Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan Parlamentille - Biologista monimuotoisuutta koskeva maatalousalan toimintasuunnitelma /* KOM/2001/0162 lopull. */





Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Biologista monimuotoisuutta koskeva maatalousalan toimintasuunnitelma SISÄLLYSLUETTELO 1. Johdanto 1.1. Asiakehys 1.2. Biologisen monimuotoisuuden käsite 2. Uusin tieto 2.1. Tiedonlähteet 2.2. Biologisesta monimuotoisuudesta aiheutuvat hyödyt maataloudelle 2.3. Maataloudesta aiheutuvat hyödyt biologiselle monimuotoisuudelle 2.4. Maanviljelyn aiheuttama uhka biologiselle monimuotoisuudelle 3. Strateginen kehys ja yhteisen maatalouspolitiikan välineet biologisen monimuotoisuuden säilyttämisen ja kestävän käytön edistämiseksi 3.1. Kehys 3.2. Ensisijaiset tavoitteet 3.1. Edistettävät periaatteet 3.2. Biologiseen monimuotoisuuteen vaikuttavat yhteisön maataloutta koskevat välineet 4. Toimintasuunnitelma biologista monimuotoisuutta koskevan euroopan yhteisön strategian täytäntöönpanemisen apuvälineenä 4.1. Täytäntöönpantavat laaja-alaiset ja alakohtaiset tavoitteet 4.2. Maatalouden ekosysteemien suojelu ja kestävä käyttö (alakohtainen tavoite 2) 4.2.1. Yleinen tukiasetus 4.2.2. Maatalouden ympäristötoimenpiteet 4.2.3. Epäsuotuisat alueet ja ympäristön asettamista erityisistä rajoituksista kärsivät alueet 4.2.4. Muut maaseudun kehittämistoimenpiteet 4.2.5. Yhteisten markkinajärjestelyjen ympäristöä koskevat osat (katso myös taulukko 1) 4.2.6. Markkinointikeinoihin liittyvät ympäristönäkökohdat (laatupolitiikka) 4.2.7. Kasvinsuojeluaineita koskeva lainsäädäntö 4.2.8. Euroopan unionin laajeneminen ja SAPARD-väline 4.3. Geneettiset voimavarat (alakohtainen tavoite n:o 1) 4.3.1. Maatalouden geneettisten voimavarojen säilyttämisestä, kuvauksesta, keräämisestä ja käytöstä annettu asetus (EY) N:o 1467/94. 4.3.2. Siemenalan lainsäädäntö 4.3.3. Geneettisesti muunnetut organismit 4.4. Vaikutus maataloustuotteiden kauppaan (alakohtainen tavoite nro 3) 4.5. Biologista monimuotoisuutta koskevan Euroopan yhteisön strategian laaja-alaisten tavoitteiden saavuttaminen 4.5.1. Biologisen monimuotoisuuden suojelu ja kestävä käyttö. 4.5.2. Biologisen monimuotoisuuden käytöstä aiheutuvien hyötyjen jakaminen 4.5.3. Tutkimus, yksilöinti, seuranta ja tiedonvaihto 4.5.4. Opetus, koulutus ja valistus 4.6. Ensisijaisten tavoitteiden saavuttamisen edistymisen seuranta ja arviointi 4.6.1. Maatalouden ympäristöindikaattoreita koskevan yhtenäisen järjestelmän kehittäminen 4.6.2. Biologista monimuotoisuutta koskevien tavoitteiden saavuttamisen seuranta ja arviointi 5. Toimenpiteiden johdonmukaisuuden varmistaminen 5.1. Yhtenäinen ohjelmatyö 5.2. Koko alueen kattavuus 5.3. Yhteensopivuus ja johdonmukaisuus 5.4. Päätelmät - Tavoitteiden asettaminen ja aikataulu Liite I - EMOTR:n tukiosaston myöntämä rahoitus maaseudun kehittämistoimia varten Liite II - Laatua koskevat poliittiset välineet Liite III - Seurantaindikaattorit Liite IV - Arviointia koskevat indikaattorit Sanasto 1. Johdanto 1.1. Asiakehys 1. Tämän asiakirjan tarkoitus on täyttää komission velvoite biologista monimuotoisuutta koskevan maatalousalan toimintasuunnitelman laatimiseksi. Sellaisenaan tätä asiakirjaa on pidettävä tärkeänä ja olennaisena osana niiden yhteisön toimenpiteiden muodostamasta kokonaisuudesta, jotka on laadittu yhteisön strategian tueksi biologisen monimuotoisuuden merkittävän vähenemisen tai häviämisen syiden ennustamiseksi, estämiseksi ja poistamiseksi. Tätä asiakirjaa on siis tarkasteltava muiden biologiseen monimuotoisuuteen vaikuttavien yhteisön toimien yhteydessä [1]. Muut yhteisön toimet käsittävät esimerkiksi kestävään maatalouteen tähtäävän kehityksen (tiedonanto "Kohti kestävää maataloutta"), kansainväliset yleissopimukset ja muut sopimukset, erityisesti biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen, sekä jäsenvaltioiden omat kansalliset strategiat ja toimintasuunnitelmat. [1] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille, KOM (1999)22. EYVL C 173, 19.6.1999, s. 2-17. 2. Toisaalta on painotettava sitä, että ympäristönäkökohta muodostaa tärkeän osan Amsterdamin sopimuksen vaatimusten mukaisista yhteisen maatalouspolitiikan uusista suuntaviivoista, jotka valtioiden ja hallitusten päämiehet vahvistivat uudelleen Helsingin Eurooppa-neuvoston kokouksessa: maatalouspolitiikan uudet suuntaviivat koskevat sekä ympäristöasioiden yhdentämistä yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) sääntöihin että ympäristöä säilyttävien ja maaseutua suojelevien maatalouskäytäntöjen kehittämistä. 3. Agenda 2000 - ja erityisesti maaseudun kehittämistä koskevat määräykset - muodostavat asiakehyksen ympäristönäkökohtien yhdentämiseksi maatalouspolitiikkaan. Yhdentämisstrategiassa olennainen ja hallitseva näkökohta on biologinen monimuotoisuus, kuten maatalousneuvosto on äskettäin muistuttanutkin [2]. [2] Maatalousneuvoston laatima strategia ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen huomioon ottamisesta yhteisessä maatalouspolitiikassa - Maatalousneuvoston selvitys Helsingin Eurooppa-neuvostolle (Euroopan unionin neuvosto, AGRI 184 ENV 398, 13078/99). 4. Biologista monimuotoisuutta koskevien tavoitteiden osalta tärkeä tehtävä tässä strategiassa on maatalouden ympäristötoimenpiteillä, joilla pyritään erityisesti tukemaan ympäristöä säilyttäviä, maaseutua suojelevia ja Euroopan maaseutuperintöä ylläpitäviä maatalouskäytäntöjä. Nämä toimenpiteet muodostavat maaseudun kehittämisohjelmien uuden sukupolven ainoan pakollisen osan. 1.2. Biologisen monimuotoisuuden käsite 5. voimavaroja tai uhanalaisten lajien suojelua koskeviin kysymyksiin. Biologista monimuotoisuutta koskevassa yleissopimuksessa sekä biologista ja maisemallista monimuotoisuutta koskevassa yleiseurooppalaisessa strategiassa biologinen monimuotoisuus määritellään elämän ja siihen liittyvien prosessien vaihtelevuudeksi. Biologinen monimuotoisuus käsittää kaikki elämän muodot, yksittäisestä solusta monimutkaisiin organismeihin, sekä prosessit, reaktiosarjat ja kiertokulut, jotka kytkevät elävät organismit populaatioihin, ekosysteemeihin ja maisemiin. 6. Biologinen monimuotoisuus ilmenee yleisesti kolmella tasolla: * geenien monimuotoisuutena - lajin yksittäisten edustajien keskuudessa ilmenevänä geenien vaihteluna; * lajien monimuotoisuutena - tietyllä alueella esiintyvien elävien organismien moninaisuutena; ja * ekosysteemien monimuotoisuutena - erilaisissa fyysisissä luontotyypeissä ilmenevänä lajien ja ekologisten toimintojen ja prosessien sekä laadullisena että määrällisenä moninaisuutena. 7. Maataloutta koskevassa kattavassa strategiassa on otettava huomioon kaikki nämä erilaiset tasot sellaisten asianmukaisten välineiden avulla, joiden piiriin kuuluvat seuraavat biologisen monimuotoisuuden kolme tärkeintä aluetta: * jalostettujen kasvien ja kotieläinten geneettinen moninaisuus (esimerkiksi geeniaines, luonnollinen perimä ja maisemat), joka ilmenee ihmisen toiminnan ja luonnonvaraisten ekosysteemien välillä vuosia (useimmiten vuosisatoja) kestäneen tasapainotilan jälkeen. Tällainen geneettinen moninaisuus on joka tapauksessa muodoiltaan yksinkertaisempaa kuin: * "villi" biologinen monimuotoisuus (viljelymaan luonnonvarainen kasvisto ja eläimistö), jota ei saisi aliarvioida uhanalaisiin lajeihin ja ekosysteemeihin yleensä kohdistetun huomion vuoksi (katso laatikko 1); * elämää ylläpitävät järjestelmät (mukaan lukien maan pieneliöstö, pölyttäjät, pedot sekä kaikki maatalouden ekosysteemien hedelmällisyyttä ja tuottavuutta ylläpitävät organismit). 8. Maatalouden biologinen monimuotoisuus on biologisen monimuotoisuuden osa-alue, jolla on keskeinen osuus elintarviketurvaa koskevan inhimillisen perustarpeen tyydyttämisessä. Maanviljelijät hoitavat maatalouden biologista monimuotoisuutta aktiivisesti. Lukuisat monimuotoisuuden osat eivät säilyisikään ilman ihmisen toimia; perimätieto ja kulttuuri ovat olennainen osa maatalouden biologisen monimuotoisuuden hoitoa. 9. Koska ihmisen toiminta on oleellinen osa maatalouden biologisen monimuotoisuuden hoitoa, biologisen monimuotoisuuden säilyminen tuotantojärjestelmissä kytkeytyy luontaisesti kestävään käyttöön. Tältä osin kestävä maatalous tarkoittaa sitä, että viljelykäytäntöjen on pysyttävä tuottavina eri näkökohtien osalta pitkällä aikavälillä, eli ekologisten näkökohtien lisäksi on otettava huomioon myös biologiset, taloudelliset ja sosiaaliset näkökohdat. 10. Tiettyihin ekosysteemeihin kohdistuvat uhat, jotka johtuvat siitä, että maataloudessa on luovuttu biologisen monimuotoisuuden erilaisia tyyppejä säilyttävistä maatalouden muodoista (esimerkiksi perinteisestä maataloudesta), osoittavat, että tiettyjen viljelykäytäntöjen lopettaminen on yhtä suuri uhka puolittain luonnonvaraisille ekosysteemeille kuin tuotannon voimaperäistäminen. Vaikka vaihtoehtoinen maan hoitaminen saattaa olla hyvä ratkaisu (katso myös laatikko 2) niissä tapauksissa, joissa maanviljelyllä ei enää voida taata tarvittavaa hoitoa (tapauksissa, joissa maanviljely on tullut liian voimaperäiseksi tai joissa maanviljely on häviämässä), useimmissa tapauksissa maanviljelijät ovat kuitenkin edelleen järkevin kansanosa hoitamaan maata. Toisaalta maanviljelyn lopettaminen saattaa joissakin tapauksissa vaikuttaa myönteisesti biologiseen monimuotoisuuteen (esimerkiksi kosteikkoalueilla). 2. Uusin tieto 2.1. Tiedonlähteet 11. Toimintasuunnitelman laatimista koskevista ensisijaisista tavoitteista on sovittava aluksi maatalouden ja biologisen monimuotoisuuden välistä vuorovaikutusta ja biologisen monimuotoisuuden nykytilaa ja kehitystä koskevien tietojen perusteella. Yhteisön tasolla kahdessa äskettäin julkaistussa kertomuksessa on uutta tietoa Euroopan biologisen monimuotoisuuden kehityksestä ja siihen kohdistuvista uhkista, jotka aiheutuvat ihmisen toiminnasta ja maankäyttötavoista. 12. Nämä julkaisut ovat Euroopan komission kertomus Agriculture, Environment, Rural Development: Facts and Figures [3] ja Euroopan ympäristökeskuksen raportti ympäristön tilasta Euroopan unionissa vuonna 1998 [4], jota täydentää julkaisu Europe's Environment: the Second Assessment [5]. [3] Eurostat laatinut yhteistyössä PO VI:n ja PO XI:n kanssa. [4] Ympäristövaikutusten arviointia koskeva kertomus N:o 2: "Ympäristö Euroopan unionissa vuosisadan vaihteessa". Euroopan ympäristökeskus, 1999. [5] Euroopan ympäristökeskus 1998. 13. Asetuksen (ETY) N:o 2078/92 täytäntöönpano ja sitä ennen asetuksen (ETY) N:o 797/85 19 artiklan täytäntöönpano ovat syventäneet tietoja maatalouden (myönteisistä ja kielteisistä) vaikutuksista biologiseen monimuotoisuuteen. Asetuksen (ETY) N:o 2078/92 täytäntöönpanon arviointia koskevat kertomukset sekä julkaisu Maatalous ja ympäristö [6] (Agriculture and Environment) ja äskettäin julkaistu tiedonanto Kohti kestävää maataloutta [7] antavat suhteellisen monipuolisen kuvan biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvista paineista. [6] Komission (PO VI) työasiakirja VI/7655/98, 1998. Saatavilla komission Internet-sivulla osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/dg06/envir/programs/index_fr.htm. [7] CAP Working Notes, erikoisnumero, maatalouden pääosasto, Euroopan komissio. 14. Maaseutuympäristö on ennen kaikkea elävä ympäristö, jossa eläimistö, kasvisto, luontotyypit ja maatalouteen liittyvät toiminnot ovat kehittyneet keskinäisessä riippuvuussuhteessa. Vuosisatojen kuluessa näiden välille on muodostunut todellinen symbioosi: lajien ja ekosysteemien lukumäärän säilyminen on riippuvainen maatalouden tiettyjen toimintojen jatkuvuudesta, ja maatalous myös hyötyy ensimmäisenä biologisesta monimuotoisuudesta. 2.2. Biologisesta monimuotoisuudesta aiheutuvat hyödyt maataloudelle 15. Biologisen monimuotoisuuden säilyminen on ratkaiseva tekijä maataloustoiminnan kannalta. Se muodostaa maatalouden hyödyntämien erilaisten biologisten prosessien perustan, ja maanviljelijät voivat sen ansiosta tuottaa elintarvikkeita, muita kuin elintarviketuotteita ja palveluja. Vaikka elintarviketuotannon omavaraisuuden turvaamisessa onkin viime vuosikymmeninä keskitytty ainoastaan muutamiin kasvilajeihin ja kotieläinrotuihin, elintarviketurva on saavutettu ensisijaisesti sopeutumisen ja parantuneen perintöaineksen ansiosta. Nämä kaksi tekijää ovat tehneet mahdolliseksi laadultaan sopivan maataloustuotannon kehittymisen riittävässä laajuudessa erittäin vaihtelevissa ja ajoittain vaikeissa ympäristöissä (esimerkkinä maissintuotantoalueiden laajeneminen). Biologisen monimuotoisuuden hyödyntäminen maataloudessa mahdollistaa siis uusien kasvilajikkeiden ja eläinkantojen luomisen taloudellisten, terveydellisten, teknisten ja ekologisten tavoitteiden saavuttamiseksi. 