EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 1.2.2023 COM(2023) 44 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE oikeusavusta rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyille ja syytetyille henkilöille ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityille henkilöille 26 päivänä lokakuuta 2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/1919 täytäntöönpanosta





























1.Johdanto Oikeus oikeusapuun vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kolmannessa kohdassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kohdan c alakohdassa. Oikeusavusta rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyille ja syytetyille henkilöille ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityille henkilöille annetun direktiivin (EU) 2016/1919, jäljempänä ’direktiivi’, tarkoituksena on lujittaa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin rikosoikeudellisissa menettelyissä vahvistamalla oikeutta oikeusapuun koskevat yhteiset vähimmäissäännöt. Direktiivi on kuudes Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 82 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla hyväksytty säädös. Kyseinen alakohta muodostaa oikeusperustan sellaisten vähimmäissääntöjen hyväksymiselle, jotka koskevat yksilön oikeuksia rikosasioiden käsittelyssä. Direktiiviä sovelletaan 25 jäsenvaltiossa. EU on hyväksynyt seuraavat viisi muuta direktiiviä tällä alalla: ·direktiivi oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin ·direktiivi tiedonsaantioikeudesta ·direktiivi oikeudesta käyttää avustajaa ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin ·direktiivi eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta ·direktiivi lapsia koskevista menettelytakeista. Näillä direktiiveillä autetaan parantamaan keskinäistä luottamusta ja vahvistamaan näin tuomioiden ja oikeusviranomaisten muiden päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Euroopan komissio on jo julkaissut täytäntöönpanokertomukset neljästä ensin mainitusta direktiivistä. Direktiivin 10 artiklan 2 kohdassa edellytetään vastaavasti, että komissio toimittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen direktiivin täytäntöönpanosta. Tämä kertomus perustuu ensisijaisesti tietoihin, jotka jäsenvaltiot ovat antaneet komissiolle ilmoittaessaan kansallisista toimenpiteistä direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Siinä on käytetty myös julkisesti saatavilla olevia tietoja, jotka on saatu Euroopan unionin perusoikeusvirastosta ja komission rahoittamista ulkopuolisten sidosryhmien tutkimuksista. Kertomuksessa keskitytään toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat tähän mennessä toteuttaneet direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöään. Kertomuksessa arvioidaan, ovatko jäsenvaltiot saattaneet direktiivin kaikilta osin ja oikein osaksi kansallista lainsäädäntöään sekä toteutuvatko direktiivin tavoitteet ja täyttyvätkö sen vaatimukset kansallisessa lainsäädännössä. Euroopan unionin tuomioistuin on tulkinnut direktiiviä 2013/48/EU joidenkin tapausten yhteydessä. Tämä tulkinta on merkityksellinen myös arvioitaessa direktiivin noudattamista ja on otettu huomioon tässä kertomuksessa. 2.Yleinen arviointi

