Vuosisatojen ajan maaseudulla tarkoitettiin maataloutta, jossa miljoonat viljelijät ruokkivat eurooppalaista yhteiskuntaa. Monilla maaseutualueilla ja erityisesti kaukaisemmilla ja syrjäisemmillä alueilla eläminen liittyy edelleen erottamattomasti maatalouteen, sillä 40 prosenttia maaseutualueiden maa-alasta on maatalouden käytössä. Ajan myötä maa-, metsä- ja kalatalouden osuus maaseutualueista on vähentynyt sekä taloudellisesti että työllisyyden kannalta 12 prosenttiin kaikista työpaikoista ja neljään prosenttiin bruttoarvonlisäyksestä, mutta samalla on säilytetty EU:n elintarviketurva.

EU:n väestö ikääntyy, ja se alkaa vähentyä hitaasti tulevalla vuosikymmenellä. Maaseutualueiden väestö on jo keskimäärin vanhempaa kuin kaupunkien ja esikaupunkien väestö. Maaseutualueiden väkiluku on viime vuosina keskimäärin vähentynyt, mikä johtuu pääasiassa negatiivisesta luonnollisesta väestönmuutoksesta, jota ei ole kompensoitu riittävällä positiivisella nettomuutolla. Eräät itäiset ja eteläiset jäsenvaltiot kohtaavat jopa molemmat haasteet, sillä niiden maaseutualueiden luonnollinen väestönmuutos ja nettomuutto ovat olleet negatiivisia. Lisäksi nuoret naiset lähtevät maaseutualueilta todennäköisemmin kuin nuoret miehet. Nämä väestönkehityksen suuntaukset yhdistettynä yhteyksien ja infrastruktuurin puutteeseen sekä tuottavuuden haasteisiin ja julkisten palvelujen, kuten koulutuksen ja hoidon, huonoon saatavuuteen voivat vähentää maaseutualueiden houkuttelevuutta asuin- ja työskentelypaikkana.

Näitä perussopimusperiaatteita on noudatettava ja ne on omaksuttava kaikilla tasoilla. mikään politiikka, toimi tai toimenpide ei saisi hankaloittaa alueellista lähentymistä eikä pahentaa alueellista kahtiajakoa.

Komissio on sitoutunut vähentämään alueellisia eroja ja auttamaan maaseutualueita kuromaan kiinni välimatka muihin alueisiin. Tämä sitoumus vahvistetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 174 artiklassa, jossa määrätään, että erityistä huomiota on kiinnitettävä maaseutuun, teollisuuden muutosprosessissa oleviin alueisiin sekä vakavista ja pysyvistä luontoon tai väestöön liittyvistä haitoista kärsiviin alueisiin, kuten pohjoisimpiin alueisiin, joiden väestöntiheys on erittäin alhainen, ja saaristo-, rajaseutu- ja vuoristoalueisiin. Syrjäisimpien alueiden ja niiden maaseutualueiden erityinen asema tunnustetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 349 artiklassa.

Komissio, joka on vahvasti sitoutunut demokratiaan ja tasa-arvoon ja joka on tietoinen väestörakenteen muutoksen vaikutuksista, on sitoutunut siihen, ettei ketään tai mitään aluetta jätetä jälkeen ja että EU tuodaan lähemmäs kansalaisiaan. Tällä tiedonannolla se pyrkii antamaan uutta pontta maaseutualueille muuttamalla tapaa, jolla niistä ajatellaan, ja luomalla uusia mahdollisuuksia niin, että maaseutuyhteisöt saavat äänensä paremmin kuuluviin, sillä ne ovat olennainen osa Euroopan tulevaisuuden rakentamista. Maaseutuyhteisöillä on myös keskeinen asema Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin 20. periaatteen täytäntöönpanossa, sillä ne edistävät vahvaa sosiaalista Eurooppaa, joka on oikeudenmukainen, osallistava ja täynnä mahdollisuuksia.

Yhteiskunnan muutokset, mukaan lukien viimeisimmät covid-19-taudin aiheuttamat muutokset, olisi muutettava maaseutualueiden mahdollisuuksiksi. Meidän on vältettävä epäsymmetristä elpymistä ja varmistettava, että kaikilla EU:n alueilla on keinot toipua pandemiasta tasavertaisesti.

