EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 20.11.1996 
KOM(96) 570 lopull. 
EUROOPAN UNIONIN JA AKT~MAtyEN VÄLISISTÄ SUHTEISTA 
(kommission esittämä) 

T^kdmmät keskusteluaiheet 
Maailma on muuttumassa perinpohjaisesti. Itäblokin luhistuminen ja idän ja lännen 
välisen ristiriidan päättyminen mullistivat kansainvälisen poliittisen ja taloudellisen elämän 
sekä käynnistivät yhteisiin arvoihin ja periaatteisiin perustuvan lujitetun yhteistyön mutta 
johtivat myös geostrategisten etujen uudelleenmuotoiluun ja uudentyyppisiin laajempiin 
riskeihin. Taloudellisella tasolla markkinatalouden laajentuminen ja yksinomaisten 
suhteiden tai suosituimmuussuhteiden päättyminen muuttivat kysynnän ja tarjonnan 
edellytyksiä kansainvälisillä markkinoilla. Uruguayn kierrokseen kuuluvien 
kauppaneuvottelujen loppuunsaattaminen luo uuden monenvälisen ympäristön ja kiihdyttää 
talouden maailmanlaajuistamiskehitystä, joka on seurausta teknologian kehittymisestä 
ja talouspolitiikkojen vapautumisesta 1980-luvulla. Keskinäinen riippuvuus lisääntyy ja 
laajenee talous- ja rahapiireistä sosiaali- ja ympäristöalalle. Samalla kun kansallisten 
politiikkojen toimintamarginaali pienenee, ilmenee uusia murroksia, joihin 
myötävaikuttavat syrjäytymisen vaikutukset, yhteiskuntarakenteiden hajoaminen niin 
teollisuusmaissa, siirtymävaiheessa olevissa maissa kuin kehittyvissä valtioissakin, 
eriarvoisuuksien lisääntyminen ja köyhimpien maiden siirtyminen toissijaiseen asemaan. 
Tällaiset murrokset ovat epävakaisuustekijöitä, jotka ilmenevät erityisesti nationalististen 
tai fundamentalististen äärimmäisyysliikkeiden nousuna. 
Tämä uusi kansainvälinen tilanne sai Euroopan unionin määrittelemään uudelleen 
politiikkaa ja turvallisuutta koskevat etunsa ja antamaan uutta vauhtia Euroopan 
yhdentymiskehityksen poliittiselle ulottuvuudelle. Euroopan unionista tehdyssä 
sopimuksessa tarjottiin institutionaalinen perusta yhteisen uiko- ja turvallisuuspolitiikan 
(YUTP) toimeenpanoa varten; tämä politiikka ei ole kuitenkaan vielä tarpeeksi kehittynyt 
palvellakseen tehokkaasti jäsenvaltioiden yhteisiä etuja ja sen välineistä keskustellaan 
parhaillaan hallitustenvälisessä konferenssissa (HVK). Perustamissopimuksessa tarjottiin 
kuitenkin institutionaalinen perusta myös Euroopan kehitysyhteistyöpolitiikalle. 
Euroopan unionissa valmistaudutaan merkittäviin muutoksiin 
Unionissa tehdään perinpohjaisia muutoksia samaan aikaan, kun AKT-maiden kanssa 
tehtävä uusi kumppanuussopimus tulee voimaan. 
Unionin sisällä sisämarkkinoiden täydentäminen ja suunnitelma yhtenäisvaluuttaan 
siirtymiseksi, perustamissopimuksen tarkistaminenja muut H VK :ssa neuvoteltavana olevat 
institutionaaliset uudistukset, uuden keskipitkän aikavälin rahoitussopimuksen laatiminen 
ja laajentumissuunnitelmat Keski-ja Itä-Euroopan assosioituneisiin maihin, Baltian maihin 
sekä Kyprokselle ja Maltaan aiheuttavat tulevien vuosien aikana paljon työtä ja 
valmistelevat Eurooppaa kohtaamaan 2000-luvun haasteet. 
Myös ulkosuhteissaan, kehittyvien ja siirtymävaiheessa olevien maiden osalta Euroopan 
unioni on sitoutunut joukkoon uusia aloitteita. 
Se on tehnyt assosiointisopimuksia useimpien aiemmin itäblokkiin kuuluneiden jäsenyyttä 
hakeneiden Euroopan maiden kanssa. Lisäksi se tukee entisen Neuvostoliiton tasavaltojen 
taloudellista ja poliittista muutoskehitystä ja on tehnyt niistä useimpien kanssa 
kauppasopimuksia. 
Suhteissaan Välimeren alueen kolmansiin maihin se on vahvistanut uuden monenvälisen 
ja kestävän, 27 maata käsittävän kumppanuuden, joka täydentää kahdenvälisten suhteiden 
vahvistamista ja koostuu kolmesta osiosta: politiikkaa ja turvallisuutta koskeva osio, 
talous-ja rahoitusosio (erityisesti vapaakauppa-alueen asteittaista luomista käsittelevä) sekä 
sosiaalialaa, kulttuuria ja ihmisiä käsittelevä osio. 
Unioni on päättänyt vahvistaa suhteitaan myös Latinalaiseen Amerikkaan kolmiulotteisella 
toimintasuunnitelmalla, joka edellyttää näiden kahden alueen välisen poliittisen 
vuoropuhelun syventämistä, vapaakaupan lujittamiseen tähtäävää tukea ja alueelliseen 
yhdentymiskehitykseen annettavaa institutionaalista apua sekä muutamiin ensisijaisiin 
aloihin keskittyviä teknisen yhteistyön ja rahoitusyhteistyön toimia ja ohjelmia. 
Lisäksi unionin suhteissa Aasian maihin on otettu käyttöön uusi toimintasuunnitelma, 
jonka tavoitteena on vahvistaa Euroopan taloudellista toimintaa kyseisellä alueella, 
parantaa keskinäistä ymmärrystä ja kehittää uusi poliittinen lähestymistapa. 
Nämä uudet suuntaviivat ovat unionin vastauksia kansainvälisessä politiikassa ja 
talouselämässä parhaillaan tapahtuviin muutoksiin. Ne ilmentävät unionin 
ulkosuhteiden yleisiä ominaispiirteitä mutta myös niiden eriytettyä luonnetta. 
BuroOpm unionin ja szimmänkyntmnen Af tikan* Karibian ja Tyyntnmtmn alueen 
maan vMsmäsuhttmasHrrytmn asteittain Mt&n vcähusten 
Lomén yleissopimuksella on vuodesta 1975 alkaen säädelty kauppa- ja rahoitussuhteita 
EU:n ja AKT-maiden välillä, joiden lukumäärä on nykyisin 70. Vuonna 1957 aloitetussa 
yhteisön yhteistyöpolitiikassa on koettu useita ratkaisevia vaiheita. Ensimmäisten vuosien 
aikana tehtävänä oli assosioida merentakaiset maat ja alueet yhteisöön, minkä jälkeen 
yhteistyösuhteita jatkettiin Yaoundén yleissopimuksilla ja ne suuntautuivat 1970-luvun 
puoliväliin asti pääasiassa mustaan ranskankieliseen Afrikkaan. Yhteisön laajennuttua 
ensimmäisen kerran ja kansainvälisen taloudellisen tilanteen muututtua merkittävästi 
yhteisö alkoi laajentaa yhteistyöpolitiikkaansa maantieteellisesti ottamalla ensimmäisen 
Lomén yleissopimuksen piiriin muita AKT-maita ja solmimalla asteittain assosiointi- ja 
yhteistyösuhteita muiden kehittyvien maiden kanssa. 
Lomén yleissopimusta on muutettu joka viides vuosi ja tämän vuoksi on ollut mahdollista 
mukauttaa säännöksiä vastaamaan taloudellista ja poliittista kehitystä, ottaa käyttöön uusia 
yhteistyövälineitä ja vahvistaa uusia ensisijaisia tavoitteita. Viimeiset mukautukset ovat 
vuodelta 1995'. 
Unioni on myös Lomén yleissopimuksen ulkopuolella kehittänyt asteittain muita erityisiä 
kehittyvien valtioiden kanssa tehtävän yhteistyön välineitä perustamalla aihekohtaisia 
budjettikohtia (esim. aavikoitumiseen tai aidsin torjuntaan liittyviä) tai turvautumalla 
muihin kehitysyhteistyöpolitiikkaa tukeviin yhteisön politiikkoihin, erityisesti 
1 Kolme ensimmäistä sopimusta tehtiin kukin viideksi vuodeksi. Neljäs sopimus kattaa 
maaliskuusta 1990 helmikuuhun 2000 kestävän kauden. Siihen on liitetty viideksi 
vuodeksi tehty rahoituspöytäkirja. Toiseen rahoituspöytäkirjaan liittyviä neuvotteluja 
täydennettiin vuonna 1995 sopimuskauden "puolivälin katsauksella". Neljännen Lomén 
yleissopimuksen teksti, sellaisena kuin se on muutettuna Mauritiuksella 4. marraskuuta 
1995 allekirjoitetulla sopimuksella, julkaistiin "Le Courrier ACP-UE"- lehden tammi­
helmikuun 1996 numerossa 154. 
tiedepolitiikkaan tutkimusta ja kehitystä koskevan puiteohjelman kautta. Erityisesti AKT-
maat ovat oikeutettuja hyödyntämään näitä välineitä. 
Lisäksi EUissa määriteltiin uusia yleisiä poliittisia suuntaviivoja tietyille uusille 
yhteistyöaloille sen jälkeen kun 2000-luvun yhteistyötä koskevista näkymistä vuonna 1992 
aloitettu keskustelu saatiin päätökseen2 ja jotta Euroopan yhteistyöpolitiikkaa koskevat 
perustamissopimuksen uudet määräykset voidaan panna täytäntöön.5 
Ennen 2009-luvun alkua on harkittava perinpohjin Euroopan unionin ja AKT-
maiden välisten suhteiden tulevaisuuden suuntaviivoja. Nykyisen yleissopimuksen 
umpeutuminen hehnikuussa2000jasopimusvelvoiteosapuolten välisten neuvottelujen 
käynnistämiseksi viimeistään 18 kuukautta ennen kyseistä päivämäärää, samoin kuin 
tarve laatia WTO:n vahvistettujen säännösten mukaisesti kaupallisen yhteistyön 
puitteet täysin yhdenmukaisiksi uusien monenvälisten sääntöjen kanssa, tarjoavat 
ensisijaisen tilaisuuden tällaisen harkinnan toteuttamiseksi ja laajan keskustelun 
käynnistämiseksi EU:n ja AKT-maiden välisten suhteiden tulevaisuudesta. 
EU:n ja AKT-maidm välisten suhteiden tulevaisuutta koskevassa keskustelussa an 
ensimmäiseksi oteltava huomioon uusi maaitmantaqfulnen alanne 
Uusi maailmantilanne ei ainoastaan muuta unionin ja sen kehittyvien 
yhteistyökumppanien tavoitteita vaan aiheuttaa myös sen, että EU:n kokoisen 
toimijan kantama vastuu kasvaa. Tämä vastuu on ensinnäkin poliittista: unionin on 
tuettava aktiivisesti kylmän sodan loputtua 1980-luvun puolivälin jälkeen alkanutta 
avautumiskehitystä ja varmistettava erityisesti monissa AKT-maissa vielä hauraan 
kansanvaltaistumiskehityksen pysyvyys. Kyse on myös taloudellisesta vastuusta: unionin 
on täydennettävä maailmanlaajuistamisen vaikutuksia tekemällä sisäisellä tasolla tarvittavat 
mukautukset työllisyysnäkymien parantamiseksi ja syrjäytymisilmiöiden torjumiseksi 
osallistumalla aktiivisesti kansainväliseen taloudelliseen yhteistyöhön, edistämällä 
monenvälisten sääntöjen laatimista sekä noudattamista ja helpottamalla kehittyvien 
valtioiden asteittaista yhdentymistä maailmantalouteen. Maailmanlaajuistamiseen kuuluvat 
tietoyhteiskunnan rakentamiseksi tehdyt muutokset edistävät erityisesti uutta taloudellista 
jakoa, joka tuo muassaan aivan uudenlaisia näkymiä esimerkiksi kansainvälisen kaupan, 
koulutuksen tai terveyden alalle, mutta samalla suuremman syrjäytymisen uhkaa maille, 
joilla ei ole pääsyä maailmanlaajuisiin tietoverkkoihin. 
Koska Euroopassa ilmenee vaikeuksia mukauttaa taloudellisia ja yhteiskunnallisia 
järjestelmiä, tarvetta valmistautua laajentumaan itään ja tarvetta kehittää poliittista 
toimintaansa maailmassa, johon on syntynyt useita valtakeskuksia, sen 
kehitysyhteistyö ja erityisesti sen suhteet AKT-maihin saavat vastedes uuden 
ulottuvuuden: miten voidaan varmistaa maailmanlaajuisen toimijan tehtävä ilman 
toimintasuunnitelmaa, jolla vastataan etelän eri alueista, erityisesti niistä, jotka ovat 
eniten alttiina köyhyys- ja syrjäytymisriskeille? 
Koska tavoitteena on myötävaikuttaa köyhyyden ja kehityserojen vähenemiseen 
maailmassa, unionin toimintakin on tiiviisti sidoksissa rauhan ja vakauden 
tavoitteisiin, tarpeeseen hallita paremmin keskinäisiä riippuvuussuhteita ja 
maailmanlaajuisia uhkia, sekä pyrkimykseen suosia sellaista maailmanlaajuisen 
2 SEC(92) 915, 15.5.1992 ja neuvoston julistus, marraskuu 1992. 
"' Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 130 u - 130 y artikla. 
m 
kehityksen muotoa, joka on yhdenmukaisempi Euroopan poliittisten ja sosiaalisten 
arvojen kanssa. 
Unionin yhteistyöpolitiikan kautta Euroopalla on lisäksi pääsy alueille, joilla on 
merkittävää kehityspotentiaalia ja jotka alkavat järjestäytyä. 
EU:n ja AKT-maiden välisellä suhteella on 2000-luvun lähestyessä oltava uudet 
perustat, jotta kehityksen poliittisten ja taloudellisten edellytysten kehittyminen 
voidaan ottaa huomioon ja koska EU:n tukiperusteet ovat muuttuneet perusteellisesti. 
Kolonialistinen ja post-kolonialistinen kausi on päättynyt, ja poliittisesti avoimempi 
kansainvälinen tilanne mahdollistaa vastedes sen, että kunkin yhteistyökumppanin 
vastuualat voidaan määritellä selkeämmin. 
Keskustelun ensimmäisenä tavoitteena on siis lisätä yhteistyön tehokkuutta, mutta 
siinä on myös hyödynnettävä sitä kokemusta, jonka yhteisö on saanut AKT-maiden 
kanssa neljän vuosikymmenen ajan tekemästään yhteistyöstä. 
Koska EU:n ja AKT-maiden yhteistyön lopputulos on yleisesti heikohko ja koska 
avunantajamaissa jatkuvien talousarviopaineiden ja Euroopan yhteiskunnallisten 
vaikeuksien aiheuttaman "kuoreensavetäytymisen" vuoksi on havaittavissa jonkinasteista 
epäuskoa AKT-maiden kehitysmahdollisuuksiin, yhteistyökumppanien edellytetään 
nykyisin korostavan yhteistyönsä tehokkuutta ja tarkastelevan ensisijaisia tavoitteitaan 
tuodakseen paremmin esiin eurooppalaisten yhteiskuntien ja AKT-maiden odotukset. 
Yhteisön yhteistyöllä on tärkeä merkitys suurelle joukolle AKT-maita ja yhteistyöllä on 
kiistämättä edistetty kansalaisten elinolojen paranemista näissä maissa. Yhteistyö on usein 
synnyttänyt uusia ideoita ja sen puitteissa on eräillä aloilla saavutettu yleisesti tunnustettua 
asiantuntemusta. Siinä on kuitenkin minkä tahansa yhteistyön tavoin myös heikkouksia. 
EU:n ja AKT-maiden välisen yhteistyön tulosten kriittinen arviointi mahdollistaa 
heikkouksien havaitsemisen kolmella tasolla. 
Niitä voidaan ensinnäkin havaita yleisellä tasolla, iohon yhteistyötoiminta liittvv: on 
pakko todeta, että kumppanuuden periaate on menettänyt merkitystään ja että se on 
konkretisoitunut vain osittain. Poliittiselta kannalta tuesta riippuvuus, lyhyen aikavälin 
vaatimukset ja kriisitilanteiden hallinta ovat tulleet asteittain hallitseviksi kahden 
yhteistyökumppanin välisessä suhteessa. Talous- ja sosiaalipolitiikasta käytävän 
vuoropuhelun kannalta kumppanuuden toteuttaminen on osoittautunut vaikeaksi niiden 
maiden kanssa, joiden institutionaaliset valmiudet ovat heikot ja joiden julkisen hallinnon 
järjestelmät ovat usein tehottomia; nämä maat ovat usein rajoittaneet kumppanuuden 
voimavarojen päivittäiseen yhteishallintaan. 
Yhteistyöpolitiikkojen tasolla: EU:n tekemien arviointitutkimusten perusteella on 
tavallisesti päädytty siihen, että Euroopan tekninen ja rahoitusyhteistyö on 
asianmukaista suhteessa yhteisön tavoitteisiin ja edunsaajina olevien maiden tarpeisiin, 
sekä verrattain korkeisiin tehokkuusasteisiin, erityisesti perusrakenteita koskevien 
hankkeiden ja sosiaalialoilla toteutettavan toiminnan osalta. Edunsaajana olevan 
maan institutionaalinen ja talouspoliittinen tilanne on kuitenkin usein ollut suuri 
rajoite ja vähentänyt yhteisön yhteistyön vaikutusta elinolojen paranemisen ja kehitystason 
kohoamisen osalta. 
Kaupallisen suosituimmuuskohtelun vaikutus on kokonaisuudessaan ollut pettymys. 
Kyseinen säännös ja erityisesti tiettyjä tuotteita koskevat pöytäkirjat ovat tietysti edistäneet 
iv 
huomattavasti kaupallista menestystä eräissä maissa', joissa osattiin samanaikaisesti 
harjoittaa asianmukaisia monipuolistumispolitiikkoja. Taloudellisen toiminnan ja 
kaupankäynnin kehittämiseen tarvittavat talouspolitiikat ja sisäiset rakenteelliset 
edellytykset ovat kuitenkin puuttuneet useimmista AKT-maista. Lisäksi uuden 
kauppajärjestelyn suunnittelussa on vastedes otettava huomioon kolme uutta tekijää: 
Marrakeshin sopimukset ja sellaisten erimielisyyksien selvittämiskeinojen vahvistaminen, 
jotka uhkaavat asettaa eriytetyn ja yksipuolisen suosituimmuusjärjestelmän säilyttämisen 
kyseenalaiseksi; vapauttamis-kehityksen nopeutuminen monenvälisillä ja alueiden välisillä 
tasoilla; uusien aihepiirien, joita ovat esimerkiksi ympäristöala, kilpailupolitiikat, 
investointisäännöt, tekniset ja terveysnormit sekä perustavanlaatuisten yhteiskunnallisten 
oikeuksien kunnioittaminen, kasvava merkitys kauppasääntöjä koskevissa kansainvälisissä 
keskusteluissa. Tällainen kehittyminen muuttaa tullietuuskohtelun suhteellista arvoa. 
Huomioon olisi otettava myös mahdollisuus laajentaa AKT-maihin käynnissä olevat työt, 
joiden tarkoituksena on yksinkertaistaa ja yhdenmukaistaa suosituimmuussopimuksiin 
perustuvia voimassa olevia alkuperäsääntöjä. 
Viimeiseksi teknisen ja rahoitusyhteistyön käytännön tasolla: rahoitusvarojen osan -
nykyisin rajoitetun - myöntäminen automaattisesti ja EU:n pyrkimys tulla muiden 
rahoittajien tavoin velvollisuutensa laiminlyöneen yhteistyökumppanin tilalle eivät ole 
kannustaneet AKT-maiden hallituksia odotetun kaltaiseen todelliseen poliittiseen 
sitoutumiseen. Heikkouksia on todettu myös sen suhteen, että yhteistyövälineet pyrkivät 
ennemminkin hallitsemaan politiikkoja kuin palvelemaan niitä. Joustavuuden puute 
on vaikuttanut yhteistyön kykyyn mukautua nopeasti muuttuvaan taloudelliseen ja 
poliittiseen tilanteeseen ja sen kykyyn välittää uusia poliittisia aloitteita, jotka ilmentävät 
eurooppalaisten yhteiskuntien ja AKT-valtioiden huolenaiheita ja pyrkimystä parantaa tuen 
tehokkuutta pysyvästi. 
Tässä keskustelussa on otettava huomioon myös AKT-maiden uudet poliittiset, 
taloudelliset ja sosiaaliset suuntaukset 
AKT-maiden haasteet ovat moninaiset maailmanlaajuisesti ja alueellisesti nopeasti 
kehittyvässä tilanteessa: keskeyttää taloudellinen syrjäytyminen ja yhdentyä kansainvälisiin 
markkinoihin, toteuttaa sisäinen poliittinen, taloudellinen ja yhteiskunnallinen 
muodonmuutos, joka on tarpeen kansanvaltaisen yhteiskunnan ja markkinatalouden 
toiminnan kannalta, sekä varmistaa kestävän kehityksen edellytykset ja köyhyyden 
vähentäminen yhä erityisen voimakkaan väestöpaineen tilanteessa. 
Lisääntyvä eriytyminen, joka on tyypillistä kehittyville valtioille yleensä ja AKT-
maille erityisesti, on epäilemättä perustavanlaatuinen ongelma. Poliittinen ja 
taloudellinen muutos onkin eri maissa hyvin erilaisissa vaiheissa. Unionin toimintaa 
mukautetaan sen perusteella, miten sen avulla voidaan lieventää AKT-maiden kehitykseen 
vaikuttavia rasitteita ja miten sen avulla voidaan tukea muutostekijöitä, joita ilmenee yhä 
useammissa maissa. Poliittisemmalta kannalta sitä mukautetaan erityisesti sen perusteella, 
miten taitavasti sillä pystytään perustelemaan unionin AKT-maiden, erityisesti Saharan 
eteläpuolisen Afrikan suhteen harjoittamaa politiikkaa. Se negatiivinen mielikuva 
rappeutuvasta mantereesta, joka Afrikasta usein on vallalla, ei ole Afrikan todellisen 
tilanteen mukainen. Afrikka ei ole yksiselitteinen. Ennennäkemättömät poliittiset 
mullistukset ja äskettäinen talouden kasvu eräissä maissa5, mikä johtuu pääasiassa 
4 Norsunluurannikko, Jamaika, Mauritius, Zimbabwe jne. 
5 Norsunluurannikko, Uganda, Benin jne. 
talouspolitiikkojen hallinnon parantumisesta ja rakenneuudistusten toteuttamisesta, ovat 
tässä suhteessa erittäin lupaavia merkkejä. 
* * 
vi 
Koska oikeutuksen puute vaikuttaa jopa kehitysavun periaatteeseen nykyisessä, 
samanaikaisesti uusia uhkia ja mahdollisuuksia käsittävässä maailmantilanteessa, unionin 
ja sen yhteistyökumppaneina olevien AKT-maiden on pyrittävä tarjoamaan 
yhteistyösuhteelleen suurimmat mahdolliset onnistumisedellytykset. Tämä edellyttää 
ennen kaikkea sitä, että on määriteltävä säännöt EU-AKT-yhteistyölle, joka on 
säilytettävä, jonka muotoilemista on kehitettävä ja johon liittyvien tiettyjen 
viimeaikaisten suuntaviivojen tai aloitteiden täytäntöönpanoa on jatkettava. Lisäksi 
on valittava suunnitelluista eri vaihtoehdoista ne, jotka ilmentävät parhaiten 
molemminpuolisia tavoitteita ja sitoumuksia. 
BUtqja AjÊ&maïden ItgempipoUMnen suhde on tarpeen merkityksen palauttamiseksi 
kumppanuudelle 
Kumppanuuden käytännön toteuttamisen yhteydessä todetut vaikeudet eivät saa 
kyseenalaistaa sen arvoa keskinäisenä poliittisena sitoumuksena. Erityistilanteet ja 
valtavat haasteet, jotka ovat vallalla monissa AKT-maissa, oikeuttavat nykyisen 
kumppanuuden vahvuuden ja ominaispiirteiden säilyttämiseen, erityisesti yhteistyön 
ennakoitavuuteen ja sen sopimusperusteiseen luonteeseen. Kyseisen poliittisen 
sitoumuksen on kuitenkin oltava selvempi ja tehokkaampi. 
Ovatko unioni ja sen yhteistyökumppaneina olevat AKT-maat valmiit tällaiseen suhteensa 
vahvistamiseen? 
EU:n kannalta AKT-maiden kanssa käytävän poliittisen vuoropuhelun on 
tapahduttava yhteisen ulkopolitiikan puitteissa. Tehokkaamman eurooppalaisen 
politiikan edellytyksenä on tänä päivänä vuoropuhelu, jossa käsitellään vapaammin 
hallintoon, kansanvaltaistumiseen, ihmisoikeuksiin ja oikeusvaltion lujittamiseen liittyviä 
kysymyksiä sekä todellisen eurooppalaisen ehkäisypolitiikan kehittämiseen ja ristiriitojen 
ratkaisemiseen liittyviä kysymyksiä. AKT-maiden kannalta kumppanuuden uusi 
perusta on luotava institutionaalisten uudistusten toteuttamista koskevalla 
sitoumuksella ja harjoittamalla Rion, Wienin, Kairon, Kööpenhaminan, Pekingin, 
Istanbulin ja Rooman kansainvälisissä konferensseissa* tehtyjen sitoumusten mukaista 
talous-, sosiaali- ja ympäristöpolitiikkaa. EU:n, kuten muidenkin rahoittajien 
tukitoimilla voi olla merkittäviä poliittisia seurauksia kyseisille maille; näiden toimien 
asianmukaisuus riippuu itsessään monista seikoista, erityisesti poliittisista. Niitä koskevat 
vastuualat on voitava määritellä poliittisella tasolla. 
Molemminpuolinen poliittinen sitoutuminen näihin perusteisiin edellyttäisi suunnitellun 
vuoropuhelun yksityiskohtaisten sääntöjen määrittelyä ensisijaisina pidettyjen aiheiden 
perusteella (sisäisen turvallisuuden kysymykset, siirtolaisuusongelmat, laittoman 
kaupankäynnin torjunta jne.) ja soveltuvimman maantieteellisen rakenteen mukaisesti 
(yleinen vuoropuhelu vai maakohtaisesti eriytetty vuoropuhelu). 
Pohjoisen ja etelän väliset suhteet ovat osa unionin ulkoista identiteettiä, ja EU:n ja 
AKT-maiden erityissuhde on osa tätä laajennettua näkemystä. Poliittisen osion ja 
6 Ympäristöä koskeva huippukokous, ihmisoikeuksia käsittelevä konferenssi, väestöä 
käsittelevä konferenssi, yhteiskunnallista kehittämistä koskeva •maailmanlaajuinen 
huippukokous, naisten asemaa käsittelevä konferenssi, elinympäristöä käsittelevä 
konferenssi (Habitat II)% ravintoa käsittelevä huippukokous. 
vii 
yhteistyöosion välinen suhde on monenvälisen kauppapolitiikan tavoin osa ulkoisen 
toiminnan yhteenkuuluvuuden yleistä periaatetta. Unionin ulkoisen toimintakyvyn 
vahvistaminen on yksi hallitustenvälisessä konferenssissa (HVK) käsiteltävistä 
merkittävistä aiheista. Komissio ilmoitti HVK:ta koskevassa lausunnossaan kannattavansa 
sitä, että ulkosuhteiden eri osat kootaan tehokkaaksi kokonaisuudeksi ulkoisen toiminnan 
yhteenkuuluvuutta ja jatkuvuutta vahvistavien rakenteiden ja menettelyjen avulla.7 Kaikissa 
näissä osissa on kuitenkin säilytettävä niiden erityispiirteet, ja erityisesti kehitysyhteistyötä 
koskeva yhteisön politiikka on säilytettävä riittävän autonomisena, jotta se voisi täyttää 
omat tavoitteensa, jotka ovat pitkän aikavälin tavoitteita ja edellyttävät toiminnan 
jatkuvuutta. Tämä suhde edellyttää kuitenkin yhteisön tuen suurempaa valikoivuutta 
sen tehokkuuden parantamiseksi ja se johtanee yhteistyön käytännön sääntöjen 
muuttumiseen. 
Myös yhteistyökehystä olisi mukautettava^ jotta helpotettaisiin AKT-maiden avautumista 
kansainvälisille markkinoille 
Tämä avautuminen helpottuisi muutamien uusien periaatteiden avulla. 
Ensinnäkin eriyttämisperiaate: kaikki AKT-maat eivät voi tällä hetkellä sitoutua 
standardoituun poliittiseen ja taloudelliseen kumppanuuteen EU:n kanssa. Politiikkojen 
ja yhteistyösääntöjen eriyttäminen on tehokkuussyiden vuoksi tullut 
välttämättömäksi. 
Toiseksi yhteistyökumppanien on pyrittävä sovittamaan yhteen kaksi vaatimusta: toisaalta 
edunsaajamaiden on voitava kantaa ensisijainen vastuu uudistuksista ja kehityspolitiikoista 
ja toisaalta EU:n on voitava tehdä selko varojen käytöstä Euroopan kansalaisille. Tässä 
suhteessa ainoa vaihtoehto perinteisille tukitoimille on politiikoista käytävän 
vuoropuhelun syventäminen, paikallisten valmiuksien parantaminen politiikkojen 
kehittämisessä ja suunnittelussa sekä yhteisön seuranta, joka keskittyy saavutettuihin 
tuloksiin ja edistysaskeliin, eikä niinkään sidottuihin varoihin. Tästä menettelystä 
seuraa kehyksenä pidettyjen alakohtaisten politiikkojen täytäntöönpano, joka mahdollistaa 
varojen asianmukaisemman käytön ja tehokkaamman yhteensovittamisen rahoittajien 
välillä. 
EU:n ja AKT-maiden on lisäksi otettava tavoitteekseen uusien yhteistyömuotojen 
kehittäminen: EU on kokonaisuus, joka pystyy tarjoamaan suuren joukon välineitä ja 
suosimaan tieteellisiä, taloudellisia ja teknologisia kumppanuuksia. Uusia 
kumppanuusmuotoja voidaan suosia erityisesti uutta luovilla aloilla kuten 
tietoyhteiskunnan alalla; pilottihankkeilla voitaisiin edistää tiedonvaihdon kehittämistä 
erityisyhteisöjen välillä (tutkijoiden kommunikointi Internetin kautta) tai tarjota 
konkreettisia yhteistyömahdollisuuksia (esim. televiestinnän palvelujen yhteydessä). 
Saman ajattelutavan mukaisesti voitaisiin harkita valtiosta riippumattomien toimijoiden 
(yksityinen sektori ja muut kansalaisyhteiskunnan edustajat) aktiivisempaa 
osallistumista yhteistyön ensisijaisia tavoitteita koskevan vuoropuhelun muodossa ja 
käytettävissä olevien varojen määrättyyn osaan kohdistuvan suoran käyttöoikeuden 
muodossa. 
KOM(96)90, Komission lausunto poliittisen unionin vahvistamisesta ja laajentumisen 
valmistelusta. 
viii 
Tutevateuu&nkumppanuussopimuksenmaantieteellistäsoveluimisalaa voidaan muuttoa 
'AKT-ryhmä' ei ole varsinainen poliittinen ryhmittymä tai taloudellinen kokonaisuus. 
Se on muodostettu pääasiassa historiallisin perustein ainoastaan EU-suhteita varten. 
Onko se vielä tulevaisuudessakin asianmukainen yhteistyökumppani unionille? Toisin 
sanoen onko EU:n ja seitsemänkymmenen AKT-maan välisiä suhteita säätelevä kehys 
säilytettävä? 
AKT-maiden on luonnollisesti osittain itse määriteltävä asiaa koskevat kantansa yhteisten 
etujensa perusteella ja sen mukaan, haluavatko ne kehittää neuvottelukykyään poliittisena 
tai taloudellisena ryhmänä kansainvälisellä tasolla, EU-suhteensa ulkopuolella. 
EU:n kannalta kyse on ennen kaikkea poliittisesta valinnasta, kun otetaan huomioon, 
miten AKT-maiden kanssa tehtävä yhteistyö liittyy kaikkiin unionin ja kehittyvien 
valtioiden välisiin suhteisiin. 
Myös muita tekijöitä on otettava huomioon. 
AKT-maiden erilaiset tilanteet, tarve eriyttää yhteistyön tavoitteita ja tarvittaessa 
kauppajärjestelyjä, tukitarpeiden vähenemisnäkymäteräissä maissaja porrastamisen 
mahdollisuus voisivat olla perusteena yhteistyösopimuksen maantieteellisen laajuuden 
muuttamiselle. Yksipuolisen eriytetyn suosituimmuusjärjestelmän muuttaminen (muihin 
kehittyviin valtioihin verrattuna) voisi lisäksi tulla väistämättömäksi, mikä merkitsisi 
erilaisia, talousmuotoon perustuvia kauppajärjestelmiä. 
Lisäksi sen merkityksen, jonka EU antaa taloudellisista ja poliittisista syistä alueellisen 
yhteistyön ja yhdentymisen kehittämiselle, on vaikutettava myös uuden sopimuksen 
laadintaan. 
Harkittavana on neljä vaihtoehtoa: 
1) vallitseva tilanne eräin muutoksin. Kaikkien AKT-maiden kanssa tehtävän yleisen 
sopimuksen periaate voidaan säilyttää määräämällä erilaisista yksityiskohtaisista säännöistä 
ja ensisijaisista tavoitteista; 
2) yleinen sopimus täydennettynä kahdenvälisillä sopimuksilla. Eriyttäminen olisi 
suurempaa, sillä yleinen sopimus sisältäisi ainoastaan hyvin yleisluontoisia sitoumuksia; 
3) Lomén yleissopimuksen hajottaminen alueellisiksi sopimuksiksi. Saharan 
eteläpuolisen Afrikan kanssa tehty, Etelä-Afrikkaan ulotettu sopimus olisi ilmeisen 
merkityksellinen Euroopalle; alueellisen yhteistyön edistymisvaiheen salliessa voitaisiin 
harkita myös joidenkin alueiden osien kanssa tehtäviä sopimuksia. Karibian alueella 
yhteistyökumppaneille tarjoutuu erilaisia mahdollisuuksia: unioni voisi ehdottaa laajempaa 
yhteistyötä kaikkien Karibian alueen maiden kanssa ja pyrkiä ajan myötä yhdistämään 
näiden maiden kanssa tehtävän yhteistyön niihin suhteisiin, jotka se on kehittänyt 
Latinalaisen Amerikan kanssa. Tyynenmeren alueella yhteistyön laajentaminen muihin 
ix 
saarivaltioihin lisäisi eurooppalaisen politiikan tehokkuutta, erityisesti APEC-maiden* 
kanssa käytävän kaupan tasolla; 
4) erityissopimus AKT-alueen vähiten kehittyneiden maiden kanssa; sopimuksen 
avaaminen muihin vähiten kehittyneisiin maihin olisi mahdollista. Tämä vaihtoehto, 
joka ei sulje pois eräitä edellä esitettyjen vaihtoehtojen osia, mahdollistaisi vähiten 
kehittyneiden maiden erityispiirteiden huomioon ottamisen ja näiden maiden ongelmiin 
ja tarpeisiin paremmin mukautetun politiikan toteuttamisen, erityisesti kaupan alalla. 
Politiikkaa ja rahoitusyhteistyötä koskevan osion tasolla se vaikuttaa kuitenkin huonosti 
soveltuvalta. Sitä on lisäksi tarkasteltava AKT-maihin perinteisesti suunnattavan 
alueellisen lähestymistavan kannalta. Unionin yhteistyösuhteiden maailmanlaajuistamiseen 
liittyvät ongelmat eivät ole enää samat kuin vuonna 1957 tai 1975: unioni ylläpitää 
vastedes yhteistyösuhteita suureen joukkoon maita ja on läsnä kaikkialla maailmassa. 
Toimiakseen tehokkaammin unionin on noudatettava johdonmukaisempaa Ja 
yhmnsopttemmpaa lähestymistapaa AKT-maihin nähden 
Yleinen keskustelu Euroopan toiminnan johdonmukaisuudesta kehittyviin valtioihin nähden 
on viime vuosina johtanut eräisiin aloitteisiin, joiden tavoitteena on toisaalta tarkastella 
muuta kuin yhteistyötä koskevien yhteisön politiikkojen vaikutuksia kehitystavoitteisiin ja 
toisaalta vahvistaa yhteisön ja jäsenvaltioiden samoin kuin muiden rahoittajien välistä 
yhteensovittamista yhteistyön kokonaistehokkuuden parantamiseksi. 
Vaikka nykytilannetta pidetään usein riittämättömänä, johdonmukaisuus - sanan 
rajoittuneessa merkityksessä eli muiden politiikkojen ulkoisten vaikutusten huomioon 
ottamisessa - ei voi olla yhteisön kansainvälisen sitoumuksen kohteena. 
Johdonmukaisuutta arvioidaankin yhä poliittisena kysymyksenä, johon vaikuttavat jpskus 
ristiriitaiset tavoitteet. 
Yhteensovittamista voidaan sitä vastoin parantaa, ei ainoastaan jatkamalla 
aktiivisesti EU:n poliittisten suuntaviivojen tasolla aloittamia 
yhteensovittamispyrkimyksiä, vaan tekemällä VEU-A KT -sopimuksen uudistamisen 
yhteydessä myös uusia erityissitoumuksia. Tältä osin voidaan harkita kahta 
vaihtoehtoa: 
- unioni voisi ottaa tavoitteekseen sellaisen AKT-maita koskevan yleiseurooppalaisen 
toimintasuunnitelman määrittelyn, joka velvoittaisi niin kansallista toimintaansa 
toteuttavia jäsenvaltioita kuin yhteisöäkin. Yhteisen viitekehyksen olemassaolo helpottaisi 
paremman täydentävyyden tavoittelua, jota koskeva periaate vahvistetaan 
perustamissopimuksessa, ja johtaisi asteittain eri tukitoimien suurempaan tehokkuuteen, 
- unioni voisi myös esittää yhteistyökumppaneilleen jäsenvaltioiden ja yhteisön 
yhteistyötoimia ja -politiikkoja koskevan tiedotus-, seuranta- ja 
y hteensovittam is välineen käyttöönottoa. Unioni sitoutuisi täten takaamaan paremman 
yhteensovittamisen edellytykset. 
Tehostetun Euroopan tasoisen yhteensovittamisen myötä etenevät todennäköisesti myös 
ne yhteensovittamispyrkimykset, joita toteutetaan kaikkien rahoittajien toimesta sekä 
Asia Pacific Economic Cooperation. 
toimielinten lähestymistä koskevan monenvälisen järjestelyn yhteydessä, josta sovittiin 
äskettäisessä G7-maiden huippukokouksessa, jossa erityishuomio kiinnitettiin Afrikkaan. 
Uusi kansainvälinen ulanne* aiemmin saadut kokemukset Ja AKT-maiden sosiaalis­
taloudellinen kehitys edellyttävät uusien enstsftaUten tavoitteiden asettamista 
yhUittyöpoMikaUe 
Unioni on viime vuosien aikana määritellyt uusia suuntaviivoja, joiden erityisenä 
tavoitteena on lisätä uusia aihepiirejä eri yhteistyöaloille tai määritellä uudelleen 
päämäärät, joita näillä aloilla tavoitellaan/ Nämä suuntaviivat säilyvät joka tapauksessa 
oikeutettuina vuoden 2000 loppuun asti, vaikka siihen mennessä hankittujen kokemusten 
perusteella tiettyjä näkökohtia on voitu mukauttaa tai kehittää. 
Tämän "säännöstön" ulkopuolella EU ja sen yhteistyökumppaneina olevat AKT-maat 
voivat kuitenkin vahvistaa itselleen uusia ensisijaisia tavoitteita, ottaen huomioon 
perustamissopimuksen määräämät yleiset, kehitysyhteistyötä koskevaan yhteisön 
politiikkaan liittyvät tavoitteet, aiemmat onnistumiset ja epäonnistumiset sekä AKT-maiden 
velvoitteet ja mahdollisuudet niiden tulevaisuuden kehittymisen kannalta. EU:n ja AKT-
maiden välinen yhteistyöpolitiikka voitaisiin täten järjestää uudelleen kolmen 
päälinjan ympärille: taloudellinen, sosiaalinen ja ympäristöllinen ulottuvuus; 
institutionaalinen ulottuvuus; kauppa ja investoinnit. 
Näiden yhteisön tuen piiriin kuuluvan kolmen alan erottelu ei saa kuitenkaan johtaa 
lokeroituun lähestymistapaan, vaan eri osioiden on päinvastoin vahvistettava toisiaan. 
Näin ollen tarvittava AKT-maiden talouksien kilpailukyvyn parantaminen tapahtuu sekä 
ulkopoliittisten että sisäpoliittisten toimenpiteiden avulla. Työllisyyden kasvu ja 
yhteiskunnallinen kehitys liittyvät nekin tiiviisti yksityisen sektorin kehittymiseen ja 
valtion toiminnan paranemiseen. 
Unioni ei voi - eikä saa - silti vastata kaikesta: kasvavan eriytymisen AKT-maiden 
välillä onkin kannustettava sitä kehittämään joustavaa yhteistyötä ja antamaan tukeaan 
aloilla, jotka voivat vaihdella maakohtaisesti. 
Yhteisön tuen on taloudellisen ulottuvuutensa osalta pyrittävä edistämään AKT-maiden 
yhdentymistä maaUmantabuteen 
AKT-maiden talouksien kilpailukyvyn parantamiseen sekä yksityissektorin ja kaupan 
kehittämiseen tähtäävä tukisuunnitelma voisi käsittää joukon toimia, joiden 
tavoitteena on jatkuvuuden varmistaminen ja kyseisten maiden aloittamia uudistuksia 
koskevan uskottavuuden lisäämisen. Näistä toimista ensimmäisen on kiistämättä tuettava 
vakaan, ei-inflatorisen ja kasvua synnyttävän makrotaloudellisen kehyksen 
täytäntöönpanoa. 
9 Ks. erityisesti tekstit ja päätöslauselmat, jotka koskevat miesten ja naisten yhtäläisiä 
mahdollisuuksia (KOM(9 5)423), terveyttä (KOM(94)77), koulutusta (KOM(94)399), 
elintarviketurvaa (KOM(94) 165), köyhyyden , torjuntaa (KOM(93)518), 
rakennemuutoksen tukemista (KOM(94)447), ympäristöä (Rion konferenssissa 
kesäkuussa 1992 annettu kertomus ja Agenda 21 :n seuranta - KOM(96)569) sekä 
hätäavun, kuntoutuksen ja kehittämisen välistä suhdetta (KOM(96)153). 
xi 
Eri vaihtoehtojen joukossa ovat myös seuraavat alat, joista voidaan käydä 
perustavanlaatuista keskustelua: 
useimmissa AKT-maissa vallitsevan investointiheikkouden syiden 
järjestelmällisempi tarkastelu. EU: 11a voisi olla myönteisempi tehtävä eräiden, 
yksityisten investointien käynnistämistä helpottavien hallinnollisten ja institutionaalisten 
uudistusten tukijana, kilpailupolitiikkojen käyttöönottamisen, pääomamarkkinoiden 
kehittämisen, kauppa-ja omistusoikeuden uudistamisen, kuluttajansuojan ja opetuksen ja 
koulutuksen edistäjänä sekä teollisen yhteistyön kehittäjänä, 
julkisten yritysten rakennemuutosten ja yksityistämisen tukeminen paikallisiin 
oloihin 'soveltuvalla tavalla yleisemmässä, valtion aseman kehittymistä talouselämässä 
koskevassa yhteydessä, 
maailmanmarkkinoille avautumista ja alueellista yhdentymistä koskevan tuen 
tehostaminen. Tämän alan yleissuunnitelmaan on kuuluttava valmiuksien kehittämisen 
tukeminen (alueellisella ja kansallisella tasolla) ja siirtymästä aiheutuneiden kustannusten 
tukeminen, 
sellaisten EU:n ja AKT-maiden välisten kumppanuuksien tutkiminen, joilla 
pannaan liikkeelle yksityisen sektorin varoja perusrakenteiden kehittämiseksi, erityisesti 
televiestinnän alalla, ja niiden hyödyntäminen taloudellisesti elinkelpoisissa oloissa, 
tuki tieteellisen ja teknisen asiantuntemuksen kehittämiseen, 
yhteistyö makrotaloudellisella ja rahataloudellisella alalla, 
tukitoiminta ulkoisen velan keventämiseksi, vaikka yhteisö on tukensa korkean 
lahjo itu s asteen vuoksi aiheuttanut AKT-maille velkaantumista ainoastaan marginaalisesti. 
Yhteisön tuen sosiaalista ulottuvuutta on vahvistettava 
EU:lia on vahvoja perusteita AKT-maiden kanssa tehtävän yhteistyön suuntaamiseksi 
köyhyyden torjuntaan. Kyseinen tavoite on tosin jo nyt merkittävä osa 
yhteistyöpolitiikkaa. Tulevaisuudessa unionin ja sen yhteistyökumppaneina olevien 
AKT-maiden on kuitenkin pohdittava, millä tavoin köyhyyden vähentämiseen 
tähtäävän yhteisön yhteistyön vaikutusta voidaan lisätä. 
Useita eri toimenpiteitä käsittävän monipuolisen lähestymistavan periaate on säilytettävä. 
Molemmat yhteistyökumppanit voisivat kuitenkin harkita suunnitelmallisempaa 
menettelytapaa. 
EU voisi ensinnäkin tukea uudistuksia ja aloitteita, joiden tavoitteena on edistää 
oikeudenmukaista ja työpaikkoja luovaa kasvua ja helpottaa kaikkien osapuolten pääsyä 
tuotantotekijöihin, erityisesti opetuksen ja ammatillisen koulutuksen kautta. 
EU voisi lisäksi ottaa käyttöön kokonaisvaltaisemman alakohtaisen lähestymistavan, joka 
tukeutuisi sosiaalialaan merkittävästi vaikuttavista politiikoista käytävään syvälliseen 
vuoropuheluun ja tukeen, jolla kiinnitettäisiin erityistä huomiota sosiaalialojen juoksevien 
menojen rahoittamiseen. 
Xli 
Lisäksi sosiaalialan kehittämisen tavoitteisiin kohdistetut pyrkimykset voisivat olla 
yhteisön avun myöntämisessä huomioon otettavina perusteina "moitteettoman hallinnan" 
arviointiin liittyvän suuremman valikoivuuden tapauksessa. 
Ympäristönsuojelu olisi liitettävä Hivummm yhteisön tuen piiriin 
Yhteistyöhön liittyvät kestävän kehityksen periaatteet pitäisi pystyä ilmaisemaan paremmin 
selkeästi määritellyn toimintasuunnitelman avulla. Sen lisäksi, että jatketaan nykyisiä, 
vaikutustutkimuksiin ja myönteisiin erityistoimiin kohdistuvia pyrkimyksiä, tämän alan 
uudella politiikalla olisi oltava neljä ensisijaista tavoitetta: köyhyyden ja ympäristön 
pilaantumisen välinen yhteys, ympäristökustannusten "sisäistäminen", voimavarojen 
kehittyminen ja osallistuva lähestymistapa70. 
EU: 11a voi olla rakentava tehtävä sen kannustaessa, politiikkoja käsittelevän vuoropuhelun 
yhteydessä, ja auttaessa AKT-maiden hallituksia kehittämään ympäristöongelmien 
analysointi- ja hallintakykyjään. 
Eräät aihepiirit, kuten vesivarojen laatu ja määrä, väestöpaineisiin liittyvä maaperän 
pilaantuminen, metsien tuhoutuminen ja kaupunkiympäristön ongelmat ansaitsevat erityistä 
huomiota. 
EU:lla voisi olla aktiivisempi tehtävä institutionaalisen kehittämisen alalla 
Useissa AKT-maissa ilmenevien valtiollisten toimintahäiriöiden ja hallinnollisten 
ongelmien vakavuuden sekä kehitysedellytysten takaamiseksi ja eriarvoisuuksien ja 
köyhyyden vähentämiseksi tarvittavien oikeusvaltion kunnostamis- tai 
vahvistamistarpeiden olisi kannustettava yhteistyökumppaneita kehittämään yhteistyönsä 
institutionaalista osiota. 
EU:n on kuitenkin harkittava tällaisen toiminnan laajuutta. Tästä syystä EU:n ja AKT-
maiden välisen poliittisen suhteen vahvistaminen vaikuttaa välttämättömältä lisältä 
yhteistyötoimintaan, jonka tavoitteena on tukea maan institutionaalista ja hallinnollista 
kapasiteettia. Kyse onkin pääasiassa poliittisesta kehityksestä, sillä kaikki tämän alan 
uudistukset vaikuttavat valtarakenteisiin ja kohtaavat väistämättä suurta vastustusta. 
Onko EU valmis tukemaan suunnitelmallisemmin tarvittavaa poliittista ja sosiaalista 
muutoskehitystä? 
Kyseisen poliittisen ulottuvuuden lisäksi institutionaalisen kehittämisen tuella on myös 
"teknisempi" osatekijä. Unioni on suhteellisen hyvin sijoittunut tämän alan toimintansa 
kehittämiseen, erityisesti koska sillä ei ole tavoiteltavanaan yhtä ainoaa mallia, ottaen 
huomioon jäsenvaltioiden sosiaalisten ja poliittisten järjestelmien moninaisuus, koska sillä 
on erityistä taitotietoa yhteisön yhdentymisestä saamiensa kokemusten perusteella ja koska 
kumppanuus on sopiva kehys tällaista yhteistyötä varten. 
EU:n toiminta voisi keskittyä sen tärkeimpiä yhteistyöaloja koskeviin aiheisiin sen 
arvonlisän perusteella, jonka unioni tarjoaa muihin rahoittajiin verrattuna. Näitä aiheita 
10 Neljännessä Lomén yleissopimuksessa oleva, kauden puolivälin katsauksen 
yhteydessä laadittu pöytäkirja kestävästä metsävarojen hoidosta on ensimmäinen askel 
tähän smmtaan. 
xiii 
ovat erityisesti ihmisoikeuksien kunnioittamisen edistäminen, alueellisille järjestöille 
annettava tuki, analysointiin, talous- ja sosiaalipolitiikkojen kehittämiseen ja uudistusten 
valmisteluun liittyvien valmiuksien parantaminen, talousarvion hoito, oikeudellisten 
järjestelmien parantaminen, kilpailusäännöt, investoijien suojelu, "koulutus, 
ympäristönsuojelu, kuluttajapolitiikka, kansalaisyhteiskuntaan kuuluvien instituutioiden 
kehittäminen jne. 
Unioni voisi lisäksi harkita paikallisten valmiuksien kehittämistä yhdeksi perusteeksi 
määritellessään teknisen ja rahoitusyhteistyönsä täytäntöönpanoa koskeviayksityiskohtaisia 
sääntöjä. 
On laadittava uusi kauppajätjestelyt jaha olisi yhtenäinen AKT-maiden 
maailmantalouteen yhdentymistä koskevien strategisten vääntöjen kanssa 
Kilpailukykyisen yksityisen sektorin kehitykselle, investoinnin kehittämiselle ja tuotannon 
monipuolistumiselle tavallisesti epäsuotuisassa taloudellisessa ja institutionaalisessa 
ympäristössä suurin osa AKT-maista ei ole kyennyt hyödyntämään kaikkia 
mahdollisuuksia, joita Lomén yleissopimuksen yhteydessä myönnetyt erityiset 
etuuskohtelut tarjoavat. AKT-maiden kaupallisen suorituskyvyn yleinen heikkous on 
vaikuttanut myös kyseisten maiden EU:hun suuntautuvaan vientiin, sillä niiden osuus 
yhteisön markkinoista on merkittävästi vähentynyt, vuoden 1976 6,7 prosentista 2,8 
prosenttiin vuonna 1994. Vaikka tilanne vaihtelee huomattavasti maa-ja aluekohtaisesti, 
Eurooppa edustaa yhä keskimäärin yli 40 prosenttia AKT-maiden markkinoista. 
Eri vaihtoehtoja voidaan harkita yhden tai useamman uuden kauppajärjestelyn 
määrittelemiseksi tulevaisuutta varten. Niitä on arvioitava sen perusteella, miten ne 
vaikuttavat EU:n ja AKT-maiden välisiin suhteisiin sekä sen perusteella, miten niillä 
voidaan helpottaa AKT-maiden ulkoisten taloussuhteiden monipuolistamista ja poistaa 
kasvavan syrjäytymisen vaarat. 
Voidaan valita neljästä pääasiallisesta vaihtoehdosta: 
1) vallitseva tilanne. Säilytetään eriytetyn yksipuolisen suosituimmuuskohtelun 
sopimusperusteinen järjestelmä, jota voidaan täydentää yhteistyötoimilla, jotka kohdistuvat 
kauppaan liittyviin aloihin (standardit ja todistukset, ympäristö, kilpailu, henkisen 
omaisuuden oikeudet jne.), 
2) yhteisön yleisen tullietuusjärjestelmän (GSP) soveltaminen kahden- tai 
monenväliseltä pohjalta. Tämä johtaisi kauppamääräysten poistumiseen 
yhteistyösopimuksesta ja näin ollen myös neuvotteluista, sikäli kuin kyse on EU:n 
yksipuolisesta (mahdollisesti monenvälisestä) politiikasta. 
