Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus neuvoston direktiivi rikoksen uhreille maksettavista korvauksista" (KOM(2002) 562 lopullinen – 2002/0247 CNS)



Virallinen lehti nro C 095 , 23/04/2003 s. 0040 - 0044



Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus neuvoston direktiivi rikoksen uhreille maksettavista korvauksista" (KOM(2002) 562 lopullinen - 2002/0247 CNS) (2003/C 95/11) Komissio päätti 14. marraskuuta 2002 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta. Asian valmistelusta vastannut "työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus" -erityisjaosto antoi lausuntonsa 5. helmikuuta 2003. Esittelijä oli Christoforos Koryfidis. Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 26. ja 27. helmikuuta 2003 pitämässään 397. täysistunnossa (helmikuun 26. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 110 ääntä puolesta, ei yhtään vastaan, ja 2 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Ongelma 1.1.1. EU:n kansalaisten oikeus liikkua vapaasti kaikkialla unionin alueella edellyttää turvallisten ja oikeudenmukaisten olojen yleistä voimassaoloa. 1.1.2. Tämä tarkoittaa muun muassa sitä, että kansalaisilla tulee olla mahdollisuus saattaa asiansa tuomioistuimen tai viranomaisten käsiteltäväksi missä tahansa jäsenvaltiossa yhtä helposti kuin omassa maassaan. 1.1.3. Lisäksi tämä merkitsee sitä, että kansalaisilla tulee olla oikeus saada suojaa viranomaisilta sekä asianmukainen korvaus vahingoista, joita heille voi aiheutua rikosten ja terroritekojen vuoksi. 1.2. Rikoksen uhrien kohtelu jäsenvaltioissa 1.2.1. Käytettävissä olevien tietojen mukaan rikosten uhrien mahdollisuudet saada korvauksia ovat yleensä selvästi huonommat kuin muunlaisia vahinkoja tai menetyksiä kärsineiden henkilöiden. Useat hankalat esteet vaikeuttavat uhrien mahdollisuutta saada korvausta rikoksentekijöiltä. Ne liittyvät seuraaviin kysymyksiin: - Rikoksentekijä jää usein tuntemattomaksi, häntä vastaan nostettu syyte ei johda tuomioon tai rikoksentekijä ei pysty maksamaan hänen suoritettavakseen määrättyjä korvauksia. - Myöskään muut lähteet, kuten pakolliset tai yksityiset vakuutukset, eivät välttämättä voi antaa uhrille asianmukaista korvausta hänelle aiheutuneista vahingoista. - Kahdessa jäsenvaltiossa rikoksen uhrilla ei ole lainkaan mahdollisuutta saada korvausta valtiolta, ja muissa jäsenvaltioissa sovellettavien järjestelmien väliset erot asettavat unionin kansalaiset eriarvoiseen asemaan sen mukaan, mikä on heidän asuinvaltionsa tai missä jäsenvaltiossa rikos on tapahtunut. 1.3. Asiaa koskeva yhteisön säännöstö sekä yhteisön tasolla toteutettavien toimien tarve 1.3.1. Yhteisön suhtautuminen rikoksen uhreille maksettaviin korvauksiin on kehittynyt seuraavasti: 1983: Väkivaltarikosten uhreille suoritettavista korvauksista tehty eurooppalainen yleissopimus(1) ratifioitiin. Sopimuksen tavoitteena oli ottaa käyttöön julkisiin varoihin perustuvia korvausjärjestelmiä koskevat vähimmäisvaatimukset. 1989: Euroopan parlamentti antoi väkivaltarikosten uhreille maksettavia korvauksia koskevan päätöslauselman(2). Päätöslauselmassaan parlamentti mm. kehotti komissiota "laatimaan välittömästi direktiiviluonnoksen, joka velvoittaa jäsenvaltiot yhdenmukaistamaan korkeimmalla tasolla väkivaltarikosten uhreille maksettavien korvausten määrän riippumatta siitä, mistä jäsenvaltiosta uhri on kotoisin". 