Unionin tuomioistuin esitti neljä huomautusta vastatessaan ennakkoratkaisupyyntöön. Ensinnäkin unionin tuomioistuin viittasi asiassa Raugevicius vähän aikaa sitten antamaansa tuomioon todeten, että ”liikkumisvapauttaan käyttäneen unionin kansalaisen tilanne kuuluu SEUT-sopimuksen 18 artiklan [...] soveltamisalaan”, myös amatööriurheilun alalla. Toiseksi SEUT-sopimuksen 21 artiklassa annetulla oikeudella vapaaseen liikkuvuuteen pyritään muun muassa edistämään ”asianomaisen unionin kansalaisen asteittaista kotoutumista vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan”, ja osallistuminen amatööriurheiluun on tärkeä osa tätä kotoutumisprosessia. Kolmanneksi unionin tuomioistuin viittasi aiempaan unionin oikeuskäytäntöön ja totesi, että kansallisten (urheilu)liittojen sääntöjen on oltava myös unionin oikeuden, mukaan lukien perussopimusten, mukaisia. Neljänneksi SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklan soveltaminen kansallisten urheiluliittojen sääntöihin merkitsee muun muassa sitä, että kansallisten urheiluliittojen säännöt, jotka voivat muodostaa perusvapauden rajoituksen, ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, ellei niitä ”voida perustella objektiivisilla syillä, jotka ovat oikeassa suhteessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään”.

Daniele Biffi on Saksassa asuva Italian kansalainen, joka kilpailee seniorisarjan amatöörijuoksukilpailuissa. Hän on jäsenenä TopFit-nimisessä urheiluseurassa, joka kuuluu Saksan valtakunnalliseen yleisurheiluliittoon (Deutscher Leichtathletikverband, jäljempänä ’DLV’). DLV:n sääntöjen muutos johti vuonna 2015 siihen, että Biffin kaltaiset liikkuvat unionin kansalaiset eivät voineet osallistua Saksassa kansallisiin mestaruuskilpailuihin tai voivat osallistua niihin ainoastaan ”kilpailun ulkopuolella” tai ”ilman sijoitusta”. Tämä eväsi heiltä mahdollisuuden osallistua loppukilpailuun ja voittaa kansallinen mestaruus, vaikka he täyttivät kaikki muut yleisurheilun mestaruuskilpailuihin osallistumista koskevat edellytykset.

Kolmanneksi jännite, joka vallitsee tehtyjen rikosten rankaisemattomuuden riskin estämistä koskevan tavoitteen ja perusvapauden rajoittamisen välillä, ja vastaavasti tarve tutkia vaihtoehtoisia toimenpiteitä pätevät unionin tuomioistuimen asiassa Raugevicius antaman tuomion mukaan myös (ulkomaisen) rikosoikeudellisen rangaistuksen täytäntöönpanoa koskeviin luovuttamispyyntöihin. Vaikka ne bis in idem ‑periaate voi estää kansalaisuusjäsenvaltiota aloittamasta syytetoimia kyseistä liikkuvaa unionin kansalaista vastaan, kansainvälisissä välineissä ja (joidenkin) jäsenvaltioiden lainsäädännössä on olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä (esimerkiksi ulkomaisten tuomioistuinten määräämien rangaistusten suorittaminen kansalaisuusjäsenvaltiossa). Unionin tuomioistuimen mukaan tällaisia vaihtoehtoisia järjestelyjä voitaisiin näin ollen katsoa voitavan soveltaa kyseiseen liikkuvaan unionin kansalaiseen (kansalaisuuteen perustuvien rajoitusten estämättä).

