Keinotekoisen synteesin tuloksena syntyvät materiaalit, kuten perinteiset muovit, voivat teoriassa hajota biologisesti silloin, kun materiaali hajoaa pieniksi hiukkasiksi ja materiaalin molekyylimassa pienenee riittävästi, jotta biohajoaminen on mahdollista. Valon, kosteuden, hapen ja lämpötilan kaltaiset tekijät määrittävät hajoamisnopeutta. Perinteisten muovien biohajoaminen voi kestää luonnossa jopa satoja vuosia. Biohajoaviksi merkityt muovit hajoavat biologisesti vain tietyissä ympäristöolosuhteissa. Biohajoaminen ei riipu siitä, mistä materiaali on lähtöisin: biohajoava muovi (kuten perinteinen muovi) voi olla fossiilista tai biopohjaista.

Teoriassa lähes kaikki materiaali voi lopulta hajota biologisesti, jopa luonnossa, vaikkakin joskus tämä kestää satoja vuosia tai kauemmin. Muovien biohajoamisen katsominen keinoksi välttää saastumista on käytännössä järkevää vain, jos hajoaminen ei kestä kohtuuttoman kauan. Biohajoamisen arvioinnissa olisi myös otettava huomioon erityiset olosuhteet ja/tai ympäristöt, joissa biohajoaminen on erityisen haasteellista, kuten meriympäristö.

’Kompostoituminen’ on hallituissa olosuhteissa tapahtuvaa tehostettua biohajoamista, jolle on ennen kaikkea luonteenomaista ilmastus ja aineksen sisällä tapahtuvasta biologisesta toiminnasta johtuva luontainen lämmöntuotanto. Tuotoksena oleva aines eli komposti sisältää arvokkaita ravinteita, ja sitä voidaan käyttää maanparannusaineena.

Komissio on tarkastellut niin kutsutun oxo-hajoavan muovin ympäristövaikutuksia muutenkin kuin vain muovisten kantokassien osalta. Se on tukeutunut arvioinnissaan huhtikuussa 2017 julkaistuun tutkimukseen, jossa käsitellään seuraavia kolmea keskeistä kysymystä:

Tämän kertomuksen tarkoituksena on tiedottaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle, mitä komissio on tehnyt tämän toimeksiannon täyttämiseksi.

Nopeutunut pilkkoutuminen kiihdyttää myös biohajoamista. Joidenkin sidosryhmien mielestä oxo-biohajoaminen on ratkaisu muovien luonnossa aiheuttamiin ympäristövaikutuksiin. Vaikka oxo-muovi heitettäisiin pois roskana, sidosryhmien mukaan se pilkkoutuu ja hajoaa luonnossa biologisesti aiheuttamatta myrkyllisiä jäämiä tai jättämättä jälkeensä muovinpaloja.

Kysymys on kuitenkin siitä, onko muovinpalojen biologinen hajoaminen täydellistä ja tapahtuuko se kohtuullisessa ajassa valvomattomissa olosuhteissa luonnossa, kaatopaikoilla tai meriympäristössä. Jos näin ei tapahdu, oxo-hajoava muovi edistää mikromuovien pääsyä (meri)ympäristöön ja johtaa samalla kuluttajia harhaan. Kuten viimeaikaiset tutkimukset osoittavat, meriympäristöön päässeet mikromuovit päätyvät elintarvikeketjuun ja ihmisten ravintoon.

Kysymys kuuluu myös, vaikuttaako oxo-hajoavien muovien väitetty biohajoaminen kuluttajien roskaamiskäyttäytymiseen.

Lisäksi herää kierrätysprosessiin liittyviä kysymyksiä, sillä hapettavien aineiden muovijätevirroissa aiheuttamalla luontaisella ja jopa ohjelmoidulla pilkkoutumisella voi olla kielteinen vaikutus muovinkierrätykseen.

3.Oxo-hajoavan muovin, myös muovisten kantokassien, biohajoamiseen liittyvät kysymykset

3.1Pilkkoutuminen ja biohajoaminen luonnossa

Useissa tutkimuksissa on osoitettu, että oxo-hajoava muovi tosiaankin hapettuu luonnossa, jos se altistuu pidemmän aikaa lämmölle ja/tai UV-valolle, siihen pisteeseen, että muovi haurastuu ja pilkkoutuu.

Hajoamisen ensimmäinen vaihe valmistelee oxo-hajoavan muovin biohajoamista, kun muovin molekyylimassa pienenee siinä määrin, että biologiset organismit voivat kuluttaa muovia.

