KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE - Seitsemäs raportti televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta [SEC(2001)1922]

1. TIIVISTELMÄ JA TÄRKEIMMÄT PÄÄTELMÄT

Eurooppa-neuvoston Lissabonin kokous oli merkkitapaus sähköisen viestinnän toisiaan lähentyville aloille Euroopassa. Valtioiden ja hallitusten päämiehet antoivat arvovaltaisen tukensa Euroopan siirtymiselle digitaaliajan tietotalouteen. Tavoite sai tarkemman muotonsa eEurope-toimintasuunnitelmassa. Lähestymme nyt tärkeää virstanpylvästä, kun Euroopan parlamentti ja neuvosto ovat hyväksymässä uutta sääntelyjärjestelmää. Tämän raportin ohjenuorana on ajatus siitä, että perustaksi uudelle järjestelmälle, joka on suunniteltu nykyistä kilpaillummille ja lähentymiskehityksessä pidemmälle edenneille markkinoille, EU:n nykyinen lainsäädäntö on pantava täytäntöön johdonmukaisesti ja kaikilta osin. Uudessa järjestelmässä onkin mekanismeja, joiden ansiosta kilpailun esteisiin voidaan puuttua niin kauan kuin se on tarpeen. Tässä raportissa

- esitellään muutamia markkinoiden keskeisiä indikaattoreita,

- tarkastellaan muutamia uuteen järjestelmään siirtymisen keskeisiä edellytyksiä nykyisen lainsäädännön täytäntöönpanon näkökulmasta, ja

- keskitytään jäljelle jääviin sääntelykysymyksiin.

Tärkeimpänä lopputulemana voidaan esittää, että yleisesti ottaen pessimististä makrotaloudellista taustaa vasten tarkasteltuna telepalveluala on huomattavan elinvoimainen ja kansalliset sääntelyviranomaiset edistyvät jatkuvasti lainsäädännön täytäntöönpanossa, mutta uuden järjestelmän voimaantulon kynnyksellä markkinoilla on vielä joukko sääntelyllisiä pullonkaulatekijöitä.

1.1. Markkinoiden kehitys

Telepalveluala on edelleen merkittävä kasvutekijä Euroopan taloudessa. Viidentoista jäsenvaltion kansallisten markkinoiden arvo kasvaa tulojen osalta vuoden 2001 loppuun mennessä 218 miljardiin euroon, eli vuosikasvua kertyy 9,5 prosenttia. Tämä on kolme prosenttiyksikköä vähemmän kuin toteutunut kasvu vuonna 2000, mutta hieman enemmän kuin edellisessä täytäntöönpanoraportissa esitetty 9 prosentin ennuste. Viime raportin jälkeen käyttäjillä ja kuluttajilla on ollut yhä enemmän valinnanvaraa operaattoreiden suhteen ja hinnat ovat yleisesti ottaen laskeneet. Samalla vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuudet ovat jatkuvasti pienentyneet kaikilla kiinteän verkon puhelumarkkinoilla.

Seuraavassa tärkeimmät muutossuuntaukset:

1.1.1. Kasvu [1]

[1] Kasvuennusteet: Euroopan tietotekniikan seurantakeskus EITO, 2001.

Tuloiltaan nopeimmin laajentuva lohko on jälleen matkaviestintä, jossa tulojen kasvuksi odotetaan 22,3 prosenttia eli viime vuoden 67 miljardista eurosta 82 miljardiin euroon vuoden 2001 loppuun mennessä. Tämä on vähemmän kuin vuoden 2000 toteutunut kasvu (38,1 %), mutta enemmän kuin 20 prosentin ennuste. Vuoden 2001 loppuun mennessä matkaviestintämarkkinoiden odotetaan muodostavan 38 prosenttia tuloista EU:n yhteenlasketuilla telemarkkinoilla. Matkapuhelimet yleistyvät edelleenkin nopeaan tahtiin, ja jokaisessa jäsenvaltiossa on huomattavasti enemmän käyttäjiä kuin viime vuonna. Koko Euroopassa liittymien määrä kasvoi 36 prosenttia. Keskimääräinen levinneisyysaste on 73 prosenttia, ja seitsemässä jäsenvaltiossa tämä luku on 75 prosenttia tai enemmän.

Kiinteän verkon markkinalohko, johon luetaan myös valintaiset Internet-liittymät, on edelleenkin tuloista laskettuna 51 prosentin osuudellaan suurin telealan markkinalohko EU:ssa, mutta kasvu pysyttelee vuoden 2000 tasolla eli 2,7 prosentissa. Tämän luvun taustalta löytyy kuitenkin puheensiirron ja varsinkin valintaisista liittymistä tulevan Internet-liikenteen minuuttimääräinen kasvu, jota on kompensoinut tällaisen liikenteen hintojen lasku.

Datansiirron ja kiinteiden vuokrayhteyksien osuus on 11 prosenttia markkinoista ja sen kasvunopeudeksi odotetaan 3,8 prosenttia vuonna 2001.

1.1.2. Hintakehitys

Kilpailu alentaa yleisesti kuluttajahintoja. Vakiintuneiden operaattoreiden kaukopuheluhinnat ovat laskeneet 11 prosenttia viime vuodesta ja 45 prosenttia vuodesta 1998. Kotiasiakkaiden keskimäärin kuukaudessa kotimaanpuheluihin (paikallis- ja kaukopuhelut sekä liittymämaksu) käyttämä summa pieneni vuoden 1998 37,02 eurosta 32,75 euroon vuonna 2001. Yritysasiakkailla vastaavat kustannukset alenivat samalla jaksolla 85,57 eurosta 68,54 euroon. [2] Vakiintuneiden operaattoreiden ulkomaanpuhelut ovat nekin edelleen halventuneet; vuodesta 2000 kotiasiakkailla 17 prosenttia ja yritysasiakkailla 21 prosenttia.

[2] Kaikki yleisen televerkon hinnat esitetään euroina ostovoimapariteettilukuina.

Uusien tulokkaiden hinnat ovat useimmissa tapauksissa huomattavasti alhaisempia. Esimerkiksi Saksassa yhden uuden markkinatulokkaan kaukopuheluhinnat ovat 75 prosenttia edullisempia kuin vakiintuneen operaattorin, ja paikallispuheluissakin hintaero voi olla jopa 29 prosenttia. Belgiassa, Ranskassa, Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa uudet tulokkaat veloittavat kaukopuheluista 36-56 prosenttia vähemmän kuin vakiintunut operaattori.

Jäsenvaltioissa on suuntauksena, että maantieteellisen välimatkan merkitys puhelujen hinnoittelun perusteena vähenee tai poistuu kokonaan, eli paikallis- ja kaukopuhelujen hinnat lähentyvät toisiaan. Tämä edustaa myönteistä kehitystä, sillä se osoittaa, että hinnat alkavat vähitellen vastata palvelun tarjonnan todellisia kustannuksia.

Näiden alennusten rinnalla liittymien kuukausimaksut ovat nousseet viime vuodesta kotiasiakkailla 7 prosenttia ja yritysasiakkailla 3 prosenttia. Tämä on johdonmukaista, kun ajatellaan tarvetta poistaa hintavääristymät liityntämaksuista. Samoin tämä kehitys kannustaa uusia yrityksiä markkinoille, kun kilpailua vaikeuttavat vakiintuneiden operaattoreiden ristikkäiset hintatuet poistuvat. Yleisesti ottaen paikallispuhelujen hinnat pysyivät Euroopassa ennallaan.

1.1.3. Valinnanvara

Telealan kilpailun hyödyt käyvät ilmi siitä, että kahdessatoista jäsenvaltiossa kaikilla kansalaisilla on mahdollisuus valita kauko- ja ulkomaanpuhelujensa välittäjä yli viiden operaattorin joukosta. Paikallispuheluissa vaihtoehtoisia operaattoreita on jäsenvaltioiden ilmoitusten mukaan koko väestölle kuudessa jäsenvaltiossa.

Operaattorin ennaltavalinnan käyttö on lisääntynyt nopeasti sen lisäksi, että aiemminkin on jo laajasti käytetty operaattorin puhelukohtaista valintaa erityisellä valintakoodilla. Euroopassa voi tällä hetkellä käyttää ilman erillistä valintakoodia noin 110:tä paikallispuheluoperaattoria ja 214:ta kauko- ja ulkomaanpuheluoperaattoria.

1.1.4. Markkinarakenne

Vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuudet vähittäiskaupan tuloista ovat markkinoiden vapauttamisen jälkeen pienentyneet keskimäärin 10 prosentilla paikallispuheluissa, noin 20 prosentilla kaukopuheluissa ja 30 prosentilla ulkomaanpuheluissa. Vakiintuneen operaattorin osuus ulkomaanpuhelujen vähittäiskaupan tuloista on yhdessä jäsenvaltiossa alle 50 prosenttia, neljässä jäsenvaltiossa noin 60 prosenttia ja kolmessa muussa jäsenvaltiossa 70-75 prosenttia. Toisaalta, vaikka vakiintuneiden operaattoreiden osuus paikallispuheluista on kahdessa maassa noin 70 prosenttia, se on ainakin kymmenessä jäsenvaltiossa kuitenkin vielä 90-100 prosenttia.

Johtavien matkaviestintäoperaattoreiden markkinaosuus on samanaikaisesti pienentynyt vuodesta 2000 tämänhetkiseen alle 50 prosenttiin kahdessa kolmasosassa jäsenvaltioista.

1.1.5. Internetin yleisyysaste

Internetin keskimääräinen levinneisyys EU:n kotitalouksissa oli noin 36 prosenttia kesäkuussa 2001. Ruotsissa levinneisyys oli suurin, noin 64 prosenttia, kun taas Kreikassa vastaava luku on hieman alle 12 prosenttia.

Kahdeksassa jäsenvaltiossa Internet-liittymätiheys on enemmän kuin 41,5 prosenttia, joka oli vastaava luku Yhdysvaltain kotitalouksille elokuussa 2000 [3].

[3] Perustana käytetty Yhdysvaltain kauppaministeriön (lähde: US Census Bureau) syyskuussa 2001 julkaisemia viimeisimpiä tietoja.

1.2. Sääntelytilanne

Kun tarkastellaan järjestelmän säännösten sisällyttämistä kansalliseen lainsäädäntöön, kolme jäsenvaltiota (Ranska, Italia, Luxemburg) on ilmoittanut kansallisesta lainsäädännöstä, jolla poistetaan komission merkittävimpiä epäilyjä näiden maiden suhteen. Lisäksi yhdessä jäsenvaltiossa (Kreikka) kansallista lainsäädäntöä on vahvistettu selkeyttä ja oikeusvarmuutta lisäävällä tavalla.

Sääntelyn keskipisteessä ovat kansalliset sääntelyviranomaiset, jotka toimivat tarvittavana rajapintana sovitettaessa yhteisön periaatteita kansallisiin oikeusympäristöihin ja markkinaolosuhteisiin. Nämä viranomaiset ovat tarkasteluajanjaksona hyödyntäneet asiantuntemustaan ja toimivaltaansa entistä tehokkaammin alan sääntelyssä. Tulokset näkyvät markkinoilla, joilla palvelujen ja palveluntarjoajien valikoima edelleen laajenee ja hinnat alenevat.

Joissakin jäsenvaltioissa on jo alettu sopeuttaa sääntelyviranomaisia uuteen yhdentyneempään sähköisen viestinnän ympäristöön - joissain tapauksissa lisäämällä koordinointia kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa ja toisaalla myöntämällä kansallisille sääntelyviranomaisille kilpailunvalvontaan liittyviä valtuuksia. Sääntelyviranomaisten kansainvälisen yhteistyön lisääntyminen Euroopassa antaa myönteistä esimakua koordinoinnista uudessa järjestelmässä.

Tätä raporttia edeltäneissä kuulemistilaisuuksissa saatiin selvä kuva siitä, mitkä ovat sääntelyviranomaisten kannalta merkittävimpiä kysymyksiä sen lisäksi, että ne hiovat ja selkeyttävät omia toimintatapojaan. Tärkeimpiä seikkoja tällä hetkellä ovat paikallisverkon kilpailu varsinkin laajakaistaviestinnässä, matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksut (eli maksut, joita peritään puhelun välittämisestä kohdeverkkona olevassa matkaviestintäverkossa; näistä käytetään myös nimitystä terminointimaksut), kiinteähintaiset yhteenliittämisjärjestelyt Internet-liittymien tarjontaa varten, kiinteiden vuokrayhteyksien hinnoittelu ja tarjonta, yleiset hinnoittelu- ja kustannuslaskentaperiaatteet sekä kolmannen sukupolven matkaviestintäverkkojen käyttöönotto. Avoimia kysymyksiä liittyy vielä myös numerointiin, yleispalveluun, verkkojen asennusoikeuksiin ja tietosuojadirektiivin sisällyttämiseen kansalliseen lainsäädäntöön.

1.3. Tärkeimmät päätelmät

Kokonaistilannetta tarkasteltaessa markkinat ovat edelleen dynaamiset ja täytäntöönpanossa on edistytty jatkuvasti, mutta Euroopan tasolla ilmenee vielä joukko sääntelyllisiä pullonkaulatekijöitä. Näillä on monta syytä. Nykyinen järjestelmä ei vielä ole kaikilta osin käytössä kaikissa jäsenvaltioissa, eikä sitä sovelleta johdonmukaisesti yhteisössä. Lisäksi jotkin kansallisista täytäntöönpanosäädöksistä eivät välttämättä ole keskenään johdonmukaisia. Jo itse järjestelmässä jätetään täytäntöönpanoviranomaisille tietyissä asioissa liikkumavaraa, mikä on johtanut sääntelyn eroavaisuuksiin jäsenvaltioissa.