Tältä osin unionin tuomioistuin katsoi asiassa Petruhhin antamassaan tuomiossa, että jäsenvaltion, joka harkitsee luovuttamispyyntöön suostumista, on tarkasteltava vaihtoehtoisia toimenpiteitä, jotka vaikuttavat perusvapauksien käyttöön vähemmän haitallisesti. Unionin tuomioistuin teki seuraavat päätelmät vilpittömän yhteistyön periaatteen (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohta) ja rikosoikeudellista yhteistyötä koskevan unionin johdetun oikeuden (erityisesti eurooppalaisen pidätysmääräyksen) perusteella: Ennen kuin liikkuva unionin kansalainen luovutetaan, jäsenvaltioiden on vaihdettava tietoja sen jäsenvaltion kanssa, jonka kansalainen tämä on, jotta viimeksi mainitun jäsenvaltion viranomaisilla on mahdollisuus asettaa liikkuva unionin kansalainen syytteeseen ulkomailla tehdyistä teoista, ”sikäli kuin ne ovat kansallisen oikeutensa perusteella [ekstraterritoriaalisesti] toimivaltaisia”. Tuomiossa Pisciotti unionin tuomioistuin kuitenkin täsmensi, että jos kansalaisuusjäsenvaltiolle on tiedotettu asianmukaisesti ja se päättää silti olla nostamatta syytteitä omaa kansalaistaan vastaan ulkomailla tehdyistä rikoksista, unionin oikeus ei estä ’vastaanottavaa’ jäsenvaltiota luovuttamasta tätä henkilöä kolmanteen maahan.

Toiseksi unionin tuomioistuin tutki, ovatko jäsenvaltioiden (kansainväliset) kansalliset säännöt, joissa kielletään ainoastaan niiden omien kansalaisten luovuttamatta jättäminen, ristiriidassa SEUT-sopimuksen 18 artiklassa vahvistetun syrjintäkiellon periaatteen kanssa. Unionin tuomioistuin toteaa, että tällaisissa luovutussäännöissä säädetään erilaisesta kohtelusta unionin kansalaisen kansalaisuuden mukaan, minkä vuoksi ne merkitsevät vapaan liikkuvuuden rajoitusta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällainen rajoitus voi olla oikeutettu ainoastaan, ”jos se perustuu objektiivisiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään”. Vaikka unionin tuomioistuin myöntää, että kansainvälinen rikosoikeudellinen yhteistyö ja rankaisematta jäämisen riskin estäminen ovat hyväksyttäviä päämääriä, näiden kansallisten säännösten on täytettävä myös oikeasuhteisuuden vaatimus.

Unionin tuomioistuimen tärkeimmät havainnot näissä asioissa voidaan tiivistää seuraavasti: Ensinnäkin unionin tuomioistuin katsoi, että vaikka luovuttamista koskevat säännöt kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan silloin, kun unionin ja kyseisen kolmannen valtion välillä ei ole kansainvälistä sopimusta, jäsenvaltioiden luovuttamista koskevien kansallisten sääntöjen on oltava unionin oikeuden mukaisia tilanteissa, jotka kuuluvat unionin oikeuden soveltamisalaan. Unionin tuomioistuimen mukaan näin on silloin, kun unionin kansalainen on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (SEUT-sopimuksen 21 artiklan nojalla) ja luovuttamista koskevat kansalliset säännöt voivat johtaa unionin kansalaisten syrjintään kansalaisuuden perusteella (SEUT-sopimuksen 18 artiklan nojalla).

Unionin tuomioistuin katsoi näin ollen, että suhteellisuusperiaatteen nojalla jäsenvaltioiden lainsäädännössä, jolla säännellään kansalaisuuden menettämistä, on säädettävä mahdollisuudesta ”[tapauskohtaiseen] niiden seurausten [tutkintaan], jotka kyseinen menettäminen aiheuttaa [asianomaiselle henkilölle ja hänen perheenjäsenilleen] unionin oikeuden kannalta”. Jos tällaisen tarkastelun perusteella todetaan, että unionin kansalaisen aseman menettäminen (jäsenvaltion kansalaisuuden menettämisen seurauksena) on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, kansalaisuus on voitava palauttaa taannehtivasti (ex tunc).

Asiassa Tjebbes ym. antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin vahvisti, että jäsenvaltioiden tavoite varmistaa, että valtion ja sen kansalaisten välillä on todellinen yhteys, on yleisesti legitiimi. Tämä legitimiteetti ei kuitenkaan vapauta jäsenvaltioita tarkastamasta (yksittäistapauksissa), onko jäsenvaltion kansalaisuuden menettäminen suoraan lain nojalla suhteellisuusperiaatteen mukaista, jos kansalaisuuden menettäminen johtaisi unionin kansalaisen aseman ja siihen liittyvien oikeuksien menettämiseen.

