KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE Ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen sisällyttäminen talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikkaan Kokonaisvaltaisen strategian osatekijät

Sisällysluettelo

1. Yhteenveto

2. Taustaa

3. Politiikan yhtenäisyys kestävän kehityksen edistämisessä

4. Ympäristönäkökohtien yhdentämisen haasteita ja mahdollisuuksia

4.1. Kestävä taloudellinen ja sosiaalinen kehitys

4.2. Kehitysmaiden yhdentäminen maailmantalouteen ja yksityisen sektorin kehittäminen

4.2.1. Kauppa

4.2.2. Yksityisen sektorin kehittäminen

4.2.3. Kansainväliset investoinnit

4.3. Köyhyyden torjunta

5. Monenvälisten ympäristösopimusten ja -prosessien velvoitteet

6. Ympäristönäkökohtien sisällyttäminen ohjelmointiin ja hankesykliin

6.1. Rahoituksen myöntäminen ympäristöohjelmiin

6.2. Maa- ja aluekohtaiset strategiat ja ohjelmat

6.3. Ohjelma ja hankesykli

7. Yhdentämisen edistäminen ja arviointi

7.1. Henkilöstöresurssit

7.2. Sisäinen valmiuksien kehittäminen, koulutus ja tiedonjako

7.3. Ympäristönäkökohtien yhdentämisen onnistumisen arviointi

8. Päätelmät

lyhenteet

Liite I: Säädökset, jotka liittyvät ympäristön ja kestävän kehityksen sisällyttämiseen EY:n talous- ja kehitysyhteistyöhön

LIITE II: Ympäristönäkökohtien sisällyttäminen tiettyihin EY:n talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikan asiakirjoihin vuodesta 1992

liite III: yhteisön osallistuminen monenvälisiin ympäristösopimuksiin ja -prosesseihin

liite IV: rahoituksen jakautuminen alueittain eri ympäristöaloille ja EY:n, EIP:n ja EBRD:n tärkeimmät yhteisön ulkopuolisille maille tarkoitetut rahoitusvälineet

liite V: OECD:n kehitysapukomitean perusindikaattorit

liite VI: sisäisen suorituskyvyn indikaattorit

1. Yhteenveto

Vastauksena Cardiffin Eurooppa-neuvoston kokouksessa kesäkuussa 1998 tehtyihin sitoumuksiin tässä asiakirjassa hahmotellaan osatekijöitä strategialle, jonka avulla on tarkoitus varmistaa, että luonnonympäristö on avainasemassa Euroopan unionin tukiessa kehitysmaita.

Kehitysmailla itsellään on päävastuu ympäristönäkökohtien tunnistamisesta ja niiden vaatimista toimista sekä niiden sisällyttämisestä muihin politiikan osa-alueisiin. EU:n talous- ja kehitysyhteistyöohjelmissa pitäisi tukea kehitysmaiden pyrkimyksiä suojella omaa ympäristöään ja maailmanlaajuista ympäristöä.

Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on kiinnitettävä erityistä huomiota maiden institutionaalisten ja hallinnollisten valmiuksien vahvistamiseen, jotta ne pystyisivät hoitamaan ympäristöä tehokkaasti. Niiden täytyy pystyä laatimaan ja panemaan täytäntöön tarvittavat säännökset ja valvomaan niiden noudattamista. On tärkeää, että julkisen ja yksityisen sektorin kehitys heijastavat ympäristöön liittyviä kysymyksiä.

Kaiken yhteisön ulkopuolisiin maihin sovellettavan yhteisöpolitiikan olisi oltava yhtenäistä ja sen vaikutuksia kehitysmaihin, ympäristövaikutukset mukaan luettuina, on analysoitava.

EU:n ponnisteluissa kehitysmaiden yhdentämiseksi maailmantalouteen pitäisi myös kuvastua sitoutuminen ympäristön kestävään kehitykseen, erityisesti Maailman kauppajärjestön (WTO) seuraavalla neuvottelukierroksella.

Laajassa mittakaavassa tarkasteltuna sekä Euroopan unioni että kehitysmaat ovat osallisina monissa kansainvälisissä ympäristösopimuksissa ja -prosesseissa. Euroopan yhteisön olisi rohkaistava kehitysmaita osallistumaan täysipainoisesti tärkeisiin neuvotteluihin ja kehittämään asianmukaisia menettelytapoja ja toimenpiteitä, joiden avulla ne pystyvät panemaan täytäntöön sopimukset, joihin ne osallistuvat. Komissio puolestaan korostaa erityisesti tärkeimpiä Yhdistyneiden Kansakuntien ilmastonmuutosta, biologista monimuotoisuutta ja aavikoitumista koskevia yleissopimuksia sekä kehitysmaiden mahdollista merkitystä näissä maailmanlaajuisissa ympäristökysymyksissä.

Nimenomaan ympäristötarkoituksiin suunnattu EY:n rahoitus on melko vähäistä verrattuna yhteisön tukien kokonaismäärään. Suurin haaste on ympäristönäkökohtien sisällyttäminen kaikkiin osa-alueisiin. Näin ollen ympäristönäkökohtien sisällyttämistä kaikkien EY-tukien käyttöön, ohjelmointiin ja hankesykliin täytyy jatkaa ja voimistaa. Tarkistetut suuntaviivat ympäristönäkökohtien yhdentämisestä ovat erityisen tärkeässä asemassa. Komission henkilöstön on sisällytettävä hankkeiden ja ohjelmien arviointi kaikkeen toimintaan. Pitkäaikaisena tavoitteena on kuitenkin auttaa kumppanuusmaita ottamaan oma vastuunsa ympäristönsuojelusta.

EY:n tuen ympäristönsuojeluvaikutusta on syytä arvioida jatkuvasti vakituisten indikaattoreiden ja säännöllisesti suoritettavien arviointien avulla.

2. Taustaa

Kehitys on kestävää, kun se on taloudellisesti tehokasta, demokraattista ja pluralistista, sosiaalisesti tasapuolista ja ympäristöä säästävää.

Ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten sisällyttäminen EY:n politiikkaan on yksi Amsterdamin sopimuksen mukaisista perusvelvoitteista. Kestävän kehityksen edistäminen on myös yksi yhteisön kehitysyhteistyön päätavoitteista [1]. Tämä kuvastuu Lomén sopimuksessa ja säädöksissä, jotka koskevat yhteistyötä eri kehitysmaaryhmien kanssa (katso liite I). Kansainvälisellä tasolla on sovittu OECD:n kehitysapukomitean (DAC) 21. vuosisadan hahmottelu -strategiassa (Shaping the 21st Century), että vuoteen 2015 mennessä pyritään muuttamaan kielteisten ympäristösuuntauksien suunta päinvastaiseksi.

[1] Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 177 artikla.

Unionin tasolla Cardiffin Eurooppa-neuvoston kokouksessa kesäkuussa 1998 sitouduttiin voimakkaasti sisällyttämään ympäristönäkökohdat ja kestävä kehitys kaikkeen EY:n politiikkaan ja kehotettiin kaikkia neuvoston asiaan liittyviä kokoonpanoja laatimaan omat yhdentämisstrategiansa. Eurooppa-neuvosto kehotti Wienissä joulukuussa 1998 pidetyssä kokouksessaan kehitysneuvostoa ja neuvoston muita kokoonpanoja kehittämään asiaa edelleen omalta osaltaan.

Komissio laati valmistautuessaan kehitysneuvoston viimeisimpään, toukokuussa 1999 pidettyyn kokoukseen tiedotteen erityisesti ympäristön suhteen saavutetusta edistyksestä kestävän kehityksen sisällyttämisessä EY:n talous- ja kehitysyhteistyöhön (Progress in integrating sustainable development into EC development and economic co-operation with particular reference to the environment). Aikaisemman arvioinnin perusteella [2] tiedotteessa määriteltiin osa-alueita, joilla tarvitaan vielä parannuksia, ja sitä käytettiin perustana kehitysneuvoston päätelmissä, joissa tämä kehottaa komissiota laatimaan yhdessä jäsenvaltioiden kanssa kokonaisvaltaisen strategian osatekijät, joihin sisältyy toimenpideaikataulu, resurssierittely ja käytettävät indikaattorit, esitettäväksi kehitysneuvostolle marraskuussa 1999.

[2] Evaluation of the Environmental Performance of EC Programmes in Developing Countries. Environmental Resources Management (ERM). Bryssel. 1997.

Kehitysmailla on päävastuu niille tärkeiden ympäristönäkökohtien tunnistamisesta ja niiden vaatimista toimista sekä niiden sisällyttämisestä muihin politiikan osa-alueisiin. Kaikki maat ovat sitoutuneet vuonna 1997 pidetyssä YK:n yleiskokouksen erityisistunnossa (Rio plus 5) laatimaan vuoteen 2002 mennessä kansallisia kestävän kehityksen strategioita. EY:n talous- ja kehitysyhteistyössä pitäisi tukea kehitysmaiden pyrkimyksiä suojella omaa ympäristöään ja maailmanlaajuista ympäristöä. Yhteisön on lisättävä vuoropuhelua ympäristöasioista kumppanuusmaiden kanssa.

3. Politiikan yhtenäisyys kestävän kehityksen edistämisessä [3]

[3] Tämä kappale perustuu politiikan yhtenäisyyttä käsittelevään komission epäviralliseen asiakirjaan, joka esitettiin kehitysneuvostolle toukokuussa 1999. Kehitysneuvoston päätelmissä kesäkuulta 1997 pyydetään komissiota raportoimaan säännöllisesti yhtenäisyyden parantamisessa tapahtuneesta edistyksestä, johon sisältyvät kaikki yksittäiset toiminnalliset järjestelyt.

Kestävän kehityksen järjestelmälliseksi edistämiseksi on varmistettava talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikan sekä EU:n ja EY:n muiden politiikan osa-alueiden yhtenäisyys. Tämä on erityisen tärkeää kauppa-, teollisuus-, maatalous- ja kalastuspolitiikassa mutta myös yhteisessä ulko- ja turvallisuuspolitiikassa, siirtolais-, talous- ja rahapolitiikassa, kuluttajapolitiikassa, tutkimuksessa ja teknologisessa kehittämisessä ja ympäristöpolitiikassa. Ympäristönäkökohdat ovat merkityksellisiä myös "avustuksen, kunnostuksen ja kehityksen yhdistämisen" käsitteen suhteen, ja tätä asiaa kartoitetaan komissiossa paraikaa.

Tähän mennessä EU:n ja EY:n politiikan yhtenäisyyttä ja sen vaikutuksia kehitysmaihin ei ole analysoitu järjestelmällisesti. Neuvoston ja Euroopan parlamentin täytyy jatkaa keskusteluaan aiheesta ja järjestää ohjausta sen suhteen, miten asiaa on lähestyttävä. Neuvoston erityiskokoonpanoissa järjestettävät keskustelut aiheesta olisi myös otettava harkintaan.

Politiikoiden ympäristövaikutukset ovat eri kehitysmaissa hyvin erilaisia, ja niitä on sen vuoksi vaikea arvioida. Kauppapolitiikan ympäristövaikutuksista on tehty tutkimuksia joissakin kehitysmaissa. [4] Vaikka näiden tutkimusten tulokset ovat usein vaikeasti tulkittavia, tutkimukset ovat välttämättömiä politiikan suunnittelussa ja täytäntöönpanossa tehtävissä valinnoissa tarvittavien tietojen kannalta. Niillä on tärkeä merkitys myös maa- tai aluekohtaisten ohjelmien ja hankkeiden laatimisessa kielteisten ympäristövaikutusten ehkäisemiseksi. Niinpä tällaisia tutkimuksia olisi jatkettava erityisesti ympäristönäkökohtien taloudellisten vaikutusten määrittelemiseksi.

[4] "The environmental and socio-economic impact of sugar cane and banana production in Colombia", 1996. "EU trade policy, the Lomé Convention, the horticultural sector and the environment Kenya", 1996. "Development co-operation objectives and the beef protocol: Economic analysis of the case of Botswana", 1996. Brewster, Dwarika, Pemberton, "EC trade policy. The Lomé Convention and the third world environment: a study of the economic environment linkages through trade in the Windward Islands, Trinidad and Tobago", 1997.

