FI    FI  EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel 29.06.2005 
KOM(2005)275 lopullinen 
  
KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, 
EUROOPAN PARLAMENTILLE JA EUROOPAN TALOUS- JA 
SOSIAALIKOMITEALLE 
Keskustelun käynnistäminen yhteisön suhtautumisesta kalastustuotteiden 
ympäristömerkkijärjestelmien kehittämiseen 
   
(SEK(2005)840)  
. 
 
FI 2   FI KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, 
EUROOPAN PARLAMENTILLE JA EUROOPAN TALOUS- JA 
SOSIAALIKOMITEALLE 
Keskustelun käynnistäminen yhteisön suhtautumisesta kalastustuotteiden 
ympäristömerkkijärjestelmien kehittämiseen 
 
(ETAn kannalta merkityksellinen teksti)  
1. J OHDANTO  
Kalastustuotteiden markkinoiden tuleva isuudesta Euroopan uni onissa joulukuussa 1997 
annetussa komission tiedonannossa1 tuotiin ensi kertaa esiin ta rve pohtia syrjimättömien ja 
vapaaehtoisten ympäristösertif iointijärjestelmie n kehittämistä. Sen jälkeen käydyissä 
keskusteluissa useimmat jäsenvalti ot ovat olleet yhtä mieltä siitä,  että yhteisöllä olisi oltava 
yhtenäinen linja, mutta näkemykset sen täytän töönpanosta ovat olleet erilaisia. Vuonna 2002 
komissio vahvisti yhteisön toimintasuunnitelman ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten 
sisällyttämisestä yhteis een kalastuspolitiikkaan2 ja ilmoitti aikovansa käynnistää 
kalastustuotteiden ympäristöm erkkiä koskevan keskustelun.  
Vuonna 2002 uudistetun yhteisen kalastuspolitiikan3 tavoitteena on varmistaa, että elollisia 
vesiluonnonvaroja hyödynnetään s iten, että taloudellisten, so siaalisten ja ympäristöä 
koskevien tekijöiden kestävät ed ellytykset tulevat turvatuiksi.  Kun yhteisen ka lastuspolitiikan 
uudistuksen täytäntöönpanossa on edistytty, on tarpeen o ttaa käsiteltäväksi kysymys 
ympäristömerkkijärjestelmien käyttöön  ottamisesta keinona sisällyttää 
ympäristönsuojelunäkökohdat kalatal ousalaan. Lisäksi yhä useampien 
ympäristömerkkituotteiden viimeaikainen  markkinoille tulo on tuonut mukanaan 
kilpailukyky-, kauppa- ja kuluttajans uojapolitiikkaa koskevat kysymykset. 
Myös ympäristömerkin ympärillä käytävä kansai nvälinen keskustelu olisi otettava huomioon. 
FAO:ssa tehdään paraikaa työtä merikala stuksesta peräisin olevien kalojen ja 
kalastustuotteiden ympäristömerkkiä koskevi en ohjeiden kehittämiseksi. WTO:n jäsenet 
sitoutuivat lisäksi Dohan julistuksessa tutkim aan ympäristöä koskevia merkintävaatimuksia 
kauppa- ja ympäristökomiteassa te htävän tarkastelun puitteissa. 
Komissio haluaa, että kalastustuotteiden uskottavien ympäristömerkkijärjestelmien 
mahdolliset edut käytettäisiin täysimääräises ti hyväksi. Se edistäisi merkittävällä tavalla 
ympäristönsuojelunäkökohtien sisällyttämi stä kalatalousalaan. Tämän tiedonannon 
                                                 
1 Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille – Kalastustuotteiden markkinoiden 
tulevaisuus Euroopan unionissa: vastuu, kumppanuus, kilpailukyky. KOM(1997)719 lopullinen, 16.12.1997. 
2 Komission tiedonanto yhteisön toimintasuunnitelmasta ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten 
sisällyttämiseksi yhteiseen kalastuspolitiikkaan. KOM(2002)186 lopullinen, 28.5.2002. 
3 Neuvoston asetus (EY) N:o 2371/2002, annettu 20 päivänä joulukuuta 2002, elollisten 
vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä  hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 
(EYVL L 358, 31.12.2002, s. 59). 
 