SEUT-sopimuksen 20 artiklan mukaisesti unionin kansalainen on jokainen, jolla on jonkin jäsenvaltion kansalaisuus. Unionin kansalaisuus täydentää mutta ei korvaa jäsenvaltion kansalaisuutta. Kansalaisuuden saamista ja menettämistä koskevat ehdot kuuluvat kunkin jäsenvaltion toimivaltaan, jota niiden on käytettävä unionin oikeutta kunnioittaen. Jos henkilölle kuitenkin myönnetään jonkin jäsenvaltion kansalaisuus, hänelle myönnetään samalla unionin kansalaisuus ja siihen liittyvät oikeudet, joita hän voi käyttää kaikkialla EU:ssa. Komissio katsoo tästä syystä, että jäsenvaltioiden olisi käytettävä kansalaisuuden myöntämistä koskevaa toimivaltaansa vilpittömän yhteistyön hengessä, kuten perussopimuksissa edellytetään.

Uskonnonvapauden osalta on syytä panna merkille unionin tuomioistuimen 22. tammikuuta 2019 asiassa Cresco Investigation GmbH v. Markus Achatzi antama tuomio (C-193/17, ECLI:EU:C:2019:43). Unionin tuomioistuin katsoi, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan yhtäältä pitkäperjantai on yleinen vapaapäivä vain tiettyihin kristillisiin kirkkoihin kuuluville työntekijöille ja toisaalta ainoastaan näillä työntekijöillä on oikeus palkanlisään, jos heidän on työskenneltävä kyseisenä vapaapäivänä, merkitsee uskontoon perustuvaa välitöntä syrjintää.

Komissio käynnisti toukokuussa 2019 #EUvsDiscrimination ‑kampanjan , joka jatkuu joulukuuhun 2020 asti. Sen kohteena on ikään, sukupuoleen, vammaisuuteen, etniseen alkuperään, rotuun, uskontoon tai vakaumukseen taikka sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva työntekijöiden syrjintä, joka on kielletty EU:n syrjinnän vastaisessa lainsäädännössä.

Asiassa Lounes annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että unionin kansalainen, joka on käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella toisessa unionin jäsenvaltiossa ja joka on sittemmin saanut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden säilyttäen samalla kotijäsenvaltion kansalaisuuden, voi edelleen vedota SEUT-sopimuksen 21 artiklaan perustuviin oikeuksiin, vaikka hän ei enää olekaan henkilö, johon direktiiviä 2004/38/EY sovelletaan. Myös kyseisen unionin (kahden jäsenvaltion) kansalaisen perheenjäsenten oleskeluoikeus voidaan johtaa suoraan SEUT-sopimuksen 21 artiklasta edellytyksin, jotka eivät saa olla ankarampia kuin direktiivissä 2004/38/EY säädetyt edellytykset. Tuomioistuin selvensi, että oikeus vapaaseen liikkuvuuteen sisältää oikeuden viettää normaalia perhe-elämää.

Komissio on laatinut paikallisviranomaisille suunnatun verkkokoulutuksen, jossa käsitellään oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja jonka tarkoituksena on syventää paikallisviranomaisten tietämystä direktiivistä 2004/38/EY (vapaasta liikkuvuudesta annettu direktiivi) ja siihen perustuvista oikeuksista. Verkkokoulutus on saatavilla 23 kielellä, ja se koostuu itsearviointitestistä sekä aloitteleville ja edistyneille käyttäjille laadituista koulutusmateriaaleista.

Unionin tuomioistuin katsoi asiassa Gusa antamassaan tuomiossa, että oikeutta säilyttää työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan asema taloudellisen toiminnan lopettamisen jälkeen direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 3 kohdassa (tarkemmin sanottuna sen b alakohdassa) säädetyissä tapauksissa, kun henkilö ”yli vuoden työskenneltyään joutuu asianmukaisesti rekisteröidyksi työttömäksi tahtomattaan ja ilmoittautuu työnhakijaksi”, sovelletaan myös liikkuviin unionin kansalaisiin, jotka ovat olleet itsenäisiä ammatinharjoittajia ja sitten tahtomattaan lopettaneet taloudellisen toiminnan.