EY:n perustamissopimuksessa edellytetään, että yhteisö ottaa huomioon kehitysyhteistyötavoitteet sellaisessa politiikassa, joka on omiaan vaikuttamaan kehitysmaihin [5]. Tämän vuoksi olisi syytä ottaa kehitysmaanäkökohdat järjestelmällisesti huomioon tarkasteltaessa komission ehdotuksia neuvostolle ja Euroopan parlamentille, erityisesti edellä mainituilla toiminnan aloilla. EY:n talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikan suhteen komission uusi rakenne tarjonnee entistä enemmän mahdollisuuksia politiikan yhtenäisyyden parantamiseen.

[5] Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 178 artikla.

Kehitysmailla pitäisi olla enemmän mahdollisuuksia ilmaista mielipiteensä EY:n politiikan yhtenäisyydestä. Esimerkiksi Lomén sopimuksessa määrätään, että silloin kun yhteisö suunnittelee toteuttavansa toimenpiteitä, jotka voisivat vaikuttaa AKT-valtioiden etuihin, se ilmoittaa siitä niille riittävän ajoissa, ja tarvittaessa AKT-valtiot voivat myös omasta aloitteestaan esittää tiedustelun [6]. Pitäisi selvittää mahdollisuutta käyttää tätä menetelmää useammin ja soveltaa samantyyppisiä menetelmiä muiden kehitysmaaryhmien sopimuksissa. Olisi myös hyväksi käyttää erityyppisiä tilaisuuksia politiikan yhtenäisyydestä keskustelemiseen tärkeimpien kehitysmaaryhmien kanssa.

[6] Lomé IV -sopimuksen 12 artikla.

Paraikaa neuvoston eri kokoonpanoissa käynnissä oleva ympäristönäkökohtien yhdentämisstrategioiden valmistelu tarjoaa huomattavan mahdollisuuden parantaa koko EU-politiikan yhtenäisyyttä ympäristön ja kestävän kehityksen suhteen. Näiden strategioiden mahdolliset vaikutukset kehitysmaihin pitäisi ottaa huomioon EY:n perustamissopimuksen mukaisesti koko yhdentämisprosessissa, esimerkiksi Helsingin huippukokouksessa ja erityisesti erilaisten alakohtaisten strategioiden toteutuksessa.

4. ympäristönäkökohtien yhdentämisen haasteita ja mahdollisuuksia

Amsterdamin sopimuksessa määritellyt kolme tärkeintä kehitystavoitetta asettavat haasteita ympäristönäkökohtien sisällyttämiselle talous- ja kehitysyhteistyöhön.

4.1. Kestävä taloudellinen ja sosiaalinen kehitys

Pitkäaikainen kestävä talouskehitys on sopusoinnussa ympäristön kannalta kestävän kehityksen kanssa. Tämän varmistamiseksi ympäristön kestävä kehitys on otettava järjestelmällisesti huomioon talous- ja sosiaalipolitiikkaa laadittaessa. Saavuttaakseen pitkäaikaisen talouskasvun monet maat ovat ottaneet käyttöön voimakkaita rakennesopeutustoimia. Rakennesopeutuksella ja alakohtaisilla politiikoilla voi olla sekä myönteisiä että kielteisiä ympäristövaikutuksia: ne aiheuttavat suhteellisten hintojen muutoksia, jotka puolestaan aiheuttavat korvautuvuusvaikutuksia ja muutoksia tuotannossa, sekä sääntely- ja institutionaalisen rakenteen muutoksia. Se, ovatko rakennesopeutuksen ympäristövaikutukset myönteisiä vai kielteisiä, riippuu usein talouden tilasta ennen sopeuttamisohjelmaa sekä lieventävien toimenpiteiden määrästä.

Rakennesopeutuksen mahdollisia kielteisiä ympäristövaikutuksia ovat seuraavat:

*Taloudellisen toiminnan lisääntyminen voi johtaa uusiutuvien ja uusiutumattomien luonnonvarojen kulutuksen lisääntymiseen ja mahdollisesti epäpuhtauksien ja jätteiden lisääntymiseen sekä kestämättömään luonnonvarojen hoitoon;

*Kaupan vapauttaminen voi johtaa luonnonvarojen käytön lisääntymiseen, mikä saattaa lisätä ympäristön vahingoittumisen riskiä; [7]

[7] Monet Afrikan maat ovat sallineet trooppisten sademetsien hakkuiden lisäämisen kasvattaakseen vientitulojaan. Sääntelyn purkaminen kaivosalalla on aiheuttanut pienimuotoisen kaivostoiminnan lisääntymistä ja siitä johtuvia ympäristöhaittoja esimerkiksi Burkina Fasossa, Tansaniassa ja Zimbabwessa (elohopeapäästöt, joenrantojen eroosio, puutteellisesta työturvallisuudesta johtuvat terveysriskit).

*Budjettileikkaukset vaikuttavat hallinnolliseen järjestelmään ja vähentävät usein jo ennestään niukkoja ympäristöasioiden ja lakien valvontaan, kansalaisten tietoisuuden lisäämiseen ja koulutukseen suunnattuja määrärahoja.

On olemassa jatkuva tarve sisällyttää ympäristönäkökohtia rakennesopeutuspolitiikkaan, jotta saavutettaisiin kestävä talouskasvu ilman ympäristön vahingoittumista. Todennäköisia ympäristövaikutuksia ja -mahdollisuuksia on arvioitava tarkasti valmisteluvaiheessa. Tällainen arviointi voi myös näyttää suuntaa sellaisille laajoille ympäristöpolitiikan muutoksille, jotka parantavat tehokkuutta ja kannattavuutta. Lisäksi julkisten menojen analysointi ja julkisen sektorin uudistukset ovat tärkeitä tekijöitä hallitusten ympäristösääntelytehtävien vahvistamisessa. Tällaisten rakennesopeutusohjelmien arviointien valmistelu sisältyy pilottitoimiin.

EY:n muu kehitysyhteistyöpolitiikka on myös erittäin tärkeä kehitysmaiden kestävälle kehitykselle, mutta se, missä määrin ympäristönäkökohtien yhdentäminen on mahdollista, vaihtelee. Joillakin politiikan osa-alueilla noudatetaan jo lähestymistapaa, joka kattaa täysin kestävän kehityksen yhdentämisen, ja useimmilla aloilla tunnustetaan ympäristönäkökohtien merkitys toiminnan suunnittelussa ja toteutuksessa (liite II). Joillakin osa-alueilla on laadittu politiikan toteutuksen ohjaamiseksi alakohtaisia suuntaviivoja ja tehty strategisia tutkimuksia ympäristöstä ja kestävästä kehityksestä.

Ympäristönäkökohtia voisi kuitenkin monissa tapauksissa analysoida järjestelmällisemmin, ja ne voitaisiin ottaa paremmin huomioon toimintatapoja koskevissa suosituksissa erityisesti sellaisen politiikan osalta, jonka yhteydet ympäristöön ovat epäsuoria. Luotettavamman analyysin perusteella voitaisiin laatia ehdotuksia ympäristöulottuvuuden yhdentämiseksi paremmin ja löytää rakenteiden heikkouksia. Tämän vuoksi seuraavaan, vuonna 2000 alkavaan laajaan EY:n yhteistyöohjelmien ympäristönsuojelutason arviointiin sisältyy syvällinen politiikkojen analyysi. Yhteisössä pitäisi myös käydä enemmän syvällistä vuoropuhelua ympäristönäkökohtien sisällyttämisestä alakohtaisiin yhteistyöpolitiikkoihin, niin että otetaan huomioon EU:n jäsenmaiden kokemukset. Vuoropuhelussa korostetaan alakohtaisia uudistusohjelmia, jotka tarjoavat tärkeän mahdollisuuden edistää ympäristönäkökohtien sisällyttämistä kumppanuusmaiden taloudellisiin ja sosiaalisiin aloihin.

Usein ympäristön vahingoittumisen vaikutukset ja kustannukset jäävät jälkipolvien tai yhteiskunnan vähäosaisten kannettaviksi. Hallituksilla on erityisvastuu varmistaa ympäristön kestävä hoito sekä ympäristönsuojelutoimien hyödyn ja kustannusten jakautuminen oikeudenmukaisesti. Onnistuminen pitkällä aikavälillä riippuu kehitysmaiden omista ponnistuksista, yksityisistä investoinneista sekä tehostetusta hinnoittelusta ja kustannusvastaavuudesta, siten että painotetaan saastuttaja maksaa -periaatetta).

Kehitysyhteistyöhön pitäisi sisältyä pitkän aikavälin toimenpiteitä, jotka:

(1) edistävät kehitystä vauhdittavia toimia ja lisäävät kehitysmaiden valmiuksia hoitaa ympäristöä sekä julkisella että yksityisellä sektorilla;

(2) helpottavat lakisääteisiä ja markkinaehtoisia luonnonvarojen hoidon ja ympäristönsuojelun lähestymistapoja, joita ovat esimerkiksi verotus, vapaaehtoiset sopimukset ja vahingollisten tukien asteittainen poistaminen;

(3) edistävät ympäristötietoisuutta ja -koulutusta sekä kehittävät EU:n ja kehitysmaiden välisiä ympäristötutkimus- ja teknologiaverkostoja ja muita yhteisiä tutkimushankkeita.

4.2. Kehitysmaiden yhdentäminen maailmantalouteen [8] ja yksityisen sektorin kehittäminen

[8] Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 177 artiklan mukaan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikan on edistettävä "kehitysmaiden sopusointuista ja asteittaista yhdentymistä maailmantalouteen".

Kehitysmaita voidaan yhdentää maailmantalouteen kaupan ja alueellisen taloudellisen yhdentämisen kautta, mitä tukevat yksityisen sektorin kehitys ja kotimaiset ja ulkomaiset investoinnit. Tässä suhteessa kaupan ja ympäristön pitäisi toimia toistensa tukena.

EY:n voi auttaa pyrkimällä luomaan maailmanlaajuisilla markkinoilla tapahtuvalle tuotannolle ja kilpailulle oikeudenmukaiset edellytykset ja tasapainottamaan kaupan ja ympäristöriskien välistä suhdetta. Yhteisö on vakuuttanut, että aihetta koskevissa neuvotteluissa olisi otettava täysin huomioon kehitysmaiden tarpeet ja kestävän kehityksen tavoite.

4.2.1. Kauppa

Yhteisö pyrkii sisällyttämään kauppa- ja ympäristöulottuvuuden seuraavaan Maailman kauppajärjestön neuvottelukierrokseen [9] tavoitteenaan selventää:

[9] Yhteisön tavoitteet seuraavalla WTO:n neuvottelukierroksella on esitetty komission heinäkuussa 1999 antamassa tiedonannossa neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Maailman kauppajärjestön vuosituhannen vaihteen kierrosta koskeva Euroopan unionin lähestymistapa, ja siihen sisältyy myös laajempaa pohdintaa kehitysmaiden asemasta ja niiden tarpeista yleensä. Samantyyppisiä asioita käsiteltiin komission tiedonannossa neuvostolle ja Euroopan parlamentille kaupasta ja ympäristöstä KOM(96) 54 lopull.

(1) WTO:n sääntöjen ja monenvälisten ympäristösopimusten (Multilateral Environmental Agreement, MEA) mukaisten kaupan toimenpiteiden välistä juridista suhdetta. Olisi pyrittävä sopimaan näiden toimenpiteiden sisällyttämisestä WTO:n sääntöihin sekä sellaisista monenvälisistä sopimuksista, jotka voidaan katsoa MEA:iksi.

(2) WTO:n sääntöjen ja tuotekohdistamattomien prosessi- ja tuotantomenetelmien vaatimusten välistä suhdetta ja erityisesti sitä, ovatko ekotuotemerkkijärjestelmät WTO:n sääntöjen mukaisia.

(3) monenvälisten kauppasääntöjen ja tärkeimpien ympäristöperiaatteiden, erityisesti ennalta varautumisen periaatteen, välistä suhdetta. On välttämätöntä säilyttää WTO:n jäsenten oikeus varautua ennalta ihmisten terveyden, turvallisuuden ja ympäristön suojeluun, kuitenkin niin, että vältetään perusteettomia tai suhteettomia rajoituksia.