16. Biologisen monimuotoisuuden kestävä hyödyntäminen maataloudessa edistää osaltaan myös sitä, että tiettyjä käytäntöjä voidaan muuttaa. Esimerkiksi hyönteismyrkkyjen käyttöä voidaan vähentää käyttämällä hyötyhyönteisiä, maan biologista toimintaa voidaan lisätä vähentämällä maan kyntämistä ja satotaso voidaan säilyttää lisäämällä pölytystä. 2.3. Maataloudesta aiheutuvat hyödyt biologiselle monimuotoisuudelle 17. Joissakin tapauksissa maataloustoiminnan kehittyminen voi jopa rikastaa biologista monimuotoisuutta. Maanviljely luo ja ylläpitää erityisiä ekosysteemejä ja luontotyyppejä, esimerkiksi pensasaidoilla ja ojilla rajattujen viljeltyjen peltojen muodostamia "mosaiikkeja". Tällöin pensasaidat ja ojat tarjoavat turvapaikan ja ravinnonlähteen tietylle kasvistolle, eläimistölle ja pieneliöstölle. Maatalous on muovannut osittain luonnonvaraisen ympäristön, jossa kotoperäiset ja uhanalaiset lajit ovat usein säilyneet. Tämä pätee esimerkiksi alppivarikseen (Pyrrhocorax pyrrhocorax), jonka säilyminen edellyttää perinteisen laiduntamisen jatkamista tietyillä Euroopan alueilla, sekä isotrappiin (Otis tarda), joka viihtyy Espanjan ja Portugalin kesannoksi tai nurmeksi jätetyillä laajoilla, aiemmin viljellyillä peltoalueilla. Näin ovat säilyneet myös lukuisat kasvi- ja hyönteislajit, jotka ovat riippuvaisia osittain luonnonvaraisista laidunmaista (ja muista osittain luonnonvaraisista elinympäristöistä). Esimerkiksi noin 70 prosenttia Ruotsin uhanalaisista putkilokasveista vaatii säilyäkseen "avoimen" ja vaihtelevan maatalousmaiseman. (Katso laatikko 2). 18. Näin ollen perinteinen maatalous edistää ajoittain sukupuuttoon kuolemassa olevien sekä luonnonvaraisten että jalostettujen kasvilajien ja eläinlajien, -lajikkeiden tai -kantojen sekä ekosysteemien säilymistä. Jalostettujen kasvi- ja kotieläinlajien valinnan ja tutkimuksen ansiosta perinteinen maatalous edistää myös kyseisten kasvi- ja eläinlajien sisäistä muuntelua (esimerkkinä kuivaan ympäristöön sopeutuneiden kasvien valinta). 19. Suuri osa yhteisön alueesta on maatalouskäytössä, ja monet erityiset ekosysteemit, jotka häviäisivät, jos viljelytoiminta lopetettaisiin, säilyvät joissakin tapauksissa nimenomaan maatalouden ansiosta. Maataloudesta on monenlaista hyötyä biologiselle monimuotoisuudelle; esimerkiksi vaikeapääsyisillä alueilla voidaan pitää lampaita, jotka pitävät alueen puhtaana aluskasvillisuudesta ja pensaikosta, veden ja tuulen aiheuttamaa eroosiota voidaan estää kasvipeitteellä, ja laiduntamalla voidaan säilyttää monipuolinen kasvisto osittain luonnonvaraisilla nurmipelloilla. Muita esimerkkejä ovat muun muassa biologisen monimuotoisuuden suojelu Alpeilla ja kosteikkojen suojelu. 2.4. Maanviljelyn aiheuttama uhka biologiselle monimuotoisuudelle 20. Kaksi suurta maatalouskäytäntöjen muutosta on järkyttänyt maatalouden ja biologisen monimuotoisuuden välillä vallitsevaa tasapainotilaa joissakin tapauksissa. Näillä kahdella muutoksella tarkoitetaan tuotannon voimaperäistämistä ja maan vajaatehoista hyödyntämistä (katso myös laatikko 2). Ainakin viimeisten viiden vuosikymmenen ajalta on todisteita siitä, että merkittävät muutokset maataloudessa ovat vaikuttaneet ratkaisevalla tavalla maankäyttöön ja maatilojen rakenteeseen, mikä puolestaan on johtanut suoraan tai välillisesti biologisen monimuotoisuuden ominaispiirteiden merkittävään vähenemiseen tai häviämiseen. Maatalouden voimaperäistymisen aiheuttaman paineen seurauksena (kuivatus ja lannoitus) osittain luonnonvaraiset laidunmaat sekä kosteikot ovat vähentyneet ratkaisevasti Luoteis-Euroopan alangoilla. 21. Etsittäessä syitä biologisen monimuotoisuuden rappeutumiseen, jotka ovat mahdollisesti epätarkoituksenmukaisten maanviljelyskäytäntöjen aiheuttamia, voidaan havaita joukko eri tasoilla suoraan tai välillisesti ilmeneviä vuorovaikutussuhteita. Ne liittyvät esimerkiksi seuraaviin aloihin: * genetiikka: hyödynnettävien lajien, rotujen ja lajikkeiden lukumäärän väheneminen sekä monokulttuuri muodostavat uhkan korvaamattoman arvokkaalle (eläinten ja kasvien) perintöainekselle; * luonnonvaraiset lajit: rikkakasvihävitteiden käyttö vaikuttaa haitallisesti levityspaikalla eläviin lajeihin ja hyönteismyrkkyjen käyttö puolestaan pieneliöstöön, luonnon kiertokulut keskeytyvät, koneellistuminen ja lannoitus muuttavat luonnon tasapainoa (nitrofiilisimmät lajit hyötyvät eniten); * luontotyypit ja ekosysteemit: kosteikkojen, metsiköiden ja pensasaitojen häviäminen tai rappeutuminen vaikuttaa suoraan esimerkiksi sudenkorentojen, taivaanvuohien, satakielien, siilien ja hydrofiilisten kasvien määrän vähenemiseen. 22. Toisaalta viljelymaan tuottavuuden asteittainen heikkeneminen ja maatalousmaan poistaminen käytöstä erityisesti tietyillä alueilla, joilla viljelyolosuhteet ovat erityisen vaikeat, johtavat viljelytoiminnan jatkumisesta riippuvaisten ekosysteemien köyhtymiseen. Maan vajaatehoinen hyödyntäminen saattaa johtaa esimerkiksi siihen, että keskikorkeiden seutujen laajojen laidunalueiden ja pohjoisilla leveysasteilla sijaitsevien laidunten runsas kasvisto häviää vähitellen. Samasta syystä laidunympäristöjen kasvillisuus alkaa rehottaa ja puolittain puuvartiset kasvit alkavat vallata alaa. 23. Lisäksi maatalouden aiheuttama saastuminen (joka johtuu siitä, että ravinteita ja maatalouskemikaaleja käytetään liiallisesti) on ratkaisevan tärkeä välillinen vaikutus kaikkeen edellä mainittuun. 24. Merkittävimmät maatalouden käytännöt, joilla on vaikutusta biologiseen monimuotoisuuteen ovat seuraavat: * lannoitteiden ja kasvinsuojeluaineiden käyttö kestävän kehityksen periaatteen vastaisesti; * perinteisten käytäntöjen väistyminen koneellistumisen tieltä; * tuotantojärjestelmien erikoistuminen ja tiettyjen käytäntöjen voimaperäistyminen (sekaviljelyjärjestelmistä luopuminen sekä luopuminen viljanviljelystä laidunjärjestelmissä); * käytettävien lajien ja lajikkeiden määrän väheneminen; * luonnonvaraisten ekosysteemien ottaminen maatalouskäyttöön ja maatalousmaan poistaminen käytöstä; * maa-alueiden uusjako (suurempi palstakoko, pellon pientareiden häviäminen: pensasaitojen, ojien ja vastaavien häviäminen); * kuivatus, sadetus (erityisesti niissä tapauksissa, joissa kuivatuksen tai sadetuksen määriä ei ole mukautettu olosuhteisiin, kuten pohjavesien ja jokien vesien liiallinen käyttö); Nämä voivat johtaa: * alueen olosuhteiden rappeutumiseen, erityisesti maan kasvukunnon heikkenemiseen ja eroosioon (mikä vaikuttaa haitallisesti maan eläimistöön); * ekosysteemien yksinkertaistumiseen ja yhdenmukaistumiseen; * vieraiden ja luonnonvaraisten lajien hallitsemattomaan leviämiseen. 3. Strateginen kehys ja yhteisen maatalouspolitiikan välineet biologisen monimuotoisuuden säilyttämisen ja kestävän käytön edistämiseksi 3.1. Kehys 25. Komission tiedonannossa Kohti kestävää maataloutta [8] esitettiin maatalousalaa koskevan toimintasuunnitelman laatimisen kannalta välttämättömät painopisteet, jotka vahvistettiin Agenda 2000 -ohjelmaa koskevilla lopullisilla päätöksillä. Kuten edellä todetaan, tässä uudessa kehyksessä ympäristöä koskevilla osilla on tärkeä merkitys, erityisesti tarkasteltaessa ympäristöä säilyttävien ja maaseutua suojelevien maatalouskäytäntöjen käyttöönottoa. [8] KOM (1999) 22 lopullinen, 27.1.1999. 26. Agenda 2000 -ohjelman tavoitteena on edistää sosiaalisiin ja taloudellisiin haasteisiin vastaavan todella kestävän maatalouden harjoittamista ja parantaa alan kilpailukykyä, vaalia luonnonvarojen kestävää käyttöä ja ottaa huomioon ympäristön laatua ja maaseutua koskevat yhteiskunnan odotukset. Näin ollen Agenda 2000 - ja erityisesti sen maaseudun kehittämistä koskevat määräykset - muodostavat perustan ympäristöasioiden ja erityisesti biologista monimuotoisuutta koskevien näkökohtien sisällyttämiseksi maatalouspolitiikkaan. Biologista monimuotoisuutta koskevia toimintasuunnitelmia laadittaessa ensisijaisiksi esitetyt toimenpiteet ja suuntaviivat voidaan tämän toimintaperustan mukaisesti määritellä tähänastisen kehityksen perusteella. 3.2. Ensisijaiset tavoitteet 27. Varmistetaan, että nykyisiä voimaperäisiä viljelymenetelmiä kehitetään siten, että kohtuullinen tai järkevä voimaperäistämisaste saavutetaan. Tämä edellyttää seuraavaa: * biologisen monimuotoisuuden huomioon ottavien järkevien viljelykäytäntöjen kehittämistä (tuotantotyyppien ja viljeltyjen lajikkeiden monipuolistamista sekä viljelykiertoa koskevien näkökohtien huomioon ottamista); * kannustamista tuotantopanosten (lannoitteiden ja kasvinsuojeluaineiden) käytön vähentämiseen tietyissä tilanteissa; * biologista monimuotoisuutta monin tavoin edistävien johdonmukaisten tuotantomenetelmien, kuten luomuviljelyn tai integroidun kasvinviljelyn, tukemista; * laajaperäisten tuotantomenetelmien tukemista erityisesti kotieläintuotannon alalla; * luonnonvarojen ja erityisesti veden kestävän hoidon toteuttamista. 28. Säilytetään taloudellisesti elinkelpoinen ja sosiaalisesti hyväksyttävä maataloustoiminta kohdennetuilla ja mukautetuilla toimenpiteillä, joilla pyritään turvaamaan erityisesti sellaisten lajistoltaan runsaiden alueiden biologinen monimuotoisuus, joilla kyseisenlainen toiminta on vähentynyt. 29. Käytetään maatalouden ympäristötoimenpiteiden suomia mahdollisuuksia biologisen monimuotoisuuden suojelemiseksi ja sen kestävän käytön edistämiseksi seuraavalla tavalla: * luonnonvaraisen kasviston ja eläimistön suojeleminen kohdassa 2 mainituilla alueilla, joiden lajisto on erittäin runsas; * luonnonvaraisen kasviston ja eläimistön suojeleminen tavallista voimaperäisemmässä käytössä olevilla alueilla, joiden luonnonarvot saattavat yhä olla merkittäviä esimerkiksi joidenkin eläinpopulaatioiden ja/tai pienten maisemallisten erityispiirteiden vuoksi; * kotieläinten ja viljelykasvien biologisen monimuotoisuuden suojeleminen in situ. 30. Varmistetaan, että ekologinen infrastruktuuri kattaa koko alueen. Tämä on oleellista suojelupolitiikan kannalta. On tuettava kahden toisiaan täydentävän ratkaisumallin käyttöönottoa: (1) Natura 2000 -verkoston täytäntöönpano yhdenmukaisena ekologisena verkostona yhteisön tasolla (2) pitkänomaisten [9] suojavyöhykkeiden säilyttäminen ja kehittäminen yhdistelmässä erillisten erikokoisten [10] tai pienikokoisten [11] maa-alueiden kanssa. Tällaisista alueista on hyötyä ympäristölle myös siinä mielessä, että ne vähentävät ympäristön pilaantumista ja antavat maisemalle lisäarvoa. On myös välttämätöntä säilyttää tietyt avoimet ympäristöt. [9] Esimerkiksi pensasaidat, myöhään niitetyt tai lannoittamatta jätetyt peltojen pientareet, joita ei ole käsitelty torjunta-aineilla, sekä vesiväylien, metsien ja teiden nurmipeitteiset reunat. [10] Esimerkiksi heinäniityt ja laajat laidunalueet, nummet ja vanhat puutarhat. [11] Esimerkiksi yksittäiset puut ja pienet rantaniityt. 31. Tuetaan geneettisten voimavarojen hyödyntämiseen liittyviä erityistoimenpiteitä sekä toimenpiteitä, jotka liittyvät paikallisten ja perinteisten lajien ja lajikkeiden samoin kuin maatiaiskantojen ja -lajikkeiden säilyttämiseen ja maataloudessa käytettävien lajikkeiden monipuolistumiseen. 32. Otetaan käyttöön luonnostaan paikallisiin ja alueellisiin olosuhteisiin sopeutuneiden maatiaisrotujen ja -lajikkeiden markkinointiin kannustavia erityistoimenpiteitä. Hyödyt ilmenevät viljelymenetelmien monimuotoisuudessa sekä kasvien ja eläinten tuholais- ja taudinkestävyydessä. 33. Pannaan täytäntöön toimenpiteet, joilla estetään maatalouden mukana tulleiden ja maatalouden suosimien muiden kuin syntyperäisten lajien runsautta ja leviämistä. 