VIHREÄ KIRJA VIHREÄ KIRJA EUROOPPALAISESTA MAKSUSUORITUSMÄÄRÄYKSESTÄ JA TOIMENPITEISTÄ VÄHÄISIÄ VAATEITA KOSKEVIEN OIKEUDENKÄYNTIEN YKSINKERTAISTAMISEKSI JA NOPEUTTAMISEKSI

(Komission esittämä)

SISÄLLYSLUETTELU

Vihreän kirjan tavoite

Asianosaisten näkemykset vihreästä kirjasta

1. I OSA: JOHDANTO

1.1. Pitäisikö yhteisön säädöstä soveltaa ainoastaan rajatylittävissä tapauksissa vai myös yhden valtion sisäisissä oikeudenkäynneissä?

1.2. Mikä olisi tarkoituksenmukainen väline prosessilainsäädäntöjen lähentämiseksi?

2. II OSA: EUROOPPALAISEEN MAKSUSUORITUSMÄÄRÄYKSEEN SOVELLETTAVA MENETTELY

2.1. JOHDANTO

2.1.1. Tehokas oikeussuoja tilanteissa, joissa velalliset eivät täytä velvollisuuksiaan, vaikka vaatimuksen oikeutusta, luonnetta tai määrää ei ole kyseenalaistettu

2.2. Maksusuoritusmääräykseen sovellettavan menettelyn määritteleminen

2.3. Yhteisön toiminnan tarve

2.4. TAUSTAA

2.4.1. Aloitteet eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn laatimiseksi ennen Amsterdamin sopimuksen voimaantuloa

2.5. Amsterdamin sopimus ja sen seuraukset

2.6. Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät

2.7. Vastavuoroista tunnustamista koskeva ohjelma

2.8. Riidattomia vaateita koskeva eurooppalainen maksusuoritusmääräys: kaksivaiheisen lähestymistavan ensimmäinen vaihe

2.9. Vihreä kirja: lähestymistavan toinen vaihe

3. EUROOPPALAINEN MAKSUSUORITUSMÄÄRÄYS

3.1. Yleistä

3.1.1. Yhteenveto eri jäsenvaltioissa käytössä olevista menettelyistä

3.2. Säädöksen soveltamisala

3.2.1. Pitäisikö soveltamisala rajoittaa koskemaan vain rahallisia vaateita?

3.2.2. Pitäisikö menettelyä soveltaa ainoastaan tietyntyyppisiin vaateisiin tai pitäisikö tietyntyyppiset vaateet sulkea sen soveltamisalan ulkopuolelle?

3.2.3. Pitäisikö vaateelle asettaa yläraja (tai jos kyseessä on muu kuin rahallinen vaade, vaateen arvolle)?

3.2.4. Pitäisikö välineen soveltamisen olla pakollista?

3.3. Menettelysäännöt

3.3.1. Pitäisikö kansainvälinen toimivalta rajatylittävissä tapauksissa antaa vastaajan kotipaikan tuomioistuimelle?

3.3.2. Oikeuspaikan määräytyminen siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimille toimivalta kuuluu

3.3.3. Säännöt menettelystä vastaavan tahon määrittämiseksi

3.3.4. Maksusuoritusmääräystä koskeva hakemus

3.3.5. Miten tarkkaan tuomioistuimen pitäisi tutkia vaade?

3.3.6. Tuomioistuimen päätös maksusuoritusmääräyksestä

3.3.7. Menettelyyn liittyvien velallisen oikeuksien ja velvollisuuksien ilmoittaminen vastaajalle päätöksen yhteydessä

3.3.8. Maksusuoritusmääräyksen tiedoksiantaminen vastaajalle

3.3.9. Vaateen kiistäminen

3.3.10. Riitautuksen vaikutukset

3.3.11. Vastineen esittämiselle annetun määräajan laiminlyönnistä aiheutuvat seuraukset

3.3.12. Olisiko säädettävä siitä, onko osapuolilla oltava oikeudellinen edustaja?

3.3.13. Oikeudenkäyntikuluja (tuomioistuimen suoritemaksuja ja muita kuluja) ja niiden korvaamista koskevat säännöt

3.3.14. Täytäntöönpano

4. III OSA: TOIMENPITEET VÄHÄISIÄ VAATEITA KOSKEVIEN OIKEUDENKÄYNTIEN YKSINKERTAISTAMISEKSI JA NOPEUTTAMISEKSI

4.1. OLEMASSA OLEVA EY:N LAINSÄÄDÄNTÖ - AIEMMAT YHTEISÖN ALOITTEET

4.2. TAUSTAA

4.3. JÄSENVALTIOIDEN NYKYISET VÄHÄISIÄ VAATEITA KOSKEVAT MENETTELYT

4.3.1. Raja-arvo

4.3.2. Riita-asioiden lajit

4.3.3. Vähäisiä vaateita koskeva menettely - vaihtoehto vai velvollisuus?

4.3.4. Menettelyn vireillepano

4.3.5. Oikeudellinen edustus ja neuvonta

4.3.6. ADR-menettelyt (vaihtoehtoinen riidanratkaisu)

4.3.7. Todisteiden vastaanottamista koskevien sääntöjen lieventäminen

4.3.8. Mahdollisuus soveltaa yksinomaan kirjallista menettelyä

4.3.9. Tuomion sisältöä ja määräaikaa koskevien sääntöjen lieventäminen

4.3.10. Oikeudenkäyntikulut

4.3.11. Muutoksenhakumahdollisuuksien epääminen tai rajoittaminen

4.4. YHTEISÖN TOIMINNAN TARVE

5. VÄHÄISIÄ VAATEITA KOSKEVAN SÄÄDÖKSEN SOVELTAMISALA

5.1. Raja-arvo

5.2. Riita-asioiden lajit

5.3. Vähäisiä vaateita koskeva menettely - vaihtoehto vai velvollisuus?

6. MENETTELYSÄÄNTÖJEN YKSINKERTAISTAMINEN

6.1. Lomakkeita koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset

6.2. Oikeudellinen edustus ja neuvonta

6.3. ADR-menettelyt (vaihtoehtoinen riidanratkaisu)

6.4. Todisteiden vastaanottamista koskevien sääntöjen lieventäminen

6.5. Mahdollisuus soveltaa yksinomaan kirjallista menettelyä

6.6. Tuomion sisältöä ja määräaikaa koskevien sääntöjen lieventäminen

6.7. Oikeudenkäyntikulut

6.8. Muutoksenhakumahdollisuuksien epääminen tai rajoittaminen

6.9. Muita yksinkertaistamismahdollisuuksia

7. YHTEENVETO KYSYMYKSISTÄ

Vihreän kirjan tavoite

Tämän vihreän kirjan tarkoituksena on antaa asiasta kiinnostuneille mahdollisuus esittää mielipiteensä toimista, joita olisi toteutettava yhteisön tasolla, niin että voitaisiin

- luoda maksusuoritusmääräyksiä koskeva eurooppalainen menettely eli kaikissa jäsenvaltioissa sovellettava nopea ja kustannustehokas erityismenettely sellaisten saatavien perintää varten, jotka todennäköisesti jäävät riidattomiksi, ja

- yksinkertaistaa ja nopeuttaa vähäisiä saatavia koskevia oikeudenkäyntejä, sillä tällä alalla on erityisen tärkeää sujuvoittaa menettelyjä ja vähentää niistä aiheutuvia kustannuksia, jotta voidaan estää vähäisten vaateiden käsittelyn muuttuminen kustannuksiltaan kohtuuttomiksi.

Vihreä kirja perustuu vertailututkimukseen, jossa on selvitetty sitä, miten nämä prosessuaaliset kysymykset nykyään ratkaistaan jäsenvaltioissa. Tämän esityksen tarkoituksena on helpottaa parhaiden käytäntöjen tunnistamista, jotta niitä voitaisiin käyttää mallina yhteisön säädösten laatimisessa.

Asianosaisten näkemykset vihreästä kirjasta

Vihreän kirjan 1, 2, 3 ja 5 luvussa esitetään kysymyksiä aiheista, jotka komission näkemyksen mukaan on selvitettävä ensisijaisesti, ennen kuin voidaan arvioida, millaisia aloitteita voitaisiin toteuttaa ensinnäkin maksusuoritusmääräystä koskevan eurooppalaisen menettelyn toteuttamiseksi ja toisaalta vähäisiä vaateita koskevien oikeudenkäyntien nopeuttamiseksi ja yksinkertaistamiseksi. Kysymykset on myös koottu luetteloksi vihreän kirjan loppuun. Komissio pyytää perusteltuja vastauksia kaikilta osapuolilta, joita asia koskee. Asianosaiset voivat esittää myös muita kommentteja ja näkemyksiä, vaikka komissio ei olisi ottanut kyseisiä aiheita esiin kysymyksissään. Vastaukset ja kommentit on toimitettava 31. toukokuuta 2003 mennessä seuraavaan osoitteeseen:

Euroopan komissio Oikeus- ja sisäasioiden pääosasto (DG JAI), yksikkö A.3 B-1049 Bruxelles/Brussel Faksi: (32-2) 299 64 57

S-posti: jai-coop-jud-civil@cec.eu.int

Jos vastauksia ja kommentteja toimitetaan eri muodoissa (esim. sähköpostilla ja kirjeitse), niiden lähettäjiä pyydetään käsittelyn helpottamiseksi ilmoittamaan siitä, että sama dokumentti on lähetetty komissiolle jo aiemmin. Komissio voi julkaista saamansa asiakirjat Internet-sivustollaan, paitsi jos lähettäjä nimenomaan kieltää julkaisemisen. Komissio arvioi keväällä 2003, onko vihreässä kirjassa esitettyjen kysymysten lähempää tarkastelua varten tarpeen järjestää julkinen kuuleminen.

1. I OSA: JOHDANTO

Komission nykyiseen työohjelmaan sisältyvä toimenpideohjelma tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamisesta siviili- ja kauppaoikeuden alalla [1] koskee nimensä mukaisesti lähinnä toisessa jäsenvaltiossa annettujen tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon helpottamista eikä niinkään jäsenvaltioiden prosessioikeuden lähentämistä tai yhtenäistämistä. Ohjelmassa kuitenkin todetaan, että tunnustamista ja täytäntöönpanoa varten tarvittavista välivaiheista voitaisiin joillain aloilla luopua ja ottaa sen sijaan yhteisön toimin käyttöön erityismenettely, joka voisi olla joko asetukseen perustuva yhtenäinen menettely tai direktiivin perusteella jokaisessa jäsenvaltiossa erikseen luotava yhdenmukaistettu menettely.

[1] EYVL C 12, 15.1.2001, s. 1.

Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti vastavuoroisen tunnustamisen ohjelmassa vaaditaan nimenomaisesti tällaisten yhteisten sääntöjen laatimista,

- jotta voidaan luoda erityinen menettely riidattomien vaateiden nopeaa ja tehokasta perintää varten (eurooppalainen maksusuoritusmääräys), ja

- jotta vähäisiä vaateita koskevia oikeudenkäyntejä voidaan yksinkertaistaa ja nopeuttaa.

Vaikka vähäisiä vaateita koskevat menettelyt ja maksusuoritusmääräystä koskeva menettely erotetaan prosessioikeudessa toisistaan, niiden yhtenäistämiseen tai yhdenmukaisen eurooppalaisen menettelyn luomiseen liittyvät kysymykset ovat osittain samoja tai päällekkäisiä. Kyseessä ovat ensimmäiset yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää yhteistyötä koskevat lainsäädäntöaloitteet, jotka suoraan liittyvät täytäntöönpanokelpoisen päätöksen saamiseksi käytävään menettelyyn.

Kumpaankin asiakokonaisuuteen liittyy kaksi keskeistä näkökohtaa, jotka koskevat yleistä lähestymistapaa yhteisön lainsäädäntöön (niitä ei kuitenkaan tarvitse välttämättä ratkaista samalla tavalla):

1.1. Pitäisikö yhteisön säädöstä soveltaa ainoastaan rajatylittävissä tapauksissa vai myös yhden valtion sisäisissä oikeudenkäynneissä?

Säännöt voidaan toki laatia niin, että niitä sovelletaan ainoastaan sellaisiin vähäisiä vaateita koskeviin oikeudenkäynteihin tai maksusuoritusmääräykseen sovellettaviin menettelyihin, joiden osapuolet ovat sijoittuneet eri jäsenvaltioihin; siinä tapauksessa eurooppalaista maksusuoritusmääräystä tai vähäisiä vaateita koskevaa menettelyä sovellettaisiin ainoastaan rajatylittäviin oikeudenkäynteihin. Toisaalta se, että tietty asia onkin luonteeltaan rajatylittävä, saattaa tulla ilmi vasta siinä vaiheessa kun velkoja hakee täytäntöönpanoa ja toteaa, että sitä on haettava toisesta jäsenvaltiosta, koska velallinen on muuttanut sinne tai koska tällä on takavarikoitavaksi kelpaavia varoja vain siellä. Voitaisiin myös pitää epätyydyttävänä tilannetta, jossa tehokasta eurooppalaista erityismenettelyä voitaisiin soveltaa ainoastaan rajatylittäviin tapauksiin, kun taas valtioiden sisäisissä tapauksissa kantajat joutuisivat mahdollisesti turvautumaan tavanomaisiin raskaisiin siviiliprosessioikeuden menettelyihin, jotka eivät vastaa heidän oikeutettuja tarpeitaan. Käytännöllisyyteen ja oikeudenmukaisuuteen liittyvien näkökohtien ohella on otettava huomioon, että tilanne, jossa eri jäsenvaltioiden velkojilla on käytössään tehokkuudeltaan hyvin erilaisia prosessioikeuden keinoja saataviensa perimiseksi, olivat ne sitten vähäisiä tai riidattomia, saattaisi vaikuttaa suoraan sisämarkkinoiden toimivuuteen. Tällainen vaikutus olisi todennäköinen, jos oikeusriitojen osapuolilla ei olisi Euroopan unionissa tasapuolisesti käytettävissään tehokkaita välineitä, sillä kansalaisten ja liikekumppanien tasa-arvo yhdennetyllä alueella edellyttää myös yhdenmukaista mahdollisuutta turvautua oikeudellisiin menettelyihin. Jos jokin yhtiö toimii jäsenvaltiossa, jossa oikeusjärjestelmä takaa riita-asioissa nopean ja tehokkaan täytäntöönpanon, sillä on todennäköisesti huomattava kilpailuetu verrattuna yhtiöön, joka joutuu toimimaan sellaisessa oikeudellisessa ympäristössä, jossa tällaisia tehokkaita oikeussuojakeinoja ei ole käytettävissä. Tällaiset eroavuudet saattavat johtaa jopa siihen, että yhtiöt eivät voi toteuttaa oikeuttaan sijoittautua vapaasti muihin jäsenvaltioihin EY:n perustamissopimuksessa tarkoitetulla tavalla. Siksi maksusuoritusmääräyksistä ja vähäisistä vaateista mahdollisesti laadittavien säädösten soveltamisen voitaisiin katsoa olevan hyödyllistä myös yhden jäsenvaltion sisäisissä oikeudenkäynneissä.

1. kysymys:

Pitäisikö maksusuoritusmääräyksiä ja vähäisiä vaateita koskevia yhteisön säädöksiä soveltaa ainoastaan rajatylittävissä tapauksissa vai myös yhden jäsenvaltion sisäisissä oikeudenkäynneissä? Mitä hyviä ja huonoja puolia liittyisi tällaisten mahdollisesti laadittavien säädösten suppeaan tai laajaan soveltamisalaan?