Neuvottelukierroksella pitäisi saavuttaa selkeä yhteisymmärrys siitä, että tarvittavia varotoimia soveltaen WTO:n sääntöjen puitteissa pystytään käyttämään markkinaehtoisia, syrjimättömiä, ei-protektionistisia keinoja, joilla voidaan saavuttaa ympäristötavoitteet ja joiden avulla kuluttajat voivat tehdä tietoon perustuvia valintoja. Näihin tavoitteisiin olisi pyrittävä vaarantamatta Euroopan kauppaetuja ja ympäristölainsäädäntöä tai kehitysmaiden oikeutettuja etuja. EY on neuvotteluihin valmistautuessaan käynnistänyt ympäristöasioita ja kestävää kehitystä koskevan analyysin neuvottelukierroksesta, ja muut WTO:n jäsenet aikovat tehdä samantyyppisiä tutkimuksia.

Toinen erittäin kiinnostava kauppaan ja ympäristöön liittyvä asia monille kehitysmaille on teollis- ja tekijänoikeuksien kauppa (TRIPS). On syytä tarkastella WTO:n TRIPS-sopimuksen ja YK:n biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen teollis- ja tekijänoikeutta koskevien määräysten välistä suhdetta. Komissio auttaa valmisteilla olevassa biologisen monimuotoisuuden toimintasuunnitelmassa kehitysmaita parantamaan kykyään tunnistaa ja tavoitella biologisesta monimuotoisuudesta tehdyn yleissopimuksen määräyksiin perustuvia laillisia oikeuksiaan (katso myös luku 5).

EY:n yhteistyöpolitiikan kauppaan liittyviin tavoitteisiin pyritään virallisilla kauppajärjestelyillä, joita on tehty muun muassa Lomén sopimuksella, yhteistyökumppaneiden ja kaupanedistämisjärjestelmien avulla. Lomé IV -sopimuksen pöytäkirja n:o 10 on käytännön esimerkki siitä, kuinka ympäristö otetaan nykyisin huomioon kauppasopimuksissa. Se on ensimmäinen virallinen kansainvälinen sopimus, jossa tunnustetaan tarve kehittää trooppisen puun kauppaa varten metsien sertifiointijärjestelmiä, jotka perustuvat kansainvälisiin yhdenmukaisiin arviointiperusteisiin ja indikaattoreihin.

Lisäksi yhteiseen tullietuusjärjestelmään (GSP) sisältyy mahdollisuus myöntää lisäetuuksia maille, jotka noudattavat sosiaali- ja ympäristöasioita koskevia vähimmäisstandardeja. On syytä selvittää mahdollisuudet käyttää useammin tätä järjestelmää, joka on täysin sopusoinnussa WTO:n sääntöjen kanssa [10]. On pyrittävä välttämään GSP-järjestelmän sekä Lomén ja muiden alueellisten sopimusten alaisten kauppakumppanien suhteellisen etuuskohtelun kielteiset vaikutukset. Tämä on yksi asioista, jotka neuvotteluissa on otettava huomioon, jotta vältetään etuusmarginaalin kohtuuttomat supistukset kehitysmaiden tärkeimmillä aloilla. Yhtenä neuvottelutuloksena saattaisi ilmetä tarvetta lisätä nykyisiä GSP-etuuksia, ympäristöön liittyvät ja sosiaaliset kannustintekijät mukaan luettuina.

[10] Asetukset (EY) N:o 3281/94 ja (EY) N:o 1256/96 ja komission tiedonanto KOM(97)534/4 työntekijöiden oikeuksista ja ympäristön suojelua kannustavista erityismenettelyistä, lokakuu 1997.

Seuraavaan WTO:n neuvottelukierrokseen liittyvissä tariffialoitteissa on otettava huomioon vähiten kehittyneiden maiden erityisongelmat. Yhteisö on ehdottanut kaikille teollisuusmaille avointa sitoutumista vähiten kehittyneiden maiden periaatteessa kaikkien tuotteiden tuonnin vapauttamiseen tulleista neuvottelukierroksen loppuun mennessä.

4.2.2. Yksityisen sektorin kehittäminen

Kiihtyvä maailmanlaajuistuminen ja kehitysmaiden tarve parantaa kilpailukykyään lisäävät tarvetta kehittää yksityistä sektoria. Tämä vaatii vakaata makrotalouden rakennetta ja hyvin toimivaa poliittista ja institutionaalista kehystä, myös ympäristönsuojelun ja luonnonvarojen kestävän käytön varmistamisessa.

Tämän vuoksi yksityisen sektorin kehityksen tukeminen on tärkeä tekijä Euroopan unionin kehitysyhteistyöpolitiikassa. Erityistä huomiota olisi kiinnitettävä ympäristönäkökohtien sisällyttämiseen yksityisen sektorin toimintaan. Tämä voisi käsittää ympäristönhoidon järjestelmien edistämistä, ympäristöauditointia ja -raportointia sekä sitoutumista kansainvälisesti tunnustettuihin menettelysääntöihin. Ympäristöpalvelujen, joihin kuuluvat jätehuolto, viemäröinti ja jäteveden käsittely, yksityistäminen saattaisi myös parantaa taloudellista ja ympäristötehokkuutta.

4.2.3. Kansainväliset investoinnit

Kansainvälisesti toimivilla yhtiöillä on kokemusta ympäristönhallintajärjestelmien ja puhtaampien tuotantomenetelmien ja teknologian käyttöön ottamisesta ja hyödyntämisestä. EY:n teollisuus- ja talousyhteistyöpolitiikassa olisi pyrittävä edistämään kansainvälisten yhtiöiden asemaa tässä suhteessa ja levittämään hyviä toimintatapoja.

Kansainvälisten investointien suhteen kehitysmaat ovat perinteisesti olleet vastaanottajamaan asemassa. Kehitysmaiden välinen investointivirta on kasvanut, mutta se on edelleen melko vähäinen ja epätasaisesti jakautunut. Kansainvälisten investointien säätelemiseksi tarvitaan monenvälinen sääntelykehys, jolla varmistetaan investointimahdollisuudet, syrjimättömyys ja investointien suoja. Jotta sääntelykehys olisi suotuisa kestävälle kehitykselle, sen pitäisi taata vastaanottajamaiden kyky säännellä avoimella ja syrjimättömällä tavalla sijoittajien, olivatpa nämä ulkomaisia tai kotimaisia, toimintaa omalla maaperällään sekä taata vakaa liiketoimintailmapiiri. Tämä on erityisen tärkeää kehitysmaille. Tässä suhteessa perinteiset säännökset kehitysmaiden erityis- ja erilliskohtelusta, joita ovat muun muassa vapautukset ja poikkeukset tai pidemmät siirtymäkaudet, eivät ehkä enää riitä. Ympäristö ja kestävä kehitys pitäisikin sisällyttää itse säännöksiin siten, että kaikki maat voivat soveltaa ja toteuttaa niitä.

4.3. Köyhyyden torjunta [11]

[11] Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 177 artiklassa asetetaan köyhyyden torjunta yhdeksi EY:n kehitysyhteistyön kolmesta päätavoitteesta.

Perehtyäkseen järjestelmällisemmin köyhyyden ja ympäristön väliseen erittäin monimutkaiseen suhteeseen komissio osallistuu aktiivisesti muiden avustajien kanssa kahteen päähankkeeseen.

YK:n kehitysohjelma (UNDP) ja komissio laativat vuonna 1998 köyhyyttä ja ympäristöä koskevan aloitteen. Tämän aloitteen tueksi tehtiin alakohtaisten tutkimusten katsaus [12], jonka mukaan on olemassa monia lupaavia politiikkoja, joilla muun muassa edistetään köyhyyden torjumista parantamalla ympäristöä tai päinvastoin. Tämä tutkimus auttoi myös osaltaan ymmärtämään paremmin sitä, että jotkut toimintatavat saattavat aiheuttaa epätasapainoa köyhyyden vähentämisen ja ympäristön parantamisen välillä. Tämän järjestelmällisen tutkimuksen tuloksista tiedotettiin ja keskusteltiin syyskuun 1999 ministerikokouksessa, jonka puheenjohtajina toimivat komissio ja UNDP. Keskusteluja ja kokemusten vaihtoa jatketaan tässä foorumissa, jotta tulokset saadaan sisällytettyä työn alla olevaan yhteistyöohjelmaan, YK:n kestävän kehityksen toimikunnan vuosikokoukseen ja YK:n tärkeimpiin konferensseihin liittyviin tapahtumiin.

[12] Alakohtaisia tutkimuksia makrotalouspolitiikasta ja kaupasta, maataloudesta, metsänhoidosta, vesihuollosta, kaupunkien kehityksestä, energiasta ja näiden alojen yhtymäkohdista köyhyyden ja ympäristön kanssa. Lisätietoja www-sivulla http://www.undp.org/seed/pei .

Komissio on kehitysapukomitean köyhyyden vähentämistä selvittelevän verkoston aktiivinen jäsen ja jakaa politiikan yhtenäistämiseen tähtäävän työryhmän puheenjohtajuuden. Tämä työryhmä keskittyy elintarviketurvaa, kauppaa ja velkoja koskevien toimenpiteiden yhtenäistämiseen kehitysyhteistyössä, ja sen toivotaan myös ottavan vastatakseen ympäristöpolitiikkaan liittyviä tehtäviä edellä mainitun tutkimuksen perusteella.

Lisäksi Euroopan yhteisöjen komissio valmistelee parhaillaan Lomén sopimuksen jälkeisessä neuvotteluprosessissa valmiuksien kehittämistä koskevaa toimintasuunnitelmaa köyhyyden vähentämiseksi. Tavoitteena pitäisi olla sen varmistaminen, että vuoropuhelussa kumppanuusmaiden kanssa otetaan järjestelmällisesti huomioon köyhyyden ja ympäristön yhteydet ja muodostetaan myönteisiä yhtymäkohtia yhteistyöohjelmien ja -hankkeiden ja näiden kahden alan välille.

5. Monenvälisten ympäristösopimusten ja -prosessien velvoitteet

Euroopan yhteisö on osapuolena 37 ympäristösopimuksessa, pöytäkirjassa ja niiden muuttamiseksi tehdyssä sopimuksessa ja on allekirjoittanut vielä 15 muuta. Tärkeimmät sopimukset ja pöytäkirjat on lueteltu liitteessä III. Lisäksi on olemassa toisentyyppisiä sopimuksia, joilla on huomattavia vaikutuksia luonnonvaroihin ja ympäristöön, kuten sopimukset, joilla perustettiin alueelliset kalastusjärjestöt, ja Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimus sekä vireillä olevat uudet ympäristösopimukset.

Kehitysmaat ovat osapuolina lukuisissa ympäristösopimuksissa ja -prosesseissa. Kehitysmaiden osallistuminen tällaisiin sopimuksiin ja prosesseihin ja niiden täytäntöönpanoon olisi huomioitava yhteisön vuoropuhelussa ja ohjelmoinnissa kumppanuusmaiden kanssa. Tärkeimpiä toimenpiteitä ovat maakohtaisten painopistealojen tunnistaminen ja ottaminen huomioon kansallisissa kestävän kehityksen strategioissa. Muihin toimiin pitäisi sisältyä tutkimus- ja teknologiakehitysyhteistyö sekä valmiuksien kehittäminen politiikkojen ja toimenpiteiden suunnittelussa ja täytäntöönpanossa sekä koulutuksessa, valvonnassa ja edistymisestä raportoinnissa. Tämän vuoksi yhteisön on etsittävä mahdollisuuksia:

*vahvistaa kehitysmaiden valmiuksia neuvotella uusista ympäristösopimuksista;

*osallistua täysipainoisesti kansainvälisiin alan neuvotteluihin esimerkiksi YK:n ympäristöohjelmassa ja YK:n kestävän kehityksen toimikunnassa;

*valmistella kehitysmaiden neuvotteluasemia samanhenkisten ryhmien, kuten pienten saarivaltioiden liiton, kanssa.

Komissio painottaa kehitysmaiden tukemista maailmanlaajuisten ympäristökysymysten ratkaisemisessa ja YK:n tärkeimpien ilmastoa, biologista monimuotoisuutta ja aavikoitumista koskevien ympäristösopimusten täytäntöönpanossa. Näissä sopimuksissa asetetut vaatimukset sisällytetään myös EY:n talous- ja kehityspolitiikkaan sekä muihin alakohtaisiin politiikkoihin ja ohjelmiin laatimalla strategia-asiakirjoja, joita ovat erityisesti:

*komission valmisteluasiakirja, joka koskee vastaamista ilmastomuutoksen uusiin haasteisiin EY:n talous- ja kehitysyhteistyössä (EC economic and development co-operation: responding to the new challenges of climate change), ja tulevat kehitysneuvoston päätelmät aiheesta [13];

[13] Myös ilmastonmuutos nimettiin Wienin huippukokouksessa yhdeksi kokonaisvaltaisen ympäristönäkökohtien yhdentämisprosessin painopistealueista.