Asiassa Coman antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin tulkitsi direktiivin 2004/38/EY 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua unionin kansalaisen ’aviopuolison’ käsitettä ja katsoi, että se on itsenäinen unionin oikeuden määritelmä, joka ei riipu jäsenvaltioiden lainsäädännöstä. Unionin tuomioistuin katsoi, että jos unionin kansalainen, joka palaa siihen jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, on (aiemmin) käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen päästäkseen tosiasiallisesti asumaan toisessa EU:n jäsenvaltiossa ja jos hän on aloittanut vastaanottavassa jäsenvaltiossa samaa sukupuolta olevan (kolmannen maan) kansalaisen kanssa perhe-elämän tai vahvistanut sitä solmimalla vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillisesti avioliiton, unionin oikeus on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla evätään paluumuuttavan unionin kansalaisen samaa sukupuolta olevalta puolisolta johdettu maahantulo- ja oleskeluoikeus sillä perusteella, että samaa sukupuolta olevien henkilöiden välistä avioliittoa ei mahdollisteta kyseisessä (koti)jäsenvaltiossa. Asianomaisen jäsenvaltion on pidettävä tällaista henkilöä aviopuolisona, jotta hän voi käyttää unionin oikeuteen perustuvia oikeuksiaan. Tämä ei kuitenkaan velvoita kyseistä jäsenvaltiota säätämään kansallisessa lainsäädännössään samaa sukupuolta olevien henkilöiden välisestä avioliittoinstituutiosta.

Asiassa Altiner ja Ravn antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että unionin oikeus ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa palaavan unionin kansalaisen perheenjäsenelle ei myönnetä johdettua oleskeluoikeutta, kun kyseisen perheenjäsenen tulo unionin kansalaisen kotijäsenvaltion alueelle ei ole ’luonnollinen jatke’ kyseisen unionin kansalaisen paluulle kyseiseen jäsenvaltioon. Tällaisessa kansallisessa säännöstössä on edellytettävä, että kokonaisarvioinnissa otetaan huomioon myös muut merkitykselliset seikat, joilla voidaan osoittaa, että unionin kansalaisen kyseiseen jäsenvaltioon palaamisen ja hänen perheenjäsenensä, joka on kolmannen valtion kansalainen, samaan jäsenvaltioon tulemisen välillä olleesta aikavälistä huolimatta vastaanottavassa jäsenvaltiossa kehittynyt ja lujittunut perhe-elämä ei ole päättynyt.

Asiassa Tarola oli kyse unionin kansalaisesta, joka oli käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen siten, että hän oli työskennellyt vastaanottavassa jäsenvaltiossa kahden viikon ajan muun kuin määräaikaisen työsopimuksen perusteella, kunnes joutui tahtomattaan työttömäksi. Tuomioistuin tulkitsi direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 3 kohdan c alakohtaa ja katsoi, että tällaisessa tilanteessa oleva kansalainen säilyttää työntekijän aseman (ja siten oikeuden oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa) vähintään kuuden kuukauden ajan, jos asianomaisella henkilöllä oli tosiasiallisesti työntekijän asema ennen joutumista työttömäksi tahtomattaan ja hän oli ilmoittautunut työnhakijaksi asianomaiseen työvoimatoimistoon. Lisäksi unionin tuomioistuin totesi, että kansallisen oikeuden mukainen oikeus sosiaaliturvaetuuksiin tai sosiaalihuoltoavustuksiin voi edellyttää tietyn pituista työskentelyjaksoa siltä osin kuin samaa edellytystä sovelletaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti myös kyseisen jäsenvaltion kansalaisiin.

Asia Bajratari liittyy direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan – oleskelu riittävien varojen ja kattavan sairausvakuutusturvan perusteella – tulkintaan. Asia koski alaikäisen unionin kansalaisen vanhempaa, joka on kolmannen maan kansalainen ja joka vetosi johdettuun oleskeluoikeuteensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa alaikäisen lapsensa, joka on 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla asuva unionin kansalainen, tosiasiallisena huoltajana. Unionin tuomioistuin katsoi, että alaikäisellä unionin kansalaisella on riittävät varat niin, ettei hän oleskelunsa aikana muodostu kohtuuttomaksi rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, silloinkin, kun nämä varat ovat peräisin sellaisesta työstä saaduista tuloista, jota hänen vanhempansa, joka on kolmannen maan kansalainen, tekee kyseisessä jäsenvaltiossa lainvastaisesti, koska hänellä ei ole siellä oleskelu- ja työlupaa. Unionin tuomioistuin katsoi myös, että edellytykset alaikäisen unionin kansalaisen oleskeluoikeuden rajoittamiselle yleisen järjestyksen turvaamiseen liittyvistä syistä eivät täyttyneet.