1.2. Mikä olisi tarkoituksenmukainen väline prosessilainsäädäntöjen lähentämiseksi?

Sillä, mitä säädöslajia pidetään tarkoituksenmukaisimpana prosessilainsäädäntöjen lähentämisessä, on huomattavat vaikutukset. Direktiivi voitaisiin rajoittaa koskemaan ainoastaan perusperiaatteita ja jäsenvaltioille voitaisiin jättää harkintavalta muotoilla varsinainen menettely omien tarpeidensa mukaan. Velvollisuus mukauttaa kansallista lainsäädäntöä direktiivin vaatimusten mukaan edellyttäisi kuitenkin vääjäämättä aiemman kansallisen järjestelmän muuttamista. Toisaalta asetus, joka on suoraan sovellettavaa oikeutta, ei jätä jäsenvaltioille lainkaan liikkumavaraa. Yhtenäisen eurooppalaisen menettelyn käyttöönotto ei kuitenkaan välttämättä korvaa kansallista lainsäädäntöä. Uusi eurooppalainen menettely voisi olla myös lisävaihtoehto, jota sovellettaisiin rinnan vähäisiin tai riidattomiin vaateisiin sovellettavan kansallisen menettelyn kanssa.

Minkä verran yhtenäisyyttä sitten tarvitaan, toissijaisuusperiaate huomioon ottaen, jotta tehokkuuteen ja käyttäjäystävällisyyteen liittyvät tavoitteet voidaan saavuttaa? Minkä verran vapautta ja joustoa jäsenvaltioille voidaan myöntää ilman että vesitetään alkuperäinen tarkoitus, yhdenmukaisen ja kaikille yhtä tehokkaan oikeussuojan saatavuuden helpottaminen?

Tältä osin tulisi myös muistaa, että yhtenäisen ja yhdenmukaistetun menettelyn välinen raja ei välttämättä ole kovin selkeä. Vaikka asiasta annettaisiin asetus, kaikki tietoisesti sen ulkopuolelle jätetyt kysymykset jäisivät avoimiksi ja edellyttäisivät siten täydentävien kansallisten sääntöjen laatimista. Voitaisiin hyvin ajatella, että asetusta pidettäisiin tarkoituksenmukaisimpana keinona varmistaa eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevan menettelyn yhdenmukaisuus. Samalla vähemmän keskeiset asiat jätettäisiin kuitenkin avoimiksi, niin että jäsenvaltiot voivat antaa niistä mahdollisesti erilaisia sääntöjä omien tarpeidensa mukaan. Toisaalta taas direktiivi tuntuisi sopivammalta säädöslajilta, kun otetaan huomioon vähäisiä vaateita koskevan menettelyn keskeiset piirteet. Kumpi säädöslaji sitten valitaankin, on joka tapauksessa määriteltävä ne olennaiset menettelylliset näkökohdat, jotka on syytä yhdenmukaistaa ja joita säädöksessä on käsiteltävä, oli se sitten asetus tai direktiivi. Tässä asiakirjassa käsitellään näitä olennaisia näkökohtia sekä eurooppalaista maksusuoritusmääräystä että vähäisiä vaateita koskevan menettelyn osalta erikseen.

2. kysymys:

Kumpi on tarkoituksenmukaisempi valinta maksusuoritusmääräystä ja vähäisiä vaateita koskevaksi säädökseksi, asetus vai direktiivi?

2. II OSA: EUROOPPALAISEEN MAKSUSUORITUSMÄÄRÄYKSEEN SOVELLETTAVA MENETTELY

2.1. JOHDANTO

2.1.1. Tehokas oikeussuoja tilanteissa, joissa velalliset eivät täytä velvollisuuksiaan, vaikka vaatimuksen oikeutusta, luonnetta tai määrää ei ole kyseenalaistettu

On tosiasia, että huomattava osa jäsenvaltioissa käytävistä oikeudenkäynneistä ei suinkaan tähtää ensisijaisesti arvovaltaisen, puolueettoman päätöksen saamiseen tosiseikkaa tai oikeuskysymystä koskevasta riita-asiasta. Sen sijaan on yhä useammin pikemminkin sääntö kuin poikkeus, että vaikka saamista ei ole millään tavoin riitautettu, velkojan on vietävä asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen täytäntöönpanoasiakirjan, jonka perusteella hän voi periä saatavansa ulosottoteitse, koska velallinen ei yksinkertaisesti halua tai ei voi suorittaa velkaansa muutoin [2].

[2] Komissio käynnisti vuonna 2000 tutkimuksen jäsenvaltioissa sovellettavista, erityisesti vähäisiä vaateita koskevista menettelyistä. Jäsenvaltioille jaetussa kyselyssä oli myös joitakin kysymyksiä riitauttamattomista vaateista. Jäsenvaltioiden vastaukset on koottu taulukoksi loppuraporttiin, jonka on laatinut tutkimusjohtaja Evelyne Serverin, CNRS IDHE-ENS CACHAN (Des Procedures de traitement judiciares des demandes de faible importance ou non contestées dans les droits des Etats-Membres de l'Union Européenne, Cachan 2001, s. 30). Vastausten perusteella niissä maissa, joissa on saatavilla kattavia tilastotietoja, riitauttamattomien vaateiden osuus kaikista alemman oikeusasteen yleisissä siviilituomioistuimissa käsitellyistä vaateista on vähintään noin 50 % (Irlanti) ja enimmillään yli 80 % (Saksa, Itävalta, Ruotsi).

Tilanne muodostaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmille monitahoisen haasteen. Onkin tärkeää tehdä mahdollisimman varhaisessa vaiheessa ero todellisten riita-asioiden ja niiden asioiden välillä, joissa ei ole varsinaista oikeusriitaa. Näiden tapausten erottaminen toisistaan on hyödyllistä, mutta se ei vielä riitä varmistamaan, että tuomioistuimien rajallisia resursseja voitaisiin käyttää tehokkaasti. Näin ne voivat kuitenkin keskittyä todellisiin riita-asioihin ja ratkaista ne kohtuullisessa ajassa. Tähän toivottuun tulokseen päästään kuitenkin vain jos riidattomia vaateita varten on käytettävissä nopea ja tehokas menettely, jonka avulla oikeuslaitos voi vapautua ylimääräisestä työtaakasta, niin ettei suuria sumia pääse muodostumaan. Koska edellä tarkoitettuja riitauttamattomia tapauksia on erittäin paljon, niiden tehokkaan käsittelyn takaava prosessilainsäädäntö vaikuttaa ratkaisevalla tavalla koko oikeuslaitoksen suorituskykyyn.

Euroopan unionin talouden toimijoiden kannalta on ensiarvoisen tärkeää, että maksamattomat mutta riitauttamattomat saatavat voidaan periä nopeasti. Jos lainsäädäntö ei takaa velkojan riidattomien vaateiden nopeaa täytäntöönpanoa, se tavallaan antaa epärehellisille velallisille tietynasteisen suojan ja kannustaa näitä siten viivyttämään velanmaksua tahallaan omaksi edukseen. [3] Maksuviivästykset ovat merkittävä syy maksukyvyttömyyteen, joka muodostaa uhkan erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten toimintakyvylle ja aiheuttaa runsaasti työpaikkojen menetyksiä. Se, että jopa riidattomien velkojen perimiseksi on aloitettava pitkällisiä, monimutkaisia ja kalliita tuomioistuinmenettelyjä, väistämättä vain pahentaa talouteen kohdistuvia haittavaikutuksia.

[3] Vuonna 1994 laadittiin komission toimeksiannosta maksuviivästyksiä koskeva tutkimus ("European Late Payment Survey" - Intrum Justitia), jonka perusteella komissio arvioi neuvostolle ja Euroopan parlamentille osoittamassaan tiedonannossa "Kohti päätösten saamisen ja täytäntöönpanon tehostumista Euroopan unionissa" (EYVL C 33, 31.1.1998, s. 3, kohta 38), että kaikista maksuviivästyksistä on Euroopan unionissa tahallisia noin 35 %.

2.2. Maksusuoritusmääräykseen sovellettavan menettelyn määritteleminen

Ongelmat, jotka liittyvät riidattomien saatavien joukkoperintään tuomioistuinteitse, on kaikissa jäsenvaltioissa pyritty ratkaisemaan kansallisista lähtökohdista, niiden omien siviiliprosessioikeuden järjestelmien ja perinteiden mukaisesti. Niinpä ratkaisut ovat sekä teknisesti että tuloksiltaan hyvin erilaisia. Eräissä jäsenvaltioissa riidattomien vaateiden ratkaisemiseen sovelletaan pääasiallisesti seuraavia prosessioikeuden välineitä: yksipuoliset tuomiot, tavallisen siviiliprosessioikeuden piirissä toteutetut yksinkertaistetut erityismenettelyt tai jopa väliaikaiset toimenpiteet, jotka ovat käytännössä lopullisia, sillä asiaa viedään tuskin koskaan pääkäsittelyyn [4].

[4] Koska Alankomaissa ei ole käytettävissä nopeaa, yksinkertaista ja edullista menettelyä velkojen perimiseksi, tuomioistuimet soveltavat erittäin laajasti väliaikaisia toimenpiteitä (kort geding).

Erityinen maksusuoritusmääräykseen sovellettava menettely on kuitenkin osoittautunut useissa jäsenvaltioissa erittäin tehokkaaksi keinoksi varmistaa, että riidattomat saatavat voidaan periä nopeasti ja kustannustehokkaasti. Tällainen menettely sisältyy nykyään yhdentoista jäsenvaltion (Belgian, Espanjan, Italian, Itävallan, Kreikan, Luxemburgin, Portugalin, Ranskan, Ruotsin, Saksan ja Suomen) siviiliprosessilainsäädäntöön [5]; tunnetuimpia esimerkkejä ovat Ranskan injonction de payer ja Saksan Mahnverfahren. Itse asiassa maksusuoritusmääräys on otettu äskettäin käyttöön kahdessa jäsenvaltiossa (Espanjassa ja Portugalissa), joissa velkojille ei aiemmin ollut tarjolla vastaavanlaista täytäntöönpanoasiakirjaa. [6] Tämä on yksi osoitus tämäntyyppisten menettelyjen suosion lisääntymisestä Euroopan unionissa.

[5] Lukuun ottamatta Belgiaa, missä procédure sommaire d'injonction de payer on eräiden rakenteellisten puutteiden vuoksi osoittautunut monimutkaisemmaksi kuin tavallinen riita-asiain oikeudenkäynti (ennen maksusuoritusmääräyksen antamista asiasta on mm. tehtävä virallinen ilmoitus), minkä vuoksi oikeusalan toimijat eivät ole ottaneet sitä yleiseen käyttöön.

[6] Portugalissa maksusuoritusmääräystä koskeva lainsäädäntö otettiin käyttöön vuonna 1993, ja vuonna 1998 toteutettiin uudistus sen tehokkuuden lisäämiseksi. Espanjassa proceso monitorio otettiin käyttöön vuonna 1999.

Jäsenvaltioissa käytössä olevat maksusuoritusmääräysmenettelyt eroavat toisistaan huomattavasti monilta keskeisiltä näkökohdiltaan, joita ovat mm. soveltamisala, maksusuoritusmääräyksen antamista koskevan toimivallan perusteet tai ne muodolliset ja aineelliset edellytykset, joiden täyttyessä myönteinen päätös voidaan antaa. Eroavuuksista huolimatta näillä voimassaolevilla menettelyillä, joita käsitellään yksityiskohtaisemmin jäljempänä tässä vihreässä kirjassa, on myös seuraavat yhteiset piirteet, joiden perusteella voidaan määritellä maksusuoritusmääräykseen sovellettava menettely.

Tuomioistuin tai toimivaltainen viranomainen tekee vaadetta koskevan päätöksen kantajan hakemuksesta ex parte eli ilman että vastaajalla on tässä vaiheessa mahdollisuus osallistua menettelyyn. Päätös annetaan vastaajalle tiedoksi varustettuna ohjeella, jonka mukaan hänen on joko noudatettava määräystä tai riitautettava vaade tietyn määräajan kuluessa. Jos vastaaja ei tee kumpaakaan, maksusuoritusmääräyksestä tulee täytäntöönpanokelpoinen. Vain jos vastaaja ilmoittaa vastustavansa päätöstä, tapaus voidaan siirtää tavanomaiseen oikeudenkäyntimenettelyyn. Näin ollen velvollisuus aloittaa kontradiktorinen menettely on tavanomaisista menettelysäännöistä poiketen aina sillä, jolle maksusuoritusmääräys on osoitettu. Maksusuoritusmääräykseen sovellettavan menettelyn keskeiset ominaisuudet ovatkin juuri tämä "vastuun kääntyminen" (ranskassa käytetään erityisen kuvaavaa termiä inversion du contentieux) sekä vastaajan oikeuksien suojaaminen antamalla hänelle mahdollisuus estää täytäntöönpanoasiakirjan laatiminen.

2.3. Yhteisön toiminnan tarve

Tavallinen riita-asiain oikeudenkäynti ei kestonsa ja kustannustensa vuoksi sovellu riidattomien vaateiden käsittelyyn, ja on itsestään selvää, että nämä piirteet käyvät erityisen kohtuuttomiksi, kun tapaukseen liittyy rajatylittäviä vaikutuksia. Muiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien vieraus, minkä vuoksi on tarpeen turvautua lakimiehen palveluksiin, viivästykset, joita aiheutuu oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksiantamisesta toisissa jäsenvaltioissa oleville osapuolille, sekä kääntämiskustannukset ovat vasta päällimmäisiä niistä ongelmista, jotka hankaloittavat velkojien asemaa rajatylittävissä tapauksissa. Nämä tekijät liittyvät kaikkiin rajatylittäviin oikeudenkäynteihin riippumatta siitä, onko vaade riitainen vai riidaton. Vastakohta yhden valtion sisäisessä tapauksessa käytettävissä olevan nopean perintämenettelyn ja eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden osapuolten väliseen riita-asiaan liittyvien viivästysten ja kustannusten välillä käy kuitenkin kohtuuttomaksi, jos vastaaja ei edes kiistä vaateen aiheellisuutta. Rajatylittävissä tapauksissa olosuhteet suosivat epärehellisiä velallisia, mikä saattaa estää talouden toimijoita laajentamasta toimintaansa kotijäsenvaltionsa ulkopuolelle. Tämä puolestaan rajoittaa jäsenvaltioiden välistä kauppavaihtoa. Vaikka riidattomien velkojen perintää varten olisikin olemassa tehokas kansallinen menettely, mikä on kaukana nykytilanteesta [7], se ei välttämättä parantaisi tilannetta ratkaisevasti, koska tällaisten menettelyjen väliset suuret erot ja se, että niitä ei tunneta muissa jäsenvaltioissa, vaikeuttaa jo sinänsä huomattavasti rajatylittävien tapausten ratkaisemista. Yhdenmukaistettu eurooppalainen maksusuoritusmääräys voisi siten merkittävästi helpottaa tehokkaan oikeussuojan saamista.

[7] Vaikka jäsenvaltioissa olisikin olemassa maksusuoritusmääräysmenettely, niitä ei usein sovelleta (Belgia, Italia, Itävalta ja Luxemburg), jos vastaajan kotipaikka on toisessa valtiossa.