*valmisteilla oleva biologista monimuotoisuutta koskeva EY:n kehitysyhteistyön toimintasuunnitelma, joka on osa EY:n yleistä biologista monimuotoisuutta koskevaa toimintasuunnitelmaa (joka perustuu biologista monimuotoisuutta koskevaan Euroopan yhteisön strategiaan vuodelta 1998);

*komission sisäinen valmisteluasiakirja, joka koskee Euroopan yhteisön politiikkaa, ohjelmia, rahoitusvälineitä ja hankkeita aavikoitumisen estämiseksi kehitysmaissa ja EU:n jäsenmaissa (The European Community's Policies, Programmes, Financial Instruments and Projects Relating to Combating Desertification in Developing Countries and EU Member States), joka on nyt tarkistettavana vuonna 2000 järjestettävää aavikoitumisen estämiseksi tehdyn YK:n yleissopimuksen neljättä sopimuspuolten konferenssia varten.

Vaikka nämä maailmanlaajuiset kysymykset ja sopimukset ovat keskeisiä, ne ovat osa suuremmasta ympäristökysymysten ja -sopimusten joukosta, joka vaatii yhteisöltä ja kumppanuusmailta huomiota ja resursseja. Lisäksi uusia velvoitteita saattaa myös tulla voimaan, esimerkiksi Montrealin pöytäkirja aiheuttaa sen allekirjoittaneille kehitysmaille sitovia velvoitteita. Lisäksi uusista MEA:ista, muun muassa kemikaalien valvontaan liittyvistä ja mahdollisesta maailmanlaajuisesta metsäsopimuksesta, neuvotellaan ja niitä täydennetään jatkuvasti.

EU edistää mahdollisimman laajaa ympäristönäkökohtien yhdentämistä, ja sen vuoksi EU:n pitäisi käyttää täyttä painoarvoaan kaikkien kansainvälisten ympäristöneuvottelujen edistämiseksi. Olisi tutkittava huolellisesti mahdollisuudet koordinoida paremmin EU:n tavoitteet suhteessa erilaisten kansainvälisten rahastojen toimintaan, myös niiden, joiden on tarkoitus panna MEA:t täytäntöön.

6. Ympäristönäkökohtien sisällyttäminen ohjelmointiin ja hankesykliin

6.1. Rahoituksen myöntäminen ympäristöohjelmiin

AKT-valtioille ja Aasian, Latinalaisen Amerikan, eteläisen Välimeren ja Lähi- ja Keski-idän valtioille (ALAMED) ympäristöhankkeisiin ja muiden hankkeiden ympäristöelementteihin sidotut ja maksetut varat olivat yhteensä 8,5 prosenttia (1 339 miljoonaa euroa) kaikista vuosina 1990-1995 osoitetuista varoista. [14] Ympäristöhankkeisiin myönnettyjen varojen osuus oli eri alueilla hyvin erilainen. Aasiassa ja Latinalaisessa Amerikassa (ALA) ympäristöhankkeisiin oli sidottu rahoitus- ja teknisen budjetin varoista 15 prosenttia (joka siis ylitti ALA-maista annetun asetuksen mukaisen 10 prosentin tavoitteen), mutta vain 5 prosenttia MED-maita koskevasta budjettikohdasta [15] ja 3 prosenttia 7. Euroopan kehitysrahaston (EKR) varoista oli osoitettu ympäristöhankkeisiin. Katsaus ympäristöasioihin suunnatusta EY:n taloudellisesta tuesta AKT- ja ALAMED-maissa vuosina 1996-1999 on paraikaa työn alla.

[14] Tämä arvio koskee vain PO IB:n ja PO VIII:n budjettikohtia ja niiden hallinnoimia varoja, joten siihen ei sisälly muiden pääosastojen, kuten PO XI:n (ympäristö) ja PO XII:n (tutkimus), ympäristölle suuntaamaa rahoitusta.

[15] Rahoituspöytäkirjoista ja MEDA-ohjelmasta. Huomattavaa lisäapua Välimeren alueen ympäristöhankkeisiin ja -ohjelmiin on saatu Välimeren alueen ympäristöalan teknisen avun ohjelmasta (Mediterranean Environmental Technical Assistance Programme) sekä Euroopan investointipankilta (EIP) lainojen ja korkotukien muodossa.

Tacis-ohjelmasta myönnettiin vuosina 1995-1997 ydinturvallisuuteen ja ympäristötarkoituksiin 347 miljoonaa euroa, josta ympäristön osuus oli noin 67 miljoonaa euroa. Entisen Jugoslavian tasavaltoja koskevan Obnova-asetuksen mukaisesti on myös aloitettu ympäristöohjelmia.

Tärkeimmät ympäristörahoituksen kohteet määrätään Lomén sopimuksessa, Barcelonan julistuksessa ja lyhyen ja keskipitkän aikavälin ympäristöohjelmassa (Short and Medium Term Priority Environmental Action Plan, SMAP), komission tiedonannossa Euroopan ja Aasian välisestä yhteistyöstrategiasta ympäristöalalla [16] ja asiaa koskevissa säännöksissä. AKT- ja ALAMED-maille myönnettiin vuosina 1990-1995 eniten ympäristörahoitusta maavaroihin, trooppisiin metsiin, kaupunkiympäristöön, instituutioiden vahvistamiseen, biologiseen monimuotoisuuteen, merien luonnonvaroihin ja tekniikansiirtoon. Lisäksi viidennen tutkimusta ja teknologista kehittämistä koskevan puiteohjelman maailmanlaajuisiin ympäristökysymyksiin liittyvä tutkimustoiminta (esimerkiksi avaintoiminto Maailmanlaajuiset ympäristömuutokset, ilmasto ja biologinen monimuotoisuus -ohjelma) ja varsinkin Eurooppalaisen tutkimuksen kansainvälinen rooli -ohjelma ovat tärkeässä asemassa.

[16] Komission tiedonanto KOM(97) 490 lopull.

EY:n rahoitus nimenomaan ympäristötarkoituksiin on vähäistä verrattuna EY:n tukien kokonaismäärään (katso liite IV). Ympäristörahoituksen jakautuminen eri alueille, eri maihin tai eri kohteisiin ei kuitenkaan välttämättä heijasta ympäristöongelmien suuruutta. Muita asiaan vaikuttavia tekijöitä voivat olla vastaanottajamaiden heikko poliittinen sitoutuminen ja heikko asioiden hoito- ja hallintokyky, joiden seurauksena ympäristöhankkeiden kysyntä on suhteellisen heikko. Vuoropuhelussa kumppanuusmaiden kanssa EY:n täytyy painottaa enemmän ympäristökysymysten tärkeyttä politiikassa, sillä kehitysmaat ovat itse avainasemassa ympäristöongelmien ratkaisemisessa ja myös varojen jakamisessa niiden omien painopistealueiden mukaisesti.

Kustannustehokkuus on tärkeä tekijä myönnettäessä varoja ympäristöohjelmiin. Ympäristönäkökohtiin kytkeytyvien kustannusten ja hyödyn tarkastelu olisi niin ikään sisällytettävä sellaisten toimien arviointiin, jotka liittyvät lähinnä muihin kestävän kehityksen ulottuvuuksiin. Komissio pyrkii hyödyntämään mahdollisimman tehokkaasti saatavilla olevaa rahoitusta arvioimalla kustannustehokkuutta sekä ohjelma- että hanketasolla. Pääosa ympäristörahoituksesta on jatkossakin peräisin tärkeimmistä maantieteellisistä rahoitusvälineistä, ja se on osa säännöllistä yhteistyötä. Tämän vuoksi on erittäin tärkeää jatkaa ympäristönäkökohtien sisällyttämistä kaikkiin EY:n tukivälineisiin ja varmistaa ympäristövaikutusten arvioiminen.

Budjettikohta "Ympäristö kehitysmaissa" on strategisesti tärkeä erityisväline pilottitoimintojen ja strategisten tutkimuksien toteuttamiseksi. Sen avulla voidaan käsitellä joustavasti tulevia ympäristökysymyksiä. Toimia valmiuksien kehittämiseksi ympäristökysymyksissä ja ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen sisällyttämisessä sosiaali- ja talouspolitiikkaan on edistettävä. Myös jatkossa rajoitetaan rahoitettavien kohteiden määrää tehokkuuden ja tulosten levittämisen parantamiseksi. Jatkossa käytetään erityisesti tutkimustuloksia ja kokemuksien kautta saatua tietoa arvioitaessa EY:n tuen ympäristönsuojelutasoa kokonaisvaltaisesti.

Ympäristökulujen kirjanpitoa on parannettava, jotta eri alueita ja EU:n jäsenmaiden talous- ja kehitysyhteistyön aiheuttamia ympäristökuluja pystytään vertailemaan. Tämän vuoksi jatkossa otetaan käyttöön OECD:n kehitysapukomitean (DAC) pisteytysjärjestelmä, jolla mitataan kansainvälisten ympäristösopimusten osuutta kirjanpidossa. Hankkeiden ja ohjelmien arvioinnin pitäisi helpottaa ympäristömenojen kustannustehokkuuden mittaamista.

6.2. Maa- ja aluekohtaiset strategiat ja ohjelmat

Ohjelmointi on alustava suunnitteluvaihe useissa yhteistyötoimissa, ja se toteutetaan vuoropuheluna kumppanuusmaan tai -alueen sidosryhmien kanssa. [17] Näin voidaan varmistaa, että yhteistyötoimet ovat sopusoinnussa kansallisen tai alueellisen kestävän kehityksen strategian kanssa.

[17] Ohjelmoinnin aikana kansallisia ja alakohtaisia olosuhteita eritellään sellaisten ongelmien, rajoitusten ja mahdollisuuksien tunnistamiseksi, joihin kehitysyhteistyöllä voitaisiin vaikuttaa.

Rion seurantakokouksessa "Earth Summit + 5" vuonna 1997 kaikki maat sitoutuivat valmistamaan kansallisia kestävän kehityksen strategioita vuoteen 2002 mennessä. Kaikki DAC:n kahdenväliset avustajat ovat sitoutuneet auttamaan kehitysmaita panemaan täytäntöön vuoteen 2005 mennessä strategiat, joilla ympäristöä vahingoittavat suuntaukset saadaan käännettyä vuoteen 2015 mennessä. [18] Kestävän kehityksen strategiat ovat maakohtaisia osallistavia prosesseja, joiden tarkoituksena on varmistaa, että politiikan ja sen täytäntöönpanon sosiaalis-taloudellisissa kehitystavoitteissa otetaan huomioon ympäristönäkökohdat. Strategioilla voidaan luoda kehys kehitysmaiden omille integroiduille, kokonaisvaltaisille ja yhtenäisille lähestymistavoille, jotka muodostavat kokonaisuuden, jossa kaikki osapuolet voivat toimia yhtenäisesti. Kehitysapukomitean kestävän kehityksen kansallisten strategioiden työryhmä, puheenjohtajinaan Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio, valmistelee parhaillaan avustajille suuntaviivoja siitä, kuinka voidaan parhaiten tukea tällaisia strategioita. Komissio tukee jatkossakin kansallisten kestävän kehityksen strategioiden kehitystä ja toteuttamista ja käyttää hyväkseen DAC:n suuntaviivoja.

[18] OECD:n DAC:n kehityskumppanuusstrategia "21. vuosisadan hahmottelu: kehitysyhteistyön panos" (Shaping the 21st Century: The Contribution of Development Co-operation), toukokuu 1996. Tavoitetta selvennettiin edelleen 37. DAC:n korkean tason kokouksen (11.- 12. toukokuuta 1999) asiakirjassa DCD/DAC(99)11 "DAC:n tavoitteiden ja strategioiden selventäminen: Kansalliset kestävän kehityksen strategiat" (Clarifying DAC targets and strategies: National strategies for sustainable development).

Tärkeimmät alueelliset hankkeet ja ohjelmat saanevat aikaan rajat ylittäviä ympäristövaikutuksia. Tällaisissa tapauksissa pitäisi painottaa kansallisten ja alueellisten suuntaa-antavien ohjelmien toisiaan täydentävää luonnetta, jotta vältyttäisiin päällekkäisyyksiltä tai puutteilta. Lisäksi alueelliset ryhmittymät, kuten pienet kehittyvät saarivaltiot (SIDS), saattavat kohdata samankaltaisia ympäristöongelmia, joita voidaan ratkoa kannattavammin alueellisella yhteistyöllä tai muilla etelä-etelä-yhteistyön muodoilla.