Tärkeimmät ongelmakohdat:

1. Paikallisverkon kilpailu laajakaistaliittymissä ja erityisesti tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttämisestä annetun asetuksen täytäntöönpano nopeiden Internet-yhteyksien mahdollistamiseksi: Komission mielestä asiassa ei ole edistytty tarpeeksi, ja kehitystä olisi nopeutettava sääntelyviranomaisten harjoittamalla käytännön valvonnalla, sitovilla määräajoilla ja uskottavilla seuraamuksilla. Komission mielestä sääntelyviranomaisten on lisäksi ryhdyttävä toimiin sen varmistamiseksi, että digitaalisia tilaajayhteyksiä tarjotaan tukkupalveluna uusien tulokkaiden käyttöön syrjimättömin ehdoin.

2. Yhteenliittäminen, johon liittyy myös matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksut sekä Internet-yhteydet kattava kiinteähintainen yhteenliittäminen: Komission mielestä suuret jäsenvaltioiden väliset vaihtelut ruuhka-ajan kohdeverkkomaksuissa matkaviestintäverkoissa eivät ole perusteltuja, kun tarkastellaan puheluista kohdeverkolle aiheutuvia todellisia kustannuksia tai näiden maksujen tasoa suhteessa keskimääräisiin kahden kiinteän verkon välisiin kohdeverkkomaksuihin. Lisäksi komissio katsoo, että Internet-yhteyksiä varten tarjottavaa kiinteähintaista yhteenliittämistä olisi edistettävä, ja että joka tapauksessa tällaista mahdollisuutta on tarjottava myös uusille tulokkaille jos sitä tarjotaan vakiintuneen operaattorin omille palveluyksiköille.

3. Jatkuvasti korkeat hinnat, pitkät toimitusajat ja heikko kustannusvastaavuus kiinteiden yhteyksien vuokraamisessa varsinkin sellaisia siirtonopeuksia varten, joita tarvitaan laajakaistaviestinnän ja sähköisen kaupan yleistymiseen: Komission mielestä suuret hintavaihtelut yhteisössä ja hyvin erilaiset toimitusajat eivät ole perusteltavissa erilaisilla kustannuksilla tai olosuhteilla.

4. Edelleen hintapainostusta ja vääristymiä hinnoittelussa: Komission mielestä sääntelyviranomaisten on joissain tapauksissa nykyistä tiukemmin tarkastettava telelainsäädäntöön perustuvat kustannuslaskelmat heti niiden valmistuttua ja paneuduttava perusteellisemmin näiden laskelmien vaatimustenmukaisuutta koskevien lausuntojen antamiseen markkinoiden hyödyksi.

5. Numerointijärjestelmien toimivuus: Komission näkemyksen mukaan kaikissa jäsenvaltioissa pitäisi tällä hetkellä olla käytössä täysi valikoima operaattorin valintaan ja ennaltavalintaan liittyviä palveluja.

6. Hajanaiset käytännöt verkkojen asennusoikeuksien myöntämisessä: Komission mielestä on kiinnitettävä vielä enemmän huomiota niihin epävarmuustekijöihin, joita liittyy paikallis- ja kunnallisviranomaisten asemaan tässä asiassa, sekä helpotettava kolmannen sukupolven matkaviestintäpalvelujen käyttöönottoa.

7. Kuluttajansuoja: Komission mielestä kuluttaja-asioiden valvontaa olisi vahvistettava ja kuluttajien edut olisi suojattava yhtäläisesti kaikkialla yhteisössä varsinkin palvelun laadun, hintojen selkeyden, sopimuksiin liittyvien kysymysten ja valitusmenettelyjen osalta.

Lisäksi ongelmia liittyy kansallisten sääntelyviranomaisten organisaatioon varsinkin toimivallan jakoon liittyvissä kysymyksissä ja kyvyssä ratkaista riita-asiat nopeasti. Pitkälliset muutoksenhakumenettelyt käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa aiheuttavat sääntelyllistä epävarmuutta ja antavat vakiintuneille operaattoreille mahdollisuuden käyttää tilaisuutta hyväkseen. Monet sääntelyviranomaiset pitävät voimavarojaan riittämättöminä tai niiden henkilöstömäärä ei vielä ole perustamissuunnitelman mukainen. Uusi sääntelyjärjestelmä tuo sääntelyviranomaisille lisää velvollisuuksia, joten näiden ongelmien ratkaisemiseen on paneuduttava nyt.

Raportissa viitataan eroihin kolmannen sukupolven matkaviestintäpalvelujen toimilupien myöntämisessä ja palvelujen toteutusehdoissa, mutta komission varsinaiset näkemykset tästä asiasta esitetään maaliskuun 2001 tiedonannossa. Komissio on tehnyt asetuksen N:o 17/62 mukaisia selvityksiä kansainvälisistä verkkovierailuista ja erityisesti väitetyistä kartelli- ja ylihinnoittelukäytänteistä. Koska menettely on vielä kesken, komissio ei voi julkistaa selvityksen tuloksia.

Seitsemäs raportti televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta

SISÄLLYS

TIIVISTELMÄ JA TÄRKEIMMÄT PÄÄTELMÄT

MENETELMÄT JA TAVOITTEET

MARKKINAKATSAUS

YLEISKATSAUS SÄÄNTELYYN

Sääntely Euroopassa ennen siirtymistä uuteen järjestelmään

Tärkeimmät sääntelyn pullonkaulatekijät Euroopassa

RAPORTOINTI JATKOSSA

LIITTEET- {SEC(2001)1922}

1. TIETOJA TELEMARKKINOISTA

2. TIETOJA SÄÄNTELYSTÄ JA TELEVISIOSIGNAALIDIREKTIIVIN TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA

3. YLEISKATSAUS TÄYTÄNTÖÖNPANOON JÄSENVALTIOISSA

4. LUETTELO SEITSEMÄNNEN RAPORTIN VALMISTELUUN JA KUULEMISMENETTELYYN OSALLISTUNEISTA OPERAATTOREISTA, JÄRJESTÖISTÄ JA MUISTA ORGANISAATIOISTA

2. MENETELMÄT JA TAVOITTEET

2.1. Menetelmät

Komissio pyrkii näissä Euroopan parlamentille ja neuvostolle annettavissa täytäntöönpanoraporteissa tarkastelemaan niiden direktiivien asteittaista täytäntöönpanoa, jotka muodostavat tällä hetkellä voimassa olevan telealan sääntelypaketin. Samoin komissio tarkastelee kansalliseen lainsäädäntöön sisällytettyjen säännösten käytännön soveltamista. Lisäksi raporteissa on koottu yhteen tietoja, joiden avulla voidaan kuvata keskeisiin markkinaindikaattoreihin liittyviä suuntauksia. Tällaisia tekijöitä ovat esimerkiksi markkinoiden kasvu, vähittäispalvelujen, kiinteiden vuokrayhteyksien ja yhteenliittämisen hinnat, paikallisverkon käyttöoikeudet ja vakiintuneen operaattorin markkinaosuudet.

Viidennessä ja kuudennessa raportissa keskityttiin eritoten edistymiseen niiden keskeisten sääntelyvaatimusten täytäntöönpanossa, jotka liittyvät kansallisiin sääntelyviranomaisiin, toimilupiin, yhteenliittämiseen, paikallisliityntäverkon käyttöoikeuksiin, yleispalveluun, matkaviestintäpalveluihin, hintoihin, kustannuslaskentaan, kiinteisiin vuokrayhteyksiin, numerointiin, tietosuojaan ja verkkojen asennusoikeuksiin. Raporttien valmistelu perustui sääntelyviranomaisten toimittamien tietojen ohella sarjaan kahdenvälisiä tapaamisia komission yksiköiden sekä markkinatoimijoiden (uusien tulokkaiden ja vakiintuneiden operaattorien), käyttäjien ja kuluttajien edustajien sekä sääntelyviranomaisten ja ministeriöiden kanssa.

Tätä seitsemättä raporttia laatiessaan komission yksiköt järjestivät kahdenvälisiä valmistelukokouksia samojen toimijoiden kanssa viidentoista jäsenvaltion pääkaupungeissa. Näitä tapaamisia täydennettiin Brysselissä järjestetyillä kuulemistilaisuuksilla, joihin kutsuttiin markkinatoimijoiden, käyttäjien ja kuluttajien sekä kansallisten televiranomaisten ja kilpailuviranomaisten edustajia. Kuulemiset järjestettiin syys- ja lokakuussa 2001. Komissio pyysi jäsenvaltioilta kirjallisia alustuksia keskustelun pohjaksi kuulemistilaisuuksiin, ja komissio julkaisi nämä kannanotot verkkosivuillaan ennen tilaisuuksia. [4] Kannanottojaan toimittivat kirjallisesti myös markkinatoimijat ja järjestöt.

[4] http://europa.eu.int/information_society/topics/telecoms/implementation/index http://europa.eu.int/comm/competition/liberalization/others

Kansalliset sääntelyviranomaiset toimittivat markkina- ja sääntelytietoja, jotka oli kerätty komission yksiköiden laatiman kyselylomakkeen avulla. Suurin osa raportin tiedoista on tästä lähteestä, ja tiedot kuvaavat tilannetta 1. elokuuta 2001, ellei muuta ole mainittu.

Sääntelytilanteen kuvaus koskee tilannetta 31. lokakuuta 2001, ellei muuta ole mainittu.

2.2. Päämäärät

Komissio antoi heinäkuussa 2000 Euroopan parlamentille ja neuvostolle ehdotukset viideksi direktiiviksi, joilla luodaan sääntelyjärjestelmä sähköisen viestinnän markkinoille ja säädetään verkkojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä, yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sekä telealan tietosuojasta. Näillä korvataan nykyisen direktiivipaketin muodostama sääntelyjärjestelmä. Asiaan liittyy myös päätösehdotus, joka koskee jäsenvaltioiden toimien koordinointia radiotaajuuksien käytössä. Tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttämisestä annetun asetusehdotuksen Euroopan parlamentti ja neuvosto hyväksyivät joulukuussa 2000, ja se tuli voimaan tammikuun alusta 2001.

Neuvosto hyväksyi yhteisen kantansa neljään direktiiveistä 17. syyskuuta. Voidaan siis olettaa, että uusi sääntelyjärjestelmä hyväksytään kokonaisuudessaan piakkoin, ja se pannaan täytäntöön viimeistään viidentoista kuukauden kuluessa hyväksymisestä.

Komissio on jatkuvasti ollut sitä mieltä, että uusi sääntelyjärjestelmä voidaan sisällyttää onnistuneesti kansalliseen lainsäädäntöön jäsenvaltioissa ja sitä voidaan tehokkaasti soveltaa vain, jos nykyinen järjestelmä ensin toimii kaikilta osin asianmukaisesti. Nyt kun uuden järjestelmän hyväksyminen lähestyy, komissio haluaakin nostaa esiin sekä yleisesti EU:n tasolla että yksittäisten jäsenvaltioiden kohdalla ne nykyisen järjestelmän piirteet, joita ei ole toteutettu riittävän hyvin, jotta ne muodostaisivat vakaan perustan uuden järjestelmän käyttöönotolle.

Tässä raportissa luodaan entiseen tapaan yleiskatsaus markkinoiden kehitykseen, mutta tarkastellaan lisäksi täytäntöönpanon näkökohtia uuteen järjestelmään siirtymisen näkökulmasta. Lisäksi esitetään kooste tärkeimmistä sääntelyyn liittyvistä pullonkaulatekijöistä Euroopassa. Raportin liitteissä esitetään yksityiskohtainen markkina-analyysi sekä sääntelyyn liittyviä tietoja. Maakohtaisissa luvuissa annetaan lisätietoa kunkin maan sääntelytilanteesta. Yleisesti pyritään mahdollisuuksien mukaan välttämään viittauksia sellaisiin edelleen toistuviin ilmiöihin, joita on jo käsitelty kuudennessa raportissa, johon voi tutustua komission verkkosivuilla.

Vuonna 1999 komissio toimitti Euroopan parlamentille ja neuvostolle raportin direktiivin 95/47/EY [5] (ns. televisiosignaalidirektiivi) toiminnasta. Direktiivin vaatimusten mukaisesti komissio antaa nyt tämän raportin liitteen 2 osassa 3 ajantasaisen arvion täytäntöönpanosta ja markkinakehityksestä.

[5] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/47/EY, annettu 24 lokakuuta 1995, televisiosignaalien lähetystä koskevien standardien käytöstä.

Viime raportin liitteessä oli arvio WTO-määräysten täytäntöönpanosta EU:n ulkopuolisissa maissa. Komissio järjestää asiasta kuulemistilaisuuksia marraskuussa 2001 ja laatii jäsenvaltioille erillisen raportin vastaavaan neuvoston kokoukseen.

Lisäksi on syytä mainita, että komissio tekee parhaillaan asetuksen N:o 17/62 nojalla alakohtaisia selvityksiä kiinteiden yhteyksien, tilaajayhteyksien ja verkkovierailujen markkinoilla.

3. MARKKINAKATSAUS

3.1. Markkinoiden kasvu

Telepalvelumarkkinat ovat edelleen merkittävä kasvutekijä Euroopan taloudessa rahoitusmarkkinoiden kielteisistä indikaattoreista huolimatta. Viidentoista jäsenvaltion kansallisten markkinoiden arvo oli vuoden 2000 lopulla 199 miljardia euroa ja kasvaa vuoden 2001 loppuun mennessä arvioiden mukaan 218 miljardiin euroon, eli vuosikasvua kertyy 9,5 prosenttia. Tämä on kolme prosenttiyksikköä vähemmän kuin toteutunut kasvu vuonna 2000, mutta hieman enemmän kuin edellisessä täytäntöönpanoraportissa esitetty 9 prosentin ennuste. Ajanjaksolla elokuusta 2000 elokuuhun 2001 käyttäjillä ja kuluttajilla on ollut jatkuvasti yhä enemmän valinnanvaraa operaattoreiden suhteen ja hinnat ovat yleisesti ottaen laskeneet. Samalla vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuudet ovat jatkuvasti pienentyneet kaikilla kiinteän verkon puhelumarkkinoilla.