FI 3   FI tarkoituksena on käynnistää perust eellinen käsitteellisen tason ke skustelu näistä kysymyksistä 
ja tutkia etenemismahdollisuuksia. 
2. Y MPÄRISTÖMERKKIJÄRJESTELMÄT  
2.1. Määritelmä4 
Ympäristömerkkijärjestelmä antaa tuotteelle oikeuden käyttää selkeää merkkiä tai selostetta, 
jonka avulla kuluttaja saa varmuuden siit ä, että tuote on tuotettu sellaisten 
ympäristövaatimusten mukaisesti  kuin raaka-aineiden kestävä käyttö, tuotantomenetelmän 
ympäristövaikutukset tai tuott een kierrätettävyys. Ajatuksen a on, että jos kuluttaja saa 
asianmukaista tietoa, hänen valintansa voivat lisätä ympäristöystävällisten tuotteiden suosiota ja kulutusta. Kuluttajat voivat näin vai kuttaa tuottajien ja päätöksentekijöiden 
käyttäytymiseen.  
Myös teollisuudessa ja metsäalalla on käytö ssä lukuisia erilaisi a sertifiointi- ja 
ympäristömerkkijärjestelmiä. Yhteisön oma ympäristömerkin myöntämisjärjestelmä
5 kattaa 
noin 20 teollisuustuoteryhmää. Sitä ei kuitenkaan sovelleta elintarvikkeisiin, juomiin eikä lääkkeisiin.  
2.2. Kalatalousalan ympäristömerkkijärjestelmät 
Supermarkettiketjut ja kauppayht iöt osoittavat yhä suurempaa kiinnostusta kestävän 
kehityksen mukaisia elintarv ikkeita kohtaan. Se on antanut uu tta pontta kalatalousalan 
yksityisten ympäristömerkkijärjestelmien kehittäm iselle, ja jotkin niistä ovat löytäneetkin 
paikkansa markkinoilta (esim.”pyydetty delfii nejä vaarantamatta” -merkintä ja Marine 
Stewardship Councilin ympäristömerkkijärjestelm ä). Niiden lisäksi esiin nousee yhä uusia 
yksityisiä aloitteita, joih in sisältyy mitä erilaisimpia ympäri stöväittämiä, joid en luotettavuutta 
ei aina ole helppo varmistaa
6.  
2.2.1. ”Pyydetty delfiinejä vaarantamatta” -merkinnällä varustettu tonnikala 
Tunnetuin ja ehkä kiistellyin esimerkki ka latalousalan ympärist ömerkistä on ”pyydetty 
delfiinejä vaarantamatta” -merkinnällä varustettu tonnikala. Merkinnän tarkoituksena on 
osoittaa, että tonnikala on pyydetty delfiinie n suojelun huomioon ottavalla tavalla, joka 
perustuu kansainvälistä delfiinien suojel uohjelmaa koskevaan sopimukseen (AIDCP), 
monenvälisen alueellisen kalastusjärjestön su osituksiin tai on Yhdysvalloissa toimivan 
hallituksesta riippumattoman järjestön Eart h Island Instituten ohjelman mukainen.  
Vaikka ”pyydetty delfiinejä vaarantamatta ” -merkinnän käyttö alkoi teknisenä 
sääntelytoimenpiteenä, se on sittemmin muuttanut  markkinoita siinä määrin, että joissakin 
maissa ei enää hyväksytä tonnikalaa, jolla ei ole ”pyydetty delfiinejä vaarantamatta” 
-merkintää. AIDCP:n ja Yhdysvaltojen vaatimukset  eivät kuitenkaan ole to isiaan täydentävät. 
Itse asiassa ”pyydetty delfiinej ä vaarantamatta” -merkintä es tää AIDCP:n toimenpiteiden 
                                                 
4 Määritelmien, muilta aloilta saatujen kokemusten ja teknisten yksityiskohtien osalta ks. liitteessä I oleva 
1 kohta. 
5 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1980/2000, annettu 17 päivänä heinäkuuta 2000, 
tarkistetusta yhteisön ympäristömerkin myöntämisjärjestelmästä (EYVL L 237, 21.9.2000, s. 1).  
6 Ks. lisätietoja liitteessä I oleva 2 kohta. 
 