Maa- ja aluekohtaisissa strategioissa, joita sovelletaan tällä hetkellä AKT-, ALA- ja MED-maihin, pyritään parantamaan EY:n kehitysyhteistyöpolitiikan yhtenäisyyttä näissä maissa. Tällä hetkellä ohjelmointia yhdenmukaistetaan, ja samoja ympäristönäkökohtien yhdentämismenetelmiä pitäisi käyttää kaikilla alueilla ohjelmoinnin eri vaiheissa. Parhaillaan on valmisteilla käsikirja ympäristönäkökohtien politiikkaan ja ohjelmointiin sisällyttämisen tarkistetuista suuntaviivoista.

Ympäristönäkökohtien yhdentäminen ohjelmointivaiheessa palvelee kahta tarkoitusta:

*yhteistyöohjelmien suorien ja epäsuorien ympäristöhaittojen, jotka voivat heikentää kestävää kehitystä ja vaikeuttaa kehitysyhteistyötavoitteiden saavuttamista, tunnistamista ja välttämistä,

*ympäristöolosuhteiden parantamisen mahdollisuuksien tunnistamista ja hyödyntämistä ja siten kehitys- ja taloustoiminnan ja EY:n ensisijaisten ympäristökysymyksien edistämistä.

Tarkistetuissa suuntaviivoissa ympäristönäkökohtien yhdentäminen saavutetaan kolmivaiheisella menetelmällä. Ensinnäkin maan ympäristöprofiilin [19] ja asiaan vaikuttavien ulkoisten suoritusindikaattorien (joita kuvaillaan luvussa 7.3) on tarkoitus muodostaa maastrategia-asiakirjan perusta. Toinen vaihe on ympäristöprofiilin perusteella tehtävä järjestelmällinen arvio ehdotetun ohjelman riskeistä ja mahdollisuuksista [20]. Kolmanneksi ympäristönäkökohtien yhdentämisen yleistä laatua parannetaan laatutukiryhmien avulla. Laatutukiryhmistä on saatu lupaavia kokemuksia EU-AKT-yhteistyössä.

[19] Monista maista on tehty ympäristöprofiileja (esimerkiksi http://www.afdb.org/about/oesu-cep.html), ja niitä päivitetään säännöllisesti. Niihin sisältyy maan ympäristöolosuhteita koskevan tiedon keruu ja erittely, mukaan luettuina tärkeimmät ympäristökysymykset, -suuntaukset ja -paineet sekä hallitusten ja kansalaisten reaktiot, säädösuudistusten tila ja asiaan liittyvät instituutiot.

[20] Tämä strateginen katsaus antaa päätöksentekijöille tietoa ehdotetun ohjelman ja sen vaihtoehtojen tärkeimmistä ympäristövaikutuksista ja -mahdollisuuksista. Sen pitäisi sisältää suosituksia toimenpiteistä ohjelmien välisten mahdollisten ristiriitojen vähentämiseksi sekä uusia rahoituksen painopistealueita ohjelma-asiakirjoihin lisättäväksi.

Nämä vaiheet yksinkertaistavat ympäristövaikutusten arviointia ohjelman valmistelun ja toteutuksen aikana ja tehostavat ohjelmien vaikutusta kestävän kehityksen aikaansaamiseen. Näin vähenee myös tarve harkita vaihtoehtoja yksittäisten hankkeiden suunnittelussa. Seuraava askel maaohjelmoinnissa olisi lyhyen ympäristöluvun sisällyttäminen jokaiseen maaraporttiin.

6.3. Ohjelma ja hankesykli

Kehitysohjelman tai -hankkeen menestymiseen ja kestävyyteen vaikuttaa sen vuorovaikutus ympäristövarojen kanssa ja riippuvuus niistä. Tämä täytyykin ottaa huomioon hankkeen valmistelussa (yksilöinti ja muotoilu) ja toteuttamisessa, jotta voidaan ennustaa ja estää ympäristöongelmat, jotka voisivat vaikeuttaa tavoitteiden saavuttamista tai aiheuttaa viivästyksiä tai odottamattomia kuluja. Alustava kaikkien hankkeiden ympäristötutkimus auttaa selvittämään, minkä verran ympäristötoimia tarvitaan. Lisätoimia vaativissa hankkeissa ympäristövaikutusten arviointi (YVA) merkitsee ympäristökysymysten sisällyttämistä koko hankesykliin.

Arviointimenettelyyn sisältyy analyysi (esimerkiksi loogista viitekehystä käyttäen) siitä, miten suunniteltujen toimien odotetaan johtavan toivottuihin tuloksiin, siten että ulkoisten tekijöiden mahdolliset vaikutukset ja kestävän kehityksen vaatimat olosuhteet otetaan huomioon. Vaikka ympäristövaikutusten arviointi on pakollista EY:n talous- ja kehitysyhteistyön ohjelmissa ja hankkeissa, parantamisen varaa on vielä. Tarkistetuissa suuntaviivoissa otetaan huomioon muutokset EY:n lähestymistavassa talous- ja kehitysyhteistyöhön erityisesti lisäämällä sellaisia alakohtaisia tukiohjelmia, joissa käytetään strategista ympäristöarviointia. Kuten edellä todettiin, laatutukiryhmät voisivat myös varmistaa, että ympäristönäkökohtien sisällyttäminen hankevalmisteluun on korkealaatuista. Erityisiä ympäristötoimia vaativissa hankkeissa vastuullisen yksikön suorittaman valvonnan pitäisi olla pakollinen osa hyväksymisprosessia.

Hanke- ja ohjelma-arviokertomukset annetaan nykyisin järjestelmällisesti levitykseen [21] esimerkiksi aiheittain tai alueittain jaoteltuina. Niiden tulokset olisi otettava huomioon tulevissa hankkeissa ja ohjelmissa. Lisäksi yleisön tutustumista asiakirjoihin helpottaa jatkossa se, että strategisiin ympäristöarviointeihin ja ympäristövaikutusten arviointeihin liittyvä tieto on saatavilla sähköisessä tietokannassa. Vertailuun perustuvaa oppimista ja kehitystä, tarvittavien tietojen saatavuuden yhdenmukaistamista ja avoimuuden ja vastuullisuuden lisäämistä pitäisi edistää.

[21] http://europa.eu.int/comm/scr/evaluation/index.htm.

7. Yhdentämisen edistäminen ja arviointi

7.1. Henkilöstöresurssit

>VIITTAUS KAAVIOON>

Talous- ja kehitysyhteistyöhön liittyvistä ympäristöasioista vastaavaa henkilöstöä on useiden eri pääosastojen alaisuudessa, mikä helpottaa ympäristönäkökohtien sisällyttämistä eri politiikkoihin ja ohjelmiin (katso kuva 1).

Tehokas ympäristönäkökohtien yhdentäminen edellyttää ydinryhmien verkostotoimintaa kehitysyhteistyöhön liittyviä ympäristöasioita osapäiväisesti ja kokopäivätoimisesti käsittelevän henkilöstön ja komission muun henkilöstön välillä. Pääosastojen kesken tämä toteutetaan yksiköiden välisten ryhmien, kuten yhdentämisvastaavien, ympäristön ja kehityksen ydinryhmän ja pääosastojen sisäisten työryhmien avulla.

Kaikkiaan 24 kokopäivätoimista ja 38 osa-aikaista virkamiestä seitsemässä eri pääosastossa ja yksikössä hoitaa ympäristöasioita talous- ja kehitysyhteistyön alalla. Heidän työhönsä kuuluvat kansainväliset ympäristöneuvottelut, EY:n ympäristöpolitiikan laatiminen ja täytäntöönpano, ohjauksen valmistelu, ympäristöarviointien seuranta sekä ympäristöhankkeiden valmistelu ja seuranta. Joitakin tehtäviä hoitavat myös ulkopuoliset asiantuntijat. Yhteisön rahoittamien ympäristöhankkeiden valmisteluun ja toteuttamiseen kehitysmaissa käytetään teknisiä avustajia. Komission tehtävänä on valvoa toimintaa päätoimipaikasta ja kattavasta kyseisissä maissa olevien EY-edustustojen verkostosta käsin.

Arviossa EY:n ohjelmien vaikutuksesta ympäristönsuojelun tasoon kehitysmaissa (Evaluation on the Environmental Performance of EC Programmes in Developing Countries, 1997) todettiin, että henkilöstöresurssit ALAMED- ja AKT-maissa olivat suhteessa hankkeiden suuruuteen huomattavasti pienemmät kuin muiden tärkeimpien avustusjärjestöjen resurssit [22]. Rajallisten henkilöstöresurssien ongelmaa, erityisesti ympäristöasioissa, pitäisi tarkastella huolellisesti siten, että otetaan huomioon EU:n jäsenmaiden Agenda 2000:ssa hyväksymät henkilöstömenojen tiukat kokonaistavoitteet. Lisäksi on keskitettävä ponnistelut komission yksiköiden ja kumppanuusmaiden hallinnon valmiuksien vahvistamiseen EY:n tuen ympäristönsuojelutason parantamiseksi. Ympäristöyksiköiden nykyisen toimivallan rajoissa voidaan käyttää seuraavia keinoja:

[22] Tuen kokonaismäärä euroina yhtä työntekijää kohden: AKT: 1 300 miljoonaa; ALAMED: 600 miljoonaa; Department for International Development (DfID): 166 miljoonaa; Maailmanpankki: 180 miljoonaa (1995). Lähde: ERM (1997).

*valmiuksien kehittäminen kumppanuusmaissa, jotta ne voivat ottaa lisää vastuuta ympäristöä säästävien yhteistyöohjelmien toteuttamisesta,

*henkilöstön valmiuksien lisääminen ympäristönäkökohtien sisällyttämiseksi talous- ja kehitysyhteistyöohjelmiin (katso seuraava luku),

*sisäisten menetelmien tehostaminen ympäristönäkökohtien ottamiseksi järjestelmällisesti huomioon ja tehtävien jakamiseksi useampien työntekijöiden kesken,

*yksinkertaisen järjestelmän luominen jatkuvan laadunvalvonnan ja -parantamisen mahdollistamiseksi esimerkiksi asiaa koskevan tilastoinnin avulla.

7.2. Sisäinen valmiuksien kehittäminen, koulutus ja tiedonjako

Kuten edellä todettiin, valmiuksien kehittäminen ja koulutus on strategisesti keskeistä toimintaa ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen sisällyttämiseksi edelleen talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikkaan. Vuonna 1999 ja 2000 järjestetään kaksipäiväisten koulutusjaksojen sarja [23] päätoimipaikassa ja AKT- ja ALAMED-alueiden edustustoissa. Myöhemmin säännöllinen ympäristökoulutus pitäisi ulottaa kaikille yhteistyöaloille. Koulutuksen pitäisi olla pakollista kaikille maantieteellisten toimipisteiden virkailijoille ja asiaa käsittelevälle henkilöstölle, siten että etusijalla on ympäristön kannalta herkkiä ohjelmia ja -hankkeita käsittelevä henkilöstö.

[23] Koulutukseen kuuluu neljä osaa: (i) ympäristöongelmia käsittelevä johdanto ja yhteisön sitoutuminen monenvälisiin ympäristösopimuksiin, (ii) ympäristöpoliittinen vuoropuhelu ja ohjelmointi, (iii) ympäristön yhdentäminen projekteihin, (iv) ympäristötalous.

Vuonna 2000 suoritetaan laaja koulutustarpeiden arviointi, jolla selvitetään lisää ympäristökoulutusta tarvitsevan henkilöstön määrä ja ne ympäristöä koskevat aiheet, joita on syytä käsitellä. Tarpeiden arvioinnin tarkoituksena on myös tunnistaa mahdollisuuksia sisällyttää ympäristö muihin koulutusjaksoihin [24]. Olisi luotava selkeät tavoitteet ja indikaattorit tällaisen koulutuksen hyödyllisyyden arvioimiseksi.

[24] Kuten hankesyklin hallinta, rahoitus- ja talousanalyysi ja koulutus köyhyyteen ja sukupuolten tasa-arvoon liittyvissä asioissa.