Toinen unionin tuomioistuimen tuomioiden kokonaisuus koskee oleskeluoikeuksien rajoittamista ja direktiivin 2004/38/EY mukaista karkottamista.

Tuomiossa E v. Subdelegación del Gobierno en Álava unionin tuomioistuin toisti, että direktiivin 2004/38/EY mukaisten karkottamispäätösten on perustuttava yksinomaan asianomaisen henkilön (unionin kansalaisen) omaan käyttäytymiseen. Se, että henkilö on karkottamispäätöksen tekemisen ajankohtana suljettuna vankilaan ja hänen vapautumisensa ei ole lähitulevaisuudessa näköpiirissä, ”ei sulje pois sitä, että hänen käyttäytymisensä muodostaa [...] todellisen ja välittömän uhkan, joka vaikuttaa johonkin vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskunnan olennaiseen etuun”, tällaista päätöstä tehtäessä.

Unionin tuomioistuin totesi asiassa Petrea antamassaan tuomiossa muun muassa, että jäsenvaltio voi peruuttaa rekisteröintitodistuksen, joka on myönnetty virheellisesti sellaiselle unionin kansalaiselle, joka on karkotettu ja on tullut uudelleen maahan, vaikka hän on edelleen maahantulokiellossa (kuten direktiivissä 2004/38/EY säädetään). Asianomaisella unionin kansalaisella on direktiivin 2004/38/EY 32 artiklan nojalla oikeus tehdä hakemus mainitun maahantulokiellon poistamiseksi; tällaisella kansalaisella ei kuitenkaan ole direktiivin 2004/38/EY nojalla oleskeluoikeutta sinä aikana, jona hänen hakemustaan tutkitaan.

Asiassa B ja Vomero antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin selvensi useita direktiivin 2004/38/EY säännöksiin liittyviä kysymyksiä, jotka koskevat direktiivin 28 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaista vahvistettua suojaa karkotusta vastaan ja sen edellytyksiä erityisesti vankeusrangaistuksen yhteydessä. Unionin tuomioistuin katsoi, että unionin kansalaisella on oltava pysyvä oleskeluoikeus, jotta hän voi saada vahvistetun suojan karkottamista vastaan. Lisäksi unionin tuomioistuin täsmensi, että vahvistetun karkottamissuojan edellytyksenä oleva (yhtäjaksoinen) aiempi oleskelujakso on laskettava siten, että se lasketaan taaksepäin alkuperäisen karkottamispäätöksen tekopäivästä lukien. Kysymys siitä, katkaisiko ennen karkottamispäätöstä suoritettu vankeusajanjakso vahvistetun suojelun edellyttämän oleskelun yhtäjaksoisuuden, on ratkaistava arvioimalla kokonaisvaltaisesti tästä vankeusajanjaksosta huolimatta sitä, ovatko unionin kansalaisen ja vastaanottavan jäsenvaltion väliset kotoutumista merkitsevät siteet katkenneet. Tämän kokonaisarvioinnin kannalta merkityksellisiä seikkoja ovat muun muassa ”asianomaisen henkilön ennen vankeuttaan vastaanottavaan jäsenvaltioon luomien kotoutumista merkitsevien siteiden vahvuus, vankeusajanjaksoon johtaneen rikoksen luonne ja olosuhteet, joissa se on tehty, sekä asianomaisen henkilön käytös vankeuden aikana”.