1998: Wienin toimintasuunnitelma(3) hyväksyttiin. Kyseisessä neuvoston ja komission toimintasuunnitelmassa kehotetaan kiinnittämään huomiota mm. seuraaviin kysymyksiin: - Etsitään tapoja tukea rikoksen uhreja. - Laaditaan vertaileva selvitys rikoksen uhreille tarkoitetuista korvausjärjestelmistä. - Arvioidaan mahdollisuuksia toteuttaa asiaan liittyviä toimia EU:n tasolla. 1999: Tampereella kokoontunut Eurooppa-neuvosto korosti päätelmissään(4) tarvetta vahvistaa rikoksen uhrien suojaamista koskevat vähimmäisvaatimukset. Lisäksi jäsenvaltioita kehotettiin laatimaan kansallisia ohjelmia, joilla rahoitettaisiin sekä julkisyhteisöjen että hallituksista riippumattoman sektorin toimia rikoksen uhrien avustamiseksi ja suojelemiseksi. 1999: Komissio antoi rikoksen uhreja koskevan tiedonannon(5), jossa tarkasteltiin korvauskysymysten lisäksi myös muita seikkoja, joiden avulla rikollisuuden vastaista taistelua voidaan tehostaa Euroopan unionissa. 2001: Neuvosto hyväksyi puitepäätöksen(6) uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä. 2001: Annettiin Bryssel I -asetus(7) tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta. 2001: Komission esitti vihreän kirjan(8) rikoksen uhreille maksettavista korvauksista. Vihreän kirjan pääaiheena olivat valtion varoista maksettavat korvaukset, minkä lisäksi siinä luotiin yleiskatsaus eri jäsenvaltioissa käytössä oleviin vastaaviin järjestelmiin. Tältä pohjalta vihreässä kirjassa pohdittiin, minkälaisia tavoitteita asiaa koskevalle yhteisön aloitteelle mahdollisesti tulee asettaa, ja ehdotettiin seuraavaa: - Turvataan rikoksen uhrien mahdollisuus saada korvausta julkisista varoista EU:n alueella. - Ryhdytään toimiin epäoikeudenmukaisten seurauksien rajoittamiseksi, joita eri jäsenvaltioissa sovellettavien korvausten tason huomattava vaihtelu saattaa aiheuttaa. - Helpotetaan rikoksen uhrien mahdollisuutta saada korvausta valtiolta rajatylittävissä tilanteissa. On syytä panna merkille, että vihreän kirjan sisällöstä keskusteltiin vuosina 2001-2002 sekä unionin toimielimissä että jäsenvaltioissa ja järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan piirissä. Keskustelun tulokset osoittivat selvästi, ettei rikoksen uhreille maksettavia korvauksia ole järjestetty EU:ssa tyydyttävällä tavalla ja että vihreässä kirjassa asetetut tavoitteet tulee toteuttaa. 2002: Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausunnon vihreästä kirjasta. Lausunnossaan(9) komitea kannatti komission aloitetta ja tähdensi muun muassa seuraavia seikkoja: - Jäsenvaltioiden toisistaan poikkeavat perinteet vaikeuttavat asian käsittelyä - ongelma pahenee laajentumisen myötä. Lisäksi vihreässä kirjassa asetettujen tavoitteiden saavuttaminen on välttämätöntä, "jotta kansalaisiin ja heidän konkreettisiin ongelmiinsa keskittyvä Euroopan rakentaminen onnistuisi". - Kaikkien tahojen tulee suhtautua ongelman ratkaisemiseen myönteisesti ja tasapainoisesti, jotta jäsenvaltioiden näkökantoja voidaan lähentää. - Vaarana on, että järjestelmät poikkeavat toisistaan vastaisuudessakin. Tällöin on mahdollista, että yhteisesti sovittu korvausten vähimmäistaso muutetaan joissakin valtioissa enimmäistasoksi ja että järjestelmän kehittäminen jatkuu niissä maissa, joissa uhrien suojelu on ennestäänkin hyvin järjestetty. - Yhteisesti sovitun järjestelmän täytäntöönpano on turvattava määräämällä rangaistuksia niille, jotka eivät noudata saavutettua kompromissiratkaisua, ja luomalla järjestelmää täydentävä yhteisön rahasto. - Edellä mainittujen ongelmien takia "vaikeuksiin on ... puututtava yhteisesti entistä ponnekkaammin. Toimia on kehitettävä asteittain ja puutteet on korjattava vähitellen ottamalla huomioon eri lähtökohdat(10)". 