Varsinaisen koulutuksen lisäksi ympäristöön liittyvät verkostot ovat erittäin tärkeitä, erityisesti Euroopan unionin kehitysyhteistyössä, joka tarjoaa laajan kokemuksien kirjon. Kumppanuusmaissa, joissa ympäristöasiantuntemus on heikkoa, jäsenmaiden välinen järjestelmällisempi ympäristönäkökohdista keskusteleminen olisi hyödyllistä.

Tiedonjakelua on helpottanut huomattavasti tietoliikenteen ja Internetin nopea yleistyminen. Komission vuoden 1999 loppuun mennessä valmistuva ympäristöä ja kehitysyhteistyötä koskeva (Environment and Development Co-operation) www-sivu helpottaa tärkeimpien asiakirjojen saatavuutta ja pääsyä asianomaisille www-sivuille.

7.3. Ympäristönäkökohtien yhdentämisen onnistumisen arviointi

EY:n tukien yleistä ympäristönsuojelun tasoa arvioidaan säännöllisesti. Seuraava laaja arviointi alkaa vuonna 2000 ja loppuu vuonna 2001, ja siinä mitataan, sekä ulkoisesta että sisäisestä näkökulmasta, edistystä edellisen, vuonna 1997 tehdyn arvioinnin pohjalta annettujen suositusten täytäntöönpanossa ja EY:n tukien ympäristönsuojelun tasoa vuosina 1995-2000.

Ulkoisesta näkökulmasta tutkitaan maa- tai aluekohtaisia ympäristöindikaattoreita ympäristösuuntausten kokoluokan ja suunnan tunnistamiseksi. Kehitysapukomitean kestävän kehityksen työryhmä kehittelee tällaisia indikaattoreita (liite V). Näitä yleisindikaattoreita käytetään EY:n yhteistyöohjelmien ja -politiikan mukauttamisessa ja kohdentamisessa tarpeiden mukaan, ja ne sisältyvät asiaa koskeviin raportteihin. Niitä voidaan käyttää arvioitaessa maailmanlaajuisia suuntauksia ja yksittäisen maan edistymistä kestävän kehityksen tavoitteiden saavuttamisessa ja ohjaamaan alue- ja maakohtaista suunnittelua ja ohjelmointia. Koska kehitysapukomitean indikaattorit käsittävät vain muutamia perusindikaattoreita jokaista kestävän kehityksen osa-aluetta kohti, muita indikaattoreita [25] ja tiedonlähteitä joudutaan myös käyttämään, jotta saataisiin selkeämpi kuva kyseisen maan tai alueen kehityssuuntauksista.

[25] Tällaisia indikaattoreita ovat inhimillisen kehityksen indeksi, YK:n kestävän kehityksen toimikunnan kehitteillä olevat kestävän kehityksen indikaattorit, YK:n tilastotoimiston kansallinen sosiaalisten tietojen vähimmäistietojärjestelmä (Minimum National Social Data Set) ja Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) yleinen tiedonsiirtojärjestelmä (General Data Dissemination System).

Kansainvälisesti vertailukelpoista ympäristötietoa kehitysmaista on usein saatavilla vähän, mikä vaikeuttaa politiikkojen laadintaa ja monenvälisten ympäristösopimusten tiedonantovelvollisuuden täyttämistä. EY:n ja sen jäsenmaiden sekä kehitysapukomitean, Maailmanpankin ja Yhdistyneiden Kansakuntien järjestelmän kumppanien on pyrittävä yhdessä edistämään kehitysmaiden valmiuksia ympäristötilastojen laatimisessa.

Sen lisäksi, että arvioidaan edistymistä maailmanlaajuisella tasolla ja kehitysmaissa, on myös arvioitava sisäistä edistymistä ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen sisällyttämisessä EY:n talous- ja kehitysyhteistyöhön. Tähän käytetään tavoitteita, erityistoimia vuosien 2000 ja 2002 välisenä aikana ja asiaa koskevia indikaattoreita, jotka esitetään liitteessä VI.

8. päätelmät

Kehitysmailla itsellään on päävastuu tunnistaa ympäristöongelmia ja reagoida niihin ja sisällyttää ympäristönäkökohdat politiikkoihinsa. Niiden kansalliset kestävän kehityksen strategiat ovat tässä suhteessa avainasemassa. EY:n politiikan avulla voidaan tukea monilla eri tavoilla niiden pyrkimyksiä ja sisällyttää ympäristönäkökohtia EY:n talous- ja kehitysyhteistyöhön. Osa näistä mahdollisuuksista ja vaihtoehdoista on määritetty jo aiemmissa sisäisissä asiakirjoissa.

Suurin haaste on sen vuoksi varmistaa, että niitä kehitetään uskottavalla ja avoimella tavalla ja että yhdentäminen edistyy tasaisesti. Tässä suhteessa kolme perustekijää ovat avainasemassa. Ensinnäkin poliittinen sitoutuminen ympäristönäkökohtien yhdentämiseen kaikilla tasoilla on ennakkoedellytys.

Toiseksi yhdentämisprosessi on virallistettava selkeästi organisaatiorakenteessa ja annettava sille riittävä institutionaalinen painoarvo. Monet yksityiset ja julkiset organisaatiot myös muilla aloilla pohtivat paraikaa samanlaisia kysymyksiä, erityisesti kestävän kehityksen yhdentämisen laajemmassa merkityksessä. Esimerkiksi OECD ja Maailmanpankki ovat päättäneet antaa tälle laajalle yhdentämisprosessille enemmän painoarvoa ja näkyvyyttä organisaatiorakenteessaan, ja ne ovat luoneet korkean tason erityisyksiköitä valvomaan prosessia. Komissio tutkii, missä määrin näitä organisatorisia näkökohtia voidaan parantaa lähitulevaisuudessa, jotta ympäristönäkökohtien yhdentäminen tehostuisi.

Kolmanneksi on varmistettava yhdentämisen yleinen laatu. Tässä suhteessa uskottavin keino on kansainvälisesti tunnustettujen ja standardoitujen ympäristöasioiden hallintajärjestelmien [26] mukainen ympäristönäkökohtien yhdentämisen sertifiointi ja hyväksyntä. Riippumaton sertifiointi antaisi prosessille tarvittavaa avoimuutta ja näkyvyyttä. Komissio tutkii tulevien kuukausien aikana tällaisen sertifioinnin vaikutuksia.

[26] Tärkeimmät ovat kansainvälisen standardisointijärjestön ISO 14001 -standardi ja Euroopan yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmä (EMAS). Ympäristönhallintajärjestelmä on työkalu, jolla organisaatio voi säädellä toimintansa, tuotteidensa tai palveluidensa vaikutusta ympäristöön. Ympäristönhallintajärjestelmä mahdollistaa ympäristötavoitteiden asettamisen, niiden saavuttamisen ja saavuttamisen osoittamisen. Standardeilla pyritään luomaan kehys kokonaisvaltaiselle, strategiselle lähestymistavalle organisaation ympäristöpolitiikkaan, -suunnitteluun ja -toimiin, ja tavoitteena on sitoutuminen jatkuviin parannuksiin.

Lyhenteet

AKT Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtiot

ALA Aasian ja Latinalaisen Amerikan valtiot

DAC (OECD:n) kehitysapukomitea

EBRD Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki

ECE Euroopan talouskomissio

EIP Euroopan investointipankki

EKR Euroopan kehitysrahasto

EMAS Euroopan yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmä

EY Euroopan yhteisö

FAO YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö

GSP yhteinen tullietuusjärjestelmä

ISO kansainvälinen standardisointijärjestö

KIE Keski- ja Itä-Euroopan valtiot

KKKS kansallinen kestävän kehityksen strategia

MEA monenvälinen ympäristösopimus

MED eteläisen Välimeren ja Lähi- ja Keski-idän valtiot

OBNOVA jälleenrakentamista tarkoittava sana serbokroatian kielellä

OECD Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö

PO pääosasto

SEA strateginen ympäristöarviointi (Strategic Environmental Assessment)

SIDS pienet kehittyvät saarivaltiot (Small Island Developing States)

TRIPS teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvät näkökohdat

UIV uudet itsenäiset valtiot

UNCSD Yhdistyneiden Kansakuntien kestävän kehityksen toimikunta

UNDP Yhdistyneiden Kansakuntien kehitysohjelma

UNEP Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristöohjelma

WTO Maailman kauppajärjestö

YVA Ympäristövaikutusten arviointi

LIITE

Liite I: Säädökset, jotka liittyvät ympäristön ja kestävän kehityksen sisällyttämiseen EY:n talous- ja kehitysyhteistyöhön

SITOUMUS // SÄÄNNÖS/HUOMAUTUS

Euroopan yhteisön perustamissopimus // 6 artikla: "Ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä 3 artiklassa [jossa luetellaan EY:n toimet] tarkoitetun yhteisön politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen, erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi."

Lomé IV -sopimus (1990-2000) // Sisältää "taloudellisten tavoitteiden, ympäristön järkevän hoidon sekä luonnonvarojen ja inhimillisten voimavarojen hyödyntämisen" välisen kestävän tasapainon strategisen tavoitteen. Ympäristöä koskevassa osastossa on määritelty toiminnan periaatteet, painopistealueet ja menettelytavat.

Neuvoston asetus (ETY) N:o 443/92 rahoitusavusta ja teknisestä avusta Aasian ja Latinalaisen Amerikan kehitysmaille sekä taloudellisesta yhteistyöstä näiden maiden kanssa // Ympäristön ja luonnonvarojen suojelu sekä kestävä kehitys ovat pitkän aikavälin painopistealueita. ALA-maiden teknistä ja rahoitusapua koskevien budjettikohtien määrärahoista varataan 10 prosenttia ympäristönsuojeluun ja luonnonvarojen säilyttämiseen.

Neuvoston asetus (EY) N:o 1488/96 rahoituksellisista ja teknisistä toimenpiteistä (MEDA) taloudellisen ja yhteiskunnallisen rakenneuudistuksen tukemiseksi Euro-Välimeri-yhteistyökumppanuuden puitteissa // Asetuksen mukaan "yhteisö toteuttaa- - toimenpiteitä, joilla tuetaan pyrkimyksiä uudistaa taloudellisia ja yhteiskunnallisia rakenteita, ja lieventää seurauksia, joita taloudellisesta kehityksestä voi aiheutua yhteiskunnalle ja ympäristölle".

Neuvoston asetus (EY) N:o 1279/96 avun toimittamisesta uusille itsenäisille valtioille ja Mongolialle niiden talouden uudistamiseksi ja elvyttämiseksi // Ympäristönäkökohdat on otettava huomioon ohjelmien suunnittelussa ja toteutuksessa. Ympäristönäkökohdat on otettu huomioon tarpeen mukaan sellaisissa hankkeissa ja ohjelmissa, joilla on todennäköisesti ympäristövaikutuksia. Hankkeita ympäristöongelmien käsittelemiseksi on otettu käyttöön systemaattisesti vuodesta 1996 alkaen. Uusi Tacis-asetus kaudelle 2000-2006 annetaan vuonna 1999. Komissio on ehdottanut ohjelman ympäristöulottuvuuden, myös ympäristönäkökohtien yhdentämisen, vahvistamista.

Neuvoston asetus (EY) N:o 722/97 kestävän kehityksen mukaisesti kehitysmaissa toteutetuista ympäristöalan toimista // Määritellään kehys yhteisön tuelle budjettikohdasta "Ympäristö kehitysmaissa" (B7-6200), jotta kehitysmaille voitaisiin antaa mahdollisuus sisällyttää kehitysprosessiin ympäristöulottuvuus. Tuettuja hankkeita ovat pilottitoimet ja strategiset tutkimukset. Parhaillaan neuvotellaan ehdotuksesta uudeksi asetukseksi.

Neuvoston asetus (ETY) N:o 3062/95 trooppisia metsiä koskevista toimista // Määritellään kehys yhteistyön tuelle budjettikohdasta "Trooppiset metsät" (B7-6201). Tuen tarkoitus on edistää kehitysmaiden trooppisten metsien säilymistä ja kestävää hoitoa. Lisäksi on julkaistu metsäalan kehitysyhteistyön käsikirja (Manual on Forest Sector Development Co-operation). Vireillä olevaan uuteen asetukseen sisältyy trooppisten metsien lisäksi myös muita metsiä.