FI 4   FI mukaisesti pyydetyn tonnikalan pääsyn Yhdysvalt ain markkinoille. Se on aiheuttanut edelleen 
käynnissä olevan kiistan Meksikon ja Yhdysva ltain välille. Kun Yhdys valtain viranomaiset 
ovat yrittäneet muuttaa maan lainsäädäntö ä AIDCP:n vaatimusten mukaiseksi, eräät 
hallituksesta riippumattomat järjestöt ovat vedonn eet tuomioistuimiin, koska niiden mielestä 
AIDCP:n toimenpiteet eivä t ole riittävän tiukkoja.  
Yhteisö kannattaa AIDCP:n ”pyydetty delfiinejä  vaarantamatta” -sertifiointijärjestelmän 
vapaaehtoista käyttöä. Tonnikalan seurantajärjestelmän7 täytäntöönpanon jälkeen kysymys on 
siitä, onko AIDCP:n sertif iointijärjestelmä otettava käyttö ön yhteisössä ja missä laajuudessa. 
Tässä yhteydessä on otettava huomioon monia tekijöitä. 
2.2.2. Marine Stewardship Councilin  ympäristömerkkijärjestelmä 
Marine Stewardship Council (MSC), merita lousneuvosto, jonka Un ilever ja Maailman 
luonnonsäätiö (WWF) perustivat yhteistyössä vuonna 1997 mutta joka nykyisin toimii niistä 
erillään, on tehnyt laajan yksityisen ympä ristömerkkialoitteen, jonka avulla pyritään 
vakuuttamaan kuluttajalle, että tuote on peräis in hyvin hoidetusta kalast uksesta eikä se ole 
osallinen ympäristöä rasittavaan liikakalastu songelmaan. Toistaiseksi kymmenen kalastusta, 
joista neljä eurooppalaista, on saanut ser tifioinnin. MSC-merkki  on myönnetty yli 180 
tuotteelle koko maailmassa. Paraikaa arvio itavina on 12 kalastusta, muun muassa 
Pohjanmeren sillinkalastus ja Alaskan seidinkalastus. 
Kehitysmaat ovat suhtautuneet MSC:n periaatte iden kehittämiseen varauksella, sillä ne 
pelkäävät, että niiden tuotteet eivät pääse kehittyneiden maiden markkinoille. 
3. Y MPÄRISTÖMERKKIÄ KOSKEVA TYÖ KANSAINVÄLISILLÄ FOORUMEILLA  
3.1. YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö (FAO) 
FAO:ssa keskustelu ympäristömerkistä al koi FAO:n kalatalouskomitean (COFI) 22. 
istunnossa vuonna 1997 vastauksena MSC:n luomis elle. Asiassa ei ole paljon edistytty, 
lähinnä siitä syystä, että ympäristömerkin pelättiin johtavan uusiin kaupan esteisiin. 
Asiantuntijat olivat kuitenkin yhtä mieltä siitä, e ttä jos ohjeet laadittaisiin, niiden olisi oltava 
FAO:n vastuullisen kalastuksen toimintasääntöjen8 mukaiset.  
COFI:n 25. istunnossa vuonna 2003 FAO:ta pyydett iin laatimaan ympäristömerkkiä koskevat 
ohjeet merikalastuksesta peräisin oleville ka loille ja kalastustuotteille. Lokakuussa 2004 
järjestetyssä teknisessä neuvotte lussa valtuuskunnat osoittivat suurta halua edetä nopeasti 
ympäristömerkkijärjestelmiä koskevien kansainv älisten suuntaviivojen laatimisessa. Asiassa 
on edetty huomattavasti, ja toinen tekninen neuvottelu on sovittu järjestettäväksi ennen COFI:n kokousta. Suuntaviivojen lopullinen teksti on hyväksytty COFI:n 26. kokouksessa 
maaliskuussa 2005. Euroopan yhteisö on osallist unut aktiivisesti koko neuvotteluprosessiin. 
                                                
 
7 Neuvoston asetus (EY) N:o 882/2003, annettu 19 päivänä toukokuuta 2003, tonnikalan seuranta- ja 
tarkistusjärjestelmästä (EUVL L 127, 23.5.2003, s. 1). 
8 Raportti kalatalouskomitean 23. istunn osta (Rooma, 15.–19.  helmikuuta 1999): FAO Fisheries Report . 
No. 595. 
 