Asiassa K ja HF antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että se, että unionin kansalaiselta (tai hänen perheenjäseneltään) on aiemmin evätty turvapaikka Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdan perusteella, ei voi automaattisesti johtaa päätelmään, jonka mukaan hänen pelkkä läsnäolonsa muodostaa todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun, kuten direktiivissä 2004/38/EY (27 artiklassa) edellytetään. Tarvetta rajoittaa unionin kansalaisen tai unionin kansalaisen perheenjäsenen vapaata liikkuvuutta ja oleskelua on arvioitava tapauskohtaisesti ja vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen perusteella. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on lisäksi tutkittava, i) ovatko tällaiset yleistä järjestystä tai yleistä turvallisuutta koskevat toimenpiteet suhteellisuusperiaatteen mukaisia, kun otetaan huomioon unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudet, ja ii) ovatko muut vapaata liikkuvuutta vähemmän rajoittavat toimenpiteet mahdollisia.

Kolmas joukko unionin tuomioistuimen viiteajanjakson aikana antamia tuomioita koskee SEUT-sopimuksen 20 ja 21 artiklan mukaista oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun.

Unionin tuomioistuin totesi asiassa Rendón Marín antamassaan tuomiossa, että unionin oikeus on automaattisesti esteenä johdetun oleskeluoikeuden epäämiselle kolmannen maan kansalaiselta, joka on kahden alaikäisen – joista toisella on asuinjäsenvaltion ja toisella toisen jäsenvaltion kansalaisuus – yksinhuoltaja, pelkästään aikaisemman rikosrekisterin perusteella. Unionin tuomioistuin on vahvistanut myös asiassa CS antamassaan tuomiossa, että unionin oikeus on esteenä johdetun oleskeluoikeuden automaattiselle epäämiselle kolmannen maan kansalaisuuden omaavalta vanhemmalta, josta alaikäinen unionin kansalainen on riippuvainen, yksinomaan vanhemman rikosrekisterin perusteella. Asioissa Rendón Marín ja CS annetuissa tuomioissa unionin tuomioistuin kuitenkin tunnustaa jäsenvaltioiden mahdollisuuden rajoittaa SEUT-sopimuksen 20 ja 21 artiklaan perustuvia oleskeluoikeuksia siltä osin kuin tällainen rajoitus perustuu tapauskohtaiseen arviointiin ja karkottaminen tai oleskeluoikeuden rajoittaminen perustuu siihen, että ”on olemassa todellinen, välitön ja riittävän vakava yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen kohdistuva uhka”.

Asiassa Chavez-Vilchez ym. annetussa tuomiossa unionin tuomioistuinta pyydettiin selventämään, missä määrin SEUT-sopimuksen 20 artiklaan perustuva oleskeluoikeus (unionin tuomioistuimen asiassa Ruiz Zambrano antaman tuomion ja sitä seuraavien tuomioiden mukaisesti) riippuu unionin kansalaisuuden omaavan vanhemman, joka ei ole asuinjäsenvaltion kansalaisuuden omaavan alaikäisen unionin kansalaisen tosiasiallinen huoltaja, mahdollisuudesta huolehtia lapsesta. Unionin tuomioistuin katsoi, että toimivaltaisten viranomaisten on määritettävä muun muassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklan (yksityis- ja perhe-elämän suojelu) ja 24 artiklan (lapsen edun huomioon ottaminen) perusteella, kumpi vanhemmista vastaa lapsen tosiasiallisesta huollosta ja onko lapsella kolmannen maan kansalaisuuden omaavaan vanhempaan riippuvuussuhde, joka pakottaisi lapsen käytännössä poistumaan unionin alueelta, jos tällaiselta vanhemmalta evätään oleskeluoikeus. Unionin tuomioistuimen mukaan tällaisessa arvioinnissa se, että toinen vanhempi, joka on unionin kansalainen, on todellisuudessa kykenevä ja valmis vastaamaan yksin lapsen päivittäisestä ja tosiasiallisesta huollosta, on merkityksellinen seikka. Sen perusteella pelkästään ei voida kuitenkaan todeta, ettei vanhemman, joka on kolmannen maan kansalainen, ja lapsen välillä ole sellaista riippuvuussuhdetta, jonka vuoksi lapsen olisi pakko poistua unionin alueelta, jos kyseiseltä kolmannen maan kansalaiselta evätään oleskeluoikeus. Unionin tuomioistuin toisti, että toimivaltaisten viranomaisten arvioinnin kannalta merkityksellisiin seikkoihin kuuluu kysymys lapsen huollosta ja siitä, ”vastaako vanhempi, joka on kolmannen maan kansalainen, kyseisen lapsen laillisesta, taloudellisesta tai tunnetason huollosta”. Unionin tuomioistuin lisäsi, että näiden seikkojen arvioinnin on perustuttava ”asianomaisen lapsen edun mukaisesti kaikkien sellaisten käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen huomioon ottamiseen, joita ovat muun muassa lapsen ikä, hänen fyysinen ja tunnetason kehityksensä, hänen tunnesiteensä lujuus sekä siihen vanhempaan, joka on unionin kansalainen, että siihen vanhempaan, joka on kolmannen maan kansalainen, ja vaara, jonka lapsen erottaminen viimeksi mainitusta aiheuttaisi kyseisen lapsen tasapainolle”.

