Vuoden 2010 pöytäkirja ja siten vuoden 2010 konsolidoitu HNS-yleissopimus tulee voimaan 18 kuukauden kuluttua siitä, kun vähintään 12 valtiota, joista neljän valtion bruttovetoisuutta osoittava luku on vähintään 2 miljoonaa, on ratifioinut sen, ja IMOn pääsihteerille on asianmukaisesti toimitettu maksuvelvollista lastia koskevat tiedot, joista käy ilmi, että kyseisissä jäsenvaltioissa oli edeltäneen kalenterivuoden aikana vastaanotettu yhteismäärältään 40 miljoonaa tonnia HNS-yleistilin maksuvelvollista lastia. Vuoden 1996 HNS-yleissopimuksen voimaantulon edellytykset olivat samat.

Viimeksi mainittu on päällekkäinen yleissopimuksen määräysten kanssa, sellaisina kuin ne ovat muutettuina; lisäksi unionin oikeudellisesta yhteistyöstä siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa annetut säännökset olivat oikeusperustana neuvoston päätökselle 2002/971/EY, jolla jäsenvaltiot valtuutetaan ratifioimaan yhteisön puolesta vuoden 1996 kansainvälinen HNS-yleissopimus tai liittymään siihen. Vuoden 1996 HNS-yleissopimusta muutettiin kuitenkin vuoden 2010 pöytäkirjalla, ja vuoden 2010 yleissopimus on kyseisestä muutoksesta johtuva konsolidoitu väline, kuten johdannossa todetaan. Sen vuoksi unionin oikeusjärjestyksessä päätöksen 2002/971/EY hyväksymisen jälkeen tapahtunut kehitys on otettava huomioon, kun vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen vaikutusta EU:n sääntöihin arvioidaan.

Sen jälkeen, kun HNS-yleissopimukseen tehty vuoden 2010 pöytäkirja oli hyväksytty IMOssa, ryhmä valtioita laati yhdessä kansainvälisen öljyvahinkojen korvausrahaston, jäljempänä ’IOPS-rahasto’, sihteeristön kanssa joukon maksuvelvollisen HNS-lastin raportointia koskevia suuntaviivoja (Guidelines on reporting of HNS contributing cargo). Nämä suuntaviivat vahvistettiin IMO:n oikeudellisen komitean 100. istunnossa 19. huhtikuuta 2013 ja niillä pyrittiin puuttumaan yleissopimuksen ratifioinnin esteenä olevaan tärkeimpään käytännön syyhyn.

On tärkeää huomata, että ilmaukseen sitoutua vuoden 2010 pöytäkirjaan on pöytäkirjan 20 artiklan 4 kohdan mukaisesti liitettävä tiedot edeltävän kalenterivuoden aikana vastaanotetun maksuvelvollisen lastin kokonaismäärästä (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 45 artiklan 4 kohta). Tämä ennakkoehto on suurin syy siihen, ettei yksikään valtio ole vielä ratifioinut yleissopimusta.

Vuonna 1996 tehty kansainvälinen yleissopimus vahingonkorvausvastuusta vaarallisten ja haitallisten aineiden merikuljetusten yhteydessä, jäljempänä ’vuoden 1996 HNS-yleissopimus’, on viimeinen vastuuta koskeva IMO:n yleissopimus, jonka voimaantulo odottaa edelleen, että valtiot ratifioisivat sen. Kyseinen yleissopimus on tärkeä osa kansainvälisen merenkulkualan vastuujärjestelmää, kun otetaan huomioon, että HNS-lastin merikuljetukset, nesteytetty maakaasu (LNG) ja nestekaasu (LPG) mukaan lukien, on nopeasti kasvava kaupan ala, jonka osuus meriliikenteestä on huomattava.