On myös otettava huomioon se, että rajatylittäviä vaikutuksia voi liittyä myös muihin kuin sellaisiin tapauksiin, joissa pääkäsittelyyn osallistuu asianosaisia eri jäsenvaltioista. Tapaus, joka alun perin on koskenut vain yhtä jäsenvaltiota, voi saada kansainvälisiä ulottuvuuksia, jos kyseisessä jäsenvaltiossa annettu tuomio on pantava täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa esimerkiksi siksi, että velallinen on muuttanut sinne tai että tällä on takavarikoitavaksi kelpaavia varoja vain siellä. Ennen kuin tuomio voidaan panna täytäntöön muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa se on annettu, sen täytäntöönpanokelpoisuus on vahvistettava ns. eksekvatuurimenettelyssä. [8] Tästä aiheutuu siinä määrin viivästyksiä ja kuluja, että neuvosto ja komissio ovat ottaneet näiden välivaiheiden poistamisen yhdeksi painopistealueeksi toimenpideohjelmassa [9], joka koskee tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamista siviili- ja kauppaoikeuden alalla. Jos kansainvälistä toimivaltaa koskevien sääntöjen puitteissa olisi mahdollista saada yhdenmukaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn avulla täytäntöönpanoasiakirja siinä jäsenvaltiossa, jossa täytäntöönpanoa haetaan, monissa tapauksissa ei tarvittaisi muita täytäntöönpanomenettelyjä toisessa jäsenvaltiossa. Silloin kun päätös on pantava täytäntöön muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa se on annettu, eurooppalaisen maksusuoritusmääräyksen yleinen käyttöönotto helpottaisi suuresti tuomion tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon liittyviä menettelyjä ja tekisi jopa osan niistä turhiksi. [10] Se, että jäsenvaltiot ovat varanneet itselleen oikeuden kieltäytyä panemasta täytäntöön toisissa jäsenvaltioissa annettuja tuomioita, johtuu suurelta osin kansallisten lainsäädäntöjen keskinäisistä eroista ja siitä, ettei toisissa jäsenvaltioissa sovellettavia sääntöjä juuri tunneta. Erityisen vähän tiedetään siitä, missä määrin nämä säännöt noudattavat niitä vaatimuksia, joiden perusteella täytäntöönpanokelpoisuuden vahvistamisesta on mahdollista kieltäytyä tai joiden nojalla se voidaan kumota. [11] Yksipuolisten tuomioiden osalta tämä päättely koskee erityisesti arkaluonteista kysymystä vastaajan oikeuksien asianmukaisesta suojaamisesta, josta säädetään neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 34 artiklan 2 kohdassa; maksusuoritusmääräyshän on yksipuolinen tuomio siinä mielessä, että se edellyttää täytäntöönpanokelpoisuuden vahvistamista vain jos vastaaja on passiivinen eikä riitauta vaatimusta [12]. Jos eurooppalainen maksusuoritusmääräysmenettely sisältäisi yhdenmukaiset yhteiset säännöt myös vastaajan oikeuksien suojaamisesta, välivaiheista tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa varten voitaisiin todennäköisesti luopua kokonaan. [13]

[8] Eksekvatuurimenettelystä määrättiin alun perin tuomioistuinten toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa vuonna 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen (konsolidoitu versio EYVL C 27, 26.1.1998, s. 1) 31 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa. Menettelyä on kuitenkin muutettu, ja nyt siitä määrätään 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL L 12, s. 1) 38 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa (asetus tuli voimaan 1.3.2002).

[9] EYVL C 12, 15.1.2001, s. 1.

[10] Tämä kanta on jo esitetty komission tiedonannossa neuvostolle ja Euroopan parlamentille "Kohti päätösten saamisen ja täytäntöönpanon tehostumista Euroopan unionissa", EYVL C 33, 31.1.1998, s. 3.

[11] Neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 45 artiklan 1 kohta yhdessä 34 ja 35 artiklan kanssa.

[12] Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on tutkinut, ovatko maksusuoritusmääräykset vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisia; kyseistä kohtaa sovelletaan tuomioihin, jotka on annettu vastaajan poissaollessa. Ks. asiat Hengst Import BV v. Campese (C-474/93), tuomio 13.7.1995, Kok. 1995 I-2113 (Italian procedimento d'ingiunzione, ja Klomps v. Michel (C-166/80), tuomio 16.6.1981, Kok. 1981, 1593 (Saksan Mahnverfahren).

[13] Se, että kyseiset säännöt eivät tietenkään soveltuisi kaikkiin yksittäistapauksiin tai että niitä joskus sovellettaisiin väärin, ei ole tältä osin este, koska tällaiset virheet eivät vaikuta tuomion täytäntöönpanokelpoisuuteen pelkästään yhden jäsenvaltion sisäisissä menettelyissä, paitsi jos hävinnyt osapuoli riitauttaa itse tuomion.

Voidaan keskustella vapaasti siitä, pitäisikö eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä soveltaa ainoastaan rajatylittäviin riita-asioihin. Tässä vihreässä kirjassa esitetään tästä aiheesta eri aiheiden yhteydessä joitakin yleisiä huomioita [14], joiden lisäksi voitaisiin ottaa huomioon myös seuraavat seikat. Koska maksusuoritusmääräysmenettely on ennen muuta riidattomien velkojen joukkoperintään soveltuva keino ja koska sen soveltaminen kuuluu tuomioistuimille siksi että niillä on monopoli täytäntöönpanoasiakirjojen myöntämisessä, voitaisiin kohtuudella katsoa, että tilanne, jossa eri jäsenvaltioiden velkojilla on käytössään tehokkuudeltaan hyvin erilaisia menettelyllisiä keinoja, merkitsee kilpailun vääristymistä sisämarkkinoilla. [15] Eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn luominen voisi olla esimerkki subsidiariteettiperiaatteen mukaisesta yhdenmukaistamispyrkimyksestä, koska tämäntyyppinen menettely ei liity erottamattomasti muihin siviilioikeudellisia menettelyjä sääteleviin sääntöihin vaan on jokseenkin erillinen kysymys. Vasta maksusuoritusmääräysmenettelyn loppuvaiheessa saattaa olla vastaajan vastustuksen vuoksi tarpeen siirtää asia tavalliseen riita-asiain oikeudenkäyntiin. Näin ollen eurooppalaisen maksusuoritusmääräyksen käyttöönotto ei aiheuttaisi tarvetta lähentää kansallisia prosessilainsäädäntöjä.

[14] Ks. edellä 1.1.

[15] Komission tiedonannossa neuvostolle ja Euroopan parlamentille "Kohti päätösten saamisen ja täytäntöönpanon tehostumista Euroopan unionissa" (EYVL C 33, 31.1.1998, s. 3, kohta 38) viitataan Intrum Justitian laatimaan selvitykseen European Payment Habits Survey (ks. edellä alaviite 3), jonka mukaan tahallisia maksuviivästyksiä on selvästi unionin keskiarvoa (35 %) vähemmän niissä jäsenvaltioissa, joissa tuomiot voidaan saada ja panna täytäntöön nopeammin, edullisemmin ja tehokkaammin.

Edellä esitetyn perusteella ja jotta komissio voisi paremmin arvioida yhteisön tasolla toteutettavien toimien tarpeellisuutta sekä sitä, millaisia näiden toimien tulisi olla, tämän vihreän kirjan yhtenä tarkoituksena on kerätä lisää tietoa riidattomien vaateiden perintää koskevien prosessioikeuden sääntöjen toiminnasta, oli kyseessä sitten maksusuoritusmääräys tai jokin muu jäsenvaltioissa sovellettava menettely. Pelkästään analysoimalla voimassa olevaa säädöskehystä ei ole mahdollista tehdä oikeita johtopäätöksiä siitä, missä määrin jokin menettely vastaa käytännön vaatimuksia. Mitä enemmän vaihtelua esiintyy siinä, miten eri jäsenvaltioissa hyväksytään ja sovelletaan menetelmiä, joiden tarkoituksena on yksinkertaistaa ja nopeuttaa täytäntöönpanokelpoisen päätöksen saamista tapauksissa, joissa vaade osoittautuu riidattomaksi, sitä vakavampi on edellä kuvattu epäoikeudenmukainen tilanne eri jäsenvaltioiden toimijoiden välillä ja sitä kipeämmin tarvitaan sääntöjen lähentämistä koko yhteisön laajuisesti.

3. kysymys:

Millaisia ongelmia jäsenvaltiossanne on esiintynyt maksusuoritusmääräyksiin sovellettavan menettelyn tai muun riidattomien vaateiden perintää koskevan menettelyn soveltamisessa? Ilmoittakaa, missä määrin nämä menettelyt hyväksytään ja miten laajalti niitä sovelletaan käytännössä. Voidaanko näitä menettelyjä soveltaa myös rajatylittävissä tapauksissa, joissa joko kantajan tai vastaajan kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa? Jos voidaan, onko niiden soveltamisessa ilmennyt ongelmia? Millaisia ongelmia? Jos ongelmia ei ole ollut, miten riidattomia vaateita koskevat asiat olisi mielestänne ratkaistava rajatylittävissä tilanteissa?

2.4 TAUSTAA

2.4.1. Aloitteet eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn laatimiseksi ennen Amsterdamin sopimuksen voimaantuloa

2.4.1.1. Stormen ehdotus

Professori Marcel Stormen johtama prosessioikeuden asiantuntijoiden työryhmä esitti komissiolle vuonna 1993 luonnoksen direktiiviehdotukseksi yksityisoikeudellisissa riita-asioissa sovellettavien menettelyjen eräitä näkökohtia koskevien jäsenvaltioiden lakien ja sääntöjen lähentämisestä (nk. Stormen ehdotus) [16]. Tämä ensimmäinen kattava yritys käsitellä siviiliprosessioikeuden keskeisiä piirteitä [17] perustui selkeästi sisämarkkinoiden toimintaperiaatteisiin [18], ja sen yhdessä jaksossa esitetään yksityiskohtaiset säännöt maksusuoritusmääräyksiin sovellettavalle menettelylle eli tunnustetaan lainsäädäntöjen lähentämisen tarve tällä alalla [19]. Komissio ei ole laatinut tämän ehdotuksen perusteella säädösaloitetta, mutta se on silti arvokas tietojen ja ideoiden lähde.

[16] Julkaistu vuonna 1995, Storme (toim.), Rapprochement du droit judiciaire de l'Union Européenne - Approximation of judiciary law in the European Union, Dordrecht/Boston/London.

[17] Mainittakoon, että jo ennen tätä ehdotusta Euroopan neuvosto oli esittänyt oikeussuojan saatavuuden helpottamisesta 14.5.1981 antamassaan suosituksessa N:o R (81) 7, että olisi annettava säännöksiä riidattomista tai selvistä ja rahassa määritellyistä vaateista, jotta voitaisiin varmistaa, että niiden osalta voidaan saada lainvoimainen päätös nopeasti, ilman tarpeettomia muodollisuuksia, oikeudenkäyntejä tai kustannuksia.

[18] Professori Stormen kirjoittamassa johdannossa käsitellään laajasti sisämarkkinoiden luomaa tarvetta yhdenmukaistaa siviiliprosessioikeutta sekä taloudelliset näkökohdat että alaa koskeva yhteisön lainsäädännön oikeusperusta huomioon ottaen.

[19] Työryhmän alkuperäisenä tehtävänä oli laatia luonnos koko yhteisön siviiliprosessioikeuden kattavasta mallikoodeksista. Lopullisessa ehdotuksessa eri alojen välillä on kuitenkin selviä eroja: toisia (esim. maksusuoritusmääräystä) on käsitelty yksityiskohtaisesti ja niistä esitetään yhdenmukainen yhteinen menettely, kun taas toisilla aloilla esitetään vain yleisten periaatteiden tai vähimmäissääntöjen laatimista.

2.4.1.2. Direktiivi maksuviivästysten torjumisesta

Vuonna 1998 komissio esitti ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kaupallisten toimien maksuviivästysten torjumisesta [20]. Ehdotus perustuu ajatukseen, että maksuviivästysten seuraukset, kuten velkojan oikeus periä viivästyneestä maksusta viivästyskorkoa, voivat ehkäistä maksuviivästyksiä vain jos niihin liittyy oikaisumenettelyjä, jotka ovat nopeita, tehokkaita ja edullisia. [21] Ehdotuksen 5 artiklassa jäsenvaltiot velvoitettiin varmistamaan, että riidattomien saatavien perintää varten on olemassa nopeutettu menettely, ja hahmoteltiin tällaisen menettelyn keskeisiä vähimmäispiirteitä. Vaikka ehdotuksessa ei mainittukaan termiä 'maksusuoritusmääräys', voidaan melko varmasti olettaa, että ehdotuksen laatijat tarkoittivat alun perin juuri tämäntyyppistä menettelyä [22]. Kun direktiivi lopulta annettiin 29. kesäkuuta 2000 [23] EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan nojalla, siinä noudatettiin varovaisempaa lähestymistapaa. Sen sijaan että otettaisiin käyttöön (mahdollisesti uusi) erityismenettely, direktiivin 5 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että täytäntöönpanoasiakirja on mahdollista saada 90 kalenteripäivän kuluessa kansallisen lainsäädännön mukaisesti. [24] Nähtäväksi jää, aiheuttaako 5 artiklan saattaminen osaksi kansallisia lainsäädäntöjä huomattavia muutoksia jäsenvaltioiden prosessioikeuden järjestelmiin. [25] Joka tapauksessa tätä säännöstä on pidettävä vasta varovaisena ensiaskeleena eikä lopullisena vaiheena kohti riidattomien vaateiden perintää koskevan tehokkaan eurooppalaisen menettelyn luomista.

[20] KOM(98) 126 lopullinen, 3.6.1998, s. 13.

[21] Ehdotuksen johdanto-osan 14 kappale, josta tuli direktiivin johdanto-osan 20 kappale.

[22] Ehdotuksen perusteluosassa mainitaan nimenomaisesti Ranskan injonction de payer ja Saksan Mahnverfahren.

[23] Direktiivi 2000/35/EY, EYVL L 200, 8.8.2000, s. 35. Määräaika direktiivin saattamiseksi osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä päättyi 8.8.2002.

[24] Direktiivin 5 artikla: Riidattomien saatavien perintämenettelyt:

[25] Todennäköisesti kuitenkin useimmat tai peräti kaikki jäsenvaltiot katsovat, että niiden siviiliprosessioikeus täyttää jo nämä vaatimukset. Paljon riippuu siitä, miten 5 artiklan ilmaisua 'tavallisesti' tulkitaan. Otetaanko huomioon vain oikeudellinen kehys vai myös se, miten tehokkaasti tuomioistuimet käytännössä pystyvät tätä määräystä noudattamaan?

2.5. Amsterdamin sopimus ja sen seuraukset

Amsterdamin sopimuksen voimaantulon yhteydessä oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa siirtyi kolmannesta pilarista (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.1 artiklan 6 kohta) ensimmäiseen pilariin. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 61 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan ja 65 artiklan mukaisesti Euroopan yhteisö toteuttaa toimenpiteitä oikeudellisen yhteistyön alalla sellaisissa yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on valtioiden rajat ylittäviä vaikutuksia ja jotka ovat välttämättömiä sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta. Saman sopimuksen 65 artiklan c alakohdassa määrätään, että tällaisia toimenpiteitä ovat riita-asiain oikeudenkäyntien moitteettoman sujumisen esteiden poistaminen edistämällä tarvittaessa riita-asian oikeudenkäyntiä koskevien jäsenvaltioissa sovellettavien säännösten yhteensopivuutta.