3.3. Edistettävät periaatteet 34. Erityisesti maatalouden ympäristötoimenpiteiden toteuttamisesta saadun kokemuksen perusteella on mahdollista määritellä tiettyjä toimintasuunnitelman laatimisen kannalta oleellisia periaatteita: * Vaikka biologisen monimuotoisuuden säilyttäminen on usein suoraan riippuvainen kyseisen monimuotoisuuden taustalla olevasta maatalouden tuotantomenetelmästä, se on riippuvainen myös maatalouden ekosysteemeissä vallitsevista todellisista olosuhteista viljelymenetelmien ulkopuolisten tekijöiden vuoksi (esimerkiksi muiden elinkeinoalojen aiheuttamat vaikutukset, kuten yläjuoksulla sijaitsevan teollisuuden pilaaman veden käyttö). * On ryhdyttävä koko aluetta koskeviin toimenpiteisiin Agenda 21:n (YK:n kestävän kehityksen toimikunta) luvussa 14 (kestävän maatalouden ja maaseudun kehittäminen) määriteltyjen tehtävien mukaisesti, minkä vuoksi menetelmät ja välineet saattavat vaihdella aluekohtaisesti. Tämä edellyttää johdonmukaista toimintamallia "suojeltuja alueita" koskevien toimien toteuttamiseksi ja paikallisten toimijoiden saattamiseksi tiiviiseen yhteistyöhön keskenään. Maataloussektorin on ratkaisumallin avulla myös kyettävä voimaperäistämään tuotantonsa kestävällä tavalla. On sovellettava ekosysteemiä koskevaa ratkaisumallia sellaisena kuin se määritellään biologisesta monimuotoisuudesta tehdyn yleissopimuksen päätöksessä v/16. * Hajautettu toimintamalli on tarpeen niissä tapauksissa, joissa jäsenvaltiot vastaavat soveltuvien toimenpiteiden valinnasta ja toteuttamisesta. * Etusijalle on asetettava järjestelmällinen ja johdonmukainen toimintamalli, joka perustuu toisiaan täydentäviin ja läheisesti toisiinsa liittyviin maataloutta ja ympäristöä koskeviin yhteisön välineisiin sekä vastaaviin toisiaan täydentäviin kansallisiin välineisiin. 35. Toimintamallin soveltamistoimet on koordinoitava aiempaa paremmin. Koordinoinnissa on pyrittävä seuraaviin tavoitteisiin: * toissijaisuus- ja avoimuusperiaatteiden noudattaminen; * hankkeiden täytäntöönpanon seuranta; * väli- ja loppuarviointien suorittaminen ja rahoituksen jatkaminen; * useiden yhteisön rahoituslähteiden samanaikaisen käytön välttäminen. 3.4 Biologiseen monimuotoisuuteen vaikuttavat yhteisön maataloutta koskevat välineet 36. Agenda 2000 -ohjelmassa esitetyllä maatalouden ympäristöstrategialla pyritään yleisesti edistämään maatalouden ekosysteemien kestävää kehitystä. Apuna tässä ovat erityisesti maaseudun kehittämistoimenpiteet (mukaan lukien maatalouden ympäristöohjelma) ja yhteiset säännöt, joita voidaan soveltaa yhteisten markkinajärjestelyjen yhteydessä maksettaviin suoriin tukiin. Maatalouden ympäristöstrategian perusajatuksena on se, että maanviljelijöiden olisi oltava halukkaita noudattamaan ympäristöä koskevia perussääntöjä ilman vastaavaa korvausta. Kun maanviljelijät tuottavat sellaisia tavaroita tai palveluja, jotka edellyttävät tavanomaisen hyvän maatalouskäytännön [12] noudattamisen ohella myös muita toimia , he voisivat saada tukea, joka kattaisi vähintään tällaisesta toiminnasta aiheutuvat kustannukset ja tulonmenetykset. [12] Maaseudun kehittämistä koskevassa asetuksessa [komission asetuksen (EY) N:o 1750/1999 28 artikla, jossa säädetään neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 soveltamisen yksityiskohtaisista säännöistä] "tavanomaisena hyvänä maatalouskäytäntönä pidetään käytäntöä, jota vastuuntuntoinen viljelijä noudattaisi kyseisellä alueella. Jäsenvaltioiden on määriteltävä maaseudun kehittämissuunnitelmissaan todennettavissa olevat normit. Näihin normeihin on sisällyttävä joka tapauksessa ympäristöä koskevien yleisten ja pakollisten vaatimusten noudattaminen." 37. Toimintasuunnitelma perustuu biologista monimuotoisuutta hyödyttävien välineiden mahdollisimman tehokkaaseen käyttöön. * Näitä välineitä ovat yleinen tukiasetus [13], [13] Neuvoston asetus (EY) N:o 1259/1999, annettu 17 päivänä toukokuuta 1999, yhteisen maatalouspolitiikan mukaisia suoran tuen järjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä. * maaseudun kehittämiseen liittyvät maatalouden ympäristötoimenpiteet [14]; [14] Neuvoston asetus (EY) N:o 1257/1999, annettu 17 päivänä toukokuuta 1999, Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta. * muut maaseudun kehittämistoimenpiteet * yhteisten markkinajärjestelyjen ympäristöä koskevat osat * maatalouden geneettisiä voimavaroja koskeva asetus [15]; [15] Neuvoston asetus (EY) N:o 1467/94, annettu 20 päivänä kesäkuuta 1994, maatalouden geneettisten voimavarojen säilyttämisestä, kuvauksesta, keräämisestä ja käytöstä. EYVL L 159, 26.8.1994, s. 1. * markkinoihin läheisesti liittyvien välineiden (laatu) ympäristöä koskevat osat. 38. Maaseudun kehittämistä koskevassa asetuksessa säädettyjen maaseudun kehittämissuunnitelmien olisi muodostettava ensisijainen perusta biologiseen monimuotoisuuteen liittyvien ympäristönäkökohtien yhdentämiselle, ja siinä olisi otettava huomioon tuettavien toimenpiteiden laji ja niiden maantieteellinen kattavuus. Yhdennetyt maaseudun kehittämissuunnitelmat voivat myös edistää osaltaan erilaisten toimenpiteiden johdonmukaisuutta, ja niiden avulla voidaan estää keskenään ristiriitaisten toimenpiteiden toteuttaminen samalla vyöhykkeellä. Sen vuoksi on tärkeää, että jäsenvaltiot ottavat maaseudun kehityssuunnitelmia laadittaessa huomioon vaatimuksen biologista monimuotoisuutta koskevien sitoumusten täyttämisestä. Siksi asetuksen (EY) N:o 1750/1999 [16] liitteen 6 kohdan 1 alakohdassa olevassa viimeisessä luetelmakohdassa pyydetäänkin kuvailemaan [kunkin erillisen maaseutua koskevan kehittämissuunnitelman osalta] "missä määrin strategiassa otetaan huomioon kaikki asianmukaiset kansainväliset, yhteisön ja kansalliset ympäristöpoliittiset velvoitteet, mukaan lukien kestävään kehitykseen liittyvät velvoitteet, erityisesti veden laatu ja käyttö, luonnon monimuotoisuuden säilyttäminen mukaan lukien tilakohtainen lajikkeiden säilyttäminen sekä kasvihuoneilmiö." [16] Komission asetus (EY) N:o 1750/1999, annettu 23 päivänä heinäkuuta 1999, Euroopan maatalouden ohjaus- (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. EYVL L 214, 13.8.1999, s 31. 39. Taulukossa 1 esitetään tiivistelmä Agenda 2000 -ohjelmassa esitetyistä tärkeimmistä maaseudun kehittämistoimenpiteistä sekä yleisemmin yhteiseen maatalouspolitiikkaan sisältyvistä maaseudun kehittämistä koskevista toimenpiteistä, joilla voidaan edistää biologista monimuotoisuutta. 40. Seuraavassa luvussa annetaan yksityiskohtaiset tiedot tärkeimmistä välineistä ja selvitetään niiden merkitys biologista monimuotoisuutta koskevassa yhteisön strategiassa 17 asetettujen alakohtaisten ja laaja-alaisten tavoitteiden saavuttamisen kannalta. 4. Toimintasuunnitelma biologista monimuotoisuutta koskevan euroopan yhteisön strategian täytäntöönpanemisen apuvälineenä 4.1. Täytäntöönpantavat laaja-alaiset ja alakohtaiset tavoitteet [17] [17] Sellaisina kuin kyseiset tavoitteet määritellään biologista monimuotoisuutta koskevassa Euroopan yhteisön strategiassa [KOM(1998) 42]. 41. Biologista monimuotoisuutta koskevassa Euroopan yhteisön strategiassa (KOM(98)42) on neljä pääaihetta, joita kutsutaan myös "laaja-alaisiksi tavoitteiksi", koska tavoitteiden saavuttaminen edellyttää monien erilaisten alakohtaisten toimintojen yhteistä toteuttamista. Aiheet ovat seuraavat: (1) Biologisen monimuotoisuuden suojelu ja kestävä käyttö; tämä aihe on jaettu kolmeen ala-aiheeseen: in situ -suojeluun, ex situ -suojeluun ja biologisen monimuotoisuuden osien kestävään käyttöön (2) Biologisen monimuotoisuuden käytöstä aiheutuvien hyötyjen jakaminen (3) Tutkimus, yksilöinti, seuranta ja tietojenvaihto (4) Opetus, koulutus ja valistus. 42. Toisaalta alakohtaiset tavoitteet kytkeytyvät strategian kaikkiin erillisiin politiikan aloihin [18]. Jotkut tavoitteista, kuten geneettisiä voimavaroja ja kauppaa koskevat tavoitteet, edellyttävät yhteistyötä eri alojen ja yhteisön politiikkojen sekä biologista monimuotoisuutta koskevien eri toimintasuunnitelmien välillä. Tämä johtuu pääasiassa siitä, että kyseiset tavoitteet edellyttävät eri alojen asiantuntemusta ja että niihin liittyvät näkökohdat saattavat olla poliittisesti arkaluonteisia. [18] Strategiassa nimetyt politiikan alat ovat luonnonvarojen säilyttäminen, maatalous, kalatalous, aluepolitiikka ja aluesuunnittelu, metsät, energia ja liikenne, matkailu sekä kehitysyhteistyö ja taloudellinen yhteistyö. 43. Strategiassa [KOM(98) 42] maatalouden alakohtaiset tavoitteet jaetaan kolmeen ryhmään. Ensimmäinen ryhmä koskee geneettisiä voimavaroja, toinen ryhmä maatalouden ekosysteemien suojelua ja kestävää käyttöä ja kolmas ryhmä kauppapolitiikan vaikutusta maataloustuotantoon ja maankäyttöön (katso laatikko 3). 44. Seuraavissa alakohdissa analysoidaan sitä, miten tärkeimmät asiaankuuluvat maataloutta koskevat välineet vastaavat strategian alakohtaisten tavoitteiden täytäntöönpanon asettamiin haasteisiin. Erillisessä alakohdassa arvioidaan laaja-alaisten tavoitteiden saavuttamista. 4.2. Maatalouden ekosysteemien suojelu ja kestävä käyttö (alakohtainen tavoite 2) 4.2.1. Yleinen tukiasetus 45. Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1259/1999 3 artiklassa (ympäristönsuojelun vaatimukset) säädetään, että "jäsenvaltioiden on toteutettava käytössä olevan maatalousmaan tai kyseisen tuotannon tilanteen kannalta tarkoituksenmukaisiksi katsomansa ympäristötoimenpiteet, joilla voi olla ympäristövaikutusta. Näihin toimenpiteisiin voi sisältyä: * tuen myöntäminen maatalouden ympäristösitoumuksia vastaan, * yleisiä pakollisia ympäristövaatimuksia, * suoran tuen edellytyksenä olevia erityisiä ympäristövaatimuksia." 46. Jos kolmannen vaihtoehdon soveltamisen valinneet jäsenvaltiot eivät pysty noudattamaan ympäristömääräyksiä, ne voivat kohdentaa käyttämättä jääneet voimavarat YMP:n "liitännäistoimenpiteisiin" (maatalouden ympäristötoimenpiteisiin, varhaiseläketukiin, epäsuotuisien alueiden tukeen ja metsittämiseen). 47. Esimerkiksi niin sanotut "täydentävät ympäristöehdot" ovat välineitä, joiden avulla jäsenvaltiot voivat tasapainottaa voimaperäisen maatalouden harjoittamisen ja luonnonvarojen suojelun ja kestävän käytön keskinäistä suhdetta. On myös huolehdittava siitä, etteivät tietyillä tiloilla tai alueilla biologisen monimuotoisuuden osalta saavutetut parannukset vaarannu muiden saman alueen biologista monimuotoisuutta heikentävien tuotantomenetelmien vuoksi. 48. Yleinen tukiasetus koskee erityisesti tavoitteita 2.3 ja 2.4 (katso laatikko 3 sivulla 12); sillä edistetään osaltaan myös tavoitteiden 2.8, 2.5 ja 2.2 saavuttamista ja jossakin määrin tavoitteiden 2.1, 2.6 ja 2.7 saavuttamista. 4.2.2. Maatalouden ympäristötoimenpiteet 49. Maatalouden ympäristötoimenpiteet ovat koskeneet vuodesta 1992 joka seitsemättä maanviljelijää, ja toteutetut ympäristöpalvelut ovat kattaneet yli 20 prosenttia [19] Euroopan pinta-alasta. Huolimatta siitä, että ympäristötoimenpiteiden piiriin kuuluvat kohteet ovat jakautuneet epätasaisesti ja että joskus tulokset ovat jääneet vaatimattomiksi, maatalouden ympäristöohjelmat ovat osoittaneet, että niistä on merkittävää hyötyä ympäristölle ja erityisesti biologiselle monimuotoisuudelle. Monet esimerkit (kuten ruisrääkkä Irlannissa) todistavat, etteivät biologisen monimuotoisuuden ja maalaismaisemien aktiivinen ylläpitäminen ja edistäminen heikennä maatilan tulonsaantimahdollisuuksia, vaan ne voivat päinvastoin antaa todellisen kuvan "yhdistetyistä tuotteista", joita maatalous kykenee tuottamaan. [19] Viidennessä ympäristön toimintaohjelmassa asetettu 15 prosentin tavoite on ylitetty. 