3) yhdenmukainen vastavuoroisuus. Siirtymäkauden jälkeen kaikki AKT-maat 
myöntävät vastavuoroisuuden EU:lie WTO:n sääntöjen mukaisesti. Yhteistyötä voidaan 
laajentaa uusille aloille 1 kohdassa esitetyn tapauksen tavoin. 
4) eriytetty vastavuoroisuus. Vastavuoroisia suosituirnmuusjärjestelmiä voidaan harkita 
EU:n ja eri maaryhmien tai EU:n ja yksittäisten maiden välille. Tätä vaihtoehtoa voidaan 
niinikään täydentää WTO: n luettelossa esiintyville uusille aloille laajennetulla yhteistyöllä. 
xiv 
Nämä eri vaihtoehdot eivät ole yksinomaisia. Niitä voidaan myös yhdistellä, jotta 
kauppajärjestelyä pystyttäisiin mukauttamaan kyseessä olevien eri maiden kehityksen tason 
ja suhteiden syventämistoiveiden perusteella. 
Ennen kuin jokin näistä vaihtoehdoista valitaan, on toteutettava perusteellinen analyysi 
niiden mahdollisista vaikutuksista EU:lie ja AKT-maille. 
Untoni voisi lisäksi tukea ulkomaisten yksityisten investointien suojelua koskevan 
sopimuksen tekemistä 
Tähän alaan liittyviä ehdotuksia on tarkasteltu jo neljännestä Lomén yleissopimuksesta 
alkaen. Kansainvälisistä sopimuksista neuvotellaan, ja komissio pyrkii viemään eteenpäin 
WTO:n yhteydessä käytäviä keskusteluja. Myös OECD:ssä käydään neuvotteluja 
monenvälisen investointisopimuksen laatimiseksi. 
Sillä välin alueen eri osien tasolla tai maaryhmittäin toteutettu yhteistyö järkiperäistäisi 
huomattavasti neuvotteluja, joita käydään tällä hetkellä ainoastaan kahdenvälisellä tasolla 
(valtioiden välillä). Tällainen aloite olisi merkittävä kannustin yksityisille investoinneille. 
Unionin olisi myös tarkasteltava uudelleen teknisen ja rahoitusyhteistyönsä käytännön 
saantoja 
Kehittyminen kohti "vastuullisempaa" kumppanuutta, suurempi tehokkuuden vaatimus ja 
sellaisten kehitystasojen huomioon ottaminen, jotka eroavat huomattavasti eräiden AKT-
maiden saavuttamista tasoista, edellyttävät AKT-maihin suunnatun yhteisön tuen 
täytäntöönpanoa koskevien sääntöjen perusteellista tarkistamista. 
Kohti uutta välinejärjestelmää 
Lomén yleissopimuksessa määrätään tällä hetkellä laajasta valikoimasta välineitä, joilla 
vastataan erityistavoitteisiin ja joihin sovelletaan erilaisia, joskus monimutkaisia 
hallintomenettelyjä. Kyseisten välineiden samanaikainen käyttö jossakin maassa ei edistä 
EU:n harjoittaman politiikan avoimuutta. Näin ollen onkin harkittava, olisiko EU:n 
pyrittävä vahvistamaan kokonaismäärärahat erottelemalla toisistaan kriisitilanteissa 
toteutetut toimet ja pitkäaikainen toiminta sekä julkisen ja yksityisen sektorin tukitoimet. 
Kohti tuen suurempaa valikoivuutta 
Ohjelmoidun tuen varojen automaattista myöntämistä vähennettiin huomattavasti jo 
neljännen Lomén yleissopimuksen puolivälin katsauksen yhteydessä, jolloin otettiin 
käyttöön uusi laadullinen peruste, jonka avulla myönnetyn tuen määriä voidaan mukauttaa 
maakohtaisesti, hallituksen alakohtaisiin ja makrotaloudellisiin politiikkoihinsa 
kohdistamien ponnistelujen perusteella. Tämä kehitys ilmentää suurempaa tehokkuuden 
vaatimusta EU:n taholta. Se vastaa myös uutta käsitystä kumppanuudesta, joka perustuu 
vastavuoroisiin sitoumuksiin ja jonka mukaisesti ulkoinen tuki on tarkoitettu sisäisiä 
uudistuspyrkimyksiä varten. EU:n olisikin pyrittävä jatkamaan tällä linjalla. 
Samanaikaisesti AKT-maihin kohdistuvien ulkoisten rahoitusvirtojen ennakoitavuutena 
ilmaistujen ohjelmoinnin etujen olisi kannustettava monivuotisen ohjelmointijärjestelmän 
säilyttämiseen, koska oletetaan, että vähimmäiskehys on olemassa. EU:n on päätettävä, 
missä määrin se haluaa täydentää ensisijaisesti kehitysindikaattoreihin perustuvaa 
tarpeiden perustetta "suorituskyvyn" tai "moitteettoman hallinnon" perusteilla, ja 
lisätä politiikkansa joustavuutta esimerkiksi ottamalla käyttöön liukuvan ohjelmoinnin. 
xv 
Tukihankkeet tai suora talousarviota ki 
Yhteisön välineitä arvioimalla on voitu tehdä joukko toiminnallisia päätelmiä. Arvioinnissa 
on erityisesti korostettu tarvetta alakohtaisen lähestymistavan vahvistamiseen ja 
uudistusten tukemiseen, jota on jo laajalti toteutettu neljännessä Lomén 
yleissopimuksessa, sekä institutionaalisen kehyksen ja talous- ja sosiaalipolitiikkojen 
paikallisen kehittämiskyvyn parantamiseen, joka sisältyy pitkän aikavälin 
toimintasuunnitelmaan. Onko EU:n tämän näkökannan mukaisesti hankekeskeinen 
lähestymistapa hylättävä lopullisesti ja pyrittävä luomaan tarvittavat edellytykset 
siihen, että se voi antaa apuaan kyseisten valtioiden talousarvioihin kohdistuvan 
suoran tuen muodossa ja tukemalla alakohtaisia politiikkoja? 
Tällaiseen kehitykseen olisi liityttävä myös tuen ehdollisuuden uudistaminen yhteistyössä 
kaikkien rahoittajien kanssa. Toisaalta on pikemminkin tarpeen päästä yksimielisyyteen 
merkittävien perusteiden rajallisesta kokonaisuudesta kuin jatkaa edellisten vuosien 
linjalla, mikä merkitsisi usein hyvin spesifisten ehdollisuuksien lisääntymistä. 
Ehdollisuuden on toisaalta, toimiakseen tehokkaasti ja vaikuttaakseen kannustavasti 
kansallisiin politiikkoihin, oltava samanaikaisesti realistinen (ottaa huomioon poliittiset, 
institutionaaliset, taloudelliset ja sosiaaliset tekijät), kokonaisvaltainen (perustuu kaikkien 
hallituksen harjoittamien makrotaloudellisten ja alakohtaisten politiikkojen tarkasteluun) 
ja kurinalainen. Komission yksiköt ovat antaneet muille rahoittajille asiaa koskevia 
ehdotuksia Afrikkaa koskevan erityisohjelman yhteydessä, vahvistaakseen uuden 
lähestymistavan, jonka avulla pitkän aikavälin kehitystavoitteet ja lyhyen aikavälin 
vaatimukset voidaan sovittaa paremmin yhteen ja joka kannustaa uudistusten 
mukauttamiseen eri edunsaajamaiden tarpeiden perusteella. 
Kohti uutta hallintotapaa 
Yhteishallintojärjestelmä on osoittautunut rajalliseksi: se haittaa järjestelmän 
tehokkuutta eikä suosi uudistusten ja kehitysohjelmien mukauttamista eri edunsaajien 
tarpeiden perusteella. Tämä järjestelmä on näinollen asetettava kyseenalaiseksi. Mitä 
vaihtoehtoja on käytettävissä, jotta voidaan samanaikaisesti varmistaa riittävän 
luotettava varojen hallinto ja kannustaa edunsaajien vastuuta, joka on itsessään 
tehokkaamman tuen edellytys? Voidaan harkita eriytettyä ja kehityskelpoista 
lähestymistapaa, jonka avulla voidaan määritellä kuhunkin tapaukseen soveltuvin 
hallintotapa esimerkiksi sellaisten kriteerien perusteella, kuten politiikoista käytävän 
vuoropuhelun laatu, niiden täytäntöönpanossa saavutettu edistyminen, yhteisön varojen 
täydentävä luonne suhteessa kansallisiin pyrkimyksiin tai ulkoisten tukien 
yhteensovittamista koskevien rakenteiden olemassaolo edunsaajamaassa. 
Komissio suosittaa, kuten aiemminkin, Euroopan kehitysrahaston (EKR) budjetointia". 
Budjetoinnilla osalle komission hallinnoimaa tukea annettaisiin todellinen yhteisöasema 
ja helpotettaisiin näin Euroopan eri toiminta-alojen välistä myönteistä yhteisvaikutusta. 
EKR.n budjetointia, jota komissio on useaan kertaan ehdottanut, ei ole käsitelty 
sellaisenaan tässä vihreässä kirjassa. Asiasta keskustellaan samaan aikaan kuin 
tulevaisuuden kumppanuuden rahoitusnäkökohdista. Asiaan liittyen ks. komission 
vuonna 1994 esittämä kertomus EKR:n budjetointia koskevista mahdollisuuksista ja 
säännöistä (SEC (94) 640 lopu IL). 
xvi 
Myös AKT-maihin kohdistuviin EIP:n lainatoimenpiteisiin voitaisiin soveltaa samoja 
sääntöjä kuin mitä sovelletaan sen muihin kolmansiin maihin suuntaamiin toimenpiteisiin, 
erityisesti varustettaessa takuurahastoa ulkoisia toimenpiteitä varten. 
xvu 
AtHointiaslaMrja 
SISÄLLYSLUETTELO 
Ensimmäinen osa. Perinpohjin muuttuva maailma 
I luku: EU:n ja AKT-maiden välisiin suhteisiin vaikuttavien maailmanlaajuisten 
muutosten huomioon ottaminen 1-9 
A. Kansainvälinen ilmapiiri ja sen vaikutukset AKT-maihin ja Eurooppaan 
B. Euroopan unionin ulkopuolinen toiminta ja kehitysyhteistyöpolitiikka 
C. Euroopan unionin asema kehityksessä 
II luku. EU-AKT -yhteistyöstä saatu kokemus 10-22 
A. EU:n ja ja AKT-valtioiden välisiä nykyisiä suhteita koskevan kehityksen 
ymmärtäminen niiden synnyn ja muutosten perusteella 
B. Lomén yleissopimuksen mukaisen yhteistyön hyvät ja huonot puolet 
C. Vaikutukset kumppanuuteen tulevaisuudessa 
III luku. AKT-maiden sosiaalis-taloudellinen kehitys: rasitteet ja mahdollisuudet 
23-39 
A. Talouspolitiikan vaikeudet erittäin epävakaassa ympäristössä 
B. Torjuttavat riskit, kannustettavat mahdollisuudet 
C. Tulevan kumppanuuden vaikutukset 
A «_ 
Toinen osa. Euroopan unionin ja AKT-maiden suhteiden näkymät 2000-luvun 
alussa 
IV luku. Kohti uutta kumppanuutta 40-50 
A. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen kumppanuuden asema unionin 
ulkopolitiikassa 
B. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen kumppanuuden voimistaminen sen 
poliittista ulottuvuutta vahvistamalla 
C. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen yhteistyökehyksen avoimuuden 
lisääminen 
D. Yhteistyösopimusten maantieteellinen laajuus: vaihtoehdot 
E. Euroopan tason yhteistyökumppaneiden yhteensovittaminen: vaihtoehdot 
V luku. Vaihtoehtoja uudeksi EU:n ja AKT-maiden väliseksi 
yhteistyöpolitiikaksi 50-71 
A. Sosiaalis-taloudellinen ulottuvuus 
B. Institutionaalinen ulottuvuus 
C. Kauppa ja investoinnit 
VI luku. Vaihtoehtoja teknistä ja rahoitusyhteistyötä koskevaksi uudeksi 
käytännöksi 72-79 
A. Kokonaisrahoitus vai päällekkäinen rahoitusjärjestelmä? 
B. Myönnetäänkö tukea tarpeiden vai ansioiden perusteella? 
C. Tuen luonne 
D. Yhteishallinto, EU:n yksipuolinen hallinto vai edunsaajamaiden itsehallinto? 
Vihreän kirjan mukaisia jatkotoimenpiteitä 
Kehykset: 
1. Arviointiperusteiden määrittely 
2. Kehittyvät valtiot - Sosiaalistaloudelliset osoittimet laajassa maantieteellisessä 
mittakaavassa 
3. AKT-maiden kaupalliset toimintasuunnitelmat 
4. Karibian maat: alueellisen yhdentymisen näkymät 
5. Kaupallisten vaihtoehtojen arviointi 
Taulukot - kuviot 
A 
I LUKU 
ENSIMMMÄINEN OSA: PERINPOHJIN MUUTTUVA MAAILMA 
I LUKU. EU:N JA AKT-MAIDEN VÄLISIIN SUHTEISIIN VAIKUTTAVIEN 
MAAILMANLAAJUISTEN MUUTOSTEN HUOMIOON OTTAMINEN 
A. Kansainvälinen ilmapiiri ja sen vaikutukset AKT-maihin ja Eurooppaan 
Kansainvälinen ilmapiiri on muuttunut ennennäkemättömällä tavalla EU-AKT-
yhteistyön aloittamisen jälkeen, ja neljä näkökohtaa osoittavat kyseisten muutosten 
merkityksen. 
1. Talouden maailmanlaaiuistuminen ia keskinäinen riippuvuus 
Muutokset, pääomamarkkinoiden yhtenäistyminen sekä tuotanto-ja jakeluverkostojen 
maailmanlaajuistuminen ovat osa sekä Euroopan että AKT-maiden uusia 
mahdollisuuksia ja sitoumuksia. 
Uusien kehityskeskusten syntyminen Aasiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan, mikä 
itsessään on yksi maailmanlaajuistumistekijä, muuttaa kasvun maantiedettä maailmassa 
ja yksityisten pääomien suuntautumista. Niissä maissa, jotka vuonna 1960 olivat 
maailman vähiten kehittyneiden maiden joukossa ja joiden väestöt ovat useimmiten 
suuret, köyhyys on lieventynyt ja inhimillistä kehitystä mittaavat tekijät ovat 
parantuneet merkittävästi. 
Taloudellisten sitoumusten määrän kasvu pakottaa kaikki valtiot ja yhteiskunnat 
perinpohjaisiin muutoksiin ja uudistuksiin. Näin ollen Euroopan on parannettava 
talouksiensa kilpailukykyä, uudistettava yhteiskuntajärjestelmiään ja pidettävä puolensa 
yhteiskunnallisen yhtenäisyyden hajoamista vastaan. Korkea työttömyys, köyhyyden 
laajuus ja syrjäytyminen ovat tärkeimpiä huolenaiheita ja voivat johtaa siihen, että 
yksilöt ja Euroopan valtiot kääntyvät toisiaan vastaan. Sosiaaliturvajärjestelmiin 
liittyvät talousarviopakotteet väestön vanhenemisen osalta eivät pitkällä aikavälillä 
helpota tarvittavien muutosten tekemistä. 
AKT-maiden, joiden osuus maailmankaupasta (kaksi prosenttia) ja kansainvälisten 
investointien virroista (alle yksi prosenttia) on marginaalinen, on väistämättä 
yhdennyttävä paremmin kansainväliseen kauppaan sekä monipuolistettava tuotantoaan 
ja markkina-alueitaan. Kuten muillakin alueilla maailmassa, synergioiden etsintä ja 
alueellinen yhteistyö niin taloudellisella kuin poliittisellakin tasolla helpottaisi tällaista 
yhdentymistä. 
Maailman eri alueiden taloudellisten ja yhteiskunnallisten järjestelmien kasvava 
keskinäinen riippuvuus ja uusien ympäristöä, muuttoliikettä, terrorismia, 
huumausaineita ja järjestäytynyttä kansainvälistä rikollisuutta koskevien 
järjestelmällisten vaarojen ilmaantuminen saattavat kansallisen toiminnan yhä 
1 t 
I LUKU 
riittämättömämmäksi ja muuttavat perusteellisesti suvereniteetin käsitettä. 
Maailmanlaajuinen sääntelykehys edistyy hyvin hitaasti ja jo havaittavissa oleva 
monikeskeisyyden ja alueellisen kehittymisen vahvistumisen kaksoissuuntaus näyttää 
jatkuvan. 
2. Teknologisten innovaatioiden levittämisen kiihtyminen 
Tietoyhteiskuntaan siirtyminen on näyttävä maailmanlaajuistumisen näkökohta, joka 
voi nopeuttaa muutoksia, vähentää teknologisia poikkeamia ja edistää uudenlaista 
kehitystä. Samaan aikaan tietoliikenteen infrastruktuurin puute kaikkein köyhimmissä 
maissa, uusien teknologioiden tuotannon keskittyminen muutamiin teollistuneisiin 
maihin ja kulttuurin hylkäämisen mahdollisuus uhkaavat syventää maiden välistä kuilua 
ja lisätä sosiaalista eriarvoisuutta. 
Euroopassa etsitään suurinta mahdollista kilpailukykyä huippualoilla. AKT-maiden on 
luotava asianmukaiset edellytykset teknologioiden siirroille samalla mukauttaen niitä 
omiin tarpeisiinsa. Nämä kaksi näkökantaa täydentävät toisiaan, sillä edistyneen 
teknologian käsite kehittyy: kaikkein kehittyneimmät teknologiat voivat näin ollen 
kilpailla kehittyvien maiden erityisongelmien ratkaisemisesta ilman siirtoa. 
Teknologisella ulottuvuudella on ensisijaisen tärkeä markkina-asema kestävän 
kehityksen osalta. Ympäristönsuojelun kustannukset voivat kuitenkin lyhyellä 
aikavälillä vaikuttaa heikentävästi AKT-maiden kilpailukyvyn lisäämisen tavoitteeseen. 
On välttämätöntä tehdä omia teknologioita koskeva maailmanlaajuinen sopimus sekä 
jakaa ympäristönsuojelun kustannukset teollistuneiden maiden ja kehittyvien maiden 
kesken. 
3. Väestönkasvun katkeaminen 
Väestönkasvu ei koskaan ihmiskunnan historiassa ole ollut niin suurta kuin nykyään. 
Vuoden 1930 kahdesta miljardista ihmisestä ollaan päästy neljään miljardiin vuonna 
1970 ja lähes kuuteen miljardiin nykyään. Nykyisten ennusteiden mukaan väestömäärä 
kasvaa kahdeksaan miljardiin vuonna 2020. Olettamuksessa, jonka mukaan koko 
maailman väestöllä on teollistuneiden maiden - ja tiettyjen uusien teollistuneiden 
maiden - nykyinen elintaso ja kulutusmallit, ympäristön paine muodostuisi 
kestämättömäksi. Väestön kasvuun liittyy lisäksi kaupunkialueiden kasvun kiihtyminen, 
mikä koskee lähinnä kaikkein köyhimpiä maita. 
Pohjoisen ja etelän väestöjen eriarvoisuus näkyy monenvälisen järjestelmän 
voimasuhteissa, erityisesti jos siihen liittyy talouden hoito valmiudet, kuten nähdään 
vastedes Aasian itselleen ottamassa paikassa. 
Maailmanlaajuisesti väestönkasvun voidaan ennakoida hidastuvan piakkoin, mutta 
Saharan eteläpuolinen Afrikka muodostaa huomattavan poikkeuksen. Kyseisellä 
alueella väestö kasvaa edelleen erittäin nopeasti (2,9 prosenttia vuodessa), mikä ei ole 
kestävän kehityksen tavoitteiden mukaista. Kaupunkialueiden kasvun kiihtyminen 
aiheuttaa erityisesti suuria paineita infrastruktuurille ja sosiaalipalveluille sekä vakavia 
puutteita koulutuksen alalla. Kaupunkialueiden kehityksen hallitsemisesta ja 
I LUKU 
paikallisympäristön hoidosta tulee lisäksi kyseisellä mantereella yksi poliittisen 
vakauden edellytyksistä. 
Afrikan sisäiset suuret muuttoliikkeet vaikuttavat myönteisesti taloudelliseen 
yhdentymiseen; kun otetaan huomioon, että tällaiset liikkeet ovat usein valvomattomia, 
ne ovat samalla merkittävä vaaratekijä ja ne vaikuttavat poliittiseen epävakauteen. 
Pohjoisen ja etelän välisen muuttopaineen kasvu erityisesti Afrikan ja Euroopan välillä 
voi olla merkittävä ja se voi vahvistaa kehitystavoitteiden asiaankuuluvuutta. 
4. Kylmän sodan päättyminen ia useita valtakeskuksia käsittävän maailman syntyminen 
Samalla kun taloudellinen ulottuvuus vaikuttaa yhä enemmän ulkosuhteisiin, idän ja 
lännen välisen kilpailun päättyminen poistaa ideologioiden tukemisen tarpeen ja tarjoaa 
keskisuurille kansakunnille vaikutusmahdollisuuden sekä tietyn autonomian 
ulkopolitiikassa. Sekä pohjoisessa että etelässä palautetaan valtioiden välitön vastuu 
omasta sisäisestä ja ulkoisesta turvallisuudestaan. 
Maailman uusi geopolitiikka ilmaantuu alueellisten kokonaisuuksien rinnalle. Aasia 
vahvistaa asemaansa erityisesti ensimmäisen luokan taloudellisena toimijana ja sen on 
lähivuosina vahvistettava poliittista asemaansa maailmassa. 
Vaikka Euroopan unioni on tärkeässä yhdentymisen syventämisvaiheessa, se kärsii 
samalla identiteetin muuttumisesta. Toisaalta perustamistapahtuma tuntuu 
kaukaisemmalta; toisaalta se valmistautuu selviytymään perustavaa laatua olevista 
kysymyksistä, jotka liittyvät laajentumiseen itään päin, mikä tekee Euroopan unionista 
heterogeenisemmän ja mikä edellyttää erityisiä pyrkimyksiä sen rauhan, yhteisvastuun 
ja yhteistyön arvojen jakamiseksi. 
Tässä uudessa ilmapiirissä^ Euroopan unioni vahvistaa poliittista painoarvoaan 
tehokkaammalla ja laaja-alaisemmalla ulkopolitiikalla niin sisäisiin kysymyksiin 
liittyvistä syistä kuin vastatakseen ulkopuolisiin pyyntöihin. Pohjoisen ja etelän välinen 
suhde on yksi osatekijä: eurooppalainen identiteetti vahvistuu tarjoten Euroopan 
unionin ja AKT-maiden väliselle erityiselle suhteelle uuden näkökulman. Kylmän 
sodan päättyminen antaa kehitysyhteistyöpolitiikalle itse asiassa erilaisen 
suunnitelmallisen ja turvallisuutta koskevan ulottuvuuden. Samanaikaisesti Euroopalle 
uskotaan uusia tehtäviä, jotka lisäävät sen taloudellisia toimia muilla kuin kehityksen 
alalla. Kehitysyhteistyöpolitiikka ja monenvälinen kauppapolitiikka on ymmärrettävä 
yhtenäisesti, Euroopan unionin ulkopuolisen identiteetin kahtena eri puolena. 
B. Euroopan unionin ulkopuolinen toiminta ja kehitysyhteistyöpolitiikka 
1. Kehitysyhteistyö, yksi yhtenäisen ulkopuolisen toiminnan perusteista 
Euroopan unionin ulkopolitiikka perustuu kolmeen päätekijään: 
I LUKU 
- yhteinen kauppapolitiikka, joka perustuu yhteisiin periaatteisiin, erityisesti 
tullitariffeja ja kauppaa koskevien sopimusten tekemiseen tai kaupan 
suojelutoimenpiteisiin liittyvään periaatteeseen, ja jonka mukaisesti Euroopan unioni 
on hyväksynyt vapaan yleisen politiikan, jossa keskitytään monenvälisten velvoitteiden 
noudattamiseen ja paremmin johdetun monenvälisen järjestelmän perustamiseen sekä 
aktiiviseen tutkimukseen suuremmille ulkoisille markkinoille pääsystä7; 
-järjestelmällinen yhteistyö ja yhteinen toiminta ulkopolitiikan alalla, jossa keskitytään 
rauhan ja turvallisuuden sekä kansainvallan ja oikeusvaltion kehittämisen ja 
lujittamisen yleiseen tavoitteeseen sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien 
kunnioittamiseen; 
- kehitysyhteistyö, jolla edistetään kehittyvien maiden ja etenkin kaikkein 
heikoimmassa asemassa olevien kehittyvien maiden kestävää taloudellista ja sosiaalista 
kehitystä, niiden sopusointuista ja asteittaista yhdentymistä maailmantalouteen ja 
köyhyyden torjuntaa. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen määräysten mukaisesti 
yhteisön tämän alan politiikalla edistetään kansainvallan ja oikeusvaltion kehittämisen 
ja lujittamisen yleistä tavoitetta sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien 
kunnioittamista. 
Euroopan unionin muilla politiikoilla vaikutetaan lisäksi toisinaan merkittäviin 
ulkoisiin ulottuvuuksiin. Näin tapahtuu erityisesti ympäristöpolitiikassa, maa- ja 
kalatalousalan politiikassa, tieteen ja tutkimuksen alan ja tietoliikennealan politiikassa 
sekä standardien yhdenmukaistamisessa sisämarkkinoilla. 
Kaikilla näillä aloilla Euroopan unioni pyrkii tiettyihin tavoitteisiin, joilla selviydytään 
erityisistä huolenaiheista. 
Kehitysyhteistyöllä edistetään merkittävästi Euroopan unionin ulkopuolisen toiminnan 
yhtenäisyyttä siltä osin, kun kehitystavoite osaltaan täydentää sen poliittisia ja 
taloudellisia tavoitteita: 
- pyrkimys kestävään taloudelliseen ja sosiaaliseen kehitykseen, mikä on Euroopan 
unionin perustavoite; 
- kehitys, jonka on mahdollistettava maailmanlaajuisten ongelmien (ympäristö, 
väestötiede, yleiset kulkutaudit, laiton kauppa) ratkaiseminen parantaen kehittyvien 
maiden valmiuksia osallistua kyseisten ongelmien hallintaan, 
- kehityspolitiikka, erityisesti Euroopan asema suhteessa kaikkein köyhimpiin maihin, 
nostaa Euroopan identiteetin arvoa maailmassa. Sitä ei voida syyttää merkantilismista 
aikana, jolloin voimakkaasti kasvavien kansantalouksien osamarkkinat houkuttelevat. 
Keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä Euroopan tuottajat hyötyvät väkirikkaiden 
yhteistyökumppaneiden vauraudesta. On myös otettava huomioon EU:n ja AKT-
maiden välisen suhteen yleismaailmallinen ja neljä mannerta käsittävä luonne, jossa 
1 Katso komission tiedonanto Euroopan unionin markkinoille pääsyä koskevasta 
toimintasuunnitelmasta (KOM (96) 53). -
I LUKU 
Euroopan talouksilla on suhteet Saharan eteläpuolisen Afrikan, Latinalaisen Amerikan, 
Aasian ja Tyynenmeren järjestäytymäisillään olevien alueiden kanssa; 
- kehitys vastaa poliittisen ulottuvuutensa (kansanvalta, ihmisoikeudet ja 
perusvapaudet, oikeusvaltio), sosiaalisen ulottuvuutensa (elinolojen parantaminen ja 
yhteiskuntarakenteen hajoamisen estäminen) ja ympäristöulottuvuutensa (selkkaukset 
ja elintarvikkeiden puute, jotka liittyvät vesivarojen puutteeseen ja maaperän 
pilaantumiseen) kautta tiettyihin EU:n turvallisuushuoliin (aseellisten selkkausten, 
ydinaseiden leviämisen, terrorismin ja muuttoliikkeen vaarat). Euroopan unionin 
yhteistyötoimiensa avulla tukema alueellinen ja maailmanlaajuinen taloudellinen 
yhdentyminen on lisäksi vahva vakauttava tekijä. 
Jos Euroopan unionin kehitysyhteistyöpolitiikka on merkittävä osa sen ulkopuolista 
toimintaa, sen on säilytettävä riittävä autonomia saavuttaakseen omat tavoitteensa, jotka 
luonteensa puolesta kuuluvat pitkän aikavälin tavoitteisiin ja edellyttävät jatkuvaa 
toimintaa. Yhteistyö voi vaikuttaa ulkopoliittisiin tavoitteisiin, mutta se ei voi olla 
niille alisteinen. Ulkopuolisen toiminnan eri osa-alueiden välinen selkeä yhteys johtuu 
yhtenäisyyden periaatteesta. 
2. Tuen legitimiteetin menetys ia tehokkuuden vaatimus 
Kehitysavun käytännön tulokset aiheuttivat 1980-luvulla hajanaisen, kasvavan 
pettymyksen tunteen, jota ruokkivat seuraavat toisiinsa liittyvät tekijät: 
talousarviopakotteet avunantajamaissa; työttömyyden kasvu ja sosiaalisten ongelmien 
vakavoituminen teollisuusmaissa ja niihin liittyvät lieveilmiöt; yhteistyön käsittäminen 
marginaaliseksi verrattuna kauppaan ja investointeihin, jotka ovat osa tiettyjen Aasian 
tai Latinalaisen Amerikan maiden taloudellista nousua; tietyistä merkittävistä tuloksista 
huolimatta, kuten terveyden, koulutuksen ja juomaveden saannin paraneminen, 
yhteistyö ja huomattava tuki, jota on annettu Saharan eteläpuoliselle Afrikalle ei ole 
estänyt lukuisia maita taantumasta ja jäämästä maailmanlaajuisen taloudellisen ja 
teknologisen kehityksen ulkopuolelle. 
Väkivallan kasvu, kansalaissotien lisääntyminen ja lukuisten Afrikan valtioiden 
heikkous viime vuosina, korruptiopaineet ja tuen kohteen muuttuminen valtaapitävän 
yläluokan eduksi, ovat osaltaan vahvistaneet tätä kielteistä käsitystä yhteistyöstä. 
Tällaiset kriisitilanteet ovat lisänneet merkittävästi humanitaarisia toimia, jotka 
toteutetaan kehitysapuun varatun talousarvion turvin; ne ovat myös hämärtäneet 
kiireellisen avun ja pitkäaikaisen avun eroa, humanitaaristen varojen ja sosiaalis­
taloudellisten varojen eroa. 
Ottaen huomioon kehitysapua koskevan talousarvion alentamisen paineet sekä 
köyhyyden vakavuuden ja sen seuraukset, kuten epävakaus ja mahdollisten selkkausten 
moninkertaistuminen, kehitysyhteistyökumppaneiden ainoa vaihtoehto on tarkistaa 
uudelleen tuen antamisen perusteet ja hallintoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt 
lisätäkseen käytettävissä olevien voimavarojen käytön laatua ja tehokkuutta. 
Lisääntyneen tehokkuuden vaatimuksen lisäksi kehitysyhteistyön henki on muuttunut. 
Maailmanlaajuiset taloudelliset muutokset (kaupan vapautuminen, teknologinen kehitys, 
voimakkaasti kasvavat kansantaloudet) sekä Aasian, Latinalaisen Amerikan tai Afrikan 
I LUKU 
menestystarinoista (success stories) saadut opetukset ovat täysin muuttaneet 
kehitysfilosofiaa, erityisesti valtion aseman käsitettä ja tapaa järjestää julkisten ja 
yksityisten toimijoiden välisiä suhteita. 
Toinen uusi seikka, joka edellyttää yhteistyöpolitiikan uudelleen suuntaamista, on se, 
että kylmän sodan jälkeinen poliittinen avoimuus on mahdollistanut laajan 
yhteisymmärryksen kansanvallan ja markkinatalouden periaatteista. Maailmanlaajuinen 
vuoropuhelu on syventynyt ja sitä ovat rikastuttaneet uusien toimijoiden moninaiset 
kokemukset. Ympäristöä, ihmisoikeuksia, väestökysymyksiä, yhteiskunnallista 
kehitystä, naisen asemaa ja elintarviketurvaa koskevat suuret maailmanlaajuiset 
konferenssit vuoden 1990 jälkeen ovat osoittaneet, että hyvinkin erilaisilla mailla voi 
olla samat arvot ja periaatteet lukuisista tärkeistä kehitykseen liittyvistä kysymyksistä. 
Tällainen kehitys on jo johtanut merkittäviin muutoksiin, jotka koskevat tuen käsitettä 
ja sen asemaa kehityksessä, sekä muutoksiin, jotka on osittain yhdennetty EU:n ja 
AKT-maiden väliseen yhteistyöpolitiikkaan. Muutoksia on lähinnä neljänlaisia: 
- vakiintuneemman poliittisen ulottuvuuden käyttöönotto (28 päivänä marraskuuta 1991 
annettu päätöslauselma ja tarkistetun neljännen Lomén yleissopimuksen 5 artikla: 
ihmisoikeudet, demokraattiset periaatteet, oikeusvaltio, hyvä julkinen hallinto); 
- kiireellisen avun, kuntoutustuen ja kehitysavun välisten yhteyksien vahvistaminen2; 
- uusien lähestymistapojen kehittäminen tuen sijaan ja yhteistyökumppaneiden asemien 
uudelleen määrittely: korostetaan poliittista ympäristöä, paikallisten valmiuksien 
kehittämistä, kansalaisyhteiskunnan asemaa ja uusien yksityiskohtaisten sääntöjen 
etsintää yhteistyön laajentamiseksi niin, että se käsittäisi uusia toimijoita, erityisesti 
yksityissektorin alalla; 
- ensisijaisten tavoitteiden muutokset vähentämällä toimenpiteitä tuotantoaloilla ja 
suhteellisen uusien asioiden ottaminen osaksi toimintaa: 
(i) uudet sosiaalista kehitysapua koskevat yksityiskohtaiset säännöt (talousarviotuki, 
sosiaalimenojen turvaaminen), köyhiin väestönosiin kohdistuvien yhteistyötoimien 
vaikutusten järjestelmällisempi huomioiminen, naisen aseman, väestökysymysten, 
koulutuksen korostaminen; 
(ii) toimet ympäristönsuojelun, luonnonvarojen hoidon ja kestävän kehityksen puolesta 
laajentamalla vaikutustutkimuksia ja rahoittamalla erityishankkeita ja -ohjelmia; 
(iii) rakennemukautustuen käyttöönotto makrotaloudellisella ja alakohtaisella tasolla; 
(iv) institutionaaliset uudistukset, hallinnollisten valmiuksien kehittäminen, 
kansalaisyhteiskunnan vahvistaminen, osallistuvampien menetelmien kehittäminen, 
hajautettu yhteistyö; . 
(v) uusi käsitys valtion asemasta taloudessa, yksityissektorin kehitystä edistävät 
politiikat, tuki kaupan kehittämiseen. 
2 KOM(96) 153, 30.4.1996 "Kiireellisen avun, kuntouttamisen ja kehittämisen väliset 
yhteydet" 
6 
I LUKU 
Kyseiset muutokset lisäävät yhteistyöpolitiikkojen tehokkuutta. Niitä on kuitenkin 
toteutettu vasta niin vähän aikaa, että niiden todellista vaikutusta ei voida arvioida. 
C. Euroopan unionin asema kehityksessä 
Euroopan unionilla, joka on vakaa keskus, yhteistyön ja alueellisen yhdentymisen 
esikuva, merkittävä talousmahti ja pääasiallinen yleisen kehitysavun antaja, on tärkeä 
asema vähemmän kehittyneiden alueiden kehittämisessä. 
Yhteisön toimintaa harjoitetaan lähinnä viidellä tasolla: 
- Euroopan unionin toiminta vaikuttaa merkittävästi kehittyviin maihin, se toimii 
aktiivisesti monenvälisessä järjestelmässä turvallisuuden, kaupan ja investointien, 
taloudellisen ja rahallisen yhteistyön alalla. EU on aina puoltanut vähemmän 
kehittyneiden maiden sulauttamista kansainväliseen kauppaan; AKT-maiden osalta 
tässä on nykyisin kyse suuresta haasteesta; 
- yhteisön toiminnan yhtenäisyyttä ja jatkuvuutta koskevan yleisen periaatteen 
mukaisesti Euroopan unionin on valvottava, että kehittyvät maat pystyvät hyötymään 
Euroopan yhdentymisestä. Pääsy sisämarkkinoille, joita piakkoin täydentää yhteinen 
valuutta, ja laajentumisnäkökulma, joka käsittää sekä kauppa- ja investointi virtojen 
kääntymisen vaarat että uudet kaupankäyntimahdollisuudet, ovat tärkeitä ulottuvuuksia 
kaikissa Euroopan aluekohtaisissa politiikoissa; 
kehityskysymyksiä käsittelevien monenvälisten instituutioiden joukossa 
(Maailmanpankki, Kansainvälinen valuuttarahasto, aluekehityspankit) Euroopan 
unionilla on erityinen asema: ainoastaan Euroopan unioni harjoittaa poliittista 
toimintaa. Euroopan unioni pystyy poliittisesti tukemaan oikeudenmukaisen ja kestävän 
kehityksen mallia, joka on sen perusperiaatteiden ja sen yhteiskuntakäsitystä vastaavien 
sosiaalis-kulttuuristen arvojen mukainen. Merkitys, jonka Euroopan unioni kiinnittää 
ihmisoikeuksien kunnioittamiseen, sosiaalisiin arvoihin, koulutukseen, ympäristön 
säilyttämiseen, omaankokemukseensaasianmukaistenrakennepolitiikkojenliittämisestä 
kaupan vapauttamiseen ja tukeensa yhteistyöpyrkimyksiin ja alueellisiin 
yhdentymispyrkimyksiin, antaa sille erityisen identiteetin kehityksen alalla; 
- Euroopan unionin on hyödynnettävä valmiuksiaan ottaa käyttöön riittävät tukivarat 
saavuttaakseen "kriittisen massan" ja sitoutuakseen pitkän aikavälin tavoitteiden 
ohjaamiin yhteistyöpolitiikkoihin. Suhteessa muihin avunantajiin EU on ollut erityisen 
aktiivinen yleisen kehitysavun alalla, kun otetaan huomioon erityisesti Yhdysvaltojen 
tukimäärärahojen huomattava pienentyminen: 1990-luvun alusta lähtien kansainvälisen 
kehitysavun määrä on laskenut merkittävästi, kun taas EU:n (yhteisön ja 
jäsenvaltioiden) osuus kokonaismäärästä on kasvanut (53 prosenttia vuonna 1995); 
- lopuksi yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikan ja jäsenvaltioiden kahdenvälisten 
politiikkojen välistä täydentävyyttä koskevan periaatteen mukaisia sisäisiä 
I LUKU 
yhteistyöpyrkimyksiä3 toteuttaessaan Euroopan unioni voi kannustaa erityisesti sellaisia 
yhteistyöpyrkimyksiä, joihin kaikki kansainväliset ja muut rahoittajat sitoutuvat 
(Yhdistyneet kansakunnat, OECD, G7-maiden aloitteet monenvälisten instituutioiden 
välisen vahvistetun yhteistyön puolesta, Afrikkaa koskeva erityisohjelma, neuvoa-
antavat työryhmät, pyöreät pöydät...). Yhteistyön vahvistamisesta niin 
maailmanlaajuisten aloitteiden tasolla kuin kunkin edunsaajamaan tasolla on tullut 
välttämätöntä yhteistyöpolitiikkojen vaikutuksen parantamiseksi ja tehokkuuden 
lisäämiseksi. 
3 Katso neuvoston päätelmät, 25.5.1993, "yhteisön ja jäsenvaltioiden välisiä 
yhteistyömenetelmiä" koskeva päätöslauselma, 2.12.1993 ja eri päätöslauselmat, jotka 
on annettu myöhemmin yhteisön ja jäsenvaltioiden välisen yhteistyön vahvistamiseksi 
kehitysyhteistyön eri aloilla (köyhyyden torjunta, terveys, elintarviketurva, koulutus, 
aids, miesten ja naisten välinen tasa-arvo). Toiminnallisen tason yhteistyön 
vahvistamista koskeva pilottikokemus on komission kertomuksen aiheena 
("loppukertomus toiminnallisen yhteistyön pilottikokemuksesta", KOM (95) 700), 
neuvoston päätelmät, 28.5.1996. 
I LUKU 
Euroopan yhdentymisen viimeaikaista nopeutumista on pidettävä ainakin osittain 
Euroopan pyrkimyksenä selvitä tässä luvussa käsitellyistä suurista maailmanlaajuisista 
muutoksista. Tällainen nopeutuminen, joka ei ole lähelläkään lopullista muotoaan, 
pyrkii kahteen tavoitteeseen: vahvistamaan eurooppalaisten toimintavalmiuksia 
poliittisessa unionissa ja osoittamaan demokraattista solidaarisuutta Keski- ja Itä-
Euroopan maille. Nykyisessä hallitustenvälisessä konferenssissa (HVK) käsiteltävien, 
kyseisten kahden tavoitteen vahvistaminen tarkoittaa tavallaan sitä, että Euroopan 
kehityspolitiikka vakiinnutetaan tulevaisuudessa: miten voidaan yahvistaa 
maailmanlaajuisen toimijan asema ilman toimintasuunnitelmaa, joka koskisi etelän eri 
alueita, erityisesti niitä, jotka ovat kaikkein alttiimpia köyhyyden ja 
marginalisoitumisen vaaroille? Kuinka solidaarisuudesta idän nuoria tasavaltoja kohtaan 
tehdään osa identiteettiä ilman, että vahvistetaan kumppanuussuhde niiden maiden 
kanssa, jotka haluavat etsiä oman tapansa luoda perustavaa laatua olevia 
ihmisoikeuksia noudattava oikeudenmukainen yhteiskunta? 
II LUKU 
// LUKU. EU-AKT-YHTEISTYOSTÀ SAATU KOKEMUS 
A. EU:n ja AKT-valtioiden välisiä nykyisiä suhteita koskevan kehyksen 
ymmärtäminen niiden synnyn ja muutosten perusteella 
1. Euroopan kehittyviä maita koskevien poliittisten perustelujen kehitys 
Yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikka alkoi vuonna 1957 toteutetusta merentakaisten 
maiden ja alueiden assosioinnista yhteisöön, mihin päästiin maailmanlaajuista kehitystä 
koskevalle lähestymistavalle suosiollisten jäsenvaltioiden ja etuoikeutettua Euroopan 
ja Afrikan välistä suhdetta suosivien jäsenvaltioiden välisellä sovitteluratkaisulla. 
Assosiointi käsitettiin laaja-alaiseksi lähestymistavaksi, joka sisälsi sekä 
kauppajärjestelmän että kehitysavun. 
Viisi vuotta perustamissopimuksessa tarkoitetun assosiointijärjestelmän luomisen 
jälkeen useat maat olivat itsenäistyneet ja yhteistyön perusteet olivat muuttuneet perin 
pohjin. Euroopan maat solidaarisina ja halukkaina ottamaan vastuuta ja huolissaan 
taloudellisten ja geopoliittisten etujensa säilymisestä kylmän sodan aikana ja nuoret 
itsenäiset valtiot, jotka halusivat edelleen hyötyä kaupallisista etuuksista ja 
kehityshankkeiden rahoituksesta, päättivät jatkaa yhteistyötään kahdella peräkkäisellä 
Yaoundéri yleissopimuksella (1963-1969 ja 1969-1974), mikä merkitsi assosioinnin 
suoraa jatkamista. Vuosina 1957-1974 Eurooppa keskittyi tukemaan erityisesti mustaa 
ranskankielistä Afrikkaa. 
Kansainvälinen yhteisö, useimpien jäsenvaltioiden toive luoda maailmanlaajuinen 
kehityspolitiikka sekä Yhdistyneen kuningaskunnan liittyminen yhteisöön ovat myös 
vaikuttaneet yhteisön yhteistyöpolitiikan suunnan perinpohjaiseen muutokseen 1970-
luvulla. Ensimmäiseen öljykriisiin liittyvät Euroopan huolenaiheet, eli pelko siitä, että 
raaka-aineista tulee puutetta, ja huoli etuoikeutettujen ulkomarkkinoiden säilyttämisestä 
sekä geopoliittiset edut ja kolonialistisesta menneisyydestä johtuva vastuun tumie 
johtivat ensimmäisen kumppanuussopimuksen tekemiseen yhteisön ja AKT-maiden 
välillä. Kolonialismi oli tuolloin edelleen laajasti vallalla. 
Näin ollen vuonna 1975 allekirjoitettu ensimmäinen Lomén yleissopimus oli avoin 
kaikille Kansainyhteisöön kuuluville Afrikan maille ja joillekin Karibian ja 
Tyynenmeren maille sekä muille Saharan eteläpuolisen Afrikan maille, jotka halusivat 
liittyä tähän ensimmäiseen kahden ryhmän väliseen neuvottelukierrokseen, ja kaiken 
kaikkiaan yleissopimus koski 49 AKT-maata. 
Samaan aikaan Eurooppa sitoutui harjoittamaan yhteistyöpolitiikkaa muiden maailman 
alueiden kanssa. Välimeren alueen kolmansien maiden kanssa tehdyt ensimmäiset 
yhteistyösopimukset, jotka koskivat kauppaa sekä taloudellista ja teknistä yhteistyötä, 
tehtiin vuonna 1975, niihin aikoihin alkoi myös Latinalaiseen Amerikkaan ja Aasiaan 
kohdistuva tukipolitiikka, joka on kehittynyt vaiheittain 1980- ja 1990-luvuilla. 
10 
II LUKU 
Varsinkin muille maille kuin mustan Afrikan maille annetun elintarviketuen merkittävä 
kasvu on heijastanut myös yhteisön yhteistyöpolitiikan maailmanlaajuistumista 1970-
luvusta alkaen. 
2. Peräkkäiset muutokset vuodesta 1975 alkaen muuttumattomassa kehyksessä 
Ensimmäinen Lomén yleissopimus oli aikanaan kansainvälisen yhteistyön ainoa malli. 
Kumppanuuden periaate oli keskeinen EU:n ja AKT-maiden välisissä 
yleissopimuksissa vuodesta 1975 alkaen. Se oli yhteistyötä koskeva käsite, joka 
perustui molemminpuolisiin sitoumuksiin yhteisten tavoitteiden saavuttamiseksi. 
Sellaisista periaatteista kuten laaja-alaisista neuvotteluista (ryhmien välillä useista 
yhteistyön osa-alueista), vuoropuhelusta kunkin AKT-maan kanssa sellaisissa 
instituutioissa, joissa kummallakin sopimuspuolella on yhtä suuri edustus, sekä 
käytettävissä olevien tukivarojen sopimusperusteisuudesta ja ennakoitavuudesta on 
tullut Euroopan yhteistyöpolitiikan perusta Lomén yleissopimuksissa. 
Peräkkäiset yleissopimukset ovat mahdollistaneet sen, että osapuolet ovat voineet 
muuttaa yhteistyön tavoitteita ja välineitä kyseenalaistamatta yleistä kehystä tai 
toteutettua toimintasuunnitelmaa. Näiden muutosten ansiosta on kuitenkin voitu tehdä 
päätelmiä menneisyyden onnistumisista ja vastoinkäymisistä ja siirtää kokemukset 
osaksi kehitysfilosofiaa. Lomén yleissopimuksen mukaista yhteistyöpolitiikkaa on näin 
ollen asteittain mukautettu, jotta siinä otettaisiin huomioon seuraavaa: 
- käsite sellaisesta valtion asemasta, jota pidettiin ennen ainoana mahdollisuutena 
laskea varat liikkeelle taloudellisessa kehityksessä tarvittavana pääomana, on muuttunut 
ja sittemmin on keskitytty sellaisen perusoikeudet ja -vapaudet takaavan oikeudellisen 
ja hallinnollisen kehyksen luomiseen ja säilyttämiseen, joka varmistaisi olennaiset 
sosiaaliset palvelut ja joka edistäisi yksityisestä aloitteesta lähtenyttä kehitystä. 
Yleissopimuksen laatua ei kuitenkaan ole kyseenalaistettu, valtio on edelleen lähes 
ainoa yhteistyökumppani yhteistyösuhteissa lukuun ottamatta yhteisrahoitustoimia 
valtioista riippumattomien järjestöjen kanssa vuodesta 1976 alkaen ja joitakin 
hajautettuja yhteistyötoimia, jotka aloitettiin neljännen Lomén yleissopimuksen 
mukaisesti; 
- siirtyminen tuonnin korvaamiseen perustuvasta teollistumiskäsitteestä sellaiseen 
käsitteeseen, joka keskittyy viennin kehittämiseen kasvun kiihdyttäjänä. 
Pisanin -muistion jälkeen on alettu keskittyä yhä enemmän politiikkoja koskeviin 
vuoropuheluihin, jotta edistettäisiin siirtymistä lähinnä hankkeiden rahoittamisena 
myönnetystä tuesta alakohtaisille politiikoille annettavaan tekniseen ja taloudelliseen 
tukeen. 
Ne uudistukset, jotka ovat tehneet Lomén yleissopimuksesta uraauurtavan, eli 
vientitulojen menetyksiä korvaavien välineiden käyttöönotto 1970-luvulla ja uudempi 
vuonna 1990 neuvoteltu rakennemukautusta koskeva lähestymistapa ovat 
tulevaisuudesta riippumatta edustaneet ajankohdan kehitysajatuksen toiminnallista 
puolta. Samaan aikaan, kun idän ja lännen välinen selkkaus päättyi, yleissopimus oli 
myös yksi ensimmäisistä selkeää poliittista ulottuvuutta omaavista 
yhteistyösopimuksista. Tätä osoittaa ihmisoikeuksien kunnioitusta koskeva lauseke, 
11 
II LUKU 
joka laajennettiin vuonna 1995 koskemaan demokraattisia periaatteita, oikeusvaltion 
vahvistamista ja hyvää julkista hallintoa. 
Tarkastetun neljännen Lomén yleissopimuksen ehdollisuuden muutokset sekä 
rahoituksen ohjelmointi kahdessa erässä, mikä rajoittaa ohjelmoidun rahoitusavun 
myöntämistä ilman eri toimenpiteitä, osoittavat myös merkittävää muutosta yhteisön 
yhteistyöpolitiikassa. 
3. Yleisen kehyksen tarkistamisen tarve 
Uuden vuosituhannen lähestyessä EU:n ja AKT-maiden välinen yhteistyöpolitiikka on 
muotoiltava uudelleen uusien perusteiden mukaisesti niin kehityksen taloudellisten ja 
poliittisten edellytysten kehityksen ja maailman muilla alueilla tapahtuvan nopean 
kehityksen ottamiseksi huomioon kuin sen vuoksi, että Euroopan yhteistyötä koskevat 
perusteet ovat muuttuneet perin pohjin. Kolonialistisesta ja post-kolonialistisesta 
aikakaudesta on kehittynyt kansainvälinen, poliittisesti avoimempi ympäristö, joka 
mahdollistaa kunkin yhteistyökumppanin vastuualueiden määrittelyn selvemmin. 
Tämän näkökulman mukaisesti kriittinen katsaus tapahtuneeseen yhteistyöhön voidaan 
muuttaa hyödylliseksi tulevaisuutta koskevaksi harkinnaksi. 
B. Lomén yleissopimuksen mukaisen yhteistyön hyvät ja huonot puolet 
1. Heikohko lopputulos 
Vaikka yhteistyö on merkinnyt huomattavaa tukea lukuisille AKT-maille, on vaikeaa 
arvioida sen vaikutusta ja tehokkuutta siinä, miten jonkin maan taloudelliset ja 
sosiaaliset olot ovat parantuneet. Näiden edellytysten kehitys riippuu itse asiassa 
lukuisista eksogeenisistä ja endogeenisistä tekijöistä. Kehitys alkaa kyseisen maan 
omista taloudellisista ja sosiaalisista politiikoista, joihin tuki voi vaikuttaa mutta joita 
se ei voi kestävästi korvata. 
Tiettyjen analyysien'' mukaan kaikkien avunantajien yhdessä AKT-maille myöntämä 
tuki on todennäköisesti vaikuttanut myönteisesti vaikkakin vähän kasvuun, 
investointeihin ja terveyttä mittaavien tekijöiden paranemiseen. Niistä selviää myös, 
että tällainen vaikutus on vaihdellut merkittävästi maittain alkuperäisen tilanteen ja 
talouspoliittisten edellytysten mukaisesti. Tuki on vaikuttanut selvästi tehokkaammin 
maissa, joiden pääoma ja inhimilliset voimavarat olivat kaikkein heikoimmat, ja 
maissa, jotka olivat sitoutuneet vakauttamispolitiikkaan ja rakennemukautusohjelmiin. 
Yhteisön yhteistyö on merkittävä osa tukea, josta AKT-maat ovat hyötyneet 1960-
luvusta alkaen. Yhteisö on nykyisin yksi kolmesta tärkeimmästä tuen antajista AKT-
4 "Effectiveness of Overseas Aid Flows", P. MosleyjaJ. Hudson, 1996. Tutkimuksessa 
analysoitiin 29 AKT-maata, jotka edustavat 80 prosenttia AKT-maiden 
kokonaisväestöstä, ja kansainvälisen tuen vaikutusta 30 vuoden aikana. 
12 
II LUKU 
maille5 ja on myöntänyt niille kauppaa koskevan suosituimmuusjärjestelmän. Lomén 
yleissopimus on kieltämättä ainutlaatuinen kahden maaryhmän välinen yhteistyökehys. 
Sen tärkeimmät edut ovat siinä, että se on ollut todellinen kehitysyhteistyön koekenttä, 
että se on mahdollistanut yhteisten periaatteiden ja tavoitteiden määrittelyn neuvotellun 
kehyksen mukaisesti ja että se on saattanut liikkeelle huomattavat, lähes kokonaan 
käytetyt rahavarat, joita ilman lukuisia käytännön toimia ei olisi voitu toteuttaa. 