FI 5   FI 3.2. Maailman kauppajärjestö (WTO) 
Dohassa vuonna 2001 pidetyn ministeri kokouksen jälkeen WTO:n kauppa- ja 
ympäristökomiteassa on käyty keskusteluja ympäristöä koskevien merkintävaatimusten 
ottamisesta paremmin huomioon Dohan kehitysohjelman 32 kohdan iii alakohdan 
sitoumuksen mukaisesti. Keskustelut ovat keskittyneet elinkaariajatteluun perustuviin vapaaehtoisiin järjestelmiin
9. Yhteisö on ehdotta nut, että huomio kiinnitettäisiin 
ympäristömerkkijärjestelmien tehtävää ja laajuu tta koskeviin tekijöihin  siten, että kauppa-, 
kehitysyhteistyö- ja ympäristöpoliti ikka tukisivat paremmin toisiaan10. Keskustelut ovat vielä 
kesken. 
4. K ALOJEN JA KALASTUSTUOTTEIDEN YMPÄRISTÖMERKKIÄ KOSKEVAN YHTEISÖN 
POLITIIKAN TAVOITTEET  
Komissio näkee ympäristömerkkijärj estelmät keinona  sisällyttää 
ympäristönsuojelunäkökohdat kalata lousalaan ja kannattaa tällais een politiikkaan  yleisesti 
liitettyjä tavoitteita ja erityisesti: 
1) kuluttajien tietoisuuden lisäämistä kalast uksen ympäristöulottuvuudesta ja sen kautta 
2) sekä hallintoviranomaisten että kalast ajien ympäristöä koskevan vastuun kohottamista 
lisäämällä heidän tietoisuuttaan kalastuksen ympäristövaikutuksista.  
Ympäristömerkkijärjestelmien kaltaiset kannustimet  voisivat tällöin saada tuottajat siirtymään 
vastuullisempiin kalastustapoihin. Tä stä syystä komissio katsoo, että 
ympäristömerkkijärjestelmien käyttöä olisi pyri ttävä edistämään. Komi ssio katsoo kuitenkin 
myös, että luonnonvarojen sääntelyn avulla tapaht uvan suojelemisen olisi edelleen kuuluttava 
viranomaisten vastuulle ja että  vaikka ympäristömerkit voivat kin tukea kestäv ää kalastusta, 
niillä ei pitäisi korvata viranomaisten harjoittamaa säilyttämispolitiikkaa.  
Komissio katsoo, että kirjavien ympäristömerkki järjestelmien markkinoille tulon vuoksi olisi 
laadittava yhtenäinen kalojen ja kalastus tuotteiden ympäristömerkkiä koskeva yhteisön 
politiikka.  
Tällaisen politiikan tavoitteena tulisi olla: (1) kestävä kalastus
11 ja asianmukainen ekosysteemin suojelu : jos 
ympäristömerkkijärjestelmien perustana ova t selkeästi määritel lyt periaatteet ja 
asianmukaiset indikaattorit, ne voivat auttaa kalastuksen kestävän kehityksen 
mukaisen edistyksen seurannassa ja lisätä kansalaisten tietoisuutta kestävää kehitystä 
koskevissa asioissa; 
                                                 
9 Ks. liitteessä I oleva 1 kohta. 
10 Asiakirja JOB(03)/130, 27.6.2003. 
11 Elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä 
kalastuspolitiikassa 20 päivänä joulukuuta 2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2371/2002 3 artiklan e alakohdan mukaan ”kestävällä hyödyntämisellä” tarkoitetaan ”kannan hyödyntämistä tavalla, 
joka ei vaaranna kannan hyödyntämistä tulevaisuudessa ja jolla ei ole kielteistä vaikutusta 
meriekosysteemeihin”. 
 
FI 6   FI (2) ympäristömerkkijärjestelmiä koskeva yhde nmukainen lähestymis tapa koko yhteisön 
alueella : kuluttajien olisi voitava luottaa s iihen, että kaikki yhteisön alueella 
käytettävät ympäristömerkkijärjestelmät noudattavat samanlaisia perusohjeita ja 
periaatteita;  
(3) kuluttajien avoin ja puolueeton tiedonsaanti : kun ostopäätökset perustuvat osittain 
muihin tekijöihin kuin t uotteen ominaisuuksiin, kuten  tuotantomenetelmiin ja 
ympäristövaikutuksiin, tietojen tulisi olla selkeitä ja todennettavissa olevia, jotta 
vältyttäisiin harhaanjohtavilta väitteiltä; ympäristömerkkijärjestelmien olisi myös oltava kuluttajapolitiikan yleisten vaatimusten mukaisia, jotta voitaisiin varmistaa kuluttajansuojan korkea taso perustam issopimuksen 153 artiklan mukaisesti; 
(4) terve kilpailu : harhaanjohtavien ympäristömerkki en käyttöä olisi vältettävä ja 
merkkien olisi oltava enemmän kuin vain yksittäisten yritysten 
myynninedistämisvälineitä;  
(5) avoimuus : kaikkien ympäristömerkkijärjeste lmien olisi oltava avoimia ja 
syrjimättömiä, eivätkä niihin osallist uvilta perittävät kust annukset saisi olla 
kohtuuttomia pienille ja keskisuurille yrit yksille eikä pienimuotoista kalastusta 
harjoittaville; ja 
(6) kehitysyhteistyö ja kauppa : yhteisön WTO:ssa esiin nostama kehitysmaiden 
ongelmien etusijaisuus olisi otettava  asianmukaisella tavalla huomioon.  
5. T
ARJOLLA OLEVAT VAIHTOEHDOT  
Viranomaisten olisi ensisijaisesti pohdittav a, miten tiukkoja sääntöjä vapaaehtoisiin 
ympäristömerkkijärjestelmiin olisi yleisen edun s uojelemiseksi sovellettava. Tarjolla näyttäisi 
olevan kolme vaihtoehtoa: 
5.1. Vaihtoehto 1: Ei toteuteta mitään toimia 
Ensimmäinen vaihtoehto on olla tekemättä m itään. Ympäristömerkkijärjestelmät voisivat 
tällöin kehittyä vapaasti markki noiden ehdoilla ilman julkisen vallan asioihin puuttumista. 
Toistaiseksi yhteisö ei ole toteuttanut tällä alalla mitään toimenpiteitä. Näin ollen toimimattomuusvaihtoehto vastaa nykytilan säilyttämistä.  
Tämän vaihtoehdon edut ovat seuraavat: 
• Se merkitsisi selvää eroa yksityissektorin  ja julkisen sektorin toimien välillä: 
yksityissektori käyttäisi alkuperää ja pyyntitap aa koskevia tekijöitä markkinoinnissaan, ja 
julkinen sektori keskittyisi toimissaan kalava rojen säilyttämiseen ja kalastuksen kestävään 
kehittämiseen. Ala olisi vastuussa ympäristöm erkkijärjestelmien hallinnoinnista. Se voisi 
edistää ympäristömerkkijärjestelmien laajempaa kehittämistä.  
• Yritysjohtoiset vapaaehtoiset järjestelmät voisivat olla joustavampia ja mukautua 
paremmin muuttuviin olosuhteisiin. Viranomaisia ei tällöin voitaisi syyttää lisärajoitteiden 
asettamisesta kalastustuotteiden kaupalle.  
 