Nopeimmin laajentuva lohko on jälleen matkaviestintä, jossa kasvuksi odotetaan 22,3 prosenttia eli vuoden 2000 lopun 67 miljardista eurosta 82 miljardiin euroon vuoden 2001 loppuun mennessä. Vuonna 2000 toteutunut kasvu oli 38,1 prosenttia ennusteen oltua 20 prosenttia. Vuoden 2001 loppuun mennessä matkaviestintämarkkinoiden odotetaan olevan 38 prosenttia EU:n yhteenlasketuista telemarkkinoista. Vaikka kiinteän verkon puheensiirrolla, johon luetaan myös valintaiset Internet-liittymät, on edelleen suurin osuus EU:n markkinoista (arviolta 51 %), kasvu jää vuoden 2000 tasolle (2,7 %) ja joissain jäsenvaltioissa (erityisesti Espanjassa, Italiassa, Itävallassa ja Suomessa) matkaviestinnän arvo on jo yhtä suuri tai hieman suurempi.

EU:n kansalainen käytti vuonna 2000 keskimäärin 762 euroa vuodessa telepalveluihin (luku sisältää myös kaapelitelevisiokulut) ja kasvua edellisvuoteen oli 14 prosenttia. Tämä luku oli keskimääräistä korkeampi Tanskassa, Irlannissa, Alankomaissa, Itävallassa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja erityisesti Espanjan vastaava luku on nopeassa kasvussa.

3.2. Matkaviestintämarkkinat

Matkapuhelimet yleistyvät edelleenkin nopeaan tahtiin, ja jokaisessa jäsenvaltiossa on huomattavasti enemmän käyttäjiä kuin viime vuonna. Elokuussa 2001 matkapuhelinliittymän tilaajia oli Euroopassa 36 prosenttia enemmän kuin viime vuonna. Keskimääräinen yleisyysaste on nyt 73 prosenttia. Liittymätiheys on 75 prosenttia tai sitä korkeampi Italiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Itävallassa, Portugalissa, Suomessa ja Ruotsissa.

Johtavien matkaviestintäoperaattoreiden keskimääräinen markkinaosuus on pienentynyt vuodesta 2000 tämänhetkiseen alle 50 prosenttiin kahdessa kolmasosassa jäsenvaltioita. Viimevuotinen markkinaosuuksien uusjako on hyödyttänyt erityisesti pienempiä kilpailijoita Belgiassa, Alankomaissa, Itävallassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

3.3. Operaattorivalikoima

Kaikilla kansalaisilla on mahdollisuus valita kauko- ja ulkomaanpuhelujensa välittäjä yli viiden operaattorin joukosta kahdessatoista jäsenvaltiossa. Kahdessa jäsenvaltiossa (Belgia ja Luxemburg) valinnanvara on hieman pienempi. Kreikassa uudet toimiluvan saaneet operaattorit eivät vielä 1. heinäkuuta 2001 olleet aloittaneet toimintaansa.

Paikallispuheluissa tilanne on monimutkaisempi. Kuuden jäsenvaltion (Tanska, Irlanti, Itävalta, Portugali, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) mukaan koko väestöllä on valittavanaan yli viisi vaihtoehtoista operaattoria, ja Espanjassa ja Luxemburgissa valinta on tehtävä 3-5 operaattorin välillä. Muissa jäsenvaltioissa 3-5 operaattorin valinnanvara on 85 prosentilla (Italia), 40 prosentilla (Belgia) tai 22 prosentilla (Saksa) väestöstä. Ranskassa vain 1 prosentti väestöstä voi soittaa paikallispuhelunsa muun kuin vakiintuneen operaattorin verkon kautta. Belgiassa, Espanjassa ja Italiassa tilanne on kehittynyt huomattavasti viime vuodesta.

Vaihtoehtoinen menetelmä, eli suorat yhteydet eri operaattorien verkkoihin, ei ole kehittynyt yhtä hyvin. Jonkin verran valinnanvaraa tässä suhteessa on Belgiassa, Saksassa, Ranskassa, Alankomaissa, Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Operaattorin ennaltavalinnan käyttö on lisääntynyt nopeasti. Nyt noin 110 operaattoria (eli 58 % enemmän kuin viime vuonna) tarjoaa sen avulla paikallispuheluja ja 214 operaattoria kauko- ja ulkomaanpuheluja kotiasiakkaille. Kauko- ja ulkomaanpuhelujen tarjontaan jo laajasti käytettyä operaattorin (puhelukohtaista) valintaa hyödynnetään yhä useammin myös paikallispuhelujen tarjonnassa. Tällainen operaattoritunnus on EU:ssa myönnetty jo yli tuhannelle uudelle markkinatulokkaalle.

3.4. Hintojen yleinen lasku

Hintojen tasapainottamisen, joka nosti kaudella 1997-2000 liittymämaksuja 12 prosentilla, edelleen jatkuessa keskimääräiset kuukausittaiset liittymämaksut EU:ssa ovat viime vuodesta nousseet yksityisasiakkailla 7 prosenttia ja yritysasiakkailla 3 prosenttia. Vakiintuneen operaattorin paikallispuhelusta perimä hinta on yleisesti ottaen pysynyt samana viime vuoteen nähden; kymmenen minuutin puhelu 42 senttiä ja kolmen minuutin puhelu 14 senttiä (viime vuonna 13 senttiä). Huomattavia hinnankorotuksia nähtiin kuitenkin Portugalissa (lyhyet paikallispuhelut 100 % ja kymmenen minuutin puhelut 30 %), Belgiassa (kolmen minuutin puhelut 33 %) ja Ranskassa (kolmen minuutin puhelut 25 %). Kalleimpia paikallispuhelut ovat Belgiassa, Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Portugalissa ja Irlannissa, joissa kussakin hinta ylittää EU:n keskiarvon sekä kolmen että kymmenen minuutin puheluissa.

Samalla vakiintuneen operaattorin kaukopuheluhinnat laskevat: kolmen minuutin kaukopuhelu maksaa keskimäärin 40 senttiä, kun viime vuonna hinta oli 45 senttiä (laskua viime vuodesta 11 % ja vuodesta 1998 45 %). Kymmenen minuutin puhelu halpeni 144 sentistä 124 senttiin (14 % lasku viime vuodesta ja 47 % lasku vuodesta 1998). Vuonna 2000 hinnat laskivat merkittävästi Belgiassa (60-70 % puhelun kestosta riippuen), Itävallassa (58 %) ja Kreikassa (noin 30 %). Jonkin verran hintoja alennettiin myös Portugalissa, Italiassa ja Espanjassa, jotka kuitenkin ovat vielä EU:n keskiarvon yläpuolella.

EU:n yksityisasiakkaiden keskimäärin kuukaudessa kotimaanpuheluihin (paikallis- ja kaukopuhelut sekä liittymämaksu) käyttämä summa on viime vuosina jatkuvasti pienentynyt ja laski elokuun 1998 ja elokuun 2001 välisenä aikana 37,02 eurosta 32,75 euroon (alv mukaan luettuna). Yritysasiakkailla vastaavat kustannukset alenivat samalla jaksolla 85,57 eurosta 68,54 euroon (ilman alv:tä). Joissain jäsenvaltioissa kotiasiakkaiden kotimaanpuheluiden kokonaiskustannusten ilmoitettiin kuitenkin kasvaneen erityisesti viime vuonna.

Paikallis- ja kaukopuhelujen kohdalla vahvistui viime vuonna suuntaus, jonka myötä maantieteellisen välimatkan merkitys puhelujen hinnoittelun perusteena vähenee tai poistuu kokonaan. Vuoden 2001 elokuun alusta alkaen ruuhka-ajan puheluhintoja ei enää pienemmissä jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa ja Tanskassa eritellä välimatkan mukaan (esim. paikallispuhelut 3 km, alueelliset puhelut 50 km ja kaukopuhelut 200 km). Luxemburgissa tästä käytännöstä luovuttiin jo aiemmin ja Itävallassakin välimatkasta aiheutuvat erot ovat häviävän pieniä. Kreikassa vakiintunut operaattori on poistanut hintaeron paikallisten ja alueellisten puhelujen väliltä. 50 km:n ja 200 km:n puhelujen hintaerojen poistamista on edelleen jatkettu. Käytännöstä oli jo aiemmin alettu luopua Irlannissa, Italiassa, Alankomaissa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja prosessi käynnistettiin hiljattain Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Ranskassa ja Ruotsissa. Puheluhinnat erotellaan välimatkan mukaan vielä Espanjassa ja Portugalissa.

Vakiintuneiden operaattorien ulkomaanpuhelujen hinnat ovat yleisesti laskeneet viime vuoden 1,43 eurosta 1,18 euroon (17 % lasku vuodesta 2000) kotiasiakkailla ja 1,02 eurosta 0,81 euroon yritysasiakkailla (21 % lasku vuodesta 2000). Vuonna 1998 vastaava hinta oli kotiasiakkaille 1,84 euroa ja yritysasiakkaille 1,33 euroa.

Elokuussa 2001 koti- ja ulkomaanpuheluista muodostetun kokonaisuuden hinta oli yleisesti laskenut viime vuoteen verrattuna 4 prosenttia kotiasiakkailla ja 4,6 prosenttia yritysasiakkailla. Keskimäärin kolmasosa kuukausikustannuksista koostuu kiinteistä maksuista (liittymämaksu ja osa asennuskustannuksista) ja kaksi kolmannesta paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuheluista sekä puheluista matkaviestintäverkkoihin. Osuus kuitenkin vaihtelee jäsenvaltioittain: Luxemburgissa kiinteiden maksujen osuus on 58 prosenttia, kun taas Kreikassa vain 23 prosenttia.

Uudet tulokkaat veloittavat puhelun tyypistä ja kestosta riippuen yleensä huomattavasti alhaisemman hinnan kuin vakiintuneet operaattorit. Seuraavissa esimerkeissä on käytetty rajattua otosta vaihtoehtoisten operaattorien tarjonnasta (ks. liitteen 1 kohta 3).

Kaukopuheluissa vaihtoehtoinen operaattori Saksassa veloittaa 75 prosenttia vähemmän kuin vakiintunut operaattori, ja uudet tulokkaat Belgiassa, Ranskassa (pidempien puhelujen osalta), Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa perivät 36-56 prosenttia alhaisempia hintoja kuin vakiintuneet kilpailijansa. Toisaalta Ruotsissa merkittävä uusi markkinatulokas soveltaa ainoastaan 10 prosenttia alhaisempia hintoja kuin vakiintunut operaattori, jonka hinnat tosin kuuluvat EU:n halvimpiin.

Paikallispuheluissa uudet tulokkaat tarjoavat pienempiä, mutta silti merkittäviä alennuksia: Saksassa 25-29 prosenttia, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 12-18 prosenttia ja Ruotsissa noin 8 prosenttia.

3.5. Vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuuksien pieneneminen

Vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuudet vähittäiskaupan tuloista jatkoivat viime vuonna pienenemistään kaikissa kiinteän verkon puhelutyypeissä. Vakiintuneet operaattorit ovat menettäneet arvioiden mukaan keskimäärin 10 prosenttia paikallispuhelumarkkinoista (kaikki paikallispuhelut), noin 20 prosenttia kaukopuheluista ja 30 % ulkomaanpuheluista markkinoiden vapauttamisen jälkeen.

Vakiintuneen operaattorin osuus ulkomaanpuhelujen vähittäiskaupan tuloista on yhdessä jäsenvaltiossa (Yhdistynyt kuningaskunta) alle 50 prosenttia, kolmessa jäsenvaltiossa (Saksa, Italia ja Ruotsi) noin 60 prosenttia ja noin 70-75 prosenttia kolmessa muussa jäsenvaltiossa (Ranska, Irlanti ja Alankomaat). Markkinaosuuden pieneneminen on ollut erityisen huomattavaa sellaisissa maissa kuten Saksa, Ranska, Italia ja Alankomaat, jotka vapauttivat markkinansa 1. tammikuuta 1998, sekä Irlannissa, joka avasi markkinansa lähes vuosi tämän jälkeen. Markkinaosuuksien pienentyminen näkyy myös paikallispuhelujen markkinoilla (esim. Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakiintuneilla operaattoreilla on noin 70 prosentin osuus vähittäiskaupan tuloista), joskin ainakin kymmenessä jäsenvaltiossa osuus on vielä 90-100 prosenttia.

Liitteissä 1 ja 2 on edellä esitettyjä tietoja havainnollistavia taulukoita ja diagrammeja sekä lisätietoa markkina-arvoista, liittymätiheyksistä, markkinaosuuksista, vähittäishinnoista, yhteenliittämishinnoista sekä kiinteiden yhteyksien vuokrista.

4. YLEISKATSAUS SÄÄNTELYYN

Tässä jaksossa esitetään muutamia nykyiseen järjestelmään liittyviä ja uuteen järjestelmään siirtymistä koskevia yleisiä huomioita, jotka nousivat esiin raportin valmisteluvaiheessa. Tämän jälkeen luodaan yleiskatsaus tärkeimpiin ongelmakohtiin, jotka liittyvät nykyisen järjestelmän käytännön täytäntöönpanoon Euroopan tasolla.

Sääntelyn alalla kansalliset sääntelyviranomaiset ovat poikkeuksetta edistyneet huomattavasti valvoessaan täytäntöönpanoprosessia kuudennen raportin jälkeen. Samoin ne ovat jatkaneet Euroopan sääntelyviranomaisten yhteistyökuviota, joka ennakoi tulevaa koordinointia Euroopan sääntelyviranomaisten ryhmässä sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen alalla.