Euroopan yhteistyön ennustettavissa oleva luonne, johon kuului pitkäaikainen 
kumppanuussuhde, oli sellainen, että se rohkaisi edunsaajamaiden hallituksia 
suuntautumaan pitkän ajan vaativiin muutoksiin. 
Kahdenkymmenen vuoden kokemuksen perusteella yleissopimus näyttää olevan 
kunnianhimoinen vaan ei aina realistinen kehys, joka pohjautuu olettamukseen 
tarkistamattomista institutionaalisista ja poliittisista valmiuksista AKT-maissa. Näin 
ollen kansallisen suvereniteetin kunnioittaminen, minkä vuoksi edunsaajamaiden 
luottamus oli aluksi vähäinen, johtaa yhä enemmän sellaisen järjestelmän 
kehittämiseen, jota ohjaa huoli tehokkuudesta. Yhteisön tuen poliittista merkitystä on 
heikentänyt se, että suuri osa rahavaroista myönnetään ilman eri toimenpiteitä: tämä 
ei ole rohkaissut varojen käyttöä koskevaan todelliseen vuoropuheluun. Nykyisin 
sovellettava ehdollisuus ja korvaavuuden politiikka, joita kaikki rahoittajat pyrkivät 
harjoittamaan, näyttävät sopivan huonosti yhteen todellisen poliittisen sitoumuksen 
kanssa, jota AKT-maiden hallituksilta odotetaan ja joka mahdollistaisi sen, että ne 
mukauttavat uudistuksia ja alakohtaisia toimintasuunnitelmia tehokkaasti ja että ne 
olisivat niistä poliittisesti vastuussa julkiselle mielipiteelle, joka vaatii entistä enemmän 
avoimuutta ja osallistumismahdollisuuksia. 
Arvion yhteisön yhteistyökokemuksista voi liittää nuutamiin perustavaa laatua oleviin 
kysymyksiin: Mitkä ovat suurimmat ongelmat, jotka ovat ristiriidassa kumppanuuden 
periaatteiden kanssa? Miten tehokasta taloudellinen ja tekninen yhteistyö on ollut ja 
mitkä maat ovat hyötyneet siitä eniten? Miten kaupallinen suosituimmuuskohtelu on 
vaikuttanut? 
Näihin kysymyksiin ei voida vastata heti eikä yksiselitteisesti. Kysymykset koskevat 
sekä poliittisia, taloudellisia että yhteistyön käytännön hallintaan liittyviä näkökohtia. 
2. Kokemus kumppanuudesta 
Lomén yleissopimukseen kirjattu kumppanuuden periaate on menettänyt sisältöään ja 
toteutunut vain osittain. Se on usein rajoittunut yhteistyösopimuksen institutionaalisiin 
näkökohtiin ja tukivarojen yhteiseen hallintoon. 
Poliittisesta näkökulmasta katsottuna riippuvuus tuesta, sen lyhytaikaisuutta koskevat 
vaatimukset ja kriisitilanteiden hallinta ovat asteittain alkaneet hallita kahden 
yhteistyökumppanin välistä suhdetta. 
5 Saharan eteläpuolisessa Afrikassa yhteisön tuki vastaa nykyisin noin 10 prosenttia 
OECD-mailta saatavasta tuesta. Kun siihen lisätään jäsenvaltioiden tuki, EU:n tuen 
osuus on yli 60 prosenttia kyseiselle alueelle myönnetystä kokonaistuesta. 
13 
II LUKU 
Taloudellisten ja alakohtaisten politiikkojen suuntaviivoja koskevan vuoropuhelun 
tasolla kumppanuutta on ollut vaikea toteuttaa sellaisten maiden kanssa, joilla on 
heikot institutionaaliset valmiudet ja useimmiten varsin tehoton julkinen 
hallintojärjestelmä. Ehdollisuuden käytäntö on oikeuttanut siihen, että osa 
edunsaajamaista on vetäytynyt vastuusta silloin, kun niille asetetut Bretton Woodsin 
instituutioiden soveltamien perusteiden mukaiset edellytykset ovat olleet liian 
yksityiskohtaisia, kun niitä on ollut liian paljon tai kun ne ovat olleet liian muodollisia. 
Parantaakseen yhteistyötoimien tehokkuutta yhteisö on pyrkinyt syrjäyttämään 
yhteistyökumppanin omaksumalla lähestymistavan, jossa se puuttuu asioihin entistä 
enemmän. Tämä lähestymistapa on ristiriidassa sen yleisesti tunnustetun periaatteen 
kanssa, jonka mukaan suositaan sellaista käytäntöä, että edunsaajamaat mukauttavat 
kehitystä. Poliittisen avoimuuden ja kasvavan taloudellisen vapautumisen ilmapiirissä 
hallituksista riippumattomat toimijat, jotka edustavat yksityissektoria ja muita 
kansalaisyhteiskunnan osia, ovat omalta osaltaan osoittaneet kasvavaa kiinnostustaan 
osallistua suoraan yhteistyösuhteeseen, jonka ulkopuolelle ne ovat tunteneet jääneensä, 
valtiosta riippumattomia järjestöjä lukuun ottamatta. 
Yhteistyön käytännön tasolla tietty jäykkyys, joka liittyy välineiden rakenteeseen ja 
voimavarojen yhteistä hallintaa koskeviin menettelyihin, on rajoittanut valmiuksia sen 
varmistamiseen, että yhteistyötoimissa ilmaistaan tehokkaasti poliittiset ensisijaiset 
tavoitteet. 
3. Yhteistyöpolitiikkojen arviointi 
Vuodesta 1990 alkaen, sen jälkeen, kun neuvosto oli antanut EU:n 
kehitysapuvälineiden ja -ohjelmien arviointia koskevat säännökset6, on tehty useita 
arviointitutkimuksia hankkeista, tuetuista aloista, edunsaajamaista tai määritellyistä 
välineistä. Nämä arviot, jotka koskevat kaikkia yhteisön yhteistyöpolitiikkoja eivätkä 
pelkästään yhteistyötä AKT-maiden kanssa, ovat mahdollistaneet käytännön 
toimenpiteiden tehokkuuden arvioinnin yhteisön tuen tehokkuuden ja vaikutusten 
parantamiseksi sekä tiettyjen heikkouksien poistamiseksi7. 
EU:n kehitysapupolitiikan ohjelmia ja välineitä koskeva yleinen arviointi, josta 
neuvosto päätti kesäkuussa 1995, on edelleen meneillään. Jo nyt on mahdollista erottaa 
joitakin osia käytettävissä olevia alakohtaisia tai maantieteellisiä tutkimuksia koskevista 
arvioinneista. 
Kyseisten arvioiden perusteella voidaan erottaa nykyiseen kehykseen soveltuvat 
parannukset ja mukautukset seikoista, jotka kyseenalaistavat nykyisen kehyksen tai sen 
periaatteet, ja näin ollen Lomén yleissopimuksen heikkouksien tulkitaan olevan 
6 Toukokuussa 1989, 1990 ja 1992 kokoontuneen kehitysasioiden neuvoston 
päätöslauselma, 24 päivänä marraskuuta 1994 annettu julistus, 1 päivänä kesäkuuta 
1995 annettu asiakirja"välineiden arviointia koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja 
organisointi sekä Euroopan unionin kehitysohjelmat". 
7 Esimerkki tässä yhteydessä toteutetuista yksityiskohtaisista toimenpiteistä: loogisen 
kehyksen käyttö hankkeiden analysoinnissa, molemminpuolisista velvoitteista 
neuvotteleminen Stabex-järjestelmää varten. 
14 
Liite n:o 1. Euroopan komission soveltamien arviointiperusteiden määrittely1. 
Huomautus: nämä perusteet vastaavat kokonaisuudessaan OECD.n kehitysapukomitean 
tehokkaan tuen perusperiaatteiden laadinnan yhteydessä määrittelemiä perusteita. 
Komission lähtökohtana on erityisesti asiayhteyksien merkityksen korostaminen, niiden 
muuttuminen ajan kuluessa sekä niiden vaikutukset tukiohjelmien etenemiselle. 
Erimerkiksi asianmukaisuuden vaatimuksessa otetaan huomioon eri hallitusten 
harjoittamat politiikat, muiden rahoittajien tukitoimet ja niin edelleen. Tehokkuutta 
mitataan paitsi saavutettujen tulosten ja edunsaajamaiden aseman perusteella, myös 
mahdollisten ennalta-arvaamattomien tulosten mukaan. Tuen tehokkuutta mitattaessa ei 
arvioida ainoastaan sen kustannus/hyöty-suhaetta vaan myös sitä, kuinka tukea on 
organisoitu ja hallinnoitu sekä miten sen seuranta on varmistettu. Tuen vaikutuksia 
arvioitaessa on määrällisten tekijöiden lisäksi otettava huomioon myös laadulliset tekijät. 
Asianmukaisuus. 
Tukiohjelmien ja -toinûnnan asianmukaisuutta mitattaessa otetaan huomioon 
ratkaistavien ongelmien ja ohjelmien päämäärien välinen yhteys. Tällöin otetaan 
huomioon tuen fyysiset ja poliittiset asiayhteydet yleisellä tasolla (makrotaloudellinen ja 
alakohtainen politiikka) ja yksityiskohtaisemmalla tasolla (ongelmien tunnistaminen, 
edunsaajat ja hankkeen osapuolet). Kaikkien osapuolten (hallitukset, EU, muut 
rahoittajat ja eturyhmät) harjoittama kehitysapupolitiikka (suora tai epäsuora) otetaan 
huomioon. 
Tehokkuus. 
Tuen tehokkuutta mitattaessa otetaan huomioon toteutettujen toimien ja saavutettujen 
tulosten välinen yhteys. Komissio ottaa huomioon seuraavat tekijät: (i) hankkeen 
kustannus/hyöty-analyysi ja/tai kustannus/tehokkuusanalyysi siten, että vertaillaan eri 
hankkeita, joilla on samat tavoitteet, ja arvioidaan, ovatko talousarviokeinot olleet 
riittäviä; (ii) hankkeen organisoinnin analysointi yleisellä ja yksityiskohtaisella tasolla 
(toimintojen suunnittelu, aikataulu, varainhoito, tekninen apu ja niin edelleen); (iii) 
tukimenetelmien arviointi (mikä on edunsaajamaan saama hyöty, koulutukselle annettu 
merkitys ja niin edelleen); (iv) hallitusten ja komission tekemien seurantatutkimusten 
arviointi. 
1 Nämä kriteerit vastaavat terminologiaa komission 1993 julkaisemassa "projektinhoito' 
oppaassa mainitussa "loogisissa kehyksissä". 
.-1 L4 ou 
Tuloksellisuutta mitattaessa otetaan huomioon hankkeen tulosten ja erityistavoitteen tai -
tavoitteiden välinen yhteys. Tällöin määritellään, kuinka tukiohjelmat ovat onnistuneet, miltä 
osin tulokset edesauttavat toteuttamaan erityistavoitteita ja voisivat tehdä niin jatkossakin, sekä 
pyritään määrittelemään, ketkä todella ovat tukiohjelmista hyötyneet. 
Vaikutukset. 
Ohjelmien vaikutusten arvioinnissa otetaan huomioon kehityksen erityistavoitteiden ja 
yleistavoitteiden välinen yhteys kahdella tasolla: toisaalta kuinka kyseinen tukiohjelma on 
saavuttanut sille asetetut kokonaistavoitteet ja toisaalta kuinka se on saavuttanut ne 
yleistavoitteet, jotka on asetettu Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa köyhyyden 
poistamiseksi, kestävän taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen takaamiseksi ja yhdentymiseksi 
maailmantalouteen. 
Elinkelpoisuus/soveltuvuus. 
Avun elinkelposuutta mitattaessa otetaan huomioon, kuinka pysyviä tulokset ovat erityisesti tuen 
lakattua. Elinkelpoisuutta arvioidaan erityisesti taloudelliselta ja rahoitukselliselta 
näkökannalta sekä sen perusteella, kuinka ne soveltuvat valtion sosiaalis-kulttuuriseen 
asemaan, mitkä ovat paikalliset institutionaaliset voimavarat, kuinka hyvin tekniset valinnat 
sopivat ja niin edelleen. 
^ U h> 
II LUKU 
yhteistyövälineissä. Ainoastaan jälkimmäisiä näkökohtia käsitellään vihreän kirjan 
avoimessa keskustelussa. 
Useimmista arvioista voidaan tehdä sellainen yhteinen päätelmä, että edunsaajamaan 
institutionaalinen ja talouspoliittinen ympäristö muodostaa usein suurimman 
ongelman, mikä vähentää yhteistyötoimien vaikutusta. Vaikka suurin osa EU:n 
rahoittamista hankkeista on tärkeitä ja tehokkaita, niin kuin suurin osa 
infrastruktuurihankkeista ja sosiaalisten alojen toimista, ne eivät automaattisesti johda 
kehitystä mittaavien tekijöiden parantumiseen kansallisella tasolla. Avun tulokset jäävät 
lyhytikäisiksi, koska ei ole kannustavia politiikkoja, suorituskykyisiä alakohtaisia 
instituutteja eikä riittävästi rahoitusta toiminta- ja ylläpitokuluihin. Tämä kaikkia 
rahoittajia koskeva tosiasia vaikuttaa sellaisen kansainvälisen suuntauksen syntymiseen, 
että tuessa keskitytään maihin, jotka osoittavat valmiuksia käyttää saamaansa tukea 
kaikkein tehokkaimmin, toisin sanoen nykyisin rakennemuutoksessa oleviin maihin. 
Yhteisön tuen, niin kuin muidenkin rahoittajien tuen maantieteellinen jakaminen tuo 
esiin tämän varojen käyttöä koskevan huolen: rahoittajat ovat hylänneet maat, joissa 
poliittiset olot eivät täytä vähimmäisvaatimuksia, ja tuki on hyödyllisempää 
rakennemuutoksessa oleville maille. Samalla suhteellisten tarpeiden arviointiin 
perustuvaa vaatimusta sovelletaan ohjelmoitujen varojen jakamiseen: vähiten 
kehittyneet maat ovat yleensä ensisijaisessa asemassa, minkä lisäksi kyseisiä varoja 
myönnetään ensisijaisesti kaikkein köyhimmille maille (asukaskohtaisia tuloja, 
odotettua elinikää ja luku- ja kirjoitustaitoa mittaavien tekijöiden mukaan), 
saarivaltioille ja enklaaveille. Yhteisön maakohtaisen tuen jakautumisen katsotaan 
yleensä vastaavan näitä ensisijaisia tavoitteita ainoastaan osittain. Itse asiassa tietyistä 
välineistä myönnettyjen määrärahojen laskentatapa häiritsee tuen yleistä kohdentamista. 
Tällaisia välineitä ovat esimerkiksi Stabex ja Sysmin, jotka soveltavat määrärahojen 
sitomiseen erityisiin tarkoituksiin liittyviä perusteita. 
Joissakin tapauksissa voidaan huomata myös, että asianmukaisuus ja tehokkuus 
puuttuvat, koska ei olla «päästy yhteisymmärrykseen ensisijaisista poliittisista 
tavoitteista. AKT-valtiot eivät ole useinkaan pystyneet määrittämään yhtenäisiä 
alakohtaisia politiikkoja ja Euroopan tuki on pyrkinyt liiaksi tukeutumaan teknisen 
avun asiantuntijoihin kyseisten toimien toteuttamista koskevien yksityiskohtaisten 
sääntöjen määrittelemiseksi. Lisäksi joillakin aloilla, kuten ympäristöalalla, AKT-
maiden ja EU-maiden huolenaiheet ja ensisijaiset tavoitteet voivat olla hyvinkin 
erilaisia. Joillakin aloilla alakohtaiset politiikat on usein määritelty rahoittajien, 
erityisesti Maailmanpankin kehittämien lähestymistapojen mukaan. Toisaalta joillakin 
aloilla, kuten terveyden alalla, jolle on myönnetty yhä enemmän Euroopan tukea 
perättäisten yleissopimusten nojalla, yhteisö on omaksunut tärkeämmän johtavan 
aseman; Euroopan tuessa korostetaan perusterveydenhuoltoon ja tärkeiden lääkkeiden 
saantiin keskittyvien kansallisten terveysjärjestelmien kehittämistä institutionaalisen ja 
teknisen tuen avulla. 
EU on osoittanut valmiutensa myös omaksumalla tärkeät suuntautumismuutokset, mistä 
on todisteena esimerkiksi äskettäin hyväksytty elintarviketuen uudistus. 
Elintarviketurvaan liittyvien ongelmien lisääntyvä vakavuus Saharan eteläpuolisessa 
Afrikassa ja käytetyn välineen jatkuva tehottomuus sekä sen kielteiset sivuvaikutukset 
innoittivat uudistusta, jonka tarkoituksena on muuttua tukea koskevasta järjestelmästä 
15 
II LUKU 
kehityksen järjestelmäksi tukemalla elintarviketurvaa koskevia politiikkoja tietyissä 
ensisijaisessa asemassa olevissa maissa. 
Tiettyjen uusien tavoitteiden osalta, kuten neljännessä Lomén yleissopimuksessa 
vahvistetun yksityissektorin kehityksen, yhteisön tuki ei ole riittävän 
suunnitelmallista, silloin kun se tukeutuu kaikkiin välineisiin ja tukitoimiin, joiden 
yhteensopivuus ja täydentävyys on vaikeasti taattavissa. Toimet, joiden tarkoituksena 
on rohkaista yritysten investointeja ja kilpailukykyä erityisillä tukitoimenpiteillä, ovat 
riittämättömiä eikä niitä ole yhdennetty riittävästi tukitoimiin, joiden tarkoituksena on 
edistää institutionaalisen ja talouspoliittisen ympäristön parantamista. Tietyillä aloilla, 
kuten alueellisen yhteistyötuen ja alueellisen kaupan kehittämistä koskevilla aloilla, 
joilla ohjelmillakin pyritään rohkaisemaan yritysten välistä kauppaa, yhteisön tuki 
osoittautuu erityisen asianmukaiseksi ja tehokkaaksi. 
4. Taloudellisen ia teknisen yhteistyön välineiden arviointi 
Yhteisön yhteistyön tehokkuutta ja vaikutusta vähentää usein se, että on vaikeaa taata 
kaikkien usein toisiinsa liittyvillä aloilla toimivien, erityisiä perusteita edellyttävien eri 
välineiden yhteensopivuus. Tietyillä uusilla arviointien tulosten perusteella syntyneillä 
yhteisön aloitteilla pyritään kuitenkin rajoittamaan tällaisia hankaluuksia. Näin ollen 
elintarviketuen uudistuksen olisi mahdollistettava parempi synergia Euroopan 
kehitysrahaston tukitoimien kanssa korostamalla sellaista elintarviketurvaa koskevaa 
politiikkaa, joka yhdentyy laajempaan köyhyyden torjuntaan. 
(a) Tukihankkeet 
Suhteelliselta merkitykseltään kaikissa rahoitussitoumuksissa huomattavasti vähenevien 
tukihankkeiden vaikutus ja tehokkuus vaihtelee alakohtaisesti. Esimerkiksi 1980-luvun 
335 hankkeen arvioinnin mukaan tehokkuus on 70 prosenttia liikennealalla ja alle 30 
prosenttia maataloudessa ja maaseudun kehityksessä. Tietyt itse välineestä johtuvat 
heikkoudet ovat kuitenkin tunnistettavissa: 
- ensinnäkin tukihankkeissa pyritään aliarvioimaan makrotaloudellisen kehyksen 
merkitys elinolojen parantamista koskevan tyydyttävän vaikutuksen takaamiseksi ja 
toteutettujen toimien elinkelpoisuuden takaamiseksi; 
- tukihankkeet tuskin osoittautuvat asianmukaisiksi ja tehokkaiksi, koska ne eivät 
sisälly tarkoin määriteltyyn alakohtaiseen politiikkaan. Joissakin tapauksissa tällaiset 
todelliset velvoitteet salaavat rahoitustoimet osaltaan viivyttävät tarvittavia uudistuksia; 
- tukihankkeiden tehokkuutta vähentää myös se, että hallitukset ja/tai edunsaajat eivät 
juuri osallistu kehityshankkeisiin varsinkaan silloin, kun täydentävät toimenpiteet 
osoittautuvat riittämättömiksi; 
- lopuksi kuten muidenkin tukitoimien osalta, avunantajien riittämätön keskinäinen 
yhteistoiminta vähentää huomattavasti kaikkien yhteistyöhankkeiden tehokkuutta. 
(h) Rakennemukautustuki 
16 
II LUKU 
Yhteisöstä on tullut merkittävä vaikuttaja tällä alalla. Se tarjoaa 10-30 prosenttia 
rakennemukautustuen kokonaismäärästä ja ainoastaan lahjoituksina, toisin kuin 
useimmat muut rahoittajat. 
Kehitys korostaa tämän välineen tärkeyttä. Kyseinen väline mahdollistaa sen, että 
yhteisö tukee sellaisia vakauttamisohjelmia tehokkaasti, joiden avulla se pyrkii 
laajempiin tavoitteisiin kuin suurin osa hallitusten ja Bretton Woodsin instituutioiden 
kesken sovituista perinteisistä ohjelmista: makrotaloudellisen vakauttamisen ja 
yksityissektorin kehittämisen lisäksi vastapuolen varojen kohdennus vaikuttaa selvästi 
ensisijaiseen tavoitteeseen, joka on myönnetty tietyille ensisijaisille aloille, erityisesti 
terveyden ja koulutuksen aloille. 
On kuitenkin mahdollista parantaa kyseisen välineen vaikutusta - väline on 
mahdollisesti yksi tehokkaimmista - erityisesti seuraavin keinoin: 
- politiikkojen välisen vuoropuhelun syventäminen. Yhteistoiminnan lisääminen EU:ssa 
lisäisi huomattavasti tämän vuoropuhelun merkitystä; 
- parempi yhtenäisyys rakennemukautustuen tai alakohtaisen tuen ja muiden välineiden 
käytön välillä, jotka olisi liitettävä paremmin osaksi yleistä neuvoteltua 
suunnitelmallista kehystä; 
- tuki ohjelmointiin ja julkisen talousarvion hallintoon edunsaajamaissa; 
- ehdollisuuden sisällön selvitys, valvontaa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen 
parantaminen ja niiden käytännön merkityksen tehostaminen, silloin kun niitä ei 
noudateta. 
5. Perustuotteita koskeva yhteistyö: Stabexin ia Svsminin korvausjärjestelmät 
Vaikka tarvetta myöntää erityistä tukea tiettyjen alojen rakennemuutokseen ei 
kyseenalaistettaisikaan, useat tekijät osoittavat, että nämä kaksi välinettä eivät enää 
sovi nykyiseen ilmapiiriin: 
- tällaisen tuen käyttöönottoa edeltäneet tekijät ovat muuttuneet suuresti, erityisesti 
valtion asema on muuttunut määritettäessä raaka-aineiden hintaa tuottajille; 
- valintaperusteet, vientitulojen vaihtelu ja maksujen suorittaminen ilman eri 
toimenpiteitä aluksi on kyseenalaistettu laajalti, mikä voi osaltaan eriyttää tarvittavia 
uudistuksia; 
- Sysminin ja Stabexin varojen käyttö monipuolistumistarkoituksiin osoittautuu 
tehokkaammaksi makrotaloudellisessa ja alakohtaisessa uudistuksessa. Niiden kasvava 
käyttö uudistusten edistämiseksi sellaisilla aloilla» jotka kärsivät tulojen vähenemisestä, 
lähentää kyseisiä välineitä rakennesopeutustuen mahdollisuuteen. 
Molemminpuolisten velvoitteiden käyttöönotto neljännen Lomén yleissopimuksen 
mukaisesti on merkinnyt merkittävää parannusta, kun on järjestelmällisesti pyritty 
17 
II LUKU 
varojen tehokkaampaan käyttöön. Maksujen suorittamisen hitaus on kuitenkin 
merkittävä haitta, joka on pyrittävä korjaamaan. 
6. Suosituimmuukohtelun vaikutus 
Lomén yleissopimuksen suosituimmuusjärjestelmä perustuu kolmeen 
perusperiaatteeseen: 
(i) vakaus: suosituimmuuskohtelua sovelletaan pitkinä ajanjaksoina; neljäs Lomén 
yleissopimus on tehty kymmeneksi vuodeksi (1990-2000); 
(ii) sopimuksellisuus: suosituimmuuskohtelusta on sovittu yhteisellä sopimuksella, EU 
ei voi muuttaa sitä yksipuolisesti; 
(iii) yksipuolisuus: AKT-maiden ei tarvitse soveltaa vastaavaa suosituimmuuskohtelua 
EU:n vientiin. 
Vakaus ja sopimuksellisuus ovat tärkeä osa Lomén yleissopimuksen mukaista kauppaa 
koskevaa suosituimmuuskohtelua, koska ne takaavat sen, että AKT-maiden viennin 
pääsy EU:n markkinoille turvataan suhteessa muihin voimassa oleviin yksipuolisiin 
suosituimmuussopimuksiin, kuten yleiseen tullietuusjärjestelmään, mikä näin ollen 
vähentää taloudellisten toimijoiden investointeihin liittyviä vaaroja vientiin 
keskittyvässä toiminnassa. 
Lomén yleissopimuksen mukainen kauppaa koskeva suosituimmuuskohtelu on edelleen 
hyvin tärkeä AKT-maiden ryhmälle, koska se lisää AKT-viejien myynnin 
kannattavuutta EU:n markkinoilla. Sen lisäksi, että valmistetut ja jalostetut tuotteet 
ovat päässeet täysin tullitta EU:n markkinoille ja erityisesti että suosituimmuuskohtelun 
saaneisiin tekstiileihin ja vaatteisiin sovelletaan vapautusta olla soveltamatta 
monikuitusopimuksen määräyksiä, eri AKT-maat ovat hyötyneet anteliaista hinnoista, 
EU:n markkinoille pääsyn turvaamisesta tietylle määrälle Lomén yleissopimuksen 
pöytäkirjoissa mainittuja perustuotteita (banaanit, sokeri, naudanliha ja rommi) sekä 
suhteellisen vapaista alkuperäsäännöistä. Pöytäkirjojen takaamat tulot ovat merkittävä 
osa suosituimmuuskohteluun oikeutettujen maiden tuloista. 
Lomén yleissopimuksen mukaisen kauppaa koskevan suosituimmuuskohtelun merkitys 
on kuitenkin pienentynyt ja pienenee edelleen monenvälisen vapauttamisen myötä, 
mikä johtuu Uruguayn kierroksen sopimusten toteuttamisesta, KIE-maiden liittymistä 
valmistelevista sopimuksista ja EU:n maailman muiden alueiden kanssa tekemistä 
kauppaa koskevista sopimuksista. 
Lisäksi Lomén yleissopimuksen mukaisen kauppaa koskevan suosituimmuuskohtelun 
vaikutus ei yleisesti ottaen ole ollut riittävä edistääkseen viennin kasvua ja 
monipuolistumista. Lyhyt vilkaisu tilastoihin (katso taulukot) näyttää todistavan tämän. 
AKT-maiden vienti on vähentynyt ja kyky houkutella suoria ulkomaisia investointeja 
on heikentynyt sinä aikana, jona ne ovat hyötyneet eniten kyseisestä 
suosituimmuuskohtelusta. 
Lomén yleissopimuksen voimassaoloaikana AKT-maat eivät ole kyenneet lisäämään 
tai edes säilyttämään osuuttaan EU:n markkinoista, vaikka sellaiset viejät, jotka eivät 
saa suosituimmuuskohtelua, ovat lisänneet markkinaosuuttaan. EU:n markkinat ovat 
edelleen varsin tärkeät AKT-maille, joiden vientituloista noin 40 prosenttia tulee yhä 
18 
II LUKU 
Euroopan unionista. Kaupallinen riippuvuus Euroopasta vaihtelee AKT-maissa 
alueittain; Afrikka on siitä riippuvaisempi (46 prosenttia) kuin Karibia (18 prosenttia) 
ja Tyynimeri (23 prosenttia). 
Kaikkein köyhimpien maiden ryhmään verrattuna AKT-maiden koko kauppa on ollut 
vähäisempää viimeisten kymmenen vuoden aikana. AKT-maatkaan eivät ole 
monipuolistaneet vientiään merkittävästi vaan suurin osa niistä keskittyy yhä 
muutamiin raaka-aineisiin*. Suorat ulkomaiset investoinnit Afrikan AKT-maihin ovat 
kaksinkertaistuneet bruttokansantulosta prosentuaalisesti 1980-luvun ja 1990-luvun alun 
välillä ja nousseet 1,2 prosenttiin. Muihin kehittyviin maihin verrattuna suorien 
ulkomaisten investointien osuus Afrikassa on kuitenkin laskenut 6 prosentista 4 
prosenttiin, kun otetaan huomioon kaikki suorat ulkomaiset investoinnit kaikkiin 
kaikkein köyhimpiin maihin (Kiinaa lukuun ottamatta). Suurin osa suorista 
ulkomaisista investoinneista Afrikassa on lisäksi keskittynyt öljyä tuottaviin maihin. 
Yksittäiset maat ovat kuitenkin onnistuneet monipuolistamaan vientiään. On syntynyt 
jonkin verran vientiä, joka on hyötynyt suhteellisen merkittävästä 
suosituimmuusmarginaalista joko tullietuuksina tai vapautuksina kiintiöistä. Jotkut 
maat, erityisesti eniten suosituimmuuskohtelua käyttävät, ovat onnistuneet 
houkuttelemaan merkittäviä suoria ulkomaisia investointeja. Lomén yleissopimuksen 
mukaisesta suosituimmuuskohtelusta ovat hyötyneet erityisesti sellaiset AKT-maat, 
jotka ovat onnistuneet monipuolistamaan muiden kuin perinteisten tuotteiden vientiään 
tai jotka ovat hyötyneet pöytäkirjoista, kuten Mauritius, Botswana, Norsunluurannikko, 
Jamaika ja Zimbabwe. 
AKT-maiden yleensä heikko vienti ja kasvu Lomén yleissopimuksen 
suosituimmuuskohtelun laajuudesta ja yksityiskohtaisuudesta huolimatta voidaan 
selittää monin tavoin. Tärkeimpien tekijöiden puuttuminen, kuten infrastruktuurin ja 
yrittäjähenkisyyden puute, alhainen fyysisen ja inhimillisen pääoman taso, alhainen 
säästöjen ja investointien taso sekä kehittymättömät rahoitussektorit ovat rajoittaneet 
toimittajien etuja, jotka ne olisivat voineet saada suosituimmuuskohtelun perusteella. 
Suuri riippuvuus tietyistä perustuotteista, jotka ovat alttiita huomattaville hintojen 
vaihteluille ja jotka ovat helposti pilaantuvia, ovat myös tärkeitä selittäviä tekijöitä. 
Nyt myönnetään yleisesti, että poliittisen vakauden, joka on yksi kasvun tärkeimmistä 
ennakkoedellytyksistä, ja alustavien määrärahojen liskäksi terveet politiikat vaikuttavat 
merkittävästi vientiin ja kasvuun. Makrotaloudellinen vakaus, realistiset ja vakaat 
vaihtokurssit, terveet instituutiot ja hyvä hallinto, tehokkaat varojen kohdistamiseen 
liittyvät politiikat, erityisesti vakaat ja uskottavat tuonti- ja maksujärjestelmät sekä 
rajalliset kaupankäynnin suojelutoimet, jotka mahdollistavat avoimen yleisten 
hintasignaalien siirron kansallisille tuottajille, ovat kilpailukykyyn ja näin ollen myös 
vientiin vaikuttavia tekijöitä. Tarjonnan ohella näitä tekijöitä pidetään nykyään 
huomattavasti tärkeämpinä kuin suosituimmuuskohtelua korkean viennin tason ja 
taloudellisen kasvun takaamiseksi. 
* Yleisesti ottaen enemmän kuin 80 prosenttia AKT-maiden vientituloista saadaan yhä 
raaka-aineista. 
19 
II LUKU 
Ryhmänä AKT-maat ja erityisesti Saharan eteläpuolisen Afrikan maat eivät ole 
kyenneet täyttämään ennakkoedellytyksiä saadakseen aikaan viennin säätelemää 
kasvua. Sellaiset maat, joiden määrärahat olivat aluksi pienet, ovat myös 
epäonnistuneet sovellettujen politiikkojen osalta tai jos ne ovat hyväksyneet hyviä 
politiikkoja, niitä ei ole toteutettu riittävällä vakaumuksella ja he ovat usein 
aiheuttaneet taantumusta. Tämän vuoksi Saharan eteläpuolisen Afrikan maiden 
talouspolitiikkoja ja loppujen lopuksi uudistuspolitiikkoja on heikentänyt heikko 
uskottavuus niin kansallisten kuin ulkomaistenkin taloudellisten toimijoiden silmissä. 
Tämä tilanne ei ole järkyttänyt pelkästään tarjontapuolen vastausta kaupallisiin 
etuuskohteluihin, vaan myös kaikkiin mahdollisiin poliittisiin uudistuksiin. 
Lopuksi EU:n ja AKT-maiden oikeudelliset taistelut, joita parhaillaan käydään 
GATT:in puitteissa banaanien yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen jälkeen, ovat 
johtaneet vuonna 1994 siihen, että Euroopan yhteisö on pyytänyt poikkeusta koko 
Lomén yleissopimuksen mukaisesti käytävälle kaupalle sen jälkeen, kun 
paneelikeskustelussa (jota GATT-neuvosto ei hyväksynyt) arvioitiin, että Lomén 
yleissopimus ei ole GATT:in mukainen, koska se ei ole vastavuoroinen (minkä vuoksi 
yleissopimusta ei voida pitää vapaakauppasopimuksena) ja koska se syrjii muita 
kaikkein köyhimpiä maita, mikä tarkoittaa, että sitä ei koske yleiseen 
suosituimmuusjärjestelmään oikeuttava lauseke. 
Se tosiasia, että poikkeus on voimassa ainoastaan nykyisen yleissopimuksen 
päättymiseen asti ja että sitä on tarkistettava vuosittain ja että EU:n soveltamaan 
banaanien kauppajärjestelyyn liittyvistä kysymyksistä ei ole vielä säädetty, on 
j ärkyttänyt Lomén yleissopimuksen mukaisen suosituimmuuskohtelun perusperiaatteita, 
erityisesti yksipuolisuutta ja vakautta. Kyseisten periaatteiden takaama turvallisuus on 
vähentynyt vastaavasti. 
C. Vaikutukset kumppanuuteen tulevaisuudessa 
Tärkein päätelmä, jonka tästä menneisyyttä koskevasta katsauksesta voi tehdä, on se, 
että tulosvastuu määrittelee yhä enemmän, millaista yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikka 
tulee olemaan. Useilla aloilla tehdään parhaillaan merkittäviä suuntausten muutoksia, 
joissa otetaan huomioon arvioiden perusteella tehdyt päätelmät yhteisön toiminnan 
tehokkuuden ja vaikutuksen lisäämiseksi. Arvostelu, jonka mukaan yhteisön yhteistyö 
ei olisi yhtä tehokasta kuin muiden, vaikuttaa täysin perusteettomalta, sillä mikään 
vertaileva ja puolueeton tutkimus ei tue tällaista arviota. Kaikkien rahoittajien on 
arvioitava säännöllisesti uudelleen toimintaansa ja etsittävä keinoja parantaa 
ohjelmiensa vaikutusta. Lomén yleissopimuksen mukaisen EU-AKT-yhteistyön 
tehokkuuteen vaikuttaneiden tärkeimpien velvoitteiden arvioinnin olisi johdettava 
sellaisen politiikan edellytysten määrittelemiseen, jolla olisi paremmat mahdollisuudet 
menestyä. Tässä keskustelussa olisi käsiteltävä erityisesti seuraavia kysymyksiä: 
- kumppanuuden perusteet tulevaisuudessa. Kumppanuuden periaatteen käytännön 
toteuttamisessa esiintyneet vaikeudet ovat merkittävästi heikentäneet Lomén 
yleissopimuksen yleistä tehokkuutta. Tässä tilanteessa EU on pyrkinyt omaksumaan 
yksipuolisempia ja interventioluonteisempia lähestymistapoja, jotka ovat sopineet 
huonosti AKT-maiden kehityspolitiikkojen mukauttamiseen ja siihen, että kukin 
yhteistyökumppani tunnustaa oman vastuunsa. Tällainen korvaavuuden suuntaus, joka 
20 
II LUKU 
voi olla oikeutettu tiettynä siirtymäkautena, ei ole todiste tehokkuudesta eikä 
elinkelpoisesta ratkaisusta. Tällainen noidankehä katkaistaan arvioimalla perusteellisesti 
uudelleen kumppanuuden periaate, joka vaikuttaa pikemminkin saavutettavalta 
tavoitteelta kuin lähtökohtana olevalta periaatteelta. Tällainen muutos voi perustua 
ainoastaan uusiin poliittisiin perusteisiin ja tehokkaampaan vuoropuheluun, joka 
tukeutuu AKT-maiden hallitusten hyvään tahtoon todella sitoutua uudistuksiin. 
Yhteistyöpolitiikkojen toteutuksessa tarvitaan myös enemmän joustavuutta. 
- Euroopan unionin ensisijaiset tavoitteet ja varojen sitomiseen liittyvät politiikat. Jos 
viime vuosikymmenten aikana tehty varojen maakohtaista jakamista koskeva analyysi 
ei muuta selkeitä ensisijaisia tavoitteita, se johtuu lähinnä eri välineisiin liitettyjen 
erityisten perusteiden päällekkäin asettelusta. Neljännen Lomén yleissopimuksen 
puolivälin tarkistuksessa Euroopan unioni on osoittanut haluavansa noudattaa kahta 
ensisijaista tavoitetta korostamalla köyhimpiä maita perustamissopimuksen määräysten 
mukaisesti ja valvomalla samalla voimavarojen tehokkaamman käytön edellytysten 
varmistamista; 
- tuen ehdollisuus ja valikoivuus. Yhteisön varojen jakamisen perusteisiin liittyvä 
kysymys koskee tukiohjelmien ehdollisuutta. Ehdollisuus vahvistaa suoritusperustetta 
varojen jakamisessa ja tällaisiin kysymyksiin on määriteltävä yhtenäinen laaja-alainen 
lähestymistapa. Tiettyä joustavuutta tarvitaan epäilemättä ehdollisuuden käytännössä, 
jotta edunsaajamaille jäisi enemmän aloitemahdollisuuksia samalla, kun niiden oma 
vastuu vahvistuu. Näiden kysymysten ratkaisut vaikuttavat lopuksi yhteisön tuen 
valikoivuuden tasoon; 
- valmiuksien kehittämisen ongelma. Arvioinnissa on tultu tulokseen, että on 
järjestelmällisesti tunnistettava yhteistyön onnistumisen mahdollisuuksiin vaikuttavat 
edunsaajamaiden institutionaaliset rasitteet tai talouspolitiikka ja on etsittävä keinot 
niistä selviytymiseksi. Tämän perusteella Euroopan unionin on kysyttävä itseltään, 
voisivatko institutionaalisen kehyksen parantaminen sekä sellaisten valmiuksien 
parantaminen, jotka koskevat AKT-maiden talous- ja alakohtaisten politiikkojen 
suunnittelua, toteuttamista ja ylläpitämistä; saada tärkeämmän aseman sen 
yhteistyöpolitiikassa. Tulevien suunnittelu- ja analysointivalmiuksien uusimistarve 
AKT-maissa on tutkittava. Tätä kysymystä on käsiteltävä sekä sen oman 
institutionaalisen ulottuvuuden että sen poliittisen ulottuvuuden kannalta; 
- uusi kaupallinen osio. Vaikka Lomén yleissopimuksen kauppaa koskevan 
suosituimmuuskohtelun arvo on merkittävä niin käytännön myönnytyksinä kuin niiden 
perusperiaatteidenkin osalta (yksipuolisuus, vakaus, sopimuksellisuus), joihin kahden 
sopimuspuolen välinen kauppakumppanuus pohjautuu, sen vaikutusta ei yleisesti ole 
pidetty riittävänä kasvun ja monipuolistumisen edistämisessä. 
On otettava huomioon uuden maailmanlaajuisen monenvälisen ja alueellisen 
vapauttamisen suuntaus ja ominaispiirteet sekä erityisesti tarve noudattaa WTO:n 
sääntöjä. 
Joka tapauksessa olisi painotettava enemmän kaupan kehityksen rakennetta koskevia 
näkökohtia, tuotannon monipuolistamisen edellytyksiä ja vientisektorin kehitystä 
edistävän kehyksen luomista. Suosituimmuuskohtelu ei yksistään riitä lisäämään kasvua 
ja monipuolistumista, mutta se tarjoaa mahdollisuuksia, jotka voivat kannustaa 
21 
II LUKU 
yrityksiä ja taloudellisia toimijoita kehittämään tuotannon aloja tietyn suunnitelmallisen 
kehyksen mukaisesti. Kaupallista yhteistyötä koskeva laaja-alaisempi lähestymistapa, 
joka liittyy rakennemukautustukeen ja tukeen yksityissektorille ja jossa otetaan 
huomioon AKT-maiden tarve kehittää ulkomaisia investointeja edistäviä poliittisia ja 
institutionaalisia edellytyksiä parantanee valmiuksia hyötyä suosituimmuusjärjestelystä 
ja monipuolistanee niiden taloudellisia ulkosuhteita; 
- tuen välineiden ja sen laadun kyseenalaistaminen. Eri järjestelmien mukaisten 
erilaisten välineiden päällekkäinasettelu vaikuttaa yhteisön toiminnan yleiseen 
tehokkuuteen. Temaattisen lähestymistavan vaihtumisen ja yhteisön tuen uudelleen 
keskittymisen alakohtaisiin politiikkoihin ja neuvoteltuihin uudistuksiin olisi 
mahdollistettava yhteisön tuen tehokkuuden kasvu ja sen suurempi vaikutus AKT-
maiden taloudellisiin ja sosiaalisiin oloihin. Tukihankkeet olisi säilytettävä ainoastaan 
tarkoin määritellyissä institutionaalisissa ja poliittisissa oloissa selkeästi määriteltyjen 
erityisten rasitteiden poistamiseksi ja silloin, kun ne edistävät taitotiedon siirtoa. 
Tukihankkeiden tehtävänä olisi näin ollen kohdentaa yleisen tai alakohtaisen tason 
mukaisia uudistuksia paremmin ja nopeuttaa niitä; 
- yhteistoiminnan tarve. Kaikista arvioista voi tehdä seuraavan päätelmän: avunantajien 
välinen parempi yhteistoiminta mahdollistaisi lukuisten yhteistyötoimien vaikutuksen 
kasvun erityisesti politiikkoja koskevan vuoropuhelun osalta. 
22 
III LUKU 
J/J LUKU AKT-MAIDEN SOSIAALISTALOUDELLINEN KEHITYS: 
RASITTEET JA MAHDOLLISUUDET 
A. Talouspolitiikan vaikeudet erittäin epävakaassa ympäristössä 
L Sosiaalis-taloudelliset tulokset ovat yleensä keskinkertaiset, mutta olot voivat olla 
täysin vastakkaiset eri maissa 
Taloudellinen tilanne on merkittävästi parantunut yhä useammassa AKT-maassa 
viimeisen kahden vuoden aikana. Vaikka talouden elpyminen on ollut epävakaata, se 
saattaa olla kestävää ja sillä saattaa olla muiden maiden talouspolitiikkaa parantavia 
vaikutuksia. 
Pitkällä aikavälillä AKT-maiden tulokset ovat tähän asti kuitenkin olleet 
keskinkertaisia ja yleensä muita kehittyviä maita heikompia. Näin on erityisesti 
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, jolla kaikista maailman alueista näyttää tällä 
hetkellä olevan eniten vaikeuksia. Tätä osoittavat useat tekijät: 
- Bruttokansantuote henkeä kohden kasvoi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa 
keskimäärin ainoastaan 0,4 prosentin vuotuista vauhtia vuosina 1960 - 1992, kun 
vastaava luku kaikki kehittyvät maat mukaan luettuina oli 2,3 prosenttia. Luku 
heijastelee sekä keskimäärin heikompaa talouden kasvua (3,3 prosenttia vuodessa) että 
nopeampaa väestön kasvuvauhtia (2,9 prosenttia vuodessa). Erot Saharan eteläpuolisen 
Afrikan ja muiden kehittyvien maiden henkeä kohden lasketussa bruttokansantuotteessa 
ovat vain kasvaneet vuoden 1992 jälkeen: tällä hetkellä ero on 1 - 4 yksikköä ja, jos 
kasvulukujen välinen ero pysyy ennallaan seuraavan 15 vuoden ajan, ero nousee 1 -
6 yksikköön. 
- Tällaisissa heikon kasvun oloissa Saharan eteläpuolisen Afrikan jatkuva köyhyys on 
erityisen huolestuttavaa, mitä osoittavat tulotasoa, terveys-, ravitsemus- ja 
koulutustasoa sekä juomaveden saantia mittaavat tekijät. Yleisintä köyhyyden 
mittaustapaa käyttäen eli henkilöä kohden laskettua tulo- ja kulutustasoa mitaten 
Maailmanpankki arvioi, että kehittyvissä maissa elää köyhyysrajan alapuolella9 1300 
miljoonaa ihmistä, joista 515 miljoonaa Etelä-Aasiassa ja 220 miljoonaa Saharan 
eteläpuolisessa Afrikassa. Köyhyys on erityisen suurta Saharan eteläpuolisessa 
Afrikassa, jossa köyhien väestönosien keskimääräiset tulot ovat 15 prosenttia 
köyhyysrajan alapuolella. Sosiaalisen kehityksen analysoimisessa viime vuosina 
tapahtuneesta merkittävästä edistyksestä huolimatta (erityisesti YK:n kehitysohjelman 
osana ja Maailmanpankissa tehty työ) on edelleen vaikea ymmärtää köyhyyden 
todellista tilaaja sen dynamiikkaa, koska luotettavat tiedot puuttuvat useiden maiden 
osalta pitkältä ajalta. Käytettävissä olevat arviot osoittavat, että vuosina 1987 - 1993 
köyhien osuus Saharan eteläpuolisen Afrikan väestöstä näyttää pysyneen 39 
Maailmanpankin määritelmä, 1996. Jotta maiden välisiä eroja voidaan verrata, 
köyhyysrajaksi on asetettu yksi Yhdysvaltain dollari henkeä kohden päivässä (vuoden 
1985 ostovoimapariteettien mukaan laskettuna). Kansalliseksi rahaksi muuntamisessa 
käytetään tarkistettua ostovoimapariteettia. 
23 
III LUKU 
prosentissa. Joissakin maissa tilanne on selvästi parantunut (Nigeria, Ghana, Tansania, 
Etiopia), kun taas joissakin toisissa tilanne on jyrkästi huonontunut. 
- Koulutustaso on parantunut 1960-luvun alun erityisen heikon tilanteen jälkeen. 
Saharan eteläpuolisen Afrikan aikuisväestön luku- ja kirjoitustaidottomuusaste on 
kuitenkin vielä yli 40 prosenttia ja koulutusaste (kaikki tasot mukaan laskettuina 36 
prosenttia 6-23 vuotiaista) on vielä merkittävästi alhaisempi kuin muissa kehittyvissä 
maissa (47 prosenttia vuonna 1990). 
- Eliniän odote on parantunut (40 vuotta vuonna 1960, 51 vuotta vuonna 1993) ja 
lapsikuolleisuus on vähentynyt (167 kuolleesta 97 kuolleeseen 1000 elävänä syntynyttä 
kohden) mutta edistystä on tapahtunut kuitenkin vähemmän kuin muilla kehittyvillä 
alueilla. Sellaisen väestön prosentuaalinen määrä, jolla ei ole käytettävissään 
terveyspalveluja, on edelleen merkittävä (yli 40 prosenttia, muissa kehitysmaissa 
keskimäärin 20 prosenttia). 
- Saharan eteläpuolisen Afrikan alueen väestön kasvuvauhti on maailman nopein eikä 
hidastu. Nykyisellä kasvuvauhdilla väestö kaksinkertaistuu vuosien 1992 ja 2017 
välillä. Kaupungistumisen nopeutuminen aiheuttaa yhä vakavampia elinoloihin liittyviä 
ongelmia, mikä vaikeuttaa infrastruktuurien hoitoa (koulujen ylikansoittuminen, 
terveyspalvelujen ylikuormittuminen, veden määrän ja laadun riittämättömyys, veden 
ja sähkön jakelun ongelmat). YK:n väestörahaston hiljattain tekemien laskelmien 
mukaan vuoteen 2015 mennessä lähes 20 prosenttia Afrikan väestöstä tulee elämään 
yli viiden miljoonan asukkaan kaupungeissa, kun vuonna 1994 vastaava luku oli 
kahdeksan prosenttia. 
- Elintarviketuotanto ei riitä kattamaan väestön tarpeita, ja tämä rakennealijääniä on 
vaarassa kasvaa. Viimeisen 15 vuoden aikana elintarviketuotanto asukasta kohden on 
vähentynyt viisi prosenttia. Väestön kasvu on nykyisellä vauhdilla liian nopeaa, jotta 
elintarvikevajetta voitaisiin korjata lähitulevaisuudessa etenkään alhaisen tulotason 
maissa. Kyseisissä maissa on kuitenkin olemassa merkittäviä mahdollisuuksia 
hyödyntää paremmin maataloustuotantoa. Näissä oloissa riippuvuus tuonnista - ja siis 
myös vientimahdollisuuksista - sekä elintarviketuesta on edelleen voimakasta. 
- Luonnonympäristön pilaantuminen jarruttaa yhä merkittävämmin taloudellista ja 
sosiaalista kehitystä. Metsien tuhoutumisesta ja maaperän liikakäytöstä kärsivät 
välittömimmin köyhät väestönosat. Ylikansoitettujen alueiden veden ja ilman 
pilaantumisongelmat pahenevat edelleen. 
- Vienti perustuu ensisijaisesti luonnonvarojen hyödyntämiseen. Saharan eteläpuolinen 
Afrikka alkoi menettää osuuksiaan kansainvälisistä markkinoista 1960-luvulla ja 
menetykset jatkuivat vielä 1980-luvulla ja edelleen vuoteen 1993 asti. Maailmalla on 
ollut vain hyvin vähän kiinnostusta tehdä suoria ulkomaisia investointeja Saharan 
eteläpuolisen Afrikan alueelle joitakin poikkeuksia lukuunottamatta70 eikä alue ole 
10 Suorat ulkomaiset investoinnit Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan keskittyvät edelleen 
öljy-ja kaivostuotannon aloille sekä matkailun alalle. Investointeja on tähän asti tehty 
vain tiettyihin maihin (Nigeria, Angola, Sambia, Namibia, Norsunluurannikko, 
Swazimaa). Karibialla ulkomaiset investoinnit ovat sitä vastoin lisääntyneet 
24 
Liite N:o 2, kehittyv&t valtiot- Sosiaalis-taloudellisetosoittimetlaajassamaantieteellisessamittakaavassa 
Saharan eteläpuolinen Afrikka 
Keski-Itä, Pohjois-Afrikka 
Itä-Aasia ja Tyynenmeren valtiot 
Etelä-Aasia 
Latinalainen Amerikka, Karibian maat Väestö 
miljoonaa 
1994 
572 
267 
1735 
1120 
471 %/vuosi 
1990-94 
2,7 
2,8 
1.4 
1.* 
M Bruttokansantulo/ 
asukas 
USD 
1994 
460 
1580 m 
*20 
3 340 %/vuosi 
1985-94 
-1,2 
-0,4 
6,9 
2,7 
0,6 Lapsi­
kuolleisuus 
o/oo 
92 
49 
35 n 
41 Luku-ja 
kirjoitustaito 
(+ 15-
vuotiaat) 
% 
43 
3$ 
17 
50 
13 Vienti 
%/vuosi 
1990-94 
0,9 
1.1 
14,4 
8,5 Kehitys­
maille 
annettu 
% 
bruttokansan­
tulosta 
1994 
12,4 
1.6 
Ô.S 
1.4 
Ô.5 Investoinnit 
% bruttokan­
santuotteesta 
v.-94 
1,9 
U6 
Lähteet:Maailmanpankki: "Kehityksen sosiaaliset indikaattorit", World Development Report 1996 
CNUCED: World Investment Report 1996 
III LUKU 
tähän mennessä hyötynyt kehittyviin maihin tehtyjen investointien lisääntymisestä. 
Vuonna 1995 kehittyviin maihin tehtyjen investointien 90 miljardin Yhdysvaltain 
dollarin kokonaissummasta vain kaksi miljardia kohdistettiin Saharan eteläpuoliseen 
Afrikkaan. Vaikka ulkomaisen rahoituksen pääasiallisena lähteenä useissa kehittyvissä 
maissa ovat ulkomaiset investoinnit, niin Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ulkomaisten 
investointien osuus ulkomaisesta rahoituksesta oli vain hieman yli 10 prosenttia. 
Kaiken kaikkiaan alueen merkitys maailmantaloudessa on hyvin vähäinen: alueen 
osuus kansainvälisestä kaupasta on kaksi prosenttia ja suorista ulkomaisista 
investoinneista alle yksi prosentti. 
- Merkittävän makrotaloudellisen epätasapainon säilyminen heikon kasvun tilanteessa 
ja erityisesti hyvin riittämätön säästämisaste on johtanut joissakin maissa siihen, että 
ulkomaisen velan määrä on kasvanut niin suureksi, ettei sitä pystytä hoitamaan. 
Saharan eteläpuolinen Afrikka on nykyisin maailman suhteellisesti eniten velkaantunut 
alue. Alueen velan osuus on 270 prosenttia vientituloista ja 75 prosenttia 
bruttokansantulosta ja velkojen maksu on myöhässä pitkältä ajalta. 