”Maaseutualueemme ovat olennainen osa yhteiskuntarakennetta ja muodostavat taloutemme ytimen. Maisemien, kulttuurien ja kulttuuriperinnön monimuotoisuus on yksi Euroopan tärkeimmistä ja tyypillisimmistä piirteistä. Ne ovat keskeinen osa identiteettiämme ja taloudellista potentiaaliamme.” ”Aiomme vaalia ja suojella maaseutualueita ja investoida niiden tulevaisuuteen.” Puheenjohtaja Ursula von der Leyen – heinäkuu 2019(Poliittiset suuntaviivat 2019–2024)”Maaseutualueemme ovat olennainen osa yhteiskuntarakennetta ja muodostavat taloutemme ytimen. Maisemien, kulttuurien ja kulttuuriperinnön monimuotoisuus on yksi Euroopan tärkeimmistä ja tyypillisimmistä piirteistä. Ne ovat keskeinen osa identiteettiämme ja taloudellista potentiaaliamme.” ”Aiomme vaalia ja suojella maaseutualueita ja investoida niiden tulevaisuuteen.” Puheenjohtaja Ursula von der Leyen – heinäkuu 2019(Poliittiset suuntaviivat 2019–2024)Johdanto: vaatimus EU:n maaseutualueita koskevasta pitkän aikavälin visiosta

Samaan aikaan palvelujen (esim. matkailu ja virkistys) painoarvo on kasvanut, mikä on johtanut maaseudun elinkeinoelämän rakennemuutokseen. Teollisuuden ja rakennusalan osuus taas on pysynyt vakaana.

Vaikka suuremman kasvun ansiosta ero on kaventunut vuoden 2000 jälkeen, maaseutualueiden asukaskohtainen bruttokansantuote (BKT) oli vuonna 2018 edelleen huomattavasti alhaisempi (75 prosenttia keskiarvosta) kuin EU:ssa keskimäärin. Talouserojen kurominen umpeen ei ulottunut syrjäisiin maaseutualueisiin (joilla BKT oli noin 70 prosenttia EU:n asukaskohtaisesta BKT:stä). Tämä yleinen taloudellinen tilanne korostaa tarvetta jatkaa maaseutualueiden talouden monipuolistamista, joka kattaa kaikki ulottuvuudet ja alat, jotta maaseutualueiden palvelu- ja tuotantomahdollisuuksia voidaan hyödyntää parhaalla mahdollisella tavalla.

EU:n maaseutualueiden keskimääräinen työllisyysaste kasvoi vuosina 2012–2020 (67,5 prosentista 73,1 prosenttiin eli korkeammaksi kuin kaupungeissa), kun taas keskimääräinen työttömyysaste laski (10,4 prosentista 5,9 prosenttiin eli alhaisemmaksi kuin kaupungeissa). Tämä suotuisa yleinen dynamiikka peittää erilaisia realiteetteja ja erityisesti jäsenvaltioiden hyvin erilaisia tilanteita sekä sitä tosiasiaa, että nuorten työttömyysaste on myös maaseutualueilla yleisen työikäisen väestön työttömyysastetta korkeampi. Köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevan väestön osuuden osalta voidaan lisäksi todeta, että vuoden 2019 luvut ovat maaseutualueilla korkeammat (22,4 %) verrattuna kaupunkeihin (21,3 %) ja pikkukaupunkeihin ja esikaupunkeihin (19,2 %), ja kymmenessä jäsenvaltiossa köyhyysriskissä olevan maaseutuväestön osuus on kasvanut vuodesta 2012.

Miesten ja naisten työllisyysero maaseutualueilla on 13 prosenttiyksikköä (10 prosenttiyksikköä kaupungeissa), ja joissakin jäsenvaltioissa se on yli 20 prosenttiyksikköä. Ero on pysynyt EU:n tasolla melko vakaana vuodesta 2012. Yli puolessa jäsenvaltioista sukupuolten välinen kuilu on maaseutualueilla suurempi kuin kaupungeissa. Huomiota olisi kiinnitettävä siihen, että monilla naisilla on epävarma työsuhde (esimerkiksi kausityöntekijät) tai ”näkymätön rooli” maaseutuyhteisöissä (esimerkiksi avustavat puolisot), minkä vuoksi he saattavat helposti joutua haavoittuvaan asemaan (kuten sosiaalisen suojelun tai äitiysetuuksien puuttuminen joissakin tapauksissa). Naisilla on samalla kuitenkin merkittävä asema maaseutualueiden vaurauden ja sosiaalisen osallisuuden edistämisessä erityisesti yrittäjyyden kautta.