2002: Euroopan parlamentti hyväksyi komission vihreää kirjaa koskevan päätöslauselman(11). Päätöslauselmassaan parlamentti suhtautui myönteisesti komission aloitteeseen ja tähdensi mm. seuraavia seikkoja: - Jäsenvaltioiden välillä on huomattavia eroja rikoksen uhreille maksettavia korvauksia koskevissa kansallisissa järjestelmissä; unioni ei ole hyväksynyt lainsäädännöllisiä yhteisön toimia, joissa otettaisiin huomioon uhrien oikeutta korvaukseen koskevat erityistilanteet rajatylittävissä tapauksissa; on luotava valtion maksamia korvauksia koskevat vähimmäisjärjestelmät. - Uhreille maksettavia valtion korvauksia koskevia järjestelmiä on tarpeen lähentää. Lisäksi tulee määrittää valtion vastuun lisäsoveltamista koskevat vähimmäisvaatimukset. - Uhrien suojelemista varten on perustettava eurooppalainen koordinointielin ja mahdollisesti eurooppalainen solidaarisuusrahasto, josta maksetaan korvauksia komission vahvistamien kriteerien mukaisesti. - Kansalaisille tulee suunnata tiedotuskampanjoita rikoksen uhreille tarkoitetusta yhteisön korvausjärjestelmästä. 2002: Komissio esitti käsiteltävänä olevan direktiiviehdotuksen rikoksen uhreille maksettavista korvauksista. 1.3.2. Rikoksen uhreille maksettavilla korvauksilla "voidaan täydentää toimenpiteitä, joiden avulla on pyritty edistämään yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä sekä rikosten ja terrorismin torjuntaa". Korvausjärjestelmä on siis yhteensopiva niiden perustamissopimuksen määräysten kanssa, joiden tavoitteena on luoda EU:sta vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue. Edellä mainitut perustamissopimuksen määräykset ovat myös yleinen peruste sille, että yhteisön tulee ryhtyä toimenpiteisiin ongelman ratkaisemiseksi. 2. Direktiiviehdotuksen sisältö 2.1. Ehdotuksella pyritään edistämään seuraavien perustamissopimuksessa asetettujen tavoitteiden saavuttamista: - yhteisen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luominen - henkilöiden vapaan liikkuvuuden turvaaminen unionin alueella. 2.1.1. Komission ehdotus on siten jatkoa samasta aiheesta annetulle vihreälle kirjalle ja Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmille. Ehdotuksen yleisenä tavoitteena on varmistaa, että kaikki Euroopan unionin kansalaiset ja EU:n alueella laillisesti asuvat henkilöt voivat saada asianmukaisen korvauksen vahingoista, joita heille aiheutuu heidän joutuessaan rikoksen uhriksi EU:n alueella. 2.1.2. Edellä mainittu yleinen tavoite pyritään ehdotuksen mukaan saavuttamaan seuraavin keinoin: - Varmistetaan, että kaikissa EU:n jäsenvaltioissa toteutetaan mahdollisuus saada asianmukainen korvaus valtion varoista. Tämä tapahtuu vahvistamalla rikoksen uhreille maksettavia valtion korvauksia koskevat vähimmäisvaatimukset. - Varmistetaan, että se, missä jäsenvaltiossa rikos on tehty, ei vaikuta kielteisesti rikoksen uhrin käytännön mahdollisuuksiin saada korvausta valtiolta (rajatylittävät tilanteet, joissa hakemus tehdään asuinvaltion viranomaiselle). 