a)pakattu HNS-lasti jätettiin HNS-rahastolle maksuvelvollisen lastin määritelmän ulkopuolelle, vaikka yleissopimuksessa vahvistettu kaksiportainen korvausjärjestelmä kattaa pakatun HNS-lastin aiheuttaman vahingon (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 1 artiklan 10 kohta);

b)pakattua HNS-lastia kuljettavien alusten omistajien vastuun rajoja nostettiin, jotta pakatun HNS-lastin poisjättäminen HNS-rahastoon maksuvelvollisen lastin määritelmästä tulisi paremmin otetuksi huomioon (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohta);

c)nesteytetyn maakaasun todelliselle vastaanottajalle annettiin vastuu HNS-rahastolle maksettavista suorituksista, ellei sopimuksenhaltijan ja vastaanottajan välillä ole erillistä sopimusta (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 19 artiklan 1a kohta);

d)HNS-rahaston kattaman vahinkotapahtuman korvaamisen ehdoksi asetettiin, että asianomainen jäsenvaltio on täyttänyt velvoitteensa toimittaa maksuvelvollista lastia koskevat raportit kaikilta vahinkotapahtumaa edeltäviltä vuosilta (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 21 a artiklan 2 kohta).

Näillä muutoksilla poistetaan vuoden 1996 HNS-yleissopimuksen ratifioinnin suurimmat esteet.

Soveltamisala: Vuoden 2010 HNS-yleissopimusta sovelletaan HNS-lastin merikuljetuksista aiheutuviin korvausvaatimuksiin, lukuun ottamatta tavara- ja henkilökuljetuksia koskevasta sopimuksesta johtuvia vaateita. Yleissopimus kattaa kaikki sopimusvaltion alueelle – aluemeri mukaan lukien – aiheutuneet vahingot, sopimusvaltion talousvyöhykkeellä aiheutetut ympäristövahingot ja kaikki sopimusvaltion alueen ja aluemeren ulkopuolella tapahtuneet muut kuin ympäristövahingot, joiden aiheuttajana on sopimusvaltion rekisteröimä alus, sekä kaikki mahdollisesti toteutetut torjuntatoimenpiteet, joiden tarkoituksena on minimoida edellä mainitun tyyppisiä vahinkoja. Sota-alukset tai muut valtion omistamat tai operoimat alukset, joita käytetään muihin kuin kaupallisiin tarkoituksiin, eivät kuulu yleissopimuksen soveltamisalaan, ellei kyseinen jäsenvaltio toisin päätä. Lisäksi valtio voi jättää tämän yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle bruttovetoisuudeltaan alle 200 tonnia olevia aluksia, jotka kuljettavat HNS-lastia yksinomaan pakatussa muodossa, kun niitä käytetään kyseisen valtion satamien tai avomerilaitosten välisiin matkoihin. Viimeksi mainittua vapautusta voidaan soveltaa myös kahden naapurivaltion välillä, jos kyseiset valtiot ovat selkeästi sopineet siitä. Tällaisista yhtä tai kahta naapurivaltiota koskevista vapautuksista on ilmoitettava asianmukaisesti IMOlle.

Vastuu- ja vahingonkorvausjärjestelmän pääkohdat: Vuoden 2010 yleissopimuksessa HNS-lastia kuljettavan aluksen omistajalle määrätään ankara vastuu kaikista kyseisellä aluksella HNS-lastin merikuljetusten yhteydessä tapahtuneista vahinkotapahtumista. Aluksen omistajan ankara vastuu sisältää rajallisen määrän poikkeuksia, joiden soveltamiseksi todistustaakka on omistajalla.

Ankaran vastuun lisäksi omistaja on velvollinen ottamaan vakuutuksen tai muun rahavakuuden, joka kattaa omistajalle yleissopimuksen mukaan kuuluvan korvausvastuun. Sopimusvaltioiden on osoitettava tällaisen vakuutuksen tai rahavakuuden olemassaolo yleissopimuksen mukaisesti.

Jotta ankaralle vastuulle ja pakollisille vakuutusvaatimuksille saataisiin kyseisen toimialan tuki, yleissopimuksessa määrätään myös oikeudesta rajata omistajan vastuu enintään 100 miljoonaan laskentayksikköön irtotavarana kuljetettavan HNS-lastin osalta ja 115 miljoonaan laskentayksikköön pakatun HNS-lastin osalta. Lisäksi yleissopimus sisältää kaikkien merenkulun vastuukysymyksiä koskevien yleissopimusten tapaan lausekkeen, jonka mukaan aluksen omistajalta saa vaatia korvausta vahingoista, jotka kuuluvat vuoden 2010 HNS-sopimuksen piiriin ”ainoastaan tämän yleissopimuksen mukaisesti”.