Asiassa Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real oli kyse SEUT-sopimuksen 20 artiklasta. Unionin tuomioistuin katsoi, että 20 artikla on esteenä sille, että jäsenvaltio hylkää unionin kansalaisen, joka on tämän jäsenvaltion kansalainen ja joka ei ole milloinkaan käyttänyt liikkumisvapauttaan, puolison, joka on kolmannen maan kansalainen, tekemän perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen pelkästään sillä perusteella, että unionin kansalaisella ei ole itseään ja puolisoaan varten riittäviä varoja niin, etteivät he muodostu rasitteeksi kansalliselle sosiaalihuoltojärjestelmälle, vaikka ei ole tutkittu, onko kyseisen unionin kansalaisen ja hänen puolisonsa välillä sellainen riippuvuussuhde, että jos viimeksi mainitulle ei myönnetä johdettua oleskeluoikeutta, unionin kansalaisen on pakko poistua koko unionin alueelta, jolloin hän ei voi käyttää asemaansa perustuvia oikeuksia. Näin ollen silloin, kun kolmannen maan kansalainen tekee toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle hakemuksen oleskeluoikeuden myöntämisestä perheenyhdistämistä varten unionin kansalaisen kanssa, joka on asianomaisen jäsenvaltion kansalainen, kyseisen viranomaisen on arvioitava asianomaisen kolmannen maan kansalaisen ja unionin kansalaisen toimittamien tietojen perusteella ja suorittamalla mahdollisesti tarvittavat tutkimukset, onko näiden kahden henkilön välillä riippuvuussuhde siten, että kyseiselle kolmannen maan kansalaiselle on lähtökohtaisesti myönnettävä johdettu oleskeluoikeus SEUT-sopimuksen 20 artiklan nojalla.

5.2.2.Unionin kansalaisten ’muiden perheenjäsenten’ maahantulo- ja oleskeluoikeuksia koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kehitys

Maahantulo-oikeuden osalta unionin tuomioistuin selvensi asiassa Ryanair Designated Activity Company antamassaan tuomiossa, että unionin kansalaisten perheenjäsenet, jotka eivät ole unionin kansalaisia ja joilla on jonkin jäsenvaltion direktiivin 2004/38/EY 20 artiklan mukaisesti myöntämä pysyvä oleskelukortti, on 5 artiklan 2 kohdan nojalla myös vapautettu viisumivelvollisuudesta heidän pyrkiessään toiseen jäsenvaltioon. Viisumivapautta sovelletaan myös silloin, kun kortin on myöntänyt jäsenvaltio, joka ei kuulu Schengen-alueeseen. Tuomiossa todetaan, että tällaisen kortin haltijalla on oikeus tulla jäsenvaltion alueelle ilman viisumia esittämällä kortin ilman, että hänen asemaansa perheenjäsenenä tarvitsee tarkistaa muulla tavoin, ja ilman lisäperusteluja.

Lisäksi unionin tuomioistuin antoi viiteajanjakson aikana kaksi tuomiota, joissa selvennetään edelleen direktiivin 2004/38/EY 3 artiklan 2 kohdan ja tuomioistuimen asiassa Rahman aiemmin antaman tuomion analogista soveltamista.