2.1.3. Uhrin mahdollisuudet saada korvausta rikoksentekijältä eivät kuulu ehdotetun direktiivin soveltamisalaan. Ehdotetun direktiivin perusteluissa todetaan, että "mahdollisuutta saada päätös rikoksentekijän maksamista korvauksista käsitellään uhrien asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä tehdyssä puitepäätöksessä". Tällaisten päätösten täytäntöönpanosta rajatylittävissä tilanteissa on tehty tai on valmisteilla aloitteita. Niillä pyritään turvaamaan oikeussuoja yksityisoikeuden alaan kuuluvissa rajatylittävissä riita-asioissa yleensä, mistä on hyötyä myös rikoksen uhreille(12). 2.1.4. Käsiteltävänä olevan direktiiviehdotuksen mukaan rikoksen uhreille tarkoitetun nykyisen korvausjärjestelmän aiheuttamat epäoikeudenmukaiset ja mielivaltaiset seuraukset eivät sovi yhteen sen tavoitteen kanssa, että EU:sta luodaan kaikille yhteinen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue. Myöskään vuonna 1983 tehdyllä eurooppalaisella yleissopimuksella ei ole onnistuttu tarjoamaan kattavaa suojaa kaikille EU:n kansalaisille, vaikka sopimus onkin edistänyt uhreille maksettavia valtion korvauksia koskevien järjestelmien perustamista. Kyseisellä yleissopimuksella pyrittiin luomaan korvausjärjestelmiä koskevat vähimmäisvaatimukset, mutta saavutetut tulokset eivät tältä osin vastaa sitä, mitä EU:n kansalaisilla ja EU:n alueella laillisesti asuvilla henkilöillä on oikeus odottaa, kun otetaan huomioon, että yleissopimuksen avaamisesta allekirjoitettavaksi on kulunut jo 19 vuotta. Tämä tosiasia on myös peruste sille, että yhteisön tulee ryhtyä asiassa toimenpiteisiin. 2.1.5. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja rikoksen uhreille maksettavien valtion korvausten välisen yhteyden todetessaan(13), että "perustamissopimuksessa taattu henkilöiden oikeus vapaaseen liikkuvuuteen edellyttää väistämättä rikoksen uhrien suojelemista". Käsiteltävänä olevan ehdotuksen ei voida kuitenkaan katsoa kuuluvan perustamissopimuksen 94 ja 95 artiklojen(14) soveltamisalaan, vaan ehdotuksen tavoitteet kuuluvat Euroopan yhteisön perustamissopimuksen määräysten kokonaisvaltaiseen soveltamisalaan yleisellä tasolla(15). Käsiteltävänä olevan ehdotuksen oikeusperustaksi on siten valittava perustamissopimuksen 308 artikla(16). 3. Yleistä 3.1. ETSK katsoo, että käsiteltävänä oleva komission direktiiviehdotus on konkreettinen tulos pitkäaikaisista pyrkimyksistä ratkaista merkittävä ongelma, joka liittyy rikoksen uhreiksi jäsenvaltioiden alueella joutuville kansalaisille maksettaviin valtion korvauksiin. Komitean mielestä ehdotus on myös merkittävä lainsäädännöllinen edistysaskel pyrittäessä yleisemmin luomaan vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva yhtenäinen alue. Komitea katsoo myös, että ehdotuksella puututaan konkreettisesti siihen, miten kansalaisten tämän päivän todelliset ongelmat ratkaistaan jäsenvaltioiden alueellisten toimivaltuuksien muuttuessa. Lisäksi jäsenvaltioiden rooliin ja luonteeseen tulee nykyaikana kuulua kansalaisten hyvinvoinnista huolehtiminen. 3.2. Tämän takia ETSK suhtautuu myönteisesti direktiiviehdotukseen ja sen tavoitteisiin. Komitea katsoo, että tietyin - joskin huomattavin - edellytyksin direktiivi edistää - EU:n kehittämistä vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi - henkilöiden vapaata liikkumista unionin alueella - asiaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön ja rajatylittävissä tilanteissa sovellettavien järjestelyjen yhdenmukaistamista toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden mukaisesti. 