4.1. Sääntely Euroopassa ennen siirtymistä uuteen järjestelmään

Uusien tulokkaiden näkökulmasta nykyisen taloudellisen ja markkinatilanteen asettamat haasteet edellyttävät hyvin hallittua siirtymistä uuden järjestelmän joustavampaan sääntely-ympäristöön. Jäsenvaltioiden on selvästi kiinnitettävä tähän asiaan huomiota varsinkin pohtiessaan uuden yhteenliittämisdirektiivin järjestelyjä, jonka mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on tarkasteltava uudelleen yhteenliittämistä, puhelintoimintaa ja kiinteitä yhteyksiä koskeviin direktiiveihin perustuvia käyttöoikeus- ja yhteenliittämisvelvoitteita.

Tässä mielessä nykyisten velvoitteiden poistaminen, mikä on mahdollista kilpailtuun ympäristöön tarkoitetussa uudessa järjestelmässä, on asianmukaista vain, jos nykyinen järjestelmä on pantu täytäntöön kaikilta osin. Esimerkiksi tilaajayhteyksien eriytetyssä tarjonnassa ja kiinteiden yhteyksien hinnoittelussa joissain jäsenvaltioissa on vielä valvottava kustannuslähtöisyyttä, eikä tällaisia valvontamekanismeja poistettaisi uudessa järjestelmässä ennen kuin tämä on sääntelyviranomaisten tekemän markkina-analyysin mukaan perusteltua. Myöskään ehdokasmaat eivät voi ottaa uutta järjestelmään käyttöön, ennen kuin nykyisen järjestelmän luoma perusta on valettu.

Selvää on myös, että nykyistä järjestelmää on sovellettava johdonmukaisesti kaikkialla yhteisössä ennen kuin voidaan siirtyä uuteen järjestelmään ja jos uusien direktiivien tavoitteena on luoda tasavertaiset kilpailuolosuhteet kaikille markkinatoimijoille Euroopassa. Tässä yhteydessä on tarkkaan varmistettava, että sisämarkkinalainsäädäntöä noudatetaan varsinkin jos markkinoille tulee elinkelpoisia uusia palveluja. Sääntelyn jatkuva hajanaisuus haittaa selvästi yleiseurooppalaisten operaattoreiden syntymistä, jotka pystyisivät tarjoamaan yleiseurooppalaisia palveluja. Yleiseurooppalaisten yritysten harmina ovat vieläkin vallitsevat sääntelylliset eroavaisuudet, joiden kanssa ne joutuvat toimintansa luonteen vuoksi kamppailemaan. Näitä ongelmia kohtaavat myös vakiintuneet operaattorit, jotka ovat uusia tulokkaita muiden jäsenvaltioiden markkinoilla.

Tästä syystä on tärkeää, että nykyisen sääntelyjärjestelmän eri kohtia sovelletaan johdonmukaisesti myös jokaisen jäsenvaltion sisällä. Esimerkiksi hinnoitteluun, kustannuslaskentaan ja syrjimättömyyteen liittyvät periaatteet ovat sidoksissa toisiinsa ja edellyttävät johdonmukaista toteutusstrategiaa sääntelyviranomaisilta, joilla on lisäksi oltava käytössä asianmukainen toimivalta ja menettelyt estää markkinoiden sulkeutuminen kilpailijoilta hintavääristymien vuoksi. Tämä edellyttää myös sääntelytehtäviä hoitavien elinten selkeää tehtävänjakoa. Vastuiden monimutkainen jakaantuminen tai toimivallan päällekkäisyydet haittaavat oikeusvarmuutta ja johdonmukaisuutta, mutta johtavat usein myös tehottomaan voimavarojen käyttöön. On myös erittäin tärkeää, että poliittiset seikat eivät pääse vaikuttamaan päätöksiin pohdittaessa puuttumista sääntelyn tai markkinoiden toimintaan ja johtamaan esimerkiksi keinotekoisen alhaisten vähittäishintojen tukemiseen. Tästä aiheutuvat vaarat kilpailulle ovat ilmeisiä: esimerkiksi paikallisverkon laajakaistayhteyksien tarjonnassa kilpailijoita ei markkinoille juuri tule tilanteessa, jossa tilaajayhteyden eriytetty käyttö on kallista, laitteistojen rinnakkainsijoitusmahdollisuutta ei ole, yhteiskäyttömahdollisuudet ovat puutteellisia, vakiintunut operaattori ei tarjoa digitaalisia tilaajayhteyksiä tukkupalveluna ja vakiintunut operaattori saa edelleen viranomaisten luvalla tarjota omia digitaalisia tilaajayhteyksiään alhaisin vähittäishinnoin.

Useimmat jäsenvaltiot ovat direktiivien (erityisesti yhteenliittämisdirektiivin ja kiinteiden yhteyksien direktiivin) mukaisesti siirtäneet lainsäädäntöönsä syrjimättömyyden periaatteen, mutta sen käytännön toteuttaminen on monilta jäänyt vajavaiseksi. Syrjimättömyys merkitsee, että vakiintuneiden operaattoreiden on kohdeltava uusia markkinatulokkaita samalla tavalla kuin omia yksiköitään ja tytäryhtiöitään. Kansallisten sääntelyviranomaisten on tästä syystä varmistettava, että tällainen kohtelu koskee erityisesti myös tiedottamista vähittäismarkkinoille tulevista tuotteista. Tukku- ja vähittäistarjonnan samanaikainen tuominen markkinoille näyttää tasavertaiselta kohtelulta, mutta tilanne muuttuu, jos tarjonnasta ilmoitetaan omille sidosyksiköille aiemmin kuin kilpailijoille. Jotkin vakiintuneet operaattorit ovat uudistamassa rakennettaan, mikä onkin tervetullutta kehitystä, jos se johtaa avoimuuteen ja syrjinnän poistumiseen.

Varsinkin uusien tulokkaiden ja käyttäjä/kuluttajajärjestöjen keskuudessa on edelleenkin kysyntää vertailuille ja parhaita toimintatapoja koskeville ohjeistoille. Vertailuanalyysit ovat osoittautuneet erittäin hyödyllisiksi siirryttäessä kohti säänneltyjen palvelujen seikkaperäistä kustannuslaskentaa. Virallisten vertailujen jatkaminen suositusten avulla esimerkiksi yhteenliittämisen hinnoittelussa voisi kuitenkin kääntyä itseään vastaan, koska sillä viestitetään, että kustannuslähtöisiin hintoihin voidaan tietyssä määrin päästä ilman kustannuslaskentaperiaatteiden pakollista noudattamista. On kuitenkin ilmeisen tärkeää, että yhteenliittämishinnoista ja kiinteiden yhteyksien hinnoittelusta (erityisesti poikkeamista vuoden 1999 suosituksen [6] suhteen) sekä tarjonnasta yleensä julkaistaan tietoja. Niitä julkaistaan siis edelleenkin tämän asiakirjan kaltaisissa täytäntöönpanoraporteissa sekä ONP-komitean julkisissa asiakirjoissa. Myös tiedottaminen esimerkiksi sääntelyviranomaisten parhaista toimintatavoista riitojen ratkaisussa sekä kuluttajille suunnattujen hintaoppaiden julkaiseminen on selvästi tärkeää.

[6] Komission suositus kiinteiden yhteyksien yhteenliittämishinnoista vapautetuilla telemarkkinoilla, C(1999) 3863, marraskuu 1999.

On syytä panna merkille, että tiettyjä uuden järjestelmän - sellaisena kuin se on 17. syyskuuta 2001 hyväksytyissä yhteisissä kannoissa - sisältämiä kilpailua edistäviä toimenpiteitä toteutetaan jo nyt joissain jäsenvaltioissa. Yksi esimerkki näistä on numeron pakollinen siirrettävyys matkaviestintäverkoissa, mikä on jo nyt voimassa Tanskassa, Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja tulee Italiassa voimaan vuoden 2002 alkupuolella ja Saksassa ja Irlannissa vuoden 2002 lopulla. Tämä auttaa lisäämään kilpailua alalla, jota monet sääntelyviranomaiset pitävät huonosti kilpailtuna. Tämä pyrkimys kilpailua edistävien toimien varhaiseen soveltamiseen sen sijaan, että sääntelyä ennenaikaisesti kevennettäisiin, on erittäin suotavaa kehitystä.

4.2. Tärkeimmät sääntelyn pullonkaulatekijät Euroopassa

Seuraavassa luodaan katsaus merkittäviin horisontaalisiin sääntelyongelmiin jäsenvaltioissa. Sääntelyviranomaisten kannalta merkittävimpiä kysymyksiä sen lisäksi, että ne hiovat ja selkeyttävät omia toimintatapojaan, ovat tällä hetkellä paikallisverkon kilpailu varsinkin laajakaistaviestinnässä, matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksut (näistä käytetään myös nimitystä terminointimaksut), kiinteähintaiset yhteenliittämisjärjestelyt Internet-liittymien tarjontaa varten, kiinteiden vuokrayhteyksien hinnoittelu ja tarjonta sekä yleiset hinnoittelu- ja kustannuslaskentaperiaatteet. Myös kolmannen sukupolven verkkojen käyttöönottoa tarkastellaan sen merkityksen vuoksi, joka sillä on markkinoiden tulevan kehityksen kannalta. Komissio antoi asiasta tiedonannon maaliskuussa 2001 [7]. Avoimia kysymyksiä liittyy vielä myös numerointiin, yleispalveluun, verkkojen asennusoikeuksiin ja telealan tietosuojadirektiivin sisällyttämiseen kansalliseen lainsäädäntöön.

[7] Kolmannen sukupolven matkaviestinnän käyttöönotto Euroopan unionissa: nykytilanne ja tulevat toimet, KOM(2001) 141, 20.3.2001.

4.2.1. Kansalliset sääntelyviranomaiset ja muutoksenhakumenetelmät

Jotta markkinoille tulo olisi käytännössä mahdollista ja sääntely johdonmukaista, säätelyviranomaisilla on oltava käytössään selkeästi määriteltyä päätäntävaltaa, nopeita menettelyjä ja uskottavia sanktioita vakiintuneiden operaattorien toiminnan valvonnassa. Näin ei useinkaan ole, ja uudet markkinatulokkaat odottavat viranomaisilta aktiivisempaa otetta ja ennaltaehkäiseviä toimia. Yksi osa-alue, jolla tällainen sääntelyviranomaisten aktiivisuuden ja/tai toimivallan puute näkyi selvästi lähes kaikissa jäsenvaltioissa, oli tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttäminen. Sääntelyviranomaisten toiminnan suhteen epäilyksiä liittyy usein siihen, miten toimivalta on jaettu asianomaisten ministeriöiden ja riippumattoman sääntelyelimen välillä. Tämä jako on usein epäselvä ja viivästyttää viranomaisten toimia. Tämä on tärkeä kysymys varsinkin Italiassa toimilupien osalta ja Itävallassa taajuuksien ja numerojen hallinnoinnin osalta. Espanjassa puolestaan tehtävien pitkälle menevä hajauttaminen monimutkaistaa sääntelypäätösten koordinointia.

Nopeasti muuttuvilla markkinoilla yritykset odottavat viranomaisilta nopeita päätöksiä riitakysymyksissä. Päätösten laadukkuutta ja markkinakehityksen mukaista nopeaa päätöksentekoa on kuitenkin selvästi vaikea sovittaa yhteen. Joissain jäsenvaltioissa vakiintunut operaattori (joissain tapauksissa sen tytäryhtiö) on saanut edelläkävijän etua digitaalisten tilaajayhteyksien tarjonnassa, kun uudet tulokkaat ovat juuttuneet pitkällisiin prosesseihin sääntelyviranomaisten ja tuomioistuinten kanssa. Vaikeuksia liittyy selvästi myös siihen, että viranomaiset ovat arkoja lykkäämään vakiintuneen operaattorin uusien, varsinkin laajakaistaisten, palvelujen käyttöönottoa, koska pelkäävät tulevansa syytetyiksi 'tietoyhteiskuntakehityksen jarruttamisesta'. Nopeiden tiedonsiirtopalvelujen poliittisessa edistämisessä on muistettava, että myös kilpailijoiden tuloa näille uusille tärkeille markkinoille on tuettava.

Joissain tapauksissa ongelmallisena nähtiin täytäntöönpanovallan puute varsinkin varmistettaessa, että vakiintuneet operaattorit noudattavat sääntelyviranomaisten päätöksiä. Ranskassa, Italiassa, Itävallassa ja Portugalissa täytäntöönpanoa haittaavat pitkät ja työläät menettelyt, ja Irlannissa ja erityisesti Saksassa mitättömät seuraamukset.

Tähän liittyy myös se, että vakiintuneet operaattorit näyttäisivät valinneen strategiakseen valittaa säännönmukaisesti kaikista sääntelyviranomaisten päätöksistä (erityisesti Saksa, Kreikka, Espanja, Italia, Irlanti, Itävalta, Suomi ja Ruotsi), vaikka muutoksenhaku ei yleensä ole tuottanut tulosta. Muutoksenhakumahdollisuus on oikeuden perusperiaate, mutta sääntelyviranomaisten on jollain tavoin pystyttävä hillitsemään tällaisia tarpeettomia viivytyksiä. Operaattorit pitävät pitkällisiä muutoksenhakumenettelyjä ongelmana Belgiassa, Saksassa, Alankomaissa, Itävallassa ja Suomessa. Saksassa sääntelyviranomaiset ovat lykänneet päätöstään digitaalisten tilaajayhteyspalvelujen tarjonnasta siihen asti, kunnes tuomioistuin antaa päätöksensä lykkäämisestä. Ruotsissa tuomioistuimet ovat lykänneet sääntelyviranomaisten päätöstä matkaviestintäverkkojen yhteenliittämismaksujen alentamisesta.