Korkeakoulututkinnon suorittaneiden osuus on maaseutualueilla edelleen pieni, vaikka se kasvoi vuosien 2012 ja 2019 välisenä aikana 18 prosentista 22 prosenttiin. Myös maaseutualueiden ja kaupunkien välinen ero kasvoi vuosien 2012 ja 2019 välisenä aikana 17 prosenttiyksiköstä 19 prosenttiyksikköön (se on pysynyt vakaana tai kasvanut useimmissa jäsenvaltioissa). Perustaitojen (lukutaito, matematiikka ja luonnontieteet) osalta kaupunki- ja maaseutualueiden oppimistulosten ero on myös monissa maissa suuri, kuten vuoden 2018 PISA-tutkimuksen tulokset osoittavat. Ainakin digitaalisten perustaitojen osalta ero oli 14 prosenttiyksikköä (48 prosenttia maaseutualueilla ja 62 prosenttia kaupungeissa) vuonna 2019, ja se on pysynyt vakaana vuodesta 2015. Lisäksi EU:n tasolla opintonsa keskeyttäneiden osuus on maaseutualueilla ja pienemmissä kaupungeissa suurempi kuin kaupungeissa. Joidenkin maaseutualueiden kouluilla on usein vaikeuksia tarjota laadukasta opetusta maantieteellisen eristyneisyytensä ja pienen kokonsa vuoksi. Ne kärsivät infrastruktuurin ja koulutuksen tukipalvelujen riittämättömyydestä, rajallisesta koulutustarjonnasta sekä kokeneiden opettajien puutteesta. Tämä voi rajoittaa sähköisten palvelujen käyttöönottoa ja etäopiskelu- ja työskentelymahdollisuuksia, mikä vaikuttaa laadukkaiden työpaikkojen saatavuuteen maaseudulla.

Maaseutualueiden elämä riippuu ratkaisevasti laadukkaiden julkisten palvelujen ja infrastruktuurin saatavuudesta. Julkisessa kuulemisessa tärkeimmiksi tarpeiksi yksilöitiin infrastruktuuri, palvelujen saatavuus, digitaaliset yhteydet ja työllisyys. Erityisesti peruspalvelut, kuten vesihuolto, jätevesihuolto, energia, liikenne, rahoituspalvelut ja digitaalinen viestintä, ja niihin liittyvä infrastruktuuri ovat tärkeässä asemassa sosiaalisen ja taloudellisen osallisuuden varmistamisessa. Ne täydentävät muita sellaisia palveluja, joilla on mahdollistava tehtävä, kuten lastenhoitoa, koulutusta, pitkäaikaishoitoa, asumista, työmarkkinapalveluja ja sosiaalipalveluja, ja helpottavat niiden saatavuutta. Ne voivat myös olla merkittävä työpaikkojen lähde.

Julkisten palvelujen ja infrastruktuurin saatavuuteen vaikuttavat väestöntiheys ja väestön läheisyys, jotka vaihtelevat maaseutualueiden välillä eri jäsenvaltioissa sekä kaupunkien lähellä sijaitsevien ja syrjäisten maaseutualueiden välillä. Mitä vähemmän kaupungistunut alue on ja mitä syrjäisempi se on, sitä pidempi on keskimäärin matka maanteitse lähimpiin palveluihin.

Kolmannes maaseutualueiden väestöstä asuu raja-alueella. Näiden raja-alueilla sijaitsevien maaseutualueiden maanteiden ja rautateiden suorituskyky on keskimäärin heikompaa, ja alueilla on saatavilla vähemmän matkustajalentoja kuin muilla maaseutualueilla. Raja-alueilla sijaitsevien maaseutualueiden asukkaiden on matkustettava muiden maaseutualueiden asukkaita kauemmas päästäkseen alemman tai ylemmän perusasteen kouluun tai sairaalaan.