3.3. Edellä mainituista syistä komitea kannattaa yleisesti ottaen ehdotettua direktiiviä. Komitea katsoo kuitenkin, että tietyt direktiiviehdotuksen artiklat vaativat edelleen selventämistä ja tarkempaa sanamuotoa. 3.4. ETSK katsoo, että direktiiviehdotus selkeyttää suhtautumista etenkin seuraaviin merkittäviin kysymyksiin: - Siinä määritetään selvästi korvauksiin oikeutetut henkilöt (2 artikla). Siten vältetään ongelmat, joita on ilmennyt, kun jäsenvaltioita on vaadittu korvaamaan toisten jäsenvaltioiden kansalaisten kärsimiä vahinkoja (ks. asiaan liittyvä tuomioistuimen päätös ja ehdotuksen 3 artiklan 2 kohta) - Siinä velvoitetaan ne jäsenvaltiot, jotka eivät vielä ole perustaneet vastaavaa korvausjärjestelmää, perustamaan sellainen. - Siinä ehdotetaan järjestelmän luomista helpottamaan niiden uhrien yhteydenpitoa, jotka asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, joka on vastuussa korvauksen suorittamisesta. 3.5. Komitea katsoo kuitenkin, että käsiteltävänä oleva direktiiviehdotus antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden luoda toisistaan merkittävästi poikkeavia järjestelmiä. Komitea katsoo tämän takia, että mm. seuraavia asioita tulee harkita huolellisesti: - 4 artikla, jossa esitetään korvauksen määrän määrittämiseen sovellettavat periaatteet: Kyseisen artiklan 1 kohdassa esitetään periaate, jonka mukaan korvaukset maksetaan täysimittaisina. Tämän jälkeen artiklan 2 ja 3 kohdissa esitetään kuitenkin huomattavia poikkeuksia tähän periaatteeseen, minkä seurauksena sovellettavat järjestelmät voivat poiketa toisistaan merkittävästi. - Avustavan viranomaisen ja päättävän viranomaisen yhteistyötä koskevat määräykset: koska kyseisten viranomaisten yhteistyötä ei määritetä ehdotuksessa riittävän yksityiskohtaisesti, voi yhteistyössä ilmetä ongelmia, mikä todennäköisesti vähentää jäsenvaltioiden kansalaisten halua käyttää hyväkseen direktiiviluonnoksessa määrättyjä oikeuksia. 3.5.1. ETSK korostaa, että koska ehdotus jättää jäsenvaltioille mahdollisuuden soveltaa huomattavan paljon toisistaan poikkeavia järjestelmiä, ei ole ollenkaan varmaa, että ehdotus lopulta edistää pyrkimyksiä kehittää EU:sta kaikille yhteinen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue. 4. Erityistä 4.1. ETSK katsoo yleisesti, että direktiivin tavoitteiden täsmällinen määrittely on ehdoton edellytys sille, että direktiiviä voidaan soveltaa toisistaan merkittävästi poikkeavissa poliittisissa sekä hallinto- ja oikeusjärjestelmissä. 4.1.1. Jotta tämä tavoite voitaisiin saavuttaa, komitea katsoo, että direktiivissä tulisi ottaa huomioon myös seuraavat seikat: 4.1.1.1. Rikokset tulee määritellä niin, että ne sisältävät uhrin henkeen, terveyteen tai hänen fyysiseen koskemattomuuteensa kohdistuvien rikosten lisäksi myös uhrin henkiseen hyvinvointiin ja koskemattomuuteen kohdistuvat rikokset (2 artiklan 1 kohdan alakohta a). 4.1.1.2. Avustavien viranomaisten ja päättävien viranomaisten toimivaltuudet tulee määrittää yksityiskohtaisesti. Samalla tulee yksinkertaistaa kyseisten viranomaisten yhteistyöhön liittyviä menettelyjä niin, että byrokratia vähenee ja että jäsenvaltioiden kansalaisten on helpompi käyttää hyväkseen direktiivissä määrättyjä oikeuksia. Direktiivissä tulee erityisesti mainita kussakin tapauksessa sovellettava lainsäädäntö sekä tehdä asianmukainen ero uhrin asuinpaikassa sovellettavan ja rikoksen tapahtumapaikassa sovellettavan lainsäädännön välillä (alk. 16 artikla). 