Vaikka hapettavat lisäaineet nopeuttavat perinteisten polymeerien pilkkoutumista luonnossa, pilkkoutumisvauhti vaihtelee huomattavasti riippuen lämpötilan, valon voimakkuuden ja kosteuspitoisuuden määrittämistä olosuhteista. On selvää, että oxo-hajoavan muovin hajoaminen estyy, jos muovi ei ensin altistu UV-säteilylle ja tietyssä määrin lämmölle. Koska nämä olosuhteet vaihtelevat päivittäin ja paikallisesti, on erittäin vaikeaa, ellei mahdotonta, määritellä, miten kauan esimerkiksi oxo-hajoavan muovisen kantokassin pilkkoutuminen luonnossa kestää. Sen vuoksi ei ole olemassa luotettavaa näyttöä siitä, missä määrin muovin on pilkkouduttava, jotta molekyylimassa pienenee niin paljon, että biohajoaminen mahdollistuu.

Keskeisenä kysymyksenä oxo-hajoavassa muovissa on tasapainottelu aiotun käyttöiän ja luonnossa hajoamiseen mahdollisesti kuluvan ajan välillä. Vaikka biohajoamista voidaan kenties helpottaa eri kemiallisten aineiden huolellisella yhdistämisellä, saatavilla ei ole selvää näyttöä siitä, että näin tapahtuisi todellisissa olosuhteissa. Jos pilkkoutumiseen vaadittuja olosuhteita ei ole tai ne ovat riittämättömät, biohajoamista ei tapahdu.

3.2Kompostoituminen

Kompostoituessaan aines ei pelkästään hajoa biologisesti vaan muuttuu myös käyttökelpoiseksi kompostiksi ja tuo maaperään ravinteita. Näyttö viittaa siihen, ettei oxo-hajoava muovi sovellu minkäänlaiseen kompostointiin eikä anaerobiseen hajottamiseen, eikä se täytä nykyisiä standardeja, jotka koskevat kompostoinnin avulla hyödynnettäviä pakkauksia EU:ssa. Jäljelle jäävät muovinpalaset ja mahdollisesti syntynyt mikromuovi voivat heikentää kompostin laatua.

3.3Pilkkoutuminen ja biohajoaminen kaatopaikoilla

Oxo-hajoavan muovin pilkkoutumiseen tarvitaan happea. Useimmissa kaatopaikan osissa, erityisesti sisemmissä osissa, happea on vain vähän. Tähän mennessä esitetty näyttö viittaa siihen, että kaatopaikan syvemmissä kerroksissa (joissa materiaaliin ei pääse riittävästi ilmaa ja vain anaerobinen hajoaminen on mahdollista) oxo-hajoavan muovin biohajoaminen on vähäistä tai olematonta. Kaatopaikan uloimmissa kerroksissa, joissa materiaaliin pääsee riittävästi ilmaa, aerobinen hajoaminen on mahdollista.

Ympäristönsuojelun kannalta keskeinen ero on se, että aerobinen hajoaminen tuottaa hiilidioksidia, kun taas anaerobinen hajoaminen tuottaa metaania, joka on 25 kertaa (100 vuoden aikajanalla) haitallisempi kasvihuonekaasu kuin hiilidioksidi.

Näin ollen, jos kaatopaikan syvemmissä kerroksissa tapahtuisi jonkinasteista biohajoamista, oxo-hajoava muovi olisi kasvihuonekaasujen näkökulmasta hieman huonompi vaihtoehto kuin perinteinen muovi, sillä perinteinen muovi ei hajoa biologisesti näissä olosuhteissa.

3.4Pilkkoutuminen ja biohajoaminen meriympäristössä

Tällä hetkellä ei ole riittävää näyttöä siitä, että oxo-hajoava muovi, mukaan lukien muoviset kantokassit, hajoaisi meriympäristössä kohtuullisessa ajassa.

Testejä on tehty vain vähän, eikä tällä hetkellä ole tunnustettuja standardeja, joita voitaisiin käyttää vertailukohtana ja jotka mahdollistaisivat sertifioinnin.

Vaikka oletettaisiin, että oxo-hajoava muovi pilkkoutuu meriympäristössä siinä määrin, että biohajoaminen voi olla mahdollista, meriympäristössä biohajoamisen odotetaan olevan paljon hitaampaa kuin maalla luontaisissa olosuhteissa, sillä meressä on vähemmän happea ja bakteereja. Lisäksi meriekosysteemissä meren eläimistö (esim. kilpikonnat, merilinnut tai valaat) voi kärsiä huomattavaa vahinkoa ennen kuin muovinen kantokassi pilkkoutuu.