Direktiivin 12 artiklan mukaan EU:n jäsenvaltioiden oli määrä saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään viimeistään 25. toukokuuta 2019. Siihen mennessä neljä jäsenvaltiota – Saksa, Kreikka, Kroatia ja Malta – ei ollut ilmoittanut komissiolle kaikista tarvittavista toimenpiteistä. Komissio aloitti sen vuoksi heinäkuussa 2019 SEUT-sopimuksen 258 artiklan nojalla rikkomusmenettelyn näitä jäsenvaltioita vastaan, koska ne olivat jättäneet ilmoittamatta täytäntöönpanotoimista. Kaikki nämä jäsenvaltiot ovat sittemmin täyttäneet velvoitteen, ja rikkomusmenettelyt on päätetty. Direktiivin täytäntöönpanossa noudatettu lähestymistapa vaihtelee jäsenvaltioiden välillä. Jotkin jäsenvaltiot ovat ottaneet muiden oikeudellisten tai käytännön täytäntöönpanotoimenpiteiden lisäksi käyttöön erityisiä lainsäädäntötoimenpiteitä, joilla on nimenomaisesti saatettu direktiivin mukaiset oikeudet osaksi kansallista lainsäädäntöä. Toiset jäsenvaltiot katsoivat, että niiden nykyiset toimenpiteet olivat jo pitkälti direktiivin vaatimusten mukaisia, eivätkä hyväksyneet erityisiä täytäntöönpanotoimia. Vaikka käytännön täytäntöönpanotoimenpiteet ja oikeuskäytäntö korvaavat joissakin tapauksissa nimenomaisten täytäntöönpanosäännösten puutetta ainakin jossain määrin, näin ei kuitenkaan aina ole. Monessa jäsenvaltiossa (22) kansalliset säännökset eivät näin ollen ole riittäviä direktiivin tiettyjen keskeisten säännösten noudattamiseen joka suhteessa. Näin on erityisesti silloin, kun kansallisten toimenpiteiden soveltamisala on direktiivin 2 artiklassa tarkoitettua suppeampi (koskee 11 jäsenvaltiota). Direktiivin noudattamisen arvioinnissa on 22 jäsenvaltiossa paljastunut myös muita puutteita, jotka liittyvät erityisesti vaatimukseen antaa oikeusapua ilman aiheetonta viivytystä ja viimeistään ennen kuulustelujen suorittamista tai tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien toteuttamista. Tällainen direktiivin joidenkin säännösten noudattamatta jättäminen haittaa direktiivissä vahvistettujen oikeuksien tehokasta toteutumista. Komissio toteuttaa kaikkien havaittujen puutteiden korjaamiseksi kaikki tarvittavat toimenpiteet, mukaan lukien SEUT-sopimuksen 258 artiklan mukaiset rikkomusmenettelyt. 3.Erityiset arviointikohteet 3.1.Soveltamisala (2 artikla) Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa määritellään direktiivin vaatimusten soveltamisala. Direktiiviä sovelletaan rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltyihin ja syytettyihin henkilöihin, joilla on oikeus käyttää avustajaa direktiivin 2013/48/EU mukaisesti ja a)jotka ovat menettäneet vapautensa b)joiden on unionin tai kansallisen lainsäädännön mukaisesti käytettävä avustajan apua tai c)joiden on oltava tai jotka saavat olla läsnä jonkin tutkintatoimen tai todisteiden keräämistoimen aikana, joihin kuuluvat ainakin seuraavat: I)ryhmätunnistukset II)vastakkainkuulustelut III)rikospaikan rekonstruoinnit. Monessa jäsenvaltiossa (14) on saatettu direktiivin mukaiset oikeudet voimaan kansallisilla toimenpiteillä, jotka ovat direktiivin mukaisia, vaikka niillä ei nimenomaisesti saatettaisikaan 2 artiklan 1 kohtaa osaksi kansallista lainsäädäntöä. Yhdentoista jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä on kuitenkin havaittu vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia. Erityisen vakavia ovat ongelmat, jotka liittyvät direktiivin 2 artiklan 1 kohdan saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä, koska ne vaikuttavat usein myös direktiivin mukaisia oikeuksia täytäntöön panevien kansallisten säännösten soveltamisalaan. Tämä koskee erityisesti tilanteita, joissa henkilöitä ei tunnusteta direktiivissä tarkoitetuiksi epäillyiksi kansallisella tasolla, joissa oikeusapua on saatavilla vasta virallisten syytteiden nostamisen jälkeen tai joissa kansallinen lainsäädäntö ei kata kaikkia vapaudenmenetyksen muotoja, joiden aikana oikeusapua olisi annettava. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että direktiivin oikeuksia sovelletaan etsittyihin henkilöihin, jotka on pidätetty täytäntöönpanojäsenvaltiossa ja joilla on oikeus käyttää avustajaa direktiivin 2013/48/EU mukaisesti. Vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia on havaittu 12 jäsenvaltiossa, koska ne eivät ole saattaneet tätä pidätykseen liittyvää vaatimusta osaksi kansallista lainsäädäntöään. Kaikista jäsenvaltioista seitsemän käytti mahdollisuutta jättää vähäiset rikkomukset täytäntöönpanotoimenpiteiden soveltamisalan ulkopuolelle (direktiivin 2 artiklan 4 kohta). Useimpien tätä mahdollisuutta hyödyntäneiden jäsenvaltioiden (5) kansallinen lainsäädäntö on direktiivissä säädettyjen rajoitusten mukainen, mutta kahden jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö ei näytä olevan täysin vaatimusten mukainen. 3.2.Määritelmä (3 artikla)

Direktiivin 3 artiklan määritelmän mukaan ’oikeusavulla’ tarkoitetaan jäsenvaltion rahoittamaa avustajan antamaa apua, jolla mahdollistetaan se, että oikeutta avustajaan voidaan käyttää. Direktiivin johdanto-osan 8 kappaleessa todetaan, että oikeusavun olisi katettava epäiltyjen, syytettyjen henkilöiden ja etsittyjen henkilöiden puolustuksesta aiheutuvat kulut ja jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten olisi oikeusapua antaessaan voitava vaatia, että epäillyt, syytetyt henkilöt tai etsityt henkilöt vastaavat näistä kustannuksista osin itse, taloudellisista resursseistaan riippuen. Sen lisäksi, mitä johdanto-osan 8 kappaleessa todetaan, direktiivissä ei käsitellä suoraan oikeusapukulujen perimistä tarvittaessa. Joissakin tapauksissa kulujen perimistä koskevat kansalliset säännökset voivat kuitenkin vaikuttaa oikeusapupäätöksen tekoajankohtaa tai oikeusvarmuutta koskevien direktiivin vaatimusten arviointiin. Kaikista jäsenvaltioista 19 on mahdollistanut kulujen perimisen yhdessä tai useammassa seuraavista tilanteista: ·12 jäsenvaltiossa silloin, kun on kyse tuomiosta, ottaen asianmukaisesti huomioon henkilön taloudellinen tilanne ja/tai perhetilanne ja myös tästä tilanteesta riippumatta, tai jos rikosoikeudellinen menettely on päättynyt sellaisten seikkojen vuoksi, jotka eivät vapauta henkilöä vastuusta, kuten päättyneen vanhentumisajan tai armahduksen vuoksi ·kahdeksassa jäsenvaltiossa silloin, kun käy ilmi, että henkilöllä ei ole ollut oikeutta oikeusapuun, hän on antanut vääriä lausuntoja, kieltäytynyt yhteistyöstä tai väärinkäyttänyt oikeusapua tai hän ei ole ilmoittanut viranomaisille, että oikeusavun antamisperusteita ei enää ole tai että oikeusavun kulut ovat johtuneet huolimattomuudesta ·neljässä jäsenvaltiossa silloin, kun oikeusavun saajan taloudellinen tilanne on parantunut. 3.3.Oikeusapu rikosoikeudellisissa menettelyissä (4 artikla) Direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että epäillyillä ja syytetyillä henkilöillä, jotka eivät pysty itse maksamaan avustajan avusta (tarveharkinta), on oikeus saada oikeusapua, jos oikeuden toteutuminen sitä edellyttää (aiheellisuusharkinta). Tämä jättää jäsenvaltioille jonkin verran harkintavaltaa. Periaatteessa ne voivat säilyttää erilaisten oikeusapujärjestelmiensä rakenteen, kunhan niiden asiaa koskevien kansallisten sääntöjen soveltaminen ei rajoita Euroopan unionin perusoikeuskirjan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaisia oikeuksia ja menettelytakeita, sellaisina kuin unionin tuomioistuin ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsevat, eikä poikkea niistä (direktiivin johdanto-osan 17 kappaleen viimeinen virke). Direktiivin johdanto-osan 18 kappaleessa todetaan seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden olisi säädettävä oikeusavun antamista koskevista käytännön järjestelyistä. Näissä järjestelyissä voitaisiin määrätä, että oikeusapua annetaan epäillyn, syytetyn henkilön tai etsityn henkilön hakemuksesta. Kun otetaan huomioon erityisesti haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet, tällainen hakemus ei kuitenkaan saisi olla oikeusavun antamisen olennainen edellytys.” Arvioinnissa havaittiin, että kolmessa jäsenvaltiossa vaaditaan virallinen oikeusapuhakemus eikä tarjota mahdollisuutta oikeusavun antamiseen viran puolesta. Näin ollen vaatimus virallisen hakemuksen esittämisestä näissä jäsenvaltioissa voi toimia olennaisena edellytyksenä oikeusavun antamiselle direktiivin johdanto-osan 18 kappaleessa tarkoitetulla tavalla. Yhdessä näistä jäsenvaltioista tätä kuitenkin lieventää se, että kansallisella lainsäädännöllä varmistetaan, että rikosoikeusviranomaiset ilmoittavat asianomaiselle henkilölle tämän oikeudesta oikeusapuun, ja se, että kansallinen asianajajaliitto voi lykätä kuluja ja maksuja siihen asti, kunnes virallinen päätös on tehty. Viisi jäsenvaltiota soveltaa vain tarveharkintaa, kolme jäsenvaltiota vain aiheellisuusharkintaa ja 16 jäsenvaltiota sekä tarveharkintaa että aiheellisuusharkintaa. Kaikista jäsenvaltioista yksi ei ole hyödyntänyt mahdollisuutta käyttää oikeusavun antamisessa tarveharkintaa tai aiheellisuusharkintaa. Sen vuoksi oikeus oikeusapuun on rajoittamaton eikä jäsenvaltio ole saattanut 4 artiklan 2, 3 ja 4 kohtaa osaksi kansallista lainsäädäntöään, koska sitä ei voida soveltaa kansallisesti. Niissä 19 jäsenvaltiossa, joissa sovelletaan tarveharkintaa, laki vaikuttaa olevan direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukainen. Siinä edellytetään, että kun jäsenvaltio soveltaa tarveharkintaa arvioidakseen asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettavien kriteerien mukaisesti, pystyvätkö epäillyt tai syytetyt henkilöt maksamaan itse avustajan avusta, sen on otettava huomioon kaikki asiaankuuluvat ja objektiiviset tekijät, kuten asianomaisen henkilön tulot, varallisuus ja perhetilanne, avustajan avusta aiheutuvat kustannukset sekä elintaso asianomaisessa jäsenvaltiossa. Tarveharkintaa soveltavat jäsenvaltiot käyttävät erilaisia kriteerejä oikeusavun saamisen ehtojen määrittämiseen. Kaikista jäsenvaltioista yhdeksässä käytetään yleisiä lausekkeita, esimerkiksi yleisiä viittauksia hakijan sosioekonomiseen tai taloudelliseen tilanteeseen, mikä lisää joustavuutta. Kaksitoista jäsenvaltiota on sen sijaan antanut yksityiskohtaisempia säännöksiä, joissa vahvistetaan täsmälliset perusteet ja/tai kiinteä kynnysarvo. Vain kahdessa tarveharkintaa soveltavassa jäsenvaltiossa kansalliset toimenpiteet eivät ole kaikilta osin direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaisia. Toisessa niistä se johtuu olettamasta, jonka mukaan tiettyjen epäiltyjen ja syytettyjen ryhmien tulot ylittävät oikeusavun saamisen kynnysarvon. Tällainen olettama sulkee pois myös mahdollisuuden saada oikeusapua tulevissa menettelyissä riippumatta menettelyn luonteesta ja asianomaisen henkilön oikeudellisesta asemasta. Toisessa näistä jäsenvaltioista 4 artiklan 3 kohdan noudattamatta jättäminen johtuu siitä, että asianomaisen henkilön taloudellisen tilanteen arvioimiseen ei ole olemassa täsmällisiä kriteerejä, ja