Tämä yhteisön uusi toimivalta antoi uutta puhtia keskustelulle prosessioikeuden lähentämisestä laajemminkin, mm. riidattomien vaateiden alalla. [26]

[26] Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että perustamissopimuksen 61 artiklan c alakohta ja 65 artikla olisivat eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn ainoat mahdolliset oikeusperustat.

2.6. Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät

Tampereella 15. ja 16. päivänä lokakuuta 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto vahvisti, että tuomioiden ja oikeusviranomaisten muiden päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaate on oikeudellisen yhteistyön peruskivi unionissa. Kohdassa "Lähentämisen lisääminen yksityisoikeuden alalla" Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa ja komissiota valmistelemaan uutta prosessioikeudellista lainsäädäntöä rajat ylittäviä tapauksia varten erityisesti asioista, jotka ovat välttämättömiä sujuvan oikeudellisen yhteistyön ja paremman oikeussuojan kannalta. Yhtenä keskeisistä toimista mainittiin erikseen maksusuoritusmääräykset. [27]

[27] Puheenjohtajan päätelmät, 38 kohta.

Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa ja komissiota hyväksymään joulukuuhun 2000 mennessä toimenpideohjelman vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamiseksi ja aloittamaan eurooppalaisen täytäntöönpanomääräyksen ja niiden prosessioikeudellisten seikkojen käsittelyn, joiden osalta yhteiset vähimmäisvaatimukset katsotaan tarpeellisiksi, jotta helpotettaisiin vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista.

2.7. Vastavuoroista tunnustamista koskeva ohjelma

Neuvoston 30. marraskuuta 2000 hyväksymässä komission ja neuvoston yhteisessä toimenpideohjelmassa tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamisesta siviili- ja kauppaoikeuden alalla mainittiin yhtenä yhteisön ensisijaisimmista toimista eksekvatuurimenettelyn poistaminen riidattomilta vaateilta. Ohjelmassa todettiin, että on jo sinänsä ristiriitaista, että eksekvatuurimenettely voi viivästyttää riidattomia vaateita koskevien päätösten täytäntöönpanoa, ja että eksekvatuurimenettely olisi poistettava ensimmäiseksi tältä osin, koska maksamatta olevat saatavat on liike-elämässä voitava periä nopeasti ja kysymys on jatkuvasti esillä talouspiireissä, joille sisämarkkinoiden moitteeton toiminta on tärkeää. [28]

[28] EYVL C 12, 15.1.2001, s. 1, kohta I B 3.

Kuten edellä jo todettiin, toimenpideohjelma keskittyy selkeästi lähinnä toisessa jäsenvaltiossa annettujen tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon helpottamiseen. Ohjelman tavoitteena ei siis ole jäsenvaltioiden kansallisen prosessioikeuden yhdenmukaistaminen. Prosessioikeuden lähentäminen laatimalla vähimmäissäännöt tai yhdenmukaistamalla sitä ei ole itsessään tavoite, vaan liitännäistoimenpide, joka joillakin aloilla voi olla edellytys sille, että eksekvatuurimenettelyistä vähitellen voitaisiin luopua. [29] Toimenpideohjelmassa todetaan myös, että poistettavan eksekvatuurimenettelyn tilalle voitaisiin tietyillä aloilla ottaa käyttöön yhteisössä vahvistetun yhtenäisen tai yhdenmukaistetun erityismenettelyn tuloksena saatu eurooppalainen täytäntöönpanoperuste. [30] On syytä korostaa, että eksekvatuurimenettelystä luopuminen ja prosessioikeuden yhdenmukaistaminen ovat kaksi eri asiaa. Eksekvatuurimenettely koskee asiassa jo tehdyn päätöksen täytäntöönpanoa toisessa valtiossa, kun taas prosessioikeuden yhdenmukaistaminen liittyy tehokkaan oikeussuojan saatavuuteen sen varmistamiseksi, että asiassa voidaan saada päätös, ottamatta kantaa siihen, onko se pantava täytäntöön toisessa valtiossa vai ei. Vaikka nämä asiat liittyvät toisiinsa edellä esitetyllä tavalla, on tärkeää pitää mielessä, että ne ovat luonteeltaan erilaiset ja että niitä voidaan käsitellä erikseen niiden omista lähtökohdista. Huomautettakoon tässä vain, että eksekvatuurimenettelyn poistamisella ei ole mitään merkitystä siinä tapauksessa, että velkojan on rajatylittävässä tilanteessa haastettava vastaaja oikeuteen jäsenvaltiossa, jossa ei ole käytössä tehokasta menettelyä riidattomien velkojen perimiseksi. Ja päinvastoin, jos tällainen menettely on käytössä ja asiassa voidaan sen avulla saada päätös siinä valtiossa, jossa vastaajan kotipaikka on, ei useimmissa tapauksissa ole enää tarvetta panna päätöstä täytäntöön kolmannessa jäsenvaltiossa. Toisaalta aina tulee olemaan sellaisia riidattomia saatavia koskevia tuomioita tai muita täytäntöönpanoasiakirjoja (tuomioistuimen päätöksiä, alkuperäisiä asiakirjoja), myös sellaisia jotka on saatu muiden kuin yhdenmukaistettujen menettelyjen tuloksena, jotka on pantava täytäntöön muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa ne on annettu.

[29] Aiheita, joihin yhdenmukaistaminen tai vähimmäissääntöjen laatiminen soveltuu, käsitelläänkin toimenpideohjelmassa otsikolla Vastavuoroisen tunnustamisen liitännäistoimenpiteet.

[30] Ohjelman II jakson A 2 b kohta. Vaikka ohjelman tässä jaksossa ei mainita maksusuoritusmääräysmenettelyä (eikä mitään muutakaan erityismenettelyä), ohjelman III jakson A kohdassa mainitaan ehdotus eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen laatimisesta riidattomille saataville ohjelman täytäntöönpanon ensimmäisessä vaiheessa. Tämä osoittaa, että tällä alalla on suunniteltu lainsäädäntöjen yhdenmukaistamista erityisesti riidattomien saatavien perimistä varten.

2.8. Riidattomia vaateita koskeva eurooppalainen maksusuoritusmääräys: kaksivaiheisen lähestymistavan ensimmäinen vaihe

Edellä esitetyn perusteella komissio on päättänyt noudattaa kaksivaiheista lähestymistapaa, jonka tarkoituksena on

* poistaa eksekvatuurimenettely, edellyttäen että noudatetaan tiettyjä vähimmäissääntöjä, joita sovelletaan kaikkiin riidattomia vaateita koskeviin täytäntöönpanoasiakirjoihin riippumatta siitä, minkälaisen menettelyn tuloksena päätös tai täytäntöönpanoasiakirja on saatu,

ja

* ottaa käyttöön erityinen yhdenmukainen menettely todennäköisesti riidattomiksi jäävien velkojen perimiseksi, eli eurooppalainen maksusuoritusmääräys.

Näitä tavoitteita ei kuitenkaan ole tarkoitus toteuttaa samassa säädöksessä. Tämän lähestymistavan ansiosta eksekvatuurimenettelyn poistamisessa voidaan edetä nopeasti kaikissa niissä tilanteissa, joissa ei ole todellista riitaa velan luonteesta ja määrästä (ei siis pelkästään maksusuoritusmääräysten osalta), ja valmistella samalla huolellisesti yhdenmukaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn käyttöönottoa.

Komissio hyväksyi huhtikuussa 2002 ehdotuksen neuvoston asetukseksi riitauttamattomia vaateita koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanomääräyksen käyttöönotosta. [31] Tämä säädösaloite on edellä mainitun kaksivaiheisen strategian ensimmäinen vaihe, ja sen myötä on tarkoitus poistaa eksekvatuurimenettely kaikilta riidattomia vaateita koskevilta täytäntöönpanoasiakirjoilta, sillä ehdotuksen soveltamisalaa ei ole rajattu pelkästään jonkin tietyn menettelyn tuloksena saatuihin päätöksiin. Välitoimenpiteiden poistamisen edellytyksenä on, että noudatetaan eräitä menettelyn vähimmäisvaatimuksia, jotka koskevat asiakirjojen tiedoksiantamista ja siinä noudatettavia menettelyjä, tiedoksiantamisen ja tuomion antamisen välistä määräaikaa, jonka tarkoituksena on antaa puolustukselle tilaisuus valmistautumiseen ja varmistaa, että vastaaja saa asiasta riittävät tiedot. Ainoastaan silloin kun näitä vähimmäisvaatimuksia noudatetaan, on oikeutettua poistaa vastaajan oikeuksien toteutumisen valvonta siinä jäsenvaltiossa, jossa täytäntöönpano on määrä toteuttaa. Vähimmäisvaatimusten noudattamista valvoo tuomion antanut tuomioistuin. Tämän lähestymistavan mukaan vahvistaminen tapahtuu täyttämällä monikielinen vakiolomake. Tarkoituksena on tuottaa konkreettista etua velkojille, jotka pääsevät hyödyntämään nopeaa ja tehokasta täytäntöönpanoa ulkomailla ilman sen jäsenvaltion oikeuslaitoksen osallistumista, jossa täytäntöönpanoa haetaan, ja tästä johtuvia viivytyksiä ja kuluja.

[31] KOM(2002) 159 lopullinen.

2.9. Vihreä kirja: lähestymistavan toinen vaihe

Tämä vihreä kirja edustaa kaksivaiheisen strategian toista vaihetta. Se liittyy komission politiikkaan, jonka mukaan vastavuoroista tunnustamista koskevan puiteohjelman yhteydessä esiin nousseita kysymyksiä riidattomista vaateista käsitellään yhtenä kokonaisuutena.

Vastavuoroista tunnustamista koskevan ohjelman täytäntöönpanoa koskevien huomautusten ja eurooppalaista maksusuoritusmääräystä [32] koskevien yleisten huomioiden perusteella lienee selvää, että tämän vihreän kirjan tavoitteena oleva menettelyjen yhdenmukaistaminen ja tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon helpottaminen eivät ole toisiaan pois sulkevia tai ristiriitaisia eivätkä edes päällekkäisiä toimenpiteitä. Pikemminkin nämä kaksi komission aloitetta täydentävät toinen toistaan. Sen lisäksi, että eurooppalainen maksusuoritusmääräysmenettely loisi jäsenvaltioiden velkojille ja velallisille tasavertaiset toimintamahdollisuudet tarjoamalla heille tasavertaiset mahdollisuudet oikeussuojan saamiseen, se voisi myös edistää tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa, kun eurooppalaista täytäntöönpanomääräystä koskevassa ehdotuksessa edellytetystä vahvistamisvaatimuksestakin voitaisiin luopua.

[32] Ks. edellä 2.3.

3. EUROOPPALAINEN MAKSUSUORITUSMÄÄRÄYS

3.1. Yleistä

Tämän vihreän kirjan tarkoituksena on käynnistää laaja-alainen kuuleminen siitä, millä tavoin voitaisiin ottaa käyttöön erityinen yhtenäinen tai yhdenmukaistettu eurooppalainen maksusuoritusmääräysmenettely. Tätä varten käsitellään yksitellen sääntöjä, joilla tällaista menettelyä säädeltäisiin, mahdollisuuksien mukaan siinä kronologisessa järjestyksessä, jossa ne menettelyssä esiintyvät. Jokainen aihe esitellään luomalla lyhyt yleiskatsaus asiaa koskevaan jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Näin voidaan toivon mukaan pohjustaa keskustelua ja tunnistaa Euroopan unionissa sovellettavia parhaita käytäntöjä - ja miksei myös uusia innovatiivisia ratkaisuja - sekä kehittää analyysin tulosten perusteella uusi maksusuoritusmääräys, jota voitaisiin soveltaa koko unionissa ja joka toisi unionin kansalaisille lisäarvoa.

Maksusuoritusmääräystä koskevan menettelyn eri ominaisuuksien erillinen tarkastelu olisi kuitenkin epätäydellistä ja riittämätöntä, koska se ei antaisi kattavaa kokonaiskuvaa tavoitteesta luoda menettely, jonka eri osaset täydentävät toisiaan harmonisesti ja muodostavat tasapainoisen kokonaisuuden. Siksi ennen yksityiskohtien käsittelyä esitetään lyhyt katsaus Euroopassa nykyään käytössä oleviin erilaisiin maksusuoritusmääräysten tyyppeihin, jotta saadaan tietoa eri kansallisille järjestelmille ominaisista menettelyjen piirteistä. Menettelyn yksittäisten ominaisuuksien käsittelyn yhteydessä on myös otettava huomioon niiden mahdolliset yhteisvaikutukset. Ratkaiseva valinta koskee sitä, päätetäänkö omaksua jokin parhaista nykyisistä malleista vai päätetäänkö luoda kokonaan uusi järjestelmä, jossa on ominaisuuksia eri järjestelmistä ja lisäksi ehkä joitakin innovatiivisia piirteitä.

3.1.1. Yhteenveto eri jäsenvaltioissa käytössä olevista menettelyistä

Euroopan unionin jäsenvaltioissa on käytössä karkeasti ottaen kaksi erityyppistä maksusuoritusmääräystä. Kaikki jäsenvaltiot, joissa on käytössä maksusuoritusmääräys, noudattavat jompaakumpaa mallia, vaikka menettelyjen yksityiskohdissa onkin eroja.

Ns. "todisteita edellyttävän" mallin (Belgia, Espanja, Italia, Kreikka, Luxemburg, Ranska) keskeisenä piirteenä on vaatimus, jonka mukaan kantajan on esitettävä kirjallinen todiste siitä, että vaade on oikeutettu. Ilman tällaista asiakirjatodistetta maksusuoritusmääräystä koskevaa hakemusta ei oteta käsiteltäväksi. Ehto on tarkoitettu suojaksi aiheettomasti tehtyjä hakemuksia vastaan. Se on nähtävä osana järjestelmää, jonka mukaan maksusuoritusmääräys voidaan antaa vasta sen jälkeen kun tuomioistuin on tutkinut tapauksen asiasisällön summaarisesti. Asiakirjatodisteen keskeinen asema tulee esiin juuri tässä vaiheessa. Onko tällainen kirjallinen todiste olemassa ja tukeeko se vaadetta riittävästi, niin että tuomioistuin voi antaa maksusuoritusmääräyksen sen perusteella? Tuomioistuimen tehtävänä on arvioida näitä kysymyksiä. Näin voidaan suojata vastaajaa jo menettelyn tässä vaiheessa, jossa hän ei osallistu käsittelyyn eikä siten voi antaa itse lausuntoa vaatimuksen perusteista. Tuomioistuimen on pystyttävä poistamaan menettelystä jo hyvin varhaisessa vaiheessa aiheettomat vaateet, jotka perustuvat pelkästään kantajan esittämiin tietoihin tai joiden tueksi ei voida esittää kirjallisia todisteita. Jos maksusuoritusmääräys kuitenkin annetaan, se saa menettelyn läpäisemisen myötä jo jonkinlaisen uskottavuusleiman. Useimmissa "todisteita edellyttävän mallin" jäsenvaltioissa (Espanjassa, Italiassa, Kreikassa, Ranskassa) vastaajalla on vain yksi mahdollisuus kiistää vaade. Sen jälkeen kun tätä varten annettu määräaika on umpeutunut, maksusuoritusmääräys saa välittömästi lainvoiman eikä siihen voi enää hakea muutosta.