FI 7   FI • Harhaanjohtavien väitteiden torjuminen ja parhaisiin toimintatapoihin sitoutuminen 
voitaisiin turvata lisäämällä kansalaisten ja  alan toimijoiden kestävää kehitystä koskevaa 
tietoisuutta.  
Tämän vaihtoehdon haitat ovat seuraavat: 
• Järjestelmien luotettavuus olisi kyseenal ainen ilman takeita riippumattomasta 
sertifioinnista ja hyväksynnästä.  
• Toisin kuin muissa merkintäjärjestelmissä , kuten luonnonmukaiseen tuotantotapaan 
viittaavissa merkinnöissä, kalatalousalal la ei ole päästy yhteisymmärrykseen 
ympäristömerkin merkityksestä. Joidenkin miel estä se on tae kala kantojen kestävän 
kehityksen mukaisesta hoidosta, toisten mieles tä merkin myöntämise ssä otetaan huomioon 
tietyn kalastustekniikan ekologi set vaikutukset tai jopa kok o kalastustuotantoketju. Kun 
ympäristömerkintäjärjestelmiin sovellettavia vähimmäisvaatimuksia ei ole, jotkin yritykset voisivat esittää liioiteltuja ja peru steettomia väittämiä tuotteistaan.  
• Vaarana on, että yksittäisten jäsenvaltio iden ajamat erilaiset ympäristömerkkien 
myöntämispolitiikat saattavat pirstoa yhteisön markkinoita. Ympäristömerkittyjen 
tuotteiden ilmaantuessa yhteisön markkinoille jotkin jäsenvaltiot tai taloudelliset toimijat 
saattaisivat haluta asettaa omat vaatimuksensa ympäristömerkkijärjestelmille. Tästä saattaisi aiheutua esteitä ta varoiden vapaalle liikkuvuudelle. 
• Jos ympäristömerkintäjärjestelmien katsotaan  kuuluvan yksityissektorin yksinomaiseen 
toimivaltaan, järjestelmään kuul umattomat kilpailija t saattaisivat pitä ä kaikkia julkisia 
taloudellisia toimia julkisena tukena, joka voi aiheuttaa ka upan vääristymistä. Tällaiset 
toimet saattaisivat johtaa kehitysmaiden tekemiin valituksiin. Viranomaisten saattaisi myös olla vaikeaa tarjota kehitysmaille taloudellista ja teknistä apua, jos järjestelmät olisivat 
yksinomaan yksityissektorin valvomia.  
Komissio katsoo, että yhteisön selkeän lähest ymistavan puuttumisesta ympäristömerkillä 
varustettujen tuotteiden kaupan pitämiseen johtuvat mahdolliset riskit olisi otettava asianmukaisesti huomioon. Mieluummin kuin yritt ää jälkikäteen tulla toimeen keskenään 
ristiriitaisten tai epäasianmukaisten järjestelmie n ja niistä markkinoihi n ja/tai kalakantojen 
säilymiseen aiheutuvien kielte isten vaikutusten kanssa, yhtei sön olisi järkevämpää omaksua 
heti alusta alkaen kokonaisva ltaisempi yhteinen lähestymistapa. Sen vuoksi komissio ei 
suosittele toimimattomuusvaihtoehdon jatkamista. 
5.2. Vaihtoehto 2: Yhteisön yhtenäisen ympäristömerkkijärje stelmän luominen 
kaloille ja kalastustuotteille 
On ehdotettu, että yhteisö perustaisi oman kattavan ympäristömerkkijärjestelmänsä, jota 
viranomaiset tai näiden valtuut tamat tahot hallinnoisivat. Viranomaiset olisivat mukana 
tällaisen yhtenäisjärjestelmän kaikissa s uunnittelu- toiminta- ja valvontavaiheissa. 
Tämän lähestymistavan puolesta on esitetty kolme perustelua: 
• Koska ympäristömerkkien arvioinni n ja kalakantojen julkisen hallinnoinnin välillä saattaa 
esiintyä päällekkäisyyksiä, yksi ainoa yhteisön ympäristömerkkijärjestelmä palauttaisi 
viranomaisille etuoikeuden hallinnoida kalavaroja. 
 