siitä, että tarveharkintaa sovelletaan vasta menettelyn päättyessä, jolloin päätetään mahdollisesta kulujen perimisestä. Direktiivin 4 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä virkkeessä edellytetään, että jäsenvaltioiden, jotka soveltavat aiheellisuusharkintaa sen arvioimiseksi, edellyttääkö oikeuden toteutuminen oikeusavun antamista, on otettava huomioon rikoksen vakavuus, tapauksen monimutkaisuus ja siitä mahdollisesti määrättävän seuraamuksen ankaruus. Kaikista aiheellisuusharkintaa soveltavista jäsenvaltioista seitsemän on vahvistanut tällaista harkintaa koskevat kriteerit termin tarkassa merkityksessä. Suurimmalla osalla (18) aiheellisuusharkintaa soveltavista jäsenvaltioista on pakollisen puolustuksen järjestelmiä, jotka vastaavat aiheellisuusharkintaa, kuten direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan osalta mainitaan (ks. tämän kertomuksen 3.1 kohta). Viiden jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä on myös yleisiä viittauksia oikeuden toteutumiseen, mutta vain yksi aiheellisuusharkintaa soveltava jäsenvaltio käyttää yksinomaan tällaista yleistä viittausta. Kyseisessä jäsenvaltiossa tuomioistuin soveltaa harkinnanvaraisesti oikeuden toteutumista koskevaa kriteeriä tapauksen erityispiirteiden mukaan. Jos epäillyt tai syytetyt kuitenkin täyttävät tarveharkinnan vaatimukset, tuomioistuin katsoo – sidosryhmien raporttien mukaan – automaattisesti, että oikeusavun antaminen edistää oikeuden toteutumista, ja katsoo näin ollen myös, että aiheellisuusharkinnan vaatimukset täyttyvät. Direktiivin 4 artiklan 4 kohdan toisessa virkkeessä esitetään tilanteet, joissa oikeusavun antaminen katsotaan aiheelliseksi: a)silloin, kun epäilty tai syytetty henkilö saatetaan toimivaltaisen tuomioistuimen tai tuomarin tutkittavaksi tutkintavankeudesta päättämiseksi missä tahansa direktiivin soveltamisalaan kuuluvassa menettelyn vaiheessa ja b)tutkintavankeuden aikana. Yhdessätoista jäsenvaltiossa, jotka soveltavat aiheellisuusharkintaa, on havaittu ennen kaikkea a alakohtaa koskevia vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia. Nämä ongelmat koskevat ensisijaisesti tapauksia, joissa päätös tutkintavankeudesta tehdään silloin, kun henkilö ei ole (vielä) menettänyt vapauttaan. Vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia on kuitenkin havaittu myös tapauksissa, joissa poliisi on jo pidättänyt henkilön. Direktiivin 4 artiklan 5 kohdassa edellytetään jäsenvaltioiden huolehtivan siitä, että oikeusapua annetaan ilman aiheetonta viivästystä ja viimeistään ennen poliisin, toisen lainvalvontaviranomaisen tai oikeusviranomaisen suorittamia kuulusteluja tai ennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien toteuttamista. Tässä yhteydessä voidaan todeta, että 14 jäsenvaltiota tarjoaa ensivaiheen oikeusapua tai kiireellistä oikeusapua. Kaikesta huolimatta 22 jäsenvaltiossa on havaittu direktiivin 4 artiklan 5 kohdan noudattamiseen liittyviä ongelmia. Monessa näistä jäsenvaltioista (17) oikeus käyttää avustajaa saatetaan antaa oikea-aikaisesti (direktiiviä 2013/48/EU soveltaen) mutta direktiivin 4 artiklan 5 kohdassa säädetystä oikeudesta (ensivaiheen) oikeusapuun ei ole säädetty selvästi. Ongelmat kytkeytyvät direktiivin soveltamisalan virheelliseen saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä ja oikeusavun antamisen ajankohtaan sekä yleisesti että yksittäistapauksissa. Lisäksi on havaittu ongelmia, jotka koskevat sitä, että virallisen hakemuksen esittäminen on olennainen edellytys oikeusavun antamiselle.