50. Maatalouden ympäristötoimenpiteiden piiriin kuuluvat maatalousmaan käyttötavat, jotka ovat yhteensopivia ympäristön, maalaismaiseman ja sen erityispiirteiden sekä luonnonvarojen, maaperän ja geneettisten voimavarojen suojelun ja edistämisen kanssa. Toimenpiteisiin kuuluu useita biologista monimuotoisuutta hyödyttäviä vaihtoehtoja, joita ovat esimerkiksi erityiset luonnonsuojeluohjelmat (kuten Saksan Vertragnaturschutz-Programme -ohjelma), luomuviljely, vähäisiä tuotantopanoksia käyttävä viljelytekniikka, viljelemättömäksi jätetyn maatalousmaan hoitaminen ympäristöä suojelevalla tavalla, uhanalaisten kotieläinrotujen kasvattaminen tai paikallisten perinteisten lajikkeiden viljely. Maaseudun ympäristötoimenpiteistä maksetaan tukea [20] viljelijöille, jotka vapaaehtoisten sopimusten pohjalta suorittavat ympäristöpalveluja viiden vuoden ajan. Tukea (joka perustuu aiheutuneisiin kustannuksiin ja menetettyihin tuloihin) maksetaan vain niistä toimista, jotka ylittävät tavanomaisen hyvän maatalouskäytännön vaatimukset (edellyttävät vähintään yleisten pakollisten ympäristövaatimusten noudattamista). Voitaisiin tutkia sellaisten suuntaviivojen tai menettelytapasääntöjen kehittämistä, joissa tuodaan esiin kunkin alueen biologisen monimuotoisuuden säilymistä edistävät maatalouskäytännöt. Tästä kehitystyöstä saattaa tulla Euroopan unionin keskeinen tehtävä. [20] Yhteisön tuen enimmäismäärät: yksivuotiset viljelykasvit 600 euroa/ha, monivuotiset erikoiskasvit 900 euroa/ha ja muut maankäyttötavat 450 euroa/ha. 51. Kohdennettujen maatalouden ympäristötoimenpiteiden toteuttaminen koko Euroopan unionin alueella on yhteisön nykyisen ympäristöstrategian ydin. Toimenpiteet ovat jäsenvaltioiden laatimien maaseudun kehittämissuunnitelmien ainoa pakollinen osa, ja niillä on ratkaisevan tärkeä osa yhteisön biologista monimuotoisuutta koskevien tavoitteiden saavuttamisessa. Koska toissijaisuusperiaatetta on alettu soveltaa yhä laajamittaisemmin, kukin jäsenvaltio voi luoda hajautetun hallinnointijärjestelmän. Kyseisen periaatteen ansiosta jäsenvaltiot voivat myös luoda joustavan hallintokehyksen ja saavat näin käyttöönsä kohdennetun toimintamallin. Lisäksi jäsenvaltiot voivat nyt laatia asiaankuuluvia ja kunkin kohteen biologisen monimuotoisuuden erityispiirteet huomioon ottavia järjestelmiä. 52. Toimenpiteillä pyritään erityisesti tavoitteen 2.8 sekä tavoitteiden 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 ja 2.7 (katso laatikko 3, sivu 12) saavuttamiseen. Lisäksi niiden avulla pyritään saavuttamaan otsikon "Geneettiset voimavarat" alla luetellut tavoitteet 1.1 ja 1.3, jotka koskevat in situ -suojelua. 4.2.3. Epäsuotuisat alueet ja ympäristön asettamista erityisistä rajoituksista kärsivät alueet 53. Maatalouden ympäristötoimenpiteiden lisäksi maaseudun kehittämistä koskeva asetus antaa useita mahdollisuuksia biologisen monimuotoisuuden edistämiseen. Merkittävimpiin tukijärjestelmiin kuuluu luonnonhaittakorvaus. 54. Luonnonhaittakorvauksen tärkein tavoite on korvata maatalousmaalle luonnonoloista ja rakenteellisista seikoista aiheuttavat haitat ja mahdollistaa edelleen maatalousmaan kestävä käyttö vuoristoalueilla ja muilla epäsuotuisilla alueilla. Tämä korvaus [21] on yhteisön ensisijainen väline maatalousmaan viljelystä luopumisen estämiseksi (vaikka tämä tavoite saavutetaankin toteuttamalla erilaisia toimenpidekokonaisuuksia maaseudun kehittämisohjelmien ja yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevien säännösten mukaisesti). Maatalousmaan käytön jatkaminen paikallisten olosuhteiden ja hyvän maatalouskäytännön mukaisesti sopusoinnussa maaseudun suojelemista koskevien vaatimusten kanssa on oleellista maaseudun taloudellisten ja ympäristöön liittyvien mahdollisuuksien turvaamiseksi (erityisesti maiseman ja biologisen monimuotoisuuden osalta). [21] Luonnonhaittakorvausten suuruus on 25-200 euroa/ha. 55. YMP:n uudistamisen vuoksi on tuotava esiin ne luonnonhaittakorvausohjelman uudet näkökohdat, jotka liittyvät biologista monimuotoisuutta koskeviin tavoitteisiin; * nämä näkökohdat ovat seuraavat: Luonnonhaittakorvausten maksaminen edellyttää hyvän maatalouskäytännön noudattamista. * Aikaisemmin eläinten määrään perustuneet tuet on muutettu pinta-alaan perustuviksi tuiksi. Tämän ansiosta tuki voitaisiin kohdentaa aiempaa paremmin vähäisiä tuotantopanoksia käyttävälle maataloudelle, jonka yhteydessä lajisto on yleensä tavallista runsaampaa. * Järjestelmän yhteyteen luotiin uusi väline, jolla on erityinen ympäristötavoite. Luonnonhaittakorvauksia voidaan myöntää myös alueille, joille yhteisön lainsäädännössä asetetaan erityisiä ympäristövaatimuksia. Jäsenvaltiot voivat sisällyttää näihin vaatimuksiin myös Natura 2000 -ohjelman täytäntöönpanon. Natura-alueiden määrä on nostettu 4 prosentista 10 prosenttiin kunkin jäsenvaltion pinta-alasta. 56. Epäsuotuisia alueita koskevat toimenpiteet edistävät osaltaan tavoitteiden 2.1, 2.3, 2.4, 2.6, 2.7 ja 2.2 (katso laatikko 3, sivu 12) saavuttamista. 4.2.4. Muut maaseudun kehittämistoimenpiteet 57. Taulukossa 1 esitetään tiivistelmä muista maaseudun kehittämistoimenpiteistä, joiden avulla jäsenvaltiot voivat edistää biologisen monimuotoisuuden säilymistä. Kyseisistä toimenpiteistä kannattaa mainita nimenomaan koulutusohjelma, jolla pyritään erityisesti "valmentamaan viljelijöitä tuotannon laadulliseen uudistamiseen, maisemanhoidon ja -parannuksen kanssa yhteensopivien tuotantomenetelmien käyttöön, ympäristönsuojeluun, (...)". Koulutusohjelma edistää osaltaan erityisesti tavoitteen 5 saavuttamista. 58. Metsiä koskevista toimenpiteistä on myös mainittava maaseudun kehittämistä koskevan asetuksen 32 artiklan tarjoamat uudet mahdollisuudet: asetuksessa säädetään jäsenvaltioiden rahoitusvälineestä merkittävän ympäristöarvon omaavien ja taloudelliselta tuottokyvyltään heikkojen metsien kestävän hoidon tukemiseksi. 4.2.5. Yhteisten markkinajärjestelyjen ympäristöä koskevat osat (katso myös taulukko 1) 59. Peltokasvialalla yleinen tavoite on vuonna 1992 käynnistetty maatalouden tuotantopanosten optimaaliseen käyttöön tähtäävä hanke. Tavoitteeseen pyritään alentamalla hintoja, erottamalla eri tuet ja ottamalla käyttöön kesannointiohjelma. 60. Tarkasti ottaen ympäristö kuuluu peltokasveja koskevan asetuksen [22] yleissäännöksen piiriin. Erityisesti kesannointijärjestelyt antavat merkittävän mahdollisuuden biologisen monimuotoisuuden tukemiseen. Berliinissä tehdyssä sopimuksessa määrätään pakollinen kesannointivelvoite säilytettäväksi (perusvelvoite: 10 prosenttia) markkinointivuodesta 2000/01 markkinointivuoteen 2006/07 saakka. Kesannolle jätetyn maan hoidossa - joka oikeuttaa pinta-alatukeen - on aina noudatettava ympäristövaatimuksia. Lisäksi täytäntöönpanoa koskevat säännöt sallivat jonkin verran joustavuutta kesannointia koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen noudattamisessa, mikä mahdollistaa erityisten ympäristötilanteiden huomioonottamisen (esimerkiksi vesiväylien penkereiden hoitaminen). Olisi myös korostettava vapaaehtoisesta kesannoinnista biologiselle monimuotoisuudelle aiheutuvan ilmeisen hyödyn merkitystä. Tämän järjestelmän mukaan Euroopan unionissa on tehty viiden vuoden pituisia kesannointisopimuksia puolen miljoonan peltohehtaarin osalta. [22] Tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 17 päivänä toukokuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1251/1999 8 artiklan mukaan "jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet muistuttaakseen hakijoita tarpeesta noudattaa voimassa olevaa ympäristölainsäädäntöä." 61. Naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä [23] annetussa asetuksessa säädetään biologista monimuotoisuutta koskevia tavoitteita mahdollisesti edistävistä laajaperäistämisaloitteista. Tuottajien on täytettävä tiukat vaatimukset erityisesti eläintiheyden osalta. Toisaalta naudanlihan tuotannon peruspalkkio maksetaan vain eläinmäärältä, joka on enintään 2 nautayksikköä hehtaaria kohti (tilalla karjan ruokintaa varten rehuntuotannossa olevaa hehtaaria kohti). Toisaalta tuotannon laajaperäistämispalkkioita myönnetään tuottajille, joiden tilalla eläintiheys on enintään 1,4 nautayksikköä hehtaaria kohti. Palkkion suuruus on tällöin enintään 100 euroa myönnettyä erityispalkkiota kohti (urospuoliset nautaeläimet) ja myönnettyä emolehmäpalkkiota kohti. Eläintiheys lasketaan ottamalla huomioon tilan koko karja, ja tilan rehuntuotannossa olevasta pinta-alasta vähintään 50 prosenttia täytyy olla laidunmaata. [23] Neuvoston asetus (EY) N:o 1254/1999, annettu 17 päivänä toukokuuta 1999. EYVL L 160, 26.6.1999, s. 21. 62. Koska laajaperäinen laidunviljely on osoittautunut arvokkaaksi kasviston, eläimistön ja pieneliöstön säilymisen kannalta, kotieläintuotannon laajaperäistämiseen kannustavat säännökset ovat erityisen tärkeitä. 63. Lisäksi jäsenvaltiot voivat myöntää lisätukia asiaankuuluvan yhteisen markkinajärjestelyn sekä maito- ja maitotuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen [24] nojalla. Tällaisin puolueettomin perustein määrättävät tuet voidaan myöntää eläintä tai hehtaaria kohti ja sellaisten edellytysten perusteella, joissa otetaan huomioon kyseisen tuotantotyypin ympäristövaikutus ja maan ympäristön herkkyys. Näin ollen jäsenvaltiot voivat harkita ylimääräisten järjestelmien käyttöönottamista sellaisten tuotantomenetelmien edistämiseksi, joiden ympäristövaikutus on suotuisa biologisen monimuotoisuuden suojelun ja lisäämisen kannalta (tästä on esimerkkinä laajaperäinen kotieläintuotanto vuoristoalueilla). [24] Neuvoston asetus (EY) N:o 1255/1999, annettu 17 päivänä toukokuuta 1999. EYVL L 160, s. 48. 64. Nämä toimenpiteet edistävät maailmanlaajuisesti monien sellaisten tavoitteiden täytäntöönpanoa, jotka kuuluvat otsikon "Maatalouden ekosysteemien suojelu ja kestävä käyttö" piiriin. Erityisesti ne edistävät tavoitteiden 2.2, 2.3, 2.5 ja 2,7 (katso laatikko 3, sivu 12) saavuttamista. Taulukko 1: Yhteisen maatalouspolitiikan säännökset, joilla voidaan edistää biologista monimuotoisuutta Asetus (EY) N:o 1259/1999 (suoran tuen järjestelmiä koskevat yhteiset säännöt) 3 artikla Ympäristönsuojelun vaatimukset // Jäsenvaltioiden on toteutettava käytössä olevan maatalousmaan tai kyseisen tuotannon tilanteen kannalta tarkoituksenmukaisiksi katsomansa toimenpiteet, jotka vastaavat toiminnan mahdollisia ympäristövaikutuksia. Tämän perusteella jäsenvaltio voi kytkeä tuen myöntämisen biologista monimuotoisuutta koskevien ympäristönsuojelun perusvaatimusten noudattamiseen. Mahdollisuus seuraamusten määräämiseen tiettyjen käytäntöjen osalta (jotka vaikuttavat haitallisesti biologiseen monimuotoisuuteen) Asetus (EY) N:o 1257/1999 (maaseudun kehittäminen): tukitoimenpiteet (tukikelpoisuusedellytykset on kursivoitu) II osaston I luku Investoinnit // Ekologisesti arvokkaisiin infrastruktuureihin kohdistettavat investoinnit Ympäristönsuojelun vähimmäisedellytysten noudattaminen (välttäen biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvia haittavaikutuksia) II osaston II luku Nuoret viljelijät // Ympäristönsuojelun vähimmäisedellytysten noudattaminen II osaston III luku Koulutus // Esimerkiksi ekosysteemien, eläimistön ja kasviston hoitosuunnitelmien tuntemus II osaston IV luku Varhaiseläke // Vapautuneen maan varaaminen ekosysteemien suojeluun II osaston V luku Epäsuotuisat alueet ja ympäristörajoitteiset alueet // Laajaperäisten järjestelmien ylläpitäminen Maataloudelle suunnattu tuki Natura 2000 -vyöhykkeillä Ympäristövaatimusten noudattaminen erityisesti kestävien viljelymenetelmien avulla Sellaisen hyvän maatalouskäytännön noudattaminen, joka sopii yhteen maiseman suojelua koskevien vaatimusten kanssa II osaston VI luku Maatalouden ympäristöohjelma // Lannoitteiden käytön vähentäminen (kasviston tasapainon säilyttäminen) Kasvinsuojeluaineiden käyttöön liittyvien yleisten riskien vähentäminen. Tiettyjen hyönteislajien, pienten nisäkäslajien jne. elvyttäminen Laajaperäistäminen, laajaperäisten järjestelmien ylläpitäminen Uhanalaiset maatiaisrodut ja viljelykasvilajit Pitkänomaisten suojavyöhykkeiden ja pienimuotoisten maisemallisten ominaispiirteiden hoito. Esimerkkeinä mainittakoon nurmipeitteiset kaistat, pensasaidat, puita kasvavat jokipenkereet, vesiväylien penkereet, niemekkeet, metsiköt ja pienet muurit (ympäristötukeen oikeutetut alueet) Viljelykierron noudattaminen, tiettyjen viljelykasvien ottaminen viljelyyn, käytäntöjen mukauttaminen (esimerkiksi myöhäinen niitto) Integroidut tuotantomenetelmät, luomuviljely Tavanomaisen hyvän maatalouskäytännön lisäksi toteutettavat toimenpiteet II osaston VII luku Jalostus ja kauppa // Luonnonmukaisten elintarvikkeiden jalostusta ja kaupan pitämistä edistävien tuotantomuotojen, kuten luonnonmukaisen maatalouden kannustaminen Ympäristönsuojelun vähimmäisedellytysten noudattaminen Asetus (EY) N:o 1257/1999 (maaseudun kehittäminen): tukitoimenpiteet (jatkuu) (tukikelpoisuusedellytykset on kursivoitu) II osaston VIII luku Metsätalous // Investoinnit biologisen arvon parantamiseksi: esimerkiksi nykyisten metsien parantaminen ja istutettavien lajien monipuolistaminen Monivaikutteinen metsänhoito biologisen monimuotoisuuden parantamiseksi: esimerkiksi puiden kaatamiseen ja karsimiseen vaikuttavan kestävän metsänhoidon perusteet Maaperän ravinnepitoisuuden palauttaminen Metsänhoitosuunnitelmat Metsänhoitajille suunnattu tuki kestävää metsänhoitoa koskevien sääntöjen soveltamisen mahdollistamiseksi Metsien ekologisen vakauden säilyttäminen ja parantaminen Palonkatkaisulinjojen säilyttäminen II osaston IX luku Maaseudun kehittäminen // Luontotyyppien ja ekosysteemien säilyttäminen Infrastruktuurin hoitaminen (erityisesti vesihuoltoon liittyvät toimenpiteet) Perinteisten laajaperäisten järjestelmien ylläpitäminen Luonnontuhojen aiheuttamien vaurioiden korjaaminen Laadukkaiden tuotteiden kaupan pitäminen Asetus (EY) N:o 1251/1999 (peltokasvit): 2 artiklan 3 kohta ja 6 artikla // Tukea hakeville tuottajille asetettu kesannointivelvoite, jonka täyttämisessä otetaan huomioon ympäristönäkökohdat Lisäsäännöt, jotka mahdollistavat viljelykierrosta luopumisen viiden vuoden ajaksi, vapaaehtoisen kesannoinnin, pienten palstojen kesannoinnin ja maatalouden ympäristötoimenpiteiden toteuttamisen Ekologisen verkoston osat (esimerkiksi peltojen pientareet, pienet palstat ja jokien penkereet) Asetus (EY) N:o 1254/1999 (naudanliha): 12 artikla Eläintiheys // Erityispalkkio, jonka edellytyksenä on enimmäismäärän rajoittaminen kahteen nautayksikköön (ny) rehualahehtaaria kohti. 