FI 8   FI • Yksityisten ympäristömerkkijärjestelmien toimintaa olisi rajoitettava, koska nämä 
järjestelmät saattavat häiritä markkinoita luom alla eroja tuoteryhmien välille, esim. jollekin 
kalastukselle voitaisiin myöntää ympäristöm erkki riippumatta siitä kohdistuuko samaan 
kalakantaan muita kalastuksia. 
• Yhtenäisellä ympäristömerkkijärjestelmällä vältettäisiin kilpailevien 
ympäristömerkkijärjestelmien aiheuttama sek aannus ja varmistettai siin järjestelmän 
uskottavuus tiukempien ympäristöstanda rdien, riippumattomien takuiden ja 
lisäauktoriteetin avulla. 
Nämä perustelut eivät vakuuta komissiota. K ilpailevat ympäristömer kkijärjestelmät eivät 
välttämättä aiheuttaisi sekaannusta markkinoilla , jos sovellettavat arviointiperusteet ovat 
avoimia ja puolueettomia ja jos ne  ilmoitetaan selkeästi kuluttajalle. 
Lisäksi viranomaisten hallinnoi masta yhtenäisestä ympäristöm erkkijärjestelmästä saattaisi 
myös seurata seuraavanlaisia ongelmia: 
• Viranomaisille säännöksissä määrätty vastuu lu onnonvarojen suojelusta saattaisi hämärtyä, 
jos viranomaiset hoitaisivat lisäksi vain joihinkin kalakantoihi n tai kalastustapoihin 
sovellettavaa vapaaehtoista sertifioint ijärjestelmää. Jos yhteisön yhteiselle 
ympäristömerkille asetetut vaatimukset vain  noudattaisivat yhteis ön säännöksiä, kuluttajien 
toivomaa tuotteiden eriyttämistä ei tapahtuisi . Itse asiassa ympärist ömerkkijärjestelmällä 
olisi lisäarvoa vain, jos sen vaatimukset olisivat tiukemmat  kuin yhteisön lainsäädännössä 
säädetyt vaatimukset. Muussa tapauksessa voisi syntyä käsitys, että lainsäädäntö itsessään 
on puutteellinen tai jopa vaatimuksia väljempi. 
• Jos yhteisö haluaa luoda oman ympäristömerkk ijärjestelmän, sen olisi päätettävä, mitä 
ympäristömerkillä kussakin kalastuks essa sertifioidaan. Kun yhdestäkään 
ympäristövaikutusten arviointiperusteesta ei ole päästy yhteisymmä rrykseen, se johtaisi 
ristiriitaisuuksiin ja tilanteeseen, jossa asia nomaiset viranomaiset j outuvat harjoittamansa 
hallinnointipolitiikan ja sertif iointivaatimusten väliseen ristir iitaan. Mitä hyvänsä perusteita 
käytetäänkin, aina on voittajia ja häviäjiä. Saattaisi esimerkiksi olla niin, että moni 
yhteisön harjoittama kalastus, joka on turvalli sten biologisten rajojen ulkopuolella, ei voisi 
vähään aikaan saada ympäristömerkkiä. Tämän vastuun kantaminen olisi vaikeaa 
viranomaisille. 
• Julkisten tahojen hallinnoima kattava järjestelmä merkitsisi myös huomattavia julkisia 
kustannuksia, koska arviointiin, sertifioint iin ja sääntöjen noudattamisen valvontaan 
tarvittaisiin hallinnolli sia resursseja. Jo pelkästään tämä  saattaa tehdä tä stä vaihtoehdosta 
toteuttamiskelvottoman. 
Esimerkiksi se, että monet yhteisön vesialueid en kalakannat ovat turvallisten biologisten 
rajojen ulkopuolella, voisi ai heuttaa tilanteen, jossa viit taus käsitteeseen ”kestävä 
hyödyntäminen” sellaisena kuin se säädetään  neuvoston asetuksen (EY) N:o 2371/2002 3 
artiklan e alakohdassa (ks. ed. alaviite 10), saattaisi tarjota et uja tuotteille, jotka on tuotu 
sellaisista kolmansista maista, joiden  kalakantoja on hoidettu jo pitkään 
varovaisuusperiaatteen mukaisesti.  
Komissio on sitä mieltä, ettei yhtenäinen ju lkisesti hallinnoitu kalastustuotteiden 
ympäristömerkkijärjestelmä ole aiheellinen eikä  käytännöllinen. Yksityisen sektorin olisi 
voitava vapaasti perustaa ympäristömerkintäjärje stelmiä, jos se pitää niiden perustamista 
 