3.4.Oikeusapu eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä (5 artikla) Direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan eurooppalaista pidätysmääräystä täytäntöönpanevan jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että eurooppalaista pidätysmääräystä koskevassa menettelyssä etsityllä henkilöllä on oikeus oikeusapuun siitä lähtien, kun hänet pidätetään kyseisessä jäsenvaltiossa pidätysmääräyksen nojalla siihen asti kun hänet luovutetaan tai siihen asti kun luovuttamatta jättämistä koskeva päätös saa lainvoiman. Kaikista jäsenvaltioista viisi on nimenomaisesti saattanut eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla etsittyjen henkilöiden oikeuden oikeusapuun osaksi kansallista lainsäädäntöään antamalla erityisiä erillisiä säännöksiä. Jäsenvaltioiden suuren enemmistön (20) lainsäädäntö perustuu sen sijaan viittauksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä annettavaa oikeusapua koskeviin yleisiin säännöksiin. Direktiivin 5 artiklan 1 kohdan noudattamiseen liittyviä ongelmia on havaittu 15 jäsenvaltiossa. Ne johtuvat pääasiassa siitä, että jäsenvaltiot eivät ole saattaneet pidätykseen liittyvää vaatimusta osaksi kansallista lainsäädäntöään, kuten aiemmin mainittiin 2 artiklan 2 kohdan yhteydessä (ks. tämän kertomuksen 3.1 kohta). Kuudessa jäsenvaltiossa havaitut muut vaatimusten noudattamiseen liittyvät ongelmat koskevat kansallisia sääntöjä, joiden mukaan oikeusavun antamisen edellytyksenä on virallinen hakemus, tai sitä, että oikeusavun antamista koskevan päätöksen tekemiselle asetetut määräajat on saatettu virheellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tämä tarkoittaa tosiasiallisesti sitä, että vaikka henkilöllä olisi periaatteessa pidätyksestä lähtien oikeus oikeusapuun, sitä ei taata, ennen kuin päätös on tehty. Direktiivin 5 artiklan 2 kohdan mukaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että etsityillä henkilöillä, jotka ovat eurooppalaista pidätysmääräystä koskevien menettelyjen kohteena rikossyytteeseen asettamista varten ja jotka käyttävät direktiivin 2013/48/EU 10 artiklan 4 ja 5 kohdan mukaista oikeuttaan nimetä avustaja eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa avustamaan täytäntöönpanojäsenvaltion avustajaa, on oikeus saada oikeusapua pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa tällaisissa menettelyissä, jotka toteutetaan täytäntöönpanojäsenvaltiossa. Kahdessatoista jäsenvaltiossa kansallinen lainsäädäntö ei ole täysin direktiivin 5 artiklan 2 kohdan mukaista pääasiassa siksi, että siinä ei ole annettu erityisiä säännöksiä direktiivin vaatimuksen saattamiseksi voimaan tai esitetty selviä ristiviitteitä, jotka laajentaisivat rikosoikeudellisia menettelyjä tai oikeusapua koskevien säännösten soveltamisalaa koskemaan eurooppalaista pidätysmääräystä koskevia menettelyjä. Direktiivin 5 artiklan 3 kohdassa säädetään, että 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua oikeutta oikeusapuun voidaan arvioida tarveharkinnan perusteella 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti soveltuvin osin. Tässä säännöksessä ei kuitenkaan esitetä mahdollisuutta direktiivin 4 artiklan 4 kohdan mukaiseen aiheellisuusharkintaan. Yli puolet (15) jäsenvaltioista on päättänyt soveltaa tarveharkintaa 5 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Neljässä jäsenvaltiossa on kuitenkin havaittu vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia, jotka johtuvat i) aiheellisuusharkinnan soveltamisesta tarveharkinnan lisäksi, ii) epäselvyydestä sen suhteen, sovelletaanko ainoastaan tarveharkintaa, tai iii) puutteista direktiivin 4 artiklan 3 kohdan saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä, mikä vaikuttaa myös kansallisen lainsäädännön yhdenmukaisuuteen direktiivin 5 artiklan 3 kohdan kanssa (ks. tämän kertomuksen 3.3 kohta). 