13 artikla Laajaperäistäminen [25] [25] Laajaperäistämispalkkion suuruus on 100 euroa myönnettyä erityispalkkiota (urospuoliset nautaeläimet) ja emolehmäpalkkiota kohden; eläintiheys lasketaan ottamalla huomioon nautaeläinten, lampaiden ja vuohien kokonaismäärä; laidunmaata (eli eläinten laidunta) on oltava vähintään 50 prosenttia rehuntuotannossa olevasta alasta. // Erityispalkkio eläintiheyden alentamisesta tai voimassa olevan käytännön säilyttämisestä (enimmäismäärä 1,4 ny hehtaaria kohden); Laidunmaan kasvi- ja eläinkannan (myös pieneliöstökannan) tasapainon säilyttäminen 14 artikla Lisätuet // Näissä (joko eläin- tai pinta-alaperusteisesti) maksettavissa tuissa voidaan ottaa huomioon ympäristönsuojelua koskevat perusteet Asetus (EY) N:o 2200/1996 (hedelmät ja vihannekset): 15 artikla Toimintarahasto // Tuki tuottajaorganisaatioille ympäristöä hyödyttävien toimenpiteiden, joihin kuuluu myös luonnonmukaisen maataloustuotannon harjoittaminen, toteuttamiseksi 4.2.6. Markkinointikeinoihin liittyvät ympäristönäkökohdat (laatupolitiikka) 65. Laatupoliittisten välineiden [26] välillistä osuutta biologisen monimuotoisuuden edistämisessä ei pidä väheksyä. Laatupolitiikalla voidaan edistää biologisen monimuotoisuuden säilymistä sallimalla tiettyjen termien käyttö ainoastaan tiettyjen paikallisin ja perinteisin voimavaroin valmistettujen tuotteiden yhteydessä. Laatumerkinnät lisäävät sekä tuotteiden että niiden valmistuksessa käytettyjen luonnonvarojen kysyntää, joten tällaisten luonnonvarojen käytön lisääntyminen edistää myös niiden säilymistä. Esimerkiksi Monteleonen spelttivehnälle (Italia) myönnettiin äskettäin suojattu maantieteellinen merkintä (SMM), jolla palautettiin tämän unohdetun viljelykasvin maine terveellisten ja luonnonmukaisten elintarvikkeiden lähteenä. Tässä yhteydessä kannattaa muistaa myös luonnonmukainen maataloustuotanto ja luonnonmukaisten elintarvikkeiden kaupan pitäminen. Epäsuotuisten alueiden perinteisten viljelymenetelmien perusteella kehitetyt tuotteiden laatumerkinnät ovat oiva esimerkki yhteistuotteista, jotka edistävät sekä ympäristöarvoja että työllisyyttä, lisäävät alueiden vetovoimaa sekä edistävät maaseutuyhteisöjen elinkelpoisuutta; kaikki edellä mainitut seikat ovat ratkaisevan tärkeitä biologisen monimuotoisuuden säilymisen kannalta. [26] Laatupoliittisten välineiden luettelo on liitteessä II. 66. Edellä mainitut laatupoliittiset välineet edistävät erityisesti tavoitteiden 6 ja 7 (katso laatikko 3, sivu 14) saavuttamista. 4.2.7. Kasvinsuojeluaineita koskeva lainsäädäntö 67. Koska maatalouskemikaalien lisääminen ekosysteemeihin saattaa aiheuttaa parantumattomia vauriota, kasvinsuojeluaineiden ja niiden käytön hyväksyminen on oleellinen edellytys biologisen monimuotoisuuden kannalta. Suojellakseen eläinten terveyttä ja luontoa koko Euroopan alueella yhteisö on hyväksynyt erityiset normit kasvinsuojeluaineiden [27] kaupan pitämisen sekä näistä tuotteista elintarvikkeisiin, veteen ja ympäristöön mahdollisesti aiheutuvien jäämien valvomiseksi. Lainsäädännöllä varmistetaan, että viljelijät voivat käyttää vain tehokkuutta ja ihmisen ja ympäristön turvallisuutta koskevat tiukat vaatimukset [28] täyttäviä tuotteita, noudattaen hyvää kasvinsuojelukäytäntöä kullekin tuotteelle myönnetyssä myyntiluvassa annettujen ehtojen mukaisesti. Yhteisön lainsäädännössä asetetaan tiukat normit kasvinsuojeluaineista kasveihin, kasvi- ja eläinperäisiin tuotteisiin ja veteen mahdollisesti aiheutuville jäämille sen varmistamiseksi, etteivät nämä aineet ole vaaraksi kuluttajille. [27] Neuvoston direktiivi 91/414/ETY, annettu 15 päivänä heinäkuuta 1991, kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta. EYVL L 230, 19.8.1991. [28] Kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun neuvoston direktiivin 91/414/ETY liitteestä VI 22 päivänä syyskuuta 1997 annetussa neuvoston direktiivissä 97/57/EY (EYVL L 265, 27.9.1997) annetaan esimerkiksi perusteet muiden kuin torjuttavien lajien vaikutusten arvioimiseksi. 68. Euroopan yhteisössä vallitsee kuitenkin yksimielisyys siitä, että kasvinsuojeluun liittyvän riskin vähentämiseksi tarvitaan uusia poliittisia välineitä [29]. Komissio aikoo antaa kasvinsuojelumenetelmien järkevää käyttöä koskevan tiedonannon. Asianomaiset pääosastot laativat yhdessä kyseisen tiedonannon, jossa muiden aiheiden ohella tarkastellaan keinoja, joilla voitaisiin lisätä kasvinsuojeluaineiden ympäristöä säästäviä käyttötapoja. [29] Brysselissä 12.-14. toukokuuta 1998 järjestetyn kasvinsuojeluaineiden kestävää käyttöä Euroopan unionissa käsitelleen toisen seminaarin suositusten mukaisesti (seminaarin järjestivät Euroopan komissio ja Alankomaiden ympäristöministeriö). 69. Monien toissijaisten viljelykasvien tuotanto edellyttää tiettyjen kasvinsuojeluaineiden saatavuutta. Maatalouden biologinen monimuotoisuus liittyy läheisesti viljelykasvien moninaisuuteen. Se on otettava huomioon kehitettäessä uusia toimenpiteitä kasvinsuojeluaineisiin liittyvän riskin vähentämiseksi, koska kasvinsuojeluaineita tuottava teollisuus on jo ilmoittanut keskittyvänsä tulevaisuudessa pääasiallisesti muutaman tärkeimmän viljelykasvin kasvinsuojeluaineisiin. Komission ja Euroopan unionin jäsenvaltioiden on laadittava strategia tämän ongelman ratkaisemiseksi. Muussa tapauksessa toissijaisten viljelykasvien viljelyssä käytettävien kasvinsuojeluaineiden saatavuuden väheneminen on esteenä maatalouden biologisen monimuotoisuuden säilymiselle. 4.2.8. Euroopan unionin laajeneminen ja SAPARD-väline 70. Euroopan unionin jäsenyyttä hakeneiden kymmenen Keski- ja Itä-Euroopan maan maatalouden ja biologisen monimuotoisuuden on todettu kehittyneen merkittävästi suunnitelmatalouden päättymisen jälkeen. Maankäytössä ja maatilojen rakenteessa on jo tapahtunut muutoksia. Vaikka ympäristön tasapainon säilyttäminen saattaakin vaarantua useiden kehityssuuntien, kuten viljelykasvien tuotannon ja kotieläintuotannon erikoistumisen ja keskittymisen tai maa-alueiden laajamittaisen uusjaon vuoksi, biologisen monimuotoisuuden kannalta on nähtävissä myös myönteisiä näkymiä. Ensinnäkin liittyminen Euroopan unionin jäseneksi edellyttää hakijamailta toimia luontotyyppien ja lajien häviämisen estämiseksi sekä maatalouden taloudellisen tilanteen mukauttamista (Euroopan unionin) sisäiseen ja ulkopuoliseen kilpailuun niiden hyväksyessä yhteisön säännöstön (acquis communautaire). Tällainen ratkaisumalli kannustaa maatalouden järkevään voimaperäistämiseen luonnonvarojen käytön kannalta. Toiseksi näillä kymmenellä hakijamaalla on yleensä pitkälle kehittynyt luonnonsuojelupolitiikka, ja ne ovat halukkaita luomaan maaseutualueidensa runsaasta luonnonvarapotentiaalista oman vahvuusalueensa monipuolistamisstrategioiden tukemiseksi ja noudattamiseksi. 71. Asiaankuuluvaa huomiota olisi kiinnitettävä niiden maankäyttömuotojen säilymiseen, jotka tukevat biologiseen monimuotoisuuteen liittyviä merkittäviä arvoja. Tämä olisi otettava huomioon määriteltäessä hakijamaiden maatalouden kehitystavoitteet ja harkittaessa mahdollisten siirtymäkausien myöntämistä (ja niiden pituuden määrittelemistä) hakijamaiden markkinoiden integroimiseksi sisämarkkinoihin. Samoin olisi kiinnitettävä huomiota Euroopan unionin viljelymaan yleiseen laatuun myös lajistoltaan runsaiden alueiden ulkopuolella, koska se vaikuttaa puolestaan pohjaveden ja pintavesien laatuun ja siten myös pohjavedestä riippuvaisten alueiden, jokien, kosteikkojen sekä Itämeren ja Mustanmeren biologisen monimuotoisuuden tilaan. Lähitulevaisuudessa 15 jäsenvaltion Euroopan unionin maatalous saattaa olla uudenlaisen tilanteen edessä, kun Euroopan unionin viljelymaa lisääntyy 50 prosentilla. 72. Näin ollen SAPARD-välineellä [30] (Special Accession Programme for Agriculture and Rural Development) on keskeinen tehtävä maatalouden kehittämisen ja biologisen monimuotoisuuden edistämisen kannalta. SAPARD-ohjelman vuotuinen talousarvio on 529 miljoonaa euroa (vuoden 2000 hintoina) [31], ja sitä hallinnoidaan täysin hajautetusti. Ohjelman tarjoamat toimintamahdollisuudet ovat laajat. Ympäristönsuojelu otetaan huomioon erityisillä säännöksillä, jotka koskevat yhteisön normeja, ympäristövaikutusten arviointia ja ympäristönsuojeluun liittyvien kumppaneiden osallistumista. Lisäksi melkein kaikissa SAPARD-ohjelmissa pannaan täytäntöön alustavia maatalouden ympäristöohjelmiin liittyviä koehankkeita. Luonnonsuojelualueiden hoito, luonnonmukaisen viljelyn kehittäminen ja edistäminen, eroosion ja pilaantumisen estäminen ja viljelyn (erityisesti laajaperäisen laidunviljelyn) säilyttäminen alueilla, joiden luontoarvo on merkittävä, ovat toimenpiteitä, joita hakijamaat ovat jo ehdottaneet toteuttaviksi kyseisten ympäristöohjelmien yhteydessä. Koska käytettävissä olevat määrärahat ovat tiedossa, on perusteltua olettaa, että maatalouden ympäristötoimenpiteiden suunnittelu ja hallinnointi aloitetaan asteittain, kuten tapahtui Euroopan unionin yhteisen maatalouspolitiikan tarkistamisen yhteydessä. [30] Neuvoston asetus (EY) N:o 1268/1999, annettu 21 päivänä kesäkuuta 1999, yhteisön tuesta maataloutta ja maaseudun kehittämistä koskeville liittymistä valmisteleville toimenpiteille jäsenyyttä hakeneissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa liittymistä edeltävänä aikana. EYVL L 161, 26.6.1999, s. 87. [31] Komission päätös 1999/595/EY, annettu 20 päivänä heinäkuuta 1999, maataloutta ja maaseudun kehittämistä koskeviin liittymistä valmisteleviin toimenpiteisiin vuosittain myönnettävän yhteisön rahoituksen alustavasta jaosta. EYVL L 226, 27.8.1999. Komission yksiköiden valmisteluasiakirja. 73. Liittymistä edeltävänä aikana hakijamaiden ekologista vakautta on seurattava huolellisesti. Vaikka maaseudun kehittämissuunnitelmiin sisältyvät maatalouden ympäristöohjelmat tukevat lisääntyvässä määrin ympäristön kannalta herkkiä alueita, paljon riippuu myös muusta luontoa koskevasta ja maataloustukien tasolla tapahtuvasta kehityksestä Euroopan unionissa. Tärkein haaste on varmistaa sellaisen elinkelpoisen maataloustoiminnan jatkuminen, joka kykenee hoitamaan maaseutua ja maalaismaisemaa tasapainoisesti. Yleisten ja erityisten pakollisten ympäristösääntöjen noudattamiseenkin on kiinnitettävä huomiota. 4.3. Geneettiset voimavarat (alakohtainen tavoite n:o 1) 4.3.1. Maatalouden geneettisten voimavarojen säilyttämisestä, kuvauksesta, keräämisestä ja käytöstä annettu asetus (EY) N:o 1467/94. 