Kokonaistilanteeseen sisältyy kuitenkin hyvinkin vastakkaisia tilanteita ja, kuten 
muillakin kehittyvillä alueilla, Afrikan maiden väliset erot yleensä vain kasvavat. 
Keskimääräinen tulotaso, joka Saharan eteläpuolisessa Afrikassa oli 460 Yhdysvaltain 
dollaria vuonna 199477, vaihtelee Ruandan 80 dollarista ja Mosambikin 90 dollarista 
Norsunluurannikon ja Senegalin 600 dollariin sekä Botswanan ja Mauritiuksen noin 
3000 dollariin. 
Tulevien vuosien kehitysnäkymänä näyttäisi olevan se, että niiden maiden, jotka 
osoittavat pystyvänsä noudattamaan uskottavaa kehityspolitiikkaa, sekä väkivallan ja 
köyhyyden kierteeseen joutuneiden maiden välinen eriytyminen tulee olemaan yhä 
selvempää. Afrikkaa koskevaan erityisohjelmaan72 kuuluvissa maissa on tapahtunut 
erityisen rohkaisevaa kasvua viime vuosina: bruttokansantuotteen kasvu kyseisissä 
maissa on vuosina 1994 - 1996 ollut keskimäärin yli 1,5 yksikköä korkeampi kuin 
muissa Saharan eteläpuolisen Afrikan maissa (mediaaniarvoissa ilmaistuna). Kasvun 
nopeutuminen on liittynyt lisääntyneeseen vientiin j a kasvaneeseen investointiasteeseen, 
joka nyt on lähes 20 prosenttia bruttokansantuotteesta. Yksityisten investointien kasvu 
on johtunut erityisesti maan yleisen taloudellisen ilmapiirin parantumisesta. Toinen 
rohkaiseva merkki, tulosten paraneminen on ollut käytännössä jatkuvaa vuonna 1987 
tapahtuneesta Afrikkaa koskevan erityisohjelman täytäntöönpanosta asti. 
Suurin osa Karibian maista kuuluu keskimääräisen tulotason maiden ryhmään, 
lukuunottamatta Guyanaa ja Surinamia sekä Haitia, joka 230 dollarin keskimääräisellä 
merkittävästi 1990-luvun alusta lähtien. 
11 Maailmanpankki, Atlas-menetelmä, laskelmassa mukana Etelä-Afrikka (3040 
Yhdysvaltain dollaria). 
12 Afrikkaa koskevaan erityisohjelmaan voidaan valita Maailmanpankin tukemaan 
rakennemukautusohjelmaan osallistuvat voimakkaasti velkaantuneet alhaisen tulotason 
maat. Ohjelmaan osallistuu tällä hetkellä noin 30 maata, joiden osuus Saharan 
eteläpuolisen Afrikan bruttokansantuotteesta on 45 prosenttia ja väestöstä 57 
prosenttia. 
25 
III LUKU 
henkeä kohden lasketulla tulotasollaan kuuluu maailman köyhimpiin maihin. Jotkut 
Karibian maat, kuten Trinidad ja Tobago (3740 Yhdysvaltain dollaria henkeä kohden), 
kuuluvat jopa korkean tulotason maiden ryhmään. Barbados kuuluu alueen maiden 
taloudelliseen kärkeen75. Kasvutulokset ovat kuitenkin kokonaisuudessaan pysyneet 
heikkoina - vaikka Haitia ei lasketa mukaan, bruttokansantulo henkeä kohden on 
kasvanut keskimäärin vähemmän kuin yksi prosenttia vuoden 1990 jälkeen. Myös 
köyhyyttä esiintyy paljon. Sosiaalista kehitystä mittaavat tekijät osoittavat kuitenkin, 
että saman tulotason maiden terveys-ja koulutustilanne on Karibialla suotuisampi kuin 
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Tämä heijastelee kehitystä, joka edeltävien 
vuosikymmenien aikana on saavutettu perustarpeita korostavien politiikkojen ansiosta. 
Makrotalouden vakauttamiseen ja rakennemukautukseen pyrittäessä saavutuksia ovat 
kuitenkin viime vuosina uhanneet talousarvioon kohdistuvat paineet, jotka ovat 
vaikuttaneet erityisesti joihinkin sosiaalimenoihin. 
Parannettujen talouspolitiikkojen ansiosta suorat ulkomaiset investoinnit ovat kasvaneet 
1980-luvun alusta lähtien suurimmassa osassa Karibian maita, köyhimpiä maita lukuun 
ottamatta. Yksityisen sektorin toiminnan monipuolistamisen edellytykset eivät 
kuitenkaan vielä läheskään täyty, ja riippuvuus joidenkin maataloustuotteiden (lähinnä 
banaanit, sokeri ja riisi) ja kaivostuotteiden viennistä on edelleen voimakasta. 
Saarivaltioluonne tekee suurimmasta osasta Karibian maita erityisen alttiita 
ilmastollisten tekijöiden ja luonnonilmiöiden vaikutuksille sekä nostaa merkittävästi 
myös investointien ja taloudellisten ja sosiaalisten infrastruktuurien kustannuksia 
asukasta kohden. 
Tyynenmeren kahdeksan AKT-maata muodostavat sekä taloudellisesti että 
kulttuurisesti suhteellisen yhtenäisen kokonaisuuden. Suurimmassa maassa, Papua-
Uudessa-Guineassa on 70 prosenttia alueen asukkaista, eli hieman yli viisi miljoonaa, 
ja pienimmässä maassa, Tuvalussa on ainoastaan lähes 9000 asukasta. Myös alueen 
elintasoerot ovat suuria, ja tulotaso vaihtelee Kiribatin 710 Yhdysvaltain dollarista 
Fidzin 2130 dollariin henkeä kohden. Saarivaltioluonne ja pieni koko tekee 
Tyynenmeren maista erittäin alttiita ulkoisten tekijöiden vaikutuksille. Ne ovat 
riippuvaisia kaupankäynnistä ja alttiita luonnonkatastrofeille (pyörremyrskyille). 
Taloudellisten ja sosiaalisten olojen kasvavien erojen perusteella AKT-maat voidaan 
jakaa ryhmiin. Tämänhetkisen tilanteen mukaisesti maat voidaan jakaa ryhmiin 
seuraavasti: 
- maat, joissa on vakavia poliittisia ja taloudellisia ongelmia. Tähän ryhmään kuuluvia 
maita ovat Somalia, Liberia, Sudan, Zaire, Ruanda ja Burundi; 
- maat, jotka ovat alkaneet toteuttaa uudistuksia ja joissa taloudellinen tilanne on 
pysynyt ennallaan ja uudistusten tulokset eivät vielä ole näkyneet kasvun 
nopeutumisena. Suurin osa Saharan eteläpuolisen Afrikan maista kuuluu tähän 
ryhmään; 
- nousussa olevat maat, jotka viime vuosien aikana (vuodesta 1992 tai 1993 alkaen) 
ovat osoittaneet kykenevänsä hallitsemaan tarvittavat muutokset ja joissa kasvunäkymät 
13 Bahamasaaret (11 500 Yhdysvaltain dollaria) ovat erikoistapaus. 
26 
III LUKU 
ovat tällä hetkellä parhaimmat (Norsunluurannikko, Ghana, Mali ja Burkina Faso sekä 
Uganda ja Namibia). Karibialla Jamaika, Trinidad ja Tobago sekä Dominikaaninen 
tasavalta ovat nopeuttaneet uudistuksia voidakseen liittyä Pohjois-Amerikan 
vapaakauppasopimukseen. Tyynellämerellä Papua-Uusi-Guinea on vuodesta 1989 
alkaen osallistunut Aasian ja Tyynenmeren taloudellisen yhteistyön (APEC) merkeissä 
tapahtuvaan vapauttamiseen. AKT-maista poikkeuksellisen menestyneitä maita ovat 
Botswana ja Mauritius. 
Vaikka edellä esitetty ryhmittely onkin hyödyllistä analysoinnin kannalta, on kuitenkin 
painotettava ryhmittelyn rajallisuutta sen yhteistyöpolitiikkaa koskevien vaikutusten 
osalta. Ryhmät ovat hyvin epävakaita ja pitkällä aikavälillä tilanteet ovat voimakkaasti 
muuttuneet ja tulevat edelleenkin muuttumaan useissa Afrikan maissa. Joissakin 
maissa, joissa jo oli saatu aikaa hyviä tuloksia, on tapahtunut suuria mullistuksia. Näin 
on käynyt esimerkiksi Ruandassa ja Nigeriassa, joissa poliittiset mullistukset äkillisesti 
pysäyttivät aloitetut uudistukset. Jotkut maat, joissa on ollut pitkä lamakausi, ovat nyt 
puolestaan esimerkkejä uudistusten onnistuneesta toteuttamisesta (esimerkiksi Ghana 
ja Uganda). 
Tässä yhteydessä on siis välttämätöntä analysoida niitä vaikeuksia, joita Afrikan mailla 
on ollut ja tulee mahdollisesti edelleenkin olemaan. 
2. Saharan eteläpuolisen Afrikan vähäisen kasvun syyt 
Saharan eteläpuolisen Afrikan henkeä kohden lasketun bruttokansantuotteen vähäinen 
kasvu muihin kehittyviin alueisiin verrattuna johtuu useista tekijöistä. Taloudellisesta 
näkökulmasta katsottuna vähäinen kasvu johtuu muita kehittyviä alueita heikommasta 
investointiasteesta, voimakkaammasta väestön kasvusta ja eri tekijöiden tuotavuuden 
vähäisestä lisääntymisestä, joka puolestaan johtuu riittämättömästä talouspolitiikasta. 
Afrikan maat ovat kieltämättä kärsineet huonosta talouspolitiikasta, jolle on ollut 
ominaista suuret julkisen talouden alijäämät, yliarvostetut valuuttakurssit, markkinoiden 
liiallinen sääntely, suojelutulleista aiheutuvat vääristymät ja huonosti hoidettu julkinen 
sektori. Kaikki mainitut tekijät ovat vaikuttaneet haitallisesti yksityiseen sektoriin. 
Huonoihin tuloksiin ovat epäilemättä merkittävästi vaikuttaneet ulkoiset tekijät, koska 
AKT-maat ovat erityisen alttiita perustuotteiden markkinoiden vaihtelujen, 
kansainvälisen valuuttatilanteen ja ulkomaille velkaantumiseen liittyvien sitoumusten 
vaikutuksille. 
Kun analyysiä jatketaan pidemmälle ja pyritään tunnistamaan tekijät, jotka pitkällä 
aikavälillä ovat vähentäneet kehityspolitiikkojen tehokkuutta Afrikassa ja jotka 
osoittavat Afrikan maiden omaksuneen kasvua vähemmän kannustavia politiikkoja kuin 
muiden alueiden maat, esille nousee kaksi tekijää: epäsuotuisat rakenteelliset 
ominaispiirteet ja olot, jossa riskiaste on korkea. Hyvän talouspolitiikan noudattamisen 
vaikeus ja se, että mukauttaminen ja uudistaminen ovat osoittautuneet Afrikassa 
vaikeammiksi kuin muualla, näyttävät liittyvän sekä alkuvaikeuksiin että Afrikassa 
vallitseviin epävakaustekijöihin. 
Maiden kykyihin nähden liian suuria tarpeita ovat epäilemättä synnyttäneet 
itsenäisyyden alkuaikoihin liittyneet alkuvaikeudet, joilla näyttää olleen pysyviä 
vaikutuksia Saharan eteläpuolisen Afrikan kehitysoloihin, muita kehittyviä alueita 
27 
III LUKU 
nopeampaan väestön kasvuun ja erityisen alhaiseen koulutustasoon (joka pysyisi 
alhaisena, vaikka se suhteutettaisiin henkeä kohden laskettuun bruttokansantuotteeseen). 
Toisaalta myös suhteellisen tuntematon yrittäjähenkisyys selittää, miksi aiempaa 
kannustavampi politiikka vaikuttaa niin heikosti tarjontaan, vaikka valtio useiden 
vuosikymmenien ajan harjoitti hallinnollista interventionismia. 
Epävakaus on maailman alueista ollut voimakkainta Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. 
Ilmasto-olot aiheuttavat erityisiä vaikeuksia ja ne ilmenevät epävakaana 
maataloustuotantona, jonka taloudellinen ja sosiaalinen merkitys on kuitenkin edelleen 
suuri. Kasvua estävät myös vientitulojen, julkisen avun ja ulkomaisen rahoituksen 
siirtojen epävakaus, joka osaltaan vaikuttaa tuonnin määrään, sekä sisäisen 
rahatilanteen epävakaus, jolta ovat välttyneet vain tullittoman alueen maat sekä 
muutamat muut maat. 
Taloudellisten epävakaustekijöiden lisäksi tilannetta on pahentanut myös voimakas 
poliittinen epävakaus, joka rasittaa suuresti investointi-ilmapiiriä ja taloudellisen 
toiminnan kehittämistä yleensä. Avoimuuden puute julkisten asioiden hoidosta ja 
valtaeliitin pyrkimys elää koroillaan ja lisätä kannatustaan jakamalla etuuksia ovat 
heikentäneet valtioiden kykyä ottaa vastuuta. Hallintoon liittyvät ongelmat vaarantavat 
sosiaalisen kehittämisen pyrkimykset, jotka edellyttävät politiikkojen jatkuvuutta ja 
pitkän aikavälin näkemystä. Nämä ongelmat viivästyttävät myös rakennemukautuksen 
vaikutuksia, koska ne viivästyttävät investointeja. 
3. Poliittinen epävakaus ia valtion toimintavoikeudet 
Joidenkin AKT-maiden viimeaikaiselle kehitykselle on ollut ominaista poliittinen 
epävakaus, valtion heikentyminen ja sen kyvyttömyys toteuttaa kehityspolitiikkaa, 
rikollisuuden lisääntyminen yhteiskunnassa, järjestäytynyt väkivaltaja uuden tyyppisten 
aseellisten selkkausten nopea lisääntyminen7' sekä niihin liittyvät humanitaariset, 
sosiaaliset ja taloudelliset vaikutukset sekä ympäristövaikutukset. 
Kriisit johtuvat osittain siirtomaahallintojen jättämästä perinnöstä, jolle oli tyypillistä 
keskitettyjä interventionistinen hallinto sekä valtion rajojen määrittäminen sosiaalista 
yhteenkuuluvuutta huomioon ottamatta. 
Kriisien syynä ovat osittain myös poliittisten hallintojen kahtena tai kolmena 
ensimmäisenä itsenäisyyden vuosikymmenenä harjoittama autoritaarisuus, johon idän 
ja lännen väliset ristiriidat kannustivat, sekä vain tiettyjä etuja puolustava ja 
lyhytnäköinen vallankäyttö. Julkisten palvelujen heikko toimivuus, puolivaltiollisen 
sektorin liiallinen paisuminen, infrastruktuurien rappeutuminen ja julkisten tulojen 
liikkeelle laskemisen vaikeus myös ovat ilmeisimpiä merkkejä erilaisista 
toimintavaikeuksista. 
4 Kuusi maata kärsii tällä hetkellä sisällissodan vaikutuksista. Näiden maiden väkiluku 
on yhteensä 60 miljoonaa eli 11 prosenttia Saharan eteläpuolisen Afrikan väestöstä. 
28 
III LUKU 
Yhä jatkuva taloudellinen kriisi, jota 1980-luvun alussa kiihdyttivät raaka-aineiden 
hintojen lasku, öljyn hinnan nousu ja kansainväliset valuuttahäiriöt, on laskenut 
valtioiden tuloja ja palkkioiden todellista arvoa, muuttanut korkorakennetta ja 
vaurauden jakautumista. Kriisi on myös johtanut siirtymiseen kohti epävirallista 
taloudellista toimintaa ja siihen on liittynyt laittoman kaupan, joka nyt on sulautunut 
kansainvälisiin verkkoihin, ja petosten ennätyksellinen lisääntyminen. 
Hallintorakenteiden rappeutumiseen ja sosiaalisen syrjäytymisen ilmiöihin on 
viimeisten 15 vuoden aikana vaikuttanut kolme uutta tekijää: 
- Ensimmäiset, 1980-luvun alussa toteutetut talouden mukauttamis- ja 
uudistamisyritykset toivat esille toisentyyppisiä ongelmia kuin oli alunperin odotettu. 
Ensimmäiset toimet, joiden tarkoituksena oli pienentää julkisen sektorin kokoa ja 
vajetta, vähensivätkin julkisten palvelujen tehokkuutta ja vaikuttivat valtion 
taloudellisen ja sosiaalisen perustan heikentymiseen ja siten myös valtion poliittisen 
vaikutusvallan ja legitimiteetin heikentymiseen. Taloudellisiin uudistuksiin saadulla 
ulkopuolisella tuella oli yleisesti ottaen merkittäviä, odottamattomia poliittisen tason 
vaikutuksia. Vasta myöhemmin Bretton Woodsin instituution, sekä Euroopan unioni 
osana vuodesta 1990 alkaen toteuttamaansa mukauttamistukipolitiikkaa, ovat 
painottaneet, että mukauttamisohjelmien vaikutusten lisäämiseksi on välttämätöntä 
parantaa valtiollisten elinten toimintaa. Vähitellen on kehittymässä kokonaisvaltaisempi 
näkemys valtion asemasta uudessa talousympäristössä. 
- Kylmän sodan päättyminen ja itäblokin romahtaminen vuonna 1989 vaikuttivat siten, 
että teollisuusmaiden asenne AKT-maita kohtaan muuttui merkittävästi, kun he 
määrittelivät uudelleen geostrategiset etunsa. Muutos ilmeni käytännössä kahdella 
tavalla: osa maista menetti varmuuden ehdoitta saatavasta taloudellisesta tuesta ja 
kansainvälinen yhteisö määritteli tiukat vaatimukset ihmisoikeuksien kunnioittamista 
ja demokratian periaatteiden noudattamista varten. Omaksuttuun lähestymistapaan 
kuului ehkä liian kaavamaisia poliittisia ehtoja, joilla taloudellisiin ehtoihin 
yhdistyneinä ei ollut riittävää vaikutusta, jotta olisi voitu turvata suurempi poliittinen 
vakaus ja parantaa merkittävästi oikeusvaltiota. Joissakin tapauksissa kansainvälisen 
yhteisön tukema demokratisoiminen johti keinotekoisten rakenteiden ja pelkästään 
julkisivua ylläpitävien instituutioiden syntymiseen. 
- Kylmän sodan päättymisen kanssa samanaikaisesti alkanut AKT-maiden 
demokratisoituminen on osoittautunut erityisen vaikeaksi. Oikeusvaltio ei ole 
vahvistunut demokratisoitumisen myötä. Erityisesti Saharan eteläpuolisesta Afrikasta 
näyttää selvästi puuttuvan nykyisen tilanteen vaatimuksia vastaavat poliittisen ja 
sosiaalisen järjestäytymisen mallit: hallintotapa liittyy afrikkalaisten yhteisöjen 
toimintatapaan, jossa yhteisö on tärkeämpi kuin yksilö. Valtaan päässeen ryhmän oma 
etu syrjäyttää yleensä yleisen edun samoin kuin se, että valta pidetään sitä jakamatta 
ja vallan vaihtuvuuden periaatetta hyväksymättä. Tämä ei helpota valtion tehtävää, sillä 
sen on edistettävä taloudellista ja sosiaalista kehitystä yhä kilpailukykyisemmässä 
kansanvälisessä taloudellisessa tilanteessa ja noudatettava kansainvälisen yhteisön 
tunnustamia demokratian periaatteita. Tilanteen vaikeutta osoittaa myös se, että 
monissa maissa entinen johtava luokka on palannut valtaan vaaleilla, silloin kun on 
tehty sellaisia taloudellisia uudistuksia ja talousarviomuutoksia, joihin lyhyellä 
aikavälillä liittyy usein sosiaalisia kustannuksia, ja näin kansan odotukset petetään. 
Tilanne on päinvastainen kuin tilanne sotienjälkeisessä Euroopassa, jossa sosiaalinen 
29 
III LUKU 
kehitys ja kehittyneiden sosiaalisten järjestelmien toteuttaminen ovat vastanneet 
demokratian vahvistamisen tarpeeseen. 
Myönteistäkin kehitystä on tapahtunut. Vaalien järjestäminen määräajoin, aiempaa 
suurempi lehdistön vapaus ja sellaisten neuvottelurakenteiden toteuttaminen, joiden 
ansiosta yksityisellä sektorilla, ruohonjuuritason yhteisöillä, naisjärjestöillä ja valtiosta 
riippumattomilla järjestöillä on mahdollisuus saada äänensä kuuluviin, antavat 
mahdollisuuden käydä keskustelua ja merkitsevät askelta kohti avoimempaa hallintoa. 
AKT-maiden yhteiskuntien kasvavat vaatimukset yksilön osallistumista edistävästä ja 
yksilön tarpeita kunnioittavasta kehityksestä ovat merkittävä muutostekijä. 
Eri maissa esiintyy eri asteisia poliittisen hallinnon vaikeuksia. Ne pitävät kuitenkin 
yllä yleistä epävarmuuden ilmapiiriä, joka vaikuttaa kaikkein vakavimmista 
levottomuuksista kärsivien maiden lisäksi ainakin Saharan eteläpuolisessa Afrikassa 
siten, että se vähentää luottamusta koko maanosaan. Luottamuksen puute vaikuttaa 
suurelta osin siihen, miksi Afrikkaan tehdään niin vähän ja vaihtelevasti investointeja, 
erityisesti ulkomaisia investointeja. Myös kehitysavun legitimiteetti kärsii luottamuksen 
puutteesta. 
B. Torjuttavat riskit, kannustettavat mahdollisuudet 
1. Kehityksen perusedellytykset ja taloudelliset uudistukset 
Kaksi suurinta ongelmaa Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ovat tällä hetkellä 
poliittiseen ja sosiaaliseen epävakauteen liittyvät levottomuudet, jotka paikoin ovat 
hyvinkin vakavia, sekä talouden kasvupolitiikan toteuttamisessa kohdatut vaikeudet, 
joita edelleenkin on 15 vuoden ajan jatkuneesta mukauttamisesta ja kansainvälisten 
rahoituslaitosten tuesta huolimatta. 
Rauhan ja tyydyttävän talouden hoidon vähimmäisedellytykset eivät täyty useissakaan 
maissa. Voidaan arvioida, että ainoastaan 30 prosenttia Saharan eteläpuolisen Afrikan 
väestöstä elää maissa, joissa perusympäristö on juuri ja juuri tyydyttävä. Näihin maihin 
eivät kuulu sisällissotaa käyvät maat eivätkä maat, joissa talouden hoito ei ole 
kehityksen mahdollistavien vähimmäisedellytysten mukaista75. 
75 Edellytykset on tässä määritelty seuraavasti: vähimmäistason sosiaalinen 
yhteenkuuluvuus (ei sisällissotaa); vähimmäistason makrotaloudellinen vakaus (tässä 
otetaan huomioon inflaatio, talousarvion tase, ulkomaankaupan tase ja velkojen hoito); 
tehokkaan varojen jakamisen vähimmäisedellytykset, kaupankäynti- ja 
valuuttakurssijärjestelmän, rahoitussektorin sekä tuotanto- ja tuotemarkkinoiden 
toimivuus, puolivaltiollisten yritysten tila ja julkisten menojen rakenne. Kaikille näille 
perusteille on määritetty vähimmäisrajat. Nämä kolme ryhmää ovat sidoksissa 
toisiinsa. Jos sosiaalinen vakaus ei vastaa vähimmäistasoa, makrotaloudellinen vakaus 
ei ole mahdollinen. Jos sosiaalinen vakaus on suhteellisen hyvä mutta 
makrotaloudellinen vakaus ei vastaa vähimmäistasoa, varojen jakamista ei ole tarpeen 
tarkastella. 
30 
III LUKU 
Tulevaisuuden kehitysmahdollisuuksia arvioitaessa on tarkasteltava seuraavia kuutta 
olennaista toisistaan riippuvaista näkökohtaa: 
(i) Rauha ja turvallisuus, kehityksen vähimmäisedellytykset 
Sisällissodat rasittavat merkittävästi kaikkien AKT-maiden tilannetta70. Keskipitkällä 
aikavälillä tällaisia selkkauksia tulee kuitenkin jatkuvasti olemaan. Erilaisilla 
selkkauksilla on suoria, tuhoavia vaikutuksia niissä maissa, joissa ne tapahtuvat, mutta 
tämän lisäksi jossakin maassa tapahtuvilla vakavilla selkkauksilla on kielteisiä 
jälkiseurauksia koko alueelle, erityisesti siten, että ne lisäävät taloudellisten toimijoiden 
luottamuksen puutetta. 
Vaikka yleinen tilanne on huolestuttava, on aihetta myös optimismiin: voidaan todeta, 
että maissa joissa sosiaalinen vakaus vastaa juuri vähimmäistasoa ja joissa 
kasvutulokset77 ovat vaatimattomia niiden mahdollisuuksiin verrattuna, kasvu riittää 
kuitenkin nostamaan henkeä kohden laskettua tuloa. 
(ii) Tarvittavat taloudelliset ja institutionaaliset uudistukset 
Investointiaste on useissa maissa edelleen liian alhainen. Investointipäätöksiin 
vaikuttavista tekijöistä maan riskien arvioiminen eli poliittisen epävakauden ja talous-
ja kauppapolitiikan käänteiden riskien arvioiminen ovat tässä vaiheessa usein 
ratkaisevia tekijöitä. 
Yhä useammat maat ovat 1980-luvun lopulta lähtien alkaneet toteuttaa taloudellisia 
uudistuksia, mikä osaltaan helpottaa aiempaa suotuisamman toimintakehyksen luomista. 
Kuten muillakin maailman alueilla, nämä yleensä makrotaloudellisten 
vakauttamispyrkimysten yhteydessä aloitetut uudistukset liittyvät lyhyen aikavälin 
mukauttamisen ongelmakentän lisäksi myös sekä talouspolitiikkaan että 
institutionaalisiin muutoksiin. Kestävän j a vakaan makrotaloudellisen toimintakehyksen 
aikaansaamisen lisäksi uudistusten tavoitteena on parantaa talouden yleistä 
kilpailukykyä aiempaa realistisemman valuuttakurssipolitiikan, tehokkaampien 
markkinoiden, kaupankäynnin vapauttamisen ja ulkomaisille investoinneille 
avautumisen avulla. Julkisen sektorin uudistuksen tavoitteena on lisäksi keskittää 
julkisen sektorin toiminta sen perustehtäviin eli tärkeimpien palvelujen ja 
infrastruktuurien tarjoamiseen. 
Institutionaaliset uudistukset ovat pitkäaikaisempia ja vaikeampia toteuttaa kuin 
vapauttamispolitiikka. Ne liittyvät rahoitusjärjestelmän kehittämiseen ja 
uudenaikaistamiseen, verotuksen uudistamiseen, julkisten menojen hallintoon, 
oikeusjärjestelmän sääntökehyksen parantamiseen, valtionyritysten uudistamiseen ja 
yksityistämiseen. 
16 Hiljattain tehdyssä tutkimuksessa (P. Collier, CSAE Oxford University, 1995) 
arvioitiin, että esimerkiksi Mosambikin, Etiopian ja Ugandan bruttokansantuote on 
noin 40 prosenttia pienempi kuin se olisi, jos sisällissotia ei olisi ollut. 
77 Edellä määritetyt perusteet sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja talouspolitiikan 
vähimmäistason täyttäneissä kahdeksassa maassa (Kap Verde, Etiopia, Gambia, 
Ghana, Guinea-Bissau, Mauritania, Ugandoja Sambia), joita analysoitiin ajanjaksolta 
1993 - 1995, talouskasvu oli keskimäärin hieman yli kuusi prosenttia näiden kolmen 
vuoden aikana. Tarkasteluajanjakson valinta on määräävä tekijä perusteet tyydyttävien 
maiden yksilöimisessä. Tässä yhteydessä ei tutkittu esimerkiksi tullittoman alueen 
maita, joissa makrotaloudellinen tilanne on parantunut vuoden 1994 devalvaation 
jälkeen. Niitä voidaan kuitenkin tutkia myöhempien analyysien yhteydessä. 
31 
III LUKU 
Nämä toteamukset, jotka koskevat erityisesti Saharan eteläpuolista Afrikkaa, pätevät 
myös Karibian maissa, joiden ongelmakenttä on samantyyppinen mutta eri 
mittakaavassa. Joidenkin maiden viime vuosien aikana aloittamat uudistukset yksityisen 
sektorin ja vientimahdollisuuksien kehittämiseksi ovat vielä hyvin epätäydellisiä. 
Kaupankäynnin vapauttaminen, sääntökehyksen parantaminen, rahoitusjärjestelmän 
kehittäminen, työmarkkinoiden toimivuus sekä tarve määritellä sosiaalipolitiikan 
toiminta-alue tulevat edelleen olemaan etusijalla alueen talouspolitiikoissa jonkin aikaa. 
Joillakin aloilla on jo nähtävissä todellisia tuloksia. Vaikka on vaikea yksilöidä tarkasti 
kasvutulosten parantumisen syitä, ainakin Afrikkaa koskevaan erityisohjelmaan 
osallistuvien maiden osalta on kuitenkin selvää, että kansainvälisen yhteisön 
rahoitustuella7* on ollut suuri merkitys siinä, että se on mahdollistanut tietyn 
jatkuvuuden talouspolitiikoille ja uudistuksille. 
(iii) Demokratisoituminen ja talouden vapautuminen 
Taloudellinen ja poliittinen siirtymävaihe (siirtyminen kohti markkinataloutta ja 
monipuoluejärjestelmää) synnyttää sekä tiettyjä yhteisvaikutuksia että tiettyjä 
vaikeuksia. Yhteisvaikutuksia syntyy, kun uudistuksista voidaan käydä laajaa julkista 
keskustelua hallituksen ja siviiliyhteiskunnan, erityisesti yksityisen sektorin edustajien 
välillä ja kun hallitus saadaan uskottavasti sitoutumaan niihin. Vaikeuksia syntyy, kun 
demokraattinen avautuminen vaikeuttaa väliaikaisesti vapauttamiseen liittyvän 
vakauttamispolitiikan toteuttamista. Näin tapahtuu erityisesti silloin, kun edistyminen 
on hidasta ja vähäistä ja viivästyttää kysyntäedellytysten paranemisen muodossa 
odotettuja myönteisiä vaikutuksia sekä pidentää aikaa, jona sosiaalis-taloudellista 
politiikkaa ohjaavat talousarvioon liittyvät rajoitukset. Näissä oloissa on osoittautunut 
vaikeaksi saavuttaa pysyvä valitsijoiden tuki ja uudistuksia suosiva yhteisymmärrys, 
ja tämä vaarantaa talouspolitiikan jatkuvuuden. 
(iv) Sosiaaliseen muutokseen liittyvät kysymykset 
Vaikka taloudellisten uudistusten vähimmäisvaatimuksista on päästy 
yhteisymmärrykseen, rakenneuudistukset, joilla on syvempiä ja laaja-alaisuudestaan 
johtuen vaikeammin havaittavampia vaikutuksia, ovat sitä vastoin kiistanalaisempia ja 
saavat osakseen voimakkaampaa vastustusta. Saharan eteläpuolisessa Afrikassa 
vastustusta harjoittavat valtaa pitävät ryhmät ja se tukeutuu yhteen afrikkalaisten 
yhteisöjen toiminnan pääpiirteistä eli yksilöllisten etujen keräämisen kieltämiseen. 
Solidaarisuus ryhmää kohtaan johtaa usein taloudellisesta toiminnasta saadun hyödyn 
jakamiseen yhä pienemmälle osalle kansasta ja sellaiseen toimintatapaan, jossa 
vallanpitäjiä lähellä olevat ryhmät tuntevat yhteisvastuuta ainoastaan erittäin pientä 
kansanosaa kohtaan. Nämä sosiaalisen järjestäytymisen edellytykset rajoittavat 
rahoittajien harjoittaman talouspolitiikan sääntöjä siten, että yhteisten 
vähimmäisvaatimusten lisäksi uudistusten vaikutukset ja uskottavuus ovat vaikeasti 
havaittavissa. Koko kansainvälisen yhteisön kaikilla mailla on lisäksi vaikeuksia 
sovittaa yhä kilpailullisempaan maailmaan erilaiset taloudellisen kehityksen tilanteet 
ja poliittiset sitoumukset, jotka Riossa, Kairossa, Kööpenhaminassa ja Pekingissä 
tehtiin yksilön tarpeisiin keskittyneen kestäväi? kehityksen kannustamiseksi. 
* Afrikkaa koskevaan erityisohjelmaan osallistuvien maiden osalta tuki on ollut yli 40 
prosenttia tavaroiden ja palvelujen viennin arvosta (kun korkoja ei oteta huomioon). 
32 
III LUKU 
(y) Köyhyyden vähentäminen 
Viime aikoina parantuneet kasvutulokset ovat epäilemättä mahdollistaneet köyhyyden 
kasvun pysähtymisen tai hidastumisen joissakin maissa mutta eivät köyhyyden 
vähenemistä. Aiempaa kestävämpi talouden kasvu on kuitenkin tarpeen. 
Maailmanpankki arvioi, että kun otetaan huomioon talouden rakenne ja väestön 
kasvuaste, bruttokansantuotteen viiden prosentin vuotuinen kasvu riittäisi juuri ja juuri 
vakauttamaan köyhyysrajan alapuolella elävien ihmisten määrän Saharan 
eteläpuolisessa Afrikassa. Viimeisen kymmenen vuoden aikana kuitenkin ainoastaan 
kuusi Saharan eteläpuolisen Afrikan yli yhden miljoonan asukkaan maista on ylittänyt 
köyhyysrajan. Kasvun vaikutuksia köyhyyteen on vielä kuitenkin paljon varaa 
parantaa, koska sosiaalisten peruspalvelujen käyttömahdollisuuksia voidaan vielä 
huomattavasti laajentaa ja tuotannollisia voimavaroja (koulutus, maanomistus, pääoman 
ja luoton saanti jne.) saadaan edelleen huonosti käyttöön. Kokonaisia väestönosia jää 
käytännössä täysin talouden virallisen sektorin ulkopuolelle. Naiset ovat erityisen 
haavoittuva väestönosa, ja heidän sosiaalis-taloudellisen tilanteensa parantaminen 
edistäisi merkittävästi köyhyyden vähentämistä. Epävirallinen sektori on usein hyvin 
vireä mutta ei yleensä anna mahdollisuuksia parantaa ihmisten elinoloja kestävällä 
tavalla. Kaikki taloudelliset siirtymät johtavat lopulta muutoksiin eri väestönosien 
suhteellisessa asemassa. Olemassa olevat sosiaaliset järjestelmät, jotka perustuvat 
suurelta osin ryhmien sisäiseen yhteisvastuun tunteeseen ja sen lisäksi myös 
riippuvuussuhteisiin, eivät anna mahdollisuutta ratkaista näitä ongelmia tehokkaasti. 
(vi) Yhdentyminen maailmantalouteen 
AKT-maiden yhdentyminen kansainväliseen kauppaan riippuu sekä sisäisen 
talouspolitiikan onnistumisesta ja talouden kilpailukyvyn parantamisesta että 
ulkomaisille markkinoille pääsystä. 
Vaikka maailmanlaajuistuminen on vähentänyt kaupan esteitä ja kansainväliseen 
kauppaan liittyviä kustannuksia, kansainvälisille markkinoille pääsy muuttuu yhä 
monimutkaisemmaksi sekä muista kuin tulliesteistä riippuvaisemmaksi. Tullimaksujen 
tasolla on yhä pienempi merkitys markkinoille pääsyn kannalta ja muista näkökohdista, 
kuten kilpailupolitiikka, tekniset standardit, erilaiset terveys- ja 
kasvienterveysstandardit, erilaiset tuet, polkumyyntiä ja tasoitusmaksuja koskevat 
politiikat, ympäristöä ja sosiaalipolitiikkaa koskevat säännökset, henkistä omaisuutta 
koskeva lainsäädäntö, investointeja koskeva lainsäädäntö jne., on tullut yhä 
merkittävimpiä markkinoille pääsyä määrittäviä tekijöitä. 
Vaikka Uruguayn kierroksella laaditun sopimuksen mukainen monenvälinen 
vapauttaminen on onnistunut hyvin, Maailman kauppajärjestö ei kuitenkaan sääntele 
riittävästi montaakaan edellä mainituista kauppaan liittyvistä aloista. Monikansallisilla 
yrityksillä ja kauppaa käyvillä mailla on näin ollen tilaisuus harjoittaa kilpailukykyä 
heikentävää toimintaa, joka saattaa muodostaa tehokkaita esteitä kansainvälisille 
markkinoille pääsylle. Monenvälisellä tasolla laadittujen järjestelyjen kehittäminen 
uusilla kauppaan liittyvillä aloilla sekä kaupankäynnin teknisiä esteitä koskevien uusien 
sopimusten soveltamiseen ja muihin kuin tariffiesteisiin liittyvien riitojen ratkaisemista 
koskevien sääntöjen uskottavuuden parantaminen ovat merkittäviä asioita, joita tullaan 
lähivuosina käsittelemään Maailman kauppajärjestössä. 
Uruguayn kierroksella laadittua sopimusta seurannut monenvälinen vapauttaminen ei 
ole vähentänyt lisääntynyttä kiinnostusta^ 980-luvun lopulla syntyneeseen alueelliseen 
33 
Liite N:o 3. AKT-maiden kaupalliset toimintasuunnitelmat 
Yhtenä AKT-maiden tärkeimmistä tavoitteista 2000-luvun kynnyksellä on syrjäytymisen 
vaaran minimoimiseksi yhdentyä mahdollisimman hyvin maailmantalouteen muuttamalla 
toimintalinjojaan tälle kehitykselle suotuisaan suuntaan, ja maksimoidakseen mahdollisuudet 
osallistua kannattavalla tavalla tavaroiden, pääoman, palvelujen ja työvoiman 
kansainvälisiin markkinoihin. 
AKT-maat voivat harkita useaa yhdentymisstrategiaa erityisolosuhteidensaja -tilanteidensa 
mukaan ja toimia niille sopivimmalla tavalla yhdentyäkseen maailmantalouteen: 
a) yksipuolisuus. Pyritään säilyttämään EU:n nykyinen eriytetty (suhteessa muihin vähiten 
kehittyneisiin AKT-maihin), sopimusperusteinen yksipuolinen suosituimmuusjärjestelmä, 
jossa vaaditaan markkinoillepääsyn laajentamista ja niiden menettelytapojen ja säännösten 
joustamista, joiden katsotaan olevan esteenä viennin kehitykselle. 
b) monenvälisyys. Ei oteta huomioon minkäänlaista eriytettyä etuisuuskohtelua, 
rationalisoidaan, vähennetään ja kunnioitetaan GATT-sopimuksen tulliehtoja. Pyritään 
vapaampaan monenväliseen kauppaan keskittymällä tuotteisiin ja aloihin, joista on hyötyä 
kaikille vähiten kehittyneille AKT-maille. Käytetään perusteellisesti hyväksi Maailman 
kauppajärjestön luomia uusia sääntöjä kaupallisten etujen puolustamiseksi; 
c) yksipuolinen kaupan vapauttaminen. Pyritään itsenäisesti kaupan vapauttamiseen siltä 
osin, kun siitä ei ole GATT-sopimuksessa sovittu, itsenäisten rakennemuhautusohjelmien tai 
Bretton JVoods-järjestelmäntukemien toimielintenyhteydessä. Säilytetään G A TT-sopimuksen 
nojalla saavutettu joustavuus kauppapolitiikan sitoumustenja aikataulujen noudattamisessa; 
d) Etelä-etelä -vastavuoroisuus. Laajennetaan ia syvennetään käynnissä olevaa alueellista 
ja taloudellista yhdentymisprosessia. Etsitään näissä olosuhteissa maantieteellisesti 
"luonnollisimmat" kauppakumppanit mahdollisesti naapureina olevien AKT-maiden 
ulkopuolelta (kauppavirtojen ja toisiaan täydentävien tuotteiden osalta); 
e) Pohjoinen-etelä -vastavuoroisuus. Sitoudutaan alueelliseen yhdentymiseen liittyviin 
sopimuksiin, jotka koskevat sekä kehittyneitä että kehittyviä talouksia niin, että voitaisiin 
vakiinnuttaa tehokkaasti omat taloudet kuuluviksi kaupallisiin yhteenliittymiin, jolloin 
tasoitettaisiin linjanmuutosten aiheuttamia muutoksia sellaisen kaupan ja investoinnin 
osalta, josta muut vähiten kehittyneet AKT-maat voisivat hyötyä tai ovat jo hyötyneet 
(Karibian maat NAFTA:n tai FTAA.n sisällä). 
Nämä eri vaihtoehdot eivät tietenkään sulje pois toisiaan. Monet yhdistelmät ovat 
mahdollisia. AKT-maiden käytettävissä olevien vaihtoehtojen mukaisesti EU:n olisi 
löydettävä ne oikeat kauppasopimuksia koskevat mahdollisuudet, joista EU toivoo 
pääsevänsä sopimukseen yhteistyökumppaneidensa kanssa. 
33 o^ 
III LUKU 
lähestymistapaan. Kauppaa käyvät teollisuusmaat ja kehittyvät maat näyttävät 
huomanneen, että ne saavat lisäarvoa ylittäessään pienemmässä maantieteellisessä 
mittakaavassa Uruguayn kierroksen saavutukset, joiden ei katsota vielä vastaavan 
lisääntyneitä vaatimuksia vapaammasta kaupasta sekä suuremmasta varmuudesta ja 
yhdenmukaistamisesta uusilla kauppaan liittyvillä aloilla. 
Kaupankäynnin aloittamisen ja viennin uudelleen suuntautumisen tavanomaisten 
vaikutusten lisäksi myös pohjoisen ja etelän väliset kauppasopimukset lisäävät niihin 
osallistuvien vähiten kehittyneiden maiden poliittista uskottavuutta, mahdollistavat 
suurempien kansallisten ja ulkomaisten investointien houkuttelemisen, parantavat 
kilpailukykyä, turvaavat teknologian käyttöön saannin aiempaa paremmin sekä 
turvaavat tietyn suojelun tason kauppaan liittyvien alojen poliittisen kehityksen osalta, 
mitä ei kannata väheksyä. 
Monenvälinen vapauttaminen ja alueellista lähestymistapaa suosivan suuntauksen 
yleistyminen tuovat muutoksia vähiten kehittyneiden maiden taloudellisiin 
mahdollisuuksiin. Yleisentullietuusjärjestelmänyksipuolisestasuosituimmuuskohtelusta 
tai muiden järjestelmien, kuten Lomén yleissopimuksen mukaisesta 
suosituimmuuskohtelusta hyötyvät maat joutuvat huomaamaan etuuksiensa arvon 
heikkenevän. Lisäksi alueellisten ryhmittymien ulkopuolelle jäävät vähiten kehittyneet 
maat saattavat joutua huomaamaan kaupan ja investointien suuntautuvaan uudelleen 
niille haitallisella tavalla. Monenvälisen ja alueellisen vapauttamisen, olisi parannettava 
vähiten kehittyneiden maiden markkinoita, jos alueellinen vapauttaminen kannustaa 
tulliesteiden alentamiseen yhteistyökumppaneiden kesken ja lisäksi myös muuhun 
maailmaan nähden. 
Kasvun ja yhdentymisen osalta muista maista jäljessä olevien kehittyvien maiden on 
käännettävä kielteiset suuntaukset päinvastaisiksi ja tehtävä vapauttamisen laajuutta ja 
nopeutta koskevia vaikeita päätöksiä sekä erityisesti valittava paras mahdollinen 
strategia maailmantalouteen yhdentymistä varten. Olisiko niiden valittava 
monenvälinen vaihtoehto vai olisiko yksipuolinen vapauttaminen paras ratkaisu? 
Olisiko niiden omaksuttava alueellinen lähestymistapa (etelä-etelä ja/tai pohjoinen-
etelä)? Olisiko niiden valittava näiden vaihtoehtojen yhdistelmä? 
2. Rohkaisevia tuloksia, jotka saattavat merkitä käännekohtaa 
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa viimeaikoina tapahtunut kasvutulosten paraneminen 
(3,5 - 4 prosenttia koko alueella vuonna 1995 ja seitsemän prosenttia Afrikkaa 
koskevaan erityisohjelmaan osallistuvissa 31 maassa) liittyy osittain sellaisiin lyhyen 
aikavälin tekijöihin kuin raaka-aineiden hintojen nousu kansainvälisillä markkinoilla. 
Kasvutulosten paraneminen on kuitenkin rohkaisevaa, koska parantumista on 
tapahtunut monissa maissa ja koska se liittyy sosiaalis-taloudellisen hallinnon 
parantamiseen ja uudistuksiin, joiden toteuttaminen on alkanut tuottaa tuloksia 
erityisesti viennin määrän kasvuna. 
Rotuerottelun lopettaminen Etelä-Afrikassa on epäilemättä yksi selvimpiä suotuisia 
tekijöitä. Etelä-Afrikan kehitysnäkymät ovat riippuvaisia sen kyvystä vähentää 
sosiaalista jännitystä aiheuttavia tekijöitä ja parantaa työmarkkinoiden tilannetta. Etelä-
Afrikalla on kuitenkin merkittäviä kasvumahdollisuuksia, ja taloudellisten 
34 
III LUKU 
kerrannaisvaikutusten ja alueen muiden maiden sisäisen tilanteen paranemisen ansiosta 
ulkomaisina investointeina ja kauppasuhteina ilmenevä suotuisa kehitys vaikuttaa koko 
alueeseen. 
Länsi-Afrikan tullittoman alueen maat ovat osaltaan parantaneet kuvaa koko 
maanosasta. Vuoden 1994 devalvaatiolla oli erityisen selviä myönteisiä vaikutuksia 
niissä maissa, joissa se yhdistyi mukauttamis- ja uudistuspolitiikkaan. Länsi-Afrikan 
alueellisen tason taloudellinen yhdentyminen avaa suotuisia näkymiä ja saattaa merkitä 
ratkaisevaa käännekohtaa alueen maiden taloudellisessa kehityksessä, mikä ilmenee 
myönteisinä vaikutuksina, kuten kaupankäynnin lisääntymisenä ja kilpailukyvyn 
paranemisena ja siten, että yhdentyminen toimii vakauteen pyrkivien 
makrotalouspolitiikkojen kiinnekohtana ja lisää niiden uskottavuutta, joka on 
avaintekijä sekä kotimaisten että ulkomaisten investointien edistämiseksi. 
Myös osassa Itä-Afrikan maita (Kenia, Tansania, Uganda) tilanne on parantunut 
huomattavasti viimeisen kahden vuoden aikana. Kyseiset maat ovat hiljattain 
aloittaneet alueellisen yhteistyön ja yhdentymisen toimia, jotka tällä hetkellä liittyvät 
kuljetusalan, liikenteen ja maksutoimien yhteistyöhön. 
Useat Karibian maat ovat edistyneet merkittävästi taloutensa vakauttamisessa. Ne 
pystyivät hyödyntämään 1980-luvun suotuisia ulkoisia oloja vero-ja rahauudistuksissa 
ja kaupan vapauttamisessa osana alueellisen yhteistyön ja yhdentymisen toimia, joiden 
tavoitteena on liittää Karibian maat jollain aikavälillä läntisen pallonpuoliskon 
talouteen (katso liite 4). 
Keskipitkän aikavälin näkymät ovat kuitenkin riippuvaisia talouspolitiikkaa 
toteuttamalla saavutetusta edistyksestä kaikissa edellä tarkoitetuissa maissa. 
Rakenteelliset puutteet ovat merkittävä heikkoustekijä. Jos uudet investoinnit eivät 
mahdollista viennin rakenteen monipuolistamista, ulkomaankaupan vaihtosuhteen 
kehittyminen tulee olemaan voimakkaasti riippuvaista raaka-aineiden hintojen 
vaihtelusta, mikä vaarantaa pysyvästi uudistusten toteutumistahdin sekä mukauttamisen 
edut. 
Maailmanpankin laatimien keskipitkän aikavälin ennusteiden mukaan kasvu tulee koko 
Saharan eteläpuolisessa Afrikassa (Etelä-Afrikka mukaan lukien) olemaan keskimäärin 
3,8 prosenttia vuodessa seuraavien kymmenen vuoden aikana (1996 - 2005), jos suuria 
ulkoisia kriisejä ei synny ja kun raaka-aineiden hintojen oletetaan olevan hitaassa 
laskusuunnassa pitkällä aikavälillä sekä kun otetaan huomioon hyvin epävarma tilanne 
maissa, jotka kärsivät tällä hetkellä sosiaalisen syrjäytymisen ilmiöistä ja enemmän tai 
vähemmän voimakkaasta poliittisesta epävakaudesta. Arvioidun luvun toteutuminen, 
joka perustuu olettamukseen uudistusten jatkumisesta tasaisella vauhdilla, merkitsisi 
huomattavaa kehitystä viimeisiin kymmeneen vuoteen verrattuna (1,7 prosentin kasvu 
vuosina 1986 - 1995) ja mahdollistaisi henkeä kohden lasketun tulon hienoisen nousun 
(+ 0,9 prosenttia vuodessa). Vaikka kasvu toteutuisi, monissakaan maissa ei voida 
merkittävästi vähentää köyhyyttä, mikä merkitsee suurta haastetta kyseisten maiden 
hallituksille sekä kaikille, joita kehitysyhteistyö koskee. 
Maailmantalouden kehitysnäkymät nostavat esiin joitakin AKT-maille mahdollisesti 
suotuisia tekijöitä: suhteellisen jatkuva maailmankaupan kasvu (yli kuusi prosenttia 
vuodessa Maailmanpankin ennusteiden mukaan), Uruguayn kierroksen tuloksiin ja 
35 
Liite N:o 4. Karibian maat: alueellisen yhdentymisen näkymät 
Laajassa maantieteellisessä merkityksessä Karibian alue käsittää yhteensä 37 maata ja 
aluetta, jotka sijaitsevat Ântillien saaristossa ja Latinalaisen Amerikan mantereen 
tuntumassa. Ne ovat: 15 itsenäistä Karibian AKT-maata; kaksi Hollannin aluetta ja viisi 
Iso-Britannian aluetta (merentakaiset maat ja alueet); kolme Ranskan merentakaista 
departementtia; kaksi Yhdysvaltoihin assosioitunutta valtiota; Kuuba ja yhdeksän itsenäistä 
espanjankielistä Etelä- ja Keski-Amerikan Karibian rannikkovaltiota (Kesiä-Amerikan, 
Meksikon, Venezuelan ja Kolumbian yhteismarkkinat). Suurin osa näistä valtioryhmittymistä 
kuuluu hiljattain perustettuun Karibian maiden yhteisöön, joka muodostaa 205 miljoonan 
ihmisen potentiaalisen talousalueen. 
Maantieteellisen asemansa ja rakenteensa vuoksi Karibian maat eroavat muista AKT-
maista. Alueen maiden taloudellinen tulevaisuus on riippuvainen asteittaisesta 
yhdentymisestä Amerikkaan, mitä tasapainotetaan tiiviiden ja vakaiden Euroopan-suhteiden 
säilyttämisellä. Pyrkimystä tähän tasapainoon perustellaan tavoitteella säilyttää Karibian 
maiden kansallinen itsemääräämisoikeus ja alueellinen identiteetti Yhdysvaltojen 
taloudellista, kulttuurillista ja teknologista ylivaltaa vastaan sekä mahdollisuudella 
vaihtoehtoisten taloudellisten yhteenliittymien luomisesta. Läntisellä pallonpuoliskolla 
alkanut kaupan vapauttamisen strategia ja NAFTA1 :n yhteydessä käyttöön otettu 
kaupallisen vastavuoroisuuden periaate takaavat Karibian alueelle Afrikkaa nopeamman 
muutoksen. 
Vapaakauppasopimusten ja laajemman taloudellisen yhteystyön tuomat mahdollisuudet 
läntisen pallonpuoliskon valtioiden kesken antaa uuden sysäyksen alueellisen taloudellisen 
yhdentymissuunnitelman vauhdittamiselle. Tämän yhdentymisen päätavoitteena olisi luoda 
taloudelliset ja kaupalliset puitteet vähitellen tapahtuvalle talouden vapauttamisprosessille 
ja valmistaa alueiden taloudelliset toimijat vastaamaan kilpailuun. Samanaikaisesti 
Karibian maiden olisi arvioitava uudenlaisen kansainvälisen ilmapiirin vaikutusta pienten 
saarivaltioiden poliittiseen elinvoimaisuuteen ja taloudelliseen selviämiskykyyn, sillä nämä 
saarivaltiot muodostavat suurimman osan alueen valtioista. 
Pyrkimys tiiviimpään yhdentymiseen on jo pitkään ollut yksi alueiden päätavoitteista. 
Tämänsuuntaisia pyrkimyksiä on toteutettu jo 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa jolloin 
Länsi-Intian federaatio epäonnistui. Kymmenen viime vuoden aikana rakenteelliset 
suuntaukset maailmantaloudessa ovat määränneet sen, kuinka alueellisella tasolla 
yhteistyön vaatimuksiin on vastattu, mitä ilmentävät syntyneet alueellisen yhdentymisen eri 
liittymät tai alaliittymät. Tämä kehitys on johtanut esimerkiksi pienimuotoisen Itä-Karibian 
valtioiden rahaunionin (OECS), Karibian maiden yhteisön yhteismarkkinoiden (CARICOM) 
sekä äskettäin perustetun laajemman Karibian maiden yhteenliittymän (ACS)2 syntymiseen. 
Alueellisten rakennelmien kehittyminen on vaihdellut maantieteellisesti ja siinä on pyritty 
enemmän laajentamaan kuin syventämään yhdentymisprosessia. 