Tämän yleissopimuksen suurin anti merenkulkualan ja erityisesti meritse tapahtuvan HNS-kaupan aiheuttamien onnettomuuksien kansainväliselle vastuu- ja vahingonkorvausjärjestelmälle on erityisen korvausrahaston perustaminen. HNS-korvausrahaston tarkoituksena on maksaa korvauksia henkilöille, jotka ovat kärsineet vahinkoa HNS-lastin merikuljetusten yhteydessä siltä osin, etteivät he ole voineet saada aluksen omistajalta ja aluksen vakuutusyhtiöltä täyttä ja riittävää korvausta vahingosta. Viimeksi mainittu tilanne voi syntyä useiden eri olosuhteiden vuoksi, esimerkiksi jos vastuu asiasta ei kuulu aluksen omistajalle, aluksen omistajan tai vakuutusyhtiön taloudelliset resurssit eivät täysin riitä kattamaan vaatimuksia tai vahinko ylittää aluksen omistajan vastuun rajat.

Tässä kaksiportaisessa järjestelmässä käytettävissä oleva korvausmäärä on yhteensä 250 miljoonaa laskentayksikköä (nykyisen vaihtokurssin mukaan noin 310 miljoonaa euroa). Jotta tämä määrä olisi käytettävissä, vuoden 2010 HNS-yleissopimuksessa vahvistetaan maksujärjestelmä, jonka mukaiset osuudet kussakin sopimusvaltiossa HNS-lastia vastaanottavat henkilöt maksavat HNS-rahastoon. Sopimusvaltiot ovat puolestaan vastuussa maksuvelvollisen lastin HNS-rahastoon raportoinnin oikeellisuudesta, ajantasaisuudesta ja säännöllisyydestä; valtio voi myös päättää maksaa rahastoon maksettavan osuuden itse HNS-lastin vastaanottajan puolesta.

Vahingonkorvausvaatimukset tai kanteet sopimusvaltion tuomioistuimissa: Vuoden 2010 yleissopimus sisältää sopimusvaltioiden tuomioistuinten toimivaltaa koskevia sääntöjä vahingonkorvausvaatimuksista, joita vahinkoa kärsineet ovat yleissopimuksen kattamien vahinkojen osalta esittäneet aluksen omistajalle, vakuutusyhtiölle tai HNS-rahastolle. Lisäksi yleissopimuksen piiriin kuuluu sopimusvaltioiden tuomioistuinten antamien tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano. Näillä vuoden 1996 HNS-yleissopimuksesta muuttamattomina otetuilla osilla pyritään varmistamaan yleissopimuksen piiriin kuuluvien onnettomuuksien uhrien osalta oikeusvarmuus ja selkeät menettelysäännöt, joilla korvausvaatimusten läpimeno tehostuu.

1.4.Direktiiviin 2004/35/EY kohdistuvat vaikutukset

Ammatillisen toiminnan, myös merenkulun, toiminnanharjoittajien ympäristövastuuseen on vuodesta 2004 alkaen sovellettu ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta direktiiviä 2004/35/EY jäsenvaltioiden lainkäyttövaltaan kuuluvilla alueilla ja vesillä EU:ssa.

Sekä vuoden 1996 että vuoden 2010 HNS-yleissopimukset ovat direktiivin soveltamisalan kanssa päällekkäisiä siltä osin kuin on kyse seuraavista: i) sopimusvaltion alueeseen, aluemeri mukaan luettuna, kohdistunut ympäristövahinko (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 3 artiklan a kohta), ii) sopimusvaltion talousvyöhykkellä tai vastaavalla alueella aiheutunut ympäristön pilaantumisesta johtuva vahinko (enintään 200 meripeninkulman sisällä niiden perusviivoista lukien) (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 3 artiklan b kohta) ja iii) 'vahingon estämiseen ja minimoimiseen tarkoitetut torjuntatoimet riippumatta siitä, missä toimiin ryhdytään' (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen 3 artiklan d kohta). Direktiivissä vastaavat säännökset ovat 2 artiklan 1 kohdan määritelmä ’ympäristövahingosta’ ja 2 artiklan 10 kohdan määritelmä ’ehkäisevistä toimista’, luettuna yhdessä yhteisön meriympäristöpolitiikan puitteista annetun direktiivin 2008/56/EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, ja lintudirektiivin 79/409/ETY1 artiklan 1 kohta sekä luontodirektiivin 92/43/ETY 2 artiklan 1 kohta, sellaisina kuin niihin viitataan komission ohjeasiakirjassa ”Commission Guidelines for the establishment of the Natura 2000 network in the marine environment - Application of the Habitats and Birds Directives”. ’Ympäristövahingon’ määritelmä yleissopimuksessa ja direktiivissä 2004/35/EY ei ole täysin samanlainen, vaikkakin suurelta osin päällekkäinen. Käytännössä kuitenkin katsotaan, että yleissopimuksessa olisi pyrittävä yhtä korkeatasoiseen ympäristövahinkojen korjaamiseen kuin kyseisellä direktiivillä.