74. Ensimmäinen viisivuotisohjelma asetuksen N:o 1467/94 täytäntöön panemiseksi päättyi vuonna 1999. Siinä keskityttiin nimenomaan geneettisten voimavarojen ex situ -suojeluun ja etenkin geenipankkien kokoelmista saatavissa olevien geneettisten voimavarojen kuvailuun. Tämä ratkaisumalli on välttämätön osa kaikkia biologisen monimuotoisuuden säilyttämiseen tähtääviä strategioita, joiden avulla nykyisin vähälle huomiolle jääneet lajikkeet voidaan säilyttää elintarviketuotantoa varten. Geenimateriaalin säilyttämisestä vastaavien laitosten suorittaman tutkimuksen ja valinnan ansiosta paikallisten lajikkeiden tunnusomaisia piirteitä on parannettu. Nykyaikaisessa maataloudessa paikalliset lajikkeet ovat samalla kuitenkin ehdoton edellytys tulevaisuuden kannalta välttämättömien geneettisten voimavarojen säilyttämiseksi. Kokemus on osoittanut, että tämä ratkaisumalli on erityisen tärkeä tämän ohjelman tulosten nykyisille (tai tuleville) käyttäjille, joiden aktiivinen osallistumien useisiin hankkeisiin on selvä osoitus tästä. 75. Ensimmäisessä ohjelmassa käsiteltiin pääasiallisesti kasvien geneettisiä voimavaroja (17 hanketta yhteensä 24 hankkeesta). Yhteisön laitokset ovat kuitenkin tunnustaneet, että asetuksella N:o 1467/94 on ratkaiseva merkitys jalostettujen kotieläinkantojen ja viljelykasvilajikkeiden säilyttämisen kannalta. 76. Biologista monimuotoisuutta koskevan Euroopan yhteisön strategian täytäntöönpanon edistämistä koskevassa kertomuksessa [32] todetaan, että Euroopan parlamentin ja neuvoston tämän asetuksen ensimmäistä työohjelmaa koskevan väliarviointikertomuksen (1997) perusteella antamien suositusten mukaisesti asetuksen N:o 1467/94 rahoitusmahdollisuudet olisi lisäksi varmistettava maatalousalan toimintasuunnitelman laatimista valmisteltaessa. [32] Komission yksiköiden valmisteluasiakirja SEC(1999) 1290, 4.8.1999. 77. Asetuksen tavoitteena on lähes kaikkien sellaisten tavoitteiden edistäminen, jotka luetellaan biologista monimuotoisuutta koskevassa Euroopan yhteisön strategiassa otsikon "Geneettiset voimavarat" alla, joten asetuksen täytäntöönpanon edellyttämä riittävä rahoitus on varmistettava. 78. Jotta asetuksella N:o 1467/92 voitaisiin edistää tehokkaasti biologista monimuotoisuutta koskevan yhteisön strategian tavoitteiden toteutumista, tulevassa ohjelmassa on - saatujen kokemusten perusteella - syytä painottaa entistä voimakkaammin in situ -suojelua ja tilalla tapahtuvaa suojelua, jolloin pystytään ottamaan huomioon luonnonalueiden erityispiirteet ja kyseisille alueille ja elinympäristöille luonteenomaisten lajien ja kantojen säilyttäminen ja kehitys. Tämä edellyttää myös sitä, että kansalaisjärjestöt ja maanviljelijät voivat osallistua geneettisten voimavarojen säilyttämistoimiin [33]. [33] Yksi ratkaisumalli geneettisen monimuotoisuuden säilyttämiseksi ja/tai edistämiseksi on in situ -suojelu eli lajin ylläpitäminen sen luontaisessa elinympäristössä. Ex situ -suojelun vastakohtana in situ -suojelu sallii kasvilajien populaatioiden ylläpitämisen niiden luonnollisessa elinympäristössä tai maatalousympäristössä, mikä mahdollistaa sellaiset lajien evoluutioprosessit, jotka muokkaavat evoluution jatkumisen edellyttämää kasvipopulaatioiden geneettistä monimuotoisuutta ja sopeutumiskykyä. Tilakohtainen eli tilalla tapahtuva suojelu - in situ -suojelun alalaji - edellyttää maatalouden ekosysteemin ja ihmisen toiminnan eli maanviljelijän aiheuttaman valintapaineen säilyttämistä, mikä antaa mahdollisuuden viljelykasvin jatkuvaan sopeutumiseen ja kehittymiseen. 4.3.2. Siemenalan lainsäädäntö 79. Geneettisten kasvivoimavarojen suojelu- ja lisäämistoimet alkuperäisellä paikalla tai tiloilla ovat riippuvaisia myös siitä, onko kyseisten voimavarojen jatkuva käyttö tosiasiallisesti mahdollista sekä siitä, onko monipuolistetun perintöaineksen kaupan pitämisen salliva lainsäädäntö voimassa. 80. Vuoden 1998 joulukuun 14. päivänä annetussa direktiivissä 98/95/EY luodaan kuitenkin tarvittava oikeusperusta, joka mahdollistaa tulevaisuudessa sellaisten in situ -suojeltujen lajikkeiden kaupan pitämisen, jotka eivät sisälly DUS-perusteet täyttävien siementen viralliseen luetteloon. Tämä direktiivi edistää myös siementen alkuperäisellä paikalla (in situ) tapahtuvaa suojelua sekä geenivarojen kestävää käyttöä, koska siinä säädetään sellaisten maatiaiskantojen tai -lajikkeiden viljelystä ja kaupasta, jotka ovat luonnostaan sopeutuneet paikallisiin ja alueellisiin olosuhteisiin ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen. 81. Näihin erityisedellytyksiin sisältyvät erityisesti seuraavat kohdat: Maatiaiskannat ja -lajikkeet on tarvittaessa hyväksyttävä luetteloitaviksi neuvoston direktiivien 70/457/ETY ja 70/458/ETY säännösten mukaisesti. Virallisessa hyväksymismenettelyssä on otettava huomioon erityiset laatuominaisuudet ja -vaatimukset. Erityisesti on otettava huomioon epävirallisten kokeiden tulokset ja viljelyn, jalostuksen ja käytön aikana käytännön kokemuksen kautta saatu tietous sekä asianomaiselle jäsenvaltiolle annetun ilmoituksen mukaiset yksityiskohtaiset kuvaukset lajikkeista ja niiden nimitykset, ja mikäli näiden katsotaan riittävän, voidaan antaa vapautus virallisesta tarkastuksesta. Tällaisen maatiaiskannan tai -lajikkeen hyväksymisen jälkeen siitä käytetään yleisessä lajikeluetteloissa nimitystä "suojeltava lajike"; * Maatiaiskannan tai -lajikkeen alkuperä ja alueet tällaisten kantojen ja lajikkeiden siementen kaupan pitämiseksi on määriteltävä. * Tällaiset maatiaiskannat ja -lajikkeet, joita voidaan pitää kaupan tiettyinä aikoina, ovat aiheellisten määrällisten rajoitusten alaisia. 82. Mahdollisesti on myös vahvistettava lajien siemenseosten kauppaa koskevat erityisedellytykset, jos siemenseoksen muodostavista kasvilajeista yksi tai useampi sisältyy neuvoston direktiivin 70/457/ETY 1 artiklassa lueteltuihin lajeihin, ja jos kyseiset lajit liittyvät erityisiin luonnonvaraisiin tai puolittain luonnonvaraisiin luontotyyppeihin ja että niitä uhkaa geneettinen köyhtyminen. 83. Kyseisen uuden välineen käyttöönoton mahdollistavaa täytäntöönpanoasetusta ei ole vielä annettu. 4.3.3. Geneettisesti muunnetut organismit 84. Levittämistä koskeva direktiivi [34] muodostaa Euroopan yhteisön lainsäädännössä perustan geneettisesti muunnettujen organismien ympäristöön levittämisen ympäristöturvallisuuden osalta, kun taas suljetuissa oloissa tapahtuvaa käyttöä koskeva direktiivi [35] koskee geneettisesti muunnettujen mikro-organismien vahingossa tapahtuvaa tai tarkoituksellista levittämistä ympäristöön. Nämä säädökset muodostavat geneettisesti muunnettuihin organismeihin liittyvää terveyden- ja ympäristönsuojelua koskevan lainsäädäntökehyksen. Niitä täydentää elintarviketurvallisuuden osalta uuselintarvikkeita koskeva asetus [36]. Tätä lainsäädäntökehystä on tarkistettava ja muokattava Cartagenan bioturvallisuuspöytäkirjan hyväksymisen jälkeen. [34] Neuvoston direktiivi 90/220/ETY, annettu 23 huhtikuuta 1990, geneettisesti muunnettujen organismien tarkoituksellisesta levittämisestä ympäristöön. (EYVL L 117, 8.5.1990). [35] Neuvoston direktiivi 90/219/ETY, annettu 23 päivänä 1990, geneettisesti muunnettujen mikro-organismien käytöstä suljetuissa oloissa. (EYVL L 117, 8.5.1990). [36] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 258/97, annettu 27 päivänä tammikuuta 1997, uuselintarvikkeista ja elintarvikkeiden uusista ainesosista. 85. Geneettisesti muunnettujen organismien (GMO) käyttö maataloudessa on erittäin arkaluontoinen ja poliittisesti herkkä kysymys. Euroopan unionin on vastattava julkisen keskustelun asettamiin haasteisiin ja pyrittävä selvittämään lukuisten sidosryhmien väliset eturistiriidat. Ympäristöä ja erityisesti biologista monimuotoisuutta koskevan keskustelun osalta avainasemassa ovat seuraavat näkökohdat: * Modernin tieteen ja tekniikan hyvää tekevät käytöt perinteisen tietämyksen rinnalla maatalouden haitallisten ympäristövaikutusten vähentämiseksi; * Modernien molekyyli- ja geeniteknikoiden käyttö sellaisten geenien tunnistamiseksi viljellyissä tai luonnonvaraisissa lajeissa tai patogeeneissä, joista on maataloudelle hyötyä, ja tällaisen tietämyksen hyödyntäminen; * geneettisesti muunnettujen viljelykasvien ympäristöturvallisuus sekä niiden vaikutus ekosysteemeihin; * tahattomien geenisiirtojen todennäköisyys ja vaikutukset viljeltyjen ja luonnonvaraisten lajien välillä; * geneettisesti muunnettujen viljelykasvien siirtogeeniset kannat; niiden vaikutukset torjunta-aineiden käyttöön; * vaikutus biologisen monimuotoisuuden säilymiseen ja kestävään käyttöön; * vaikutuksen arviointi (alkuperäkeskukset, alueet, joilla biologinen monimuotoisuus on merkittävää). 4.4. Vaikutus maataloustuotteiden kauppaan (alakohtainen tavoite nro 3) 86. Maatalousmarkkinoiden asteittainen vapauttaminen saattaisi asettaa Euroopan unionin maatalouden aikaisempaa kovempaan kilpailutilanteeseen. Vapauttaminen edistää maataloustuotantoa parhailla viljelysmailla, kun taas reuna-alueiden viljelijät joutuvat kärsimään kustannusperusteisten hintojen jatkuvasta kiristymisestä. Seurauksena oleva maatalouden rakennemuutos johtaa viljelymaan tuottavuuden heikkenemiseen tai jopa viljelyn lopettamiseen, mikä puolestaan vaikuttaa haitallisesti biologiseen monimuotoisuuteen ja arvokkaisiin luonnonmaisemiin. 87. On vain vähän todisteita siitä, että maatalouden vapauttamiseen tähtäävä politiikka itsessään lisäisi maatilojen suojeltavaa pääomaa. Sitä vastoin vapauttamisen yksipuolisena taloudellisena seurauksena tapahtuvalla rakennemuutoksella saattaisi olla haitallisia ympäristövaikutuksia pitkällä aikavälillä. Tästä syystä on välttämätöntä, että Euroopan unioni toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet varmistaakseen maanviljelyn jatkumisen ja biologisen monimuotoisuuden ja maiseman erityispiirteiden suojelun. 4.5. Biologista monimuotoisuutta koskevan Euroopan yhteisön strategian laaja-alaisten tavoitteiden saavuttaminen 88. Laaja-alaisten tavoitteiden saavuttaminen asianmukaisella tavalla edellyttää, että yhteisön politiikan eri alat ja erilaiset alakohtaiset toimet pannaan täytäntöön yhdenmukaisesti ja koordinoidusti. 4.5.1. Biologisen monimuotoisuuden suojelu ja kestävä käyttö. 89. Tärkein tavoite käsittää biologisen monimuotoisuuden sekä in situ- että ex situ -suojelun ja kestävän käytön. Tavoitteen saavuttaminen edellyttää tiivistä yhteistyötä varsinaisten suojelupolitiikkojen, muun ympäristöä koskevan lainsäädännön ja alakohtaisten politiikkojen (mukaan lukien maatalous) alalla. Ensisijaisena tavoitteena olisi oltava edelleen luonnonvaraisia lintuja koskevan direktiivin ja luontotyyppidirektiivin täytäntöönpano sekä Natura 2000 -verkoston luominen. Vuoden 1999 alussa jäsenvaltioiden tähän verkostoon ehdottamat alueet käsittivät 9 prosenttia Euroopan unionin pinta-alasta. Luettelo ehdotetuista alueista ei ole vielä valmis, joten verkoston kehittäminen etenee odotettua hitaammin. Kansallisten alueluetteloiden laatimisen ohella hoitosuunnitelmien [37] laatiminen on kiireellinen tehtävä, joka saattaa vaatia sektoreiden välisten politiikkojen mukaantuloa. Maatalouden tukimaksujen (ympäristötuet, luonnonhaittakorvaukset tai maksut) käyttö saattaisi olla strateginen tukiväline tietyissä olosuhteissa. Todellakin "direktiivin 92/43 liitteessä I luetelluista 198 luontotyypistä 65 luontotyypin asema on uhanalainen laidunviljelyn voimaperäistymisen seurauksena, ja 26 luontotyypin asema on vaarassa perinteisen maanviljelystoiminnan päätyttyä" [38]. Tämä ainakin korostaa joidenkin maataloustoimien tärkeätä tehtävää, jota voitaisiin tukea sopivien välineiden valinnalla alueellisten ja kansallisten ohjelmien tasolla. [37] Luontotyyppidirektiivin (direktiivi 92/43/EY) 6 artiklan vaatimusten mukaisesti. [38] Ostermann, 1998, lainaus IUCN:n tutkimuksessa. " 1999 Background Study for the development of an IUCN policy on agriculture and biodiversity". Koordinoija P. Nowicki, Wye College, Lontoon yliopisto. 90. Luonnonvarojen, kuten veden ja maan, hoitoa ja suojelua koskevan ympäristölainsäädännön suunnittelu ja täytäntöönpano edistävät myös osaltaan luonnonsuojelun tavoitteita. 