Pidemmät etäisyydet, pienempi väestötiheys ja suuremmat vaikutusalueet vaikeuttavat palvelujen tarjoamista ja saatavuutta maaseudulla. Laadultaan kaupunkialueiden palveluihin verrattavissa olevien yleishyödyllisten palvelujen tarjoaminen maaseutualueilla on kuitenkin tärkeässä asemassa, jotta voidaan säilyttää kaikkien kansalaisten tasapuolinen elintaso kaikilla alueilla, mukaan lukien kaikkein syrjäisimmät maaseutualueet ja syrjäisimmät alueet.

Maaseutuyhteisöille voi myös aiheutua suurempia ilmastosiirtymästä johtuvia kustannuksia. Pidemmät välimatkat esimerkiksi sairaaloihin, kouluihin ja kauppoihin sekä suurempi riippuvuus yksityisautoilusta julkisen liikenteen vähäisen tarjonnan vuoksi johtavat suurempiin matkakustannuksiin. Vähittäiskauppa, lääkärit, apteekit, pankit, postitoimistot, julkinen liikenne, lastenhoitopalvelut ja koulut ovat välttämättömiä maaseudun elämän ja työpaikkojen kannalta sekä sen varmistamiseksi, ettei ketään tai mitään aluetta jätetä jälkeen. Näiden palvelujen puuttuminen voi nopeasti johtaa syrjäisyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen tunteisiin. Pienet kaupungit voivat toimia muutosvoimana edistämällä maaseudun houkuttavuutta ja kehitystä sekä tarjoamalla niitä ympäröiville maaseutualueille pääsyn useisiin palveluihin. On tärkeää pohtia ja kokeilla uusia tapoja organisoida kansallisia ja alueellisia julkisia palveluja ja hyödyntää digitaalista siirtymää tässä prosessissa.

Liiketoimintamallit ja -lähestymistavat, kuten sähköiset palvelut, mobiilipalveluratkaisut, yksityisen ja julkisen sektorin kumppanuudet, yhteiskunnalliset yritykset, kulttuuriala ja luovat alat sekä osuuskunnat, voivat auttaa saavuttamaan harvaan asuttuja alueita, ja ne ovat yleisemmin maaseudun sosioekonomisen kehityksen keskeinen tekijä. Ne riippuvat erityisesti digitaalisten taitojen tasosta, riittävän digitaalisen infrastruktuurin saatavuudesta ja kohtuuhintaisuudesta sekä valmiuksista ottaa tehokkaasti käyttöön digitaaliteknologiaa, kuten digitaalisia palvelualustoja. Internetyhteydet ovat digitaalisen muutoksen keskeinen edellytys. Nopeiden laajakaistayhteyksien viimeaikaisesta paranemisesta huolimatta vain 59 prosentilla maaseutualueiden kotitalouksista on pääsy seuraavan sukupolven laajakaistayhteyksiin (> 30 Mbit/s), kun vastaava osuus EU:n kotitalouksista on 87 prosenttia.

Maaseutualueilla on myös erityisiä haasteita, jotka liittyvät ilmastonmuutokseen ja ympäristön tilan heikkenemiseen. Esimerkiksi maa- ja metsätalous ovat kaupunkien taloudelliseen toimintaan verrattuna alttiimpia yleistyville epäsuotuisille ilmasto-olosuhteille, kuten myrskyille, tulville ja kuivuudelle. Nämä alat joutuvat ensimmäisten joukossa kärsimään seurauksista, kun biodiversiteetti häviää, mikä uhkaa niistä riippuvaisten maaseutuyhteisöjen pitkän aikavälin talousnäkymiä.

1.2. Mahdollisuudet maaseutualueilla

Uudet yhteiskunnalliset vaatimukset, vihreän talouden mahdollisuudet, digitaaliteknologian avaamat mahdollisuudet sekä covid-19-pandemian seuraukset ja etätyön yleistyminen ovat palauttaneet huomiota maaseutualueisiin hyvinvoinnin, turvallisuuden, ekologisen elämäntavan sekä uusien sosiaalisten ja taloudellisten uudistumismahdollisuuksien paikkoina.