4.1.1.3. Uhrin mahdollisuuksia saada ennakkokorvausta tulee vahvistaa. On syytä korostaa, että välittömästi rikoksen jälkeen seuraava ajanjakso on uhrille usein kaikkein tuskallisin ja että juuri silloin hän tarvitsee eniten apua (5 artikla). 4.1.1.4. Ennakkokorvausten maksamista koskeva menettely tulee määrittää siten, että syntyvä järjestelmä täyttää mahdollisimman hyvin seuraavat vaatimukset: - Järjestelmä on Euroopan laajuinen, sitä sovelletaan yleisesti ja se sisältää ennakkokorvauksen määrää koskevat yhteiset kriteerit. - Järjestelmän soveltamisesta vastaa kunkin jäsenvaltion nimeämä oikeus- tai hallintoviranomainen. - Järjestelmän ylläpito voidaan todennäköisesti rahoittaa ainakin osittain yhteisön varoista. Siten voidaan ratkaista ongelmat, jotka johtuvat siitä, että kansalaisten liikkuvuus unionin eri alueilla vaihtelee suuresti. 4.1.1.5. Edellä mainittua menettelyä luotaessa voitaisiin hyödyntää kokemuksia, joita on saatu julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskevien sopimusten solmimista edeltävänä ajanjaksona sovellettavan tilapäisen oikeussuojan onnistuneesta muotoilusta (direktiivi 89/665/ETY). 4.1.1.6. On selvää, että lopullisen korvauksen maksaminen valtion varoista tulee varmistaa seuraavissa tapauksissa: - Rikoksentekijää ei yrityksistä huolimatta saada kiinni. - Rikoksentekijä saadaan kiinni, mutta hänellä ei ole riittävästi varoja, jotta hän voisi maksaa tyydyttävän korvauksen uhrille. 4.1.1.6.1. Jos korvauksen määrälle asetetaan yläraja, tulee kyseistä summaa tarkistaa säännöllisesti elinkustannusten mukaan. 4.1.1.7. Tämän lausunnon 4.1.1.3 ja 4.1.1.4 kohdissa esitetyt ratkaisut mahdollistavat valtiovallan toiminnalle asiassa asetettavien tavoitteiden selventämisen. Valtiovallan tulee toimia heti prosessin alkuvaiheessa eli välittömästi rikoksen jälkeen, jolloin uhri on erityisessä avuntarpeessa, ja prosessin loppuvaiheessa, kun on käynyt lopullisesti selväksi, ettei uhrilla ole mahdollisuutta saada. Bryssel 26. helmikuuta 2003. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Roger Briesch (1) Kymmenen jäsenvaltiota ratifioi kyseisen sopimuksen, minkä jälkeen kaksi jäsenvaltiota edellisten lisäksi on allekirjoittanut sen. Sopimuksessa ei määrätä konkreettisista toimista, joilla parannettaisiin rikoksen uhrien mahdollisuutta saada korvausta julkisista varoista rajatylittävissä tilanteissa. (2) A3-13/89, EYVL C 256, 12.9.1989, s. 32. (3) EYVL C 19, 23.1.1999, s. 1. 51 kohdan c alakohta. (4) Puheenjohtajan päätelmät, 32 kohta. (5) KOM(1999) 349 lopullinen. (6) EYVL L 82, 22.3.2001, s. 1. (7) Neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla, EYVL L 12, 16.1.2001, s. 1. (8) KOM(2001) 536 lopullinen. (9) EYVL C 125, 27.5.2002. (10) EYVL C 125, 27.5.2002, kohta 5.2. (11) A5-0309/2002 lopullinen. (12) KOM(2002) 562 lopullinen, kohta 3.3. (13) Asia 186/87, Ian William Cowan v. Trésor public, Kok. 1989, s. 195. (14) Perustamissopimuksen 94 ja 95 artiklat. (15) Ks. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 2/94, 28.3.1996. (16) Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 308 artikla, s. 163.