Unionin tuomioistuin totesi asiassa Banger antamassaan tuomiossa, että SEUT-sopimuksen 21 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot helpottamaan niiden omien palaavien kansalaisten laajassa mielessä tarkoitettujen perheenjäsenten maahanpääsyä ja oleskelua direktiivin 2004/38/EY 3 artiklan 2 kohdan edellytysten mukaisesti soveltaen edellytyksiä analogisesti. Oleskelulupahakemuksen arviointi 3 artiklan 2 kohdan nojalla edellyttää myös sitä, että tällaisille hakemuksille annetaan tietty etusija verrattuna sellaisten kolmansien maiden kansalaisten hakemuksiin, joilla ei ole tällaisia perhesiteitä, ja että hakijan olosuhteet tutkitaan perusteellisesti. Tällaisia hakemuksia koskevat kielteiset päätökset on perusteltava. Lisäksi unionin tuomioistuin katsoi, että laajassa mielessä tarkoitettujen perheenjäsenten, joilta on evätty oleskelulupa, on voitava hakea muutosta kansallisessa tuomioistuimessa. Kansallisen tuomioistuimen on voitava ”selvittää, perustuuko epäämispäätös riittävän vankkaan tosiseikastoon ja onko menettelyllisiä takeita noudatettu. Näihin takeisiin kuuluu toimivaltaisten kansallisten viranomaisten velvollisuus tutkia laajasti luvan hakijan olosuhteet ja perustella kukin maahanpääsyn tai oleskelun epääminen.”

Tuomiossa SM unionin tuomioistuin selvensi ensin (kuten se teki asiassa Coman antamassaan tuomiossa ’puolison’ käsitteen osalta), että direktiivin 2004/38/EY 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa oleva käsite ’jälkeläinen suoraan etenevässä polvessa’ on itsenäinen unionin oikeuden määritelmä, joka ei riipu jäsenvaltioiden lainsäädännöstä. Lisäksi unionin tuomioistuin katsoi, että tätä käsitettä on tulkittava laajasti ja että se kattaa ”kaikenlaiset lapsi-vanhempisuhteet, olivatpa ne biologisia tai oikeudellisia” (toisin sanoen biologiset ja adoptoidut lapset). Sitä vastoin se ei kata lapsia, jotka on sijoitettu lailliseen holhoukseen, joka ei luo lapsi-vanhempisuhdetta lapsen ja hänen huoltajansa välille (mukaan lukien algerialaiseen kafala-järjestelyyn asetetut lapset). Unionin tuomioistuin toteaa erityisesti, että tällaiset lapset kuuluvat direktiivin 2004/38/EY 3 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan. Kun jäsenvaltiot panevat täytäntöön 3 artiklan 2 kohdan mukaista velvollisuuttaan helpottaa ”muiden perheenjäsenten” maahanpääsyä ja oleskelua , niiden on käytettävä harkintavaltaansa Euroopan unionin perusoikeuskirjan määräykset ”huomioon ottaen ja niitä noudattaen”, mukaan lukien oikeus perhe-elämän kunnioittamiseen (7 artikla) ja lapsen etu (24 artikla). Niiden on lisäksi ”arvioitava tasapainoisesti ja järkevästi kaikkia käsiteltävässä asiassa esillä olevia merkityksellisiä olosuhteita ja otettava huomioon kaikki käsillä olevat edut, ja erityisesti asianomaisen lapsen etu”. Arvioinnissa otetaan huomioon i) lapsen ikä, kun laillinen huoltajuus on vahvistettu, ja se, onko lapsi asunut huoltajansa kanssa sen jälkeen, ii) tunnesiteiden aste, iii) se, kuinka riippuvainen lapsi on huoltajastaan, sekä iv) mahdollinen konkreettinen ja yksilöllinen vaara siitä, että kyseinen lapsi on hyväksikäytön, kaltoinkohtelun tai lapsikaupan uhri. Jos arvioinnin perusteella voidaan päätellä, että lapsi ja hänen huoltajansa elävät tosiasiallista perhe-elämää ja että mainittu lapsi on riippuvainen huoltajastaan, perusoikeus perhe-elämän kunnioittamiseen ja lapsen etu vaativat lähtökohtaisesti, että vastaanottava jäsenvaltio myöntää kyseiselle lapselle maahantulo- ja oleskeluoikeuden ’muuna perheenjäsenenä’.