Maaseutualueiden luonnonvarat ovat erittäin tärkeitä tekijöitä kestävän ja vauraan tulevaisuuden rakentamisessa. Hyvin hoidetut metsien ja luonnonalueiden täyttämät maaseutumaisemat auttavat sääntelemään virtaavaa vettä, sitomaan ilmakehän hiilidioksidia ja ilmansaasteita sekä ehkäisemään maaperän eroosiota ja tarjoamaan ekosysteemipalveluja. Kestävä maa- ja metsätalous, joka kattaa ekologisen, taloudellisen ja sosiaalisen kestävyyden, auttaa turvaamaan ihmisarvoisen työn ja elinkeinot, suojelemaan ekologisia järjestelmiä ja biodiversiteettiä ja parantamaan myös ilmasto- ja riskinkestävyyttä. Tuotteiden laadun parantaminen ja viljelijöiden, metsänhoitajien ja maaseutuyrittäjien tukeminen siirtymisessä kohti vihreämpää yhteiskuntaa ja taloutta on olennaisen tärkeää.

Ilmastonmuutoksen hillinnän entistä suurempi painottaminen, myös uusiutuvan energian tuotannon avulla, on maaseutualueille mahdollisuus torjua energiaköyhyyttä, edellyttäen, että ekosysteemipalveluja arvostetaan asianmukaisesti ja että liiketoimintamallit säilyttävät arvonsa maaseutuyhteisöissä.

Maaseutualueet ovat tärkeässä asemassa Euroopan vihreän kehityksen ohjelmassa eli Euroopan uudessa kasvustrategiassa, kun EU:sta tehdään vuoteen 2050 mennessä ensimmäinen ilmastoneutraali maanosa. Vihreä siirtymä edellyttää kumppanuuksien kehittämistä kaikessa maaseutualueiden taloudellisessa toiminnassa kaikkien alojen yritysten, paikallisviranomaisten, tutkijoiden ja palvelujen välillä innovoinnin, tietämyksen jakamisen ja yhteistyön pohjalta, myös älykkään erikoistumisen prosessien puitteissa.

Biotalous on yksi unionin suurimmista aloista. Se kattaa maatalouden, metsätalouden, kalastuksen, vesiviljelyn sekä elintarvikkeiden, rehun, bioenergian ja biopohjaisten tuotteiden tuotannon. Se voi auttaa EU:ta nopeuttamaan siirtymistä kiertotalouteen ja vähähiiliseen talouteen, minkä lisäksi se edistää EU:n elintarvikealan ja maaseutualueiden teollisen perustan nykyaikaistamista ja vahvistamista. Kestävän bio- ja kiertotalous luo uusia ja monimuotoisempia arvoketjuja sekä vihreämpiä ja kustannustehokkaampia prosesseja niin, että samalla suojellaan biodiversiteettiä ja ympäristöä. Vuonna 2017 biotalous tuotti EU:ssa 614 miljardia euroa lisäarvoa ja työllisti noin 17,5 miljoonaa ihmistä. Biotalous voi maaseutualueilla edistää innovatiivisia yritysratkaisuja, ja sitä voidaan tukea startup-yrityskylien ja pk-yritysten tukemisen kaltaisilla aloitteilla.

Näiden uusien taloudellisten mahdollisuuksien lisäksi ja työpaikkojen luomiseksi asianomaisille alueille on myös kehitettävä kestäviä ja innovatiivisia tapoja käyttää entisiä kaivoksia ja mineraalien louhintapaikkoja, erityisesti ennallistamalla rappeutuneita ekosysteemejä ja niiden paikallisyhteisöille tarjoamia palveluja.

Entistä laadukkaampien, kestävämpien ja terveellisempien elintarvikkeiden, myös luomutuotteiden, kasvava kuluttajakysyntä voi luoda uusia mahdollisuuksia viljelijöille ja maaseudun taloudelle. EU:n Pellolta pöytään -strategian ja luonnonmukaisen tuotannon kehittämistä koskevan toimintasuunnitelman mukainen siirtyminen luonnonmukaisiin tuotantomenetelmiin, lyhyiden toimitusketjujen kehittäminen, paikallinen jalostus ja innovatiiviset tuotteet voivat osaltaan vahvistaa viljelijöiden asemaa ja lisätä heidän tulojaan.