Uudessa sääntelyjärjestelmässä sääntelyviranomaisille asetetaan uusia ja vaikeita tehtäviä, jotka liittyvät varsinkin markkinoiden analysointiin ja merkittävässä markkina-asemassa olevien yritysten nimeämiseen käyttämällä määräävyystestiä. Tästä syystä on erittäin tärkeää, että ne ovat toimivaltansa, tehtävänjakonsa, voimavarojensa ja käytännön taitojensa puolesta täysin toimintakykyisiä nykyisen järjestelmän toteuttamiseksi. Jotkut sääntelyviranomaisista totesivat itse kuulemistilaisuuksissa tarvitsevansa lisää varoja ja henkilökuntaa, ja jossain tapauksissa henkilöstömäärä ei vielä ole perustamissuunnitelman mukainen. Liitteen 2 kohdassa 4 olevassa taulukossa 1 esitetään kooste kansallisten sääntelyviranomaisten rahoituksesta ja henkilökunnasta.

4.2.2. Yhteenliittäminen - matkaviestintäverkkojen kohdeverkkomaksut

Useissa jäsenvaltioissa epäillään kilpailun tasoa matkaviestintäverkkojen kohdeverkkomaksuissa. Vaikka matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksut keskimäärin laskivatkin Euroopassa viime vuonna noin 10 prosenttia (nyt 18,16 senttiä), ne ovat noin kymmenkertaiset verrattuna kiinteiden verkkojen välisiin kohdeverkkomaksuihin kaksoiskauttakulkutasolla (ns. double transit). Vaikka kustannusrakenteet ovatkin matkaviestintäverkoissa erilaiset kuin kiinteissä verkoissa, tämän suuruusluokan erot ovat vaikeasti perusteltavissa.

Jäsenvaltioiden hintahaarukassa ruuhka-ajan maksut ovat kolmessa jäsenvaltiossa (Kreikka, Italia ja Portugali) noin kaksinkertaiset verrattuna halvimpaan jäsenvaltioon (Yhdistynyt kuningaskunta). Kolmessa muussa (Espanja, Ranska ja Suomi) ne ovat lähellä kalleinta hintaa ja kolmessa (Luxemburg, Itävalta ja Ruotsi) lähellä alhaisinta hintaa (ks. liite 2 kohta 2). Tässä tarkastelluissa kohdeverkkomaksuissa ei ole otettu huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan sääntelyviranomaisten äskettäin toteuttamaa hintavalvonnan tarkistusta.

Sääntelyviranomaiset katsovat yleisesti ongelmia syntyvän siitä, että kohdeverkkomaksun maksaa itse asiassa puhelun soittaja eikä vastaanottaja. Kiinteän verkon operaattoreiden mielestä matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksujen tasosta kilpailluilla markkinoilla saataisiin summittainen arvo puolittamalla kyseisen matkaviestintäverkon sisäisen puhelun kustannukset. Tämän testin perusteella hinnoittelu näyttäisi paikoin olevan syrjivää.

Matkaviestintäoperaattorit puolestaan toteavat, että verkon sisäisiin puheluihin liittyy lähtökohtaisesti kustannussäästöjä, kilpailu toteutuu sillä, että vastaanottajalle voidaan soittaa monia eri menetelmiä käyttäen (kiinteä verkko, matkaviestintä, IP-tekniikka jne.) ja että matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksujen alentaminen johtaa yleensä siihen, että lähdeverkon operaattori korottaa omaa osuuttaan puhelun hinnasta, jolloin kiinteän verkon operaattorin ja erityisesti vakiintuneen operaattorin kate kasvaa. Kilpailupainetta syntyy lisäksi siitä, että matkaviestinnän yrityskäyttäjät valitsevat yleensä sen matkaviestintäoperaattorin, jolla on alhaisimmat kohdeverkkomaksut varsinkin silloin kun yrityksistä soitetaan paljon kiinteästä verkosta matkaviestintäverkkoon esimerkiksi päätoimipaikasta matkustavalle myyntihenkilökunnalle. Tämän vastapainoksi tuodaan toisaalta ilmi, että matkaviestintäoperaattorit vastaavat yrityskäyttäjien hintatietoisuuteen tarjoamalla kohdennettuja hinnoittelupaketteja (eli käyttävät syrjivää hinnoittelua). Tämän lisäksi matkaviestintäoperaattorin vaihtaminen tulee yritykselle kalliiksi, koska numeron siirrettävyys matkaviestintäoperaattoreiden välillä ei toimi kunnolla ja kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon palvelut on usein sidottu toisiinsa.

Sääntelyviranomaisilla on käytettävissään direktiiveihin perustuvat avoimen verkontarjonnan säännöt (ns. ONP-säännöt), joihin kuuluu kustannuslähtöisyyden periaate, jota sovelletaan yhteenliittämisen kansallisilla markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa oleviin operaattoreihin. Lisäksi niillä on joissain tapauksissa kansalliseen lainsäädäntöön perustuvaa kilpailuoikeudellista tai muuta sääntelyvaltaa. Komissio tutkii parhaillaan perustamissopimuksen 82 artiklaan (määräävän markkina-aseman väärinkäyttö) perustuvaa valitusta, joka koskee eräiden matkaviestintäoperaattoreiden toimintaa.

Euroopassa on tällä hetkellä yhdeksän erilaista tähän liittyvää sääntelykäytäntöä:

Taulukko 1 - Matkaviestintäverkkojen kohdeverkkomaksujen sääntely Euroopassa

Ranska, Irlanti, Ruotsi; Itävalta lokakuuhun 2001 saakka [8]

[8] Kansalliset sääntelyviranomaiset eivät enää 5. marraskuuta 2001 tehdyn päätöksen mukaisesti sovella kustannuslähtöisyyden periaatetta matkaviestintäoperaattoreihin (koska yhteenliittämisen kansallisilla markkinoilla ei ole merkittävässä markkina-asemassa olevia yrityksiä), mutta soveltaa riidanratkaisutoimivaltansa puitteissa hintojen kohtuullisuuden periaatetta.

// Sääntelyviranomaiset nimeävät yhden tai useamman merkittävässä markkina-asemassa olevan matkaviestintäoperaattorin kansallisilla yhteenliittämisen markkinoilla ja asettavat kustannuslähtöisyysvelvoitteet (Itävallassa käytäntöä tarkistetaan parhaillaan).

Belgia // Sääntelyviranomaiset nimeävät yhden tai useamman merkittävässä markkina-asemassa olevan matkaviestintäoperaattorin kansallisilla yhteenliittämisen markkinoilla, mutta määräävät hinnanalennukset eurooppalaisten vertailujen perusteella.

Italia // Sääntelyviranomaiset nimeävät yhden tai useamman merkittävässä markkina-asemassa olevan matkaviestintäoperaattorin kansallisilla yhteenliittämisen markkinoilla, mutta sovellettavia hintavalvontamenetelmiä ei ole saatettu ajan tasalle.

Espanja // Sääntelyviranomaiset nimeävät yhden tai useamman merkittävässä markkina-asemassa kansallisilla yhteenliittämisen markkinoilla olevan operaattorin, mutta eivät ole vielä saaneet niiden kustannuslaskentaa tarkastettua.

Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta // Sääntelyviranomaiset eivät nimeä merkittävässä markkina-asemassa olevia operaattoreita kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, vaan käyttävät kilpailuoikeudellista toimivaltaansa kaikkien matkaviestintäoperaattorien hintojen kohtuullisuuden ja asianmukaisuuden valvontaan.

Tanska, Luxemburg, Alankomaat // Sääntelyviranomaiset eivät nimeä merkittävässä markkina-asemassa olevia operaattoreita kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, eivätkä valvo yhteenliittämishintoja.

Saksa // Sääntelyviranomaiset eivät nimeä merkittävässä markkina-asemassa olevia operaattoreita kansallisilla yhteenliittämis- tai matkaviestintämarkkinoilla.

Kreikka // Sääntelyviranomaiset nimeävät merkittävässä markkina-asemassa olevat operaattorit matkaviestinnän markkinoilla, mutta yhtään matkaviestintäoperaattoria ei ole nimetty merkittävässä markkina-asemassa olevaksi kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla.

Suomi // Sääntelyviranomaiset nimeävät merkittävässä markkina-asemassa olevat operaattorit matkaviestinnän markkinoilla. Matkaviestintäoperaattorit perivät loppukäyttäjämaksua (yhteenliittämismaksun sijaan) kiinteästä verkosta tulevien puhelujen välittämisestä verkkoonsa.

Komissio katsoo, että jäsenvaltioiden välisiä näin suuria eroja (12,44 sentistä 23,69 senttiin) matkaviestintäverkkojen kohdeverkkomaksuissa ei voida perustella puhelujen kohdeverkolle aiheutuvilla todellisilla kustannuksilla, eivätkä ne vaikuta perustelluilta myöskään verrattaessa niitä kiinteiden verkkojen välisiin kohdeverkkomaksuihin. Sääntelyviranomaisten onkin ryhdyttävä toimiin kohtuuttomien hintojen korjaamiseksi joko yhteenliittämisdirektiivin tai oman kilpailuoikeudellisen toimivaltansa nojalla. Vaikka matkaviestintäoperaattoreiden valta kansallisilla matkaviestintämarkkinoilla ja kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla selvästi vaihteleekin jäsenvaltioittain, erot ruuhka-ajan kohdeverkkomaksuissa (ks. liitteen 2 kohta 2 kaavio 8) ja valituissa sääntelykäytännöissä kuvastavat nykyisen sääntelyn mahdollistamaa hajanaisuutta.

4.2.3. Yhteenliittäminen - kiinteähintaisten Internet-yhteyksien lähdeverkkomaksut (FRIACO)

Hyvin suuri osa käyttäjien Internet-yhteyksistä Euroopassa toteutetaan tällä hetkellä tavallisen puhelinlinjan tai ISDN-linjan kautta ns. kapeakaistaisena yhteytenä. Internetin käyttöä hillitsee asiakkaan tietoisuus siitä, että kiinteähintaisten liittymien puuttuessa lasku kasvaa joka minuutti yhteyden ollessa auki. Monet alan yritykset näkevät kapeakaistaliittymien lisääntyneen käytön porttina korkealaatuisempiin laajakaistapalveluihin, kuten digitaalisiin tilaajayhteyksiin (DSL/ADSL) ja televisiokaapelia käyttäviin yhteyksiin. Kun vakiintuneet operaattorit tarjoavat kiinteähintaisia Internet-liittymiä vähittäisasiakkaille, niiden on syrjimättömyysperiaatteen mukaisesti tarjottava samanlaisin palveluihin tarvittavaa yhteenliittämismahdollisuutta myös kilpailijoilleen.

Tehtyään toukokuussa 2000 päätöksen vaatia vakiintuneelta operaattorilta kiinteähintaisen yhteenliittämismahdollisuuden tarjoamista Yhdistyneen kuningaskunnan sääntelyviranomaiset päättivät helmikuussa 2001, että edellä kuvatun kaltaiset palvelut mahdollistavaa yhteenliittämistä on tarjottava verkkohierarkiassa korkeammalla tasolla kuin paikalliskeskuksissa. Näin uusien markkinatulokkaiden on helpompi tarjota kiinteähintaisia palveluja, kun niiden ei tarvitse rakentaa omaa kapasiteettia paikalliskeskuksiin asti. Kapeakaistaisen Internet-liittymän kiinteä hinta on tällä hetkellä alimmillaan 21 euroa ja tällaista yhteyttä käyttää 40 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan Internet-kotitalouksista.

Muissa jäsenvaltioissa kehitys on monista syistä ollut hitaampaa. Saksassa sääntelyviranomaiset määräsivät marraskuussa 2000 vakiintuneen operaattorin, jonka tytäryhtiö tarjosi loppukäyttäjille kiinteähintaista yhteyttä, tarjoamaan kilpailijoilleen kiinteähintaista yhteenliittämismahdollisuutta. Vakiintuneen operaattorin tytäryhtiö lopetti kiinteähintaisen yhteyden tarjonnan vähittäismyynnissä maaliskuussa 2001, ja vakiintuneen operaattorin valitus päätöksestä hyväksyttiin tuomioistuimessa. Alankomaissa sääntelyviranomaiset päättivät marraskuussa 2000, että vakiintuneen operaattorin on tarjottava kiinteähintaista yhteenliittämistä. Vaatimus rajoitettiin aluksi ISDN:ään, mutta parhaillaan on meneillään kuulemismenettely vaatimuksen laajentamisesta. Vakiintunut operaattori on hakenut muutosta sääntelyviranomaisten huhtikuussa 2001 asettamaan hintaan. Portugalissa vakiintuneen operaattorin omille yksiköille otettiin käyttöön kiinteät hinnat, mutta yhteenliittämishintoja koskevaan sääntelyviranomaisten päätökseen on haettu muutosta, joskin ilman lykkäävää vaikutusta.

Ranskassa vakiintunut operaattori tarjoaa kiinteähintaista yhteenliittämistä uusille tulokkaille sekä paikallis- että aluekeskuksessa, ja palvelujen odotetaan käynnistyvän syksyn kuluessa. Espanjassa sääntelyviranomaiset ovat asettaneet kiinteät lähdeverkkomaksut Internet-liikenteelle. Internet-yhteyksien hinnoittelua tarkastellaan parhaillaan tai tullaan piakkoin tarkastelemaan Belgiassa, Irlannissa, Italiassa ja Ruotsissa.

Liitteen 1 kohdassa 6 on koti- ja yritysasiakasprofiilien mukainen analyysi valintaisten Internet-liittymien hinnoista, jotka perustuvat jäsenvaltioissa saatavilla oleviin Internet-palvelukokonaisuuksiin.