91. Ympäristönsuojelua ja kestävää kehitystä koskeviin vaatimuksiin liittyvien tavoitteiden sisällyttäminen alakohtaisiin politiikkoihin - erityisesti maatalouspolitiikkaan - on avainasemassa pyrittäessä varmistamaan biologisen monimuotoisuuden säilyttäminen ja edistäminen. Agenda 2000 -ohjelman mukaisen yhteisen maatalouspolitiikan ansiosta on mahdollista luoda uusi kehys, joka edistää entistä paremmin maailmanlaajuisen tasapainon saavuttamista biologisen monimuotoisuuden osalta. Lisäksi tämän kehyksen avulla pyritään saamaan mahdollisimman suuri hyöty maataloustuotannosta ja erityisesti niukasti tuotantopanoksia käyttävistä viljelyjärjestelmistä sekä minimoimaan haitalliset vaikutukset. Maatalousneuvosto vahvisti uudelleen kyseisen strategian Helsingissä joulukuussa 1999 kokoontunutta Eurooppa-neuvostoa varten. 4.5.2. Biologisen monimuotoisuuden käytöstä aiheutuvien hyötyjen jakaminen 92. Maailman tärkeimmät biologisen monimuotoisuuden tutkimuskeskukset sijaitsevat kehitysmaissa. Muutamat kehitysmaat ovat maailmanlaajuisesti geneettisen aineksen tärkeimpiä toimittajia tutkimus- ja jalostustoiminnan tarpeisiin. Viime kädessä tämän aineksen tuottajina toimiville paikallisille maanviljelijöille maksettavat korvaukset ovat siten välttämättömiä parannetun geeniaineksen saannin turvaamiseksi ja geeniaineksen parantumisesta saatavien hyötyjen jakamiseksi. Korvausten maksaminen on joka tapauksessa toteutettava osakasperiaatteella. Tästä syystä on tiivistettävä nykyisten suuntaviivojen ja kehitteillä olevan biologista monimuotoisuutta koskevan taloudellisen yhteistyön ja kehitysyhteistyön toimintasuunnitelman välistä yhteyttä. 4.5.3. Tutkimus, yksilöinti, seuranta ja tiedonvaihto 93. Puuttuvien tietojen täydentäminen on ratkaisevan tärkeää biologista monimuotoisuutta koskevan yhteisön strategian tavoitteiden menestyksellisen saavuttamisen kannalta. On tuettava perustutkimusta, joka koskee erityisesti biologisen monimuotoisuuden suojelun tilan ja biologisen monimuotoisuuden osissa ilmenevien suuntausten sekä biologisen monimuotoisuuden kehitykseen keskeisesti vaikuttavien voimien seurantaa ja arviointia. Asiaankuuluvien komission yksiköiden sekä Euroopan ympäristökeskuksen ensisijaisena tehtävänä on indikaattorijärjestelmän kehittäminen. Yhteistyö myös muiden sidosryhmien (OECD, Yhdistyneiden Kansakuntien järjestöt, jäsenvaltiot, yksityiset laitokset, kansalaisjärjestöt) kanssa olisi varmistettava, koska jälkimmäisten hallussa on suuri osa käytettävissä olevasta ja asiaankuuluvasta tiedosta sekä erikoisasiantuntemuksesta. Biologista monimuotoisuutta koskevan tutkimustoiminnan sisällyttäminen tutkimuksen ja teknologisen kehittämisen viidenteen puiteohjelmaan (TKK) (katso laatikko 4) edistää osaltaan asetettujen tavoitteiden saavuttamista. 94. Euroopan ympäristökeskus (EEA) vastaa myös yhteisön tietojenvaihtokeskuksen perustamisesta biologista monimuotoisuutta koskevan tiedon levittämiseksi Internetin välityksellä. Tämä edistää myös biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen täytäntöönpanoa, koska sopimuksen 18 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltioilta edellytetään tietojenvaihtokeskusten perustamista. 4.5.4. Opetus, koulutus ja valistus 95. Yleisölle ja erityisesti viljelijöille suunnattu valistus on tärkeää sovellettavaan toimintamalliin sisältyvien toimien onnistumisen varmistamiseksi. Tästä syystä maaseudun kehittämistä koskevassa asetuksessa otetaan käyttöön erityisohjelma (koulutus), jolla voidaan suoraan edistää ympäristönäkökohtien sekä biologisen monimuotoisuuden huomioon ottamista. Jäsenvaltioiden olisi joka tapauksessa tuettava kansalaisjärjestöjen sitoutumista ja osallistumista maaseudun kehittämisohjelmien valmisteluun ja täytäntöönpanoon. 4.6. Ensisijaisten tavoitteiden saavuttamisen edistymisen seuranta ja arviointi 96. Tässä asiakirjassa on asetettu useita ensisijaisia tavoitteita ensinnäkin maataloustoiminnan biologista monimuotoisuutta hyödyttävän tehtävän lujittamiseksi ja toisaalta maatalouden biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvien kielteisten vaikutusten vähentämiseksi. . Tällä alueella yhteinen maatalouspolitiikka ja sen ytimessä maaseudun kehittämispolitiikka tuottavat merkittäviä toimintamahdollisuuksia. 97. Maaseudun kehittämisohjelmien seuranta ja arviointi sekä maatalouden ympäristötoimenpiteet edellyttävät soveltuvia välineitä, jotka vastaavat asianomaisten alueiden ominaispiirteitä ja ohjelman perusteita. Tällaisten maatalouden ympäristöindikaattoreiden avulla on kyettävä arvioimaan noudatetun strategian tehokkuutta. 4.6.1. Maatalouden ympäristöindikaattoreita koskevan yhtenäisen järjestelmän kehittäminen 98. Maatalouden ympäristöindikaattoreiden olisi oltava apuvälineitä, joiden avulla maatalouteen ja ympäristöön liittyviä mutkikkaita kysymyksiä voidaan ymmärtää entistä paremmin. Niiden olisi ilmaistava kehityssuuntia ja tuotettava määrällistä tietoa. Maatalouden osalta indikaattoreihin olisi sisällytettävä kaikki kyseisen toiminnan myönteiset ja kielteiset vaikutukset. Kohdentaminen yksinomaan biologiseen monimuotoisuuteen olisi liian yksipuolista. Sellainen järjestelmälliseen lähestymistapaan perustuvan maaseutukäsite, jossa maaseutu nähdään viljeltynä, puolittain luonnonvaraisena alueena, jossa harjoitetaan maataloutta ja jolla on kaikki maaseudun sekä biofysikaaliset että viljelykasvien viljelyyn liittyvät erityispiirteet, saattaisi luoda sopivan perustan maatalouden ympäristöindikaattoreille. 99. Maatalouden ja ympäristön indikaattorien kehittäminen edellyttää eriytettyä ratkaisumallia, joka heijastaa alueellisia eroja sekä taloudellisissa rakenteissa että luonnonoloissa. Tämä seikka on komission nykyisessä työskentelyssä etusijalla, mutta se myös lisää työskentelyn monimutkaisuutta. Äskettäin laaditussa maatalouden ympäristöindikaattoreita [39] koskevassa tiedonannossa esitetään näitä erilaisia aloitteita [40] koskeva arvio, jossa pyritään yksilöimään erilaisten indikaattoriryhmien suurimmat puutteet. Tiedonannossa ehdotetaan yleistä järjestelmää ja puuttuvien indikaattorien täydentämistä koskevaa selvitystä. Tämä työ korostaa biologiseen monimuotoisuuteen liittyvä maatalouden ympäristöindikaattorikokoelman kehittämisen merkitystä. On kuitenkin tärkeää välttää liian monien indikaattoreiden luomista, koska ne pikemminkin hämärtävät kuin valaisevat asioita. [39] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille "Ympäristöasioiden yhdentämistä yhteiseen maatalouspolitiikkaan koskevat indikaattorit". KOM(2000) 20 lopullinen. [40] Komission yksiköt eli Eurostat, Yhteinen tutkimuskeskus, Euroopan ympäristökeskus, yhteisön tutkimushankkeet ovat yhteistyössä OECD:n kanssa kehittäneet sarjan indikaattoreita, kuten ELISA (koordinoiva toiminta FAIR CT96-3448). 100. Erityisesti biologisen monimuotoisuuden osalta toivottujen indikaattoreiden ja lopullisten sellaisten työskentelyindikaattoreiden, joista on toimintaohjeet ja jotka antavat luotettavaa tietoa, määrien erotus on suuri. Jos tuo erotus halutaan saada mahdollisimman pieneksi, tarvitaan yhteisiä ponnisteluja, joita ovat jäsenvaltioiden ponnistelut ja osallistuminen. Tarvitaan myös enemmän komission ja jäsenvaltioiden voimavaroja. Tiedontarpeita koskeva pitkän aikavälin strategia on välttämätön. 4.6.2. Biologista monimuotoisuutta koskevien tavoitteiden saavuttamisen seuranta ja arviointi 101. Aluekohtainen ratkaisumalli on välttämätön tarkan käsityksen saamiseksi paikallisen maataloustoiminnan ja biologisen monimuotoisuuden erityisten paikallisten voimavarojen välisistä keskinäisistä suhteista. Lisäksi tämä toimintatapa sopii yleensä yhteen (maaseudun kehittämisohjelmiin liittyvän) maatalouden ympäristöpolitiikan suunnittelun ja täytäntöönpanon kanssa. Siitä kuitenkin seuraa, että tämä eriytymistä painottava näkökanta vaikeuttaa erityisesti soveltuvien indikaattoreiden kehittämistä, koska lajien tai luonnonvaraisten elinympäristöjen kokonaismäärä ilmentää ainoastaan kumulatiivisia vaikutuksia. Seuranta 102. Tässä yhteydessä on mainittava komission laatima asiakirja maaseudun kehittämisohjelmien seurannasta. Maaseudun kehittämistä koskevan asetuksen 43 artiklan 1 kohdassa todetaan, että maaseudun kehittämisohjelmissa on oltava "järjestelyt suunnitelmien tehokkaan ja tarkoituksenmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi, mukaan lukien seuranta ja arviointi". Saman asetuksen 48 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että "seuranta toteutetaan käyttäen etukäteen sovittuja ja vahvistettuja erityisiä fyysisiä ja taloudellisia indikaattoreita". Tämän vuoksi komissio on esittänyt jäsenvaltioille joukon yleisiä indikaattoreita sekä näiden indikaattoreiden yleisen luokitusehdotuksen (katso liite III). 103. Vaikka kyseisten indikaattoreiden avulla saadut tiedot eivät voi antaa täydellistä kuvaa odotetusta biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvasta vaikutuksesta, ne antavat yhtenäiset perustiedot maaseudun kehittämistoimenpiteiden täytäntöönpanosta eri jäsenvaltioissa tai eri alueilla. Tiedot voidaan yhdistää yhteisön tasolla kiinnittämällä huomiota erityisesti jäsenvaltioissa täytäntöönpantuihin toimenpiteisiin biologisen monimuotoisuuden kehittämiseksi ja suojelemiseksi. Tämän ansiosta on mahdollista osoittaa jäsenvaltioissa tai alueilla toteutettujen toimenpiteiden edistyminen ja laatia vuotuista edistymistä koskevat selonteot. 104. Lisäksi yleisessä tukiasetuksessa (asetus N:o 1259/1999) jäsenvaltioiden edellytetään ilmoittavan komissiolle yksityiskohtaisesti kyseisen asetuksen täytäntöönpanemiseksi toteutetut toimenpiteet, mukaan lukien tapaukset, joissa ympäristövaatimuksia ei ole noudatettu. Tämä toiminta on pyrittävä yhtenäistämään, jotta voidaan tuottaa Euroopan unionin tasolla merkityksellisiä indikaattoreita. Arviointi 105. Vaikka maaseudun kehittämisohjelmat muodostavat tärkeimmän välineen biologista monimuotoisuutta hyödyttävien toimenpiteiden täytäntöönpanemiseksi maataloudessa, seurannasta saatu tieto täytyy siirtää edelleen erilaisten toimenpiteiden ja biologista monimuotoisuutta koskevien tavoitteiden arviointiin liittyviin indikaattoreihin. Maaseudun kehittämisohjelmia ja tukijärjestelmien mukaista tukea on arvioitava (ennakko-, väli- ja jälkiarviointi), jotta niiden erilaiset vaikutukset, mukaan lukien vaikutukset biologiseen monimuotoisuuteen, voidaan määritellä. 106. Kyseisten ohjelmien ja politiikkojen tehokkuuden arvioimiseksi komissio on sopinut jäsenvaltioiden kanssa sellaisten asianmukaisten indikaattoreiden luomisesta, joiden kohteena ovat ohjelmien tulokset ja vaikutukset. Biologinen monimuotoisuus on valittu yhdeksi ympäristöä käsitteleväksi luvuksi. Ohjelmien ennakko-, väli- ja jälkiarviointia koskevista vaatimuksista säädetään komission asetuksen (EY) N:o 1750/1999 42-45 artiklassa. Nämä säännöt vahvistavat Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston tuesta maaseudun kehittämiseen annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 43 artiklan 1 kohdassa ja ennen kaikkea sen 49 artiklassa säädettyä arviointia koskevat yleiset vaatimukset. Sääntöjä täsmennetään myös suuntaviivoissa EMOTR:n tukiohjelmien piiriin kuuluvien maaseudun kehittämisohjelmien 2000-2006 arvioimiseksi (asiak. VI/8865/99-REV), ja parhaillaan laaditaan indikaattoreita koskevien yhteisten arviointikysymysten kokoelmaa (katso liite IV). 107. Maaseudun kehittämisen alalla tehtyjä seuranta- ja arviointitoimia käytetään tässä biologista monimuotoisuutta koskevassa toimintasuunnitelmassa sekä yhteisössä tai muilla foorumeilla, kuten OECD:ssä, yhdessä kehitetyssä yleisessä ohjelmassa asetettujen tavoitteiden saavuttamisen mittaamiseen. 5. Toimenpiteiden johdonmukaisuuden varmistaminen 5.1. Yhtenäinen ohjelmatyö 108. Kun otetaan huomioon maaseudun kehittämistä koskevien välineiden (maatalouden ympäristötoimenpiteet mukaan lukien) tarjoamat mahdollisuudet, ensisijaisena tavoitteena on laatia maaseudun erityispiirteisiin perustuva strategia. Strategian täytyy kuitenkin olla enemmän kuin pelkkä joukko tukitoimenpiteitä, jotka on kerätty yhteen. Markkinapolitiikan ja maaseudun kehittämispolitiikan avulla on pyrittävä kehittämään yhtenäisiä kehittämisohjelmia. 