Neuvoston päätöslauselma, annettu 28 päivänä toukokuuta 1996, ympäristövaikutusten arvioinnista kehitysmaissa // Ympäristövaikutusten arvioinnin (YVA) todetaan olevan yksi tärkeimmistä ympäristöasioiden yhdentämisen välineistä. Tarkoitus on sisällyttää ympäristönäkökohdat täysimääräisesti hankkeiden ja ohjelmien valmisteluun sekä strategioihin ja toimintamalleihin.

Neuvoston direktiivi 90/313/ETY ympäristöä koskevan tiedon saannin vapaudesta // Tarkoitus on "taata viranomaisten hallussa olevien ympäristöä koskevien tietojen vapaa saatavuus ja levittäminen". Vaikka direktiivi on osoitettu jäsenvaltioille, komission odotetaan soveltavan siihen sisältyviä periaatteita myös muihin valtioihin.

LIITE II: Ympäristönäkökohtien sisällyttäminen tiettyihin EY:n talous- ja kehitysyhteistyöpolitiikan asiakirjoihin vuodesta 1992

>TAULUKON PAIKKA>

llei toisin mainita, kaikki mainitut asiakirjat ovat komission tiedonantoja.

liite III: yhteisön osallistuminen monenvälisiin ympäristösopimuksiin ja -prosesseihin

Euroopan yhteisö on erittäin aktiivinen monenvälisissä ympäristösopimuksissa ja on ollut kantava voima monissa nykyistä kansainvälistä ympäristölainsäädäntökehystä koskevissa neuvotteluissa. Yhteisön omat kokemukset 15:n eri kehitysvaiheessa olevan jäsenvaltion kantojen yhteensovittamisesta ovat usein olleet avainasemassa etsittäessä kompromisseja kansainvälisellä tasolla. Toisaalta kansainvälisten sopimusten avulla on pystytty muovaamaan yhteisön sisäistä lainsäädäntöä.

Yhtä lailla neuvoston ja sen alaisuuteen kuuluvien ryhmien työn ansiosta unionin jäsenillä on ainutlaatuinen kokemus kansainvälisestä vuoropuhelusta. Tätä on usein käytetty edistämään sellaisia kansainvälisiä prosesseja kuin Environment for Europe (Euroopan ympäristö), Euro-Välimeri-kumppanuus, Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristöohjelman neuvosto, YK:n kestävän kehityksen toimikunta, WTO:n kauppa- ja ympäristökomitea, hallitustenvälinen metsäfoorumi, YK:n maailmanlaajuinen toimintaohjelma merellisen ympäristön suojelemiseksi maalta peräisin olevalta pilaantumiselta (Washington GPA) ja hallitustenvälinen kemikaalifoorumi (IFCS).

Euroopan yhteisö on osapuolena 37 ympäristösopimuksessa, pöytäkirjassa ja niiden muuttamista koskevassa sopimuksessa, joista viittä lukuun ottamatta kaikki ovat voimassa. Lisäksi se on allekirjoittanut vielä 15 muuta. Erillisiä sopimuksia on yhteensä 26, ja ne jakautuvat useisiin eri ryhmiin. Jäljempänä on lueteltu ne sopimukset, joilla on merkitystä kehitysmaille ja EY:n talous- ja kehitysyhteistyölle. Toisentyyppiset sopimukset, joilla on huomattavia vaikutuksia luonnonvaroihin ja ympäristöön, kuten sopimukset alueellisten kalastusjärjestöjen perustamisesta ja Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimus, eivät sisälly näihin lukuihin.

Kaikki ympäristösopimukset eivät koske AKT- tai ALAMED-maita, koska monet niistä ovat Euroopan alueellisia sopimuksia. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että näillä mailla ei olisi kiinnostusta näitä sopimuksia kohtaan. Esimerkiksi Euroopan talouskomission (UNECE) yleissopimusta valtiosta toiseen tapahtuvasta ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumisesta monine pöytäkirjoineen on pidetty mallina muille alueille laajemmassa kansainvälisessä mittakaavassa, Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristöohjelma ja YK:n kestävän kehityksen toimikunta mukaan luettuina.

Niistä perussopimuksista, joissa yhteisö on osapuolena, kuusi koskee Euroopan jokialueita. Neljä koskee Eurooppaa ympäröiviä merialueita. Yhteisö on osallistunut neuvotteluihin muista alueellisista merisopimuksista, kuten Karibian laajempaa aluetta koskevasta Karthagenon yleissopimuksesta (Cartagena Convention on the Wider Caribbean Region) ja itäisen Afrikan merialuetta koskevasta Nairobin yleissopimuksesta (Nairobi Convention on the East African Sea), ja allekirjoittanut joitakin sopimuksia, mutta se ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin saattaakseen sopimukset voimaan tai osallistuakseen sopimuspuolten konferensseihin.

Niistä seitsemästä varsinaisesta luonnonsuojelua tai kasvi- ja eläinkuntaa koskevasta sopimuksesta, joissa yhteisö on osapuolena, kolme on maailmanlaajuisia: biologista monimuotoisuutta koskeva yleissopimus, yleissopimus aavikoitumisen estämiseksi ja Bonnin yleissopimus vaeltavien lajien säilyttämisestä. Myös Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimus on maailmanlaajuinen yleissopimus. Yhteisö ei ole osapuolena eräässä maailmanlaajuisessa luonnonsuojelusopimuksessa, nimittäin vesilintujen elinympäristönä kansainvälisesti merkittäviä vesiperäisiä maita koskevassa Ramsarin yleissopimuksessa. Yhteisö on kuitenkin allekirjoittanut Haagin sopimuksen afrikkalais-euraasialaisten muuttavien vesilintujen suojelusta (Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds), joka koskee kehitysaluetta, mutta ei ole saattanut sitä voimaan.

Kolmesta varsinaisesta ilmaa ja ilmakehää koskevasta sopimuksesta kaksi on maailmanlaajuisia: Wienin yleissopimus ja siihen liittyvä Montrealin pöytäkirja sekä ilmastonmuutosta koskeva Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimus ja siihen liittyvä Kioton pöytäkirja. Neljästä teollisuutta, vaarallisia aineita ja jätteitä koskevasta sopimuksesta kaksi on maailmanlaajuisia: vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskeva Baselin yleissopimus ja kansainvälisen kaupan kohteina olevia tiettyjä vaarallisia kemikaaleja ja torjunta-aineita koskevaa ilmoitetun ennakkosuostumuksen (PIC) menettelyä sääntelevä yleissopimus (UNEP:n/FAO:n Rotterdamin yleissopimus).

Kahdesta yleisestä tai institutionaalisesta sopimuksesta eli Espoossa tehdystä yleissopimuksesta valtioiden rajat ylittävien ympäristövaikutusten arvioinnista ja tiedon saantia, kansalaisten osallistumisoikeutta sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevasta Århusin yleissopimuksesta neuvoteltiin UNECE:ssa, ja niiden sisältö heijastaa teollisuusmaiden ongelmia ja institutionaalista kapasiteettia. Tästä huolimatta molemmilla pyritään toteuttamaan yleismaailmallisia periaatteita, jotka kansainvälinen yhteisö vahvisti oikeudellisesti sitoviksi Rion julistuksessa. Niitä voitaisiin käyttää mallina myös muilla aloilla.

Yhteisö on osallistunut lisäksi kahdeksiin päätökseen saatettuihin neuvotteluihin, mutta sopimukset ovat vielä allekirjoittamatta tai hyväksymättä. Näistä kolme on sisällöltään maailmanlaajuisia, ja niistä kaksi käsittelee eri alaa kuin kaikki edellä mainitut sopimukset. Vei vuosikymmeniä päästä yksimielisyyteen maasta toiseen ulottuvien vesistöjen merenkulkuun liittymätöntä käyttöä koskevasta yleissopimuksesta (Convention on the Law of the Non-navigational Uses of Transboundary Watercourses), eikä se ole vieläkään voimassa, mutta sitä voidaan käyttää lainsäädäntökehyksenä kansainvälisten jokien käyttöoikeuksien jakamisessa, ja se on siksi tärkeä monille maille. Kansainvälisen atomienergiajärjestön (IAEA) ydinturvallisuutta koskevan yleissopimuksen ja IAEA:n käytetyn polttoaineen ja radioaktiivisten jätteiden käsittelyn turvallisuutta koskevan yhteisen yleissopimuksen soveltamisessa on kenties enemmän rajoituksia, mutta pienet kehittyvät saarivaltiot ovat osoittaneet kiinnostusta ainakin jälkimmäiseen, vaikka eivät ole allekirjoittaneet sopimusta.

Yhteisö osallistuu paraikaa neuvotteluihin neljästä muusta kansainvälisestä sopimuksesta, joista kaksi liittyy käsiteltävään aiheeseen. Biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen bioturvallisuuspöytäkirjan tarkoituksena on pääasiassa varmistaa elävien muunnettujen eliöiden turvallinen siirtyminen rajojen yli. Hitaasti hajoavia orgaanisia yhdisteitä koskevassa YK:n maailmanlaajuisessa strategiassa (UN Global Instrument on Persistent Organic Pollutants; POPs-sopimus) odotetaan kiellettävän ainakin 12 myrkyllistä kemikaalia, joita käytetään kehitysmaissa laajalti. Lisäksi komissio osallistuu aktiivisesti keskusteluihin mahdollisesta maailmanlaajuisesta ja oikeudellisesti sitovasta välineestä, jonka avulla on tarkoitus hoitaa ja suojella kaikkia metsiä. Tällainen maailmanlaajuinen väline voisi olla voimakas kannustin, jolla parannetaan riippumattomissa valtioissa niiden toimintamallien ja lainsäädännön täytäntöönpanoa ja valvontaa, joilla valtiot pyrkivät esimerkiksi i) keräämään metsien kestävään hoitoon ja käyttöön tarvittavia varoja, ii) kehittämään välineitä ympäristö- ja sosiaalikulujen ja -hyötyjen yhdentämiseen ja iii) vähentämään laitonta kauppaa ja edistämään hyvää hallintotapaa metsäalalla.

Tämän lisäksi yhteisö osallistuu uhanalaisten villieläin- ja kasvilajien kansainvälistä kauppaa koskevaan yleissopimukseen (CITES) liittyvään työhön, ja se on pannut täytäntöön vaaditun sisäisen lainsäädännön, mutta se ei ole vielä liittynyt sopimukseen, koska sopimuksen muutos, jonka mukaan sopimuspuoleksi hyväksytään alueellinen taloudellinen yhdentymisjärjestö, ei vielä ole voimassa.

EY:N TALOUS- JA KEHITYSYHTEISTYÖN KANNALTA TÄRKEIMMÄT YMPÄRISTÖSOPIMUKSET

I. Monenväliset ympäristösopimukset ja pöytäkirjat, joissa EY on sopimuspuolena tai sopimuksen allekirjoittajana

VESISTÖT - KANSAINVÄLISET JOET JA JÄRVET

1. Yleissopimus maasta toiseen ulottuvien vesistöjen ja kansainvälisten järvien suojelusta ja käytöstä (1992) (YK-ECE)

2. Yleissopimus Tonavan suojelua ja kestävää käyttöä koskevasta yhteistyöstä (1994, Sofia)

3. Kansainvälisestä Oderin suojelukomissiosta tehty sopimus (1996, Wroclaw)

VALTAMERET JA MERET

4. Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskeva yleissopimus (1974, Helsinki)

5. Yleissopimus Välimeren suojelemisesta pilaantumiselta (1976, Barcelona) (UNEP)

6. Pöytäkirja yhteistyöstä öljyn ja muiden vahingollisten aineiden aiheuttaman Välimeren pilaantumisen torjumiseksi hätätilanteessa (1976, Barcelona) (UNEP)

7. Pöytäkirja aluksista ja ilma-aluksista tapahtuvan jätteen mereen laskemisen aiheuttaman Välimeren pilaantumisen ehkäisemisestä (1976, Barcelona) (UNEP)

8. Välimeren suojelemista maalta peräisin olevalta pilaantumiselta koskeva pöytäkirja (1980, Ateena) (UNEP)

9. Välimeren erityisessä suojelussa olevia alueita koskeva pöytäkirja (1982, Geneve) (UNEP)

10. Muutokset Barcelonan yleissopimukseen (1995, Barcelona)

11. Muutokset pöytäkirjaan aluksista ja ilma-aluksista tapahtuvan jätteen mereen laskemisen aiheuttaman Välimeren pilaantumisen ehkäisemisestä (1995, Barcelona)