3.5.Oikeusavun antamista koskevat päätökset (6 artikla) Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että riippumaton toimivaltainen viranomainen tekee päätökset oikeusavun antamisesta tai antamatta jättämisestä ja oikeusavustajien nimeämisestä ilman aiheetonta viivästystä. Jäsenvaltioiden on myös toteutettava asianmukaiset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kyseiset viranomaiset tekevät päätöksensä asianmukaista huolellisuutta noudattaen ja kunnioittaen oikeutta puolustukseen. Direktiivin johdanto-osan 24 kappaleessa todetaan, että toimivaltaisen viranomaisen olisi oltava riippumaton viranomainen, joka on toimivaltainen tekemään oikeusavun antamista koskevia päätöksiä, tai tuomioistuin, joka voi toimia myös yhden tuomarin kokoonpanossa. Kiireellisissä tilanteissa kuitenkin myös poliisin ja syyttäjän olisi voitava osallistua päätöksentekoon väliaikaisesti, jos se on tarpeen oikeusavun antamiseksi ajoissa. Useimmissa (23) jäsenvaltiossa päätöksen oikeusavun antamisesta tekee tuomioistuin tai tuomari ja/tai oikeusaputoimisto. Yksittäiset oikeusavustajat nimetään yleensä yhteistyössä kansallisten juristiliittojen (yleensä asianajajaliiton) kanssa. Avustajat nimetään juristiliittojen tarjoamien tai hallinnoimien oikeusavustajien luetteloiden tai sähköisten rekisterien perusteella, tai yksittäisissä tapauksissa tällaiset liitot nimeävät avustajan itse. Kahdessa jäsenvaltiossa oikeusapua järjestää pelkästään kansallinen asianajajaliitto ja sen jäsenet. Toisaalta neljässä jäsenvaltiossa asianajajaliitto ei osallistu suoraan oikeusavun järjestämiseen. Kuudessa jäsenvaltiossa myös poliisi ja syyttäjät voivat osallistua oikeusapua koskevan päätöksen tekemiseen i) tietyn tyyppisissä menettelyissä tai niiden vaiheissa, ii) erityisolosuhteissa, kuten epäillyn tai syytteessä olevan menetettyä vapautensa, iii) kun sovelletaan pakollista puolustusta tai iv) kun on kyse tietyn tyyppisestä oikeusavusta. Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä on havaittu ongelmia yli puolessa (15) jäsenvaltioista. Ongelmat liittyvät pääasiassa oikeusapupäätöksen ajankohtaan (ongelmia, jotka liittyvät direktiivin 4 artiklan 5 kohdan saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä ja vaikuttavat siten myös direktiivin 6 artiklan 1 kohdan saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä) ja/tai vaatimukseen siitä, että päätöksen on oltava toimivaltaisen viranomaisen tekemä. Viidessä jäsenvaltiossa on havaittu direktiivin 6 artiklan 2 kohdan noudattamiseen liittyviä ongelmia, jotka koskevat sitä, että epäillyille, syytetyille henkilöille ja etsityille henkilöille on ilmoitettava kirjallisesti, jos heidän oikeusapuhakemuksensa hylätään kokonaan tai osittain. 3.6.Oikeusapupalvelujen laatu ja koulutus (7 artikla) Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot toteuttavat tarvittavat toimet, myös rahoituksen osalta, sen varmistamiseksi, että a)käytettävissä on tehokas ja riittävän laadukas oikeusapujärjestelmä ja b)oikeusapupalvelut ovat riittävän laadukkaita menettelyjen oikeudenmukaisuuden takaamiseksi, kunnioittaen asianmukaisesti oikeudellisten ammatinharjoittajien riippumattomuutta. Tämä direktiivin vaatimus liittyy myös käytännön täytäntöönpanoon, joka ei välttämättä aina edellytä saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä lainsäädäntötoimilla, jos asianmukainen oikeudellinen kehys on jo voimassa. Kolmen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä ei kuitenkaan ole erityisiä säännöksiä, joilla direktiivin 7 artiklan 1 kohta olisi saatettu voimaan. Ongelmia on havaittu myös 11 jäsenvaltiossa, jotka ovat toteuttaneet direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaisia toimia. Ongelmat johtuvat pääasiassa oikeusapujärjestelmän riittämättömästä rahoituksesta, oikeusavustajille maksettavien palkkioiden pienuudesta tai oikeusavustajien valintajärjestelmien puutteellisuudesta. Nämä seikat voivat heikentää oikeusavun laatua. Neljään jäsenvaltioon perustetut erityiset oikeusavustajien hyväksymis- tai valintajärjestelmät eivät välttämättä yksin riitä takaamaan oikeusapupalvelujen laatua.