Pohjois-Amerikan vapaakauppasopimus, NAFTA (engl). 
CARICOM perustettiin 1973, OECS 1981 ja ACS 1995. 
3 £ <=^ 
Jos näissä pyrkimyksissä ei ole tarpeeksi hyvin onnistuttu, johtuu se niiden haasteiden yhä 
kasvavasta monimuotoisuudesta ja moninaisuudesta, joihin Karibian maat joutuvat 
vastaamaan. Nämä haasteet kohdistuvat erityisesti seuraaviin asioihin:. 
- demokratian lujittaminen, poliittinen muutos Haitilla ja Kuuban saattaminen uuteen 
alueelliseen ja kansainväliseen ympäristöönsä; 
- taistelu Karibian maiden syrjäytymistä vastaan synnyttämällä alueellisia yhteenliittymiä; 
- alueen valtioiden kestävän kehityksen varmistaminen ja erityisesti: inhimillisten 
voimavarojen ja kansalaisyhteiskunnan ja yksityisen sektorin sisällyttäminen 
kehitysprosessiin; 
- luonnonvarojen ja ympäristön suojelu sekä luonnonkatastrofien estäminen; taistelu 
sosiaalis-taloudellisia ja kulttuurisia vitsauksia, erityisesti huumeita vastaan sekä 
muuttoliikkeiden hallinta; 
- taloudellinen muutos ja erityisemmin: Karibian maiden siirtyminen palvelujen ja 
teknologian aikakauteen; siirtyminen kaupan protektionismista (banaanit, sokeri, riisi) 
avoimeen kilpailutalouteen; taloudellinen mukautus ja sen negatiivisten sosiaalisten 
vaikutusten lieventäminen; 
- perinteisten kauppakumppaneiden, eli Euroopan, Yhdysvaltojen ja Kanadan läsnäolon 
takaaminen alueella; 
Tässä yhteydessä yksi Karibian maihin sovellettavista strategioista voisi olla alueellisen 
yhdentymisen realistinen edistäminen, josta parhaillaan käydään keskustelua. 
3 EU:n ja AKT-maiden välisen alueellisen yhteistyön yhteydessä Karibian alue käsittää 
ne AKT-maat, jotka ovat ryhmittyneet CARIFORUM-nimisen yhteensovittamisjärjestön 
ympärille, joka perustettiin vuonna 1991 kahden uuden Lomén yleissopimuksen piiriin 
kuuluvan valtion (Haiti ja Dominikaaninen tasavalta) ja perinteisten CARICOM: iin kuuluvien 
AKT-maiden välille, jotka ovat: Antigua ja Barbuda, Bahamasaaret, Dominikaaninen 
tasavalta, Grenada, Guyana, St Lucia, St Kittsja Nevis, St Vincent ja Grenadines, Surinam 
sekä Trinidad ja Tobago. Asukkaita tällä alueella on noin 21,5 miljoonaa. 
% S" fc, 
III LUKU 
Maailman kauppajärjestön työhön perustuva kansainvälinen kauppajärjestelmä, 
palvelualojenj a erityisesti matkailualan merkittävät kehitysmahdollisuudet, Itä-Aasiaan, 
Latinalaiseen Amerikkaan ja mahdollisesti myös Itä-Eurooppaan syntyvät uudet, 
voimakkaasti kasvavat markkinat, jotka antavat mahdollisuuden AKT-maiden talous-
ja kauppasuhteiden monipuolistamiseen. Merkittävä tekijä on myös köyhimpien maiden 
pääsyn helpottaminen teollisuusmaiden markkinoille; hiljattain pidetyssä G7-maiden 
huippukokouksessa hyväksytty periaate, jota Euroopan unioni on edistänyt. 
C. Tulevan kumppanuuden vaikutukset 
Kehityksen edellytykset ovat muuttuneet perinpohjaisesti sekä sisäisellä sosiaalis-
poliittisella tasolla että kansainvälisen talouden ja politiikan tasolla. 
AKT-maiden rasitteita ja mahdollisuuksia analysoitaessa voidaan tulevaisuuden 
yhteistyön pohtimista varten tehdä joitakin merkittäviä päätelmiä, joiden tavoitteena 
on kyseisten maiden tukeminen entistä keskitetymmin ja tehokkaammin mukauttamis-
ja kehityspolitiikkojen toteuttamisessa. Erityisesti on otettava huomioon seuraavat 
näkökohdat: 
- Mukauttamispolitiikkojen tukeminen. Suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa 
1960-luvulla tunnistetut ongelmat ovat edelleen olemassa vuonna 2000: talouden 
hajanainen rakenne, riittämättömät infrastruktuurit, taloudelliselle kehitykselle 
epäsuotuisa sosiaalinen ja poliittinen järjestys. Suurimmassa osassa alueen maita on 
rakenteellisia puutteita mutta alueen muutamat menestyneet maat osoittavat, että 
elintason parantaminen on mahdollista ja että se liittyy kiinteästi maailmankaupan 
harjoittamiseen. Suurin haaste useimmille AKT-maille on sisäisen politiikan ja 
talouden hoidon parantaminen siten, että voidaan turvata aiempaa suotuisammat 
edellytykset yksityisen sektorin kehitykselle, ja ulkomaisten investointien 
houkutteleminen sekä taloudellisten ulkosuhteiden laajentaminen siten, että voidaan 
ottaa huomioon maailmanlaajuisen talouskasvun uusi jakautuminen. Köyhimmät maat 
tulevat kuitenkin vielä pitkään tarvitsemaan ulkopuolista tukea investointien ja 
tärkeimpien peruspalvelujen rahoittamisessa. 
- Uskottavuuden ja moitteettoman hallinnon tärkeys. Tarvittavien uudistusten 
myönteiset vaikutukset eivät toteudu, ellei uudistusten uskottavuus parane. Poliittiset 
ja institutionaaliset näkökohdat on otettava huomioon yhdessä taloudellisten 
näkökohtien kanssa. Tulevaisuuden kumppanuus tulee toteutumaan siirtymävaiheessa, 
joka tulee olemaan pitkä ja joka liittyy taloudellisen järjestyksen lisäksi myös 
yhteiskuntamallin muuttumiseen. 
On välttämätöntä kiinnittää erityishuomiota kestävän kehityksen 
ympäristönäkökohtiin. Painopiste olisi ensisijaisesti asetettava AKT-maiden omien 
valmiuksien ja ensisijaisten tavoitteiden vahvistamiseen mutta olisi 
tarkoituksenmukaista myös aloittaa vuoropuhelu, joka koskee AKT-maihin 
todennäköisesti vaikuttavien maailmanlaajuisten muutosten seurauksia ja AKT-maiden 
osuutta haitallisen kehityksen torjunnassa. 
- Eriytettyjen lähestymistapojen omaksumisen välttämättömyys. Yhteistyön merkitys, 
sisältö ja yksityiskohtaiset säännöt eivät voi olla samanlaisia maassa, joka kärsii 
36 
III LUKU 
taloudellisesta ja sosiaalisesta syrjäytymisestä, ja maassa, joka osallistuu taloudellisten 
ja institutionaalisten uudistusten ohjelmaan. Selkkausten torjunnalla sekä tehokkaiden 
valtioiden ja instituutioiden jälleenrakentamisella on oltava merkittävä sija yhteistyön 
tavoitteissa. Maissa, joissa sosiaalinen yhteenkuuluvuus on alhainen, yhteistyön avulla 
voidaan osaltaan vähentää kasvua ja investointeja koskevien riskejä ja 
epävakaustekijöitä. Tältä osin kauppajärjestelyillä saattaa olla suuri merkitys riippuen 
siitä, missä määrin ne mahdollistavat tai eivät mahdollista poliittista käännettä. 
Ulkoisen avun myöntämistä ja erityisesti uudistusten tukemista koskevat 
yksityiskohtaiset säännöt saattavat toimia kannusteena tarvittavien poliittisten 
mukautusten toteuttamiselle ja etenkin jatkuvuuden turvaamiselle. Muitakin yhteistyön 
muotoja voidaan etsiä, jotta voitaisiin vähentää etenkin valuuttoihin liittyviä 
epävakaustekijöitä. 
- Tiettyjen perusteiden ja tavoitteiden mukaisesti määritelty kauppajärjestelmä. 
Euroopan unionin ja AKT-maiden välistä uutta, vuoden 2000 jälkeistä 
kauppasopimusta on arvioitava sen mukaan, kuinka AKT-maat pystyvät voittamaan 
kohtaamansa haasteet, rasitteet ja ongelmat. Kauppasopimuksessa on: 
- noudatettava vastaavia Maailman kauppajärjestön sääntöjä turvallisuuden ja 
vakauden turvaamiseksi markkinoille pääsyn osalta; 
- kannustettava AKT-maiden aiempaa täysivaltaisempaa ja aktiivisempaa 
osallistumista Maailman kauppajärjestöön sekä yhteisönä että yksittäisinä 
valtioina; 
- säilytettävä Euroopan unionin markkinoille pääsy nykyisellä tasollaan ja 
mahdollisuuksien mukaan helpotettava niille pääsyä lieventämällä velvoittavia 
sääntöjä ja menettelyjä sekä takaamalla siinä määrin kuin mahdollista 
perustuotteita koskevien pöytäkirjojen tarjoamat edut; 
- korvattava kaupankäynnin uudelleen suuntautumisen vaikutukset sekä AKT-
maille epäedulliset investoinnit, jotka johtuvat Euroopan unioniin 
keskittyneestä alueellisesta lähestymistavasta; 
- turvattava AKT-maille kansainvälisestä näkökulmasta katsottuna aiempaa 
parempi uskottavuus sekä kaupallinen kehys ja sääntökehys (tuonti- ja 
vientijärjestelmät), jotka ovat ennakkoedellytyksiä vientitulosten 
parantamiselle ja suorien ulkomaisten investointien houkuttelemiselle, ja siten 
lisätä kasvua; 
- kannustettava kilpailua ja parempaa varojen kohdentamista AKT-maiden 
talouksissa sekä niiden kilpailukyvyn parantamista, jotta tehostettaisiin 
edullisten hintojen ja uusien markkinoillepääsymahdollisuuksien vaikutusta; 
- edistettävä aktiivisesti AKT-yhteistyökumppaneiden välistä alueellista 
yhdentymistä ja turvattava yhdentymisen onnistumiselle suotuisat olot; 
- autettava AKT-maita hallitsemaan moninkertaistuneet, uusiin kaupan aloihin 
liittyvät kansalliset ja kansainväliset säännökset, joista saattaa tulla uusia 
markkinoille pääsyn esteitä; 
37 
III LUKU 
- mahdollistettava AKT-maiden eri alueiden liittyminen erilaisiin 
kauppasopimuksiin (yhdessä) niiden kehitystarpeiden mukaisesti tasaten näin 
vaikutuksia, joista ne saattavat kärsiä uusien alueellisten ryhmittymien vuoksi; 
- otettava huomioon AKT-maiden väliset erot maailmantalouteen 
yhdentymisen tason, kehityksen tason ja niiden tarpeiden osalta. 
- Edistymisen tärkeys ulkomaisen velan hoidossa. Tämä näkökohta on tärkeä monille 
maille niiden pyrkiessä korjaamaan suhteensa velkojiinsa, jotta ne voivat saada 
riittävästi uskottavuutta rahoitusalalla ja jotta ne pääsisivät pääomamarkkinoille. 
- Koko Saharan eteläpuolisen Afrikan alueen kattavan yhteistyöpolitiikan edut. 
Yhteistyöllä, joka jopa eriytettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen perusteella on avoin 
kaikille maille, voi olla myönteisiä vaikutuksia ja sillä voidaan osaltaan parantaa kuvaa 
koko maanosasta. Tämä näkökohta on otettava huomioon uuden tai uusien 
yhteistyösopimusten maantieteellistä laajuutta määritettäessä. 
- Karibian AKT-maiden erityisvaikeudet ja niiden kaupalliset strategiat nopeasti 
muuttuvassa alueellisessa kehyksessä. Kaupankäynnin ja taloudellisen toiminnan 
monipuolistuminen on olennaisesti riippuvainen alueellisen yhdentymisen 
mahdollisuuksista, Pohjois-Amerikan markkinoille (NAFTA) pääsystä ja koko läntisen 
pallonpuoliskon kattavaa vapaakauppa-aluetta (FTAA) koskevaan hankkeeseen 
osallistumisesta. Siirtyminen perinteisesti alkutuotannosta riippuvaisesta ja kaupallisesta 
suosituimmuuskohtelusta nauttivasta taloudesta avoimeenj a kilpailukykyiseen talouteen 
ei kuitenkaan ole läheskään varmaa ja vaatii merkittäviä ponnisteluja. 
- Tyynenmeren pienten saarivaltioiden talouksien erityisongelmat. Näiden maiden 
tehtävänä on epäilemättä kääntyä Australian ja Uuden-Seelannin tuella nopean 
talouskasvun omaavien Tyynenmeren rannikkovaltioiden puoleen. Samalla on 
kiinnitettävä erityistä huomiota liikenteen ja tietoliikenteen erityisongelmiin sekä 
ympäristöön ja luonnonvarojen säilyttämiseen liittyviin ongelmiin. Luonnonvarat ovat 
tärkeimmät hyödynnettävät varat kyseisissä maissa. 
Ensimmäisessä osassa tehdyt analyysit osoittavat, että Euroopan unionin ja AKT-
maiden välisten yhteistyösuhteiden on vastedes mukauduttava perinpohjaisesti 
muuttuneeseen maailman tilanteeseen. Yhteistyösuhteisiin vaikuttaa myös Euroopan 
unionin perusteellinen muuttuminen ja eri AKT-maiden hyvin vastakkainen sosiaalis­
taloudellinen ja poliittinen kehitys. Tilanteessa, jossa kehitystuen periaatteeseen 
vaikuttavan legimiteetin menetys on mahdollinen talousarviopakotteiden ja Euroopan 
sosiaalisen kriisin vuoksi, menneisyyden onnistumisista ja epäonnistumisista saadun 
kokemuksen olisi mahdollistettava yhteistyön tehokkuuden javaikutusten parantaminen. 
Euroopan unionille kysymyksessä on ennen muuta yksilöllisten suuntausten 
hallitseminen sekä perustavaa laatua olevan yhteisvastuun arvostaminen. Tämän vuoksi 
38 
III LUKU 
unionin on asetettava päätavoitteekseen toimien parantaminen ja tarjottava enemmän 
onnistumisen mahdollisuuksia AKT-maiden kanssa tehtävälle yhteistyölle. Useat 
hiljattain tehdyt yhteisöaloitteet ovat olleet tämänsuuntaisia, ja on suotavaa tunnistaa 
monitahoisen politiikan säilyttämisen arvoiset saavutukset. Useita tekijöitä on kuitenkin 
asetettava kyseenalaisiksi. Euroopan unionin on valittava pitkän aikavälin politiikkansa 
ja tarkasteltava eri vaihtoehtoja. 
39 
IV LUKU 
TOINEN OSA: 
EUROOPAN UNIONIN JA AKT-MAIDEN SUHTEIDEN NÄKYMÄT 
2000-LUVUN ALUSSA 
IVLUKU. KOHTI UUTTA KUMPPANUUTTA 
Euroopan unionin ja AKT-maiden on laadittava perusta uudenlaiselle 
kumppanuussuhteelle, johon liittyy erilaisia näkökohtia: 
- Euroopan kansalaisten huolenaiheisiin vastaaminen pitkän aikavälin poliittisten 
valintojen kautta; 
- Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen suhteen poliittisen ulottuvuuden 
vahvistaminen on ehdottoman välttämätöntä, jotta se saisi uutta dynamismia; 
- yhteistyökehyksen muuttaminen avoimemmaksi, jotta Euroopan unioni voisi 
paremmin vastata AKT-maiden, niiden yksityisen sektorin ja kanslaisyhteiskunnan 
nykyisiin tarpeisiin; 
- yhteistyösopimuksen maantieteellisen kehyksen mahdollinen uudelleen määrittely; 
- yhtenäisyysponnistelujen lisääminen Euroopan tasolla. 
A. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen kumppanuuden asema unionin 
ulkopolitiikassa 
Euroopan unioni on tärkeä toimija kansainvälisen toiminnan alalla. Euroopan unioni 
on tärkeä kauppakumppani (Euroopan unionin osuus maailmankaupasta on 20 
prosenttia79 ja kolmannes unionin tuonnista tulee kehittyvistä maista) ja sillä on tärkeä 
asema erityisesti Maailman kauppajärjestön, jäsenvaltioiden tason ja Bretton Woodsin 
elinten monenvälisissä suhteissa. Unioni pyrkii kehittämään poliittista toimintakykyään 
politiikan alalla. Unioni on jo kauan ollut tärkein kehitysavun antaja ja sen osuus 
kansainvälisestä avusta on kasvanut viime vuosina varsinkin, kun otetaan huomioon 
Yhdysvaltojen selkeä vetäytyminen avunannosta. 
Euroopan unionilla on käytettävissä erilaisia tapoja, joilla se voi osallistua kehityksen 
epätasa-arvoisuuden vähentämiseen, ja tähän tavoitteeseen päästäkseen sen on 
laadittava aktiivinen ja johdonmukainen kehityspolitiikka. Euroopan unionin ja AKT-
maiden kumppanuussuhde on osa kansainvälisen yhteisön maailmanlaajuista toimintaa, 
jonka tavoitteena on köyhyyden vähentäminen maailmassa. 
Euroopan unionin kehityspolitiikkaa, joka on kiinteä osa unionin identiteettiä, 
perustellaan olennaisten perusteiden lisäksi unionin kansalaisten etuihin liittyvillä 
19 Lukuun ei ole laskettu mukaan Euroopan unionin sisäistä kaupankäyntiä. 
40 
IV LUKU 
syillä. Ne ovat erityisen tärkeitä, kun kyseessä ovat AKT-maat ja erityisesti Saharan 
eteläpuolisen Afrikan maat. 
Afrikan kehittämisen suhteellinen epäonnistuminen on johtanut tiettyihin epäilyksiin 
kansainvälisen ja erityisesti eurooppalaisen yhteistyön tehottomuudesta ja jopa koko 
maanosan todellisten kehittymismahdollisuuksien puuttumisesta. 
Mutta kun kysymyksessä ovat pitkän aikavälin tavoitteisiin liittyvät valinnat, Euroopan 
unionin ja AKT-maiden uuden yhteistyösuhteen perusteet ja panokset herättävät 
Euroopan ja sen kansalaisten kannalta olennaisia kysymyksiä. Sekä tämänhetkisessä 
ja tulevassa maailman tilanteessa unionin on edistettävä: 
- rauhaa ja vakautta estämällä epävakaiden alueiden kehittyminen ja pysyminen 
maailmassa. Kokonaisten yhteisöjen syrjäytymiseen ja siitä aiheutuviin välittömiin 
seurauksiin, valtioiden poliittiseen epävakauteen ja murenemiseen johtava suuntaus on 
ehdottomasti estettävä. Yhteistyöllä voidaan kannustaa ja sillä on kannustettava 
oikeusvaltion säilyttämistä ja kehittämistä kaikissa maissa, ja sitä on toteutettava siten, 
että tyydyttävä sosiaalisen yhteenkuuluvuuden taso voidaan säilyttää. 
- kansainvälisen yhteistyön tehostamista maailmanlaajuisten uhkien hallitsemiseksi. 
Euroopan eri yhteisöt ovat yhä huolestuneempia siirtolaisuuspaineiden kasvamisesta, 
joka aiheutuu pääasiassa kehityseroista ja jonka ratkaiseminen edellyttää 
johdonmukaisia poliittisia toimia. Terrorismin laajentuminen, laittoman kaupan 
valvonnan ongelma ja yleisten kulkutautien rajoittaminen ovat myös merkittäviä aloja, 
joita Euroopan unioni ei pysty käsittelemään ja hallitsemaan yksin. Unionin on 
pyrittävä saamaan mahdollisimman moni maa ottamaan vastuuta ja osallistumaan 
maailmanlaajuisten riippuvuussuhteiden ja ongelmien hallintaan. 
- yhteisvastuuta. Äärimmäisen köyhyyden torjunta, demokratian kunnioittaminen, 
kansalaisoikeuksien, poliittisten oikeuksien sekä taloudellisten, sosiaalisten ja 
kulttuuristen oikeuksien kunnioittaminen edellyttää rajat ylittävän lähestymistavan 
soveltamista yhteistyössä. 
- taloudellista kehittämistä ja keskinäisiä etuja. Euroopan unioni voi auttaa 
maailmantaloudesta tällä hetkellä syrjäytyneitä maita kehittämään sisäisiä kykyjään ja 
turvaamaan kestävän kehityksen perusedellytykset. Unioni voi osallistua muita 
kehittyneempien maiden kehittämiseen, niiden taloudellisen ja sosiaalisen edistyksen 
vauhdittamiseen sekä kannustaa niiden sopusointuista sulautumista maailmantalouteen. 
AKT-maiden talous saattaa tulevaisuudessa kasvaa merkittävästi ja olisi lyhytnäköistä 
vähentää Euroopan vaikutuksen osuutta siihen. 
- kehittämisen sosiaalisia ja ympäristöön liittyviä näkökohtia. On Euroopan unionin 
etujen mukaista kannustaa sellaista kehittämistapaa, joka (i) turvaa sosiaalisen 
edistyksen sekä ihmisoikeuksien ja erityisesti sosiaalisten perusoikeuksien 
kunnioittamisen sekä (ii) jossa otetaan huomioon ympäristön pilaantumiseen ja 
luonnonvarojen tuhoutumiseen liittyvät ongelmat. Jos politiikkaa ei tietoisesti keskitetä 
sosiaalisen kehittämisen ja ympäristön suojelun tavoitteisiin, kansainvälisen talouden 
uuden tilanteen asettamat rasitteet ja tarjoamat mahdollisuudet saattavat johtaa 
Euroopan poliittisten ja sosiaalisten arvojen kanssa yhteensopimattomaan 
kehittämistapaan. On siis varmistettava, että Euroopan unionin sisäiset tavoitteet ja 
41 
IV LUKU 
vaikutus, joka sillä joillakin maailman alueilla sovellettavaan kehittämistapaan voi olla, 
ovat keskenään johdonmukaisia. 
B. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen kumppanuuden voimistaminen sen 
poliittista ulottuvuutta vahvistamalla 
Euroopan unionin ja AKT-maiden suhteiden pitkäikäisyys ja erityisluonne ovat 
synnyttäneet "kulttuurin", jonka saavutukset ovat olennaisen tärkeitä. Kulttuuri 
perustuu suurelta osin unionin ja kunkin AKT-maan ainutlaatuiseen kumppanuuteen. 
Otettaessa huomioon uusi maailmantilanne kumppanuutta pitäisi heikentämisen sijasta 
vahvistaa syventäen siihen liittyvän keskinäisen poliittisen sitoutumisen arvoa. 
Lomén yleissopimuksen mukaisesti toteutettavan kumppanuuden toteuttamisessa on 
kohdattu joitakin vaikeuksia, joita on käsitelty II luvun B kohdassa. On osoittautunut 
vaikeaksi toteuttaa käytännössä alkuperäisiä, tasa-arvoisen kumppanuuden periaatteelle 
perustuvia aikomuksia, koska kumppanuuden periaatetta ovat rappeuttaneet 
edunsaajamaiden institutionaalinen heikkous, avusta riippuvaisuus, ehtojen 
monikertaistuminen sekä tehokkuuden merkityksen kasvamisesta syntynyt, yhteisöllä 
muiden rahoittajien tavoin oleva taipumus velvollisuutensa laiminlyöneen osapuolen 
paikalle asettumiseen. 
Kumppanuus tulee epäilemättä edelleenkin olemaan ihanteellinen muoto Euroopan 
unionin ja AKT-maiden väliselle yhteistyösuhteelle ja sitä on vaalittava kaikissa 
tulevissa sopimuksissa. Tämä merkitsee sitä, että yhteistyön yksityiskohtaiset säännöt 
on tarkistettava perusteellisesti ja erilaisia harkittavana olevia vaihtoehtoja on 
punnittava tarkkaan, jotta voidaan sovittaa eriytetyn lähestymistavan omaksumisen, 
riittävän joustavuustason turvaamisen, ehdollisuuden kannustavan toteuttamisen sekä 
tietyn valikoivuuden toteuttamisen välttämättömyys yhteen niiden tavoitteiden kanssa, 
jotka voidaan saavuttaa toteuttamalla käytännössä kypsää, vastuullista, tehokasta ja 
ennakoitavaa kumppanuutta. 
Useiden AKT-maiden kohtaamat valtavat haasteet oikeuttavat säilyttämään 
yhteistyösuhteen erityispiirteet, erityisesti niiden ennakoitavuuden ja 
sopimusluonteisuuden. Tämän sopimusluonteisen yhteistyön toteuttamiseen on tästä 
lähtien liityttävä aiempaa selvempi ja todellisempi keskinäinen poliittinen sitoutuminen. 
Kumppanuuden voimistaminen tapahtuu sen poliittisen ulottuvuuden kahta näkökohtaa 
vahvistamalla: 
- Poliittisen ulottuvuuden ensimmäiset perusteet esitettiin neljännessä Lomé 
yleissopimuksessa ja sen tarkistetussa versiossa ihmisoikeuksien kunnioittamista 
koskevan lausekkeen muodossa. Lauseke sisältää säännön, jonka mukaan sopimuksen 
soveltaminen voidaan keskeyttää sitä rikottaessa. Lausekkeessa viitataan myös 
demokratian periaatteisiin, oikeusvaltion vahvistamiseen sekä tehokkaaseen ja 
oikeudenmukaiseen julkiseen hallintoon. Sopimuksessa määrätään sovellettavaksi 
kuulemismenettelyä, jos jotain edellä tarkoitetuista velvollisuuksista ei täytetä20. Tämä 
20 Erityisen kiireellisiä tapauksia lukuun ottamatta. 
42 
IV LUKU 
lähestymistapa on osa ihmisoikeuksia ja perusvapauksia koskevan yhteisön politiikan 
yleistä kehystä27. Politiikan yleinen kehys on olennainen tekijä eri 
yhteistyökumppaneiden kanssa käytävässä vuoropuhelussa, johon kumppanuus 
kolmansien maiden kanssa perustuu. Muodolliselta kannalta katsottuna nykyiset tekstit 
näyttäisivät olevan suhteellisen täydellisiä. Poliittisen ulottuvuuden • toteuttaminen 
käytännössä herättää kuitenkin joitakin kysymyksiä, jotka liittyvät yhteistyön hoidossa 
sovellettaviin perusteisiin ja sen osana toteutettavan poliittisen arvioinnin seurauksiin -
tässä ei oteta huomioon ääritapauksia, jotka johtavat Euroopan tason yhteistyön 
keskeytymiseen. 
- Koska järjestäytynyt väkivalta ja aseelliset selkkaukset lisääntyvät Saharan 
eteläpuolisessa Afrikassa ja niillä on humanitaarisia, sosiaalisia, taloudellisia ja 
ympäristöön liittyviä vaikutuksia ja koska ne asettavat haasteen kehityspolitiikalle, 
komissio on tehnyt ehdotuksen selkkausten torjuntaa ja ratkaisemista koskevan 
yhteisön politiikan22 kehittämiseksi. On käsiteltävä sellaisia kysymyksiä kuin 
ennaltaehkäisevän diplomatian toteuttaminen, laajennetun poliittisen yhteistyön keinot 
ja jatkuva poliittinen analysoiminen. Komissio on ehdottanut kokonaisvaltaista 
strategiaa, joka tekee mahdolliseksi tukitoimien yhteensovittamisen politiikan ja 
kehitysyhteistyön tasolla. Lopullisena tavoitteena on varmistaa rakenteellinen vakaus, 
joka käsitteenä kattaa tavoitteet, jotka liittyvät kestävään taloudelliseen ja sosiaaliseen 
kehitykseen, demokratiaan ja ihmisoikeuksien kunnioittamiseen, uskottavien poliittisten 
rakenteiden toteuttamiseen sekä kykyyn hallita muutokset ilman väkivaltaa. 
Vahvistettua Euroopan unionin ja AKT-maiden välistä suhdetta olisi kehitettävä näillä 
kahdella alalla joko yhdessä kaikkien kyseisten maiden kanssa tai eriytetysti alueen 
sisäisten ryhmien tai muiden maaryhmien kanssa. 
Poliittisen ulottuvuuden vahvistamisella on monenlaisia vaikutuksia. Ovatko 
yhteistyökumppanit valmiit vahvistamiseen kaikkine siitä aiheutuvine seurauksineen ? 
Poliittisen ulottuvuuden vahvistamisen osalta voidaan erottaa kolme näkökohtaa: 
1. Uudenlaiseen kumppanuuteen perustuva keskinäinen poliittinen sitoutuminen 
Euroopan unionin kannalta katsottuna AKT-maiden kanssa käytävällä poliittisella 
vuoropuhelulla on paikkansa yhteisessä ulkopolitiikassa. Saharan eteläpuolisen Afrikan 
kärsimät monet selkkaukset ovat samalla sekä kehityksen puuttumisen syy että seuraus. 
Tämä käy ilmi sekä poliittisesta että sosiaalis-taloudellisesta analyysistä. 
AKT-maiden kannalta katsottuna tarvittavia muutoksia ja uudistuksia ei voida toteuttaa 
ilman poliittisen ja sosiaalisen järjestelmän perusteellista muuttamista. Euroopan 
unionin toteuttamilla talouspolitiikkaa ja institutionaalisia uudistuksia tukevilla toimilla 
saattaa olla merkittäviä poliittisia seurauksia kyseisille maille. Menneisyyden 
21 KOM(95) 567 "Euroopan unioni ja ihmisoikeudet: Rooman sopimuksesta 
Maastrichtin sopimukseen ja sen jälkeen ". 
22 Katso SEC(96) 332 "Euroopan unioni ja Afrikan selkkaukset: rauhan edistäminen, 
selkkausten ehkäiseminen ja lisätoimenpiteet". 
43 
IV LUKU 
yhteistyöstä saadut kokemukset ovat osoittaneet, että tuki on tarkoituksenmukaista 
ainoastaan silloin, kun tietyt, erityisesti poliittiset edellytykset täyttyvät. 
Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen yhteistyön tehokkuuden paraneminen 
edellyttää vastedes poliittisen vuoropuhelun syventämistä. Jos Eurooppa haluaa tarjota 
yhteistyöpolitiikalleen paremmat onnistumisen mahdollisuudet, se näyttäisi tällä 
hetkellä edellyttävän ehdottoman vahvaa poliittista suhdetta, joka antaa mahdollisuuden 
käsitellä hallintoon, demokratisoitumiseen, ihmisoikeuksiin ja oikeusvaltioon liittyviä 
olennaisia kysymyksiä aiempaa epämuodollisemmalla, vilpittömämmällä ja 
tehokkaammalla tavalla. 
2. Poliittisen vuoropuhelun yksityiskohtaiset säännöt 
Yksityiskohtaiset säännöt koskevat ensinnäkin poliittisen vuoropuhelun maantieteellistä 
laajuutta. Poliittista vuoropuhelua voidaan käydä monenvälisellä, kahdenvälisellä tai 
alueellisten ryhmien tasolla. Tähän asiaan liittyy IV luvun D kohdassa käsiteltävä 
kysymys. 
Yksityiskohtaiset säännöt koskevat myös vuoropuhelun ensisijaisia tavoitteita: sisäiseen 
turvallisuuteen liittyvät kysymykset, siirtolaisuuden ongelmakenttä, laittoman kaupan 
torjunta jne. 
Yksityiskohtaiset säännöt koskevat myös vuoropuhelun tasoa (ministeritapaamiset ja 
teknisen tason työryhmät) tavoiteltavan yhteistyötason perusteella. 
3. Politiikan ia yhteistyön väliset suhteet 
Vaikka yhteisen uiko- ja turvallisuuspolitiikan ja kehitysyhteistyön tavoitteet ovatkin 
ajan mittaan vain täydentäviä tavoitteita, niiden ajalliset näkymät ovat ratkaisevasti 
erilaiset. Yhteistyöpolitiikan asettaminen ulkopoliittisista toimista riippuvaiseksi 
vaarantaisi kehityksen keskipitkän ja pitkän aikavälin tavoitteet, jotka edellyttävät 
toiminnan jatkuvuutta. Näiden kahden ulottuvuuden välinen sidos on varmistettava 
Euroopan unionin ulkoisen toiminnan yhtenäisyyttä koskevan yleisen periaatteen 
nojalla. 
Poliittisen ulottuvuuden syventäminen antaa aihetta tarkastella lähemmin mahdollisia 
erilaisia yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden avulla pyritään: 
- lisäämään tuen valikoivuutta sekä valtioiden tarpeiden että niiden tekemien 
institutionaalisten ja poliittisten valintojen mukaisesti; 
- järjestämään yhteistyötä koskevat käytännön yksityiskohtaiset säännöt siten, että ne 
helpottavat uudistusten soveltamista kyseisissä maissa. 
Edellä esitettyä kahta kysymystä käsitellään tarkemmin VI luvussa. 
44 
IV LUKU 
C. Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen yhteistyökehyksen avoimuuden 
lisääminen 
Yhteistyökehyksen on vastedes oltava sellainen, että sillä voidaan edelleen helpottaa 
AKT-maiden avautumista Euroopan unionin ja muiden yhteistyökumppaneiden kanssa 
käytävän kaupan kehittämiselle. 
Kun otetaan huomioon menneisyydessä saatu kokemus sekä AKT-maiden rasitteet ja 
tulevaisuudennäkymät, näyttäisi siltä, että Euroopan unioni voi helpottaa avautumista 
muuttamalla yhteistyökehystä neljällä tavalla: 
- eriyttäminen. AKT-maiden erilaiset tilanteet edellyttävät Euroopan unionin 
yhteistyöpolitiikan mukauttamista. Kaikki maat eivät voi tällä hetkellä sitoutua 
vakiomuotoiseen poliittiseen ja taloudelliseen kumppanuuteen Euroopan unionin 
kanssa. Kumppanuus voi perustua ainoastaan keskinäisiin etuihin, yhteisiin ensisijaisiin 
ja muihin tavoitteisiin sekä tiukasti kunnioitettaviin vastavuoroisiin oikeuksiin ja 
velvollisuuksiin. Politiikan ja yhteistyötä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen 
eriyttämisestä on tehokkuussyistä tullut välttämätöntä. 
- eri politiikkoja koskevan vuoropuhelun syventäminen. Euroopan unionin ja AKT-
maiden yhteistyökumppanien on pohdittava, kuinka ne voivat sovittaa yhteen 
edunsaajamaiden vastuuta koskevat vaatimukset sekä vaatimukset, jotka koskevat 
velvollisuutta ottaa huomioon yhteistyö varojen käyttö Euroopan kansalaisten hyväksi. 
Politiikkaa koskevan vuoropuhelun on perustuttava siihen ajatukseen, että (1) 
kehitysyhteistyö voi olla tehokasta ainoastaan, jos sillä tuetaan kyseisen maan 
viranomaisten päätöksillään vahvistamaa ja tehokkaasti toteuttamaa muutosta, ja että 
(2) Euroopan unioni voi sitoutua ainoastaan sellaisiin taloudellisen ja sosiaalisen 
järjestäytymisen malleihin, jotka ovat sen tavoitteiden mukaisia ja jotka vastaavat sen 
edistämiä poliittisia ja sosiaalisia arvoja. Ei ole epäilystäkään siitä, etteivätkö Euroopan 
unionin asettamat ensisijaiset tavoitteet ja muut tavoitteet olisi yhteensopivia AKT-
maiden yhteisöjen pyrkimysten kanssa sekä myös AKT-maiden itse laatimien 
kehittämisstrategioiden kanssa. Ensisijaisen tärkeistä uudistuksista voidaan päästä 
sopimukseen ja tarvittavat sosiaalis-poliittiset muutokset voidaan hyväksyä ainoastaan 
syventämällä Euroopan unionin ja AKT-maiden välistä talous- ja sosiaalipolitiikkaa 
koskevaa vuoropuhelua sekä parantamalla kykyä toteuttaa ja analysoida 
kehityspolitiikkaa paikallisella tasolla. 
Tehostettu vuoropuhelu mahdollistaisi sen, että yhteisö voisi keskittyä käytettyjen 
keinojen seurannan sijasta yhteistyön tulosten ja alakohtaisen edistyksen seurantaan. 
Tällainen lähestymistapa voidaan toteuttaa ainoastaan vähitellen, sillä se vaatii aikaa 
ja tiettyjä keinoja. Se näyttäisi kuitenkin olevan perinteisille tukitoimille ainoa 
vaihtoehto, jonka voidaan odottaa toimivan tehokkaasti pitkällä aikavälillä. 
- yhteistyö, iota on tarkoitus laajentaa ia vahvistaa muilla aloilla. Euroopan tason ja 
AKT-maiden yhteistyökumppaneiden on asetettava lopulliseksi tavoitteekseen tuesta 
riippuvuuden vähentäminen ja muiden yhteistyömuotojen kehittäminen. Keskinäisiä 
etuja on edistettävä ja kokemusten vaihtoa on kannustettava tieteen ja teknologian, 
koulutuksen sekä teollisen ja taloudellisen yhteistyön aloilla. Euroopan unionilla on 
ainutlaatuiset mahdollisuudet ehdottaa useita eri yhteistyöaloja ja erilaisia välineitä niitä 
varten. Yhteistyötä on lisäksi jatkettava perinteisillä aloilla, erityisesti kulttuurin alalla, 
jolla Euroopan unioni toimii jo aktiivisesti. 
45 
IV LUKU 
Edellä selostetun kaltainen avautuminen ei kuitenkaan poista sitä tosiasiaa, että 
köyhimmät maat tulevat vielä pitkään tarvitsemaan ulkopuolista tukea ja että suurin 
osa rahoitusvaroista on vastedes ohjattava niille. 
- valtiosta riippumattomien toimijoiden aiempaa aktiivisempi osallistuminen 
yhteistyöhön. Näitä toimijoita ovat yksityisen sektorin toimijat ja kansalaisyhteiskuntaa 
edustavat toimijat (tiedeyhteisöt, yhdistykset, valtiosta riippumattomat kehitys- ja 
ympäristöjärjestöt, kuluttajayhdistykset jne.). Kyseisten toimijoiden osallistumista, joka 
ei ole vaihtoehto virallisten yhteistyökumppaneiden osallistumiselle vaan täydentää sitä, 
voidaan suunnitella kahdella tasolla: 
(i) käymällä tehokasta vuoropuhelua sosiaalisten ja taloudellisten 
keskustelukumppanien kanssa yhteistyön ensisijaisista tavoitteista erityisesti niitä 
suoraan koskevilla aloilla; 
(ii) ottamalla kyseiset toimijat mukaan joidenkin yhteistyötoimien toteuttamiseen, mikä 
tekisi mahdolliseksi välikäsien vähentämisen, ohjelmien kohdentamisen parantamisen 
ja ohjelmien tehokkuuden ja tarkoituksenmukaisuuden lisäämisen. 
Kumppanuuden erilaiset näkökohdat ja tarve parantaa sen todellista toimivuutta 
yhteistyökumppaneiden välillä, joiden vastuualueet ovat luonnostaan hyvin erilaiset, 
edellyttävät täytäntöön pantavien välineiden ja työkalujen suunnittelussa ja 
hyödyntämisessä käytettävän tavan perusteellista tarkistamista. 
D. Yhteistyösopimusten maantieteellinen laajuus: vaihtoehdot 
AKT-ryhmä ei ole varsinainen poliittinen tai taloudellinen ryhmä. Ryhmä on 
muodostettu Euroopan unionin suhteita varten lähinnä historiallisiin seikkoihin 
liittyvistä syistä. Tällä hetkellä AKT-ryhmän jäsenten kehitysmahdollisuudet ja edut 
ovat monessa suhteessa hyvin erilaiset, kun otetaan huomioon hyvin erilaiset tulo- ja 
elintasot, talouden rakenne, kaupalliset linjaukset sekä suhteellinen kiinnostavuus 
ulkomaisten investointien kannalta. 
Toisin sanoen, onko AKT-ryhmä tässä tilanteessa edelleen tarkoituksenmukainen 
yhteistyökumppani Euroopan unionille? 
Onko ainutlaatuinen kehys, jolle Euroopan unionin ja 70 AKT-maan väliset 
suhteet tällä hetkellä rakentuvat, säilytettävä, pirstoutettava vai onko sitä 
laajennettava? 
Kysymystä on tarkasteltava ottaen huomioon jäljempänä käsitellyt neljä näkökohtaa. 
Ensinnäkin, myös AKT-maiden on itse otettava kantaa niiden ja Euroopan unionin 
välisen suhteen rakennetta koskevaan kysymykseen. AKT-maiden valinnan olisi 
olennaisesti oltava riippuvainen niiden halusta vahvistaa AKT-ryhmän sisäisen 
vuoropuhelun rakenteita, määritellä yhteiset tavoitteensa ja etunsa monenvälisiä 
yhteyksiä ja eri yhteistyökumppaneita varten sekä parantaa kansainvälisen tason 
neuvottelukykyään poliittisena tai taloudellisena ryhmänä Euroopan unionin suhteensa 
ulkopuolella. 
Toiseksi, AKT-ryhmän maiden erilaiset tilanteet ja niiden halu kehittää tulevaisuuden 
yhteistyötä paremmin erilaisia tarpeita^ vastaavaksi saattavat kuitenkin edellyttää 
46 
IV LUKU 
yhteistyösopimuksen mahdollisten muotojen tarkistamista. Kauppaa koskevien 
määräysten osalta myös kaikkiin AKT-maihin sovellettavan syrjivän yksipuolisen 
etuusjärjestelmän muuttaminen saattaa olla väistämätöntä, jotta voidaan varmistaa 
järjestelmän yhteensopivuus Maailman kauppajärjestön sääntöjen kanssa. Etuudet 
voitaisiin vastedes uudistaa ainoastaan vähiten kehittyneiden maiden osalta (YK:n 
luettelo vähiten kehittyneistä maista), ja muita AKT-maita varten laadittaisiin uudet 
määräykset. Näitä kysymyksiä käsitellään tarkemmin V luvussa. Yhteistyöstrategioiden 
eriyttäminen ei kuitenkaan välttämättä merkitse AKT-käsitteen hylkäämistä. 
Eriyttämistä voidaan soveltaa ainoastaan joihinkin suhteiden osa-alueisiin (ainakin 
kaupalliset asiat, mahdollisesti myös rahoitusyhteistyön ja teknisen yhteistyön välineet 
sekä tuen määrä). Eriyttäminen voisi kuitenkin olla nykyistä perusteellisempaa ja 
johtaa erillisiin sopimuksiin. Eri välineiden mukaisesti toteutetun eriyttämisen, jota jo 
sovelletaan osana neljännen Lomén yleissopimuksen mukaisesti tehtävää yhteistyötä, 
olisi kuitenkin oltava nykyistä selvempää. 
Kolmanneksi, Euroopan unionin tavoitteet, sen näkemys kehittämisestä ja yhteistyön 
asemasta vaikuttavat uuden tai uusien sopimusten sisällön lisäksi myös niiden 
maantieteelliseen laajuuteen. Euroopassa tarpeellisena pidetty kansalliset rajat ylittävien 
poliittisten ja taloudellisten alueiden luominen on tarpeen myös AKT-maissa. 
Alueellinen yhteistyö ja yhdentyminen on toivottavaa ei pelkästään useiden AKT-
maiden talouden yleisesti ottaen liian pienen koon vuoksi mutta myös siksi, että 
tällainen yhteistyö saattaa kannustaa poliittisia päättäjiä omaksumaan talouden kehitystä 
kannustavan strategisen toimintatavan. Se saattaa nopeuttaa myös sosiaalis-taloudellisia 
muutoksia, joita tarvitaan markkinatalouden kehittymiseen ja usein kansalliselle 
perustalle rakentuneiden syrjivien rakenteiden katoamiseen. 
Neljänneksi vielä näkökohta, joka saattaa osaltaan johtaa asteittaisuuden periaatteen 
soveltamiseen. Periaatteen ajatuksena on, että jos yhteistyösuhteet olisi pystyttävä 
määrittelemään ja syventämään pysyvältä perustalta, ulkoisesta tuesta riippuvuuden 
pitäisi asteittain vähentyä sitä mukaa kun omien varojen hyödyntäminen tuo edistystä 
ja kun uskottavuus yksityisten ulkomaisten sijoittajien silmissä kasvaa. 
Edellä käsiteltyjen neljän näkökohdan perusteella voidaan tarkastella seuraavia 
neljää vaihtoehtoa: 
(1) vallitsevan tilanteen mukauttaminen: yleinen sopimus, eriytetyt yksityiskohtaiset 
säännöt. Tässä vaihtoehdossa säilytettäisiin Euroopan unionin ja AKT-maiden välisen 
yleissopimuksen periaate mutta sopimukseen sisällytettäisiin edunsaajamaiden 
kehitystason edistymisen mukaan eriytetyt yksityiskohtaiset säännöt. Yhteisessä 
perustassa määriteltäisiin perusnäkökohdat (tavoitteet, periaatteet, institutionaaliset 
määräykset, sopimuksen kesto) ja se koskisi tiettyjä suhteiden osa-alueita (poliittinen 
vuoropuhelu, turvallisuuskysymykset, rahoitusyhteistyöhön ja tekniseen yhteistyöhön 
osallistumisen edellytykset). Kauppaa koskevat määräykset sekä rahoitusyhteistyön ja 
teknisen yhteistyön hoitamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja tavoitteet kuitenkin 
eriytettäisiin. 
(2) kahdenvälisillä sopimuksilla täydennetty yleinen sopimus. Euroopan unionin olisi 
epäilemättä helpompi mukauttaa toimensa olosuhteiden mukaisiksi, jos tehtäisiin yleisiä 
sitoumuksia sisältävä yleissopimus, jota sitten täydennettäisiin yksittäisten maiden tai 
47 
IV LUKU 
Saharan eteläpuolisen Afrikan osalta mahdollisesti eri maiden muodostamien ryhmien 
kanssa neuvotelluilla kahdenvälisillä sopimuksilla. 
(3) Lomén yleissopimuksen jakaminen alueellisiksi sopimuksiksi. Kolmannessa 
vaihtoehdossa korvattaisiin yleissopimus alueellisilla sopimuksilla. Tämä linja olisi 
täysin johdonmukainen sen yleisen lähestymistavan kanssa, jota Euroopan unioni on 
viime vuosina soveltanut ulkosuhteissaan alueita ja alueiden sisäisiä alueita koskevien 
eriytettyjen strategioiden mukaisesti. AKT-maiden muodostamasta alueesta Saharan 
eteläpuolinen Afrikka on Euroopalle selvästi tärkeä alue. Alueellisen yhteistyön 
edistyneisyys antaisi joillakin alueiden sisäisillä alueilla mahdollisuuksia erillisiin 
alueiden sisäisiin sopimuksiin. 
Karibian maat järjestäytyvät jo nyt eri aluetasoilla ja alueen sisäisillä tasoilla. Euroopan 
unionin tavoitteena voisi olla yhdistää jollain aikavälillä Karibian maiden kanssa 
tehtävä yhteistyö latinalaiseen Amerikkaan luotujen suhteiden kehykseen. Unioni voisi 
ehdottaa yhteistyön laajentamista kaikkiin Karibian alueen maihin. Vielä 
perustamisvaiheessa oleva mutta silti jo hyvin laaja Karibian maiden muodostama 
liitto, johon kuuluu 37 Karibian alueen maata, voisi toimia sopivana kehyksenä. 
Alueen maiden hyvin erilaiset kehitystasot, saarivaltioluonteesta johtuva haavoittuvuus, 
talouden pirstoutuneisuus sekä huumausaineisiin, ympäristöön, siirtolaisvirtoihin ja 
demokraattisiin muutoksiin liittyvät erityisongelmat (Haiti ja Kuuba) olisivat kuitenkin 
peruste erityisen lähestymistavan omaksumiselle sekä kehitysyhteistyön että uiko- ja 
turvallisuuspolitiikan alalla - Euroopan unionihan on sekä käytännössä että 
strategisesti läsnä alueella25. 
Tyynenmeren AKT-maat kuuluvat kaikki suhteellisen kehittyneisiin alueellisiin 
järjestöihin sekä taloudellisella ja poliittisella että teknisellä tasolla. Tällä maailman 
alueella tehtävän yhteistyön tehostaminen edellyttäisi yhteistyökehyksen laajentamista 
muihin Tyynenmeren saarivaltioihin. Yhteisöllä olisi laajennetussa kehyksessä etuja 
tarkkaan ottaen kahdella alalla: ympäristön ja alueen merkittävien luonnonvarojen 
suojeluja kaupankäynnin edistäminen erityisesti Aasian ja Tyynenmeren taloudelliseen 
yhteistyöhön osallistuvien maiden kanssa2'. 
(4) vähiten kehittyneiden maiden kanssa tehtävä sopimus. Neljännessä vaihtoehdossa 
tehtäisiin vähiten kehittyneiden AKT-maiden kanssa yhteistyösopimus, joka voisi olla 
avoin myös muille vähiten kehittyneille maille, ja muiden kuin vähiten kehittyneiden 
maiden kanssa tehtäisiin muuntyyppiset sopimukset. Halu ottaa huomioon kunkin maan 
kehityksen taso ja tarpeet yhteistyömuodon määrittelemisessä voi institutionaalisten 
määräysten tasolla perustua muodollisesti ainoastaan vähiten kehittyneiden ja muiden 
23 Ranskan merentakaiset alueet Amerikassa, Iso-Britannian ja Hollannin 
merentakaiset alueet. 
4 Asian ja Tyynenmeren taloudelliseen yhteistyöhön (APEC) osallistuu 
kahdeksantoista maata: Australia, Brunei Darussalam, Kanada, Chile, Kiinan 
kansantasavalta, Hong Kong, Indonesia, Japani, Korean tasavalta, Malesia, 
Meksiko, Uusi-Seelanti, Papua-Uusi-Guinea, Filippiinit, Singapore, Taiwan, 
Thaimaa ja Yhdysvallat. 
48 
IV LUKU 
maiden erotteluun toisistaan. Kunkin maan tilanteen aiempaa tarkempi huomioon 
ottaminen voidaan ulottaa rahoitusyhteistyön ja teknisen yhteistyön käytännön tasolle, 
kuten jo tällä hetkellä osittain tehdäänkin. 
Vaikka tämä neljäs vaihtoehto voisi olla tarkoituksenmukainen kaupallisella tasolla, se 
näyttäisi soveltuvan huonosti poliittiseen vuoropuheluun ja muille yhteistyöaloille 
(sosiaalis-taloudellisten politiikkojen tukeminen, tieteellinen yhteistyö, ympäristöala 
jne.). 
E. Euroopan tason yhteistyökumppaneiden yhteensovittaminen: vaihtoehdot 
Euroopan unionin ja AKT-maiden välisissä suhteissa on alusta asti haluttu soveltaa 
kokonaisvaltaista lähestymistapaa sikäli kuin yhteisön pääasialliset toimintavälineet -
kauppapolitiikka ja tuki - ovat sisältyneet samaan sopimuskehykseen. Ihmisoikeuksien 
kunnioittamista, oikeusvaltiota ja yleisten asioiden moitteetonta hoitoa koskevat 
määräykset sekä poliittisen vuoropuhelun periaate ovat myös sisältyneet 
yhteistyösopimukseen vuodesta 1990 alkaen. 
Yhdennetyn lähestymistavan etuna on se, että sillä voidaan kannustaa yhteistyössä ja 
vuoropuhelussa käytettävien eri välineiden yhtenäistä käyttöä. Euroopan tason 
yhteistyön merkitystä rajoittaa kuitenkin kolme Euroopan unionin toimintaan liittyvää 
tekijää: yhteisön tai jäsenvaltioiden muuta kuin kehitysyhteistyötä koskevien 
politiikkojen odottamattomat seuraukset AKT-maissa; tehokkuuden menettäminen ja 
tuensaajamaiden kohtaamat vaikeudet, jotka johtuvat Euroopan unionin jäsenvaltioiden 
välisestä sekä jäsenvaltioiden ja yhteisön välisestä riittämättömän yhteensovittamisen 
tasosta; Euroopan valtioilla AKT-maita kohtaan olevan asenteen ja niiden yhteisen 
poliittisen toiminnan riittämättömyys, joka tällä hetkellä tulee yhä selvemmin esille 
kansainvälisissä yhteyksissä. 
Missä määrin Euroopan unioni voi parantaa AKT-maihin kohdistamiensa toimien 
yhtenäisyyttä (sanan laajassa merkityksessä)? 
On selvää, että kumppanuuden poliittisen ulottuvuuden vahvistaminen, jota käsiteltiin 
edellä B kohdassa, on avainasemassa, kun keskustellaan yhtenäisyydestä sanan laajassa 
merkityksessä. Tämän perusulottuvuuden lisäksi voidaan käsitellä kahta muuta 
näkökohtaa: muiden yhteisön ja kansallisten politiikkojen yhtenäisyys 
kehitystavoitteiden kanssa sekä yhteisön ja jäsenvaltioiden kehityspolitiikkojen 
täydentävyys ja yhteensovittaminen. Näitä kahta näkökohtaa painotettiin komission 
vuonna 1992 antamassa tiedonannossa25. Euroopan unionin toteuttamien toimenpiteiden 
vaikutukset ovat edelleen kuitenkin liian vähäisiä, ja yhtenäisyys ja yhteensovittaminen 
on edelleenkin riittämätöntä. 
Kun käsitellään yhtenäisyyttä sen suppeassa merkityksessä eli muiden kuin 
kehitysyhteistyötä koskevien politiikkojen ulkoisia vaikutuksia, yhteisö ei mitenkään 
voi kansainvälisesti sitoutua yhtenäisyyteen. Kun otetaan huomioon sisäisissä ja 
SEC(92) 915 "Kehitysyhteistyöpolitiikka vuoteen 2000 saakka", 15. toukokuuta 
1992, ja neuvoston marraskuussa 1992 samasta aiheesta antama julistus. 