12. Välimeren erityisessä suojelussa olevia alueita ja Välimeren biologista monimuotoisuutta koskeva pöytäkirja (1995, Barcelona)

13. Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskeva yleissopimus (muutettu Helsingin yleissopimus) (1992, Helsinki) (Ei vielä voimassa - voimaan tultuaan korvaa Helsingin yleissopimuksen vuodelta 1974)

LUONNONSUOJELU - KASVIT JA ELÄIMET

14. Yleissopimus muuttavien luonnonvaraisten eläinten suojelemisesta (1979, Bonn) (UNEP)

15. Yleissopimus Euroopan luonnonvaraisen kasviston ja eläimistön sekä niiden elinympäristön suojelusta (1979, Bern) (Euroopan neuvosto)

16. Biologista monimuotoisuutta koskeva yleissopimus (1992, Rio) (YK)

17. Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds (sopimus afrikkalais-euraasialaisten muuttavien vesilintujen suojelusta; 1995, Haag)

18. Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimus Itämeren ja Pohjanmeren pienten valaansukuisten eläinten suojelusta (1992, New York)

19. Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimus aavikoitumisen estämiseksi vakavasta kuivuudesta ja/tai aavikoitumisesta kärsivissä maissa, erityisesti Afrikassa (1994, Pariisi)

ILMA JA ILMAKEHÄ

20. Valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskeva yleissopimus (1979, Geneve) (YK/EY)

21. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja haihtuvien orgaanisten yhdisteiden tai niiden valtiosta toiseen kulkeutuvan vuon rajoittamisesta (1991, Geneve)

22. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumisen tarkkailun ja arvioinnin Euroopan yhteistyöohjelman (EMEP) pitkän aikavälin rahoittamisesta (1984, Geneve) (YK/ETY)

23. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja typen oksidien päästöjen tai niiden valtiosta toiseen kulkeutuvan vuon rajoittamisesta (1988, Sofia)

24. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja rikkipäästöjen (SO2) vähentämisestä edelleen (1994, Oslo) (Ei vielä voimassa)

25. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja raskasmetalleista

26. Valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen pöytäkirja hitaasti hajoavista orgaanisista yhdisteistä

27. Otsonikerroksen suojelua koskeva Wienin yleissopimus (1985, Wien)

28. Montrealin pöytäkirja otsonikerrosta heikentävistä aineista (1987, Montreal) (UNEP)

29. Lontoossa tehdyt muutokset Montrealin pöytäkirjaan (1990, Lontoo)

30. Kööpenhaminassa tehdyt muutokset Montrealin pöytäkirjaan (1992, Kööpenhamina)

31. Ilmastonmuutosta koskeva Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimus (1992, New York) (YK)

32. Ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimuksen pöytäkirja (1997, Kioto)

TEOLLISUUS / VAARALLISET AINEET JA JÄTTEET

33. Vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskeva Baselin yleissopimus (1989, Basel) (UNEP)

34. Yleissopimus teollisuusonnettomuuksien rajojen yli ulottuvista vaikutuksista (1992, Helsinki) (YK-ECE) (Ei vielä voimassa)

35. Eurooppalainen yleissopimus kokeellisiin ja muihin tieteellisiin tarkoituksiin käytettävien selkärankaisten eläinten suojelemisesta (1986, Strasbourg) (Euroopan neuvosto)

36. Kansainvälisen kaupan kohteina olevia tiettyjä vaarallisia kemikaaleja ja torjunta-aineita koskevaa ilmoitetun ennakkosuostumuksen (PIC) menettelyä sääntelevä yleissopimus (UNEP/FAO, 1998, Bryssel)

YLEISIÄ SOPIMUKSIA

37. Valtion rajat ylittävien ympäristövaikutusten arviointia koskeva yleissopimus (1991, Espoo) (YK-ECE)

38. Tiedon saantia, kansalaisten osallistumisoikeutta sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskeva yleissopimus (YK/ECE)

II. Monenväliset sopimukset, joiden neuvottelut on saatu päätökseen mutta joita yhteisö ei ole vielä allekirjoittanut

1. Convention on the Law of the Non-navigational Uses of Transboundary Watercourses (maasta toiseen ulottuvien vesistöjen merenkulkuun liittymätöntä käyttöä koskeva yleissopimus; 1997, New York)

2. Sopimus Välimeren ja Mustanmeren pienten valaansukuisten eläinten suojelusta (Bonnin yleissopimuksen mukainen) (1996, Monaco)

3. Agreement for the Conservation of Bats in Europe (sopimus lepakoiden suojelusta Euroopassa; Bonnin yleissopimuksen mukainen)

4. Protocol on the Transboundary Movements of Hazardous Waste in the Mediterranean (pöytäkirja valtioiden rajat ylittävistä vaarallisten jätteiden kuljetuksista Välimerellä; 1996, Izmir)

5. Muutokset Barcelonan yleissopimuksen pöytäkirjaan Välimeren suojelemisesta maalta peräisin olevalta pilaantumiselta (1996, Barcelona)

III. Tärkeimmät monenväliset sopimukset, joiden neuvottelut ovat päätösvaiheessa

1. Bioturvallisuutta koskeva pöytäkirja biologista monimuotoisuutta koskevaan yleissopimukseen

2. Vuoden 1979 valtiosta toiseen tapahtuvaa ilman epäpuhtauksien kaukokulkeutumista koskevan yleissopimuksen toinen pöytäkirja typen oksidien päästöjen rajoittamisesta

3. UN Global Instrument on Persistent Organic Pollutants (YK:n maailmanlaajuinen hitaasti hajoavia orgaanisia yhdisteitä koskeva strategia; POPs)

4. Vettä ja terveyttä koskeva pöytäkirja YK:n ja ECE:n yleissopimukseen maasta toiseen ulottuvien vesistöjen ja kansainvälisten järvien suojelusta ja käytöstä

5. Vahingonkorvausvastuuta koskeva pöytäkirja vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevaan Baselin yleissopimukseen

***

Huomaa: Villieläimistön ja -kasviston uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskeva yleissopimus (CITES): Vaikka yhteisö ei ole nykyisin yleissopimuksen sopimuspuoli, se edistää toimintaa merkittävästi tarkkailijana.

liite IV: rahoituksen jakautuminen alueittain eri ympäristöaloille ja EY:n, EIP:n ja EBRD:n tärkeimmät yhteisön ulkopuolisille maille tarkoitetut rahoitusvälineet [27]

[27] Uusista itsenäisistä valtioista ei vielä ole olemassa samanlaista alanmukaista erittelyä. Tacis-ohjelman valtioiden välisen ympäristöohjelman arviointi on meneillään.

Taulukko IV.1 Rahoitus ympäristötarkoituksiin AKT-maissa vuosina 1990-1995

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko IV.2 Rahoitus ympäristötarkoituksiin ALA-maissa vuosina 1990-1995

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko IV.3 Rahoitus ympäristötarkoituksiin Välimeren maissa vuosina 1990-1995

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko IV.4 Rahoitus ympäristöä ja energiaa koskeviin toimiin KIE-maissa vuosina 1990-1998

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko IV.5 EY:n, EIP:n ja EBRD:n tärkeimmät rahoitusvälineet

>TAULUKON PAIKKA>

(*) vuoden 1998 sitoumukset

liite V: OECD:n kehitysapukomitean perusindikaattorit

OECD:n kehitysapukomitean perusindikaattorit perustuvat toukokuussa 1996 käynnistettyyn 21. vuosisadan hahmottelu (Shaping the 21st Century) -kehitysyhteistyökumppanuusstrategiaan. Strategiaan valittiin muutamia päätavoitteita viimeaikaisista YK:n konferensseista. Näihin määrällisiin tavoitteisiin sisältyvät taloudellinen hyvinvointi, sosiaalinen kehitys ja ympäristön kannalta kestävä kehitys ja ympäristön elvyttäminen (valitut tavoitteet indikaattoreineen esitetään jäljempänä olevassa taulukossa). Lisäksi tunnustettiin laadullisten tekijöiden tärkeys näiden tavoitteiden (osallistava kehitys, demokratisoituminen, hyvä hallinto, ihmisoikeudet) saavuttamisessa. Vaikka strategiassa myönnettiin, että tavoitteet on laadittava maakohtaisesti, sen mukaan OECD:n kehitysapukomitean indikaattoreiden pääasiallinen tarkoitus on seurata edistymistä maailmanlaajuisesti.

Indikaattorit ovat DAC:n avustajien, Maailmanpankin ja YK:n asiantuntijoiden sekä kehitysmaiden päättäjien ja tilastotieteilijöiden yhteistyön tulosta. OECD:n, YK:n ja Maailmanpankin välisessä kokouksessa helmikuussa 1998 päästiin yhteisymmärrykseen indikaattoreista.

Joillakin indikaattoreilla mitataan suoraan tavoitteen saavuttamista (esimerkiksi tavoite: äärimmäisen köyhyyden puolittaminen; indikaattori: äärimmäisen köyhyyden ilmeneminen: keskiansio alle 1 USD päivässä), kun taas muilla mitataan muita ulottuvuuksia (esimerkiksi äärimmäisen köyhyyden puolittaminen; indikaattori: eriarvoisuus - köyhimmän viidenneksen osuus kotimaisesta kulutuksesta). Kattavamman käsityksen saamiseksi käytössä on myös suppea joukko muita indikaattoreita, jotka tosin eivät suoranaisesti liity valittuihin tavoitteisiin. Näitä ovat esimerkiksi jotkut sosiaaliset tekijät, kuten elinajanodote, ja tietyt taloudelliset toimenpiteet, kuten avun vastaanottaminen ja ulkomainen velka.

Joitakin toimenpiteitä ja niiden kattavuutta on vielä tarkistettava, erityisesti ympäristöindikaattorien suhteen ja osallistavan kehityksen ja hyvän hallinnon laatutekijöiden indikaattoreita koskevan työn edistämiseksi. Näin ollen indikaattoreita kehitetään jatkuvasti. Esimerkiksi ehdotukset merimpäristön, maankäytön (kuten metsien häviäminen ja aavikoituminen) ja ilman epäpuhtauksien indikaattoreiksi ovat työn alla.

Näitä perusindikaattoreita koskeva lähestymistapa liittyy niiden kohdentamiseen tavoitteisiin. Maat voidaan jakaa ryhmiin sen mukaan, miten lähellä valittuja tavoitteita ne suhteellisesti ottaen ovat. Kehitysapukomitean 171 avunsaajaa on jaettu viiteen ryhmään (kvintiileihin), joissa on kussakin 34 maata (Kiina ja Intia ovat suuren väkilukunsa vuoksi muista erillään). Ensimmäiseen kvintiiliin kuuluvat 34 kehitysmaata, jotka ovat kauimpana asetetuista kehitystavoitteista. Viidennen kvintiilin 33 maan ryhmälle on määritelty kehitysindikaattorit, jotka suunnilleen vastaavat teollisuusmaiden tasoa. Ryhmien määrittelemisessä on käytetty seitsemää valittuihin tavoitteisiin liittyvää indikaattoria kehityksen moniulotteisuuden havainnollistamiseksi. Näitä indikaattoreita ovat BKTL henkeä kohtia, lasten aliravitsemus, peruskoulutuksen piiriin kuuluvien nettolukumäärä, alle 5-vuotiaiden lasten kuolleisuus, synnytyskuolleisuus, kokonaishedelmällisyys ja puhtaan veden saanti.

Näin ollen maa, jossa BKTL henkeä kohti on suhteellisen korkea, saattaa olla alemmassa ryhmässä sen vuoksi, että maa kuuluu terveys- tai koulutusindikaattorien perusteella alempaan ryhmään kuin sen tulotaso edellyttäisi. Tätä samaa menetelmää voidaan käyttää kansallisten tavoitteiden määrittelemisessä ja seurannassa. Tietyin aikavälein tehtävä arvio siitä, kuinka lähellä kehitystavoitteita ollaan, osoittaisi kauden aikana saavutetun edistyksen ja havainnollistaisi kehityserojen poistamisen edistymistä kullakin viidellä osa-alueella.

Indikaattoreiden tarkistamista on suunniteltu vuodeksi 2000, jolloin on tarkoitus analysoida edistymistä ja määritellä lisätoimien tarve indikaattorien suhteen.

>TAULUKON PAIKKA>

ECD:N DAC:N PERUSINDIKAATTORIT

liite VI: sisäisen suorituskyvyn indikaattorit

>TAULUKON PAIKKA>