4.2.4. Paikallisliityntämarkkinoiden kilpailu

Eurooppa-neuvosto totesi Lissabonin kokouksessaan aiempien täytäntöönpanoraporttien johtopäätösten perusteella, että yksi avaimista kilpailtuun laajakaistaviestintään on paikallisten liityntäverkkojen avaaminen kilpailulle. Tärkeä osa tätä on tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttäminen ja rinnakkaiskäyttöoikeuden [9] mahdollistaminen yhtenä liityntätapana televisiokaapeliverkkojen, langattomien tilaajaliittymien ja vakiintuneen operaattorin datasiirtoyhteyden yhteiskäytön [10] ohella.

[9] Kierretystä parikaapelista muodostuvan tilaajayhteyden niiden taajuuksien käyttöoikeus, joita ei käytetä puheensiirtoon.

[10] Vakiintunut operaattori luo nopean datasiirtoyhteyden asiakkaan tiloihin ja tarjoaa sitten tätä yhteyttä kolmansille osapuolille, jotta ne voivat tarjoa nopean tiedonsiirron palveluja omille asiakkailleen.

Tilaajayhteyksien eriytetty tarjonta, joka tuli asetuksella 2887/2000 [11] pakolliseksi tammikuusta 2001 lähtien, on osoittautunut suureksi pettymykseksi. Tilaajayhteyksiä ja laitteistojen rinnakkainsijoittamista [12] koskevat viitetarjoukset on julkaistu kaikissa jäsenvaltioissa, mutta ne eivät kata tilaajayhteyden rinnakkaiskäyttöä Saksassa, Kreikassa, Italiassa, Luxemburgissa ja Portugalissa (ks. viitetarjousten julkaisuajankohdat taulukosta 1 liitteen 2 kohdassa 1). Tilaajayhteyksien täysin eriytettyä käyttöä koskevia sopimuksia on tehty kymmenessä jäsenvaltiossa ja sopimuksissa on osapuolina yli 200 operaattoria. Näistä puolet on Saksassa, jossa eriytetty tarjonta määrättiin lailla pakolliseksi vuonna 1998. Tosiasiallisesti eriytettyjen tilaajayhteyksien lukumäärä vaihtelee suuresti (ks. taulukko jäljempänä). Irlannissa ja Luxemburgissa eriytettyjä tilaajayhteyksiä ei tarjota. Tilaajayhteyden rinnakkaiskäyttö toimii käytännössä vain Belgiassa, Tanskassa, Suomessa ja Ruotsissa, joskin tällaisten yhteyksien määrä jää muutamaan sataan. Ranskassa kokeilut ovat kesken.

[11] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus, annettu 18. joulukuuta 2000, tilaajayhteyksien eriytetystä tarjonnasta.

[12] Niiden fyysisten tilojen ja teknisten toiminteiden tarjoaminen, joiden avulla uusi tulokas voi liittää laitteistonsa tarjoajan verkkoon.

Sovittujen poliittisten tavoitteiden siirtäminen käytännön todellisuuteen on ollut vaikeaa kaikille osapuolille ja viivästymisiä on lukuisia. Sääntelyviranomaisten ja operaattoreiden on ollut hyvin lyhyessä ajassa pakko oppia selvittämään käytännön ongelmia, joita liittyy varsinkin hinnoitteluun ja laitteistojen rinnakkainsijoittamiseen. Lisäksi tilaajayhteyksien eriyttämiseen vaikuttavat täsmälleen samat tekijät, jotka ovat hidastaneet esimerkiksi kiinteiden yhteyksien vuokraamista kilpailukykyiseen hintaan ja syrjimättömin toimitusajoin. Tällaisia tekijöitä ovat muun muassa kustannuslaskentajärjestelmien heikko valvonta ja hitaat riidanratkaisumenettelyt. Tähän on vielä lisättävä joidenkin vakiintuneiden operaattoreiden haluttomuus tai kyvyttömyys tarjota tällaista palvelua kilpailijoille syrjimättömästi ja tehokkaasti, sekä vakiintuneiden operaattoreiden suhteellisen koon ja joissain tapauksissa valtion omistusosuuden suoma mahdollisuus suojautua nykyistä taloudellista tilannetta vastaan. Korkeita kertakustannuksia (rinnakkainsijoittaminen, kaapelikytkennät, investoinnit laitteisiin ja runkoyhteyksiin) on vaikea kuolettaa ja ne ovat pitkälti estäneet markkinoille tulon. Taloudellinen taantuma ei kuitenkaan saisi antaa vakiintuneille operaattoreille tekosyytä lykätä tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttämistä siinä toivossa, että tämä ajaisi kilpailijat pois markkinoilta. Tämänhetkisessä ilmapiirissä sääntelyviranomaisten on oltava erityisen varuillaan tämän asian suhteen.

Uusien tulokkaiden laitteistojen sijoittaminen vakiintuneiden operaattoreiden tiloihin tai etäohjattu/virtuaalinen rinnakkaissijoittaminen on osoittautunut erittäin monimutkaiseksi ja aikaavieväksi kysymykseksi. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa uudet markkinatulokkaat laativat rinnakkainsijoittamiselle tekniset määritelmät, joita oli kuitenkin tarkistettava käytännön kokemusten perusteella. Italiassa sääntelyviranomaiset päättivät, että rinnakkainsijoittamisen mahdollistavat muutokset on tehtävä ennen kuin tilaajayhteyksiä varsinaisesti tarjotaan kilpailijoille. Rinnakkainsijoittaminen toimii arvioiden mukaan yli 20 prosentissa kaikista pääristikytkentätelineistä Saksassa ja 12,5 prosentissa Tanskassa. Muissa jäsenvaltiossa osuus on pienempi. Liitteessä 2 kohdassa 1 olevassa kaaviossa 2 näkyy niiden pääristikytkentätelineiden osuus, joissa rinnakkainsijoittaminen oli mahdollista heinäkuussa 2001.

Tästä huolimatta, vaikka täysin eriytetyssä käytössä olevien tilaajayhteyksien osuus kaikista tilaajayhteyksistä tällä hetkellä onkin hyvin pieni, niiden määrä on kasvussa Tanskassa (40 000), Saksassa (550 000), Italiassa (n. 1 000, sisältää testausvaiheessa olevat), Alankomaissa (6 650), Itävallassa (2 900) ja Suomessa (40 000). Eriytettyjä tilaajayhteyksiä on käytössä myös Ruotsissa (1 605) ja jossain määrin Yhdistyneessä kuningaskunnassa (137). Kokeiluja on käynnissä Ranskassa ja Portugalissa.

Edistymisestä huolimatta uuden asetuksen täytäntöönpano ei kokonaisuudessaan ole sujunut tyydyttävästi, ja sitä olisi nopeutettava paikallisverkkojen avaamiseksi kilpailulle varsinkin uusissa laajakaistaviestinnän vähittäispalveluissa. Tämä edellyttää sääntelyviranomaisilta tiukkaa käytännön seurantaa, sitovien määräaikojen asettamista ja uskottavien taloudellisten seuraamusten langettamista niille vakiintuneille operaattoreille, jotka eivät noudata asetettuja vaatimuksia.

Vakiintunut operaattori tarjoaa omia nopeita Internet-liittymiään loppukäyttäjille 13 jäsenvaltiossa. Nämä vakiintuneen operaattorin palvelut ovat laajentuneet nopeasti Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Espanjassa Italiassa, Alankomaissa, Itävallassa, Suomessa ja Ruotsissa (kun tarkastellaan osuutta vakiintuneen operaattorin kaikista tilaajayhteyksistä). Syrjimättömyysperiaatteen [13] mukaisesti vakiintuneen operaattorin olisi vähittäispalvelun rinnalla tarjottava kilpailijoille vastaavaa tukkupalvelua. Vakiintunut operaattori on tehnyt sopimuksia tukkupalveluista uusille tulokkaille Tanskassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Ranskassa kokeilut ovat kesken. Tukkupalvelua tarjotaan myös Belgiassa, Alankomaissa ja Portugalissa, ja nyttemmin Ruotsissa, mutta näissä maissa uudet tulokkaat eivät vielä ole tehneet asiasta sopimuksia. Tästä huolimatta ainoastaan kahdessa jäsenvaltiossa (Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta) uusien tulokkaiden nopeiden tilaajaliittymien määrä on verrattavissa vakiintuneen operaattorin vastaavien tilaajayhteyksien määrään (ks. kuvio 5 liitteen 2 kohdassa 1). Seitsemässä jäsenvaltiossa (Belgia, Saksa - jossa uudet tulokkaat väittävät vakiintuneen operaattorin tarjoavan palvelua alle omakustannushinnan -, Ranska, Luxemburg, Alankomaat, Portugali ja Ruotsi) vakiintuneella operaattorilla on hallussaan kaikki tai lähes kaikki digitaaliset tilaajayhteydet. Edelläkävijän etu korostuu entisestään, jos tilaajayhteyden rinnaiskäyttömahdollisuuttakaan ei ole tarjolla. Saksassa, jossa vakiintuneella operaattorilla on nopeilla liittymillään tällä hetkellä 1,2 miljoonaa asiakasta, joiden määrää se aikoo kasvattaa vielä miljoonalla ennen vuoden 2001 loppua, ei ole tarjolla sen enempää tukkuhintaisia digitaalisia tilaajayhteyksiä kuin rinnakkaiskäyttömahdollisuuttakaan. Jos digitaalisia tilaajayhteyksiä on tukkuhintaan tarjolla, uudet tulokkaat huomauttavat, että tällainen tarjonta koskee yleensä ADSL-palveluja, joiden kautta uudet tulokkaat eivät voi palvella pk-yritysasiakkaitaan, joille yrityskäyttöön soveliaammat, lyhyiden välimatkojen erittäin nopeat VDSL-liittymät olisivat parempi ratkaisu.

[13] Direktiivin 98/10/EY (uusi puhelintoimintadirektiivi) 16 artiklan 7 kohta, asetuksen 2887/2000 (tilaajayhteyksien eriytetty tarjonta) 1 artiklan 3 kohta.

Kaikki jäsenvaltiot ovat omaksuneet Lissabonin huippukokoukset viestin halpojen Internet-yhteyksien merkityksestä matkalla tietotalouteen, mutta joissain maissa ei riittävän tehokkaasti ole varmistettu edullisten digitaalisten tilaajayhteyksien kilpailtua tarjontaa. Kun vakiintuneet operaattorit soveltavat keinotekoisen alhaisia liittymähintoja, saattaa olla kyse polkumyynnistä; jos viranomaiset asettavat hinnat keinotekoisen alas, voi olla kyse avoimen verkontarjonnan hinnoitteluperiaatteiden rikkomisesta. Kummassakin tapauksessa seurauksena on yleensä vakiintuneen operaattorin määräävän markkina-aseman vahvistuminen ja kilpailijoiden markkinoilletulon estyminen. Lisäksi voi olla kyse hintaruuvista silloin, kun eriytettyjen tilaajayhteyksien ja tilaajayhteyksien rinnakkaiskäytön hinnat asetetaan niin korkeiksi, että kilpailijat eivät saisi niiden avulla tarjoamistaan vähittäispalveluista lainkaan katetta. Hintaruuvi voi aiheutua myös vakiintuneen operaattorin myymän datansiirtokapasiteetin tukkuhinnan ja sen omien digitaalisten tilaajayhteyspalvelujen hinnan kohtuuttoman pienestä erosta.

>TAULUKON PAIKKA>

Näkemykset langattomien tilaajayhteyksien (ns. WLL-tekniikka) merkityksestä liityntäverkon kilpailussa vaihtelevat suuresti jäsenvaltioittain. Joissain jäsenvaltioissa niiden käyttöönotto on ollut erittäin hidasta, kun taas toisaalla, erityisesti Italiassa, langattomat tilaajayhteydet nähdään vaihtoehtona eriytetyille tilaajayhteyksille ja joillekin kiinteiden vuokrayhteyksien sovelluksille, joskin uudet tulokkaat ovat valittaneet viiveistä ja toimilupaehtojen epäselvyyksistä. Paikallisia toimilupia on myönnetty paljon varsinkin Saksassa, Ranskassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Valtakunnallisia toimilupia on myönnetty Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, Espanjassa, Ranskassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Itävallassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Laajempi katsaus liitteen 2 kohdan 1 taulukossa 3.

Myös langattomien tilaajayhteyksien sääntely vaihtelee huomattavasti: jotkut sääntelyviranomaiset (Alankomaissa ja neljän vuoden kaudeksi Italiassa) ovat estäneet vakiintunutta operaattoria osallistumasta toimilupien jakoprosessiin, koska se on määräävässä asemassa paikallisliityntämarkkinoilla. Yleisesti ottaen langattomat tilaajayhteydet näyttäisivät kustannustensa puolesta soveltuvan paremmin yritysasiakkaille kuin laajaan kotikäyttöön.

Kahdeksassa jäsenvaltiossa (Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Alankomaat, Portugali, Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta - ks. kaavio 8 liitteen 2 kohdassa 1) kaapelitelevisioverkkoa käytetään puheensiirtoon, ja yhdessätoista jäsenvaltiossa 60-100 prosenttia kotitalouksista on liitetty kaapeliverkkoon (ks. kaavio l7 liitteen 2 kohdassa 1). Nämä verkot tuovat tai voivat tuoda kilpailua myös laajakaistaliittymien markkinoille. Tämä tulee vaikuttamaan muiden liittymien, kuten eriytettyjen tilaajayhteyksien käyttöönottoon ja siihen, miten sääntelyviranomaiset painottavat yhtäältä verkkojen ja toisaalta palvelujen kilpailua.

Tietoa laajakaistapalvelujen levinneisyydestä ja hinnoista on liitteen 1 kohdassa 6.

4.2.5. Kiinteät yhteydet

Uudet markkinatulokkaat ja suuret yritysasiakkaat näkevät paljon ongelmia kiinteiden yhteyksien hinnoittelussa ja tarjonnassa. Yritysverkkojen liityntäyhteyksiin, laajakaistaviestintään ja sähköiseen kaupankäyntiin käytettävien lyhyiden liityntäyhteyksien kohdalla erityisen ongelmallisina pidetään 2 Mbit/s:n yhteyksiä, joista on eniten kysyntää.