Koska direktiivi 2004/35/EY ja vuoden 2010 HNS-yleissopimus ovat soveltamisalaltaan päällekkäisiä, on selvää, että vuoden 2010 pöytäkirja, jolla muutetaan vuoden 1996 HNS-yleissopimusta ja joka muodostaa uuden oikeudellisen tekstin (vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen) vaikuttaa olemassa oleviin unionin sääntöihin.

Eritoten direktiivissä 2004/35/EY nimenomaisesti viitataan vuoden 1996 HNS-yleissopimukseen ja jätetään direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sellaiset vahingot, jotka johtuvat yleissopimuksen tai siihen myöhemmin tehtävien muutosten kattamista vahinkotapahtumista, edellyttäen, että yleissopimus on kyseisessä jäsenvaltiossa voimassa (direktiivin 2004/35/EY liitteen 4 artiklan 2 kohta ja liite IV). Tämä mahdollistaa sen, että erityistä ammatillista toimintaa koskevan siviilioikeudellisen vastuun kattavat erityiset kansainväliset järjestelyt voivat olla ensisijaisia direktiiviin nähden, sillä niiden on katsottu tehokkaammin tarjoavan asianmukaisen ja riittävän korvauksen ympäristövahingosta sekä vastaavan paremmin tällaisen ammatillisen toiminnan luonnetta. Vuoden 2010 pöytäkirja on vuoden 1996 HNS-yleissopimuksen muutos, joten tällainen vapautus direktiivin 2004/35/EY soveltamisesta koskee sitä. Tämä osoittaa selvästi, että yleissopimuksen ratifiointi tai yleissopimukseen liittyminen vaikuttaa nykyisten EU-sääntöjen soveltamisalaan.

Yleissopimuksen määräysten ja direktiivin säännösten välillä olevien merkittävien päällekkäisyyksien lisäksi niiden välillä on myös olennainen ristiriita, joka määrittää yleissopimuksen määräysten vaikutusta unionin sääntöihin. HNS-yleissopimuksen 7 artiklan 4 kohdassa (joka esiintyy sekä vuoden 1996 että vuoden 2010 yleissopimuksen tekstissä) estetään esittämästä aluksen omistajalle mitään muita vahingonkorvausvaatimuksia millään muulla tavalla tai foorumilla kuin mistä yleissopimuksessa määrätään. Tämä tarkoittaa sitä, ettei direktiiviä voida yleissopimuksen lisäksi soveltaa siltä osin kuin on kyse HNS-vahinkoa koskevasta aluksen omistajan vastuusta. Näin ollen yleissopimus rajoittaa direktiivin soveltamisalaa, mikä on vuoden 2010 pöytäkirjan allekirjoittamisen kannalta merkityksellinen seikka.

1.5.Vaikutukset asetukseen (EU) N:o 1215/2012 (asetuksen (EY) N:o 44/2001 uudelleenlaadittu toisinto – ”Bryssel I”)

Vuoden 2010 HNS-yleissopimuksen IV luvussa vahvistetaan menettelysäännöt, joita sopimusvaltioiden tuomioistuimissa sovelletaan yleissopimuksen mukaisiin vaatimuksiin ja kanteisiin. Erityisesti yleissopimuksen 38, 39 ja 40 artiklassa vahvistetaan säännöt, jotka koskevat tuomioistuimen toimivaltaa ja tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa. Nämä artiklat ovat samat kuin vuoden 1996 HNS-yleissopimuksen 38, 39 ja 40 artiklat, jotka olivat oikeusperustana yhteisön yksinomaiselle toimivallalle ja oikeuttivat neuvoston päätöksen 2002/971/EY.