiaikoina annettavan kertomuksen laatimista varten, kävi ilmi, että valtaosa jäsenvaltioista noudattaa puitepäätöksen 1 kohdan a alakohdan säännöksiä, joiden mukaan edellä mainitun yleissopimuksen 2 artiklaa koskevien varaumien esittäminen on kielletty. Eräiden jäsenvaltioiden olisi kuitenkin puitepäätöstä noudattaakseen tarkistettava 2 artiklaa koskevia varaumiaan.

[70] Saatavilla Internet-osoitteessa http:// conventions.coe.int

[71] Yleissopimuksen 2 artikla - "Toimenpiteet menetetyksi tuomitsemisessa: (1) Kukin sopimuspuoli ryhtyy tarvittaviin lainsäädännöllisiin ja muihin toimenpiteisiin voidakseen tuomita menetetyksi rikoksentekovälineet ja rikoksen tuottaman hyödyn tai sen arvoa vastaavan määrän omaisuutta. (2) Kukin sopimuspuoli voi allekirjoittaessaan tämän yleissopimuksen tai tallettaessaan ratifioimis-, hyväksymis- tai liittymiskirjansa selittää Euroopan neuvoston pääsihteerille osoitetulla selityksellä, että tämän artiklan 1 kappaleen määräyksiä sovelletaan vain selityksessä määrättyihin rikoksiin tai rikostyyppeihin."

[72] EYVL L 182, 5.7.2001, s. 1.

Tämä osoittaa, että menetetyksi tuomitsemista koskevat mahdollisuudet vaihtelevat jäsenvaltioissa edelleen ja että eräät jäsenvaltiot eivät edelleenkään voi tuomita menetetyksi kaikista sellaisista rikoksista saatavaa hyötyä, joista voi seurata yli vuoden kestävä vapausrangaistus.

3.1.6. Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset

Myös oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset vaihtelevat jäsenvaltioittain huomattavasti. Oikeushenkilöiden vastuusta ja erityisesti niiden rikosoikeudellisesta vastuusta säädetään eräissä jäsenvaltioissa, mm. Alankomaissa, Belgiassa, Irlannissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Sen sijaan tällaisia säännöksiä ei ole mm. Italiassa, Kreikassa, Luxemburgissa ja Saksassa. Oikeushenkilöiden vastuu on herättänyt paljon keskustelua. Vastustajat vetoavat yleensä siihen, että koska oikeushenkilöllä ei ole omaa tahtoa, sen ei myöskään voida katsoa syyllistyneen rikokseen (societas delinquere non potest). Oikeushenkilöiden rikosoikeudellisen vastuun puolestapuhujat sen sijaan katsovat asiaa aivan toisesta näkökulmasta. Heidän mukaansa oikeushenkilöt eivät ole pelkkiä fiktioita, vaan ne ovat instituutioita, joilla on yhteiskunnassa hallitseva asema ja joiden on oltava vastuussa tekemistään rikoksista.

Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan oikeuskäytännössä oikeushenkilöiden vastuu perustuu ns. identifikaatioteoriaan. Sen mukaan oikeushenkilö ja sen johto samastetaan toisiinsa - johdolla tarkoitetaan tässä niitä ylempiä toimihenkilöitä tai johtajia, joiden asema yrityksessä on sellainen, etteivät he saa tehtäviensä hoitamista varten määräyksiä tai ohjeita keneltäkään hierarkkiselta esimieheltä. Jos siis henkilö tai henkilöryhmä, joka samastetaan organisaatioon, tekee rikoksen, sitä pidetään myös oikeushenkilön rikoksena. Myös eräissä muissa jäsenvaltioissa, kuten Ranskassa, on säädetty oikeushenkilöiden rikosoikeudellisesta vastuusta, vaikka niiden yleinen järjestelmä poikkeaakin common law -järjestelmästä.

3.1.7. Vaihtoehtoiset rangaistukset

Vankeusrangaistukselle vaihtoehtoiset seuraamukset ja toimenpiteet tarjoavat luovemman ja humaanimman mahdollisuuden lähestyä rikollisuuteen ja seuraamuksiin liittyvää ongelmaa. Vaihtoehtoisilla rangaistuksilla voidaan vähentää erityisesti lyhyitä vankeusrangaistuksia, joiden vahingollisuudesta useimmat asiantuntijat ovat yhtä mieltä. Paikallisyhteisön osallisuus on vaihtoehtoisten rangaistusten täytäntöönpanossa välttämätön ja perusluonteinen tekijä.

Vaihtoehtoisilla rangaistuksilla on tärkeä asema rikollisuuden ehkäisemisessä, sillä rikollisten uudelleensopeutuminen yhteiskuntaan on niiden jälkeen huomattavasti helpompaa kuin vapausrangaistusten jälkeen. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 29 artiklan 2 kohdan mukaisesti unionin tavoitteena oleva korkeatasoisen suojan antaminen kansalaisille vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella saavutetaan muun muassa ehkäisemällä rikollisuutta. Uudelleensopeutuminen edistää voimakkaasti uusintarikollisuuden ehkäisemistä.

Vaihtoehtoisia rangaistuksia koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön kartoituksen ja vertailun (ks. liite II) pohjalta voidaan todeta, että useimmissa jäsenvaltioissa on viime vuosina otettu tai ollaan parhaillaa