109. Tässä ovat avainasemassa maaseudun kehittämissuunnitelmien laatiminen ja täytäntöönpano. Kehittämissuunnitelmat laaditaan seitsemäksi vuodeksi 1. tammikuuta 2000 alkaen [41]. Ne on laadittava sopivimmaksi katsotulla maantieteellisellä tasolla [42]. On huolehdittava siitä, että kaikki vastuulliset viranomaiset, ympäristöviranomaiset mukaan lukien, ovat mukana niiden valmistelussa. On tärkeää yksilöidä selkeästi biologista monimuotoisuutta koskevien eri toimenpiteiden väliset vuorovaikutusmahdollisuudet. Tämä mahdollistaa yhteisvaikutuksen ja sen, että vältetään ristiriitaiset toimintamallit. Suunnitelman yleistä johdonmukaisuutta voidaan arvioida vain alueellisessa mittakaavassa, jos huomioon on otettava erityiset ja paikalliset kiistakysymykset, joita biologisen monimuotoisuuden säilyttäminen useimmiten aiheuttaa. [41] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 42 artikla. [42] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 41 artikla. 110. Biologista monimuotoisuutta edistävää maataloutta koskevaa alueellista strategiaa on pidettävä siten ensisijaisena tavoitteena näissä maaseudun kehittämissuunnitelmissa (joihin on sisällyttävä maatalouden ympäristötoimenpiteet ja tarvittaessa epäsuotuisia alueita ja ympäristön asettamista erityisistä rajoitteista kärsiviä alueita koskevat toimenpiteet). Tämä seikka on otettava jatkuvasti huomioon myös tavoite 1 -alueiden ja (tavoite 2 -alueiden) ohjelmasuunnittelun yhteydessä [43]. [43] Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) ohjausosaston rahoittamat maaseudun kehittämistoimenpiteet sisältyvät tavoite 1 -alueita koskeviin ohjelmiin asetuksen N:o 1260/1999 nojalla. Tietyt toimenpiteet (muut kuin niin sanotut liitännäistoimenpiteet) voivat sisältyä tavoite 2 -alueiden ohjelmatyöhön. 111. Maaseudun kehittämissuunnitelmien [44] sisältöä koskevilla säännöksillä edistetään sellaisten toimenpiteiden suunnittelua, joissa otetaan huomioon kunkin maantieteellisen alueen ympäristön tila. Jäsenvaltioita pyydetään myös nimenomaisesti ilmoittamaan, "missä määrin strategiassa otetaan huomioon kaikki asianmukaiset kansainväliset, yhteisön ja kansalliset ympäristöpoliittiset velvoitteet, mukaan lukien kestävään kehitykseen liittyvät velvoitteet, erityisesti veden laatu ja käyttö, luonnon monimuotoisuuden säilyttäminen mukaan lukien tilakohtainen lajikkeiden säilyttäminen" [45]. [44] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 43 artikla ja täytäntöönpanoasetuksen 1750/1999 33 artikla. [45] Komission asetuksen (EY) N:o 1750/1999 liitteessä olevan 6 kohdan 1 alakohta. 5.2. Koko alueen kattavuus 112. On tärkeää laatia biologista monimuotoisuutta koskevat suuntaviivat kaikkia yhteisön maaseutualueita varten. Kaikki maaseutualueet kuuluvat vuoden 2000 alusta täytäntöönpantavan maaseudun kehittämispolitiikan piiriin (katso liite I). Lisäksi jäsenvaltioiden suunnitelmissa varaudutaan maatalouden ympäristötoimenpiteisiin koko alueen osalta ja jäsenvaltioiden erityisten tarpeiden mukaisesti [46]. On myös huolehdittava jäsenvaltioiden suunnitelmissa määrättyjen eri tukitoimenpiteiden välisen tasapainon varmistamisesta. [46] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 43 artiklan 2 kohta. 113. Nämä säännökset ovat osa maaseudun kehittämistä koskevaa monivaikutteista, kokonaisvaltaista toimintaperiaatetta, jossa tunnustetaan maatalouden tärkeä tehtävä alueiden sosiaalis-taloudellisten ja kulttuuriin ja ympäristöön liittyvien voimavarojen säilyttämisessä ja jossa painotetaan vaihtoehtoisten tulonlähteiden luomista maaseudulla tuloa tuottavien toimien elinkykyisyyden vahvistamiseksi. 5.3. Yhteensopivuus ja johdonmukaisuus 114. Maaseudun kehittämistukea myönnetään vain yhteisön lainsäädännön mukaisten toimenpiteiden osalta. Kyseiseen lainsäädäntöön sisältyy luonnollisesti myös ympäristölainsäädäntö. Tämän vuoksi vuosille 2000-2006 laadituissa suunnitelmissa ja ohjelmissa on otettava huomioon biologista monimuotoisuutta koskeva lainsäädäntö. Yhteisön tasolla tämä lainsäädäntö perustuu tällä hetkellä suojelualueiden (Natura 2000 -alueet) sekä kahdessa direktiivissä eli luontotyyppidirektiivissä ja luonnonvaraisia lintuja koskevassa direktiivissä [47] nimettyjen suojeluvyöhykkeiden Euroopan verkoston täytäntöönpanoon. [47] Neuvoston direktiivi 92/43/ETY, annettu 21 päivänä toukokuuta 1992, luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta. Neuvoston direktiivi 79/409/ETY, annettu 2 päivänä huhtikuuta 1979, luonnonvaraisten lintujen suojelusta. 115. Saman toimenpiteen osalta ei voida maksaa tukea sekä tämän asetuksen että jonkin muun yhteisön tukijärjestelmän [48] mukaisesti. Sääntö ei kuitenkaan kiellä biologisen monimuotoisuuden suojeluun tarkoitettua tukea erilaisista yhteisön rahastoista (EMOTR, rakennerahastot ja LIFE). Biologista monimuotoisuutta edistävillä yhteisen maatalouspolitiikan toimenpiteillä voidaan vain täydentää yleistä ympäristölainsäädäntöä ja tukikelpoisilla alueilla toteutettavia rakennerahastojen toimenpiteitä. [48] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 38 artikla. 116. LIFE-ohjelmat ja maaseudun ympäristötoimenpiteet ovat erinomainen esimerkki asetuksen (ETY) N:o 2078/92 mukaisista toisiaan täydentävistä toimenpiteistä. LIFE-ohjelmat ovat olleet koeluonteisia ympäristötoimenpiteitä, ja sellaisenaan ne ovat toimineet alustavina ohjelmina, joita on toteutettu laajalla alueella maatalouden ympäristösuojelutoimenpiteiden nojalla. 5.4. Päätelmät - Tavoitteiden asettaminen ja aikataulu 117. Agenda 2000 -ohjelman täytäntöönpano säätelee yleisaikataulua, jolla biologista monimuotoisuutta koskevat näkökohdat sisällytetään yhteiseen maatalouspolitiikkaan. Jäsenvaltioiden maaseudun kehittämisohjelmien laatiminen ja toteuttaminen vaikuttaa aikatauluun suuresti. Sopivan biologista monimuotoisuutta koskevan strategian laatiminen on siten kiireellinen ja ratkaisevan tärkeä tehtävä. Suuri osa odotetuista biologista monimuotoisuutta koskevista tuloksista voitaneen saavuttaa toteuttamalla maatalouden ympäristötoimenpiteet (jotka kattavat yleensä viiden vuoden mittaisen ajanjakson). Suurin osa kohteista arvioidaan jälkiarviointina ohjelmakauden päättymisen jälkeen. 118. Jäljempänä olevassa taulukossa (taulukko 2) esitetään yhteenveto ensisijaisista tavoitteista (sellaisina kuin ne määritellään kohdassa 3.2), biologista monimuotoisuutta koskevassa yhteisön strategiassa määritellyistä alakohtaisista ja laaja-alaisista tavoitteista sekä asianmukaisista välineistä näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Mahdollisuuksien mukaan on ehdotettu kohteita ja käyttökelpoisia indikaattoreita sekä alustava aikataulu. 119. Komissiossa, jäsenvaltioissa tai OECD:ssä toteutetaan parhaillaan useita toimia, joiden avulla pyritään kehittämään biologista monimuotoisuutta sekä maankäyttöä, maan kasvillisuuspeitettä ja maisemaa koskevia indikaattoreita. On oleellista varmistaa pysyvä yhdysvaikutus näiden havaintojen ja meneillään olevien biologista monimuotoisuutta koskevien maatalouden aloitteiden välillä. 120. Jäsenvaltioiden on laadittava selvitys maatalouden biologisen monimuotoisuuden edistämistä haittaavista esteistä ennen vuotta 2002. 120. Taulukko 2: Toimintasuunnitelman ensisijaisten tavoitteiden saavuttamiseksi välttämättömien toimenpiteiden täytäntöönpano: kohteet ja aikataulu >TAULUKON PAIKKA> Liite I - EMOTR:n tukiosaston myöntämä rahoitus maaseudun kehittämistoimia varten Yhteisön tuki varhaiseläkkeisiin, epäsuotuisille ja ympäristörasitteisille alueille, maatalouden ympäristöohjelmalle ja metsitykseen rahoitetaan EMOTR:n tukiosastosta kaikkialla yhteisössä. Yhteisön tuki muille maaseudun kehittämistoimenpiteille rahoitetaan tavoite 1 -alueilla EMOTR:n ohjausosastosta ja muilla kuin tavoite 1 -alueilla EMOTR:n tukiosastosta [49]. [49] Asetuksen (EY) N:o 1257/1999 35 artikla (EMOTR:n tuki). EMOTR:n tukiosaston määrärahojen alustava jako jäsenvaltioittain kaudella 2000-2006 on esitetty seuraavassa taulukossa (Berliinissä maaliskuussa 1999 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti). Ohjelmakaudelle on varattu 30 370 miljoonaa euroa (eli noin 4 339 miljoonaa euroa vuosittain). Jäsenvaltio // EMOTR:n tukiosaston rahoitus maaseudun kehittämistoimiin (miljoonaa euroa - keskimäärin vuodessa) Belgia // 50 Tanska // 46 Saksa // 700 Kreikka // 131 Espanja // 459 Ranska // 760 Irlanti // 315 Italia // 595 Luxemburg // 12 Alankomaat // 55 Itävalta // 423 Portugali // 200 Suomi // 290 Ruotsi // 149 Yhdistynyt kuningaskunta // 154 YHTEENSÄ // 4 339 Liite II - Laatua koskevat poliittiset välineet >TAULUKON PAIKKA> Liite III - Seurantaindikaattorit Komissio on esittänyt nämä indikaattorit maaseudun kehittämistä koskevan asetuksen yhteydessä. * Epäsuotuisat alueet ja ympäristörajoitteiset alueet Seuraavia kohtia kuvaavien lukujen erittely eri alueita (vuoristoalueet, muut epäsuotuisat alueet, alueet, joilla on erityisiä luonnonhaittoja, sekä ympäristörajoitteiset alueet) koskevien tukien tyypin ja alueen luonteen mukaan (Natura 2000 jne.) : - Luonnonhaittakorvausten edunsaajien lukumäärä - Niiden hehtaarien lukumäärä, joilta maksetaan luonnonhaittakorvauksia - Korvauksen suuruus keskimäärin (tilaa ja hehtaaria kohti) - Julkisten menojen kokonaissumma (sekä EMOTR:n rahoitusosuus) Luonnonhaittakorvausten erittely ympäristörajoitteisten alueiden mukaan: - Luokitellun maatalousmaan pinta-ala hehtaareina - Sen pinta-alan prosenttiosuus, jolta maksetaan luonnonhaittakorvauksia (eriteltyinä vuoristoalueet, muut epäsuotuisat alueet, erityisistä luonnonhaitoista kärsivät alueet, ympäristörajoitteiset alueet). * Maatalouden ympäristöohjelma Ympäristöindikaattorit Erittely toiminnan ja maankäytön tyypin mukaan seuraavissa tapauksissa: - Sitoumusten koodit - Toiminnan tavoite (luonnonvarojen, biologisen monimuotoisuuden ja/tai maisemien suojelu) - Kivennäislannoituksen taso (erikseen N-, P- ja K-lannoituksen taso): sitoumuksessa vahvistettu taso (kg/ha) tai viitetaso - Luonnonmukainen lannoitus: sitoumuksessa vahvistettu taso (t/ha) tai viitetaso - Eläintiheys: sitoumuksessa vahvistettu taso (ny/ha) tai viitetaso Käyttöönottoindikaattorit: Seuraavia kohtia kuvaavien lukujen erittely maankäytön tyypin mukaan (yksivuotiset viljelykasvit, monivuotiset viljelykasvit, muu maankäyttö) tai toiminnan tai tavoitteen (biologinen monimuotoisuus, maisema, luonnonvarat) mukaan: - Edunsaajien lukumäärä - Niiden yksiköiden lukumäärä [50], jotka ovat tukikelpoisia sitoumuksen kannalta tai jotka on saavutettu [50] "Viiteyksikkö", jota käytetään maatalouden ympäristöohjelman sitoumusten yhteydessä, tarkoittaa pääasiallisesti hehtaaria, mutta se voi tarkoittaa myös nautayksikköä (uhanalaisia kotieläinkantoja koskevat toimet) tai kilometriä (pensasaidan istuttaminen tai vastaava). - Keskimääräinen palkkio maksuyksikköä kohti - Tuottamattomaan investointiin kytketty palkkio prosentteina - Julkisten menojen kokonaissumma (sekä EMOTR:n rahoitusosuus) Muut indikaattorit: - Ympäristön kannalta herkät alueet: luokitellusta pinta-alasta hehtaareina ilmoitettu alue (josta maatalouden ympäristönsuojelusopimuksen piiriin kuuluva osuus prosentteina) - Kasvilajikkeet, joita uhkaa geneettinen köyhtyminen: näiden kasvilajikkeiden viljelyyn viljellystä pinta-alasta käytetty alue hehtaareina (josta maatalouden ympäristönsuojelusopimuksen piiriin kuuluva osuus prosentteina) - Uhanalaiset kotieläinkannat: näiden eläinten lukumäärä seudulla (josta maatalouden ympäristönsuojelusopimuksen piiriin kuuluvien eläinten lukumäärä) Huom.: täydentävät kansalliset toimenpiteet On myös harkittava kansallisia toimenpiteitä, joilla tuetaan tilojen biologisen monimuotoisuuden säilyttämistä tai palauttamista koskevaa tavoitetta. LIITE IV - Arviointia koskevat indikaattorit Näistä indikaattoreista keskustellaan parhaillaan jäsenvaltioiden kanssa maaseudun kehittämistä koskevan asetuksen yhteydessä. >TAULUKON PAIKKA> Sanasto YMP = Yhteinen maatalouspolitiikka YMJ = Yhteinen markkinajärjestely EMOTR = Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahasto MIEM = Itä- ja Keski-Euroopan maat GFP = Hyvä maatalouskäytäntö GMO = Geneettisesti muunnetut organismit HNV = Merkittävä luontoarvo IPM = Integroitu tuholaistorjunta LFA = Epäsuotuisat alueet NY = Nautayksikkö PPP = Kasvinsuojeluaine DUS = Distinction, Uniformity, Stability (ensiluokkaisuus, yhtenäisyys, vakaus)