Itävallassa, Portugalissa, Ruotsissa, Saksassa ja Suomessa on sen sijaan käytössä toinen malli, jossa ei edellytetä todisteiden esittämistä. Tälle mallille on ominaista se, että tuomioistuin ei millään tavoin tutki vaateen sisältöä. Jos hakemus täyttää muodolliset perusvaatimukset, niin että se voidaan ottaa käsiteltäväksi, tuomioistuin antaa maksusuoritusta koskevan määräyksen tutkimatta vaateen oikeutusta sen enempää. [33] Siinä missä tuomioistuimen on "todisteita edellyttävän" mallin mukaan annettava vastaajalle edes jonkinlainen vähimmäissuoja, tämän toisen mallin mukaan päävastuu on vastaajalla itsellään. Tämä on tietyssä mielessä inversion du contentieux -periaatteen puhdas toteutuma, sillä tapauksen eteneminen riippuu täysin vastaajan vastauksesta (tai vastaamatta jättämisestä), ilman että tuomioistuin enää puuttuu asian käsittelyyn. Kun vastaajalla on mahdollisuus estää täytäntöönpanokelpoisen päätöksen tekeminen pelkästään sanomalla "ei" eli kiistämällä vaade, muita suojatoimenpiteitä ei pidetä tarpeellisina. Tärkeimmät muut erot ovat loogista seurausta tästä erilaiseen ajatustapaan perustuvasta lähestymistavasta. Jos asiaa ei tutkita tuomioistuimessa, ei tietenkään ole myöskään tarvetta todistaa vaadetta oikeutetuksi todistusasiakirjojen avulla, koska ne olisivat vain tällaisen tutkimuksen välineitä. Sitä paitsi, jos tuomioistuin ei tutki vaadetta, vaan koko menettely on luonteeltaan lähinnä hallinnollinen [34], asian vieminen tuomioistuimen käsiteltäväksi tuntuisi tyystin tarpeettomalta. Kaikissa tätä mallia noudattavissa jäsenvaltioissa toimivalta antaa maksusuoritusmääräys onkin osoitettu joko tuomioistuimen kirjaajalle tai (Ruotsissa) täytäntöönpanoviranomaisille eli oikeuslaitoksen ulkopuoliselle hallintoelimelle. On kiinnostavaa todeta, että vaikka useimmista tähän ryhmään kuuluvista jäsenvaltioista puuttuu suoja, jonka vaateen sisällön tutkiminen tuomioistuimessa voi antaa, sitä on usein pyritty tavallaan tasapainottamaan antamalla vastaajalle kaksi tilaisuutta kiistää vaade yhden sijasta. Jos vaadetta ei kiistetä annetussa määräajassa, Ruotsissa, Suomessa ja Saksassa annetaan toinen (täytäntöönpanokelpoinen) päätös. Se ei kuitenkaan ole lainvoimainen, vaan vastaaja voi hakea siihen muutosta jälleen uuden määräajan kuluessa. Maksusuoritusta koskeva määräys saa lainvoiman vain jos vastaaja antaa tämänkin määräajan umpeutua ryhtymättä tarvittaviin toimenpiteisiin.

[33] Huomattakoon kuitenkin, että Itävallassa on äskettäin hyväksytty uutta lainsäädäntöä, jossa tuomioistuinta kielletään tutkimasta vaateen sisältöä pelkästään summaarisesti; lisätietoja jäljempänä kohdassa 3.3.5.

[34] Ilmaisu "hallinnollinen" tarkoittaa tässä sitä, että vaateen sisällön oikeutusta ei tutkita. Sitä ei pidä ymmärtää niin, että itse menettelyn oikeudellinen luonne asetettaisiin kyseenalaiseksi. Vain Ruotsissa on menty niin pitkälle, että maksusuoritusmääräyksiä koskeva menettely on uskottu hallintoelimen tehtäväksi.

On syytä todeta, että kaksi jäsenvaltiota on poikennut tästä käytännöstä lainsäädännössään. Sekä Itävallassa että Portugalissa on omaksuttu malli, jossa todisteita ei vaadita, mutta ne ovat halunneet tehostaa sitä entisestään ottamalla käyttöön yksivaiheisen menettelyn. Jos vastaaja jättää käyttämättä ainoan mahdollisuutensa kiistää vaade, asiassa ei tarvitse enää tehdä päätöstä, jonka voisi taas kiistää tai johon voisi hakea muutosta, vaan maksusuoritusmääräys saa saman tien lainvoiman.

Itävallan ja Portugalin esimerkki osoittaa, että on mahdollista poimia kummastakin olemassa olevasta mallista tehokkaimmat ominaisuudet. Itävallan Mahnverfahrenissa yhdistyvät "todisteettoman" mallin yksinkertaisuus (ei todisteasiakirjoja, ei vaateen sisällön tutkimusta, ei käsittelyä tuomioistuimessa) ja todisteita edellyttävän mallin muutoksenhakumahdollisuuksien tiukka rajoittaminen, niin että velkoja voi saada hieman yli kahdessa viikossa [35] päätöksen, joka on paitsi täytäntöönpanokelpoinen myös lainvoimainen. Voitaisiinko tällaista yhdistelmämallia soveltaa myös yhteisön tasolla? [36] Vai olisiko pitäydyttävä johonkin edellä kuvatuista vakiintuneista järjestelmistä? Voitaisiinko näiden todisteisiin eri tavoin suhtautuvien mallien välinen kulttuuriero ylittää, ja miten se tapahtuisi? Kuinka paljon vastuuta vastaajalle voidaan jättää? Onko olemassa vähimmäissääntö, jonka avulla tuomioistuin voi suojella vastaajaa maksusuoritusmääräyksen avulla vahvistetuilta aiheettomilta vaateilta?

[35] Tosin vaateen kiistämiselle annettu määräaika, joka on nyt 14 päivää, pitenee kaksinkertaiseksi eli neljään viikkoon 1.1.2003 alkaen; ks. jäljempänä kohta 3.3.9.1.

[36] Sekä Itävallassa että Portugalissa on rajoitettu maksusuoritusmääräyksen soveltamisalaa asettamalla saatavan suuruudelle enimmäismäärä. Tätä voidaan pitää varotoimenpiteenä, jonka tarkoituksena on välttää uuden supertehokkaan menettelyn mahdolliset haittavaikutukset.

Seuraavassa pohditaan eri strategioita, joiden mukaan maksusuoritusmääräystä koskevan menettelyn eri yksityiskohtia voidaan käsitellä; tämä on nähtävänä yrityksenä vastata näihin laaja-alaisiin kysymyksiin. Eri jäsenvaltioiden ratkaisuja ei voida eikä pidäkään analysoida irrallaan niiden yleisestä järjestelmästä. Jokaisen eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevan ehdotuksen etuja ja haittoja on lisäksi tarkasteltava omana kokonaisuutenaan, sillä menettelyyn liittyvien eri näkökohtien vuorovaikutus muodostaa monimutkaisen verkoston. Jäljempänä mainitaan tarvittaessa erikseen, millaisia koko menettelyyn vaikuttavia edellytyksiä tiettyihin vaihtoehtoihin liittyy.

3.2. Säädöksen soveltamisala

3.2.1. Pitäisikö soveltamisala rajoittaa koskemaan vain rahallisia vaateita?

Sellaisen erityismenettelyn soveltamisala, jonka tarkoituksena on saada täytäntöönpanokelpoinen päätös, joka perustuu olettamukseen siitä, että vaade jää riitauttamattomaksi ja edellyttää ns. "vastuun kääntymistä" (inversion du contentieux), on useimmissa jäsenvaltioissa (Belgiassa, Espanjassa, Itävallassa, Kreikassa, Luxemburgissa ja Portugalissa) rajoitettu tietynsuuruisiin rahallisiin vaateisiin. Italiassa, Ranskassa, Ruotsissa ja Suomessa tällaista menettelyä voidaan sen sijaan soveltaa myös muihin velvoitteisiin. Näissä jäsenvaltioissa maksusuoritusmääräyksen (injonction de payer) soveltamisalaa on laajennettu siten, että on mahdollista saada teettomääräys (injonction de faire). Menettelyä voidaan soveltaa eri maissa erityyppisiin hakemuksiin, mutta tyypillisiä tapauksia ovat irtaimen omaisuuden luovuttaminen ja palauttaminen sekä hallintaoikeuden menettäminen. [37]

[37] Italiassa siviililain 639 :n mukaan käsiteltäväksi voidaan ottaa vaatimukset, jotka koskevat tiettyä määrää paljoustavaraa tai tietyn irtaimen esineen palauttamista. Ruotsissa ns. virka-apumenettely (handräckning) voi koskea hallintaoikeuden menettämistä, irtaimen omaisuuden luovutusta, toimitusvelvollisuuden toteuttamista, omaisuuden siirtoa, työsopimuksen täytäntöönpanoa ja maa-alueen tai tontin kauttakulkuoikeuden epäämisen tai myöntämisen täytäntöönpanoa. Ranskassa uuden siviiliprosessikoodeksin (NCPC) 1425 :n 1 momentin mukaan teettomääräystä (injonction de faire) voidaan soveltaa kaikkiin sopimusperusteisiin ei-rahallisiin velvoitteisiin, jos kaikki sopimuspuolet eivät ole kauppiaita.

Kun pohditaan sitä, pitäisikö yhdenmukaistetun eurooppalaisen menettelyn kattaa myös muut kuin rahalliset vaateet, olisi pidettävä mielessä, että valtaosa yksityisoikeudellisissa riita-asioissa esitettävistä vaateista koskee nimenomaan maksumääräystä, minkä vuoksi täytäntöönpanomääräyksellä olisi käytännössä suhteellisen vähän merkitystä. [38] Sitä paitsi täytäntöönpanoon liittyvät velvollisuudet soveltuvat jo luonteeltaan paljon huonommin yhdenmukaistamiseen, kuten vakiolomakkeiden ja atk:n käyttöön, koska itse vaade (päätös, jonka täytäntöönpanoa vaaditaan) on aina kuvailtava täsmällisesti,. Tämä on paljon vaikeampi tehtävä kuin pelkän rahamääräisen vaateen esittäminen, joka voidaan ilmaista helposti (joko euroina tai jonakin muuna rahayksikkönä).

[38] Mainittakoon, että Ranskassa injonction de faire -menettelyä ei ole käytetty kovinkaan paljon, ja Pariisin Tribunal de Grande Instancen presidentti on jopa esittänyt uudistusehdotuksen, jossa suositellaan siitä luopumista.

4. kysymys:

Pitäisikö eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä soveltaa ainoastaan rahallisiin vaateisiin? Jos vastaus on kielteinen, minkä muun tyyppisiin vaateisiin sitä pitäisi soveltaa?

3.2.2. Pitäisikö menettelyä soveltaa ainoastaan tietyntyyppisiin vaateisiin tai pitäisikö tietyntyyppiset vaateet sulkea sen soveltamisalan ulkopuolelle?

Monissa jäsenvaltioissa (Belgiassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Kreikassa ja Ruotsissa [39]) ei rahallisten vaateiden osalta rajoiteta maksusuoritusmääräyksen soveltamista vaateen luonteen ja oikeusperustan mukaan. Muiden jäsenvaltioiden joukossa on kaksi eri tapaa rajoittaa menettelyn soveltamisalaa. Ranskassa ja Portugalissa maksusuoritusmääräystä voidaan soveltaa ainoastaan sopimusvelvoitteisiin perustuviin vaateisiin, eli deliktivaateet on suljettu sen soveltamisalan ulkopuolelle. [40] Luxemburgissa, Saksassa ja Suomessa ei määritellä, minkätyyppisiin vaateisiin maksusuoritusmääräystä voidaan soveltaa, vaan kielletään sen antaminen tietyissä erikseen määritellyissä tapauksissa. [41]

[39] Vaatimusta, jonka mukaan vaateen on oltava ehdoton ja erääntynyt, pidetään itsestäänselvänä edellytyksenä eikä vihreän kirjan tässä jaksossa tarkoitettuna muuna rajoituksena.

[40] Ranskassa maksusuoritusmääräystä (injonction de payer) voidaan uuden siviiliprosessikoodeksin 1405 :n nojalla soveltaa sopimusvelvoitteiden lisäksi myös tiettyihin lakisääteisiin velvoitteisiin kuten eläkejärjestelmän hyväksi suoritettaviin maksuihin.

[41] Luxemburgissa maksusuoritusmääräystä ei voida antaa kiinteistön vuokrasopimuksen eikä työ- tai työharjoittelusopimuksen täytäntöönpanoa varten. Saksassa rajoitus paljon suppeampi ja koskee ainoastaan kuluttajaluottoja, jos korko ylittää siviiliprosessilaissa määritellyn raja-arvon (ks. 688 (II) (1) ZPO). Suomessa menettelyä ei voida soveltaa asioissa, joissa osapuolet eivät voi tehdä asiasta sovintoa.

On kuitenkin korostettava, että edellä esitetyt erot eivät ole niin jyrkkiä kuin ensi näkemällä saattaa vaikuttaa. Erityisesti on syytä muistaa, että monissa jäsenvaltioissa maksusuoritusmääräyksen soveltaminen edellyttää vaadetta koskevan todisteasiakirjan esittämistä. Tämä vaatimus ei täyty juuri koskaan sopimukseen perustumattomaan vahingonkorvausvastuuseen liittyvien vaateiden kohdalla. Näin ollen maksusuoritusmääräys, jota sovelletaan ainoastaan sopimusvelvoitteisiin perustuvaan vaateeseen, ei käytännössä juuri poikkea sellaisesta maksusuoritusmääräyksestä, jota voidaan soveltaa kaikentyyppisiin vaateisiin mutta ainoastaan kirjallisen todisteasiakirjan esittämisen jälkeen (Belgiassa, Espanjassa, Italiassa ja Kreikassa).

On pohdittava tarkkaan, pitäisikö eurooppalaisen maksusuoritusmääräyksen soveltamisala rajoittaa koskemaan vain tietyntyyppisiä vaateita, ja jos niin päätetään tehdä, minkätyyppisistä vaateista olisi kysymys ja miten rajoitus määriteltäisiin. On selvää, että helpointa olisi sallia maksusuoritusmääräyksen soveltaminen kaikkiin (rahallisiin) vaateisiin, koska mikä tahansa rajoitus aiheuttaisi tulkintaongelmia siitä, millainen vaade on hyväksyttävä ja millainen ei [42], ja asian ratkaisemiseksi tarvittaisiin tuomioistuimen tai toimivaltaisen viranomaisen päätös. Tällainen rajoitus tuntuisikin oikeutetulta vain jos tietyt aiheet on välttämättä jätettävä menettelyn soveltamisalan ulkopuolelle. Esimerkiksi tietyille aloille tyypillisen vastaajien heikon aseman voidaan katsoa vaarantavan vastaajan oikeuksien suojan huolimatta siitä, että vaade on mahdollista riitauttaa ja estää siten täytäntöönpanokelpoisen päätöksen täytäntöönpano.

[42] Esimerkiksi vaateita, jotka koskevat sopimusta edeltävässä suhteessa (culpa in contrahendo) syntynyttä vahingonkorvausta, pidetään joissakin jäsenvaltioissa (mm. Saksassa) sopimukseen perustuvina vaateina, toisissa jäsenvaltioissa (mm. Ranskassa) taas deliktivaateina.