Kotimaan 2 Mbit/s yhteyksien vuokrissa on jäsenvaltioittain vielä huomattavia eroja: 2 km:n yhteyksien vuosivuokrat vaihtelevat Alankomaiden 13 360 eurosta Tanskan 1950 euroon, 50 km yhteyksien vuosivuokrat 35 500 eurosta (Espanja) ja 33 500 (Alankomaat) eurosta Ruotsin 9 200 euroon, ja 200 km:n yhteyksien vuosivuokrat Espanjan 63 500 eurosta ja Italian, Portugalin ja Yhdistyneen kuningaskunnan yli 50 000 eurosta Ruotsin noin 12 700 euroon.

Toisaalta elokuun 2000 ja elokuun 2001 välisenä aikana kaiken mittaisten 2 Mbit/s yhteyksien keskivuokra EU:ssa laski noin 16 prosenttia alennusten ollessa huomattavia Belgiassa, Espanjassa, Italiassa ja Luxemburgissa.

Elokuusta 2001 keskimääräiset 2 ja 50 km:n yhteyksien hinnat EU:ssa ovat laskeneet vertailukelpoiselle tasolle kahden yhdysvaltalaisen vertailuyrityksen, Verizonin ja Pacific Bellin, vakiohintojen kanssa, jotka pysyivät viime vuonna vakaina. Lisäksi EU:n keskihinnat näyttäisivät olevan noin puolet USA:ssa pitkän matkan yhteyksistä perityistä hinnoista, joskin on syytä muistaa, että tässä vertailussa ei ole otettu huomioon erityisalennuksia.

Läheisiin EU-kohteisiin ja Yhdysvaltoihin suuntautuvien kiinteiden 64 kbit/s ulkomaanyhteyksien vakiovuokrat ovat Kreikassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa selvästi keskiarvoa korkeammat. Kun tarkastellaan 2 Mbit/s puoliyhteyksiä läheisiin ja kaukaisiin EU:n jäsenvaltioihin sekä Yhdysvaltoihin, vakiohinnat ovat reitistä riippuen yli 50 prosenttia keskiarvoa korkeampia Belgiassa, Kreikassa, Espanjassa, Itävallassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Toisaalta kokonaisuutena tarkasteltuna kansainvälisten puoliyhteyksien keskimääräiset vuosivuokrat jatkoivat laskuaan EU:ssa viime vuonna. Vuokrien aleneminen oli suurinta siirtokapasiteetista riippumatta yhteyksissä läheisiin EU-kohteisiin. Viime vuoden alennukset vaihtelivat 13 prosentista yli 30 prosenttiin, ja aikaisempiin vuosiin verrattuna 64 kbit/s ja 2 Mbit/s yhteyksien 40 prosentista vuodesta 1998 aina 34 Mbit/s yhteyksien 50 prosenttiin vuodesta 1999, joskin viime vuonna yhteydet muihin kohteisiin halpenivat vähemmän (n. 7 %) kuin aiempina vuosina. Esimerkkinä voidaan mainita 2 Mbit/s puoliyhteydet Yhdysvaltoihin, joissa hinnat kyllä laskivat viidessä jäsenvaltiossa (Tanska, Kreikka, Luxemburg, Alankomaat ja Portugali), mutta pysyivät muissa jäsenvaltioissa elokuun 2000 tasolla.

Kiinteiden yhteyksien yhteenliittämismaksut liittyvät yleensä yhteyksiin, jotka yhdistävät asiakkaiden (pk-yritykset, suuryritykset) toimitilat uudet tulokkaan verkkoon, ja joita käytetään pääsääntöisesti Internet-liikenteeseen ja sähköiseen kauppaan liittyvään viestintään. Ne on yleensä, kolmea jäsenvaltiota lukuun ottamatta (Belgia, Suomi ja Ruotsi), laskettu mukaan vakiintuneen operaattorin yhteenliittämisen viitetarjoukseen.

Kiinteiden yhteyksien yhteenliittämismaksuihin liittyvät kuukausivuokrat 2 ja 5 km:n yhteyksille vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioittain. Suurimmassa osassa jäsenvaltioita 5 km:n 64 kbit/s yhteyden hinta näyttäisi olevan korkeampi kuin komission vuonna 1999 antamassa suosituksessa esitetty 80 euron kuukausihintakatto, ja kuudessa jäsenvaltiossa hinta on suositusta (350 euroa) korkeampi 2 Mbit/s yhteyksillä. Poikkeamat suosituksen enimmäishinnoista ovat erityisen suuria viidessä jäsenvaltiossa (Belgia, Espanja, Ranska, Irlanti ja Luxemburg). Suomea koskevaa tietoa ei ole.

Neljässä jäsenvaltiossa (Espanja, Ranska, Irlanti ja Itävalta) 34 Mbit/s yhteyksien hinnat ovat suosituksen enimmäishintoja korkeammat (Irlannin tapauksessa jopa nelinkertaiset) sekä 2 että 5 km:n liityntäyhteyksillä, ja kahdessa jäsenvaltiossa (Portugali ja - arvioiden perusteella - Luxemburg) 2 km:n yhteyksillä. Suoraa tietoa tai vähittäismyyntihintoihin perustuvia arvioita ei ole saatu Alankomaista ja Suomesta.

Kapasiteetiltaan 155 Mbit/s yhteyksissä esiin nousee Kreikka, jonka maksut ovat nelinkertaiset EU:n keskitasoon verrattuna. Keskiarvoa korkeampia hinnat näyttäisivät olevan myös Ranskassa, Irlannissa ja Italiassa. Belgiasta, Luxemburgista, Alankomaista ja Portugalista näitä tietoja ei ole saatavilla.

Mitä tulee kiinteiden vuokrayhteyksien toimitusaikoihin, ONP-komitealle 10. lokakuuta 2001 toimitetun asiaa koskevan raportin [14] mukaan jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja [15]. Tavanomainen toimitusaika 64 kbit/s yhteydelle on yli 5 kuukautta Alankomaissa, lähes 4 kuukautta Irlannissa, yli 3 kuukautta Itävallassa ja yli 2 kuukautta Tanskassa, kun se taas Portugalissa ja Suomessa on vain 10 päivää. Vastaavilla 2 Mbit/s yhteyksillä toimitusajat vaihtelevat Alankomaiden ja Itävallan noin 7 kuukaudesta, Irlannin 3 kuukaudesta, Espanjan 2,5 kuukaudesta ja Saksan, Ranskan ja Ruotsin noin 2 kuukaudesta Portugalin ja Yhdistyneen kuningaskunnan 2-3 viikkoon. Kapasiteetiltaan 34 Mbit/s yhteyksissä toimitusaika voi olla Itävallassa yli vuosi, Saksassa 4,5 kuukautta ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 3,5 kuukautta. Portugalin ilmoituksen mukaan toimitusaika voi olla 2-3 päivää. Tehokkaimpien 155 Mbit/s yhteyksien toimitusajat vaihtelevat Saksan ja Ranskan 3-4 kuukaudesta sekä Tanskan, Kreikan, Alankomaiden ja Itävallan 2,5 kuukaudesta Yhdistyneen kuningaskunnan 20 päivään.

[14] Saatavissa komission verkkosivuilta, ks. alaviite 4.

[15] On syytä huomata, että raportissa tuotiin esiin metodologisia puutteita, joiden vuoksi analyysit ja maiden väliset vertailut jäivät vajavaisiksi.

Vaikka hinnat laskevat kaikilla yhteysnopeuksilla ja -välimatkoilla ja vaikka erityisen suuria eroja Yhdysvaltojen vakiohintoihin ei ole, suuria hintaeroja jäsenvaltioiden välillä on vaikea perustella kustannusten erilaisuudella. Vastaavasti on vaikea ymmärtää huomattavan erilaisia toimitusaikoja kaikissa yhteystyypeissä. Vaikka uusien tulokkaiden onkin tunnetusti erittäin vaikeaa osoittaa niille tarjottujen toimitusaikojen syrjivyyttä verrattuna vakiintuneen operaattorin tytäryhtiöihin sovellettaviin toimitusaikoihin, on selvää, että ensinnäkin jopa syrjimättömätkin pitkät toimitusajat ovat enemmän haitaksi uudelle tulokkaalle, koska asiakkailla on taipumus pysyä uskollisena alkuperäiselle palveluntarjoajalleen eli vakiintuneelle operaattorille, ja toiseksi syrjimättömyys ei välttämättä ilmene pelkästään pitkinä toimitusaikoina, vaan myös määräävän osapuolen asettamissa sopimusehdoissa ja -sakoissa. Uudet tulokkaat vaativat edelleen sääntelyviranomaisilta aktiivisempaa otetta syrjimättömyysperiaatteen valvonnassa, ja ne ovatkin ehdottaneet tiukempia raportointivelvollisuuksia ja suurempaa avoimuutta. Sääntelyviranomaisten olisi myös harkittava palveluntasosopimusten asettamista pakollisiksi sekä uskottavia seuraamuksia sääntelyssä asetettujen vaatimusten täyttämättä jättämiselle.

Hyvin suurille asiakkaille, kuten matkaviestintäoperaattoreille myönnetään yleensä alennuksia, mikä voikin mittakaavan tuomien kustannussäästöjen vuoksi olla perusteltua. Muissa tapauksissa alennusten antaminen voi kuitenkin olla syrjivää ja siten kilpailun vastaista.

4.2.6. Matkaviestintäpalvelut - kolmannen sukupolven toimiluvat ja käyttöönotto

Edellisessä täytäntöönpanoraportissa esitettiin huoli siitä, että kolmannen sukupolven matkaviestintäjärjestelmien toimilupaprosessia ei ehkä saataisi kaikissa jäsenvaltioissa päätökseen, jotta tällaisia palveluja voisi tulla markkinoille tammikuusta 2002 lähtien. Tässä yhteydessä on syytä mainita, että UMTS-päätöksessä ei säädetä kolmannen sukupolven palvelujen markkinoille tuontia pakolliseksi 1. tammikuuta 2002 lähtien, vaan tarkoituksena oli pikemminkin varmistaa, että toimilupamenettelyt eivät enää tuon ajankohdan jälkeen toimisi esteenä markkinoille tulolle. Tavoite, jonka mukaan markkinoille tuonti tuon päivämäärän jälkeen on toimilupien puolesta mahdollista, on saavutettu kaikissa jäsenvaltioissa kahta lukuun ottamatta (Irlanti, Luxemburg). Tarkempi kuvaus kolmannen sukupolven toimiluvista ja niistä perityistä maksuista on liitteen 1 kohdan 5 taulukoissa 1 ja 3.

Käyttöönotto- ja kattavuusvaatimukset vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioittain: joissain toimiluvissa oletetaan palvelujen käynnistyvän 1. tammikuuta 2002, kun taas joissain asetetaan vaatimuksia ainoastaan jossain vaiheessa tulevaisuudessa katettavan väestömäärän suhteen. Jotkut jäsenvaltiot (Espanja, Portugali) ovat markkinatilanteen ja päätelaitteiden huonon saatavuuden vuoksi virallisella päätöksellä lykänneet toimilupaehdoissa olevaa käyttöönoton ajankohtaa. Toisaalta eräissä muissa jäsenvaltioissa, kuten Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, operaattorit uskovat käyttöönoton alkavan vuonna 2002 aikataulun, eli valtakunnallisten toimilupien käyttöönottoehtojen, mukaisesti. Tiedot käyttöönottovelvoitteista jäsenvaltioissa ovat liitteen 1 osan 5 taulukossa 2.

Sääntelyviranomaisten erilaisia lähestymistapoja kolmannen sukupolven matkaviestinnän toimilupiin ja käyttöönottoon on kritisoitu paljon. Nämä erot johtuvat siitä, että sääntelyviranomaisilla on ollut nykyisessä toimilupalainsäädännössä suhteellisen paljon liikkumavaraa. Ne johtuvat myös erilaisista markkinarakenteista ja -olosuhteista, maantieteellisistä ja demografisista tekijöistä ja hallintokulttuureista jäsenvaltioissa, sekä sääntelyviranomaisten näistä asioista tekemistä erilaisista johtopäätöksistä. Nämä hyvin erilaisiksi kuvatut tilanteet ovat kuitenkin käytännössä vaarassa estää tasavertaisten toimintaedellytysten kehittymisen kolmannen sukupolven palveluille. Komissio on esittänyt näkemyksiään kolmannen sukupolven verkkojen käyttöönotosta nykyisen lainsäädännön puitteissa maaliskuussa 2001 antamassaan tiedonannossa. [16] Kolmannen sukupolven järjestelmien käyttöönottoa vaikeuttaa myös se, että joissain jäsenvaltioissa sähkömagneettiselle säteilylle on asetettu tiukemmat rajat kuin neuvoston suosituksessa. [17] Näin on tehty Belgiassa ja Italiassa sekä Luxemburgissa, jossa rajat koskevat matkaviestintää, mutta eivät muussa toiminnassa käytettyjä radiolähettimiä kuten yleisradiolähettimiä. Joissain jäsenvaltioissa on nostettu esiin myös vaikeudet, joita liittyy tukiasemapaikkojen saatavuuteen, jota rajoittavat kaupunkisuunnitteluun ja maankäytön suunnitteluun liittyvät tekijät ja ympäristönäkökohdat.

[16] Katso alaviite 7.

[17] Neuvoston suositus 1999/519/EY, annettu 12 päivänä heinäkuuta 1999, väestön sähkömagneettisille kentille (0 Hz-300 GHz) altistumisen rajoittamisesta, EYVL L 199, 30.7.1999, s. 59.