49 
IV LUKU 
ulkoisissa tavoitteissa toisinaan ilmenevä ristiriitaisuus, tai muihin mahdollisesti 
kilpailevia etuja omaaviin maihin luodut suhteet, yhtenäisyys pysyy poliittisena 
kysymyksenä. Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa annetaan vastaus näihin 
kysymyksiin määräämällä yhtenäisyyttä toteutettavaksi erityisesti ulkosuhteiden alalla 
(sopimuksen C artikla) sekä hyvin selkeästi myös kehitysyhteistyössä (130 v artikla). 
Komissio ja neuvosto ovat käsitelleet tätä kysymystä useaan otteeseen26, ja 
yhtenäisyyden osalta on omaksuttu tapauskohtainen lähestymistapa. 
Euroopan tason yhteistyökumppaneiden yhteensovittamisen osalta voidaan tarkastella 
useita vaihtoehtoja tilanteen parantamiseksi. Tämän vihreän kirjan I luvun C kohdassa 
käsiteltiin yhteensovittamisponnisteluja, joita on jatkettava toiminnallisella tasolla, 
alakohtaisen politiikan suuntaviivojen tasolla sekä kansainvälisisissä yhteyksissä, ja 
niiden lisäksi unioni voisi pyrkiä: 
- määrittelemään kokonaisvaltaisen AKT-maita koskevan strategian, joka sitoisi sekä 
jäsenvaltioita niiden kansallisissa toimissaan että yhteisöä. Kysymyksessä ei olisi 
kehitysyhteistyön yhteisöllistämisen lisääminen vaan strategioiden lähentäminen. Eri 
yhteisön ja kansallisen tason toimien täydentävyyden lisäämiseen pyrkimistä, joka on 
perustamissopimuksessa määrätty periaate, voitaisiin helpottaa yhteisen viitekehyksen 
avulla. 
- määräämään uudessa tai uusissa yhteistyösopimuksissa jäsenvaltioiden ja yhteisön 
tukitoimien tärkeimmillä aloilla sovellettavasta tiedottamis-, seuranta- ja 
yhteensovittamismenettelystä. Näin unioni voisi sitoutua yhteensovittamiseen 
lisäämiseen. 
Kahden edellä esitetyn vaihtoehdon tarkoituksena ei ole yhdenmukaistaa unionin 
yhteistyöpolitiikkoja, joiden olemassaolo ja moninaisuus on saatujen kokemusten 
perusteella moniarvoisuutta mittaava tekijä. Kyseessä olisi yhtäältä erityisesti unionin 
toimien vaikutusten ja tehokkuuden parantaminen kehityksen kannustamiseksi ja 
kriittisen massan saavuttamisen turvaamiseksi sekä toisaalta vastaavan poliittisen 
vastuun ottaminen aiempaa selkeämmin. 
Vahvistetun Euroopan tason yhteensovittamisen voidaan olettaa edistävän 
yhteensovittamisponnisteluja, joita toteutetaan kaikkien avunantajien toimesta sekä 
monenvälisessä järjestelmässä osana hiljattain pidetyssä G7-maiden huippukokouksessa 
päätettyä toimielinten välistä lähentymistä. Yhdistyneiden kansakuntien maaliskuussa 
1996 tekemän Afrikkaa koskevan aloitteen johdosta kyseisessä huippukokouksessa 
käsiteltiin erityisesti Afrikan tilannetta. 
V LUKU. VAIHTOEHTOJA UUDEKSI EU:N JA AKT-MAIDEN VÄLISEKSI 
YHTEISTYÖPOLITIIKAKSI 
Vuosituhannen vaihtuminen ei kyseenalaista kaikkia tähän mennessä toteutettuja 
yliteistyöpolitiikoiden osa-alueita. Päinvastoin, useita ajan kuluessa kehitettyjä suuntaviivoja 
26 Katso erityisesti kehitysasioita käsittelevän neuvoston päätelmät, 25. marraskuuta 
1994 ja 20. joulukuuta 1995. 
50 
V LUKU 
on vahvistettava sekä joissakin tapauksissa syvennettävä. Yhteistyöpolitiikka on jatkuvassa 
muutostilassa, uusia lähestymistapoja otetaan käyttöön useilla alueilla, ja on kyettävä 
tunnistamaan niiden merkityksellisyys. 
Viimeaikaisten suuntausten mukaisesti, ottaen huomioon perustamissopimuksessa yhteisön 
politiikalle asetetut kehitysyhteistyön yleiset tavoitteet, Lomén yleissopimuksesta saadut 
kokemukset ja AKT-maiden tulevaisuutta koskevien pakotteiden ja mahdollisuuksien arviointi, 
EU-AKT -yhteistyön on tulevaisuudessa mahdollistettava AKT-maiden pyrkimysten 
tukeminen kestävän kehityksen takaavien edellytysten saavuttamiseksi. Nämä edellytykset ovat 
samalla kertaa poliittisia, taloudellisia ja sosiaalisia. AKT-maiden kilpailukyvyn parantaminen, 
mikä on .välttämätöntä työllisyyden parantamiseksi ja yleisen elintason kohottamiseksi, 
voidaan saavuttaa joukolla toimenpiteitä, jotka korostavat sekä ulkopolitiikkaa - kehitystä sekä 
kaupankäynnin ja taloudellisen toiminnan monipuolisuutta suosimalla - että sisäpolitiikkaa -
tarjontakapasiteetin parantamista suosimalla. Tämän toteamuksen pohjalta EU-AKT-
yhteistyöpolitiikan rakenteita voidaan uudistaa kolmen pääakselin ympärillä: 
- taloudellinen ja sosiaalinen ulottuvuus. Köyhyyden vähentäminen on useiden EU:n 
rahoitusyhteistyötä koskevien toimien keskeisenä kohtana. Useat AKT-maat kuuluvat 
maailman köyhimpien joukkoon, ja taantuman ja syrjäytymisen torjunta vaatii laajan 
valikoiman alakohtaisia ja yleisiä politiikoita. Harkittavana on erilaisia vaihtoehtoja talouden 
kasvuun, investoinnin ja yksityissektoriin sekä sosiaaliseen kehitykseen ja köyhyyden 
vähentämiseen tähtäävän EU:n toiminnan laajentamiseksi; 
- institutionaalinen ulottuvuus ja julkisen sektorin tukeminen. Tapa, jolla valtio suorittaa 
tehtävänsä, "moitteettoman hallinnon" kysymykset sekä poliittisen ja taloudellisen hallinnon 
kysymykset osoittautuvat usein ensiarvoisen tärkeiksi kehitysedellytysten takaamiseksi useissa 
AKT-maissa. Näiden ongelmien poliittisen ulottuvuuden lisäksi, jonka perusteella IV luvun 
B osan mukaista poliittista vuoropuhelua on syvennetty, niillä on myös tärkeitä "teknisiä" 
ominaisuuksia, joita on käsiteltävä yhteistyön piirissä. Vastedes vallitsee laaja konsensus 
institutionaalisten uudistusten tukemisen tarpeellisuudesta ja koko yhteistyöpolitiikan 
kapasiteetin kehittämisestä. EU onkin jo aktiivinen tällä osa-alueella. Mutta EU voisi myös 
kohdistaa tukensa institutionaalisiin ja oikeudellisiin uudistuksiin kuten myös julkisten 
palveluiden kapasiteetin parantamiseen; tämä kapasiteetti kuuluu itse asiassa niihin 
toimialoihin, joilla voi olla huomattava vipuvaikutus, sillä useissa AKT-maissa se koskee 
suoraan suurta osaa annettavasta tuesta, ja se määrittelee usein tuen vaikutuksen ja 
elinkelpoisuuden; 
- kauppa ja investoinnit. Lomén kauppasopimus, joka painottaa erityisesti tulli- ja 
kiintiöetuusjärjestelmiä, on ollut riittämätön sallimaan AKT-maita osallistumasta ja vielä 
vähemmän parantamasta osallistumistaan tavaroiden, palveluiden ja pääoman 
maailmanmarkkinoille, erityisesti verrattuna vähiten kehittyneiden maiden huomattavasti 
parempiin saavutuksiin. Tullietuudet eivät ole riittäviä eivätkä myöskään muodosta ehdotonta 
edellytystä hyville kasvu- ja vientituloksille. Talouden tarjontatekijät, erityisesti moitteeton 
hallinto ja terveet makro- ja mikrotalouspolitiikat sekä tunnetusti vakaa, varma ja tehokas 
sisäinen kauppa- ja investointipolitiikka ovat määräävässä asemassa, ennemminkin kuin 
yksipuoliset tullietuudet, hyvän taloudellisen kasvun ja vientituloksen saavuttamiseksi. "Lomén 
suosituimmuuskohtelun" rajallinen vaikutus, suosituimmuusmarginaalien ennakoitavissa oleva 
kuluminen ja välttämättömyys ennakoida Maailman kauppajärjestön uusien sääntöjen kanssa 
yhteensopivia säädöksiä, saattavat EU- ja AKT-maat tarkastelemaan edessään olevia eri 
vaihtoehtoja uusien kauppajärjestelmien määrittelemiseksi. Tavoitteena on myötävaikuttaa 
51 
VLUKU 
AKT-maiden helpompaan pääsyyn kansainvälisen taloudellisen ja kaupallisen vaihdon 
järjestelmiin, auttaa niitä valitsemaan paremmin eri kehitysvaihtoehdoista, joita EU kykenee 
tarjoamaan, ja välttämään kasvavan syrjäytymisen riskejä. 
Jokaiselle edellä luetellulle kolmelle yhteistyöakselille on olemassa eri asteinen yhteisön 
säännöstö. Seuraavissa osissa tämä säännöstö kerrataan lyhyesti viitaten asian kannalta 
tärkeimpinä pidettyihin neuvoston asiakirjoihin. On kuitenkin myös harkittava uusia 
vaihtoehtoja, jotka ovat joko väistämättä institutionaalisia - kuten kauppasäännökset - tai 
joiden tehtävänä on syventää, vahvistaa ja lopulta kasvattaa EU:n toiminnan tehokkuutta 
kehitysyhteistyöpolitiikan tavoitteiden toteuttamisessa. 
A. Sosiaalis-taloudellinen ulottuvuus 
Edellä I ja II luvussa käsitellyissä arvioinneissa korostettiin, että taloudellisen ja sosiaalisen 
kehityksen edellytykset muuttuvat jatkuvasti sekä kansainvälisellä että AKT-maiden sisäisellä 
tasolla. Erityisesti kansanvaltaistamisen sekä yksityisen sektorin ja kansalaisyhteiskunnan 
osallistumisen kasvun tarve nousee esille yhä voimakkaammin. Suurin osa AKT-maista on 
markkinatalouden ja kaupankäynnin avautumisen tiellä, ne ponnistelevat taatakseen 
suotuisimmat edellytykset yksityisen sektorin kehitykselle ja tunnustavat ulkomaisten 
investointien hyvät vaikutukset. Osa AKT-maita on aloittanut, vaihtelevalla menestyksellä ja 
eri asteisina, tähän suuntaan tähtäävät taloudelliset uudistukset. Yksityiset investoijat ovat 
kuitenkin hyvin varovaisia, ja ulkomaisilla investoinneilla on ollut merkittävää vaikutusta 
ainoastaan pienessä joukossa valtioita ja talouden osa-alueita. Kasvumahdollisuudet ovat 
sitävastoin parantuneet monissa valtioissa, tämän kuitenkaan pystymättä vähentämään 
köyhyyttä merkittävästi. Kyseisessä arvioinnissa painotettiin lopuksi uudistuspolitiikan 
suuremman uskottavuuden takaamisen tärkeyttä odotettujen myönteisten vaikutusten 
kiihdyttämiseksi vähentämällä talouselämää luonnehtivia riskejä ja epävakautta. 
Välttämättömien taloudellisten ja institutionaalisten uudistusten pitää lisäksi tapahtua 
yhteiskunnallisen toiminnan perusteellisen muutoksen myötä, mikä väistämättä edellyttää 
pitkiä ja asteittaisia prosesseja. 
AKT-maiden on kiihdytettävä taloudellista kasvuaan. On kuitenkin olemassa muitakin tärkeitä 
liikkumavaroja kasvun vaikutuksen kohentamiseksi köyhyyden vähentämisessä. Suurimman 
mahdollisen joukon osallistuminen taloudelliseen toimintaan, pääsy tuotantotekijöihin (maa, 
pääoma ja luotto, koulutus, tiedotus) ja perussosiaalipalveluihin (koulutus, terveydenhuolto, 
ravinto, juomavesi), naisten ja nuorten sosiaalis-taloudellisen tilanteen parantaminen ovat 
myös tärkeitä ja täydentäviä tekijöitä kaikissa köyhyyden torjuntastrategioissa, ja ne 
painottavat ensisijaisesti maan sisäisen talous-ja sosiaalipolitiikan osuutta. Yhteistyön 
tehtävänä on kannustaa välttämätöntä poliittista muutosta, ja rahoitus- ja teknisellä tuella pitää 
yllä käynnistetyt toimenpiteet. Yksikään köyhyyttä lieventävä toimenpide ei ole todella 
tehokas eikä voi vaikuttaa pysyvästi, ellei siihen liity edunsaajavaltion taholta osallistumista 
ja selvää tahtoa. 
Kestävän kehityksen käsitteestä sekä sosiaalisen ja inhimillisen kehityksen keskeisyydestä on 
laajalti keskusteltu kansainvälisesti viime vuosina; erityisesti Rion, Kairon, Kööpenhaminan, 
52 
V LUKU 
Pekingin ja Rooman27 suurten kansainvälisten konferenssien yhteydessä laaja joukko maita 
on hyväksynyt yhteiset periaatteet ja arvot ja määritellyt tärkeimmät päämäärät. Yleinen 
strategia ja laajat talous- ja sosiaalipoliittiset suuntaviivat ovat täten tulleet hahmotetuiksi. 
Eurooppalaiset viitekehykset ovat myös selkeät: EU heijastaa yhteistyösuhteissaan 
näkemystään taloudellisesta ja sosiaalisesta kehityksestä, joka on muotoutunut sen kansojen 
erilaisista kokemuksista. EU:n tuleekin tutkia tehokkaimmat keinot näiden strategioiden 
toimeenpanemiseksi ja julistettujen periaatteiden kunnioittamisen kannustamiseksi. 
AKT-maiden sosiaalis-taloudellisen tilanteen analyysi on paljastanut kasvavaa erilaistumista 
näiden maiden välillä. EU:n pitää harkita modulaarista yhteistyötä joka sallii maiden tai 
maaryhmien siirtyä vakauttamisessa ja uudistuksissa edistymisensä myötä uudistusten 
tukemiseen keskittyneestä politiikasta uusille yhteistyöaloille laajenevaan suhteeseen ja 
monipuolisempien kumppanuuksien vahvistamiseen sen mallin mukaisesti, mitä EU tarjoaa 
muilla kehittyvillä alueilla (edistyneempi taloudellinen yhteistyö, tieteellinen ja tekninen 
yhteistyö, jne.). 
Sosiaalis-taloudellisen kehityksen tukemisen vaihtoehtoja pitää siis tarkastella tästä 
näkökulmasta: ei pidä omaksua ainoastaan maakohtaisesti erilaisia ensisijaisia strategisia 
tavoitteita, vaan myös yhteistyöalat voivat olla erilaisia eri maissa. 
Nämä vaihtoehdot voidaan luokitella kahden tärkeimmän akselin ympärille, joka molemmat 
korostavat syrjäytymisen torjuntaa tavoitteena: AKT-maiden yhdentyminen kansainväliseen 
talousjärjestelmään ja köyhien kansojen yhdentyminen talous- ja sosiaalielämään. 
1. Taloudellisen kasvun kiihdyttäminen kilpailukyvyn ja yksityisen sektorin kehityksen 
avulla. 
Monet EU:n nykyisistä yhteistyöpolitiikoista keskittyvät nopeamman kasvun ja suurempien 
yksityisten investointien edistämiseen AKT-maissa ja tähtäävät laajempaan maailman talouteen 
yhdentymiseen kaupan ja investointien välityksellä. Nämä politiikat edellyttävät 
rakennemukautusuudistuksiin suunnattavaa teknistä ja rahoitustukea, perusrakenteisiin, 
maatalouteen, teollisuuteen, palveluihin ja inhimillisten voimavarojen kehittämiseen 
osoitettavaa alakohtaista tukea ja yksityiselle sektorille suunnattavaa suoraa tukea. Tämä 
toteutetaan kannustamalla yrityksiä kehittymään sekä investointien, kaupankäynnin 
kehittymisen ja EIP:n ja TKK:n myöntämän teknisen ja rahoitustuen avulla. Vahva yksityinen 
sektori on edellytyksenä elintason ja mahdollisuuksien pysyvälle ja kestävälle parantamiselle. 
EU: n onkin tiedettävä, ottaen huomioon useiden yhteistyökumppaneina olevien maiden 
aikaisempi vaatimaton kasvuvauhti, mitä se voi vielä tehdä edistääkseen nopeampaa 
taloudellista kasvua, AKT-maiden yritysten suurempaa kilpailukykyä, parempaa 
vientitulosta ja korkeampaa yksityisten investointien tasoa, ja mitä uusia politiikkoja ja 
lähestymistapoja se voi omaksua. 
On olemassa useita ratkaisuja tuen tehokkuuden parantamiseksi tulevaisuudessa: 
Ympäristöä koskeva huippukokous, väestöä käsittelevä konferenssi, yhteiskunnallista 
kehittämistä koskeva maailmanlaajuinen huippukokous, naisten asemaa käsittelevä konferenssi, 
ravintoa käsittelevä huippukokous 
53 
VLUKU 
a) Entistä järjestelmällisempi ia kattavampi tuki yksityiselle sektorille 
Yksityiseltä sektorilta talousuudistuksissa odotettu positiivinen tulos on ollut heikkoa ja 
hidasta tietyissä maissa, erityisesti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Usein uudistukset eivät 
ole onnistuneet herättämään luottamusta ja saavuttamaan odotettuja tuloksia ja siten 
rajoittamaan kustannuksia ja investointiriskejä järkevälle tasolle. Viime vuosien kokemus on 
osoittanut, että ne maat, jotka kykenevät osoittamaan uskottavaa tahtoa panna täytäntöön 
järkeviä politiikoita ja poliittisia uudistuksia, ja jotka tarjoavat avoimen ja suotuisan 
ympäristön yrityksille, onnistuvat myös houkuttelemaan investointeja, luomaan työpaikkoja 
ja innovatiivisia yrityksiä, kasvattamaan vientitulojaan sekä saavuttamaan kestävän 
taloudellisen kehityksen. Tämän johdosta on suoritettava seuraavat toimenpiteet: (i) vakuuttaa 
julkiset viranomaiset ja yksityinen sektori siitä, että uudistukset ovat todellisia ja kestäviä ja 
että vakaat ja ennakoitavissa olevat poliittiset uudistukset pannaan täytäntöön; (ii) toimia niitä 
politiikoita ja instituutioita vastaan, jotka ovat edelleen vastuussa kohonneista kustannuksista, 
heikosta tuottavuudesta ja kilpailukyvyn puutteesta; (iii) vahvistaa rahoitusjärjestelmiä ja 
instituutioita mahdollistamaan yksityisen sektorin laajemmat investoinnit ja paremman pääsyn 
rahoituspalveluihin; (iv) kehittää taloudellisia perusrakenteita ja (v) vahvistaa yksityisen 
sektorin kykyä hallita yrityksiä, kouluttaa työntekijöitä, kehittää ja kaupallistaa tuotteita ja 
toteuttaa tehokkuuden parantamista. 
EU:Ha on joukko toimintaohjelmansa kehittämistä koskevia vaihtoehtoja, joilla edistetään 
näiden tehtävien toteuttamista: 
• Luottamuksen vahvistaminen. EU voi painottaa, että sen tukemat talousuudistukset 
sekä sen talouden tuottavien sektorien edistämiseen antama tuki on suunniteltu tukemaan 
AKT-maiden yleisiä kehitystavoitteita ja erityisesti yksityistä sektoria. Kansan mielipiteen 
kysymisen jälkeen nämä toimenpiteet pitää selittää oikein valtiosta riippumattomille 
yhteistyökumppaneille 
EU voi toimittaa voimavaroja auttaakseen hallitusosapuolia kehittämään suhteitaan 
yksityiseen sektoriin, parantamaan tiedonvaihtoa tämän sektorin kanssa, kuulemaan sitä 
tulevista politiikoista ja kuuntelemaan sen murheita ja ehdotuksia. Eräillä AKT-mailla onkin 
jo neuvoa-antavia elimiä, jotka kokoavat hallituksen ja yksityisen sektorin edustajat yhteen 
ja joilla voi olla merkittävä tehtävä luottamuksen vahvistamisessa, mikäli sillä on käytössään 
soveltuvia voimavaroja. Tässä yhteydessä ammatillisten organisaatioiden ja kauppakamarien 
voimistaminen on ensiarvoisen tärkeää, jotta ne kykenisivät kunnolla täyttämään tehtävänsä 
ja tarjoamaan yrityksille hyödyllisiä palveluita. 
• Poliittinen ja institutionaalinen ympäristö. EU voi auttaa hallitusosapuolia 
hallinnollisten ja institutionaalisten uudistustensa toteuttamisessa (erityisesti verohallinnon) ja 
vahvistamaan yrityksiin vaikuttavaa oikeusvaltiota ja oikeudellista hallintoa. EU voi auttaa 
hallituksia tunnistamaan tehottomat ja viivästyksiä aiheuttavat ja tehottomat sääntely- ja 
hallintokäytännöt, jotka ovat esteinä investoinneille ja työpaikkojen luomiselle, ja jotka 
nostavat tarpeettomasti tavanomaiselle liiketoiminnalle ominaisia kustannuksia ja riskejä. 
EU voi antaa tarmokkaampaa teknistä tukea julkisten yritysten yksityistämisen 
suunnittelemisessa ja toteuttamisessa (katso jäljempänä b alakohta) ja se voi hakea 
hallitusosapuolien kanssa luovia ja kestäviä ratkaisuja yksityistä sektoria haittaaville 
perusrakenteiden heikkouksille. 
54 
VLUKU 
EU voi tukea kilpailua, kuluttajansuojaa2*, monopolien sääntelyä, tutkimusta, tiedotusta 
ja teknologian siirtoa säätelevien politiikoiden, sääntöjen ja käytäntöjen käyttöönottamista 
täydentämään taloudellisia uudistuksia ja yksityistämistä. 
• Rahoitusjärjestelmät ja instituutiot. EU voi ottaa useampia ' keinoja käyttöön 
paikallisten pääomamarkkinoiden tukemiseksi ja yritysten rahoituspalveluihin pääsyn 
parantamiseksi. EU voi antaa teknisiä neuvoja ja rahoitustukea heikkojen 
rahoitusinstituutioiden uudelleenjärjestelyyn ja sellaisen oikeudellisen ja sääntelykehyksen 
vahvistamiseen, jonka piirissä terveelle pohjalle perustetut uudet rahoituspalvelut voivat 
palvella yrityksiä, pienyrityksiä, maanviljelijöitä ja tallettajia. Erityistä huomiota on 
kiinnitettävä seuraaviin kysymyksiin: (i) kansallisten pääomien muodostumisen vahvistaminen, 
(ii) instituutioiden ja rahoituspalveluiden monipuolistamisen tukeminen ja (iii) 
maksujärjestelmien ja -verkkojen parantaminen. 
Yksityisen sektorin voimavarat ja kapasiteetti. Euroopan kehitysrahasto tukee 
suoraan yksityisiä yrityksiä kansallisten suuntaa-antavien ohjelmien välityksellä, yritysten ja 
kaupan kehittämisellä, Euroopan investointipankin (EIP) ja Teollisuuden kehittämiskeskuksen 
(TKK) kautta. TKK on viime aikoina ajanmukaistanut välineitään Aasian ja Latinalaisen 
Amerikan maiden sekä Välimeren ja Eteläisen Afrikan valtioissa toimivan Euroopan 
yhteisöjen investointikumppanin (ECIP) hyvien kokemuksien perusteella. 
EU:n kansalliset ohjelmat takaavat teknistä ja rahoitustukea mikroyrityksille, PK-
yrityksille ja pienteollisuusyrityksille luottorajojen, takuurahastoiden, konsulttipalveluiden, 
koulutuksen ja teknologisella tuen muodossa. Nämä ohjelmat ovat osoittaneet hyödyllisyytensä 
ja niitä voidaan luultavasti kehittää vielä edelleen (erityisesti riittävällä rahoituksella). EIP:11a 
on myös ollut merkittävä rooli lainojen ja riskipääomien myöntämisessä. EU tukee myös 
merkittävämpiä yrityksiä teollisuusinvestoinneilla ja kaupan kehittämisellä. 
Komissio voisi yhteistyössä TKK:n kanssa laajentaa tukeaan rahoittamalla 
liiketoimintansa parantamista yrittäville paikallisille pienyrittäjille tarkoitettuja konsultointi-
ja neuvontapalveluita (paikallisia ja ulkopuolisia) niiden kustannuksiin osallistumalla. 
Komissio voisi myös ottaa käyttöön lisää keinoja kaupallisten ja ammatillisten yhteisöjen 
kapasiteettien kasvattamiseksi, jotta nämä voisivat taata jäsenilleen 
kapasiteetinvahvistamispalveluita. 
Yksi vaihtoehto virallisten yritysten tukemisen parantamiseksi on ohjata enemmän 
EKR:n varoja komissiolle ja EIP:lle niiden tehtävien mukaisesti tyydyttämään yksityisten 
operaatioiden lisääntyviä vaatimuksia AKT-maissa. Lisäksi EKR:n varoja voitaisiin asettaa 
myös muiden EU-perusteisten kehitysrahoitusinstituutioiden (esimerkiksi EDFI) käyttöön, 
joista eräät ovat aktiivisesti mukana uusien kehitysrahoituspalveluiden kehittämisessä 
yksityiselle sektorille AKT-maissa. Joka tapauksessa pitkän aikavälin tavoitteena on oltava 
paikallisten ja alueellisten pääomamarkkinoiden kasvun kannustaminen ja, mitä tulee 
merkittävimpiin ja AKT-maihin parhaiten asettuneisiin yrityksiin, niiden kehityksen 
rahoittaminen markkinoilta eikä virallisilla luotoilla. Tässä yhteydessä paikallinen 
talletustoiminta ja sen kanavointi tuottaviin investointeihin on erityisen tärkeää. 
Komissio on pohtinut kuluttajapolitiikan roolia kehityspolitiikassa (KOM(95)519 
"Kuluttajapolitiikan ensisijaiset tavoitteet") 
55 
V LUKU 
TKK on aina ollut Lomén yleissopimuksen tärkein väline teknisen neuvontapalvelun 
takaamisessa pienille ja keskisuurille yrityksille, erityisesti hankkeiden valmistelussa ja 
arvioinnissa sekä rahoituksen ja kumppanuuksien järjestämisessä. Sillä on paikallisia 
toimipisteitä useilla AKT-maiden markkinoilla ja se pystyy hyvin toimimaan välikätenä uusien 
laajentuvien yritysten ja rahoituksellisen, teknologisen ja hallinnollisen tietotaidon välillä. 
Komissio voisi kysynnän ohjaaman uuden teknologian toimittamisen lisääntymistä 
käsittelevän politiikan ja AKT-maiden yksityiselle sektorille tarkoitetun neuvontapalvelun 
puitteissa kannustaa TKK:ta, kuten myös muita mahdollisia EU:n palveluita tarjoavia elimiä, 
kasvattamaan yritysten avustamiskykyään kuluja jakamalla, mikä vaikuttaisi lupaavalta 
vaihtoehdolta tulevaisuudessa. 
Investointien edistäminen. Lomén yleissopimus on pitkään tunnustanut suorien 
ulkomaisten investointien merkityksen AKT-maiden talouksien kasvulle ja kilpailukyvylle. 
Komissio antaa teknistä tukea investointeja koskevien lakien ja niiden turvaamista koskevien 
lakien ja asetusten laadinnan yhteydessä sekä investointien kannustamista koskevien hallitusten 
tekemien aloitteiden yhteydessä. Komissio on rahoittanut alakohtaisia investointeja ja 
kumppanuusfoorumeita saattaakseen mahdollisuudet ulkomaisten investoijien tietoon ja 
kumppanuuksia edistääkseen. Nämä toimenpiteet täydentävät hyödyllisellä tavalla 
luottamuksen vahvistamiseksi tehtyjä toimenpiteitä ja uudistuksia, jotka parantavat yksityisen 
sektorin kehitykselle suotuisaa ympäristöä. 
Epäilemättä on pyrittävä luomaan houkutteleva "näyteikkuna" investoinneista niissä 
maissa, jotka tarjoavat tyydyttävän poliittisen ja institutionaalisen ympäristön. Eri vaihtoehtoja 
investointien turvaamiseksi tarkastellaan lähemmin tämän luvun C osassa. 
Tämän toimintaohjelman täytäntöönpanemiseksi komission on osoitettava joustavuutta, 
empirismiä ja pragmaattisuutta todellisissa ensisijaisissa tavoitteissa sekä, maakohtaisesti, 
osapuolien tuntemien tarpeiden huomioinnissa. Komission on oltava valikoiva ja kohdistettava 
tarkasti ohjelmavalintansa. Komission on lähestymisessään yksityisen sektorin kehittämiseen 
oltava johdonmukainen ja sen on koordinoitava toimintansa muiden (paikallisten ja 
ulkomaisten) samaan päämäärään pyrkivien toimijoiden kanssa. Koska yksityisen sektorin 
kehittäminen ja paremman kilpailukyvyn tukeminen ovat merkittävimpiä komission 
yhteistyösuunnitelman osa-alueita, sen on yhteistyössä muiden osapuolien kanssa pyrittävä 
muovaamaan yksityisen sektorin kehittämissuunnitelmia, joihin yksittäiset ohjelmat ja 
hankkeet voivat nojautua. 
Mahdollisia yksityisen sektorin laajentamisen tukemiseen ja kannustamiseen tähtäävien 
yhteistyövälineiden muutoksia tarkastellaan jäljempänä VI luvun A osassa. Yksi lähtökohta 
on tutkia, heti kun mahdollista, kansallisen avun osittaista ohjaamista yksityisen sektorin 
kehittämisen tukemiseen poliittisen ja institutionaalisen ympäristön parantamiseen tähtäävillä 
toimenpiteillä ja yrityksille, suunnatuilla suorilla tukitoimilla. Yksityistä sektoria voitaisiin 
kehottaa osallistumaan ensisijaisten tavoitteiden määrittelyyn kyseisten rahoitusvarojen käytön 
osalta. 
b) julkisten yritysten uudelleenjärjestelyä ia yksityistämistä koskevien ohjelmien 
tukeminen. 
56 
VLUKU 
Yksityistämiset muodostavat usein osan investointien uudelleenkäynnistämiseen, 
kilpailukykyisemmän ympäristön takaamiseen ja joustavampien ja monipuolisempien 
taloudellisten rakenteiden kehittämiseen tähtäävistä uudistuksista. Yksityistämiset eivät 
sellaisenaan ole ratkaisu ja asiaa onkin lähestyttävä tapauskohtaisesti. Yksityistämisohjelmat 
ovat yleensä monimutkaisia ja vaikeita toteuttaa, ja ne vaativat merkittäviä analysointi- ja 
hallintokykyjä. Tekninen tuki, erityisesti eri vaihtoehtojen arvioinnissa (uudelleenjärjestely, 
talouden välineidenkunnostus, jne.) ja yksityistämisen ohella tehtävät sosiaaliset suunnitelmat, 
mikäli sellaiset osoittautuvat tarpeellisiksi, voivat osaltaan vaikuttaa tilanteen paranemiseen. 
EU:lla on hyvät mahdollisuudet tukea yksityistämisohjelmia käyttämällä eri jäsenvaltioiden 
asiantuntemusta ja hyödyntämällä hyvin erilaisissa maissa saatuja kokemuksia. EU voi tähdätä 
tämän tyyppisen avun kehittämiseen sellaisissa maissa, joissa yksityistämisten voidaan osoittaa 
helpottavan uusien yksityisten investoijien pääsyä markkinoille ja myötävaikuttavan 
kilpailukyvyn parantamiseen. 
c) alueellisen yhdentymisen tukemisen jatkaminen ia tehostaminen. 
Ensimmäisestä Lomén yleissopimuksesta lähtien yhteisö on tukenut useita alueellisen 
yhteistyön muotoja. Rahoituksellisesti tärkeimmät osa-alueet ovat olleet seuraavat: liikenne 
ja viestintä, ympäristö, eläintautien valvonta ja koulutus. Tukimuotoja on jatkuvasti yhdistetty 
yleisen alueellisen yhdentymisen vahvistamisen tavoitteen alle. Perusajatuksena on, että AKT-
maiden kannalta taloudellinen alueellinen yhdentyminen on välttämätön välitavoite 
onnistuneeseen maailmantalouteen yhdentymiseen. Vastaavasti EU kiinnittää huomiota 
puhtaasti kansallisten talousuudistusohjelmien laatimista ja täytäntöönpanoa koskeviin 
negatiivisiin vaikutuksiin. Nykyisin tarve ottaa huomioon "rakennemukautuksen alueellinen 
ulottuvuus" onkin yleisesti tunnustettu. Viime vuosina komissio on aktiivisesti tukenut useita 
alueellisia järjestöjä, erityisesti juuri perustettua UEMOA:ta ja vastikään uudistettua ja 
laajentunutta SADC:tä. Komissio tukee yhteistyössä kolmen muun takaajan kanssa (Afrikan 
kehityspankki, Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailman pankki) rajat ylittävää hanketta 
itäisessä ja eteläisessä Afrikassa ja Intian valtamerellä, johon osallistuu neljätoista maata. 
Tämän aloitteen yhteydessä on korostettava kahta tärkeää tekijää: yksityisen sektorin 
osallistumista ja kansallisen ja alueellisen poliittisen ohjelman yhdenmukaisuutta. 
Alueellisten suuntaa-antavien ohjelmien kautta komissio tukee aloitteita, jotka 
perusrakenteiden, ympäristön, terveydenhuollon ja muilla aloilla ovat tärkeitä useammalle kuin 
yhdelle maalle ja jotka soveltuvat erittäin hyvin alueelliseen suunnitteluun ja 
täytäntöönpanoon. 
Aikaisempien suoritusten parantamiseksi on välttämätöntä tukea alueellista taloudellista 
yhdentymistä yhdenmukaista strategiaa noudattaen. Ottaen huomioon EU:n viimeaikaiset 
kokemukset, tällaisen strategian olisi nojattava seuraaviin kolmeen peruselementtiin: 
1. kapasiteetin vahvistaminen (muun muassa tekninen apu, koulutus ja sisäinen 
tutkimus) alueellisen taloudellisen yhdentymisen alalla sekä alueellisten instituutioiden että 
kansallisten hallitusten tasolla; 
2. tuki yksityisen sektorin uudelleenjärjestelyyn laajemmilla alueellisilla markkinoilla 
ja maailmanmarkkinoilla, mikä käsittää myös rahoitussektorin parannukset maksujen 
helpottamiseksi ja varmistamiseksi; 
57 
V LUKU 
3. tuki hallituksille, jotka todella toivovat saavuttavansa alueellisen yhdentymisen 
muutoksesta talousarviovaroihin aiheutuvien vaikutusten neutralisoimiseksi (maksutase- tai 
talousarviotuki lisättynä kansallisen talouden rakenteiden uudistamistukeen ja sen kanssa 
täysin yhdenmukaisena). 
Nykyisin käytettävissä olevat välineet sopivat täydellisesti tällaisen yhdenmukaisen strategian 
tukemiseen. 
EU:lla on myös yksi uusi keino taloudellisen alueellisen yhdentymisen edistämiseen, jota on 
syytä tarkastella myöhemmin, nimittäin kauppapolitiikka. Tällä hetkellä EU on mukana 
neuvotteluissa vapaakauppa-alueen luomiseksi useiden kehittyvien valtioiden (ryhmien) 
kanssa. Ottaen huomioon EU:n painoarvo kaupallisissa kysymyksissä näiden vapaakauppa-
alueiden säädökset vaikuttavat kehitysmaiden maailman talouteen yhdentymiseen. On 
mahdollista hyödyntää näitä säädöksiä tavalla, joka suosii suurinta mahdollista taloudellista 
yhtenäisyyttä kehittyvien valtioiden välillä. Komission ja neuvoston kesäkuussa 1995 
vapaakauppa-alueista tekemien johtopäätösten mukaisesti näiden sopimusten on noudatettava 
Maailman kauppajärjestön vastaavia säädöksiä ja otettava huomioon seuraukset unionin 
yhteisille politiikoille ja sen tärkeimmille kauppakumppaneille. 
d) kaupan kehittämiseen tähtäävien tukitoimien tehostaminen. 
Kaupan kehittäminen muodostaa erityisen osan laajemmasta kilpailukykyyn ja yksityisen 
sektorin kehittämiseen tähtäävästä politiikasta. Tämän luvun C osassa käsiteltyjen 
kauppajärjestelyä ja investointeja koskevien välineiden lisäksi kaupan kehittämiseen voidaan 
vaikuttaa monilla eri yhteistyötoimilla. Tämä ulottuvuus otettiin mukaan Lomén 
yleissopimukseen tarkistuksen yhteydessä vuonna 1995, ja EU on ryhtynyt kehittämään tätä 
yhteistyömuotoa eri tukiohjelmien ympärille: yhdennettyjen kaupan kehittämisohjelmien 
määrittely kansallisella tai alueellisella tasolla, monivuotiset tukiohjelmat AKT-maissa ja 
Euroopassa olevat toimijat yhteen kokoaville kauppayhdistyksille, tukiohjelmat erikseen 
määriteltyjen alojen yrityksille, ja tukiohjelmat perusrakenteiden ja kauppaan liittyvien 
palveluiden (liikenne ja viestintä, rahoitus- ja muut välittäjät, kauppakamarit, jne.) 
kehittämiselle. 
Ottaen huomioon, että kansainvälistymisen ja kilpailun asettamat uudet haasteet muuntavat 
kansainvälisen kaupankäynnin perusasetelmia, EU:n pitää vastaavasti vahvistaa ja tehostaa 
mukanaoloaan tukemalla AKT-maita näiden ponnisteluissa hyötyä uusien 
kaupankäyntimahdollisuuksien tuomista mahdollisista eduista. 
Erityistä huomiota on kiinnitettävä yksityiseen sektoriin; sen tukemisen on keskityttävä 
asiakkaiden kysyntään ja osallistumiseen. Etusijalle on asetettava kansainvälisen 
kumppanuusverkoston luominen, investointien edistäminen sekä teollisuuden ja 
tukipalveluinstituutioiden kehittäminen. 
Eurooppalaisten ja AKT-maiden yksityisten sektorien välisten verkostojen parantamiskeinojen 
vahvistamiseen on kiinnitettävä enemmän huomiota. 
Lisäksi, ottaen huomioon maailmanlaajuinen tietotekniikan mullistus, joka on kuvaavaa 
seuraavalle vuosituhannelle, EU:n on tehostettava tukeaan AKT-maille mahdollistaakseen asiaa 
koskevien aineistojen ja ohjelmistojen saatavuus ja niiden optimaalinen hyödyntäminen. 
58 
VLUKU 
e) tieteellisen ia teknisen asiantuntemuksen kehittämisen tukeminen kestävän kehityksen 
strategisena osana. 
Yhä monimutkaisempien teknologioiden nopea kehittyminen erityisesti terveydenhuollon, 
ravinnon ja viestinnän aloilla ja useimpien AKT-maiden ja teollistuneen maailman välillä 
olevan kasvavan tieteen ja tekniikan alojen kuilun pitäisi antaa EU:lIe aihetta tälle alueelle 
suunnatulle erityistoiminnalle. Vaikka tämä ulottuvuus onkin mukana Lomén 
yleissopimuksessa, sille ei tähän asti ole tehty yhtenäistä ja kestävää toimintasuunnitelmaa. 
Yhteisön kokemus huomioon ottaen EU:lla on hyvät mahdollisuudet kehittää tieteellisiä ja 
teknisiä kumppanuuksia, jotka kokoaisivat yhteen julkisia tutkimuksen ja kehittämisen alan 
instituutioita ja asianomaisia yksityisen sektorin yrityksiä, sekä pohjoisessa että etelässä. 
Kyseisten toimien on nojauduttava tutkimuksen ja kehittämisen haasteista erityisesti 
alueellisella tasolla käytävään vuoropuheluun ja niiden tavoitteena on kannustaa näitä maita 
kehittämään säännöksiään (henkisen omaisuuden oikeudet, tavaroiden ja henkilöiden 
liikkuminen, investointisäädökset, ...) ja auttaa niitä takaamaan tutkimusta ja kehittämistä 
koskevien kumppanuuksien kehittämiseen tähtäävän politiikan budjettivaikutukset. 
f) AKT-maiden tukeminen niiden valmistautuessa informaatioalan muutoksiin 
Yhteiskunnan muuttuminen tietoyhteiskunnaksi ei kosketa ainoastaan kehittyneitä tai nousevia 
talouksia vaan yhtälailla avoimia tai avautumishaluisia talouksia ja yhteiskuntia. Kuten 
äskeisen Midrand-kokouksen29 osanottajat toivat julki, nämä muutokset on sisällytettävä 
teollisuusmaiden ja kehittyvien valtioiden "yhteiseen tulevaisuusnäkymään". Mutta kokous 
korosti puheenjohtajan loppulausumassa myös valtioiden vastuuta ja yksityisen sektorin 
korvaamatonta asemaa. 
Ensimmäisenä välitavoitteena on parantaa televiestintäpalvelulta, joita yhdessä veden ja sähkön 
kanssa käyttävät kaikki talouden osa-alat. 
Tämä alue on erityisen houkutteleva yksityiselle sektorille kasvupotentiaalinsa vuoksi (kaikki 
AKT-maat ovat ali varusteltuja) ja sellaisen teknologian äskettäisen ilmestymisen myötä, joka 
vastaa joustavammin AKT-maiden kaltaisten maiden tarpeisiin, kuten satelliittilähetykset ja 
kiinteiden ja kannettavien puhelinten verkostot. Euroopan kokemukset siirtymävaiheesta ovat 
riittävän runsaat ja monipuoliset mahdollistaakseen mittojen mukaan tehdyn tuen sitä 
haluaville valtioille. 
Näihin liittyy lisäksi vielä uusia palvelumuotoja, kuten Internet, johon saadaan jo yhteys 
useissa valtioissa ja joka edustaa todellista mahdollisuutta liittää käyttäjät, tutkijat, yliopistot 
tai yrittäjät maailmanlaajuisiin tiedonvaihtoverkkoihin. 
Pidemmällä aikavälillä telemaattiset sovellukset erityisesti terveydenhuollon, koulutuksen, 
tutkimusverkostojen mutta myös elektronisen kaupankäynnin aloilla voivat auttaa ratkaisemaan 
tiettyjä ongelmia AKT-maissa. Nämä ohjelmat ovat tehokkaampia koska asiaan liittyvät 
29 Tietoyhteiskuntaa käsittelevä kokous (ISAD) pidettiin toukokuussa 1996 presidentti 
Mandelan, G7-maiden, kehitysmaiden ja teollisuusmaiden aloitteesta 
59 
V LUKU 
toimijat ovat olleet mukana niiden sisällön ja käyttötapojen määrittelemisessä 
pilottihankkeiden yhteydessä. 
Siten kehittyneiden maiden pääasiassa yksilölliset käyttötavat voidaan korvata yhteisön 
malleilla, kuten telekaupankäynnistä saadut kokemukset hyvin osoittavat. 
g) rahavhteistvön esittäminen 
Suuri poliittinen ja taloudellinen epävakaus muodostaa useissa AKT-maissa suuren esteen 
sijoittamisen edistymiselle ja kasvun kiihtymiselle. Vakaa raha- ja rahoitusympäristö on 
välttämätön tekijä tasapainoiseen ja kestävään kehitykseen tähtäävälle politiikalle. 
Edellytyksenä eivät ole ainoastaan tehokkaat ja riippumattomat instituutiot, vakauteen 
tähtäävän raha-ja valuuttakurssipolitiikan toimeenpanoja hyväksyttävä budjettipolitiikka, vaan 
myös pankkijärjestelmän tehtävien laajentaminen säästöjen sitomisessa. 
Eurooppa voisi tukea AKT-maiden uudistamis- ja mukautumispyrkimyksiä näillä aloilla. 
Tärkeimmät tavoitteet ovat instituutioiden vahvistaminen ja raha- ja budjettipolitiikan 
hallintomuotojen uudistaminen, pankkijärjestelmänkehittäminen, valuutan vaihtokelpoisuuden 
toteuttaminen ja pääoman liikkeiden asteittainen vapauttaminen, ottaen huomioon 
makrotaloudellisen kehittymisen ja vakauden asteet. Lisäksi unionin on jatkettava 
makrotalous- ja rahapolitiikan alojen alueellisen yhteistyön tukemista. 
Rahaliitto ja euro avaavat uusia mahdollisuuksia AKT-valtioille, erityisesti niille, joiden 
pääasiallinen kauppakumppani on EU. Niiden rahapolitiikan uskottavuus ja tehokkuus kasvaa, 
mikäli ne päättävät nojata vaihtokurssipolitiikkansa vakaaseen valuuttaan, ottaen samalla 
huomioon talouksiensa kilpailukyvyn säilyttämisen tarpeen. Lisäksi saman ulkoisen referenssin 
valinta myötävaikuttaisi näiden maiden kahdenvälisen vaihtokurssin suurempaan vakauteen. 
Tämä mahdollistaisi niiden välisen kaupankäynnin ja taloudellisen toiminnan sekä alueellisten 
yhdentämishankkeiden toimeenpanon. 
Nämä eri tekijät mahdollistavat perustan luomisen EU:n ja AKT-maiden välisen makrotalous-
ja rahapolitiikan alan yhteistyön vahvistamiselle 
h) EU:n tukiohjelma ulkomaisen velan keventämiseksi 
Ottaen huomioon useiden AKT-maiden ulkomaisesta velasta aiheutuvat suuret ongelmat, 
yhteisö voi tuskin jättää huomioimatta niiden hoitamiseksi tehtyjä kansainvälisiä aloitteita. 
Yhteisön rahoitusyhteistyöllä, joka koostuu melkein yksinomaan lahjoituksista, ei ole velkaa 
kasvattavaa vaikutusta. Siitä huolimatta yhteisö voisi toimia sekä velkojana että myös 
lahjoittajana kehitettäessä mukautus- ja uudistusohjelmien avulla tukijärjestelmiä ja AKT-
maiden velkaongelman vähentämiseksi tarkoitettuja välineitä. 
2. Työllisyyden kasvun tukeminen ja sosiaalipolitiikan tukeminen taistelussa köyhyyttä 
vastaan 
Euroopalla on hyviä syitä keskittää yhteistyö AKT-maiden kanssa köyhyyden torjuntaan: 
kysymys ei ole ainoastaan etusijan antamisesta ongelmalle, jolla on erityisen merkittävät 
60 
V LUKU 
mittasuhteet suuressa joukossa valtioita, ja joka aiheuttaa myös Eurooppaa siirtolaispaineina 
ja muina turvallisuuskysymyksinä koskettavia negatiivisia keskinäisiä riippuvuussuhteita; vaan 
siinä myös konkretisoidaan yksi unionin ulkosuhteiden perusperiaatteista - sosiaalinen edistys -
, joka on hyvin esillä Maastrichtin sopimuksessa ja sen sosiaalipoliittisessa pöytäkirjassa50, ja 
jota kehitetään eri näkökohdistaan (työllisyys, koulutus, miesten ja naisten' välinen tasa-arvo, 
jne.) yhteisön politiikoilla. 
Köyhyyden torjunta muodostaa jo yhden ensisijaisen akselin nykyisessä yhteistyöpolitiikassa, 
jota on vahvistettu viime vuosina joukolla uusia suuntauksia: 
- AKT-maiden rakennemuutoksen tukivälineiden toimeenpanossa ja kompensaatiorahastojen 
käytössä sosiaalialojen menoille on annettu etusija; 
- vuonna 1993 hyväksyttiin köyhyyden torjuntaa koskeva päätöslauselma, jossa määritellään 
kaikki periaatteet tämän tavoitteen sitomiseksi tiukemmin unionin yhteistyöpolitiikoihin. 
Esitetty näkökulma korostaa erityisesti köyhyyden vähentämisen tavoitteen sisällyttämistä 
kaikkiin kehitysmaissa harjoitettuihin sisäpolitiikoihin ja kaikkiin yhteistyöohjelmiin, ottaen 
huomioon mahdolliset köyhien maiden ryhmille suunnatut ohjelmat; 
naisten aseman korostaminen on välttämätön osa kaikissa köyhyyden 
vähentämisstrategioissa. Tätä käsittelevä marraskuussa 1995 hyväksytty päätöslauselma, joka 
käsittelee laajemmin naisten osallistumisen problematiikkaa, täydentää tältä osin vuoden 1993 
hyväksyttyä päätöslauselmaa köyhyydestä; 
- yhteisön tukitoiminta sosiaalialalla edistää suuresti tämän tavoitteen saavuttamista, erityisesti 
niiden uusien terveydenhuoltoa ja koulutusta koskevien päätöslauselmien hyväksymisen 
jälkeen, joissa annetaan hyvin selkeä etusija perusterveydenhoidolle ja peruskoulutukselle, 
joista hyötyvät eniten kaikkein köyhimmät kansat; 
- viimeaikaiset elintarviketukea muutokset ja tarkemmin sanottuna elintarviketurvaa 
käsitteleville politiikoille annetun tuen ja elintarvikkeiden saatavuusongelmien (erityisesti 
tuotannon turvaaminen j a paikallisten elintarvikkeiden kulutustavat) korostaminen muodostavat 
tärkeän osan köyhyyden torjunnassa; 
- lisäksi nämä alat (terveydenhuolto, koulutus, elintarviketurva, naiset ja kehitys) ovat 
ensisijaisia aloja jäsenvaltioiden ja yhteisön välisen yhteensovittamisen vahvistamisessa 
toiminnallisella tasolla ja politiikoiden suuntauksien määrittelyssä; 
- ympäristön säilyttäminen on myös yksi tärkeä köyhyyteen liittyvä ongelma-alue sekä 
maaseudulla (maaperän pilaantumisen aiheuttamat ongelmat, luonnonvarojen kestävä 
hyödyntäminen) että kaupungeissa, missä polttavat tervehdyttämistä ja perusrakenteita 
koskevat ongelmat kasvavat kaiken aikaa kaupungistumisen myötä, joka on erityisen nopeaa 
AKT-maissa. Köyhyyden ja ympäristön välisen suhteen laajuus on tullut laajalti tunnetuksi 
Rion ympäristökonferenssin jälkeen. Ympäristökysymykset leimaavatyhä laajemmalti yhteisön 
yhteistyöpolitiikoita ympäristövaikutustutkimuksien järjestelmällisemmän toteuttamisen ja 
erityisohjelmien kautta; 
0 Sosiaalipoliittinen pöytäkirja viittaa vuoden 1989 sosiaalikirjan täytäntöönpanoon yhteisön 
säännöstön perusteella. 
61 
VLUKU 
- lopuksi joukko muita yhteistyöohjelmia voi myötävaikuttaa köyhyyden vähentämiseen: 
maaseudun kehityksen, ammatillisen koulutuksen, mikro-ohjelmien tukeminen ja usein 
työpaikkojen luomista suosivien yksityisten aloitteiden kehittämisen tukiohjelmat, 
yhteisrahoitus valtiosta riippumattomien järjestöjen kautta, väestötieteellisten politiikoiden tai 
myös kuluttajapolitiikan57 tukeminen. 
Nämä suuntaukset on epäilemättä säilytettävä ja niitä on vahvistettava. Tästä huolimatta 
EU:n ja sen AKT-kumppanien on tulevaisuutta varten määriteltävä missä määrin ja 
miten yhteisön yhteistyön vaikutusta köyhyyden vähentämisessä voitaisiin parantaa. 
Useita tukitoimia käsittävän laajan lähestymistavan säilyttäminen on epäilemättä välttämätöntä 
ottaen huomioon köyhyyden eri asteet AKT-maissa. Unioni voisi joka tapauksessa esittää 
kumppaneilleen kahdelta osin strategisempaa lähestymistapaa: 
a) tuotantotekijöihin pääsy, työllisyys ja inhimillisten voimavarojen kehittäminen. 
Työpaikkojen luomistauti riippuu joukosta tekijöitä, joihin voidaan vaikuttaa joko suoraan tai 
epäsuorasti laajalla joukolla toimenpiteitä tai yleisiä ja alakohtaisia politiikoita. EU voi tukea 
tällaisia politiikoita ohjelmalla, joka keskittyy: 
- arviointikykyjen parantamisen ja tuottavien työpaikkojen kasvamista suosivien politiikoiden 
laatimisen tukemiseen; 
- tuotantotekijöihin pääsyn parantamiseen tähtäävien uudistusten tukemiseen, erityisesti 
koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen aloilla, luottojen saatavuudella, omaisuuden ja maan 
saatavuudella. Tämän tyyppisellä tuella on huomattava vipuvaikutus, sillä se voi nopeasti 
johtaa elinolosuhteiden paranemiseen mahdollistamalla paremman pääsyn tuloja tuottaviin 
toimiin; 
osaavan, liikkuvan ja motivoituneen työvoiman kehittämiseen tähtäävien 
työmarkkinapolitiikoiden tukemiseen; 
b) sosiaalipolitiikan tukeminen. EU on jo nyt laajalti mukana sosiaalialan yhteistyötoimissa, 
ja pyrkii parantamaan antamansa tuen vaikutusta yleisemmällä alakohtaisella lähestymistavalla, 
hankekeskeisyydestä asteittain luopuen. Tätä suuntausta pitäisi korostaa ja sen tulisi nojata: 
- syvälliseen ja jatkuvaan vuoropuheluun sosiaalipolitiikan alalla, joka sallii yleisstrategian ja 
ensisijaisten tavoitteiden esiin tuomisen ja usein toisiaan täydentävien ja toisinaan myös 
ristiriitaisten taloudellisten ja sosiaalisten tavoitteiden välisten suhteiden tarkastelun; 
- näiden alojen juoksevien menojen rahoittamiseen erityisesti huomiota kiinnittävään 
taloudelliseen tukeen, joka on tiukasti sidoksissa makrotaloudelliseen vuoropuheluun ja 
rakennemukautusprosessiin. 