FI 9   FI riskeistä huolimatta kannattavana. Järjestelm ät eivät saa kuitenkaan  vaarantaa keskeisiä 
yleisiä poliittisia tavoitteita, kuten tervettä kilp ailua, puolueetonta tiedotusta ja kalakantojen 
moitteetonta hoitoa ja säilyttämistä. 
5.3. Vaihtoehto 3: Vapaaehtoisia ympä ristömerkkijärjestelmiä koskevien 
vähimmäisvaatimusten laatiminen 
Kolmas yhteisön käytettävissä oleva vaihtoeh to voisi olla vapaaehtoisia, kysynnän ohjaamia 
ympäristömerkkijärjestelmiä koskevien vähimmäisvaatimusten määritteleminen. 
Ympäristömerkkijärjestelmät voisi vat tällöin kehittyä vapaasti julkisten ja/tai yksityisten 
aloitteiden pohjalta, kunhan ne  noudattavat vähimmäisvaatimuksia. Viranomaisten osuus 
rajoittuisi ympäristömerkkijärjestelmien rekisteröintiin ja niiden vähimmäisvaatimusten mukaisuuden tarkastamiseen. Vähimmäisvaatimust en olisi katettava tekniset, menettelyä 
koskevat ja institutionaaliset näkökohdat (ks. liite II). 
Tämän lähestymistavan keskeiset edut ovat seuraavat: 
• Se antaisi ympäristömerkkijärjestelmille hyvin suuren joustavuuden ja monipuolisuuden, 
jonka ansiosta kuluttajille voitaisiin osoittaa, että kalastusteollisuuden tai kalastushallinnon 
menettelytavoissa otetaan huomioon kestävä ke hitys. Näin ympäristömerkkijärjestelmä 
toimisi täysipainoisesti kaupallisena ka nnustimena ja kannustaisi kalatalousalaa 
käyttämään parempia hallintotapoja.  
• Se toimisi turvaverkkona, jonka avulla voita isiin välttää kilpailun vääristyminen ja 
kuluttajien harhaanjohtaminen ja joka ta rjoaisi asianmukaiset takeet kuluttajille. 
• Se tarjoaisi kannustimen pyrkiä korkeisiin ym päristötavoitteisiin, varmistaa kestävän 
kehityksen keskeisten  tekijöiden huomioon ottamisen ja lisätä 
ympäristömerkkijärjestelmien uskottavuutta ja yhdenmukaisuutta. 
• Ympäristömerkkijärjestelmiä voitaisiin tällöi n mukauttaa kulloinkin kysymyksessä olevan 
kalastuksen tai taloudellisen kum ppanin, esimerkiksi pienten ja keskisuurten yritysten tai 
kehitysmaiden, mukaan. Järjestelmiin olisi siks i helpompi päästä mukaan, ja niiden alan 
kannettaviksi tulevat täytäntöönpano kustannukset olisivat alhaisemmat. 
• Jo käytössä olevat järjestelmät olisi helpompi integroida uusiin järjestelmiin. 
Tämän lähestymistavan pääasiallinen huono puo li on, että sen vaikutusten teho heikkenee, 
kun joustavuus lisääntyy. 
• Vähimmäisvaatimusten on perustuttava kala varojen säilyttämispolitiikasta saatuihin 
kokemuksiin. Koska monivuotisia hoitosuunnite lmia ei vielä sovelleta kaikkiin 
kalastuksiin, vähimmäisvaatimukset eivä t aluksi saa olla liian tiukkoja yhteisön 
säilyttämispolitiikkaan verrattuna, jotta ne eivä t olisi syrjiviä. Perusteita on tarkistettava 
saadun kokemuksen ja käytettävissä olevan tieteellisen tiedon pohjalta. 
Ympäristömerkkijärjestelmien vaatimustasoa on  sen vuoksi syytä ajantasaistaa jatkuvasti. 
• Ei ole takeita siitä, että kestävä kehity s ymmärrettäisiin samalla tavoin kaikissa 
markkinoilla olevissa ympäristömerkeissä. Jo issakin järjestelmissä painopiste voi olla 
 