4.2.7. Hinnoittelu ja kustannuslaskenta

Telemarkkinoiden vapauttamisesta ja avoimesta verkontarjonnasta annettujen direktiivien hinnoitteluperiaatteilla ja kustannuslaskentavaatimuksilla on kaksi päätehtävää: varmistaa, että käyttäjiltä ja kuluttajilta peritään hintoja, jotka siirtymävaiheessa täysin kilpailluille markkinoille ovat kohtuullisessa suhteessa kustannuksiin, sekä estää määrääviä yrityksiä sulkemasta tiettyjä markkinalohkoja kilpailulta tukemalla hintojaan muilta, vähemmän kilpailluilta toimintalohkoiltaan saamillaan tuloilla. Kuudennen täytäntöönpanoraportin jälkeen käynnistettiin sääntöjen rikkomista koskeva menettely kahdeksaa jäsenvaltiota vastaan, koska ne eivät olleet panneet oikein täytäntöön kustannuslaskentaperiaatteita koskevia yhteenliittämis- ja puhelintoimintadirektiivien säännöksiä. [18] Sääntelyviranomaisten oman arvion mukaan hinnat eivät vielä ole tasapainossa kahdeksassa jäsenvaltiossa, joskin useimmissa tapauksissa hintojen täydelliselle tasapainottamiselle ei olisi minkäänlaisia sääntelyllisiä esteitä. Joissain tapauksissa komissio kuitenkin katsoo, että tasapainottamiselle on sääntelyllisiä/poliittisia esteitä tai että hintavääristymät johtuvat hinnoitteluperiaatteiden huonosta täytäntöönpanosta.

[18] Menettelyn tämänhetkisen tilanteen voi tarkistaa osoitteesta: http://europa.eu.int/comm/secretariat_general/sgb/droit_com

Uusien tulokkaiden mukaan hintapainostuskin on monilla markkinalohkoilla suhteellisen laajaa, ja ne katsovat, että tämä on yksi mahdollinen tekijä, joka estää tulon nopeiden Internet-liittymien ja puheensiirron markkinoille. Tähän liittyen kuudennessa täytäntöönpanoraportissa todettiinkin puutteita valvonnassa ja kustannuslaskennan vaatimustenmukaisuutta koskevien lausuntojen antamisessa. Muutamissa tapauksissa tämä johti sääntöjen rikkomista koskevan menettelyn käynnistämiseen. Lisäksi uudet tulokkaat valittavat, että ne eivät saa riittävästi tietoa kustannusmalleissa käytetyistä muuttujista, kuten pääomakustannuksista, joita ilman ne eivät voi varmistua siitä, että vakiintuneen operaattorin kustannuslaskentajärjestelmät vastaavat sääntelyn vaatimuksia.

Kiinteiden yhteyksien vuokratarjonnassa uudet tulokkaat ovat epäilleet, että vakiintuneiden operaattoreiden kustannuslaskentamenetelmät eivät sovellu tuotteiden taloudellisesti järkevään hinnoitteluun laajakaistaviestinnän ja sähköisen kaupankäynnin markkinoilla, ja että erot hinnoittelussa näyttäisivät merkitsevän, että sääntelyviranomaiset eivät riittävästi valvo tilannetta.

Taulukot 2, 3 ja 4 liitteen 2 kohdassa 4 antavat yleiskuvan sääntelyviranomaisten arvioista hintojen tasapainosta ja sääntelystä, yhteenliittämismaksujen kustannuslaskentamenetelmistä, siitä, onko kustannuslaskentajärjestelmien vaatimustenmukaisuus tarkastettu ja siitä, milloin tätä koskeva lausunto on viimeksi julkaistu.

Neljässä jäsenvaltiossa (Belgiassa puheensiirron osalta, Kreikassa, Luxemburgissa ja Suomessa) ei ole tarkastettu, noudatetaanko kustannuslaskentajärjestelmää. Suomessa on tosin tehty tapauskohtaisia tarkastuksia, mutta kustannuslähtöisyyttä ei vaadita ulkomaan- ja kaukopuhelujen ja tiettyjen paikallispuhelujen hinnoilta, koska näillä markkinoilla katsotaan vallitsevan todellinen kilpailu. Kahdessa jäsenvaltiossa (Saksa ja Itävalta) sääntelyviranomaiset tarkastavat kustannustiedot vakiintuneen operaattorin hintojen hyväksymismenettelyssä ja osana yhteenliittämiskiistojen ratkaisumenettelyä, mutta tarkastusta ei suoriteta säännöllisesti joka vuosi. Kolmessa jäsenvaltiossa (Ranska, Italia ja Portugali) viimeksi tarkastetut tiedot ovat vuotta 2000 edeltäviltä vuosilta.

4.2.8. Numerointi

Operaattorinvalintaan, operaattorin ennaltavalintaan ja numeron siirrettävyyteen liittyviä vaatimuksia pidetään yleisesti uusien operaattorien keskuudessa yksinä eniten kilpailua lisäävistä toimista sääntelypaketissa. Viidennen täytäntöönpanoraportin jälkeen käynnistettiin sääntöjen rikkomista koskeva menettely yhdeksää jäsenvaltiota vastaan, koska ne eivät toimineet riittävästi näiden palvelujen mahdollistamiseksi. Näiden toimintojen saatavuus jäsenvaltioissa käy ilmi taulukoista 5 ja 6 liitteen 2 kohdassa 4.

Operaattorin puhelukohtainen valinta ja ennaltavalinta on sääntelyviranomaisten mielestä mahdollista kaikissa puhelutyypeissä (paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuhelut, puhelut matkaviestintäverkkoihin ja ei-maantieteellisiin numeroihin) kahdeksassa jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Espanja, Irlanti, Italia, Luxemburg (kaukopuheluja lukuun ottamatta), Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta). Operaattorin valinta tai ennaltavalinta ei ole mahdollista paikallispuheluissa tai puheluissa ei-maantieteellisiin numeroihin Saksassa ja Ranskassa, eikä puheluissa ei-maantieteellisiin numeroihin Alankomaissa, Suomessa ja Ruotsissa. Portugalilla on poikkeuslupa vuoden 2001 loppuun saakka, mutta se on toteuttanut kaikki operaattorinvalintamahdollisuudet muutoin kuin ei-maantieteellisiin numeroihin soitettavien puhelujen osalta. Kreikan poikkeuslupa päättyy vuoden 2002 lopussa.

Numeron siirrettävyys on käytössä sekä maantieteellisissä että ei-maantieteellisissä [19] numeroissa kahdessatoista jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Irlanti, Italia, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta), mutta se ei ole mahdollista ei-maantieteellisissä numeroissa Ranskassa ja Luxemburgissa. Kreikan poikkeuslupa päättyy tässäkin asiassa vuoden 2002 lopussa.

[19] Esimerkiksi hätänumerot, ilmaisnumerot ja lisämaksulliset numerot.

Operaattorin ennaltavalintaan liittyviä menettelyjä pidetään työläinä vielä kahdessa jäsenvaltiossa (Saksa, Luxemburg). Joissain jäsenvaltioissa vakiintuneet operaattorit ovat käyttäneet väärin sellaisten asiakkaiden tietoja, jotka ovat tehneet ennaltavalintasopimuksen kilpailevan operaattorin kanssa. Näin vakiintuneet operaattorit ovat monissa tapauksissa pyrkineet "hiillostamaan" asiakkaita takaisin itselleen.

Numeron siirrettävyydestä aiheutuvia kustannuksia pidetään ongelmana Irlannissa, Suomessa ja Ruotsissa. Operaattorin ennaltavalinnan koetaan aiheuttavan liikaa kustannuksia Suomessa.

4.2.9. Yleispalvelu ja kuluttajat

Niissä vain kahdessa jäsenvaltiossa, jossa tähän mennessä on toteutettu yleispalvelun rahoitusjärjestelmä (Ranska, Italia) uudet tulokkaat pitävät edelleen parempana yleispalvelun rahoittamista yleisellä verotusjärjestelmällä. Toiseksi parhaana vaihtoehtona uudet tulokkaat pitävät järjestelmää, jossa ne osallistuisivat suoraan yleispalvelun tarjontaan nimetyn yleispalveluoperaattorin, yleensä vakiintuneen operaattorin, asemesta tai ohella.

Yhdessä jäsenvaltiossa (Espanja) asiassa toimivaltainen sääntelyelin hylkäsi vakiintuneen operaattorin arvion sille vuonna 1999 yleispalvelun tarjonnasta aiheutuneista 1,15 miljardin euron nettokustannuksista ja totesi, että yritykselle ei aiheutunut yleispalvelusta kilpailuhaittaa. Lisäksi kyseinen sääntelyelin antoi ohjeet siitä, miten nettokustannukset on jatkossa laskettava.

Vain kolmessa jäsenvaltiossa (Ranska, Italia, Yhdistynyt kuningaskunta) vakiintunut operaattori arvioi säännöllisesti puheensiirtopalvelun laatua ja julkistaa tulokset. Belgiassa, Itävallassa ja Suomessa näitä tietoja julkaisevat kansalliset sääntelyviranomaiset, ja tänä vuonna sääntelyviranomaiset aloittavat tietojen julkaisemisen Saksassa, Irlannissa ja Alankomaissa. Taulukko 7 liitteen 2 kohdassa 4 antaa laajemman kuvan jäsenvaltioiden toimista ja ETSIn [20] standardien käytöstä.

[20] Euroopan telealan standardointilaitos.

Kuudennessa täytäntöönpanoraportissa julkaistiin tietoja puutteista riittävän eriteltyjen laskujen saatavuudessa, minkä jälkeen komissio aloitti sääntöjen rikkomista koskevan menettelyn kuutta jäsenvaltiota vastaan. Näistä jäsenvaltioista kolme on nyt ilmoittanut tarkastelevansa mahdollisuutta eritellyn laskun saamiseen pyynnöstä ja ilmaiseksi.

Kuluttajat valittavat edelleenkin sopimusehtojen, laskujen ja palvelujen hinnoittelun epäselvyydestä. Tanskassa sääntelyviranomaiset ovat perustaneet verkkopalvelun, jossa voi verrata eri operaattoreiden hintoja. Tämä voisi olla hyvä esimerkki muille jäsenvaltioille. Myös Espanjan ja Itävallan sääntelyviranomaiset tarjoavat vertailevaa tietoa verkkosivuillaan.

Kaikki jäsenvaltiot Kreikkaa ja Luxemburgia lukuun ottamatta julkaisevat raportteja hintakehityksestä (ks. taulukko 2 liitteen 2 kohdassa 4) puhelintoimintadirektiivin mukaisesti.

4.2.10. Verkkojen asennusoikeudet

Joissain jäsenvaltioissa asennusoikeuksien myöntämiseen liittyy vielä ongelmia, jotka aiheutuvat siitä, että tähän liittyvää päätäntävaltaa on hyvin monilla paikallis- ja alueviranomaisilla. Eräissä jäsenvaltioissa (Belgia, Espanja, Italia, Luxemburg ja Itävalta), luvan saaminen matkaviestintukiasemien mastojen asentamiseen on entistä vaikeampaa. Sääntelyviranomaiset eivät myöskään aina varmista, että asennuspaikkojen yhteiskäyttö on mahdollista, jos uusia asennusoikeuksia ei myönnetä.

Monissa jäsenvaltioissa keskusviranomaisilla ei ole toimivaltaa asennusoikeuksiin liittyvissä kysymyksissä. Näissä tapauksissa kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että telealan sääntelypaketin velvoitteita noudatetaan paikallis- ja aluetasolla.

Lisärasitteita aiheutuu monissa maissa joko suoraan (kuten Belgiassa, jossa tukiasemamastojen asentamisesta peritään lisäveroa) tai välillisesti (korkeiden kaapelityömaksujen kautta kuten Italiassa, tai perimällä kustannuksia korkeampaa maksua katujen korjaamisesta kaivuutöiden jälkeen). Joissain tapauksissa (varsinkin Italiassa) epäillään syrjimättömyysvaatimuksen laiminlyöntiä tilanteissa, joissa yksinomaisia tai etuoikeutettuja kaivuuoikeuksia myönnetään yrityksille, joissa kunnilla on suoraan tai välillisesti omistusosuuksia.

4.2.11. Tietosuoja

Euroopan parlamentissa ja neuvostossa neuvotellaan parhaillaan telealan tietosuojadirektiivistä, jolla korvattaisiin nykyinen alan direktiivi. Nykyisessä sen enempää kuin tulevassakaan direktiivissä ei estetä jäsenvaltioista toteuttamasta toimia yleisen turvallisuuden tai maanpuolustuksen varmistamiseksi, rikostutkinnan mahdollistamiseksi tai telejärjestelmän luvattoman käytön estämiseksi. Nämä kysymykset eivät kuitenkaan kuulu tämän raportin aihepiiriin.

Sen sijaan tässä raportissa annetaan ajantasaista tietoa nykyisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista seikoista, kuten ei-toivottujen puhelujen ja sähköpostiviestien määrästä, teleliikennetietojen tallentamisesta ja kutsuvan numeron näytöstä liitteen 2 kohdassa 4.

Joissain tapauksissa nykyisen direktiivin puutteellisen täytäntöönpanon johdosta on aloitettu sääntöjen rikkomista koskeva menettely. Kyseiset jäsenvaltiot ovat korjanneet puutteet yhdeksässä tapauksessa, mutta viisi tapausta on vielä auki.

5. RAPORTOINTI JATKOSSA

Komissio jatkaa raporttejaan markkinakehityksestä ja täytäntöönpanosta ja keskittyy entistä enemmän jäsenvaltioiden edistymiseen uuden sääntelyjärjestelmän sisällyttämisessä kansalliseen lainsäädäntöön.

Lisäksi komissio kannustaa jatkossakin ONP-komitean ja toimilupakomitean käyttöön tarkasteltaessa nykyisen järjestelmän toteuttamista, kuten on tehty tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttämistä koskevan asetuksen kohdalla. Komitean työn tulokset julkistetaan mahdollisuuksien mukaan komission verkkosivuilla.