31 Kehittyvät valtiot ovat erityisen huolissaan sellaisista ongelmista kuten vahingollisten tai 
vaarallisten tuotteiden kuljetus, tuoteturvallisuus, lääkkeiden käyttö, jne. 
62 
V LUKU 
Kansainvälisessä yhteisössä käydyt keskustelut 20720-käsitteestäi2 ovat tuoneet esiin 
edunsaajamaiden ja lahjoittajien molemminpuoliset konkreettiset sitoumukset sosiaaliseen 
kehittämiseen. Tunnustaen tämän molemminpuolista sitoutumista koskevan periaatteen 
asianmukaisuuden, EU, ottaen huomioon politiikoidensa luonteen, painottaa laaja-alaisempaa 
ja yksityiskohtaisempaa näkökulmaa. 
Ottaen huomioon "moitteettoman hallinnon" arviointiin liittyvän tuen suuremman 
valikoivuuden, sosiaalipolitiikan sekä tuotantotekijöiden saatavuutta ja työllisyyden kasvua 
edistävien politiikoiden alalla tehdyt ponnistelut voisivat tulevaisuuden EU-AKT-
kumppanuuden yhteydessä olla erottamaton osa huomioon otettavia kriteereitä. 
3. Ympäristönsuojelun liittäminen kehitysprosessiin. 
Yksi kestävän kehityksen teorian ia käytännön tärkeimmistä opetuksista on, että tehokasta 
ympäristötoimintaa ei voi suunnitella mikäli sosiaali- ja talouspolitiikat pysyvät 
muuttumattomina. Päinvastoin, ympäristönäkökulmat pitää sisällyttää kaikkien politiikoiden, 
ohjelmien ja hankkeiden suunnitteluun, täytäntöönpanoon ja arviointiin. 
Vaikka yhteisö onkin antanut suuren joukon poliittisia julistuksia ympäristönhoidosta, siltä 
puuttuu yhä selkeä strategia ja tarpeellinen päättäväisyys toimivaan ympäristönhoitoon. 
Ajateltaessa Rion kokouksesta juontuvaa yksimielisyyttä, esiin nousee neljä kehitysyhteistyön 
ensisijaista tavoitetta: 
* tarpeisiin vastaaminen ja köyhyyden torjunta. Vaikka köyhyyden ja ympäristön 
pilaantumisen väliset syy-seuraus-suhteet ovat monimutkaisia, sekä köyhyyttä että saastumista 
voidaan pitää taloudellisten ja sosiaalisten voimien seurauksina, jotka heijastuvat nykyisten 
ja tulevien sukupolvien inhimillisiin ja ympäristöllisiin kustannuksiin; 
* markkinavoimien käyttäminen heijastamaan ympäristöstä koituvia kustannuksia ja etuja. 
Agenda 21 perustuu siihen seikkaan, että markkinoiden on asteittaisesti sisäistettävä sosiaaliset 
ja ympäristölliset kustannukset siten, että hinnoissa näkyy "ekologinen totuus"; 
* ympäristötavoitteiden sisällyttäminen maailmanlaajuisen politiikan suunnitteluun ja 
hallintajärjestelmiin ympäristönsuojelun saattamiseksi kehitysprosessin olennaiseksi osaksi eikä 
erilliseksi kohteeksi. Tämä vaatii ympäristönhoidollisten kykyjen lisäämistä ja osallistuvan 
lähestymistavan omaksumista; 
* rahoitussalkkujen herkistäminen "vihreälle aatteelle" arvioimalla ympäristövaikutukset koko 
hankkeen keston ajan ja rahoittamalla tärkeimpiä hankkeita ympäristön säilyttämisen ja 
köyhyyden vastaisen taistelun aloilla. 
UNDP esitteli 20/20-käsitteen inhimillistä kehitystä koskevassa vuoden 1994 
kertomuksessaan; siihen viitataan sosiaalista kehitystä käsitelleessä maailmanlaajuisessa 
huippukokouksessa (Kööpenhamina, maaliskuu 1995) laaditussa toimintaohjelmassa. Siinä 
suositellaan voimakkaasti edunsaajamaiden ja lahjoittajien sitoutumista periaatteeseen 
osoittaa vähintään 20 % sisäisistä budjettivaroista ja ulkoisen tuen varoista sosiaalialan 
perusaloille. 
63 
V LUKU 
Tietyt teemat ansaitsevat erityistä huomiota: 
- useissa AKT-maissa vesivarojen määrästä ja laadusta muodostuu kriittinen ongelma sekä 
kaupunki- että maaseutualueilla. Veden, väestönkasvupaineiden ja maaperän köyhtymisen 
väliset suhteet tulevat yhä tärkeämmäksi; 
- metsien hävittämisestä tulee suuri paikallisia ja maailmanlaajuisia vaikutuksia omaava 
ongelma useissa maissa, sikäli kuin se vaikuttaa luonnon monimuotoisuuteen; 
- AKT-alueen saarivaltiot ovat erityisen herkkiä ympäristönmuutosten aiheuttamille 
mahdollisille uhkille, erityisesti rajujen myrskyjen kasvaneille esiintymistiheyksille. Lisäksi 
Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa kuivuusongelmat voivat kasvaa; 
- AKT-valtioiden ympäristöpolitiikkoja koskevien kapasiteettien kehittämisen tukeminen sekä 
politiikoiden suunnittelu- että toimeenpanovaiheessa, on välttämätöntä erityisesti siltä osin, 
kuin ne koskevat kansainvälisten, jo ratifioitujen tai tulevien sopimusten toimeenpanoa. 
B. Institutionaalinen ulottuvuus 
Edellä III luvussa esitetty AKT-maiden sosiaalis-taloudellisen ja poliittisen kehityksen 
arviointi osoittaa valtion toimintaongelmien tärkeyden ja hallintoa koskevien ongelmien 
akuutin luonteen. Nämä ongelmat haittaavat kehitystä useissa maissa ja hidastavat 
rakennemuutosohjelmien toimeenpanoa tai ehkäisevät niiden loppuun saattamista, ruokkivat 
epävakautta sekä investointeja ja kehitysavun legitiimiyttä haittaavaa "luottamuspulaa". Tämä 
arvio osoittaa myös oikeusvaltion uudelleenluomisen ja vahvistamisen tarpeen 
vähimmäisedellytysten takaamisessa ja epätasa-arvoisuuksien ja köyhyyden vähentämisessä. 
Näiden tekijöiden olennainen luonne on tunnustettu vuodesta 1995 lähtien neljännen Lomén 
yleissopimuksen teksteissä. 
Hallinto- ja oikeusjärjestelmien uudistus, kehityspolitiikoiden arviointi- ja 
suunnittelukapasiteettien parantaminen, yhteiskunnallisen vastavoiman aikaansaama 
instituutioiden vahvistuminen eivät tähän asti ole kuitenkaan olleet EU:n päättäväisen 
politiikan kohteena. Yhteisön institutionaaliset ja hallinnolliset tukiohjelmat ovat pääosin 
koostuneet demokraattisten vaalimenetelmien kannustamisesta, teknisen tuen antamisesta 
yhteistyöhankkeiden tai -ohjelmien yhteydessä, ja tiettyjen uudistusten seurausten 
helpottamiseen tai kompensointiin tarkoitetusta rahoitusavusta. Viime vuosien aikana on 
kiinnitetty enemmän huomiota instituutiojärjestelmään kokonaisuudessaan eikä ainoastaan 
tietyn hankkeen toimeenpanosta vastaavaan virastoon tai instituutioon. Rakennemukautuksen 
tukivälineet ja alakohtaiset poliittiset tukiohjelmat ovat suosineet tätä katsantokannan muutosta 
sallimalla yhteisölle aktiivisemman roolin toimintaympäristön parantamisessa alakohtaisesti 
tai yleisemmin. Tämän suuntauksen odotetaan vahvistuvan tulevaisuudessa, erityisesti 
ottamaan huomioon arviointitutkimusten johtopäätökset, jotka ovat osoittaneet, että yhteisön 
yhteistyön tehokkuuden parantamiseksi institutionaalisten näkökulmien huomioon ottamisen 
on oltava järjestelmällisempää ja käsittelyn syvällisempää. 
Mutta eikö pitäisi kuitenkin mennä näitä mukautuksia pidemmälle, jotka olisi joka tapauksessa 
voitu sisällyttää nykyiseen politiikkaan? Valtion roolin kehittyminen uudessa kansainvälisessä 
taloudellisessa ja poliittisessa ympäristössä kohti eräistä välttämättömistä ehdoista vastaavaa 
rakennetta kestävän ja oikeudenmukaisen kehityksen kriteereihin vastaavan kehityksen 
64 
VLUKU 
mahdollistamiseksi, kannustaa itse asiassa pohtimaan uudelleen tätä EU:n ja AKT-maiden 
välisten suhteiden ulottuvuutta: eikö EU:n pidä tukea välttämätöntä poliittista ja 
sosiaalista muutosprosessia entistä suunnitelmallisemmalla tavalla? 
Valtion instituutioiden kehittäminen on pohjimmiltaan poliittinen prosessi; Uudistus ei onnistu 
ilman paikallistamukauttamista ja prosessin edessä on useita esteitä, sillä se vaikuttaa 
valtarakenteisiin ja kohtaa tällöin väistämättömästi voimakasta vastustusta. Instituutioiden 
kehittämisellä on siis kaksi toisiaan täydentävää ulottuvuutta: poliittinen ulottuvuus ja 
"teknisempi" ulottuvuus. 
Pitääkö EU: n näissä edellytyksissä ottaa aktiivisempi rooli instituutioiden kehittämisessä 
ja osallistua asiasta käytävään vuoropuheluun muiden rahoittajien kanssa? Kuinka EU 
voi toimia tässä roolissa? 
1. EU:n toiminnan syventämiseen tällä alalla on ratkaisevia syitä; sille on annettava 
ensisijaisempi asema tekemällä siitä yksi strategisista akseleista EU:n ja AKT-maiden välisissä 
suhteissa: 
- AKT-maiden on määriteltävä uudelleen käsityksensä valtion toiminnasta ja parannettava 
tapaa, jolla valtio suorittaa tehtävänsä, loppujen lopuksi yleisen edun kannalta. EU:n 
toimintaan vaikuttavasta poliittisesta ulottuvuudesta puuttuvat puhtaasti kansalliset näkökulmat. 
EU ei korosta yhtä ainoata mallia - sen jäsenvaltiot ovat kehittäneet hyvin erilaisia sosiaalisia 
ja poliittisia organisaatiojärjestelmiä; 
- unionin ihmisoikeuksia ja perusvapauksia kunnioittava ja demokraattisia periaatteita 
soveltava perusluonne. III luvussa mainittujen demokratisointia tukevissa nykyisissä 
politiikoissa kohdattujen vaikeuksien on kannustettava vähemmän muodolliseen ja 
rakentavampaan lähestymistapaan; 
- yhteisön avun tehokkuus ja vaikutus riippuvat paljolti näistä institutionaalisista tekijöistä. 
Suurinta osaa yhteisön talous- ja sosiaalialan toimintaohjelmien vaikutuksista voitaisiin 
parantaa päättäväisemmällä toiminnalla instituutioiden kehittämisessä. Arviointitutkimukset 
ovat itse asiassa osoittaneet, että yhteisön tuen vaikutusta ja kestävyyttä haittaa usein 
riittämättömän huomion kiinnittäminen institutionaalisiin rajoituksiin ja esteisiin. Lisäksi siinä 
määrin kuin EU tukee taloudellisia uudistuksia, on sen etujen mukaista tehokkuussyistä tukea 
myös niihin sidoksissa olevia instituutioita. Ennakoitavissa oleva oikeusjärjestelmä ja sen 
toiminta, avoimet hallinnolliset ja talousarvion hallintoa koskevat päätöksentekomekanismit 
ja laadukkaat julkiset palvelut muodostavat välttämättömät edellytykset 
rakennemukautuspolitiikoiden onnistumiselle AKT-maissa. 
EU:n suunnittelema kumppanuussuhde AKT-maiden kanssa antaa suotuisat lähtökohdat 
käsitellä instituutioiden kehittämistä siinä mielessä, että kumppanuus sallii asiaan kuuluvien 
maiden ottaa päävastuu uudistuksista ja antaa EU:lle mahdollisuuden taata samalla kertaa 
tekninen, rahoituksellinen ja poliittinen tuki keskipitkällä aikavälillä tehtävien 
molemminpuolisten sitoumusten perusteella. 
Lisäksi unionin Euroopan yhdentymisestä saama kokemus on antanut sille erityistä tietotaitoa 
uudistusten alalla. 
65 
VLUKU 
2. Institutionaalisella alalla toteutetun eurooppalaisen toiminnan sisällön ja menettelytapojen 
sekä kapasiteettien vahvistamisen osalta voidaan esittää kolme toisiaan täydentävää 
vaihtoehtoa EU:n toiminnan kehittämiseksi: 
- EU voisi tutkia uudelleen keinoja paikallisen ja eurooppalaisen tietotaidon mobilisoimiseen 
ja tietotaidon liikkumisen takaamiseen Euroopan ja AKT-maiden välillä. Arviointiverkon ja 
erikoistuneen teknisen avun verkon luominen takaisi avun riittävän pitkiksi aikaväleiksi ja 
todellisen kokemuksen ja tietotaidon kasautumisen; 
- EU voisi kehittää tiettyjen alojen erityisosaamista, sen painoarvon mukaisesti mitä EU:lla 
on verrattuna muiden monen- ja kahdenvälisten rahoittajien toimintaan. Näitä EU:n 
perustoimenkuvaan kuuluvia aloja on useita: 
(a) ihmisoikeuksien kunnioittamisen edistäminen; 
(b) alueellisten organisaatioiden tukeminen; 
(c) julkisten palveluiden uudelleenjärjestely yhteistyössä asiaan suoraan liittyvien toimijoiden 
kanssa, talous- ja sosiaalipolitiikoiden ja uudistusten valmistelun arviointi- ja 
suunnittelukapasiteetin parantaminen, julkishallinnon hajauttamisen tukeminen; 
(d) budjettihallinto yhdessä rakennemukautusta koskevien tukitoimien kanssa; 
(e) tiettyjen markkinatalouden toiminnalle välttämättömien kapasiteettien kehittäminen, kuten 
kauppaoikeus, kuluttajansuojaan ja kuluttajajärjestöihin liittyvä oikeus, investointien 
turvaaminen, ympäristön säilyttäminen, kilpailusäännöt, jne.; 
(f) hajautettu yhteistyö, ei vaihtoehtona julkisen sektorin tuelle vaan täydentävänä toiminta-
alueena, jonka tavoitteena julkisen ja yksityisen sektorin yhteistoiminnan parantaminen ja 
EU:n toiminnan tuominen lähemmäksi kansalaisyhteiskunnan toimijoita; 
(g) parlamentaaristen instituutioiden vahvistaminen politiikan avoimuuden lisäämiseksi ja 
julkisten asioiden hoitamisen parantamiseksi. 
- lopuksi EU voisi omaksua uuden tukimenettelyn, joka tähtää paikallisten kapasiteettien 
kehittämisen kielteisten vaikutusten vähentämiseen. 
Jo Lomén yleissopimuksessa kiinnitettiin huomiota paikallisen asiantuntemuksen parempaan 
hyödyntämiseen. Mutta on huomioitava muita, perusteellisempia muutoksia. Tietyissä 
olosuhteissa, siirtymäkauden ajan, tietyn asteinen korvaaminen on epäilemättä väistämätöntä. 
Mutta selkeä poliittinen signaali lähestymistavan vaihdoksen ja paikallisen kapasiteetin ja 
paikallishallinnon kehittämisen tuen kielteisten vaikutusten vähentämisen puolesta voisi sysätä 
liikkeelle sarjan muutoksia (menettelytapojen yksinkertaistaminen, välinevalikoiman 
pienentäminen, hankekeskeisyydestä luopuminen jne.): Kyseessä on strateginen 
uudelleensuuntautuminen, jossa paikallisten kapasiteettien kehittäminen tulee yhdeksi 
tärkeimmistä yhteistyön käytännön toimenpiteiden valintoja ohjaavista kriteereistä. Asiaa 
koskevia eri vaihtoehtoja käsitellään VI luvussa. 
66 
V LUKU 
G Kauppa ja investoinnit 
AKT-maiden ryhmän riittävä yhdentyminen maailman talouteen, ja tarkemmin sen paikan 
määrittely EU:n ulkoisten taloussuhteiden muutoksessa, joka on sen maailman talouteen 
yhdentymisen tärkeä ulottuvuus, on haaste, jota on korostettava EU:n ja AKT-maiden välisissä 
uusissa suhteissa vuoden 2000 jälkeen. Riittävän viitekehyksen puuttuminen uhkaa säröyttää 
AKT-maiden ryhmän, höllentää tiettyjen AKT-maiden ja alueiden ja EU:n välisiä nykyisiä 
suhteita ja syrjäyttää köyhimmät AKT-maat. 
Taloudelliset sopimukset 
EU:n ja AKT-maiden välisille suhteille tulevaisuudessa on useita vaihtoehtoja. Periaatteessa 
näiden vaihtoehtojen pitäisi sallia AKT-maille sellaisten yhdentymisstrategioiden kehittämisen, 
jotka ne itse katsovat parhaiksi. Näitä vaihtoehtoja on myös tarkasteltava ottaen huomioon 
EU:n ja AKT-maiden kauppasuhteisiin vaikuttavat kumppanuusperiaatteen ulottuvuudet: 
i) ainutlaatuinen kauppasopimus vai useita eri kauppasopimuksia 
ii) eriytetty vai yleinen 
iii) vastavuoroinen vai yksipuolinen 
iv) sopimusperusteinen (takaa turvallisuuden pitkällä aikavälillä, kahdenvälinen tai 
monenvälinen) vai yksipuolinen (EU:n poliittisessa harkinnassa) 
Koska kumppanuusperiaate pitää sisällään sekä AKT-maille että EU:n jäsenille tärkeän 
poliittisen arvon, käsiteltyjä eri vaihtoehtoja on arvioitava ottaen huomioon niiden vaikutus 
tähän periaatteeseen: kaivavatko ne maata sen alta vai vahvistavatko ne sitä? Johtavatko ne 
kutistumiseen vai laajenemiseen? Nämä tärkeät poliittiset näkökulmat on otettava huomioon 
eri vaihtoehtojen arvioinnissa; yhtä lailla on otettava huomioon erityisesti vapaakauppa-
alueneuvotteluita koskevat tekniset rajoitteet (katso liite n:o 5 kaupallisten vaihtoehtojen 
arvioinnista). 
AKT-maille arvioitavaksi annettava vaihtoehtojen lista voisi käsittää seuraavat tekijät: 
i) "Vallitseva tilanne". Nykyinen yksipuolinen, eriytetty (muihin vähiten kehittyneisiin 
maihin nähden), sopimusperusteinen ja yhdenmukainen tiukasti markkinoille pääsyn 
edellytyksiin kohdistuva järjestelmä pidetään ennallaan. Vaihtoehtoinen malli, 
"paranneltu vallitseva tilanne", voisi pitää sisällään parannuksia markkinoille pääsyssä 
kuten myös sääntöjen ja menettelytapojen höllentämistä, sopimuksia kauppaan 
liittyvistä kysymyksistä (standardit, ympäristö, kilpailupolitiikka, henkinen omaisuus, 
jne.) ja sopimuksen palveluista. Toinen malli rajoittaisi tämän vaihtoehdon ainoastaan 
vähiten kehittyneisiin AKT-maihin ja esittäisi kehittyneemmille AKT-maille 
jäljempänä tulevia vaihtoehtoja niiden toiveiden tai kykyjen mukaan. Lopuksi tähän 
vaihtoehtoon voidaan lisätä vastavuoroisuuslauseke pyytämällä kaikkia AKT-maita 
jättämään GATT:lie yhteinen tarjous oikeuksista. 
ii) "Yhdentyminen yleiseen tullietuusjärjestelmään". Tämä vaihtoehto eliminoisi 
kaupallisen osan Lomén yleissopimuksesta, josta täten tulisi pelkkä avustusjärjestelmä. 
Vähiten kehittyneet AKT-maat ryhmitettäisiin AKT-maiden ulkopuolisten vähiten 
kehittyneiden valtioiden kanssa, ja kehittyneimmät AKT-maat yhdentyisivät asteittain 
tavanomaiseen järjestelmään. Vähiten kehittyneille AKT-maille liian tärkeän 
suosituimmuuskohtelun menettämisen ehkäisemiseksi voitaisiin yleistä vähiten 
67 
VLUKU 
kehittyneille valtioille myönnettyä suosituimmuuskohtelua nostaa samalle tasolle 
Lomén yleissopimuksen suosituimmuuksien kanssa. Koska nämä suosituimmuudet 
kuuluvat EU:n yksipuoliseen politiikkaan, annetuista myönnytyksistä ei tarvitse 
neuvotella AKT-maiden kanssa. AKT-mailta ei voida pyytää mitään vastineeksi. 
Toisena vaihtoehtona on EU:n ja vähiten kehittyneiden ' maiden välisten 
suosituimmuussopimusten liittäminen (ja lopulta vahvistaminen GATT:ssa) vähiten 
kehittyneiden maiden suosituimmuusjärjestelmään. 
iii) "Yhdenmukainen vastavuoroisuus". Vaaditaan kaikkia AKT-maita laajentamaan 
vastavuoroisuutta (Maailman kauppajärjestön sääntöjen mukaisesti), yhteisen 
siirtymäajan jälkeen, kattamaan EU:n vienti. Vaihtoehtoinen malli: suunnitellaan eri 
siirtymäajat vähiten kehittyneille AKT-maille ja kaikkein kehittyneimmille AKT-
maille. Paranneltu malli: tämä vaihtoehto voisi myös käsittää kauppaan liittyviä aloja 
koskevat sopimukset ja palveluita koskevan sopimuksen. Malliin kuuluu myös AKT-
maiden täydellinen yhdentyminen Maailman kauppajärjestön piiriin. 
iv) "Eriytetty vastavuoroisuus". Muuttuvageometrinen vastavuoroisuus (Maailman 
kauppajärjestön sääntöjen mukainen) EU:n ja AKT-maiden homogeenisten 
alueryhmien tai yksittäisten AKT-maiden kanssa alueellisten pohjoinen-etelä -
kauppasopimusten mallin mukaisesti. Parannellussa versiossaan tämä vaihtoehto 
käsittäisi myös kauppaan liittyviä aloja koskevat sopimukset, palveluita koskevan 
sopimuksen ja täydellisen yhdentymisen Maailman kauppajärjestön piiriin. Toisessa 
mallissa kauppasopimukset tehtäisiin EU:n, AKT-maiden ja AKT-maiden 
ulkopuolisista maista koostuvan alueellisen yhdentymisalueen välillä. 
Lopuksi on vielä kaksi lisävaihtoehtoa, joissa yhdistyvät edellä mainitut neljä vaihtoehtoa: 
v) "Eriyttäminen yhden kehyksen piirissä". Tämä vaihtoehto yhdistäisi vaihtoehdot i) ja 
iv), joiden väliltä EU ja AKT-maat voivat valita kehitystason, koettujen tarpeiden, 
AKT-maiden ilmaiseman suhteen syventämistahdon, poliittisten edellytysten ja 
sellaisen vastavuoroisuuden perusteella, jonka AKT-maat voivat myöntää EU:lle. 
Vaihtoehto säilyttäisi kaikkien AKT-maiden osalta nykyisen suhteen 
sopimusperusteisen luonteen, mutta voisi edellyttää suuria muutoksia tietyissä nykyisen 
suhteen laaja-alaisissa suosituimmuuskohteluissa (perustuotteita ja maanviljelyn 
suosituimmuuskohtelua koskevat pöytäkirjat), erityisesti maiden tukikelpoisuuden 
osalta. 
Tässä vaihtoehdossa kauppasopimukset olisi järjestetty neljään koriin: 
a) aluekohtaiset vapaakauppa-alueet, vaihtoehdon iv) mallin mukaisesti; 
b) kahdenväliset vapaakauppa-alueet, kuten vaihtoehdossa iv) mutta vapaaehtoisten, 
mihinkään alueelliseen yhdentymisprosessiin osallistumattomien ja riittävän suurien 
ja kykenevien (esimerkiksi Nigeria, Zaire) AKT-maiden kanssa mikäli poliittiset 
edellytykset ovat suotuisat; 
c) yksipuoliset suosituimmuuskohtelut vähiten kehittyneiden AKT-maiden kanssa 
(vahvistettu joko yksipuolisesti tai monenvälisen puitesopimuksen kautta), joiden 
tulotaso asukasta kohden on alle kansainvälisesti hyväksytyn tason ja jotka eivät 
68 
Liite N:o 5. Kaupallisten vaihtoehtojen arviointi. 
Vallitsevassa tilanteessa, jonka etuna on se, että se tunnetaan ennestään, säilytetään nykyisen 
kauppasopimuksen yksinomainen ja sopimusperusteinen luonne, joten se on turvallinen 
pitkällä aikavälillä (tiettyyn rajaan asti, katso jäljempänä). Kun otetaan huomioon se tosiasia, 
että vallitsevassa tilanteessa säilyy eriyttämisen periaate (suhteessa muihin vähiten 
kehittyneisiin AKT-maihin), se ilmentää yhä ajatusta, että kaupalliset suhteet AKT-maiden 
kanssa ovat EU:lle etusijalla. Tällä vaihtoehdolla on myös se erityinen etu, että sen avulla 
unioni voi tehdä ehdotuksia markkinoille pääsystä tarkkaan määrätyin rajoituksin sellaisten 
perusmaataloustuotteiden osalta, joiden merkitys unionin markkinoilla on tärkeä ja jotka ovat 
ensisijaisen tärkeitä (j°Pa ratkaisevassa määrin) useille AKT-maille. Nämä rajoitukset 
tarjoavat AKT-maille selkeän suunnittelukehyksen ja unionin maatalousmarkkinat voivat ottaa 
vastaan kyseisen määrän tuotteita. Tämän vaihtoehdon myötä tarjoutuu myös tilaisuus harkita 
yhteisen maatalouspolitiikan kehitysnäkymiä Maailman kauppajärjestön seuraavan vaiheen ja 
unionin laajentumisen yhteydessä. 
Tähän vaihtoehtoon liittyvät negatiiviset puolet ovat: 
- koska se on eriytetty, Maailman kauppajärjestön säännöksiin voidaan aina hakea poikkeusta 
ja tämä vaihtoehto olisi tutkittava uudelleen joka vuosi. Näin ollen etuisuuskohtelun tuoma 
turva, joka on yksi Lomén yleissopimuksen mukaisen kauppapaketin valteista, heikkenee 
merkittävästi; 
- tätä ratkaisumallia noudattamalla ei myöskään houkutella, etuisuuskohtelun tuoman turvan 
heikkenemisen myötä, tärkeitä suoria ulkomaisia investointeja eikä tasoiteta niiden 
suunnanmuutosten aiheuttamia vaikutuksia, joita muut EU:sta riippuvaiset alueelliset 
kauppasopimukset saattavat aiheuttaa eurooppalaisiin investointeihin; 
- tämä valinta ei tee AKT-maiden kauppa- tai säätelyjärjestelmiä (tuonnissa tai viennissä) 
tarpeeksi turvallisiksi ja luotettaviksi riskitason vähentämiseksi ja AKT- valtioiden 
tekemiseksi houkuttelevimmiksi investoinneille; 
- se ei anna lisäsysäystä meneillään olevan alueellisen yhdentymisprosessin vauhdittamiseksi 
AKT- valtioiden välillä; 
- se estää kaikkia AKT-maita tai valtioryhmittymiä osallistumasta alueellisiin 
kauppasopimuksiin, jotka käsittävät muita kehittyneitä talouksia, sillä EU:lle olisi poliittisesti 
ja taloudellisesti mahdotonta kokea syrjintää AKT-maiden markkinoilla suhteessa muihin 
kehittyneisiin talouksiin; 
Oli miten tahansa, tätä vaihtoehtoa on tutkittava, koska se edesauttaisi merkittävästi AKT-
maiden osallistumista maailmanmarkkinoihin. Lisäksi sitä on täydennettävä vaatimalla AKT-
maita noudattamaan GATT-sopimuksessa vahvistettuja tullitariffeja, mikä voisi osoittautua 
hyödylliseksi pyydettäessä poikkeusta XXV artiklan 5 kohtaan. 
Toisen vaihtoehdon, yhteisön yhteiseen tullietuusjärjestelmään yhdentymisen tärkein valtti 
EU:n näkökannalta olisi sen harjoittaman kaupallisen yksipuolisen 
suosituimmuuskohtelupolitiikan yhdenmukaistaminen ja sen täydellinen soveltuminen 
c* cv^ 
Maailman kauppajärjestön sääntöihin. Sen avulla voitaisiin luoda samanvertaiset olosuhteet 
EU:n markkinoille pääsylle kaikkien niiden vähiten kehittyneiden AKT-maiden kesken, jotka 
ovat sitoutuneet alueellisiin kauppasopimuksiin EU:n kanssa. Sen avulla tietyt AKT-maat tai 
valtioryhmittymät voisivat lisäksi ryhtyä alueelliseen yhteistyöhön muiden valtioiden kanssa, 
joiden talous on kehittynyttä (Karibian maat NAFTA:n tai FTAArn yhteydessä, Tyynenmeren 
vähiten kehittyneet AKT-maat Aasian ja Tyynenmeren maiden taloudellisen yhteistyön 
yhteydessä). Tähän vaihtoehtoon liittyy seuraavia vaaratekijöitä: 
- se hajottaisi lopullisesti Lome-järjestelmän monessa suhteessa. Se kohtelisi eri AKT-maita 
eri tavalla niiden kehitystason mukaisesti. Sen myötä avustuksia ei enää liitettäisi 
kauppapolitiikkaan, joka nyt kuuluu osana Lomén yleissopimusta; 
- se vähentäisi merkittävästi ainakin kehittyneimpien AKT-maiden osalta niiden 
etuusmarginaalia, josta ne nauttivat Lomén yleissopimuksen nojalla, sillä niiden 
maataloustuotteiden, joilla on markkinoilla etusija, olisi mukauduttava yhteiseen 
tullietuusjärjestelmään ja niitä etuja, jotka koskevat perustuotteista tehtyjen pöytäkirjojen 
kattamille tuotteille vahvistettuja määriä, ei voitaisi enää myöntää. Sokeria koskevan 
pöytäkirjan mukaisen käytännön jatkaminen saattaisi tuoda tämän vaihtoehdon yhteydessä 
lainopillisia ongelmia, joita ei voida vähätellä; 
- se vähentäisi markkinoillepääsyn varmuutta, mutta suosituimmuusasema kärsisi varmasti 
Maailman kauppajärjestön yhteydessä, sillä se on aina alttiina EU:n politiikan muutoksille tai 
sen olisi alistuttava sulautumaan vähitellen yhteiseen tullietuusjärjestelmään. Kehittyneimpien 
AKT- valtioiden olisi vaikeampi houkutella suoria ulkomaisia investointeja tämän vaihtoehdon 
myötä. 
GATT-sopimuksessa vahvistetun yhteisen tullietuusjärjestelmän soveltaminen monenvälisesti 
vähiten kehittyneisiin AKT-maihin (sekä muihin kuin AKT-maihin) olisi varmempi 
vaihtoehto; 
- se ei houkuttelisi lisää suoria ulkomaisia investointeja eikä tasoittaisi niitä vaikutuksia, jotka 
syntyvät niistä kauppaa ja investointeja koskevista muutoksista, jotka johtuvat EU:n kanssa 
tehdyistä alueellisista sopimuksista ja koskevat muita vähiten kehittyneitä AKT-maita; 
- sen vaikutus meneillään olevaan etelän valtioiden väliseen alueelliseen yhteistyöprosessiin 
olisi neutraali. Se ei myöskään takaisi lisäsuojaa EU:n kauppa-alueita koskevia asetuksia 
vastaan. 
Tämä vaihtoehto heikentäisi perusteellisesti Lomén yleissopimukseen kuuluvaa 
kumppanuusperiaatetta, joka rajoittuisi näin ollen ainoastaan poliittisiin, institutionaalisiin ja 
avunantoon liittyviin kysymyksiin. 
Kolmas, yhdenmukaisen vastavuoroisuuden vaihtoehto (GATT-sopimuksen XXIV artiklan 
merkityksessä) olisi yhteneväinen Maailman kauppajärjestön sääntöjen kanssa. Se vahvistaisi 
olennaisesti kumppanuuden periaatetta ottaen huomioon, että se tekisi kahden osapuolen 
väliset sopimukset tasavertaisemmiksi ja niistä sovittaisiin määräämättömäksi ajaksi (ainakin 
Lomén yleissopimuksen kauppaa koskevan kohdan osalta). 
- Se säilyttäisi tai jopa parantaisi etuuksien turvaamista ja ennustettavuutta avaten ja 
"rajaten"AKT-maiden tuontijärjestelmät, ja se loisi uskottavuutta niiden kauppapolitiikkaan 
C x k 
kotimaisten ja ulkomaisten investoijien silmissä. Näin ollen on mahdollista lisätä suorien 
ulkomaisten investointien houkuttelevuutta ja kotimaisten investoijien myötämielistä asennetta 
näihin investointeihin; 
- Sen avulla voitaisiin myös luoda tasavertaiset olosuhteet niille vähiten kehittyneille AKT-
maille, jotka ovat sitoutuneet vapaakauppa-alueeseen EU:n kanssa ja tietyt AKT-maat voisivat 
ottaa osaa alueellisiin kauppasopimuksiin muiden kehittyneiden talouksien kanssa ja hyötyä 
aluetalouden elinvoimaisuudesta; 
- tämän vaihtoehdon haittapuolina voidaan pitää sitä, että se ei yhdenmukaisen laaja-alaisen 
kehyksensä vuoksi ota huomioon sitä, että AKT-maiden yhdentymis- ja kehitystaso on hyvin 
erilainen ja niiden tarpeet ja mahdollisuudet osallistua EU:n kanssa käytäviin 
vapaakauppaneuvotteluihin vaihtelevat. 
Tärkein ongelma on eittämättä toteutettavuus: kuinka kaikki AKT-maat voisivat mukautua 
vain yhteen suunnitelmaan tai ohjelmaan (XXIV artiklan 5 kohdan c alakohdan edellyttämällä 
tavalla) sellaisen vapaakauppa-alueen muodostamiseksi EU:n ja AKT valtioiden välille, jossa 
otettaisiin huomioon niiden kaupalliset järjestelmät, erilaiset tarpeet teollisessa 
rakenneuudistuksessa, veropolitiikan muutokset, jotka olisivat välttämättömiä hintojen 
vapauttamisen jälkeen ja niin edelleen? On mahdotonta, että kaikkien AKT-maiden tarpeet 
ja olosuhteet voitaisiin sisällyttää yhteen kehykseen. Lisäksi monilla AKT-mailla ei ole 
tarpeeksi inhimillisiä voimavaroja ja hallinnollisia mahdollisuuksia ryhtyä EU:n kanssa 
käytäviin vapaakauppaneuvotteluihin. 
"Eriytetty vastavuoroisuus" sisältäisi edellisen vaihtoehdon kaikki hyvät puolet ottaen 
huomioon AKT-maiden eri yhdentymis- ja kehitystason sekä myös niiden olosuhteet, 
mahdollisuudet ja halukkuuden osallistua yhteistyöhön. Jokaiselle AKT-alueelle voitaisiin 
määritellä erikseen oma suunnitelma ja ohjelma vapaakaupan toteuttamiseksi EU:n kanssa, 
ottaen huomioon kunkin valtion erityistarpeet ja mahdollisuudet. Tämä vauhdittaisi 
merkittävästi AKT-maissa meneillään olevaa alueellisen yhdentymisen prosessia. 
- Tämän vaihtoehdon suuri haittapuoli on, että siinä katoaisi suhteen yksinomainen luonne ja 
pirstoutuisi kumppanuuden periaate, jota kuitenkin olisi vahvistettava jokaisen sopimuksen 
yhteydessä. Kun lisäksi otetaan huomioon, että tämän lähestymistavan olisi perustuttava 
olemassaoleviin alueellisen yhdentymisen prosesseihin AKT-maiden välillä (UEMOA, S ADC, 
CARICOM jne.), niin ne AKT-maat, jotka eivät kuulu tai halua kuulua näihin prosesseihin 
joutuvat aloittamaan erityiset vapaakauppaneuvottelut EU:n kanssa. Tämän vaihtoehdon 
mukaisesti voitaisiin yhdentää toisaalta ne vapaakauppa-alueet, joihin EU on osallinen ja 
toisaalta AKT-maat ja ne ulkopuoliset valtiot, jotka muodostavat maantieteellisesti 
"luonnollisia" alueita. 
- Tämä vaihtoehto johtaisi lisäksi perustuotteita koskevien pöytäkirjojen sekä maatalouden 
etuusjärjestelmän lakkaamiseen. Neuvottelu etuisuusjärjestelmästä, johon liittyy näiden 
erityisten välineiden käyttö, saattaisi luoda tiettyjä ongelmia. 
- Myös tässä kohdin ongelmana on, kuinka olisi toimittava ottaen huomioon, että ei voida 
odottaa, että kaikki alueelliseen integraatioon osallistuvat AKT-maat tai ryhmittymät 
täyttäisivät samat ehdot (poliittiset, kaupalliset, hallinnolliset tai muut) tai että ne voisivat tai 
haluaisivat aloittaa vapaakauppaneuvottelut EU:n kanssa. Jos neuvoteltavat sopimukset eivät 
C % 
täytä kokonaisuudessaan XXIV artiklassa määrättyjä ehtoja, on niihin vaadittava poikkeusta 
(XXIV. 10 artikla). Jos tällaisia sopimuksia tulee tutkittavaksi liikaa, voi EU:n pääongelmaksi 
muodostua, kuinka Maailman kauppajärjestön keskuudessa näitä vastaavia poikkeuksia 
hoidetaan. Tämän vaihtoehdon yhteydessä ja komission ja neuvoston kesäkuussa 1995 
vapaakauppa-alueista tekemien päätösten mukaisesti näiden sopimusten olisi oltava Maailman 
kauppajärjestön vastaavien säännösten mukaisia ja otettava huomioon niiden vaikutukset 
unionin yhteiseen politiikkaan ja sen tärkeimpiin kauppakumppaneihin. 
C * << 
VLUKU 
osallistu mihinkään yllämainittuun vaihtoehdon a) mukaiseen alueelliseen 
yhdentymisprosessiin; 
d) asteittainen liittyminen yleiseen tullietuusjärjestelmään, ottaen huomioon laaja-
alaiset, yksipuoliset suosituimmuuskohtelut AKT-valtioille, jotka eivät halua valita 
vaihtoehtoja a) tai b), mutta joiden kehitystaso sulkee ne pois vaihtoehdosta c); 
asteittaisesti yhdentyneet AKT-maat voisivat ehkä säilyttää perustuotteita koskevien 
sopimusten mukaisen suosituimmuuskohtelun, mutta ainoastaan siirtymäkauden ajan 
(tässä tapauksessa voitaisiin hakea poikkeusta). 
Tässä yhteydessä AKT-maat valitsisivat, EU:n kanssa sovittuaan, omalle 
yhdentymisstrategialle sekä tarpeilleen ja kapasiteeteilleen parhaiten soveltuvan 
kaupallisen vaihtoehdon. AKT-maiden ryhmien välisen kaupan ja investointien 
uudelleensuuntaamisen vaikutuksia koskevat kysymykset olisivat kuitenkin 
väistämättömiä, koska luonnokset suosituimmuuskohtelusta ja suorien ulkomaisten 
investointien houkutukset olisivat erilaiset kussakin ryhmässä valitusta vaihtoehdosta 
riippuen. 
Tämä vaihtoehtokokoelma säilyttäisi nykyisen Lomén yleissopimuksen ainutlaatuisuuden, 
mutta sallisi vastavuoroisuuden, eriyttämisen ja asteittaisen yhdentymisen käsitteiden 
lisäämisen kumppanuusperiaatteeseen perusulottuvuuksien lisänä. Nämä käsitteet toimisivat 
dynaamisina tekijöinä, jotka sallisivat eri AKT-maiden asteittaisen kohoamisen 
kumppanuussuhdetyypissään korkeammalle omien edellytystensä ja toiveidensa mukaisesti. 
Yhdenmukaisuuden säilyttämiseksi Maailman kauppajärjestön kanssa tähän ainutlaatuiseen 
kehykseen pitäisi hyvin luultavasti pyytää poikkeus XXXIV artiklan 10 kohdasta (eli poikkeus 
vapaakauppa-alueiden yhdenmukaisuuden vähimmäisedellytyksistä). 
vi) 'Monista sopimuksista koostuva eriyttäminen". Tässä järjestelmässä vaihtoehdot i) -iv) 
koostuisivat luonnollisella tavalla useista kauppasopimuksista, joihin liittyy 
mahdollisesti yksittäinen tukipaketti. Lomén yleissopimuksen kattavuus olisi ilmeisesti 
tämän lähtökohdan ensimmäinen uhri. Sopimusperusteinen luonne ja turvallisuus, ja 
ainakin kumppanuusperiaatteen voimakkuus ja laajuus, vaihtelisivat sopimuskohtaisesti, 
ja nykyisen sopimuksen mukaisen suosituimmuuskohtelun taso todennäköisesti kärsisi 
joidenkin AKT-maiden kohdalla tai sitä pidennettäisiin joidenkin ryhmien osalta 
valitun vaihtoehdon mukaan. 
Tämä vaihtoehtokokoelma olisi suhteellisen yhteensopimaton perustuotteita koskevissa 
pöy täkirj oissa sekä maatalouden laaj a-alaisessa suosituimmuusj ärj estelmässä annettuj en 
etujen säilyttämisen kanssa. Epätasa-arvoista kohtelua ja AKT-maiden ryhmien välillä 
tapahtuvan kaupankäynnin ja investointien uudelleenohjausta koskevat kysymykset 
vaikeutuvat entisestään verrattuna yllämainittuun kaiken kattavaan kehykseen. 
Kunkin vaihtoehdon edut ja haitat koskevat jokaista asianomaista AKT-maiden 
ryhmää. Maailman kaup, 'iestön sääntöjen noudattamiseksi olisi haettava poikkeusta 
XXV artiklan 5 kohdasta vähiten kehittyneitä AKT-maita suosimattoman järjestelmän 
osalta, joka olisi kenties helpompi saada. 
69 
V LUKU 
Lisäksi, mikä tahansa valittu vaihtoehto onkin, EU osallistuu suosituimmuusjärjestelmässä 
sovellettujen alkuperäsääntöjen yhdenmukaistamiseen55. 
Investointien suojelu ta rohkaiseminen 
Neljännen Lomén yleissopimuksen säännösten mukaisesti Ah f-maat sitoutuvat 
myöntämään oikeudenmukaisen ja tasapuolisen kohtelun yksityisille investoijille, luomaan ja 
ylläpitämään ennakoidut ja vakaat investointiedellytykset, parantamaan yritysilmapiiriä ja 
saattamaan voimaan dynaamisen yksityisen sektorin nousemista ja kehittymistä suosivan 
oikeudellisen, hallinnollisen ja rahoituksellisen kehyksen (258 artiklan c - g kohta). Valtiot 
ovat yksinään ponnistelleet toteuttaakseen nämä tavoitteet, mutta eivät ole aina onnistuneet 
saavuttamaan toivottua investointien uudelleenkäynnistymistä yksityisellä sektori 11a. Investoijat 
epäröivät yhä. Kaupallinen ilmapiiri ja poliittinen ja institutionaalinen ympäristö eivät aina 
herätä riittävästi luottamusta. 
AKT-maat jatkavat kansallisella tasolla luottamuksen vahvistamiseen tähtääviä toimia. 
Joka tapauksessa näiden toimien avoimuutta ja ennakoitavuutta voidaan parantaa mikäli niiden 
katsotaan noudattavan yhteisiä, hyvin ymmärrettyjä ja kansainvälisesti hyväksyttyjä oikeuksia 
ja velvollisuuksia. Vuonna 1992 komissio ehdotti AKT-maille investointien kaikkien 
suojaamisperiaatteiden tutkimista, joka kattaisi, muiden muassa, kansallisen kohtelun, 
suosituimman valtion periaatteen, oikeudenmukaisen ja tasa-arvoisen kohtelun, täydellisen 
lakiturvan, kompensaation pakkolunastustapauksissa ja tulojen ja pääoman siirrot. Periaatteilla 
koskevilla hankkeilla annettiin kirjallinen muoto neljännen Lomén yleissopimuksen 
tavoitteille. Niistä ei kuitenkaan ole juurikaan keskusteltu, eikä niitä ole saatettu täytäntöön. 
Vuodesta 1992 lähtien on OECD:n piirissä käyty yksityiskohtaisia keskusteluja investointeja 
koskevasta monenvälisestä sopimusehdotuksesta, joka loisi investointien turvaamiseksi 
laajemman ja täydellisemmän turvajärjestelmän. 
Investointien suojaarnissääntöjä koskevaa kysymystä on käsitelty Maailman kauppajärjestössä. 
jossa useampia maita tyydyttäviä periaatteita koskevien neuvotteluiden pitäisi kohta alkaa. 
Mikäli neuvottelut avaavat tien avoimet ja sovelluskelpoiset periaatteet käsittävälle 
sopimukselle, pienentyneet riskit voisivat houkutella investoijia ja pääomamarkkinoita 
investoimaan näitä periaatteita noudattaviin valtioihin. 
Investoijien luottamuksen uudelleen herättämistä toivovat AKT-maat voisivat ottaa 
käyttöön kansainvälisesti tunnustetun investointeja suojaavan säännön, jolla on lainvoima. 
Komissio suhtautuisi avoimesti kaikkiin avunpyyntöihin tämän säännön voimaansaattamiseksi 
valtioissa, jotka ovat päättäneet ottaa sen käyttöön. Mitä enemmän on tämän säännön 
noudattamista haluavia AKT-maita, sitä enemmän kansainvälisillä investoijilla on luottamusta 
AKT-valtioihin ryhmänä. 
Investoijien luottamuksen uudelleentavoittamista uskottavamman investointien suojan avulla 
tavoittelevilla AKT-valtioilla on useita ratkaisuvaihtoehtoja: 
Alkuperäsääntöjen yhdenmukaistamisesta päättivät valtion- ja hallituksen päämiehet 
Eurooppa-neuvoston kokouksessa Essenissä 1994, katsoen, että säännösten erilaisuus luuttasi 
kauppasuhteita EU:n ja kolmansien maiden välillä, kun taas yhtenäiset alkuperää koskevat 
säännöt helpottaisivat ja kehittäisivät kaupankäyntiä. 
70 
VLUKU 
a. Jatkaa nykyisiä politiikoita, jotka koskevat EU-valtioiden ja muiden 
ulkomaisten investoijien alkuperävaltioiden välisten investointien suojaan 
liittyvien kahdenvälisten sopimusten solmimista. Nämä sopimukset kattavat 
kompensaation peruselementit pakkolunastustapauksessa, mutta niiden 
kattavuus on muuten rajallinen tarjoten mitättömän turvan isäntävaltioiden 
hallitusten syrjiviä tai harkinnanvaraisia päätöksiä vastaan. Nämä sopimukset 
eivät varsinaisesti ole onnistuneet houkuttelemaan uusia investointeja, 
varsinkaan Afrikassa. 
b. Solmia alueellisia investointien suojaamissopimuksia. Yksi seuraamisen 
arvoinen esimerkki on UEMOA, jonka jäsenillä on yhteinen 
investointisäännöstö, yhteinen kauppaoikeus ja yhteiset investointien 
suojasäännöt. Alueellisten sopimusten myötä sääntöjen ja sitoumusten 
noudattamisen valvonnan pitäisi olla suhteellisen helppoa, ja loukatuksi itsensä 
tuntevien investoijien pitäisi voida turvautua oikeustoimiin suhteellisen 
helposti. Hedelmälliset alueelliset sopimukset voitaisiin laajentaa muihin asiasta 
kiinnostuneisiin AKT-maihin luoden täten yleisesti tunnetun AKT-käytännön. 
c. Pitäytyä kansainvälisesti tunnetussa investoijia suojaavassa säännössä, joka 
perustuu periaatteisiin, joista voidaan sopia Maailman kauppajärjestössä. Etuna 
kansainvälisesti tunnettuja investoijia suojaavia sääntöjä käyttöönottaville AKT-
maille on, että nämä ovat investoijien paremmin tuntemia ja siten vahvistavat 
luottamusta. 
Joka tapauksessa, koska nykyisin ei ole yhtään kansainvälisesti tunnustettua ratkaisumallia, 
AKT-maille edullisin väliaikainen ratkaisu on osallistua (komission tuella) yllä kuvattuja 
periaatteita vastaaviin alueellisiin sopimuksiin. EY- ja AKT-maiden pitkän aikavälin etujen 
mukaista on samalla toimia yhteistyössä laajempaa kansainvälistä sääntöä koskevan 
sopimuksen aikaansaamiseksi. 
71 
VI LUKU 
VI LUKU. VAIHTOEHTOJA TEKNISTÄ JA RAHOITUSYHTEISTYÖTÄ KOSKEVAKSI 
UUDEKSI KÄYTÄNNÖKSI 
Teknisen ja rahoitusyhteistyön toteuttamistavat antavat aiheen perusteelliseen 
uudelleenarviointiin kolmen seuraavan seikan näkökulmasta: siirtyminen kumppanuuteen, joka 
perustuu vastavuoroisiin oikeuksiin ja velvollisuuksiin ja jossa kunkin yhteistyökumppanin 
vasmualueet on jaettu entistä selvemmin; tarve mukauttaa yhteisön harjoittamaa yhteistyötä 
niin, että siinä otetaan huomioon, että jotkut AKT-maat ovat kehityksessään selvästi muita 
edellä; lopuksi tarve yhdistää nykyisessä yhteistyössä saavutettu ennakointikyky tuen 
tehokkuutta ja asiaankuuluvuutta koskeviin kasvaneisiin vaatimuksiin. 
Nämä tavoitteet edellyttävät uudenlaisten yhteistyövälineiden omaksumista, tuen 
myöntämisperusteiden määrittelemistä, tukitoimenpiteiden luonteen muuttamista sekä 
voimavarojen uudenlaisen hallintatavan edistämistä. Komissio suosittelee lisäksi Euroopan 
kehitysrahaston (EKR) sisällyttämistä talousarvioon,^ mitä Euroopan parlamentti on jo pitkään 
vaatinut yhteisön ulkopuolisen toiminnan rationalisoinnin, yhtenäisyyden ja avoimuuden 
edistämiseksi. 
A. Kokonaisrahoitus vai päällekkäinen rahoitusjärjestelmä? 
Yhdeksi suurimmaksi kritiikinaiheeksi on noussut Lomén yleissopimuksen yhteydessä 
toteutetun yhteistyön monet välineet, joita on otettu asteittain käyttöön ja mukautettu aina 
kunkin perättäisen neuvottelun yhteydessä. Yhteistyö AKT-maiden kanssa sisältää liikaa 
toimintavälineitä, joiden soveltamisesta tiettyyn kohteeseen on jo etukäteen päätetty ja joiden 
käytön yhtenäisyyttä on yhä vaikeampi taata. 
Toimintasuunnitelman luominen kullekin maalle erikseen vähentäisi epäilemättä 
epäyhtenäisyyden 
vaaraa. Muttajos samanaikaisesti turvaudutaan moneen erilaiseen välineeseen eri ajatusmallien 
mukaisesti joskus erilaisten menettelytapojen ja hallintamallien perusteella, EU:n eri valtioita 
kohtaan harjoittama politiikka on väistämättä vähemmän avointa. Vaikka yhteisö on pyrkinyt 
voimakkaasti tiedottamaan asiasta, estää järjestelmän monimutkaisuus usein erityisesti 
kansalaisyhteiskunnassa toimijoiden pääsyn järjestelmiin, jotka helpottavat rahoitusavun ja 
teknisten avustusten saantia. 
Euroopan kehitysrahaston käyttämät välineet ja joukko erityisiä talousarviokohtia ovat omiaan 
luomaan jäykkyyttä toimintalinjauksia toteutettaessa. Nykyisessä järjestelmässä on itse asiassa 
vaikeaa kohtuullisen ajan kuluessa tarkistaa tai mukauttaa yhteistyöpolitiikkaa. Se on kuitenkin 
yhä välttämättömämpää, jotta voitaisiin vastata uusiin, poliittisiin aloitteisiin liittyviin 
haasteisiin tilanteessa, jossa taloudelliset ja poliittiset tekijät voivat vaihdella nopeasti, 
unohtamatta Euroopan tai AKT-maiden julkista mielipidettä, tai jotta voitaisiin ottaa 
huomioon arviointitutkimusten tulokset yhteistyön tehokkuuden ja vaikutuksen parantamiseksi. 