FI 10   FI kalastuksenhoidossa, kun taas to isissa ekosysteemien suojel u saattaa olla korostetussa 
asemassa. Tätä voitaisiin tasapainottaa an tamalla kuluttajille asianmukaista tietoa. 
• Ympäristömerkkijärjestelmien seuranta edelly ttää sertifiointijärjestelmien hallintoa ja 
toimintaa koskevaa erityistuntemusta. Kala stuksenhoitoviranomaisten on paneuduttava 
näihin asioihin. 
• Komission on joka tapauksessa kä ytettävä valvontavaltaansa va rmistaakseen, että alalla 
noudatetaan asiaa koskevaa yhteisön lainsäädäntöä. 
6. P ÄÄTELMÄT  
Koska ympäristömerkistä on tulossa tärkeä tekijä yhteisön kalastustuotteiden markkinoilla, 
asiasta on aika käydä keskus telu ja päättää, olisiko s yytä ottaa käyttöön yhteinen 
lähestymistapa. 
On selvää, että ekomerkki on monisärmäi nen asia, ja sen vuoksi suunnitteilla olevan 
keskustelun kuluessa on otettava huomioon varsin monia kysymyksiä.  
Keskustelussa on käsiteltävä seuraavanlaisia keskeisiä kysymyksiä: 
• Mitä ympäristömerkkijärjestelmällä pitäisi sertifioida: tietty kalastus, kalastusmenetelmä 
vai jokin muu osatekijä? Olisiko sen vuoksi yh den asian merkit katsottava olennaiseksi 
osaksi ympäristömerkkipolitiikkaa? 
• Miten varmistaa, että lähestymistapa on ristiriidaton mutta samalla suurelta osin 
vapaaehtoinen ja toteutettavissa oleva? 
• Miten käyttää täysimääräisesti ympäristöm erkkijärjestelmien mahdollisuuksia kestävän 
kalastuksen edistämisessä niin, että siitä on samalla todellista hyötyä kalastajille, 
jalostajille ja kuluttajille?  
• Olisiko lähestymistavan painotuttava  enemmän tuloksiin vai keinoihin? 
Kokonaistavoitteena on kuitenkin saada aikaan t odellinen kalojen ja kalastustuotteiden 
ympäristömerkintöjä koskeva yhteisön lähe stymistapa, joka kuvastaa alan parhaita 
käytänteitä. Tarkoituksena on myös antaa uus i vakuutus komission vahvasta sitoutumisesta 
kestävään kehitykseen kalastuksessa ja kalavaro jen käytössä. Tällaiseen lähestymistapaan on 
välttämättä myös kuuluttava yhteistyö kalatalous alan kanssa kalavarojen yhteishoidon 
edistämiseksi.  
Komissio uskoo, että loppujen lo puksi sopivin on kolmas vaihto ehto, jossa vapaaehtoisille 
ympäristömerkkijärjestelmille vahvistetaan väh immäisvaatimukset. Tämä vaihtoehto tarjoaisi 
riittävästi joustavuutta, ja se olisi kustannuks iltaan kohtuullinen. Sen avulla olisi mahdollista 
toimia kestävän kehityksen kannalta tar koituksenmukaisella ta valla asteittaista 
lähestymistapaa noudattaen. Se tarjoaisi myös asianmukaisen kuluttajansuojan.  
 
FI 11   FI Komissio pyytää neuvostoa, Euroopan parlamentti a ja Euroopan talous- ja sosiaalikomiteaa 
käsittelemään tässä tiedona nnossa esiin otettuja kysymyksiä. Myös ETA-maat ovat 
osoittaneet olevansa asiast a kiinnostuneita, joten niidenkin kanssa on syytä käydä 
keskusteluja yhteisen lähestymistavan varm istamiseksi. Komissio aikoo lisäksi kuulla 
sidosryhmiä, lähinnä neuvoa-antavan kalatalous - ja vesiviljelykomitean kautta, ja tehdä 
samanaikaisesti asiaan liittyvää tieteellistä ja teknistä selvitystyötä. Se toisi lisää tietämystä 
käytävän keskustelun tarpeisiin  ja muodostaisi perustan vaikut usarvioinneille, jos sellaisia 
joskus tarvittaisiin. 
Komissio saattaa esittää asiaa koskevia lains äädäntöehdotuksia tästä tiedonannosta käytävän 
keskustelun pohjalta. 
 
FI 12   FI ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
FI 13   FI • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
FI 14   FI 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
FI 15   FI 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
FI 16   FI 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green/ orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
FI 17   FI ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautionary approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
FI 18   FI and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would therefore encourage the use of alternative, less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C
ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
FI 19   FI Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.