5. kysymys:

Olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä sovellettava ainoastaan tietyillä siviili- ja kauppaoikeuden aloilla vai pitäisikö tietyntyyppiset vaateet sulkea sen soveltamisalan ulkopuolelle? Ilmoittakaa kummassakin tapauksessa, minkätyyppiset vaateet olisi sisällytettävä menettelyn soveltamisalaan tai jätettävä sen ulkopuolelle.

3.2.3. Pitäisikö vaateelle asettaa yläraja (tai jos kyseessä on muu kuin rahallinen vaade, vaateen arvolle)?

Maksusuoritusmääräysmenettelyn soveltamista voidaan rajoittaa paitsi käsiteltäväksi otettavan vaateen luonteen perusteella myös asettamalla vaateelle yläraja (tai jos kyseessä on muu kuin rahallinen vaade, vaateen arvolle). Joissakin jäsenvaltioissa (Belgiassa, Espanjassa, Itävallassa ja Portugalissa) maksusuoritusta koskeva määräys voidaan antaa vain tiettyyn enimmäismäärään asti [43], toisissa (Italiassa, Kreikassa, Luxemburgissa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa ja Suomessa) taas tällaisia rajoituksia ei ole [44].

[43] Enimmäismäärä vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Belgiassa enimmäismäärä on noin 1 850 euroa, Portugalissa noin 3 750 euroa ja Espanjassa noin 30 000 euroa. Itävallassa on hiljattain hyväksytty uusi säädös, jonka mukaan enimmäismäärä nousee 1. tammikuuta 2003 alkaen 10 000 eurosta 30 000 euroon.

[44] Luxemburgissa on valittavana kaksi eri menettelyä (ordonnance conditionnelle de paiement ja provision sur requête) sen mukaan, miten suuresta vaateesta on kysymys. Provision sur requête koskee yli 10 000 euron suuruisia vaateita, ja se on otettu käyttöön vasta vuonna 1997. Se perustuu jokseenkin samoihin sääntöihin kuin ordonnance conditionnelle de paiement, mutta eroaa siitä siinä suhteessa, että se on lähinnä väliaikainen toimenpide eikä siitä voi tulla lainvoimaista.

Koska maksusuoritusmääräykseen sovellettavan menettelyn tarkoituksena on mahdollistaa riidattomien (ei vähäisten) vaateiden ratkaiseminen tehokkaasti ja edullisesti ja koska vaateen riidattomuus ei ole millään tavoin sidoksissa sen arvoon, ainoa järkevä syy ottaa käyttöön tällainen soveltamisrajoitus olisi halu suojata vastaajaa sellaiselta peruuttamattomien vahinkojen riskiltä, jonka myöhemmin peruutettavan päätöksen täytäntöönpano voisi aiheuttaa. [45] Tämä perustelu näyttäisi kuitenkin pitävältä vain siinä tapauksessa, että kantajan käytettävissä oleva tavanomainen menettely tarjoaa passiiviselle vastaajalle paremman suojan kuin maksusuoritusmääräysmenettely. Tämä on kyseenalaista, koska kaikissa jäsenvaltioissa on mahdollista antaa yksipuolinen tuomio siinä tapauksessa että vastaaja jää saapumatta oikeuteen, riippumatta vaateen arvosta ja ilman että vaateen perusteluja tutkitaan perusteellisesti, kuten maksusuoritusmääräysmenettelyssä. [46] On kiinnostavaa todeta, että kun vertaillaan jäsenvaltioiden maksusuoritusmääräystä koskevaa lainsäädäntöä, menettelyn rajoittamaton soveltaminen ja vastaajan oikeuksien parempi suoja eivät näyttäisi olevan sidoksissa toisiinsa. Itse asiassa useimmissa niissä jäsenvaltioissa, jotka eivät edellytä todisteasiakirjoja tai vaateen oikeutuksen tutkimista ja joissa maksusuoritusmääräystä koskevan päätöksen voi tehdä muu viranomainen kuin tuomari (Saksassa, Suomessa ja Ruotsissa), ei ole säädetty enimmäismäärää maksusuoritusmääräyksen antamiselle (Itävaltaa lukuun ottamatta). Portugalissa ja Espanjassa enimmäismäärän asettaminen vaateelle saattaa johtua ainakin osittain siitä, että menettely on näiden jäsenvaltioiden prosessioikeuden järjestelmissä uusi, minkä vuoksi siihen suhtaudutaan varovaisesti. [47]

[45] Itävallassa sovellettava enimmäismäärä perustuu pyrkimykseen ehkäistä vaara vastaajan toiminnan lakkaamisesta. Kun maassa hiljattain keskusteltiin enimmäismäärän korottamisesta, pohdittiin paljon myös vaateen arvon vaikutusta siihen, miten todennäköisesti se riitautetaan. Tätä kriteeriä on tarkasteltava ottaen huomioon, että maksusuoritusmääräyksen käyttö on Itävallassa pakollista (ks. jäljempänä 3.2.4.). Kaikissa muissa jäsenvaltioissa menettelyä sovelletaan, jos kantaja niin päättää, siksi että hän pitää riittävän todennäköisenä, vastaaja kiistä vaadetta.

[46] On kuitenkin otettava huomioon, että yksipuoliseen tuomioon on yleensä mahdollista hakea muutosta, maksusuoritusmääräykseen taas monissa jäsenvaltioissa ei (ks. jäljempänä 3.3.11.2).

[47] Itävallassa ja Portugalissa enimmäismäärää on viime aikoina huomattavasti korotettu, ja uusi korotus on juuri hyväksytty (Itävallassa) tai siitä keskustellaan paraikaa.

Edellä esitetyn perusteella on pohdittava, onko maksusuoritusmääräyksen kohteena olevan vaateen enimmäismäärää tarpeen rajoittaa, miksi näin olisi tehtävä ja mihin raja olisi asetettava, vai pitäisikö menettelyä voida soveltaa vaateen arvosta riippumatta.

6. kysymys:

Pitäisikö eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä voida soveltaa vain tiettyyn enimmäismäärään asti? Jos vastaus on kyllä, mikä tämän enimmäismäärän pitäisi olla?

3.2.4. Pitäisikö välineen soveltamisen olla pakollista?

Itävaltaa lukuun ottamatta maksusuoritusmääräys on kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa se on käytössä, valinnainen vaihtoehto, johon velkoja turvautuu vaateensa perimiseksi yleensä vain jos hänellä on syytä olettaa, että vaateen oikeutusta ei aseteta kyseenalaiseksi. Itävallassa Mahnverfahren on pakollinen eikä sen soveltamiseksi tarvita kantajan hakemusta. Se, että maksusuoritusmääräysmenettelystä on Itävallassa tehty ensimmäinen pakollinen vaihe lainsäädännössä määriteltyä enimmäismäärää pienempien rahallisten vaateiden perimiseksi, johtuu maan omista olosuhteista. [48] Aikanaan selviää, pidetäänkö tätä ratkaisua hyvänä myös koko yhteisön tasolla. Pakollinen maksusuoritusmääräysmenettely saattaa alkuperäisen tarkoituksensa vastaisesti aiheuttaa osapuolille ylimääräistä viivästystä, jos niiden on käytävä läpi menettelyn kaikki eri vaiheet myös silloin kun on alusta lähtien selvää, että vastaaja riitauttaa vaateen. [49]

[48] Ennen Mahnverfahrenin uudistamista vuonna 1983 maksusuoritusmääräys menetti lainvoimaisuutensa, jos vastaaja kiisti sen. Jatkaakseen saatavansa perintää velkojan oli nostettava uusi kanne tavallisen riita-asiain oikeudenkäynnin sääntöjen mukaisesti. Tätä pidettiin kohtuuttoman hankalana, eikä menettely tämän vuoksi ollut yleisesti hyväksytty. Kun käyttöön otettiin pakollinen maksusuoritusmääräysmenettely, joka jatkuu ilman eri toimenpiteitä tavanomaisena menettelynä, jos vaade riitautetaan, ongelma on ilmeisesti katsottu ratkaistun tyydyttävällä tavalla. Se, että menettely on aloitettava maksusuoritusmääräyksen hakemisella, ei kuitenkaan näytä olevan riittävä edellytys sujuvalle siirtymiselle tavanomaiseen menettelyyn siinä tapauksessa, että vastaaja riitauttaa vaateen.

[49] Itävallan viranomaiset kuitenkin väittävät, että maksusuoritusmääräysmenettelyn pakollisuus ei aiheuta ylimääräistä viivästystä, koska vaateen riitauttamiselle asetettu määräaika antaa samalla vastaajalle tilaisuuden valmistella puolustusta, mikä edistää asian käsittelyä tavanomaisessa menettelyssä.

7. kysymys:

Pitäisikö eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn soveltamisen olla pakollista vai valinnaista tapauksissa, joissa velkoja pitää todennäköisenä, että vaadetta ei riitauteta?

3.3. Menettelysäännöt

3.3.1. Pitäisikö kansainvälinen toimivalta rajatylittävissä tapauksissa antaa vastaajan kotipaikan tuomioistuimelle?

Jos kantajan ja vastaajan kotipaikat ovat eri jäsenvaltioissa, kansainvälinen toimivalta määräytyy neuvoston asetuksessa (EY) N:o 44/2001 annettujen sääntöjen mukaisesti. Kyseisten sääntöjen mukaan kanne vastaajaa vastaan nostetaan pääsääntöisesti sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa hänen kotipaikkansa on (2 artiklan 1 kohta). Asetuksessa säädetään kuitenkin myös useita poikkeuksia, joiden mukaan kantaja voi valita tuomioistuimen myös muun perusteen kuin vastaajan kotipaikan mukaan, ja jopa yksinomaisesta toimivallasta, joka ei ole sidoksissa vastaajan kotipaikkaan.

Näyttäisi tarpeelliselta pohtia, olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevassa säädöksessä oltava erityisiä kansainvälistä toimivaltaa koskevia säännöksiä, jotka olisivat ensisijaisia neuvoston asetukseen (EY) N:o 44/2001 nähden. Voitaisiin keskustella siitä, voitaisiinko tämäntyyppisessä menettelyssä antaa yksinomainen toimivalta sen jäsenvaltion tuomioistuimille, jossa vastaajan kotipaikka on. Silloin kantajalla ei olisi mahdollisuutta nostaa kannetta vastaajaa vastaan omassa jäsenvaltiossaan tai siinä jäsenvaltiossa, jolla on (yksinomainen) toimivalta tavanomaisessa pääkäsittelyssä siinä tapauksessa, että vaade kiistetään jossakin oikeusasteessa. Jos vastaaja kiistää vaateen, oikeudenkäynti voidaan tämän vuoksi joutua siirtämään toiseen jäsenvaltioon riita-asian käsittelyä varten, koska maksusuoritusmääräykseen liittyvien erityissääntöjen ei pitäisi vaikuttaa tuomiovaltaa koskeviin sääntöihin tavanomaisessa oikeudenkäyntimenettelyssä. Tällaiseen siirtoon saattaa kuitenkin liittyä huomattavia menettelyllisiä vaikeuksia. Näiden joissakin harvoissa tapauksissa ilmenevien haittapuolien vastapainoksi saavutettaisiin kuitenkin oikeusvarmuus kansainvälisen tuomiovallan määräytymistä koskevien yksinkertaisten ja selkeiden sääntöjen ansiosta. Tällainen säännös voisi myös parantaa vastaajan oikeuksien suojaa. Jos maksusuoritusmääräysmenettely voitaisiin aloittaa vain siinä jäsenvaltiossa, jossa vastaajan kotipaikka on, voitaisiin samalla varmistaa, ettei maksusuoritusmääräystä tarvitse antaa vastaajalle tiedoksi toisessa jäsenvaltiossa. Kun otetaan huomioon maksusuoritusmääräyksen tiedoksiantamisen keskeinen merkitys vastaajan oikeuksien kannalta [50], näin voitaisiin välttää rajatylittävään tiedoksiantamiseen mahdollisesti liittyvät hankaluudet ja viivästykset ja lisätä siten menettelyn nopeutta ja tehokkuutta. On joka tapauksessa tutkittava huolellisesti, olisiko tuomioistuimen toimivaltaa koskevista säännöistä mahdollisesti saatava hyöty niin suuri, että sen vuoksi kannattaisi poiketa neuvoston asetukseen (EY) N:o 44/2001 perustuvasta tasapainoisesta järjestelmästä kansainvälisen toimivallan määrittämiseksi.

[50] Lisää tästä aiheesta jäljempänä kohdassa 3.3.8.

8. kysymys:

Olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä koskeva yksinomainen toimivalta annettava rajatylittävissä tapauksissa sen jäsenvaltion tuomioistuimille, jossa vastaajan kotipaikka on?

3.3.2. Oikeuspaikan määräytyminen siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimille toimivalta kuuluu

Maksusuoritusmääräysmenettelyssä toimivaltaisen tuomioistuimen määräytyminen jäsenvaltion sisällä vaihtelee huomattavasti niissä jäsenvaltioissa, joissa menettely on käytössä. Joissakin jäsenvaltioissa (Italiassa, Itävallassa ja Luxemburgissa) toimivalta määräytyy samojen sääntöjen mukaan kuin tavanomaisissa oikeudenkäyntimenettelyissä. Muissa jäsenvaltioissa sovelletaan erityissääntöjä. Miltei kaikissa jäsenvaltioissa maksusuoritusmääräysmenettelyä koskeva toimivalta kuuluu sen jäsenvaltion tuomioistuimille, jossa vastaajan kotipaikka on. Kantajalla on usein myös mahdollisuus viedä asia tuomioistuimen käsiteltäväksi siinä paikassa, jossa kyseinen velvoite (useimmiten maksu) on suoritettava ja/tai jossa määräyksen täytäntöönpanoa haetaan. Saksa muodostaa tässä suhteessa huomattavan poikkeuksen, koska siellä Mahnverfahren-asioihin liittyvä toimivalta on periaatteessa aina kantajan kotipaikan tuomioistuimilla. [51]

[51] ZPO, 689 (2). Järjestelyn tarkoituksena on luultavasti tehdä menettelystä kätevämpi niiden velkojien kannalta, joilla on perittävänään useita velkoja (joukkoperintä): näin he voivat panna kaikki asiat vireille samassa tuomioistuimessa siitä riippumatta, missä kunkin vastaajan kotipaikka on. Asiaan vaikuttaa myös se, että maksusuoritusmääräysmenettely on pelkästään kirjallinen menettely, minkä vuoksi vastaajan kannalta ei ole suurta merkitystä sillä, missä tuomioistuimessa määräys on annettu tai mille tuomioistuimelle hänen on osoitettava vastauksensa. On kuitenkin huomattava, että tätä sääntöä on muutettu 703 d :ssä sellaisten tapausten osalta, joissa vastaajan kotipaikka on muualla kuin Saksassa. Tässä tapauksessa tuomiovalta kuuluu sille tuomioistuimelle, joka olisi tuomiovallan määräytymistä koskevien tavanomaisten sääntöjen mukaan toimivaltainen käsittelemään pääasian (siinä tapauksessa että vastaaja kiistää vaateen). Samaa sääntöä sovelletaan työtuomioistuimissa noudatettavaan maksusuoritusmääräysmenettelyyn. Se, että tuomioistuimen toimivalta määräytyy Mahnverfahrenin yhteydessä eri sääntöjen mukaan kuin tavanomaisessa oikeudenkäyntimenettelyssä, johtaa yleensä siihen, että asia on siirrettävä toiseen tuomioistuimeen, jos vastaaja kiistää vaateen, minkä vuoksi joudutaan aloittamaan tavanomainen oikeudenkäyntimenettely.

Kaikkialla EU:ssa voimassa olevat yhtenäiset säännöt helpottaisivat tietenkin toisesta jäsenvaltiosta olevan kantajan tilannetta, koska tämän ei tarvitsisi ottaa huomioon sen jäsenvaltion oikeusjärjestelmän erityispiirteitä, missä menettely milloinkin on käytävä. On kuitenkin jossain määrin kyseenalaista, voisiko yhteisön säädöksessä olla säännöksiä kansainvälisen toimivallan määräytymisestä jäsenvaltioiden kesken. Olisi neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 mukaista rajoittaa tuomiovallan määräytymistä koskevia sääntöjä vain siihen, että määritettäisiin rajatylittävässä tapauksessa toimivaltainen jäsenvaltio. Jos toimivallan määräytymistä säänneltäisiin eri säännöin, tästä olisi tiedotettava laajalti esimerkiksi Euroopan oikeudellisen verkoston kautta.

9. kysymys:

Olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevassa säädöksessä oltava säännöt toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämisestä jäsenvaltioiden kesken? Jos vastaus on kyllä, millaisten näiden sääntöjen tulisi olla?

3.3.3. Säännöt menettelystä vastaavan tahon määrittämiseksi

Yksi keskeisistä jakolinjoista edellä mainittujen, todisteisiin eri tavoin suhtautuvien mallien välillä on se, että todisteita edellyttävän mallin mukaan (Belgia, Espanja, Italia, Kreikka, Luxemburg, Ranska) maksusuoritusmääräyksen myöntää toimivaltainen tuomioistuin, kun taas toisen mallin mukaan (Itävalta, Portugali, Saksa, Suomi, Ruotsi [52]) tämä toimivalta kuuluu tuomioistuimen kirjaajalle (greffier, Rechtspfleger) tai Ruotsissa täytäntöönpanoviranomaista edustaville virkamiehille.

[52] Jos kyseessä on riidaton vaade, toimivalta voidaan siirtää tuomioistuimen kirjaajille myös niissä jäsenvaltioissa, joissa ei ole käytössä maksusuoritusmääräystä, esim. Yhdistyneessä kuningaskunnassa yksipuoliseen tuomioon johtavien oikeudenkäyntimenettelyjen yhteydessä.

Kuten edellä on todettu, tämä ero voi johtua ainakin osaksi siitä, että eri koulukuntien mukaan tehdyt päätökset ovat rakenteellisesti erilaisia: päätös voidaan tehdä joko kirjallisten todisteasiakirjojen asiasisällön summaarisen arvioinnin tuloksena tai pelkästään sen seikan perusteella, että vastaaja ei ole riitauttanut vaatimusta.

Kun on tehtävä päätös siitä, valitaanko jompikumpi näistä eri malleista vai yhdistelläänkö piirteitä kummastakin vai päätetäänkö jättää tämä kysymys jäsenvaltioiden harkintavallan piiriin, on syytä muistaa, että antamalla maksusuoritusmääräykset tuomioistuimen kirjaajien käsiteltäviksi voidaan huomattavasti keventää tuomareiden työtaakkaa, niin että he voivat keskittyä hankalampiin tapauksiin. On kuitenkin otettava huomioon, että vaikka vastaaja ei itse riitauttaisikaan vaadetta, maksusuoritusmääräyksestä vastaava henkilö saattaa joutua kohtamaan monimutkaisia oikeudellisia ongelmia, esimerkiksi tällaisia: onko asiakirja, jonka perusteella menettely on aloitettu, annettu vastaajalle tiedoksi asianmukaisella tavalla? Onko kantaja perustellut vaateensa ristiriitaisella tai jopa vilpilliseen menettelyyn viittaavalla tavalla? Onko kantaja esittänyt riittävät perustelut sille, miksi hänellä on oikeus periä korkoa, joka on suurempi kuin lakisääteinen korko? Onko vastaaja, joka ei ole noudattanut vastustamiselle annettua määräaikaa vaan hakee vapauttamista määräajan umpeutumisen aiheuttamista seuraamuksista, laiminlyönyt määräajan noudattamisen itsestään riippumattomista syistä [53]? On selvää, että tuomioistuinten kirjaajien kyky suoriutua näistä tehtävistä riippuu heidän lainopillisen koulutuksensa tasosta, joka näyttäisi vaihtelevan huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. [54]

[53] Ainakin Itävallassa vaateen riitauttamiselle asetetun määräajan palauttamista koskevat hakemukset (Wiedereinsetzung in den vorigen Stand) ja tarvittaessa riitauttamisen hylkääminen (esim. määräajan umpeutumisen vuoksi) kuuluvat Rechtspflegerin toimivallan piiriin (edellisessä alaviitteessä selitettyjen rajoitusten mukaisesti), kun taas Saksassa nämä asiat ratkaisee tuomioistuin.

[54] Itävallassa ja Saksassa tuomioistuinten kirjaajilla (Rechtspfleger) on useiden vuosien lainopillinen koulutus.

Jos vaihtoehdoksi siis valitaan toimivallan siirto, on tarkoin harkittava, miten kirjaajille myönnettävä toimivalta käsitellä eurooppalaisia maksusuoritusmääräyksiä olisi rajattava. Eräissä jäsenvaltiossa tämä ongelma on ilmeisesti yritetty ratkaista joko antamalla kirjaajille mahdollisuus siirtää hankalat tapaukset toimivaltaiselle tuomarille tai velvoittamalla heidät toimimaan näin. [55] Jälkimmäisessä tapauksessa saattaa olla tarpeen määritellä selkeästi kriteerit, joiden mukaan asia on annettava tuomarin ratkaistavaksi.

[55] Portugalissa tuomari ratkaisee ne kysymykset, joista kirjaaja on epävarma. Suomessa kirjaajilla ei ole välttämättä lainkaan lainopillista koulutusta, ja heidän on siirrettävä hankalat tapaukset lainopillisen koulutuksen saaneelle henkilöstölle, esim. notaareille tai tuomareille.

10. kysymys:

Olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevassa säädöksessä säädettävä, kuka tuomioistuimessa on vastuussa menettelystä (tuomari, kirjaaja) ja kenellä on toimivalta antaa maksusuoritusmääräys? Jos vastaus on kyllä, millaisten näiden sääntöjen tulisi olla?

3.3.4. Maksusuoritusmääräystä koskeva hakemus

3.3.4.1. Hakemuksen sisältö, erityisesti vaateen ja sen oikeusperustan kuvaus

Perustiedot, jotka maksusuoritusmääräystä koskevassa hakemuksessa on ilmoitettava, näyttäisivät melko lailla selviltä eikä niihin pitäisi liittyä erityisiä ongelmia: tietojen tulisi käsittää osapuolten nimet ja yhteystiedot, vaateen määrä korkoineen ja tarvittaessa muut kustannukset sekä kuvaus vaateen perustana olevista olosuhteista. Jonkin verran keskustelua saattaa toki syntyä siitä, mitä voidaan pitää riittävänä kuvauksena vaateen alkuperästä. Maksusuoritusmääräyksiä koskeva jäsenvaltioiden voimassa oleva lainsäädäntö vaihtelee siten, että vaatimukset voivat olla samat kuin tavanomaisessa vireillepanoasiakirjassa (Italia) tai vain sähkösanomatyyppinen lyhyt maininta vaateen perusteesta (Itävalta, Ruotsi, Saksa, Suomi) [56]. Tämä kysymys liittyy erottamattomasti eräisiin muihin tässä vihreässä kirjassa esitettäviin keskeisiin kysymyksiin. Se, millä tavoin ja miten yksityiskohtaisesti vaateen perustelut on tarpeen esittää, riippuu tietysti paljolti siitä, miten perusteellisesti tuomioistuimen on tarkoitus tutkia vaadetta. Jos maksusuoritusmääräys annetaan tuomioistuimen suorittaman (summaarisen) oikeudellisen arvioinnin perusteella, vaateen perusteena olevien tosiseikkojen kuvauksen on oltava riittävän kattava tällaisen arvioinnin suorittamiseen. Jos sen sijaan vaateen sisällön tutkinta käynnistyy vain jos vastaaja riitauttaa vaateen, ja maksusuoritusmääräys annetaan muussa tapauksessa automaattisesti, perusteluja tutkimatta, riittää kun vastaajalle annetaan sen verran tietoja, että hän voi yksilöidä vaateen ja sen perusteella päättää, haluaako hän riitauttaa sen.

[56] Ruotsissa vakiolomakkeen liitteenä on tiedote, jossa annetaan esimerkki siitä, millainen on selkeä lausuma vaateen sisällöstä: "tunnuksella BMG 689 rekisteröidyn auton hankinta 19.1.1996".

11. kysymys:

Millaiset vaatimukset olisi asetettava eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevan hakemuksen sisällölle? Millaisia ehtoja olisi asetettava erityisesti vaateen perusteena olevien olosuhteiden kuvaukselle?

3.3.4.2. Vaateeseen liittyviä asiakirjatodisteita koskevat vaatimukset

Edellä on jo todettu, että vaatimus toimittaa vaateeseen liittyviä asiakirjatodisteita on keskeinen toisessa maksusuoritusmääräysmenettelyä koskevassa lähestymistavassa. Vastaajaa voidaan suojata aiheettomilta vaateilta selvästi paremmin, jos tuomioistuin suorittaa vaateen sisältöä koskevan oikeudellisen tutkimuksen kantajan esittämän kuvauksen ja kirjallisten todisteiden perusteella. Toisaalta on otettava huomioon tällaisen tutkinnan aiheuttama tehokkuuden väheneminen ja se, miten vaatimus kirjallisten todisteiden toimittamisesta voidaan yhdistää automaattisen tietojenkäsittelyn kanssa. Yksinkertaistaen voidaan todeta keskeisen kysymyksen olevan siinä, pidetäänkö vaateen oikeutuksen tutkimista tuomioistuimessa välttämättömänä vai voidaanko vaateen kiistäminen jättää kokonaan vastaajan vastuulle ja katsoa, että jos tämä ei kiistä vaadetta, se on riittävä peruste tehdä päätös kantajan hyväksi.

Jotta asiakirjatodisteita koskevan vaatimuksen merkitystä ja vaikutuksia voidaan arvioida perusteellisesti, on tiedettävä, miten laajasti tai suppeasti vaatimusta on määrä tulkita, eli minkätyyppiset asiakirjat katsotaan riittäväksi perusteluksi vaateelle. Jos vaatimusta tulkitaan kovin tiukasti, ja edellytyksenä on, että vastaaja nimenomaisesti tunnustaa vaateen, maksusuoritusmääräysmenettely menettäisi suurelta osin käytännön merkityksensä. Ja päinvastoin, liian löyhät säännöt vesittäisivät tuomioistuimen mahdollisuuden suorittaa valvontaa, niin että koko kysymys kirjallisten todisteiden vaatimisesta joutuisi kyseenalaiseksi. Todisteiden esittämistä edellyttävät jäsenvaltiot (Belgia, Espanja, Italia, Kreikka, Luxemburg, Ranska) eivät suinkaan kaikki noudata tässä suhteessa samoja kriteerejä. Tätä vaatimusta koskevien säännösten täsmällisyys ja yksityiskohdat vaihtelevat huomattavasti. Ranskassa uuden siviiliprosessikoodeksin 1407 :ssä edellytetään vain, että hakemukseen on liitettävä todisteasiakirjat [57], täsmentämättä sen tarkemmin tämän vaatimuksen sisältöä, minkä vuoksi tuomioistuinten on annettava asiasta yksityiskohtaisemmat ohjeet oikeuskäytännössään. Belgian lainsäädännössä mennään askel pidemmälle ja vaaditaan vastaajaa esittämään asiakirja; samalla kuitenkin selvennetään, että asiakirjan ei välttämättä tarvitse merkitä vaateen tunnustamista. [58] Espanjan ja varsinkin Italian lainsäädännössä sen sijaan on pitkät ja yksityiskohtaiset luettelot ja määritelmät siitä, millaisia asiakirjatodisteita maksusuoritusmääräysmenettelyssä edellytetään. [59] Tässä vihreässä kirjassa ei ole tarkoitus käsitellä perusteellisesti kaikkia kyseisissä säädöksissä tarkoitettuja asiakirjoja. Todettakoon vain, että kummassakin jäsenvaltiossa vaateen perusteeksi voidaan esittää asiakirjoja, jotka eivät ole vastaajan allekirjoittamia vaan ainoastaan kantajan yksipuolisesti laatimia. [60]

[57] 1407 :n 3 momentti: "Vaateen liitteenä on esitettävä perusteluasiakirjoja". Ns. Stormen ehdotuksen 11 artiklan 2 kohdan 4 alakohta "Hakemuksen liitteenä... on esitettävä kaikki vaateen perusteena olevat asiakirjat" on todisteiden laadun suhteen yhtä epätäsmällinen, mutta niiden määrän suhteen vaativampi.

[58] Belgian prosessilain (code judiciaire) 1338 :n mukaan (ranskaksi "... un écrit émanant du débiteur"). Säännöstä koskevissa valmisteluasiakirjoissa mainitaan esimerkkeinä hyväksyttävistä asiakirjoista tilauslomake, vastaajan allekirjoittama vastaanottotodistus ja hyväksytty lasku.

[59] Espanjassa uuden siviiliprosessilain (NLEC) 812 , Italiassa siviiliprosessikoodeksin (c.p.c.) 633-636 . Kumpikaan luettelo ei ole tyhjentävä.

[60] Espanjan säännöksessä hyväksytään asiakirjat, jotka kantaja on yksipuolisesti laatinut ja joista käyvät ilmi joko asianomaisen vaateen syntymiseen liittyvät olosuhteet, minkä lisäksi vaateen määrän mainitsevan asiakirjan täydennyksenä voidaan hyväksyä myös asiakirja, josta käy ilmi osapuolten pitkäaikainen suhde.

Nämä eroavuudet huomioon ottaen maksusuoritusmääräysmenettelyssä hyväksyttävien todisteasiakirjojen määritelmän laatiminen ei liene kovin helppoa. Tämä voi olla hyvä ottaa huomioon kun pohditaan, pitäisikö eurooppalaisen maksusuoritusmääräysmenettelyn edellytykseksi asettaa vaadetta koskevien kirjallisten todisteiden esittäminen.

12. kysymys:

Pitäisikö eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevassa hakemuksessa edellyttää vaadetta koskevien kirjallisten todisteiden esittämistä? Jos vastaus on kyllä, minkätyyppisiä asiakirjoja voitaisiin pitää riittävinä vaateen perustelemiseksi?

3.3.4.3. Muotovaatimukset - vakiolomakkeiden käyttö

Monissa jäsenvaltioissa, joissa maksusuoritusmääräysmenettely on käytössä, on tarjolla virallisia vakiolomakkeita (Espanjassa, Itävallassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Ruotsissa, Saksassa) [61], mutta niiden käyttö on pakollista vain joissain jäsenvaltioissa [62], toisissa se on valinnainen vaihtoehto vireillepanoasiakirjalle [63]. Niissä jäsenvaltioissa, joissa vireillepanoasiakirjan toimittaminen on mahdollista tai pakollista, vaatimukset vaihtelevat: voidaan edellyttää samanlaista vireillepanoasiakirjaa kuin tavallisessa riita-asiain oikeudenkäynnissä [64] tai yksinkertaisempaa versiota, jossa yksilöidään ainoastaan osapuolet ja näiden kotipaikka sekä vaateen määrä ja peruste [65].

[61] Myös Ranskassa on vakiolomakkeita. Ne eivät kuitenkaan ole virallisia, vaan niitä saa yksityisiltä kustantamoilta.

[62] Itävallassa, Portugalissa (paitsi jos lomake ei sovellu käytettäväksi asianomaisessa tapauksessa) ja Saksassa (paitsi jos asiakirja on annettava tiedoksi ulkomailla).

[63] Luxemburgissa menettely voidaan aloittaa myös tekemällä asiasta suullinen tai kirjallinen ilmoitus tuomioistuimen kirjaamoon (déclaration au greffe).

[64] Italia.

[65] Espanja, NLEC 814 .

Vakiolomakkeen käyttö on tapa jäsennellä tiedot, jotka tarvitaan maksusuoritusmääräysmenettelyn vireillepanoon. Se palvelee monia eri tarkoituksia. Ensinnäkin vakiolomakkeesta on apua kantajalle (etenkin jos hänellä ei ole oikeudellista edustajaa), koska siinä esitetään tyhjentävä luettelo seikoista, jotka on otettava huomioon käsittelykelpoisen hakemuksen laatimista varten, ja ihannetapauksessa myös joitakin niihin liittyviä ohjeita. Toiseksi vakiolomake helpottaa automaattista tietojenkäsittelyä, etenkin jos se on mahdollista toimittaa tuomioistuimelle sähköisesti. Rajatylittävissä tapauksissa monikielinen vakiolomake voi huomattavasti yksinkertaistaa ja nopeuttaa menettelyä, koska se vähentää käännöstarvetta ja siten kustannuksia ja menettelyyn tarvittavaa aikaa. Yhdenmukainen hakemus näyttäisi myös olevan edellytys yhdenmukaiselle päätökselle, jota olisi mahdollista käyttää täytäntöönpanoa varten kaikkialla yhteisössä.

Vaikka eurooppalainen vakiolomake näyttäisi tällä perusteella tarpeelliselta, sen laatimiseen liittyy kuitenkin eräitä teknisiä ongelmia. Kansalliset säännöt poikkeavat toisistaan huomattavasti monessa suhteessa, mm. siinä, minkätyyppisten kustannusten korvaamista voidaan vaatia. Tämä pitäisi todennäköisesti ottaa huomioon myös lomakkeessa sekä siihen liittyvissä ohjeissa. Nämä ongelmat voitaisiin kenties ratkaista ottamalla käyttöön lomake, jossa vain keskeiset seikat olisi yhdenmukaistettu, niin että jäsenvaltioille annettaisiin mahdollisuus laatia muita kysymyksiä tai sisällyttää lomakkeeseen muita seikkoja omien tarpeidensa mukaan.

13. kysymys:

Olisiko eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskeva hakemus tehtävä vakiolomaketta käyttäen? Jos vastaus on kyllä, millainen vakiolomakkeen pitäisi olla?

3.3.4.4. Hakemuksen jättäminen tuomioistuimelle sähköisesti ja automaattisen tietojenkäsittelyn hyödyntäminen yleensä

Yhteydenpito tuomioistuimen ja osapuolten välillä

Jos tuomioistuin ja osapuolet voivat kommunikoida sähköisesti, erityisesti sähköpostin välityksellä, voidaan menettelyä nopeuttaa edelleen ja säästää huomattavasti sekä rahaa että aikaa. Tämä koskee erityisesti rajatylittäviä tapauksia, koska tavanomaisten postipalveluiden käyttö ja asiakirjojen tiedoksianto jäsenvaltiosta toiseen aiheuttaa usein varsin pitkiä viivästyksiä. Jäsenvaltioiden tuomioistuimissa sovelletaan jo maksusuoritusmääräysmenettelyissä enenevässä määrin automaattista tietojenkäsittelyä, ja tätä voitaisiin edelleen helpottaa ottamalla käyttöön (yhdenmukaiset) hakemuslomakkeet, jotka voitaisiin toimittaa tuomioistuimille sähköisesti. Näin tuomioistuinten ei tarvitsisi tehdä uudelleen kantajan jo tekemää työtä hakemuksen siirtämiseksi sähköiseen muotoon. Kantajan kannalta mahdollisuus toimittaa hakemus tuomioistuimelle sähköisesti näyttäisi olevan pikemminkin tekninen kuin oikeudellinen haaste, sillä se ei aiheuta samanlaisia hankaluuksia kuin asiakirjojen virallinen tiedoksiantaminen sähköisten viestimien välityksellä.

Useissa jäsenvaltioissa sallitaankin hakemuksen toimittaminen sähköisten viestimien välityksellä tai niissä on ainakin meneillään tällaisia kokeiluja. [66] Ei ole yllättävää, että tässä suhteessa pisimmällä ovat samat jäsenvaltiot, jotka muutenkin käyttävät maksusuoritusmääräysmenettelyssä paljon automaattista tietojenkäsittelyä.

[66] Saksassa hakemuksen voi toimittaa sähköisesti vain niissä tuomiopiireissä, joissa maksusuoritusmääräysmenettelyä koskeva toimivalta on keskitetty (ks. edellä 3.3.2, alaviite 50), ja hakemus käsitellään kokonaan koneellisesti.

Eurooppalaista maksusuoritusmääräystä koskevan säädöksen ei pitäisi estää vaan päinvastoin kannustaa jäsenvaltioita avautumaan teknologian kehitykselle, jotta tapausten käsittelyä voidaan tehostaa silloin kun tämä ei vaaranna osapuolten oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Toisaalta ehdotuksessa ei ehkä pitäisi määrätä, mitä viestintämenetelmiä asioinnissa tuomioistuimien kanssa on käytettävä, koska tästä aiheutuisi lisämenoja niille jäsenvaltioille, joiden tuomioistuimilla ei vielä ole käytettävissään riittävästi tietokoneinfrastruktuuria.

Se, voidaanko sähköisiä viestimiä yleensä käyttää asiakirjojen tiedoksiantamisessa osapuolille tai missä määrin niitä voitaisiin käyttää, riippuu teknisestä infrastruktuurista ja erityisesti niiden turvallisuudesta ja luotettavuudesta. [67]

[67] Asiakirjojen tiedoksiantamisesta lisää jäljempänä kohdassa 3.3.8.

Asian käsittely tuomioistuimessa

Mahdollinen tietotekniikan käyttö ei koske pelkästään tiedonvälitystä tuomioistuimen ja osapuolten välillä. Siitä voi olla paljon hyötyä myös asioiden käsittelyssä tuomioistuimessa. Jos rutiinit hoidetaan tietokoneella, tuomioistuimille jää enemmän aikaa hankalampien asioiden käsittelyyn. Koska maksusuoritusmääräysmenettelyä koskevat tapaukset ovat "helppoja", jos niitä ei riitauteta, ja koska niitä koskevat hakemukset voitaisiin esittää tuomioistuimelle yhtenäisen mallin mukaan, ne näyttäisivät soveltuvan luontojaan automaattiseen tietojenkäsittelyyn.

Eräissä jäsenvaltioissa (Itävallassa, Ranskassa, Ruotsissa ja Suomessa) käytetään jo nykyään maksusuoritusmääräysmenettelyissä automaattista tietojenkäsittelyä, mutta vain apuna esimerkiksi asioiden arkistoinnissa, määräaikojen seuraamisessa ja kustannusten laskemisessa. Päätöksen maksusuoritusmääräyksen antamisesta tekee menettelystä vastaava henkilö, joko tuomari tai tuomioistuimen kirjaaja. Saksassa taas tietotekniikan soveltaminen on viety askelta pidemmälle siten, että monissa tuomiopiireissä menettely hoidetaan kokonaan koneellisesti. Erityisten vakiolomakkeiden ja tarkoitusta varten laaditun tietokoneohjelman avulla voidaan koneellisesti tarkistaa, puuttuuko hakemuksesta tietoja tai onko se sellainen, että sitä ei voida ottaa käsiteltäväksi, tai ilmeisen perusteeton tai mitä tahansa muita hakemukseen liittyviä seikkoja (vastaajan kotipaikka on ulkomailla, epätavallisen korkea viivästyskorko jne.) [68]. Jos ja vain jos koneellisessa tarkistuksessa havaitaan ongelmia, asia tulee tuomioistuimen kirjaajan käsiteltäväksi. Muussa tapauksessa järjestelmä lähettää maksusuoritusmääräyksen automaattisesti, ja jos vastaaja ei kiistä sitä, se laatii myös toisen vaiheen päätöksen, täytäntöönpanomääräyksen sekä laskun menettelyn aiheuttamista kustannuksista. Jos vastaaja kiistää vaateen määräajan kuluessa, asia siirtyy ilman eri toimenpiteitä tuomioistuimeen tavanomaiseen käsittelyyn.

[68] Myös Itävallassa tällainen tarkistus tehdään koneellisesti.

Edellä esitetyn tarkoituksena on osoittaa, miten merkittäviä ja monipuolisia mahdollisuuksia tietotekniikka ja sähköinen viestintä tarjoavat. Koska nämä kysymykset liittyvät kiinteästi muihin eurooppalaista maksusuoritusmääräysmenettelyä koskeviin ydinkysymyksiin [69], tämän vihreän kirjan pohjalta tulisi voida keskustella laajasti sähköisen viestinnän ja tietotekniikan soveltamisesta yhteisön säädöksen täytäntöönpanossa.

[69] On mm. selvää, että Saksan mallin mukainen koneellinen käsittely on mahdollinen vain jos tuomioistuin ei tutki vaateen sisältöä, sillä tutkinta edellyttää ihmistyövoimaa.

14. kysymys:

Miten tietotekniikkaa ja sähköistä tietojenkäsittelyä pitäisi hyödyntää

a) tuomioistuimen ja osapuolten välisessä yhteydenpidossa ja

b) eurooppalaisen maksusuoritusmääräyksen käsittelyssä tuomioistuimessa?

3.3.5. Miten tarkkaan tuomioistuimen pitäisi tutkia vaade?

Näyttäisi itsestäänselvältä, että kun tuomioistuin saa maksusuoritusmääräystä koskevan hakemuksen, sen on omasta aloitteestaan tutkittava, voidaanko hakemus ottaa käsiteltäväksi (kuuluuko vaade maksusuoritusmääräysmenettelyn soveltamisalaan eli onko se yksityisoikeudellinen vaade, onko vaade rahallinen, onko pakollinen vakiolomake täytetty oikein ja allekirjoitettu jne.), sekä se, onko sillä itsellään kansainvälinen toimivalta käsitellä hakemus. [70]

[70] Neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 26 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltiossa nostetaan kanne sellaista vastaajaa vastaan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, ja jos vastaaja ei vastaa, tuomioistuimen on omasta aloitteestaan jätettävä asia tutkimatta, jollei se ole toimivaltainen tämän asetuksen säännösten mukaan.

Kun tarkastellaan asian sisällön tutkimista, tullaan jälleen eroon kahden todisteiden esittämiseen eri tavoin suhtautuvan lähestymistavan välillä. Niissä jäsenvaltioissa, jotka edellyttävät todisteiden esittämistä, maksusuoritusmääräys voidaan antaa vain jos vaateen katsotaan olevan hakijan esittämien tietojen ja todisteasiakirjojen arvioinnin perusteella aiheellinen. Sen sijaan niissä jäsenvaltioissa, jotka eivät edellytä todisteiden esittämistä, päätös kantajan hyväksi voidaan tehdä ilman että vaateen perusteluja tutkitaan etukäteen. [71] Se, kumpi vaihtoehto valitaan, liittyy erottamattomasti siihen, kumpaa mallia ja niiden määrääviä piirteitä yleensä pidetään parempana. Kuten jo todettiin edellä käsiteltäessä vaateen perusteluja koskevaa vaatimusta ja sitä, onko tuomarin välttämättä osallistuttava vaateen käsittelyyn, vastakkain ovat toisaalta ajatussuunta, jonka mukaan vastaaja on kaikin puolin vastuussa siitä, että hän välttää itselleen vastaisen päätöksen tekemisen ja vastapuolen toimet, ja toisaalta periaate vastaajan vähimmäissuojan turvaamisesta.

[71] Itävallassa (ZPO 448 (2)) maksusuoritusmääräystä ei saa antaa, jos vaade ei ole kannekelpoinen (esim. uhkapelivelka), tai se ei ole vielä erääntynyt. Lisäksi oikeuskirjallisuudessa on nimenomaisen säädöksen puuttuessa kiistelty siitä, pitäisikö vaateen oikeutusta tutkia etukäteen ja miten perusteellisesti se olisi tehtävä. Oikeuskäytäntö on ollut tässä suhteessa varsin salliva. Vuoden 2003 alusta voimaan tulevassa uudessa lainsäädännössä säädetään kuitenkin nimenomaisesti, että tuomioistuimen on tutkittava vaateen oikeutus summaarisessa menettelyssä samaan tapaan kuin ennen yksipuolisen tuomion antamista eli kantajan esittämien kiistattomien tosiseikkojen perusteella.

Valinnan tekemistä voi helpottaa, jos otetaan huomioon seuraavat näkökohdat, jotka koskevat kummankin periaatteen käytännön täytäntöönpanoa.

On muistettava, että myös niissä jäsenvaltioissa, joissa asian sisältöä ei tutkita järjestelmällisesti etukäteen, on käytössä tietty "turvaventtiili", jonka ansiosta ilmeisen perusteettomat hakemukset hylätään. Tämä voi perustua joko asiaa koskeviin nimenomaisiin säännöksiin tai vakiintuneeseen käytäntöön. [72] Toisin sanoen tarve antaa passiivisena pysyttelevälle vastaajalle tietty suoja aiheettomia vaateita vastaan tunnustetaan myös niissä jäsenvaltioissa, joissa todisteiden esittämistä ei edellytetä. Tämän mallin mukaisessa yhteisön säädöksessä tulisi ehkä olla nimenomainen sääntö, jossa tähän liittyvät tuomioistuimen velvollisuudet määritellään mahdollisimman selkeästi.

[72] Summaarisia menettelyjä koskevan Ruotsin lain 23 :ssä todetaan, että "jos voidaan olettaa, että hakijan vaade [...] on perusteeton tai aiheeton, hakemusta on käsiteltävä kuin jos vastaaja olisi riitauttanut sen". Oikeuskirjallisuudessa annetaan seuraavat esimerkit:

Itse asiassa käytännön eroja ilmeisen perusteettomien hakemusten hylkäämisen tarjoaman vähimmäissuojan ja todisteita edellyttävän maksusuoritusmääräysmenettelyn mukaisen hakemuksen tutkinnan välillä voidaan arvioida perusteellisesti vain jos tuon tutkimuksen ulottuvuudesta on riittävästi tietoa. Määräyksen antamista edeltävän menettelyn yksipuolisen luonteen väistämättömänä seurauksena näyttää olevan, että tuomioistuin voi suorittaa pikemminkin vain jonkinlaisen todennäköisyys- tai uskottavuustestin eikä niinkään arvioida perusteellisesti vaateen oikeutusta. Se, miten p