4 Katso erityisesti komission esittämä 'Euroopan kehitysrahaston raportti budjetoinnin 
mahdollisuuksista ja tavoista" (SEC(94)640 lopullinen). 
72 
VI LUKU 
Voidaanko tässä tilanteessa perustella monien eri yhteistyövälineiden ylläpitämistä vai 
olisiko lähestymistapaa olennaisesti muutettava siirtymällä 
kokonaisrahoitusjärjestelmään, jonka avulla voitaisiin harjoittaa yhteistyötä 
joustavammin ja vastata yhä erilaisimpiin ja muuttuvimpiin tarpeisiin? 
Voidaan harkita kolmea eri vaihtoehtoa: 
(1) nykyisten rahoitusmuotojen säilyttäminen. 
Tähän vaihtoehtoon liittyy haittoja, joita edempänä on esitetty, eikä se edistä tuen antajan ja 
vastaanottajan välisten suhteiden kehittymistä itsenäisiksi ja vastuullisiksi. 
(2) koko yhteistyötoiminnan keskittäminen yhden rahoituslähteen ympärille. 
Tämä malli takaisi mahdollisimman suuren joustavuuden rahoitustuen organisaatiolle ja 
kehittymiselle. 
(3) kahden tai kolmen erilaisen rahoituslähteen määrittely, joihin sisällytetään kaikki 
samankaltaiset toiminnat: 
- ensimmäisen rahoituslähteen tehtävänä olisi rahoittaa kaikki julkisen alan pitkän aikavälin 
tukitoimet. Tämän suuntaa-antavan rahoitusjärjestelmän avulla voitaisiin tukea alakohtaista 
politiikkaa ja institutionaalisia uudistuksia, antaa talousarviotukea tai rahoittaa tarkemmin 
määriteltyä toimintaa kulloisenkin tarpeen mukaan ja sellaisin toimenpitein, että ne soveltuvat 
mahdollisimman hyvin kyseiseen kohteeseen, 
- toinen lähde käsittäisi ne resurssit, joiden on määrä vastata ennalta-arvaamattomiin 
kriisitilanteisiin ja kaikkiin hyvin lyhyen aikavälin toimiin, 
- kolmas lähde voisi osoittautua tarpeelliseksi suorien tukitoimenpiteiden osalta hallituksista 
riippumattomille toimijoille, yksityissektorille, yhdistystoiminnalle, kuluttajajärjestöille, 
valtiosta riippumattomille järjestöille ja niin edelleen. Nämä toimet vaativat itse asiassa 
erilaisia hallintoa koskevia sääntöjä, joissa noudatetaan kuitenkin EU:n valintaperusteita. 
Selvän eron tekeminen pitkän ja lyhyen aikavälin toimenpiteiden välille tekisi yhteisön 
toiminnasta avoimempaa ja vältyttäisiin sekaannuksilta, joita elintarviketuen tai Stabex-
järjestelmän kaltaiset välineet voivat synnyttää, sillä molempiin liittyy kriisin sekä pitkän 
aikavälin tukitoimenpiteiden käsite. 
Toimenpiteiden kehittyminen tähän suuntaan parantaisi yhteisön yhteistyöpolitiikan 
joustavuutta, yhtenäisyyttä ja avoimuutta. Kykyyn muuttaa ja mukauttaa yhteistyöpolitiikkaa 
tietylle valtiolle tai valtioryhmittymälle sopivaksi liittyvät kuitenkin myös tuen 
suunnittelumekanismit; niitä käsitellään jäljempänä VI luvun B alakohdassa. 
B. Myönnetäänkö tukea tarpeiden vai ansioiden perusteella? 
Ohjelmoidun tuen varat myönnetään nykyisin arvioimalla kunkin maan tarpeet erikseen, 
inhimillistä kehifystä mittaavien tekijöiden, maan koon ja maantieteellisten tekijöiden, kuten 
eristyneisyyden ja saariaseman perusteella. Ohjelmoituun tukeen kuulumaton apu vastaa sen 
sijaan erityisiä perusteita (rakennemukautusohjelmien tukeminen, vientitulojen 
hyvitysmekanismit). 
73 
VI LUKU 
Neljännen Lomén yleissopimuksen puolivälin tarkistuksen yhteydessä muutettiin merkittävästi 
tapaa, jonka mukaan ohjelmoituun tukeen tarkoitettujen varojen myöntäminen olisi 
automaattista. Avustuksia onkin ryhdytty myöntämään kahdessa erässä - ensimmäinen erä on 
70 prosenttia ohjelmoituun tukeen myönnetyistä varoista, mikä mahdollistaa sen, että ne 
voidaan myöntää sen perusteella, kuinka edunsaajamaat ovat noudattaneet tehtyjä sitoumuksia 
(erityisesti alakohtaisessa politiikassapa kuinka yhtenäistä hallitusten harjoittama 
kehityspolitiikka yleensä on ollut. Tämän ansiosta voidaan ottaa huomioon myös sellaiset 
ulkopuoliset tekijät, joita ei ohjelman alussa ole ennakoitu. 
Avustusten myöntäminen erissä tuo mukanaan uuden laatuperusteen varojen myöntämisessä, 
minkä ansiosta kullekin maalle myönnettävän avustuksen määrästä voidaan päättää sen 
mukaan, kuinka hallitus on lupautunut toimimaan alakohtaisessa politiikassa ja politiikassa 
yleisesti. EU:lta vaaditaan tämän kehityssuunnan myötä yhä suurempaa tehokkuutta; se 
edellyttää myös uutta kumppanuuden käsitettä, joka perustuu molemminpuolisiin sitoumuksiin 
ja jonka mukaisesti ulkopuolisen tuen on määrä tukea ponnisteluja maan sisäisten olojen 
uudistamiseksi. 
EU:ta olisi näin ollen kannustettava jatkamaan tällä tiellä. Ohjelmoinnin ulottaminen usealle 
vuodelle on järkevää siinä mielessä, että kehittyviin valtioihin suunnatut ulkoiset rahoitusvirrat 
ovat ennustettavissa ja koska se edellyttää jonkinlaisen toimintasuunnitelman olemassaoloa, 
mikä suosii monivuotisten ohjelmointijärjestelmän säilyttämistä. Jotta ohjelmien joustavuus 
ja ennustettavuus sekä tehokkuus ja vastuunotto olisivat yhdistettävissä, on harkittava vielä 
monia muita vaihtoehtoja. 
On otettava esille kaksi kysymystä: mitkä ovat ne perusteet, jotka on otettava huomioon 
ennen ohjelmoitujen varojen myöntämistä eri AKT-maiden kesken? Kuinka 
ohjelmointia voidaan parantaa, jotta yhteistyöpolitiikka olisi mahdollisimman joustava? 
Tätä kysymystä voidaan perustella myös niillä kasvavilla eroilla, joita ilmenee AKT-maiden, 
köyhimpien maiden ja niiden maiden välillä, joilla on enemmän keinoja kehityksensä 
takaamiselle, sekä vakavista sosiaalis-taloudellisista vaikeuksista kärsivien maiden ja 
uudistuksiin sekä taloudelliseen ja sosiaaliseen edistykseen sitoutuneiden maiden välillä. 
- kannustintekiiöiden ia kehitvsmittareiden yhdistäminen. 
Sisäpolitiikan hoitamisen ensisijainen tärkeys ja EU:n pyrkimys kehittää toimintaansa 
kannustavaan suuntaan yhteistyöpolitiikkansa johtavat siihen, että tarpeisiin perustuvaa 
kriteeriä, joka on luonteeltaan ongelmia lievittävä, täydennetään moitteettoman hallinnon 
kriteerillä, joka;perustuu sen tavan arvioimiseen, jolla valtiot ja paikalliset viranomaiset 
hoitavat vastuunsa. 
Sosiaalis-taloudellista asemaa ja köyhyyden tasoa mittaaviin tekijöihin voitaisiin näin ollen 
lisätä perusteet poliittisen ja taloudellisen hallinnon suorittamisesta. Tämä vaihtoehto edellyttää 
hallintoon liittyvien perusteiden määrittelyä, jotka kaikkien yhteistyökumppanien on 
hyväksyttävä. Kuten tuen ehdollisuudessakin, jota käsitellään jäljempänä C kohdassa, 
politiikan arviointi yleisellä tasolla vaikuttaa paremmalta vaihtoehdolta kuin hyvin erityisten 
perusteiden asettaminen, eikä sosiaalis-taloudellisten perusteiden yhteydessä voida unohtaa 
myöskään historiallisia, poliittisia ja institutionaalisia tekijöitä. 
Joka tapauksessa näistä perusteista olisi sovittava etukäteen osapuolten kesken niin, että 
vältyttäisiin harkintaan perustuvista päätöksistä. 
74 
VI LUKU 
Tämä vaihtoehto tarkoittaisi väistämättömästi tuen suurempaa valikoivuutta. Sen myötä EU 
voisi keskittyä toiminnassaan köyhimpiin maihin sekä niihin, jotka voisivat hyötyä eniten 
EU:n avustustoimenpiteistä. 
- ohjelmoinnin portaittainen toteuttaminen. 
Kannustintekijöiden käyttäminen tuen myöntämisessä muuttaisi käsitystapaa EU:n ja AKT-
maiden sopimuksiin perustuvasta kanssakäymisestä. Suoriutumisperusteita ei kuitenkaan olisi 
tarkoituksenmukaista toteuttaa säilyttäen samalla järjestelmä, jonka mukaisesti avustusten 
myöntämisestä päätettäisiin viideksi vuodeksi eteenpäin: hallintoon vaikuttavat olosuhteet 
voivat vaihdella eri maissa nopeasti positiiviseen tai negatiiviseen suuntaan. Tätä vaihtoehtoa 
olisi parempi soveltaa jonkin muun rahoitusjärjestelmän kuin Euroopan kehitysrahaston 
yhteydessä, jossa jäsenvaltiot vahvistavat avustustensa määrän etukäteen. Sellaiset 
talousarviosäännökset, joiden ansiosta menoista voitaisiin suunnitella useaksi vuodeksi 
kerrallaan ja jotka olisivat näin ollen joustavampia, olisivat epäilemättä soveltuvampia. 
Kolme, neljä tai viisi vuotta käsittävän portaittaisen ohjelmointijärjestelmän toteuttaminen 
takaisi jatkossakin sen, että rahoitus virtoja voitaisiin ennustaa ja ohjelmia voitaisiin 
säännöllisesti tarkistaa esimerkiksi vuosittain. Tätä mallia on itse asiassa käytetty Euroopan 
ja Välimeren valtioiden välisessä kumppanuudessa. Ennustettavuuden lisäksi järjestelmä 
täyttää joustavuuden tavoitteet suhteessa lahjoittajan ja edunsaajan väliseen sopimukseen, 
jonka perustana on tehokkuuden vaatimus. 
C. Tuen luonne. 
Nykyisestä ja aikaisemmasta yhteistyökokemuksesta laadittu kriittinen tarkastelu, jota 
käsitellään II luvussa ja joka perustuu pääosin hiljattain tehtyjen arviointitutkimusten tuloksiin, 
tuo esille joukon toiminnallisia päätelmiä. Siinä korostetaan alakohtaisen lähestymistavan ja 
uudistuksia tukevien toimien vahvistamisen tärkeyttä, keskittymistä institutionaalisen kehyksen 
parantamiseen ja paikallista kykyä laatia pitkän aikavälin talous- ja sosiaalipolitiikkaa sekä 
hankekeskeisen lähestymistavan säilyttämistä vain sellaisten erityisten toimien yhteydessä, 
jotka liittyvät suoraan uudistusprosessiin. 
Koska tavoitteena on edistää vastuun suurempaa jakamista sekä kannustaa AKT-maiden 
hallituksia toteuttamaan kestävää kehityspolitiikkaa, vähentämään epävakaisuutta ja 
määrittelemään omat kehitysstrategiansa, on asianomaisille valtioille parempi antaa yhteisön 
tukea kokonaisvaltaisen budjettituen muodossa kuin rahoittaa yksityisiä hankkeita. 
Tätä vaihtoehtoa on kokonaismäärärahojen vahvistamista varten tarkasteltava yhdessä talous-
ja sosiaalipolitiikkaa koskevien suoriutumisperusteiden kanssa ja se voi koskea vain sellaisia 
valtioita, jotka voivat osoittaa suoriutuvansa varojen hallinnasta. 
Arviointitutkimusten perusteella joitakin välineitä joko hylätään tai mukautetaan (Stabex- ja 
Sysmin-järjestelmät). Hyvitysmekanismien periaatetta ei ole asetettu kyseenalaiseksi silloin 
kun on perusteltua myöntää erityistä tukea suunnan säilyttämiseksi makrotaloudellisessa 
hallinnossa ja niiden vaaratekijöiden vähentämiseksi, K ;.. tiettyjen alojen, erityisesti 
maatalousalan viejät kohtaavat. Näitä välineitä käytetään yhä useammin taloudellisten ja 
institutionaalisten uudistusten tukemiseksi kyseisillä aloilla. Ollakseen tarkoituksenmukaisia, 
niiden käyttö ei saisi kuitenkaan olla automaattista. 
75 
VI LUKU 
Maailmantaloudessa tapahtunut viimeaikainen kehitys on kasvattanut investointivarojen 
tarjontaa tuottoisiin sijoituksiin kehittyvissä valtioissa sekä niiden kehittyvien valtioiden 
lukumäärää, jotka tarjoavat investoijille hyviä investointimahdollisuuksia. Vauraat kehittyvät 
valtiot hyötyvät ulkopuolisesta rahoituksesta ja ammatillisesta sekä teknisestä tuesta erityisesti 
markkinatalouksissa. Tuntuu järkevältä, että EU haluaa Lomén yleissopimuksen jälkeen 
keskittää apunsa köyhimpien maiden ja vähiten ulkomaisia suoria ja portfoliosijoittajia 
houkuttelevien maiden auttamiseen. EU voisi näin ollen harkita sellaisen välineen 
kehittämistä, joka helpottaisi AKT-maiden pääsyä pääomamarkkinoille. 
Esiin nousee kuitenkin joukko kysymyksiä sen tuen luonteesta, jota EU:n olisi voitava tarjota: 
Pitäisikö makrotaloudellisiin uudistuksiin ja alakohtaiseen politiikkaan suunnattavaa 
tukea vahvistaa? 
Pitäisikö tukihankkeet korvata asteittain suoralla budjettituella? 
Pitäisikö EU:n säilyttää vientitulojen hyvitysmekanismit? 
Millaista ehdollisuuspolitiikkaa EU:n olisi harkittava? 
Pitäisikö EU:n harkita uusia toimintatapoja helpottaakseen AKT-maiden pääsyä 
yksityiseen pääomaan, olipa kyse suorista investoinneista, hankkeiden rahoituksesta tai 
valtion lainoista? 
- kohti suoraa budiettitukea. 
EU voisi harkita muuttavansa avunantokäytäntöä niin, että se voisi myöntää AKT-maille 
suoraa budjettitukea. Tällaisella välineellä täydennettäisiin rakennemukautustukea, joka on 
edelleen tärkeää ohjelmoinnin ja talousarviohallinnon parantamiselle yhteistyövaltioissa. 
Tämän vuoksi voitaisiin seuraavista syistä harkita erilaisten makrotaloudellisten tukivälineiden 
järkiperäistämistä asianmukaiseen makrotaloudelliseen kehykseen kuuluvan suoran budjettituen 
muotoon: 
- tällainen kehitys vahvistaisi kypsän kumppanuuden periaatetta, joka perustuu 
luottamuksellisille suhteille ja joka jättää varojen hallinnan vastuun kansallisille viranomaisille; 
- toisin kuin tukihankkeissa, budjettituessa ei avustuskohteita ole erikseen eroteltu menoista 
päätettäessä: 
Talousarvion hallintoa ja avoimuutta koskevat puutteet muodostavat avustuskohteista 
päätettäessä tärkeimmän esteen budjettitukeen siirtymiselle. Tätä varten on määriteltävä tietyt 
vähimmäisehdot. Siirtyminen kohti budjettitukea, joka näyttää ilmentävän paikallisten 
voimavarojen kehitysvaihetta, lisäisi merkittävästi yhteistyön tehokkuutta. 
- rakennemukautustuesta kohti alakohtaisen politiikan tukemista. 
Edempänä on jo korostettu sitä, että AKT-maiden alkuunpanemat uudistukset, joita EU tukee, 
ovat pitkän aikavälin hankkeita erityisesti institutionaalisen ulottuvuutensa osalta. Lisäksi jo 
itse mukautuksen käsite vaatii sen vakiinnuttamista kaikilta osin nopeasti muuttuvassa 
maailmassa, joka vaatii mukautumista, sosiaalisten järjestelmien ja talouspolitiikan jatkuvaa 
kyseenalaistamista. Eri vaiheet voidaan kuitenkin määritellä, erityisesti siirtyminen 
ensimmäisestä, julkista sektoria ia talouden yleistoimintaa koskevasta rakenneuudistuksen 
vaiheesta täydentävään vaiheeseen, jossa keskitytään spesifisempiin alakohtaisiin kysymyksiin. 
76 
VI LUKU 
Sitä mukaa kun uudistusten täytäntöönpanossa edistytään, EU:n on kuitenkin vastatakseen 
sopivalla tavalla kulloisinkiin ensisijaisiin tavoitteisiin pystyttävä suuntaamaan tukensa kohti 
alakohtaista ja institutionaalista mukautustukea. 
Yhteisön uudistuspyrkimysten tukemiseksi käyttämiä välineitä voitaisiin näin ollen mukauttaa 
rakennemukautusprosessin erityisvaiheen mukaisesti. Näin ollen avun ehdollisuuden 
yhteydessä suora budjettituki voitaisiin suunnata suoraan määrättyjen alojen uudistusten 
tukemiseen. 
- vientitulojen hyvitvsmekanismien säilyttäminen. 
Mitä tulee hyvitysmekanismeihin, EU voisi vientitulojen laskiessa voimakkaasti harkita 
myöntävänsä ylimääräisiä varoja vaikeuksissa oleville aloille lisänä niille myönnettyihin 
kokonaismäärärahoihin. Ongelman luonteen perusteella, olkoon se sitten rakenteellinen tai 
suhdanteisiin liittyvä, tämä varojen täydennys voitaisiin sisällyttää alakohtaiseen tukeen tai 
makrotaloudelliseen tukeen. 
- tuen ehdollisuuteen liittyvät uudistukset. 
Kysymys tuen ehdollisuudesta on toinen tärkeä näkökohta keskusteltaessa tuen luonteesta. 
Se liittyy joko suoraan tai epäsuorasti koko yhteistyöohjelmaan. Tuen ehdollisuuteen liittyy 
valintojen tekoa ja sen tarkoituksena on kannustaa edunsaajavaltioita joustavamman politiikan 
harjoittamiseen tai toteuttamaan tiettyjä uudistuksia. Siihen liittyy tulosten arviointia tai sen 
avulla tuki voidaan osoittaa tiettyyn kohteeseen. Kun otetaan huomioon monien uudistusten 
kokeellinen luonne erityisesti institutionaalisella alalla, vaikuttaa lähestymistapa, jonka 
mukaisesti hallitusten politiikan kokonaisvaikutuksia arvioidaan tarkoin, paremmalta 
vaihtoehdolta kuin että tuen myöntämiselle asetettaisiin hyvin erityisiä ehtoja. 
Afrikkaa koskevan erityisohjelman yhteydessä komissio on ehdottanut muille rahoittajille 
rakennemukautustukeen liittyvää uuttaa ehdollisuutta, joka täyttää seuraavat yleisperusteet: 
- edistetään uudistusten mukauttamista edunsaajamaiden tarpeiden mukaisesti; 
- sovelletaan realistisia edellytyksiä, joiden avulla voidaan ottaa huomioon poliittinen ja 
hallinnollinen tilanne; 
- ryhdytään kokonaisvaltaisesti arvioimaan ponnisteluja kestävän kehityksen tavoitteiden 
saavuttamisen perusteella eikä rajoituta arvioimaan vain joitain tiettyjä tekijöitä. Tähän 
kehityssuuntaan olisi pyrittävä yhdessä kaikkien lahjoittajien kanssa. 
Tämän kokonaisvaltaisen lähestymistavan ansiosta, jota kaikki osapuolet noudattaisivat, 
voitaisiin välttää tuen maksamisessa ilmenevät katkokset. 
Näitä periaatteita noudattamalla vältyttäisiin nykyisessä käytännössä ilmeneviltä ja voitaisiin 
kehittää rahoittajien ja edunsaajamaiden välisiä suhteita niin, että yhteistyökumppanit 
sitoutuisivat vastavuoroisiin velvoitteisiin pitkän aikavälin tavoitteiden saavuttamiseksi. 
- helpotetaan pääsyä investointeihin tarkoitettuun pääomaan. 
Tällä hetkellä EU:lla on käytettävissään joukko erilaisia välineitä, joiden tavoitteena on auttaa 
valtioita löytämään tarpeeksi pääomaa investointien toteuttamiseksi: tuet, joita Euroopan 
kehitysrahasto ei korvaa, Euroopan kehitysrahaston rahoittama riskipääoma ja jotkut Euroopan 
investointipankin omista varoista maksettavat lainat. 
77 
VI LUKU 
Jotta voitaisiin lisätä edullisten lainojen määrää erityisesti perusrakenteisiin suunnattuja 
sijoituksia ajatellen, ensimmäisen ratkaisumallin mukaan helpotettaisiin pääsyä Euroopan 
investointipankin rahoittamiin lainoihin. Suunnitellun Euroopan kehitysrahaston budjetoinnin 
myötä Euroopan investointirahaston AKT-maille myöntämiin lainoihin voitaisiin soveltaa 
samanlaisia sääntöjä kuin mitä sovelletaan muihin kolmansiin maihin (erityisesti 
vakuusrahaston rahoittamien ulkopuolisten toimien osalta). 
Toisen ratkaisumallin mukaan sovellettaisiin sellaisia olemassaolevia välineitä, joiden avulla 
voitaisiin parantaa yksityisen rahoituksen saantia. Esimerkiksi useat monenväliset toimistot 
ovat jo kokeilleet, osittain siinä onnistuen, osavakuuksien käyttöä (mahdollisesti Euroopan 
investointipankin välityksellä) laskeakseen liikkeelle pitkän aikavälin pääomia poliittisten tai 
kaupallisten riskitekijöiden peittämiseksi. 
Näiden vaihtoehtojen soveltaminen Lomén yleissopimusta seuraavan yhteistyön yhteydessä 
vaatii tarkastelua ja ylimääräisiä neuvotteluja. Suurin osa kehittyneimmistä AKT-maista on 
saanut jo hyviä tuloksia aikaan kansallisen maksukykynsä parantamisessa eikä välttämättä 
tarvitse kotimaisiin lainoihinsa ulkopuolisia vakuuksia. Toisaalta AKT-maat voivat pitää 
ajatusta vakuuksien saamisesta houkuttelevana erityisesti yksityisen sektorin rahoittamien 
perusrakenteisiin suunnattujen hankkeiden yhteydessä, sillä niihin liittyy sellaisia 
sopimuksellisia riskejä, jotka voivat estää näiden hankkeiden markkinarahoituksen, ja koska 
perusrakenteen kehittäminen on taloudellisen kasvun tukemiseksi tärkeää. 
Euroopan investointipankin välityksellä markkinoiden rahoittamien lainojen tai vakuuksien 
tarjoaminen voisi olla hyödyllistä sekä maksukykyisille tai lähes maksukykyisille maille että 
köyhimmille AKT-maille. Edelliset saisivat ulkopuolista rahoitusta enemmän ja niiden 
rahoitusarvioinnin olisi parannuttava ajan myötä, minkä ansiosta ne voisivat tulevaisuudessa 
saada suurempaa ja niille hyödyllisempää rahoitusapua. Vähemmän kehittyneet maat voisivat 
odottaa saavansa suuremman osan Euroopan kehitysrahaston käyttövaroista sitä mukaa, kun 
kehittyneempien maiden tarve viralliseen rahoitukseen pienenisi. 
D. Yhteishallinto, EU:n yksipuolinen hallinto vai edunsaajamaiden itsehallinto? 
Yhteishallinnon järjestelmä, jota sovelletaan Lomén yleissopimuksen yhteydessä ja joka 
koskee samanaikaisesti sekä päätöksiä yhteistyötoiminnan aloittamisesta sekä kulujen 
seurantaa, on osoittautunut rajalliseksi. Käytännön tasolla edestakaiset liikkeet kansallisten 
toimijoiden ja päätoimijan (yhteisö) välillä pidentävät määräaikoja, mikä haittaa yhteistyön 
tehokkuutta. Lisäksi tämä järjestelmä ei helpota yhteisrahoituksen järjestämistä muiden 
rahoittajien kanssa. 
Toiminnalliselta näkökannalta yhteishallinnon järjestelmä ei edistä EU:n tukemien ja 
edunsaajamaiden toteuttamien kehitys- ja uudistusohjelmien mukauttamista.Ohjelmien 
mukauttaminen on kuitenkin erittäin tärkeää avun tehokkuuden kannalta ja sitä on korostettu 
kaikissa yhteisön arviointitutkimuksissa. Aikaisemmin erityisesti perusrakenteen kehittämiseen 
keskittyvästä avusta on asteittain siirrytty tukemaan sosiaalis-taloudellista politiikkaa ja 
institutionaalisia uudistuksia, mikä korostaa entistä enemmän ohjelmien mukauttamisen 
tärkeyttä. 
Varojen yhteishallinnan periaate on siis kyseenalaistettava. Mitkä ovat ne 
varteenotettavat vaihtoehdot, jotka vastaisivat yhteisön tuen luotettavan varojen 
78 
VI LUKU 
hallinnan vaatimukseen sekä tarpeeseen helpottaa edunsaajamaiden vastuunottoa, joka 
on itsessään tehokkaamman yhteistyön edellytys? 
Olisi omaksuttava eriytettyjä muuttuva lähestymistapa niin, että edunsaajamaiden moitteeton 
hallinto liittyisi niiden kasvavaan vastuuseen hoitaa tukeen liittyvät hallinnolliset ja 
rahoitukselliset velvollisuudet. 
Tämän uudenlaisen hallintoperiaatteen tarkoitus olisi vähitellen lisätä edunsaajamaiden 
vastuuta ohjelmien hoidossa ja menojen valvonnassa sekä näiden valtioiden kykyä arvioida 
tuen taloudellisia ja sosiaalisia vaikutuksia. Suora budjettituki edustaa tämän käytännön 
pisimmälle vietyä muotoa. 
Niissä maissa, joissa institutionaalisista tai hallinnollisista syistä tällaista käytäntöä ei voida 
lähiaikoina harkita, olisi sen lisäksi, että EU vastaisi asioiden hoidosta yksin, voitava tukea 
paikallisten voimavarojen kehittämistä ja vahvistamista tavoitteiden saavuttamiseksi; olisi 
valvottava, että tämä tuki ei synnytä uusia erityisyksiköltä vaan toiminta tapahtuu paikallisten 
olemassaolevien rakenteiden perusteella. 
Myös tässä yhteydessä olisi määriteltävä perusteet kuhunkin tapaukseen soveltuvan 
hallintomallin vahvistamiseksi sen mukaan, millaista vuoropuhelua EU:n ja AKT-maiden 
välillä käydään, kuinka yhteisön tarjoamat lisävarat vaikuttavat kansallisiin ponnisteluihin ja 
onko olemassa sopivia yksiköitä tai mekanismeja ulkopuolisen tuen yhteensovittamiseksi. 
Edellistä kysymystä kuten useita muita vihreässä kirjassa ilmeneviä EU:n ja AKT-maiden 
välisiä suhteita käsitteleviä seikkoja olisi ehdottomasti käsiteltävä eri lähtökohdista, jotta 
jokaisen valtion tai valtioryhmittymän toteuttama toimintamalli voitaisiin erikseen hyväksyä. 
Järjestelmän muuttuva luonne on myös otettava huomioon silloin, kun edunsaajamaiden 
harjoittamaa itsenäistä hallintoa voidaan harkita myös muualla sitä mukaa kun AKT-maiden 
harjoittamassa hallinnossa havaitaan edistymistä. 
Yleisesti ottaen niiden muutosten tavoitteena, joita varojen hallinnossa voidaan toteuttaa, on 
kohdistaa jokapäiväistä käytännön yhteistyötä koskevat yhteistoiminta- ja 
vuoropuhelupyrkimykset peruskysymyksiin ja niihin edellytyksiin, jotka vaikuttavat 
yhteistyöohjelmiin ja määrittelevät tavan, jolla ohjelmat voivat myötävaikuttaa kestävän 
kehityksen syntymistä asianomaisissa valtioissa. Juuri tässä yhteydessä jokainen 
yhteistyökumppani voi osoittaa vastuuta Euroopan ja AKT-maiden äänestäjien edessä. 
* 
** 
79 
JATKOTOIMENPITEET 
VIHREÄN KIRJAN MUKAISIA JATKOTOIMENPITEITÄ 
Vihreä kirja on yksi vaihe komission aloittamassa neuvotteluprosessissa EU:n ja AKT-maiden 
välisten suhteiden tulevaisuudesta ja keskustelussa, joka aloitettiin tästä aiheesta kaikkien 
niiden toimijoiden välillä, joita kehitys koskee. Vihreän kirjan tarkoitus on hyväksyttää ajatus 
siitä, että Euroopan valtioiden on harjoitettava tehokasta yhteistyöpolitiikkaa AKT-maiden 
kanssa, ja siinä esitellään tärkeitä kysymyksiä, joista EU:n n ilmoitettava kantansa emien 
neuvottelujen aloittamista AKT-maiden kanssa. Tämä asialista ei ole ainoa mahdollinen tai 
tyhjentävä. Siinä esitellään eri näkökantoja ja vaihtoehtoja. 
Julkaisemalla vihreän kirjan komissio kehottaa kaikkia asiaankuuluvia toimijoita 
tarkastelemaan esitettyjä vaihtoehtoja ja mielipiteitä sekä esittämään niistä omia mielipiteitä 
ja ehdotuksia. Komissio pyrkii jatkossakin saamaan aikaan keskustelua aiheesta järjestämällä 
tapaamisia ja seminaareja. Sille voi esittää ehdotuksia myös kirjallisesti osoittamalla kirjeet 
kehitystyöstä vastaavalle pääosastolle. 
Institutionaaliset säännökset huomioon ottaen komissio laatii konkreettiset ehdotukset EU:n 
ja AKT-maiden välisten suhteiden uudistamiseksi vuoden 1997 jälkipuoliskolla. 
80 
Vihreä kirja Euroopan unionin ja AKT-maiden välisistä suhteista 
Liite 
Taulukot - kuviot 
Kaikkiin AKT-maihin kohdistuvan rahoituksen kehitys 
Kaikkiin AKT-maihin kohdistuvan EU:n rahoituksen kehitys 
OECD-maiden antama julkinen kehitysapu 1990 - 95 
Julkisen kehitysavun osuus BKT.stä (1995) 
Euroopan kehitysrahasto (EKR): avun jakautuminen rahoitusvälineittäin 
EU.nja kehitysmaiden välinen kauppa 1976 -1994 
AKT-maiden vienti EU: iin, Yhdysvaltoihin ja Japaniin 
Kehitysmaiden talouskehityksen näkymät 
Afrikkaa koskevaan erityisohjelmaan (SPA) kuuluvien maiden talouden kehitys 
1 
KAIKKTIN AKT-MAIHIN KOHDISTUVAN RAHOITUKSEN KEHITYS 
Nettorahoitus kaikista lähteistä AKT-maihin (miljoonaa US-dolIaria (käypä arvo)) 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
Julkinen kehitysapu 8306 8647 9579 11505 13353 14968 15941 18808 18275 19561 17639 
Muu kehitysapu 1972 2644 1583 2156 2988 2169 2370 3068 1604 1620 1126 
Yksityiset nettomaksut 2983 -247 -259 1006 779 436 2059 -1057 339 1094 1439 
Yhteensä 13261 11044 10903 14667 17120 17573 20370 20819 20218 22275 20204 
Lähde: OCDE-DAC 
25000 
-•— Julkinen kehitysapu 
-•— Muu kehitysapu 
-*— Yksityiset nettomaksut 
- ; Yhteensä 
-5000 
Vuosi 
KAIKKIIN AKT-MAIHIN KOHDISTUVAN EU:N RAHOITUKSEN KEHITYS 
EU:n nettorahoitus AKT-maihin (miljoonaa US-dollaria (käypä arvo)) 
Julkinen kehitysapu 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
EU:n jäsenvaltiot 2653 2812 2869 4289 5184 5906 5951 7387 6555 7081 6449 
EU:n toimielimet 591 700 657 854 915 1462 1458 1655 1713 2432 1671 
EU:n kehitysapu yhteensä 3244 3512 3526 5143 6099 7368 7409 9042 8268 9513 8120 
Muu kehitysapu 
EU:n jäsenvaltiot 752 1375 606 843 1863 1252 1290 1352 789 743 314 
EU:n toimielimet 56 23 43 51 40 23 45 44 188 -481 
EU: n muu kehitysapu yht. 808 1398 649 894 1903 1250 1313 1397 833 931 266 
Yksityiset nettomaksut 
Yksityiset nettomaksut 
EU: n jäsenvaltioista 2522 356 400 -143 -899 •729 1091 •1275 116 599 \ 16191 
Yhteensä 
EU:n jäsenvaltiot 5926 4543 3875 4989 6147 6428 8332 7463 7460 8423 8382 
EU:n toimielimet 647 723 700 906 955 1460 1481 1700 1757 2620 1623 
EU:n rahoitus yhteensä 6573 5266 4575 5895 7102 7888 9813 9163 9217 11043 10005 
Lähde: OCDE-DAC 
12000 
- EU:n kehitysapu yhteensä 
• EU.n muu kehitysapu yhteensä 
Yksityiset nettomaksut EU:n jäsenvaltioista 
' EU:n rahoitus yhteensä 
-2000 
Vuosi 
DAC-maiden julkinen kehitysapu vuosina 1990 - 1995 
(Nettomaksut käypinä arvoina ja valuuttakursseina miljoonina US-dollareina) 
Maa 
Alankomaat 
Australia 
Belgia 
Espanja 
Irlanti 
Italia 
Itävalta 
Japani 
Kanada 
Luxemburg 
Norja 
Portugal 
Ranska 
Ruotsi 
Saksa 
Suomi 
Sveitsi 
Tanska 
Uusi-Seelanti 
Yhdistynyt 
kuningaskunta 
Yhdysvallat 
DAC YHTEENSÄ 
YhL 
EV-maatw 
- josta EYm Kehitysapu 
yhteensä 
1990 
2 526 
955 
889 
965 
57 
3 395 
394 
9 054 
2 470 
25 
1205 
148 
6 874 
1998 
6 320 
846 
750 
1 171 
95 
2 630 
10 194 
52 961 Kehitysapu 
yhteensä 
1991 
2517 
1050 
831 
1262 
72 
3 347 
543 
10 945 
2 604 
42 
1 178 
213 
7 386 
2116 
6 890 
930 
863 
1200 
100 
3 184 
9 407 
56 680 Kehitysapu 
yhteensä 
1992 
2 742 
1011 
840 
1518 
70 
4122 
531 
11119 
2515 
38 
1226 
302 
8162 
2 453 
6 963 
644 
1 139 
1392 
97 
3 153 
10 813 
60 850 Kehitysapu 
yhteensä 
1993 
2 525 
953 
810 
1304 
81 
3 043 
544 
11259 
2 373 
50 
1014 
248 
7915 
1769 
6 954 
355 
793 
1340 
98 
2 920 
10 123 
56 471 Kehitysapu 
yhteensä 
1994 
2 517 
1091 
726 
1305 
109 
2 705 
655 
13 239 
2 250 
59 
1 137 
308 
8 466 
1819 
6 818 
290 
982 
1446 
110 
3 197 
9 927 
59156 Kehitysapu 
yhteensä 
1995 
3 321 
1 136 
1033 
1309 
143 
1521 
747 
14 354 
2113 
ei tiedossa 
1247 
269 
8 439 
1 887 
7 481 
387 
1084 
1628 
123 
3 185 
7 303 
58 710 V.1995 
kehitys­
avun osuus 
koko 
DAC:stä 
(%) 
5,7% 
1,9% 
1,8% 
2,2% 
0,2% 
2,6% 
1,3% 
24,4% 
3,6% 
2,1% 
0,5% 
14,4% 
3,2% 
12,7% 
0,7% 
1,8% 
2,8% 
0,2% 
5,4% 
12,4% 
100,0% 
24137 
3 028 27 613 
3 818 28 513 
4461 27348 
3 948 30281 
4825 31411 
5 501 53,5% 
9,4% 
Lähde: OECD - DAC 
(1) • EU-mafden (paitsi Itävalta, Ruotsi ja Suomi) yhteissumma vuoden 1994 lopussa lukuun ottamatta Kreikkaa, joka ei vielä ole DAC:n jäsen. 
(2) - Se osuus EU:n jäsenvaltioiden koko kehitysavusta, joka on ohjattu komission kautta (EKR ja yhteisön yleinen talousarvio); sisältyy yllä esitettyyn lukuun. 
f? 
DAC:n jäsenten kehitysapumaksut 
(Nettomaksut miljoonina US-dollareina (käypä arvo» 
Yhdysvallat 
Japani 
EU:n jäsenvaltiot* 
MuutDAC-maatyht. 
YHTEENSÄ 
•josta EY 1990 
10194 
9 054 
25 000 
8 713 
52 961 
3 028 1991 
9 407 
10 945 
26 944 
9384 
56 680 
3 818 1992 
10 813 
11 119 
29302 
9 616 
60 850 
4461 1993 
10123 
11259 
27190 
7 899 
56 471 
3 948 1994 
9927 
13 239 
27656 
8 334 
59156 
4825 1995 
7 303 
14 354 
31350 
5 703 
58 710 
5 501 v. iyys 
kehitys­
avun osuus 
koko 
DACstä 
<*) 
12% 
24% 
53% 
10% 
100% 
9% 
Yhteisön apu on sisällytetty jäsenvaltioiden antamaan apuun (Kreikka ei vielä ole DAC:n jäsen) 
35 000 
30 000 
25 000 
•Ç 20 000 
to 
S e 15 000 o o 
10 000 
5 000 \ •Yhdysvallat 
Japani 
-*-EU:n 
jäsenvaltiot 
MuutDAC-
maat yht. 
••josta EY 
1990 1991 1992 Vuosi 1993 1994 1995 
Lähde: OCDE - DAC 
Kehitysavun osuus maan BKT:stä vuonna 1995 
(lähde OECD-DAC) 
Tanska 
Luxemburg (v. 1994 luku) 
Kanada Alankomaat 
Ranska 
Yhdistynyt 
kuningaskunta 
EU:n jäsenvaltiot 
DAC YHTEENSÄ 
0,00% 0,10% 0,20% 0,30% 0,40% 0,50% 0.60% 0,70% 0,80% 0,90% 1,00% 
i0 
Avun vuotuinen jakautuminen rahoitusvälineittäin 
(Päätökset: kaikki EKR:t) 
Ohjelmoitava apu 
Rakennesopeutus 
Riskipääoma 
Korkotuki 
Hätäapu 
Pakolaisapu 
Sysmin 
Stabex 
YHTEENSÄ 1993 
1014,39 
378,00 
53,65 
21,51 
83,15 
29,30 
50,03 
1,17 
1631,20 1994 
1041,94 
222,35 
214,43 
53,85 
249,98 
25,61 
57,25 
615,12 
2480,53 1995 
828,58 
145,50 
256,82 
35,53 
33,68 
4,40 
84,49 
131,09 
1520,09 
miljoonaa ecua 
Päätösten osuus rahoitusvälineittäin vuonna 1995 
Stabex 
Sysmin 9 % 
6% 
Hätäapu, pakolaisapu 
3% 
Korkotuki 
2% 
Riskipääoma 
17% Ohjelmoitava apu 
55% 
Rakennesopeutus 
10% 
EKR (Euroopan kehitysrahasto) on Lomén sopimuksen tärkein rahoitusväline, josta 
myönnetään tukia avustusohjelmiin 70:lle Afrikan, Karibian ja Tyynemeren maalle (AKT), 
jotka ovat allekirjoittaneet kyseisen sopimuksen. EKR:n määrärahat tulevat jäsenvaltioiden 
erityisistä rahoitusosuuksista, eivätkä ne sisälh unionin talousarvioon. 
Kunkin uuden sopimuksen toteuttamisen yhteydessä perustetaan uusi EKR, esimerkiksi 
6. EKR Lomé III:a varten ja 7. EKR Lomé IV:n viiden ensimmäisen vuoden ajalle. 
Juuri perustettu 8. EKR koskee Lomé IV:n viittä viimeistä vuotta. Sen toimenpiteet 
kohdistuvat viisivuotiskaudella mm. seuraavien tärkeiden alojen tarpeisiin: 
koulutus, elintarvikeomavaraisuus, infrastruktuurit ja teollisuuden investoinnit. 
Lähde: Euroopan komissio - Infofinance 1995 
EU's samhandel med udviklingslandene 1976-1994 (Mia. ECU) 
Import i EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
Alle LDC 
Alle ikke-EU 1976 
10,5 
6,7 
8,3 
9,6 
70,7 
157,7 1980 
19,4 
16 
13,7 
16,4 
114,3 
269,9 1985 
26,8 
26 
25,8 
32,3 
128,9 
399,7 1990 
21,9 
50,9 
25,7 
29,8 
143,8 
461,5 1992 
18,0 
66,4 
24,8 
30,3 
145,6 
487,6 1994 
18,6 
83,9 
26,7 
30,8 
165,9 
543,2 
Eksport fra EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
Alle LDC 
Alle ikke-EU 
Hele verden 1976 
9JS 
7,5 
7,7 
12,3 
50,9 
141,3 
292,9 1980 
15,7 
13,1 
12 
19,8 
83,4 
221,1 
475,1 1985 
17,4 
29,4 
13,5 
29,8 
121,7 
380,8 
811,8 1990 
16,6 
41 
15,6 
28,5 
134,2 
415,3 
1076,6 1992 
17,0 
47,1 
20,4 
28,6 
153,1 
436,1 
1137,8 1994 
14,9 
70,7 
28,4 
33,1 
193,3 
541,8 
1297,9 
Andei af import fra ikke-
EU (%) 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Middelhavslande 
Alle LDC 
Alle ikke-EU 1976 
6,7 
4,2 
5,3 
6,1 
44,8 
100 1980 
7,2 
5,9 
5,1 
6,1 
42,4 
100 1985 
6,7 
6,5 
6,5 
8,1 
34,7 
100 1990 
4,7 
11 
5,6 
6,5 
31,2 
100 1992 
3,7 
13,6 
5,1 
6,2 
29,9 
100 1994 
3,4 
15,5 
4,9 
5,7 
30,5 
100 
Kilde: Eurostat-ODI, marts 1996. 
AKT-maiden vienti Yhdysvaltoihin (USA), EU:iin ja Japaniin 
IP 
Maa 
ANGOLA 
BENIN 
BOTSWANA 
BURKINA FASO 
BURUNDI 
DJIBOUTI 
ERITREA* 
ETIOPIA 
GABON 
GAMBIA 
GHANA 
GUINEA 
GUINEA-BISSAU 
KAMERUN 
KAP VERDE 
KENIA 
KESKI-AFRIKKA 
KOMORIT 
KONGO 
LESOTHO 
LIBERIA 
MADAGASKAR 
MALAWI 
MALI 
MAURITANIA 
MAURITIUS 
MOSAMBIK 
NAMIBIA** 
NIGER 
NIGERIA 
NORSUNLUURANNIKKO 
PÄIVÄNTASAAJAN 
GUINEA 
RUANDA 
SAMBIA 
SAO TOME ja PRINCIPE 
SENEGAL 
SEYCHELLIT 
SIERRA LEONE 
SOMALIA 
SUDAN 
SWAZIMAA 
TANSANIA 
TOGO 
TSAD 
UGANDA 
ZAIRE 
ZAMBIA i AKT-maiden vienti (miljoonaa US-dolIaria) 
USA 
keskiarvo 
1990-92 
1453,92 
11,75 
0,00 
0,26 
6,03 
0,02 
8,09 
583,35 
1,08 
87,64 
97,28 
0,03 
76,59 
0,02 
50,48 
0,55 
6,75 
330,98 
0,00 
7,30 
34,85 
47,17 
1,16 
7,46 
96,26 
15,04 
2,74 
3661,32 
149,52 
0,10 
4,26 
37,94 
0,14 
8,07 
0,75 
38,72 
1,77 
9,29 
0,00 
9,33 
3,40 
0,18 
11,29 
191,87 
37,94 Japani 
keskiarvo 
1990 - 92 
20,89 
0,93 
5,96 
5,76 
2,26 
0,05 
47,71 
117,98 
47,77 
68,40 
3,23 
0,14 
10,57 
0,39 
20,09 
0,14 
0,?7 
2,04 
0,08 
16,26 
33,61 
64,89 
4,63 
132,41 
3,25 
18,21 
0,16 
8,56 
26,05 
0,01 
1,00 
338,06 
0,02 
12,39 
0,45 
2,51 
0,23 
31,23 
5,77 
25,39 
0,73 
9,05 
4,56 
78,18 
338,06 EU 
keskiarvo 
1990-92 
1260,30 
54,23 
98,61 
53,95 
57,12 
4,76 
129,72 
1208,74 
120,96 
645,71 
379,61 
7,47 
1543,48 
6,69 
657,62 
109,86 
18,62 
785,72 
23,93 
624,42 
209,36 
195,33 
92,79 
295,99 
1004,63 
92,25 
210,02 
5571,01 
1963,90 
40,91 
69,79 
363,55 
3,89 
398,71 
55,40 
213,77 
28,47 
137,16 
150,69 
215,57 
97,06 
65,08 
147,76 
1126,72 
363,55 OECD 
keskiarvo 
1990-92 
3466,14 
77,11 
199,19 
61,18 
73,99 
5,36 
213,85 
2229,50 
173,41 
908,31 
582,40 
7,86 
1708,58 
7,24 
830,62 
113,43 
27,73 
1280,67 
27,52 
1151,92 
311,30 
355,34 
108,26 
444,78 
1198,65 
148,78 
237,18 
12280,55 
2293,10 
41,13 
87,51 
768,65 
4,40 
433,56 
57,18 
280,75 
32,42 
195,49 
195,07 
272,63 
145,28 
76,67 
177,13 
1558,71 
768,65 Koko 
maailma 
keskiarvo 
1990-92 
3873,30 
109,70 
345,00 
171,00 
119,00 
59,00 
342,30 
2700,70 
198,70 
1228,30 
687,30 
30,30 
2075,00 
12,30 
1387,30 
133,70 
29,00 
1314,00 
68,30 
1178,70 
783,00 
413,00 
317,70 
552,70 
1267,00 
391,70 
263,00 
14190,00 
3525,30 
41,30 
122,00 
1300,70 
14,30 
717,70 
94,30 
292,00 
131,30 
444,00 
365,70 
465,00 
289,00 
95,70 
197,00 
1767,00 
1300,70 USA.n 
osuus koko 
maailmasta 
(%) 
37,54 
10,71 
0,00 
0,15 
5,07 
0,03 
2,36 
21,60 
0,55 
7,13 
14,15 
0,11 
3,69 
0,17 
3,64 
0,41 
23,26 
25,19 
0,00 
0,62 
4,45 
11,42 
0,36 
1,35 
7,60 
3,84 
1,04 
25,80 
4,24 
0,23 
3,49 
2,92 
0,95 
1,12 
0,79 
13,26 
1,35 
2,09 
0,00 
2,01 
1,18 
0,19 
5,73 
10,86 
2,92 EU:n osuus 
koko 
maailmasta 
' (%) 
32,54 
49,43 
28,58 
31,55 
48,00 
8,06 
37,90 
44,76 
60,88 
52,57 
55,23 
24,66 
74,38 
54,37 
47,40 
82,17 
64,22 
59,80 
35,03 
52,97 
26,74 
47,29 
29,21 
53,55 
79,29 
23,55 
79,85 
39,26 
55,71 
99,05 
57,20 
27,95 
27,20 
55,55 
58,75 
73,21 
21,68 
30,89 
41,21 
46,36 
33,58 
68,00 
75,00 
63,76 
27,95 
i 
Maa 
ZIMBABWE 
AFRIKKA 
ANTIGUA 
BAHAMA 
BARBADOS 
BELIZE 
DOMINICA 
DOMINIKAANINEN 
TASAVALTA 
GRENADA 
GUYANA 
HAITI 
JAMAIKA 
SAINT LUCIA USA 
keskiarvo 
1990-92 
69,43 
7162,12 
3,48 
365,13 
21,28 
36,74 
3,64 
1488,05 
5,51 
71,31 
135,94 
420,71 
17,73 
SAINT KITTS & NEVIS*** 
SAINT VINCENT 
SURINAME*** 
TRINIDAD & TOBAGO 
KARIBIA 
FIDZI 
KIRIBATI*** 
LÄNSI-SAMOA 
PAPUA-UUSI-GUINEA 
SALOMONSAARET 
TONGA 
TUVALU*** 
VANUATU 
TYYNIMERI 
AKT YHTEENSÄ 4,12 
610,04 
3183,68 
41,51 
0,00 
35,75 
0,52 
3,33 
2,40 
83,51 
10429,31 Japani 
keskiarvo 
1990-92 
144,48 
1654,91 
0,32 
17,26 
0,86 
1,44 
1,99 
18,51 
1,05 
16,27 
1,83 
16,36 
0,08 
7,17 
25,26 
108,40 
34,91 
2,49 
358,08 
45,41 
10,78 
5,09 
456,76 
2220,07 EU 
keskiarvo 
1990-92 
586,93 
21491,81 
10,42 
239,29 
44,03 
49,46 
48,21 
182,43 
12,11 
151,42 
35,21 
328,09 
103,52 
71,47 
218,52 
1494,18 
138,16 
1,19 
272,64 
21,18 
0,70 
15,04 
448,91 
23434,90 OECD 
keskiarvo 
1990-92 
912,16 
36531,34 
17,54 
988,17 
88,10 
111,17 
57,23 
2328,53 
22,69 
265,86 
301,46 
1249,83 
131,28 
92,98 
1250,64 
6905,48 
318,83 
18,24 
798,22 
69,00 
19,09 
25,08 
1248,46 
44685,28 Koko 
maailma 
keskiarvo 
1990-92 
1616,00 
47020,00 
26,70 
1038,00 
149,30 
131,70 
111,30 
2418,30 
38,70 
329,00 
311,70 
1496,30 
147,00 
120,00 
1903,00 
8221,00 
397,00 
14,70 
1375,30 
93,30 
20,30 
28,30 
1928,90 
57169,90 USA:n 
osuus koko 
maailmasta 
(%) 
4,30 
15,58 
13,03 
35,18 
14,26 
27,89 
3,27 
61,53 
14,23 
21,67 
43,61 
28,12 
12,06 
3,44 
32,06 
38,73 
10,46 
0,00 
2,60 
0,56 
16,41 
8,49 
4,33 
19,00 EU:n osuus 
koko 
maailmasta 
(%) 
36,32 
46,21 
39,04 
23,05 
29,49 
37,56 
43,31 
7,54 
31,30 
46,02 
11,30 
21,93 
70,42 
59,56 
11,48 
18,18 
34,80 
8,10 
19,82 
22,70 
3,43 
53,15 
23,27 
41,00 
Lähde: EUROSTAT - ODI - maaliskuu 1996 
* Eritreasta tuli 70. AKT-maa itsenäistymisensä jälkeen lokakuussa 1993 
* * Namibiasta tuli 69. AKT-maa itsenäistymisensä jälkeen joulukuussa 1990 
*** Lukuja ei saatavilla 
1 
Kehitysmaiden talouskehityksen näkymät 
BKT:n todellinen kehitys 
Kehitysmaat* 
Itä-Aasia 
Etelä-Aasia 
Saharan eteläpuolinen Afrikka 
Latinalainen Amerikka ja Karibian maat 
Lähi-ltä ja Pohjois-Afrikka Ennusteet 
1986-95 1991-94 1995 arv. 1996-97 1996-2005 
4,2 5,0 4,9 5,1 5,4 
8,1 
5,1 
1.8 
2,4 
1.1 9,4 
3,9 
0,7 
3,6 
2,4 9,2 
5,5 
3,8 
0,9 
2,5 8,2 
5,5 
3,7 
2,6 
3,2 7,9 
5,4 
3,8 
3,8 
2,9 
* lukuun ottamatta Itä-Eurooppaa ja entisen Neuvostoliiton alueen maita 
Lähde: Maailmanpankki: Global Economic Prospects 
^ 
Afrikkaa koskevaan erityisohjeimäan (SPA) kuuluvien maiden talouden kehitys 
Vuotuinen kehitys (%) 
BKT 
Vienti 
Tuonti painotettu keskiarvo 
mediaani SPA-1 
1988-90 
5,2 
3,8 
4,3 
2,5 SPA-2 
1991-93 
3,5 
1.6 
0,6 
-2,3 SPA-3 
1994-96 
5,1 
4.1 
6,8 
12,5 
Säästöjen ja sijoitusten määrä prosentteina BKT:stä 
Säästöt 
Sijoitukset 
josta yksityiset sijoitukset 3,7 
19,3 2,2 
18,8 
9,2 5,9 
19,8 
10,6 
SPA-1 21 maata 
SPA-2 27 maata 
SPA-3 31 maata 
Lähde: Maailmanpankki - SPA Phase Four, toukokuu 1996, 


ISSN 1024-4492 
KOM(96) 570 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI li 
Luettelonumero : CB-CO-96-604-FI-C 
ISBN 92-78-11798-6 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg