KOMISSION TIEDONANTO –

Ohjeet sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY tulkintaa ja soveltamista varten

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2021/C 526/01)

SISÄLLYS

JOHDANTO 5

1. SOPIMATTOMIA KAUPALLISIA MENETTELYJÄ KOSKEVAN DIREKTIIVIN SOVELTAMISALA 5

1.1. Aineellinen soveltamisala 5

1.1.1. Kansallinen lainsäädäntö, joka koskee kaupallisia menettelyjä, mutta jolla suojellaan muita etuja kuin kuluttajien taloudellisia etuja 6

1.1.2. Kaupalliset menettelyt, jotka liittyvät yritysten välisiin liiketoimiin tai vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja 7

1.2. Direktiivin ja muun unionin oikeuden välinen vuorovaikutus 8

1.2.1. Suhde muuhun EU:n lainsäädäntöön 8

1.2.2. Muussa unionin oikeudessa ”olennaisiksi” vahvistetut tiedot 10

1.2.3. Vuorovaikutus kuluttajanoikeusdirektiivin kanssa 12

1.2.4. Vuorovaikutus kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kanssa 13

1.2.5. Vuorovaikutus hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin kanssa 15

1.2.6. Vuorovaikutus harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin kanssa 16

1.2.7. Vuorovaikutus palveludirektiivin kanssa 17

1.2.8. Vuorovaikutus sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin kanssa 17

1.2.9. Vuorovaikutus audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin kanssa 17

1.2.10. Vuorovaikutus yleisen tietosuoja-asetuksen ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin kanssa 18

1.2.11. Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 101-102 artiklan (EU:n kilpailusäännöt) kanssa 19

1.2.12. Vuorovaikutus EU:n perusoikeuskirjan kanssa 20

1.2.13. Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan kanssa 20

1.2.14. Vuorovaikutus verkkoalustojen ja yrityskäyttäjien välisistä suhteista annetun asetuksen kanssa 21

1.3. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja itsesääntelyn välinen suhde 21

1.4. Täytäntöönpano ja oikeussuojakeinot 22

1.4.1. Julkisoikeudellinen ja yksityisoikeudellinen täytäntöönpano 22

1.4.2. Seuraamukset 22

1.4.3. Kuluttajien oikeussuojakeinot 25

1.4.4. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin 25

2. SOPIMATTOMIA KAUPALLISIA MENETTELYJÄ KOSKEVAN DIREKTIIVIN KESKEISET KÄSITTEET 25

2.1. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin toiminta – Direktiivin vuokaavio 25

2.2. Elinkeinonharjoittajan käsite 26

2.3. Kaupallisen menettelyn käsite 28

2.3.1. Myynnin jälkeiset menettelyt, velanperintätoimet mukaan luettuna 29

2.3.2. Kuluttajilta tuotteita ostavat elinkeinonharjoittajat 30

2.4. Kaupallista ratkaisua koskeva testi 30

2.5. Keskivertokuluttaja 33

2.6. Haavoittuvat kuluttajat 35

2.7. 5 artikla – Huolellinen ammatinharjoittaminen 36

2.8. 6 artikla – Harhaanjohtavat toimet 38

2.8.1. Yleiset harhaanjohtavat tiedot 39

2.8.2. Hintaedut 41

2.8.3. Sekaannusta aiheuttava markkinointi 42

2.8.4. Käytännesääntöjen noudattamatta jättäminen 43

2.8.5. Laatueroihin liittyvä markkinointi 44

2.9. 7 artikla – Harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset 49

2.9.1. Olennaiset tiedot 50

2.9.2. Piilomarkkinointi / kaupallisen tarkoituksen mainitsematta jättäminen 50

2.9.3. Epäselvällä tavalla annetut olennaiset tiedot 51

2.9.4. Asiayhteys ja käytetyn viestintävälineen rajoitukset 52

2.9.5. Ostokehotusten olennaiset tiedot – 7 artiklan 4 kohta 53

2.9.6. Ilmaiset kokeilut ja tilausansat 58

2.10. 8 ja 9 artikla – Aggressiiviset kaupalliset menettelyt 59

3. SOPIMATTOMIEN KAUPALLISTEN MENETTELYJEN MUSTA LISTA (LIITE I) 60

3.1. Tuotteet, joita ei voida myydä laillisesti – nro 9 61

3.2. Pyramidijärjestelmät – nro 14 62

3.3. Tuotteet, joilla parannetaan sairauksia, toimintahäiriöitä tai epämuodostumia – nro 17 63

3.4. Ilmaisuutta koskevan väittämän käyttö – nro 20 66

3.5. Automaattisin keinoin hankittujen tapahtumalippujen jälleenmyynti – nro 23 a 69

3.6. Sinnikäs markkinointi etävälinettä käyttäen – nro 26 69

3.7. Lapsiin kohdistuvat suorat kehotukset – nro 28 70

3.8. Palkinnot – nro 31 71

4. SOPIMATTOMIA KAUPALLISIA MENETTELYJÄ KOSKEVAN DIREKTIIVIN SOVELTAMINEN TIETTYIHIN ALOIHIN 72

4.1. Kestävyys 72

4.1.1. Ympäristöväittämät 72

4.1.1.1. Vuorovaikutus muun ympäristöväittämiä koskevan EU:n lainsäädännön kanssa 73

4.1.1.2. Pääperiaatteet 75

4.1.1.3. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 76

4.1.1.4. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 79

4.1.1.5. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 12 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 81

4.1.1.6. Liitteen I soveltaminen ympäristöväittämiin 82

4.1.1.7. Vertailevat ympäristöväittämät 83

4.1.2. Suunniteltu vanheneminen 84

4.2. Digitaaliala 86

4.2.1. Verkkoalustat ja niiden kaupalliset menettelyt 87

4.2.2. Kuluttajasopimusten välittäminen kolmansien osapuolten kanssa 89

4.2.3. Hakutulosten avoimuus 90

4.2.4. Käyttäjäarvostelut 93

4.2.5. Sosiaalinen media 96

4.2.6. Vaikuttajamarkkinointi 97

4.2.7. Datavetoiset menettelyt ja dark pattern -tekniikat 99

4.2.8. Hinnoittelukäytännöt 102

4.2.9. Pelit 103

4.2.10. Sijainninpaikantamistekniikkojen käyttö 105

4.2.11. Kuluttajien lukkiutuminen 106

4.3. Matkailu- ja liikenneala 107

4.3.1. Monialaiset kysymykset 107

4.3.2. Matkapaketit 109

4.3.3. Aikaosuussopimukset 109

4.3.4. Erityisesti lentoliikennettä koskevat kysymykset 110

4.3.5. Erityisesti autonvuokrausta koskevat kysymykset 114

4.3.6. Erityisesti matkavaraussivustojen kannalta merkitykselliset kysymykset 115

4.4. Rahoituspalvelut ja kiinteä omaisuus 116

4.4.1. Monialaiset kysymykset 116

4.4.2. Kiinteään omaisuuteen liittyvät kysymykset 117

4.4.3. Rahoituspalveluihin liittyvät erityiset kysymykset 118

LIITE 121

JOHDANTO

Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29/EY (1), jäljempänä ’sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi’, on kokonaisvaltainen EU:n säädös, jolla säännellään sopimattomia kaupallisia menettelyjä elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä liiketoimissa. Sitä sovelletaan kaikkiin kaupallisiin menettelyihin, jotka toteutetaan ennen elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä liiketoimea, sen aikana sekä sen jälkeen.

Näiden ohjeiden tarkoituksena on helpottaa direktiivin asianmukaista soveltamista. Ne perustuvat vuonna 2016 annettuihin ohjeisiin (2), ja niillä korvataan nämä aikaisemmat ohjeet. Ohjeilla pyritään myös lisäämään kaikkien asianosaisten, kuten kuluttajien, yritysten ja jäsenvaltioiden viranomaisten, mukaan lukien kansalliset tuomioistuimet ja oikeusalan toimijat, tietoisuutta direktiivistä kaikkialla EU:ssa. Ohjeet kattavat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/2161 (3) tehdyt muutokset, jotka koskevat 28. toukokuuta 2022 voimaan tulevien unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamista ja nykyaikaistamista. Näin ollen osassa näistä ohjeista käsitellään sellaisia sääntöjä, jotka eivät ole vielä tulleet voimaan tämän tiedonannon julkaisupäivänä. Asiaankuuluvat kohdat ja alakohdat on ilmoitettu selkeästi. Direktiivin tai tuomioistuinten päätösten tekstien lainauksissa mahdollisesti olevat visuaaliset korostukset ovat komission lisäämiä.

Nämä ohjeet on osoitettu EU:n jäsenvaltioille sekä Islannille, Liechtensteinille ja Norjalle Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen allekirjoittajamaina. Viittauksia EU:hun, unioniin tai sisämarkkinoihin on sen vuoksi pidettävä viittauksina myös ETA:an tai ETA-markkinoihin.

Tämä tiedonanto on tarkoitettu ainoastaan ohjeasiakirjaksi, ja ainoastaan unionin lainsäädännön teksti on lainvoimainen. Lainsäädännön sitovan tulkinnan on perustuttava direktiivin tekstiin ja suoraan unionin tuomioistuimen päätöksiin. Näissä ohjeissa on otettu huomioon lokakuuhun 2021 mennessä julkaistut unionin tuomioistuimen päätökset, eikä niissä voida ennakoida unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön tulevaa kehitystä.

Tässä asiakirjassa esitettyjä näkemyksiä ei pidä ymmärtää siten, että ne määräävät ennalta Euroopan komission kannan unionin tuomioistuimessa mahdollisesti käsiteltävissä asioissa. Tiedonannossa esitetyt tiedot ovat yleisluonteisia, eivätkä ne koske mitään tiettyjä yksittäisiä henkilöitä tai yhteisöjä. Euroopan komissio ja sen nimissä toimivat henkilöt eivät vastaa siitä, miten tämän julkaisun tietoja käytetään.

Koska nämä ohjeet ilmentävät niiden laatimisajankohtana vallitsevaa tilannetta, ohjeita voidaan muuttaa myöhemmin.

1. SOPIMATTOMIA KAUPALLISIA MENETTELYJÄ KOSKEVAN DIREKTIIVIN SOVELTAMISALA

3 artiklan 1 kohta Tätä direktiiviä sovelletaan 5 artiklassa tarkoitettuihin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin ennen jotakin tuotetta koskevaa liiketointa ja sen jälkeen.

Direktiivi on luonteeltaan horisontaalinen, ja sillä suojellaan kuluttajien taloudellisia etuja. Sen periaatteisiin perustuvissa säännöksissä käsitellään monia erilaisia menettelyjä, ja ne ovat riittävän laajoja kattaakseen myös nopeasti kehittyvät tuotteet ja myyntitavat.

1.1. Aineellinen soveltamisala

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi perustuu täydellisen yhdenmukaistamisen periaatteeseen. Sillä on sekä kuluttajien että yritysten sisämarkkinoiden esteiden poistamiseksi ja oikeusvarmuuden lisäämiseksi vahvistettu yhtenäinen sääntelykehys, jolla yhdenmukaistetaan kansalliset säännöt. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä säädetään, että jäsenvaltiot eivät saa säätää direktiivissä säädettyjä sääntöjä tiukempia sääntöjä edes saavuttaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason, ellei tämä ole sallittua itse direktiivissä (4).

Unionin tuomioistuin on vahvistanut tämän periaatteen useissa päätöksissään. Esimerkiksi asiassa Total Belgium antamassaan tuomiossa (5) tuomioistuin on todennut, että direktiivi on esteenä yleiselle yhdistettyjä tarjouksia koskevalle kansalliselle kiellolle. Asiassa Europamur Alimentación antamassaan tuomiossa (6) unionin tuomioistuin on katsonut, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on esteenä yleiselle kansalliselle kiellolle tarjota myyntiin tai myydä tuotteita tappiollisesti. Samassa asiassa antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin selvensi myös, että rajoittaviin kansallisiin toimenpiteisiin voi kuulua todistustaakan kääntäminen. (7)

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 9 kohdassa säädetään merkittävästä rajoituksesta direktiivin täydellisen yhdenmukaistamisen tavoitteeseen, sillä siinä todetaan, että ” rahoituspalvelujen sekä kiinteän omaisuuden osalta jäsenvaltiot voivat asettaa vaatimuksia, jotka ovat ohjailevampia tai rajoittavampia kuin tämä direktiivi alalla, jota se lähentää”. Näin ollen jäsenvaltiot voivat ottaa kyseisillä aloilla käyttöön sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksiä pidemmälle meneviä sääntöjä edellyttäen, että ne ovat EU:n muun lainsäädännön mukaisia. Näiden ohjeiden 4.4 kohdassa käsitellään nimenomaisesti sitä, miten sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan rahoituspalveluihin ja kiinteään omaisuuteen.

Lisäksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 5 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä (EU) 2019/2161, mukaisesti direktiivi ei estä jäsenvaltioita antamasta lisäsäännöksiä kuluttajien oikeutettujen etujen suojaamiseksi, kun kyseessä ovat aggressiiviset tai harhaanjohtavat markkinointi- tai myyntimenettelyt elinkeinonharjoittajan kuluttajan kotiin pyytämättä tekemän käynnin tai sellaisen elinkeinonharjoittajan järjestämän tutustumiskäynnin yhteydessä, jonka tarkoituksena tai seurauksena on tuotteiden esitteleminen tai myyminen kuluttajalle. Tällaisten säännösten on kuitenkin oltava oikeasuhteisia, syrjimättömiä ja perusteltuja kuluttajansuojaan liittyvistä syistä. Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 55 kappaleessa selitetään, että tällaisilla säännöksillä ei saisi kieltää kyseisiä myyntikanavia sellaisenaan, ja siinä annetaan joitakin ei-tyhjentäviä esimerkkejä mahdollisista kansallisista toimenpiteistä.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 6 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle annetut kansalliset säännökset ja kaikki niitä koskevat mahdolliset myöhemmät muutokset, jotta komissio voi asettaa nämä tiedot helposti kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien saataville verkkosivuston (8) välityksellä.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin johdanto-osan 14 kappaleessa selvennetään, että täydellisen yhdenmukaistamisen lähestymistapa ei estä jäsenvaltioita määrittämästä kansallisessa lainsäädännössä tiettyjen tuotteiden sellaisia pääominaisuuksia, joiden mainitsematta jättämisellä olisi olennainen merkitys ostokehotusta tehtäessä. Siinä selvennetään myös, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevalla direktiivillä ei rajoiteta unionin oikeutta, jossa jäsenvaltioille annetaan nimenomaisesti mahdollisuus valita useiden kuluttajansuojaa koskevien sääntelyvaihtoehtojen välillä kaupallisten menettelyjen alalla.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin johdanto-osan 15 kappaleessa selitetään kuluttajille annettavien tietojen osalta, että jäsenvaltiot voivat unionin oikeuteen sisältyvien vähimmäislausekkeiden sen salliessa ottaa käyttöön tai pitää voimassa tiukempia tiedotusvaatimuksia, jotka ovat unionin oikeuden mukaisia, varmistaakseen kuluttajien yksilöllisten sopimusperusteisten oikeuksien suojan korkeamman tason. Ks. myös 1.2.3 kohta, jossa selitetään vuorovaikutusta kuluttajanoikeusdirektiivin mukaisten ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevien vaatimusten kanssa.

1.1.1. Kansallinen lainsäädäntö, joka koskee kaupallisia menettelyjä, mutta jolla suojellaan muita etuja kuin kuluttajien taloudellisia etuja

1 artikla Tämän direktiivin tarkoituksena on tukea sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja lähentämällä jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä .

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei kata kansallisia sääntöjä, joilla on tarkoitus suojella muita kuin luonteeltaan taloudellisia etuja. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen asettaa sääntöjä, joilla säännellään kaupallisia menettelyjä terveyteen, turvallisuuteen tai ympäristönsuojeluun liittyvistä syistä.

Myöskään markkinointia ja mainontaa koskevat voimassa olevat kansalliset säännöt, jotka perustuvat ”makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin”, eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Johdanto-osan 7 kappaleen mukaan ”[t]ässä direktiivissä […] ei puututa makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin liittyviin oikeudellisiin vaatimuksiin, jotka poikkeavat suuresti toisistaan eri jäsenvaltioissa. […] Jäsenvaltioiden pitäisi sen vuoksi jatkossakin voida yhteisön lainsäädäntöä noudattaen kieltää alueellaan kaupallisia menettelyjä makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin liittyvistä syistä, vaikka kyseisillä menettelyillä ei rajoitettaisikaan kuluttajan valinnanvapautta. […].”

Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei kata kaupallisten menettelyjen yhteydessä sellaisia kansallisia sääntöjä, jotka koskevat ihmisarvon suojelua, sukupuoleen, rotuun tai uskontoon perustuvan syrjinnän ehkäisemistä tai alastomuuden, väkivallan ja antisosiaalisen käyttäytymisen esittämistä.

Unionin tuomioistuin on esimerkiksi selventänyt, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ei sovelleta kansalliseen säännökseen, joka estää elinkeinonharjoittajaa pitämästä liikettään avoinna seitsemänä päivänä viikossa edellyttämällä, että elinkeinonharjoittajien on valittava yksi päivä viikossa, jolloin liike on suljettu, koska tällä nimenomaisella säännöksellä ei pyritty saavuttamaan kuluttajansuojaan liittyviä tavoitteita. (9)

Unionin tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei ole esteenä kansalliselle säännökselle, jolla suojellaan kansanterveyttä ja hammaslääkärin ammatin arvokkuutta yhtäältä kieltämällä yleisesti ja ehdottomasti suu- ja hammashoitopalvelujen kaikenlainen mainonta ja toisaalta vahvistamalla tietyt pidättyvyysvaatimukset hammaslääkärin vastaanottojen liikekilville. (10)

Sitä vastoin kansalliset säännöt, joilla pyritään suojelemaan kuluttajien taloudellisia etuja, vaikka ne liittyisivätkin muihin etuihin, kuuluvat sen soveltamisalaan.

Unionin tuomioistuin on selventänyt sellaisten kansallisten sääntöjen osalta, joilla kielletään lisäetujen käyttö myynnissä, että lisäetujen käyttöä myynnissä koskeva yleinen kansallinen kielto, jolla pyritään saavuttamaan kuluttajansuojaa koskevia tavoitteita ja muita tavoitteita (kuten lehdistön moniarvoisuus), on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastainen. (11)

Unionin tuomioistuin on todennut sellaisten kansallisten sääntöjen osalta, joilla sallitaan loppuunmyynnistä ilmoittaminen ainoastaan toimivaltaisen alueellisen hallintoviranomaisen luvalla, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli implisiittisesti myöntänyt, että kyseessä olleella säännöksellä pyrittiin kuluttajien eikä ainoastaan kilpailijoiden tai muiden elinkeinonharjoittajien suojelemiseen. Tästä syystä siihen sovellettiin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä. (12)

1.1.2. Kaupalliset menettelyt, jotka liittyvät yritysten välisiin liiketoimiin tai vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja

Johdanto-osan 6 kappale [Tämän direktiivin] soveltamis- tai vaikutusalaan eivät kuulu sellaiset kansalliset lait, jotka koskevat sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja tai jotka liittyvät elinkeinonharjoittajien välisiin liiketapahtumiin. Suhteellisuusperiaatteen täysin huomioon ottaen jäsenvaltioilla on edelleen halutessaan mahdollisuus säännellä kyseisiä käytäntöjä yhteisön lainsäädäntöä noudattaen. […]

Yritysten väliset kaupalliset menettelyt eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Niitä säännellään osittain harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2006/114/EY (13). Lisäksi hyvän kauppatavan vastaisista käytännöistä annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/633 (14) säännellään yritysten välisiä suhteita maataloustuote- ja elintarvikeketjussa. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin kansallisen lainsäädäntönsä nojalla ulottaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisen suojan koskemaan yritysten välisiä kaupallisia menettelyjä.

Kansallinen säännös ei kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan, jos sillä pyritään ainoastaan, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut, sääntelemään kilpailijoiden välisiä suhteita eikä suojelemaan kuluttajia. (15)

Ainoastaan sellaiset kansalliset toimenpiteet, joilla suojellaan yksinomaan kilpailijoiden etuja, eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Jos kansallisilla toimenpiteillä säännellään jotain menettelyä siten, että tavoitteena on suojella kuluttajia ja kilpailijoita, nämä toimenpiteet kuuluvat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan.

Kuluttajien ja kilpailijoiden etujen erosta EU:n tuomioistuin on katsonut seuraavaa:

”39 […] Sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät siis, kuten kyseisen [sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin] johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, ainoastaan sellaiset kansalliset lait, jotka koskevat sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat ”ainoastaan” kilpailijoiden taloudellisia etuja tai jotka liittyvät elinkeinonharjoittajien välisiin liiketapahtumiin.

40 […] tästä ei kuitenkaan selvästikään ole kyse […] kansallisten säännösten osalta, [joilla] pyritään nimenomaisesti suojelemaan kuluttajia eikä yksinomaan kilpailijoita ja markkinoiden muita toimijoita.” (16)

On kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten vastuulla ratkaista, onko kansallisella säännöksellä tarkoitus suojella kuluttajien taloudellisia etuja.

Unionin tuomioistuin on huomauttanut seuraavaa:

”29 Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, ei siis unionin tuomioistuimen, on näin ollen tutkittava, pyritäänkö pääasiassa kyseessä olevilla kansallisilla oikeussäännöillä eli 31.12.2008 tehdyn päätöksen 1 §:n 2 momentilla ja 2 §:llä tosiasiassa kuluttajansuojaan liittyviin tavoitteisiin, tarkistaakseen, kuuluvatko kyseiset oikeussäännöt sopimattomista kaupallisista menettelyistä annetun direktiivin soveltamisalaan […].” (17)

Unionin tuomioistuin on myös todennut, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on esteenä kansalliselle säännökselle, jolla kielletään myynti tappiollisesti, siltä osin kuin tavoitteena on suojella kuluttajia. (18)

Unionin tuomioistuin on selventänyt sellaisten kansallisista sääntöjen osalta, joilla kielletään hinnanalennukset alennusmyyntejä edeltävinä ajanjaksoina, että tällainen kielto ei ole yhteensopiva sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kanssa, jos sillä pyritään suojelemaan kuluttajien kaupallisia etuja. (19)

1.2. Direktiivin ja muun unionin oikeuden välinen vuorovaikutus

3 artiklan 4 kohta Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.

Johdanto-osan 10 kappale On tarpeen varmistaa, että tämä direktiivi on johdonmukaisessa suhteessa yhteisön nykyiseen lainsäädäntöön, varsinkin tapauksissa, joissa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevia yksityiskohtaisia säännöksiä sovelletaan yksittäisiin sektoreihin. […] Vastaavasti tätä direktiiviä sovelletaan ainoastaan, mikäli ei ole olemassa erityisiä yhteisön säännöksiä, joilla säädellään tiettyjä sopimattomien kaupallisten menettelyjen näkökohtia , kuten tiedottamisvaatimuksia ja kuluttajille annettavan tiedon esittämismuotoa koskevia vaatimuksia. Tällä direktiivillä tarjotaan kuluttajille suojaa, kun erityistä alakohtaista yhteisön lainsäädäntöä ei ole olemassa , ja kielletään elinkeinonharjoittajia luomasta vääriä vaikutelmia tuotteiden luonteesta. Tämä on erityisen tärkeää, kun kyseessä ovat monimutkaiset tuotteet, joihin liittyy kuluttajan kannalta suuri riski, kuten tietyt rahoituspalvelutuotteet. Tällä direktiivillä täydennetään siis kuluttajien taloudellista etua haittaaviin kaupallisiin menettelyihin sovellettavaa yhteisön lainsäädäntöä.

Yleisen soveltamisalansa vuoksi direktiiviä sovelletaan moniin kaupallisiin menettelyihin, joita säännellään myös muulla yleisellä tai alakohtaisella EU:n lainsäädännöllä.

1.2.1. Suhde muuhun EU:n lainsäädäntöön

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin keskeisiä piirteitä ovat sen 3 artiklan 4 kohta ja johdanto-osan 10 kappale. Niissä selvennetään, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi täydentää muuta EU:n lainsäädäntöä (”yhteisön säännöt”), jolla säännellään sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi toimii ”turvaverkkona”, jolla varmistetaan, että kaikilla sektoreilla voidaan ylläpitää korkeatasoista kuluttajansuojaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä vastaan, muun muassa siten, että se täydentää muuta unionin oikeutta ja tukkii siinä olevia aukkoja.

Jos EU:n alakohtaista tai muuta lainsäädäntöä on olemassa ja sen säännökset ovat päällekkäisiä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännösten kanssa, sovelletaan erityissäädöksen vastaavia säännöksiä. Direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa täsmennetäänkin näin: ”Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.”

Direktiivin 3 artiklan 4 kohta luettuna yhdessä johdanto-osan 10 kappaleen kanssa merkitsee sitä, että unionin oikeuden säännöksellä on etusija sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin nähden, jos seuraavat kolme ehtoa täyttyvät:

— sillä on unionin oikeuden asema

— sillä säännellään tiettyä sopimattomien kaupallisten menettelyjen näkökohtaa

— säännökset ovat keskenään ristiriidassa tai muun unionin oikeuden säännöksen sisältö on päällekkäinen vastaavan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksen kanssa esimerkiksi sääntelemällä kyseistä toimintaa yksityiskohtaisemmin ja/tai sitä sovelletaan tiettyyn alaan. (20)

Esimerkki: Kiinnitysluottodirektiivin (21) 12 artiklassa kielletään periaatteessa kytkykauppa, jossa kiinnitysluottosopimus myydään toisen rahoitustuotteen kanssa eikä sitä ole saatavilla erikseen. Tämä yleinen kielto on ristiriidassa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kanssa, koska kytkykauppa olisi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla sopimatonta ja siten kiellettyä vain tapauskohtaisen arvioinnin perusteella. Kiinnitysluottodirektiivin 12 artiklalla on etusija sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleisiin sääntöihin nähden. Näin ollen kiinnitysluottodirektiivin 12 artiklassa tarkoitettu kytkykauppa on sellaisenaan kielletty.

Jos kaikki kolme edellä mainittua ehtoa täyttyvät, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ei sovelleta siihen kaupallisen menettelyn yksittäiseen näkökohtaan, jota säännellään esimerkiksi alakohtaisella säännöllä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on kuitenkin edelleen merkityksellinen arvioitaessa kyseisen kaupallisen menettelyn muita mahdollisia näkökohtia, jotka eivät kuulu alakohtaisten säännösten piiriin, kuten elinkeinonharjoittajan aggressiivista käyttäytymistä.

Esimerkki: Jotta kuluttaja voi vaihtaa teleoperaattoria, hänen nykyinen operaattorinsa edellyttää, että hän täyttää tätä koskevan lomakkeen. Lomake ei kuitenkaan ole saatavilla verkossa eikä operaattori vastaa kuluttajan sähköpostiviesteihin ja puhelinsoittoihin. Euroopan sähköisen viestinnän säännöstön (22) 106 artiklassa säädetään, että tilaajat voivat palveluntarjoajaa vaihtaessaan säilyttää puhelinnumeronsa, että numerot on siirrettävä mahdollisimman nopeasti ja että loppukäyttäjille ei saa aiheutua välittömiä kustannuksia. Eurooppalaisen sähköisen viestinnän säännöstön 106 artiklan 6 kohdassa säädetään myös, että palveluntarjoajien on tehtävä yhteistyötä vilpittömässä mielessä, eivätkä ne saa viivästyttää prosessia tai väärinkäyttää sitä. Kansallisten sääntelyviranomaisten vastuulla on varmistaa, että vaihto sujuu loppukäyttäjän kannalta tehokkaasti ja yksinkertaisesti. Lisäksi vaihtamista koskevia elinkeinonharjoittajien käytäntöjä voidaan arvioida sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 8 artiklan ja 9 artiklan d alakohdan nojalla, sillä niissä kielletään vaihtamisen kohtuuttomat sopimuksen ulkopuoliset esteet aggressiivisena kaupallisena menettelynä.

Edellä esitetystä seuraa, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen ei sinänsä ole yleisesti pois suljettua vain siksi, että on olemassa muuta EU:n lainsäädäntöä, jolla säännellään sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia.

Unionin tuomioistuin on asiassa Abcur antamassaan tuomiossa (23) todennut seuraavaa:

”Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on […] halunnut vastauksen siihen, voidaanko siinä tapauksessa, että […] ihmisille tarkoitetut lääkkeet kuuluvat direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, myös tällaisia lääkkeitä koskevien […] mainontamenettelyjen katsoa kuuluvan direktiivin 2005/29 soveltamisalaan. Kuten unionin oikeuskäytännössä on todettu, direktiiville on tunnusomaista laaja asiallinen soveltamisala, joka ulottuu kaikkiin kaupallisiin menettelyihin, jotka liittyvät välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille. […] [O]n vastattava, että siinäkin tapauksessa, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaiset ihmisille tarkoitetut lääkkeet kuuluisivat direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, […] näitä lääkkeitä koskevat mainontamenettelyt voivat kuulua myös direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, edellyttäen, että kyseisen direktiivin soveltamisedellytykset täyttyvät.”

Sen vuoksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä voidaan yleensä soveltaa yhdessä alakohtaisten EU:n sääntöjen kanssa niitä täydentävästi, sillä muissa EU:n säännöissä vahvistetuilla tarkemmilla vaatimuksilla yleensä täydennetään sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä vahvistettuja yleisiä vaatimuksia. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä voidaan tavallisesti käyttää sen estämiseksi, että elinkeinonharjoittajat antavat alakohtaisessa lainsäädännössä edellytettyjä tietoja harhaanjohtavalla tai aggressiivisella tavalla, ellei tätä näkökohtaa nimenomaisesti säännellä alakohtaisilla säännöillä.

Vuorovaikutusta alakohtaisiin EU:n välineisiin sisältyvien tiedostusvelvoitteiden kanssa korostettiin asiassa Dyson v. BSH annetussa tuomiossa (24). Asia koski pölynimureiden merkintöjä ja sitä, voisiko se, että testausolosuhteista ei ole saatavilla tarkkoja tietoja, joita ei edellytetä käsiteltävänä olevissa alakohtaisissa säännöissä (25), johtaa harhaanjohtavaan mainitsematta jättämiseen. Unionin tuomioistuin vahvisti, että jos sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ja alakohtainen lainsäädäntö ovat ristiriidassa keskenään, jälkimmäisellä on etusija, mikä tarkoitti tässä tapauksessa sitä, että tietoja, joita ei vaadita EU:n energiamerkissä, ei voida pitää ”olennaisina tietoina” ja että muita tietoja ei voida esittää.

Vuorovaikutusta alakohtaisten sääntöjen kanssa käsiteltiin myös asiassa Mezina annetussa tuomiossa (26). Asia koski luonnollisia ravintolisiä koskevia terveysväitteitä. Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1924/2006 (27) sovelletaan kaupallisessa viestinnässä lopulliselle kuluttajalle tarkoitettujen elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä, esillepanossa tai mainonnassa esitettäviin ravitsemus- ja terveysväitteisiin. Jos asetuksen (EY) N:o 1924/2006 ja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset ovat ristiriidassa keskenään, ensin mainittu on ensisijainen terveysväitteiden osalta.

1.2.2. Muussa unionin oikeudessa ”olennaisiksi” vahvistetut tiedot

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä säädetään, että muuhun unionin oikeuteen perustuvat kaupallista viestintää koskevat tiedotusvaatimukset ovat ”olennaisia”.

7 artiklan 5 kohta 5. Yhteisön lainsäädännössä vahvistettuja kaupallista viestintää, mainonta tai markkinointi mukaan luettuna, koskevia tiedotusvaatimuksia pidetään olennaisina . Liitteessä II, joka ei ole tyhjentävä, on luettelo tällaisista vaatimuksista.

Tällaisia tiedotusvaatimuksia sisältyy useisiin alakohtaisiin EU:n säädöksiin. Esimerkkejä:

— ympäristö (esimerkiksi energiamerkintäpuiteasetus (28) ja siihen liittyvät delegoidut asetukset, ekosuunnitteludirektiivi (29) ja siihen liittyvät delegoidut asetukset, renkaiden merkitsemistä koskeva asetus (30) sekä polttoainetaloudesta annettu direktiivi (31))

— rahoituspalvelut (esimerkiksi rahoitusmarkkinadirektiivi (32), maksupalveludirektiivi (33), kulutusluottodirektiivi (34), kiinnitysluottodirektiivi (35), maksutilidirektiivi (36) ja PRIIP-tuotteita koskevista avaintietoasiakirjoista annettu asetus (37))

— terveys (esimerkiksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/83/EY (38))

— sähköiset viestintäpalvelut (eurooppalainen sähköisen viestinnän säännöstö (39))

— liikenne (esimerkiksi lentoliikenneasetus (40) ja matkustajien oikeuksia koskeva asetus (41))

— elintarvikeala (esimerkiksi yleinen elintarvikelainsäädäntöasetus (42) ja elintarviketietojen antamisesta kuluttajille annettu asetus (43)).

Tällaiset tiedotusvaatimukset ovat usein täsmällisempiä kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin tiedotusvaatimukset.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa selvennetään, että tällaisia tiedotusvaatimuksia ” pidetään olennaisina ”.

Esimerkki: Lentoliikenteen harjoittajien, niiden edustajien ja muiden lipunmyyjien on lentoliikenneasetuksen 23 artiklan mukaisesti lentolippuja tarjotessaan eriteltävä lopullinen hinta sen osiin (esimerkiksi lentohinta, verot, lentoasemamaksut sekä muut esimerkiksi turvatoimiin ja polttoaineeseen liittyvät maksut). Nämä ovat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuja oleellisia tietoja.

Näin ollen tällaisten tietojen toimittamatta jättämistä voidaan pitää sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisena harhaanjohtavana kaupallisena menettelynä, johon sovelletaan yleistä kaupallista ratkaisua koskevaa testiä, eli jos mainitsematta jättäminen saa tai todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitettua ’olennaisten tietojen’ käsitettä käsitellään 2.9.1 kohdassa.

Johdanto-osan 15 kappaleessa todetaan, että jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai lisätä tiedotusvaatimuksia, jotka liittyvät sopimusoikeuteen, jos tämä sallitaan nykyisten EU:n lainsäädäntöön sisältyvien välineiden yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevissa lausekkeissa.

Esimerkki: Jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevia lisävaatimuksia sellaisten elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtävien myyntisopimusten osalta, joihin sovelletaan kuluttajanoikeusdirektiivin 5 artiklan 4 kohdassa olevaa yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevaa lauseketta.

1.2.3. Vuorovaikutus kuluttajanoikeusdirektiivin kanssa

Kuluttajanoikeusdirektiiviä (44) sovelletaan kaikkiin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin lukuun ottamatta direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävillä aloilla, kuten rahoitusalalla ja terveydenhuoltopalvelujen alalla, tehtäviä sopimuksia. Sillä yhdenmukaistetaan täydellisesti ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevat vaatimukset etäsopimuksissa, mukaan lukien verkossa tehtävät sopimukset, ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtävissä sopimuksissa (eli sopimuksissa, joita ei tehdä tavanomaisissa fyysisissä liiketiloissa, ks. kuluttajanoikeusdirektiivin 2 artiklan 8 kohta, jossa on täydellinen määritelmä). Kuten kuluttajanoikeusdirektiivin 6 artiklan 8 kohdassa säädetään, direktiivi ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita asettamasta tiedonantoa koskevia lisävaatimuksia Euroopan parlamentin ja neuvoston palveludirektiivin 2006/123/EY (45) ja sähköistä kaupankäyntiä koskevan Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (46) mukaisesti (lisätietoja on saatavilla kuluttajanoikeusdirektiiviä koskevien ohjeiden (47) 4.1.1 kohdassa). Direktiivissä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus hyväksyä tai pitää voimassa ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevia lisävaatimuksia (5 artiklan 4 kohta), kun on kyse muista sopimuksista ja erityisesti tavanomaisissa fyysisissä liiketiloissa tehtävistä sopimuksista (elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtävät sopimukset). Kuluttajanoikeusdirektiivissä säädetään myös tietyistä sopimukseen liittyvistä oikeuksista ja erityisesti peruuttamisoikeudesta.

Ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevat kuluttajanoikeusdirektiivin vaatimukset ovat yksityiskohtaisempia kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan mukaiset ostokehotuksia koskevat tiedotusvaatimukset. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisella ostokehotuksella tarkoitetaan sekä markkinointivaiheessa (mainonta) että ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja. Jälkimmäisessä tapauksessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan mukaiset tiedotusvaatimukset ja kuluttajanoikeusdirektiivin mukaiset ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevat vaatimukset voivat olla päällekkäisiä. Ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen ja ostokehotuksen välistä eroa selitetään tarkemmin 2.9.5 kohdassa.

Koska kuluttajanoikeusdirektiivissä säädetyt tiedotusvaatimukset ovat luonteeltaan kattavampia, kuluttajanoikeusdirektiivissä sopimuksen tekemistä edeltävälle vaiheelle asetettujen vaatimusten noudattamisella olisi yleensä varmistettava myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan noudattaminen tietojen sisällön osalta. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan kuitenkin edelleen elinkeinonharjoittajan harhaanjohtavien tai aggressiivisten kaupallisten menettelyjen arviointiin, mukaan lukien näiden tietojen muoto ja esittäminen kuluttajalle.

Toinen esimerkki näiden kahden välineen välisestä täydentävyydestä liittyy sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin liitteessä I olevassa 21 ja 29 kohdassa kiellettyjen sellaisten toimitusten, joita ei ole tilattu, seurauksiin. Kuluttajanoikeusdirektiivin 27 artiklassa selvennetään sellaisten toimitusten tai suoritusten osalta, joita ei ole tilattu, että ”[k]uluttaja on vapautettu vastasuoritusvelvollisuudesta” ja että tällaisissa tapauksissa ”se, että kuluttaja ei reagoi […], ei merkitse tarjouksen hyväksymistä”.

Unionin tuomioistuin on tulkinnut edelleen sellaisten toimitusten ja suoritusten, joita ei ole tilattu, käsitettä. Se on täsmentänyt, että koska kuluttajanoikeusdirektiivillä tai sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevalla direktiivillä ei säännellä sopimusten tekemistä, kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on arvioida kansallisen lainsäädännön mukaisesti, voidaanko esimerkiksi vesilaitoksen ja kuluttajan välillä katsoa tehdyn sopimus kuluttajan nimenomaisen suostumuksen puuttuessa. (48)

Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin selvensi myös, että liitteessä I oleva 29 kohta ei kata juomavettä toimittavan vesilaitoksen kaupallista menettelyä, jossa liittymä julkiseen vesijohtoverkkoon säilytetään kuluttajan muuttaessa aikaisemmin käytössä olleeseen asuntoon, siltä osin kuin kyseinen kuluttaja ei voi valita tämän palvelun tarjoajaa, palvelun tarjoaja laskuttaa vedenkulutuksen perusteella taksat, jotka kattavat kulut ja ovat avoimia ja syrjimättömiä, ja kuluttaja tietää, että kyseinen asunto on liitetty julkiseen vesijohtoverkkoon ja että veden toimitus on maksullista. (49)

Unionin tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että kuluttajanoikeusdirektiivin 27 artikla, luettuna yhdessä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan 1 ja 5 kohdan kanssa, ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että kaukolämpöverkkoon liitetyssä yhteisomistuksessa olevassa kiinteistössä olevien asuntojen omistajat ovat velvollisia osallistumaan kiinteistön yhteisten osien ja sisäisen järjestelmän lämpöenergian kulutuksesta aiheutuneisiin kustannuksiin, vaikka he eivät ole erikseen pyytäneet lämmön toimittamista ja vaikka he eivät käytä sitä asunnoissaan, sillä sopimus tehtiin omistajien enemmistön pyynnöstä. (50)

1.2.4. Vuorovaikutus kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kanssa

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä (51) sovelletaan kaikkiin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin, ja se koskee sopimusehtoja, joista ei ole neuvoteltu etukäteen erikseen (esimerkiksi ennakolta muotoillut vakiolausekkeet). Sopimusehtoja voidaan pitää kohtuuttomina, jos ne perustuvat yleiseen kieltoon (52), ohjeelliseen luetteloon mahdollisesti kohtuuttomista ehdoista (53) tai velvoitteeseen laatia sopimusehdot läpinäkyvästi eli selkeästi ja ymmärrettävästi (54). Toisin kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä, jolla ei rajoiteta sopimusoikeuden soveltamista ja jossa ei säädetä sopimattomista kaupallisista menettelyistä johtuvien sopimusten pätemättömyydestä, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin rikkomisella on sopimusoikeudellisia seurauksia, ja kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen kohtuuttomat ehdot ”eivät sido kuluttajia”. (55)

Kohtuuttomien sopimusehtojen ja sopimattomien kaupallisten menettelyjen välinen suhde

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin kaikilla taloudellisen toiminnan aloilla. Tämä tarkoittaa, että sitä voidaan soveltaa rinnakkain muiden unionin oikeuden säännösten kanssa, mukaan lukien muut kuluttajansuojaa koskevat säännöt, kuten sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi.

Unionin tuomioistuin on selventänyt näiden kahden direktiivin välisen suhteen tiettyjä osatekijöitä asiassa Pereničová ja Perenič antamassaan tuomiossa (56), jossa oli kyse sellaisesta luottosopimuksesta, jossa ilmoitettu vuosikorko oli todellista korkoa alhaisempi.

Unionin tuomioistuin katsoi, että tällaista virheellistä tietoa sopimusehtojen mukaisesta luoton kokonaishinnasta on pidettävä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitetulla tavalla ”harhaanjohtavana”, jos se saa tai todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.

Se, että elinkeinonharjoittaja on turvautunut tällaiseen sopimattomaan kaupalliseen menettelyyn, on yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon arvioitaessa sopimusehtojen kohtuuttomuutta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin nojalla. (57) Tätä osatekijää voidaan käyttää erityisesti määritettäessä, aiheuttaako siihen perustuva sopimusehto kuluttajan vahingoksi ”huomattavan epätasapainon” sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tämä osatekijä voisi olla vastaavasti merkityksellinen myös arvioitaessa, onko sopimusehto kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ja 5 artiklan mukaisesti läpinäkyvä. (58) Samanaikaisesti toteamuksella siitä, että elinkeinonharjoittaja on käyttänyt sopimatonta kaupallista menettelyä, ei ole suoria vaikutuksia siihen, onko sopimus pätevä kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan nojalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten kansallisten sääntöjen soveltamista, joiden mukaisesti sopimattomien kaupallisten menettelyjen perusteella tehty sopimus on kokonaisuudessaan pätemätön. (59)

Unionin tuomioistuin ei ole antanut suoraa päätöstä siitä, onko kohtuuttomien sopimusehtojen käyttöä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin nojalla päinvastoin pidettävä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisena sopimattomana kaupallisena menettelynä. Voidaan kuitenkin väittää, että tällaisten kohtuuttomien sopimusehtojen, jotka eivät sido kuluttajaa oikeudellisesti, käyttö voi joissakin tapauksissa olla merkityksellistä sopimattoman kaupallisen menettelyn tunnistamiseksi. Se voi erityisesti olla merkki sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 artiklan mukaisesta harhaanjohtavasta toimesta siltä osin kuin se johtaa virheellisten tietojen antamiseen tai keskivertokuluttajan harhaanjohtamiseen sopimuksen mukaisista osapuolten oikeuksista ja velvollisuuksista. Lisäksi arvioitaessa olennaisten tietojen läpinäkyvyyttä ja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan mukaisen harhaanjohtavaa mainitsematta jättämisen olemassaoloa olisi otettava huomioon sellaisten muiden kuin läpinäkyvien sopimusehtojen käyttö, joita ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ja 5 artiklan mukaisesti. (60) Lisäksi kohtuuttomien sopimusehtojen käyttö voisi osoittaa, että elinkeinonharjoittaja ei ole noudattanut sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan mukaisia huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimuksia.

Vain muutamien jäsenvaltioiden kuluttajansuojaviranomaisilla on sopimusehtojen alalla erityinen toimivalta kieltää sellaisten vakiosopimusehtojen käyttö, joista ei ole ennakolta neuvoteltu ja joita ne pitävät kohtuuttomina, ilman, että niiden tarvitsee haastaa elinkeinonharjoittajaa oikeuteen (61).

Viran puolesta tehtävä arviointi

Unionin tuomioistuin on katsonut johdonmukaisesti, että kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus arvioida kohtuuttomia sopimusehtoja oma-aloitteisesti (viran puolesta) (62) eli myös silloin, kun kuluttaja ei ole vedonnut sopimusehtojen kohtuuttomuuteen. Tämä velvollisuus perustuu kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohtaan, jossa säädetään, että kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia, ja tehokkuusperiaatteeseen, jonka mukaan kansallisilla täytäntöönpanotoimenpiteillä ei saa tehdä unionin oikeudessa kuluttajille annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. (63) Viran puolesta tapahtuvan valvonnan vaatimusta on perusteltu sillä, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä käyttöön otettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa sekä neuvotteluvoiman että tietämyksen tason osalta, mikä johtaa siihen, että kuluttaja suostuu elinkeinonharjoittajan etukäteen laatimiin ehtoihin ilman, että hän voi vaikuttaa näiden ehtojen sisältöön. (64) Näin ollen on olemassa todellinen vaara, että kuluttajat eivät etenkään tiedonpuutteen vuoksi vetoa oikeussääntöön, jolla heitä on tarkoitus suojata.

Unionin tuomioistuin muistutti asiassa Bankia antamassaan tuomiossa (65), että kansallisella tuomioistuimella, joka arvioi sopimusehtojen kohtuullisuutta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin perusteella ja myös viran puolesta, on mahdollisuus arvioida tämän tutkinnan yhteydessä sen kaupallisen menettelyn sopimattomuutta, johon sopimus perustuu (66).

Unionin tuomioistuin on sitä vastoin katsonut, että muissa asioissa kansallisilla tuomioistuimilla ei ole velvollisuutta arvioida viran puolesta, onko tietty sopimus tai jokin sen ehdoista tehty sopimattomien kaupallisten menettelyjen vaikutuksesta. (67) Tuomioistuin totesi erityisesti, että kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyn aikana ei ole tarpeen, että kansalliset tuomioistuimet voivat tutkia, rikkooko ulosmittausperuste sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä, sillä kyseisessä direktiivissä ei aseteta kansallisille tuomioistuimille tällaista velvollisuutta.

Tätä tulkintaa on perusteltu sillä, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä ei säädetä sopimusoikeudellisista seurauksista, toisin kuin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa. Unionin tuomioistuin on lisäksi selittänyt, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ja erityisesti sen 11 artikla ei sisällä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan vaatimusten kaltaisia vaatimuksia, mikä on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei säädetä mahdollisuudesta toteuttaa väliaikaisia toimia täytäntöönpanomenettelyissä. Väliaikaisten toimien puuttuminen rajoittaisi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisesti kuluttajien käytettävissä olevat oikeussuojakeinot vain jälkikäteiseen suojaan pelkän korvauksen muodossa, jos täytäntöönpano tapahtuu ennen tuomioistuimen ratkaisua, jossa kiinnityksen taustalla oleva sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi ja ulosmittausmenettely pätemättömäksi (68).

Unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamisesta ja nykyaikaistamisesta annetussa direktiivissä (EU) 2019/2161 otetaan kuitenkin käyttöön sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännösten rikkomisen uhreille yksilöllisiä oikeussuojakeinoja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin uudella 11 a artiklalla, jota sovelletaan 28. toukokuuta 2022 alkaen. Tämän uuden säännöksen mukaisesti sopimattomien kaupallisten menettelyjen vuoksi vahinkoa kärsineillä kuluttajilla on oltava käytössään oikeasuhteisia ja tehokkaita oikeussuojakeinoja, mukaan lukien korvaus kuluttajalle aiheutuneista vahingoista ja tarvittaessa hinnanalennus tai sopimuksen purkaminen (lisätietoja on 1.4 kohdassa). Tämän selkeän ja yksiselitteisen uuden säännöksen lisääminen voi johtaa siihen, että viran puolesta tapahtuvaa valvontaa koskeva vaatimus laajennetaan sopimattomista kaupallisista menettelyistä annetun direktiivin mukaisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin (unionin tuomioistuimen on vahvistettava se).

1.2.5. Vuorovaikutus hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin kanssa

Euroopan parlamentin ja neuvoston hintojen ilmoittamista koskevassa direktiivissä 98/6/EY (69) edellytetään, että elinkeinonharjoittajat ilmoittavat tavaroiden myyntihinnan ja yksikköhinnan (hinta mittayksikköä kohden) kuluttajien hintavertailun helpottamiseksi. Lisäksi direktiivillä (EU) 2019/2161 on lisätty hintojen ilmoittamista koskevaan direktiiviin ”hinnanalennuksia” koskevia erityissääntöjä.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin myyntihinnan ilmoittamista koskevien vaatimusten välisestä vuorovaikutuksesta unionin tuomioistuin on selventänyt asiassa Citroën antamassaan tuomiossa (44–46 kohta), että hintojen ilmoittamista koskevalla direktiivillä säännellään sopimattomista kaupallisista menettelyistä annetun direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä suhteissa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia eli niitä näkökohtia, jotka liittyvät tuotteiden myyntihinnan ilmoittamiseen myyntitarjouksissa ja mainoksissa (70). Näin ollen hintojen ilmoittamista koskevaa direktiiviä sovelletaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin (7 artiklan 4 kohdan c alakohta) sijasta, ” [k]oska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa mainoksessa mainittuun myyntihintaan liittyvää näkökohtaa säännellään direktiivillä 98/6”.

Tässä tapauksessa merkityksellinen näkökohta oli se, ettei elinkeinonharjoittaja ilmoittanut myyntihinnaksi lopullista hintaa eli hintaa, joka sisältää pakolliset lisäkustannukset, jotka mainittiin auton mainoksessa erikseen. Näin ollen hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin 2 artikla, jossa myyntihinnaksi määritellään tuotteen lopullinen hinta, mukaan lukien ALV ja kaikki muut verot, ei estä soveltamasta sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan c alakohdan muita vaatimuksia, joihin sitä ei sovelleta. Elinkeinonharjoittajien on erityisesti noudatettava sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vaatimusta, jonka mukaan ostokehotuksen on sisällettävä myös tiedot mahdollisista lisämaksuista, jos niitä ei voida kohtuudella laskea etukäteen.

Direktiivillä (EU) 2019/2161 hintojen ilmoittamista koskevaan direktiiviin tehdyissä muutoksissa edellytetään, että jäsenvaltiot antavat hinnanalennuksia koskevia erityisiä sääntöjä. (71) Direktiivin 6 a artiklan mukaisesti sellaisen elinkeinonharjoittajan, joka ilmoittaa hinnanalennuksesta, on ilmoitettava ”aiempi hinta”, joka määritetään kyseisen elinkeinonharjoittajan edellisenä vähintään 30 päivän ajanjaksona veloittamaksi alimmaksi hinnaksi.

Unionin tuomioistuimen asiassa Citroën antamassaan tuomiossa tekemien havaintojen mukaisesti hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin hinnanalennuksia koskevien erityisten sääntöjen olisi oltava ensisijaisia sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin nähden siltä osin kuin kyse on hinnanalennukseen liittyvistä näkökohdista, joita säännellään näillä erityisillä säännöillä, eli aiemman hinnan määrittämisestä ja ilmoittamisesta hinnanalennuksesta ilmoitettaessa. Hinnanalennusten muihin näkökohtiin sovelletaan kuitenkin edelleen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohdan d alakohtaa, joka koskee harhaanjohtavia väitteitä hintaedun olemassaolosta. Sitä voitaisiin soveltaa esimerkiksi hinnanalennuskäytäntöjen erilaisiin harhaanjohtaviin näkökohtiin, kuten

— kohtuuttoman pitkiin ajanjaksoihin, joiden aikana sovelletaan hinnanalennuksia koskevia ilmoituksia, verrattuna ajanjaksoon, jonka aikana tavaroita myydään ”täyteen” hintaan

— esimerkiksi ”jopa 70 prosentin alennuksen” mainostamiseen, kun 70 prosentin alennus koskee vain muutamia tavaroita ja loppuja myydään pienemmällä alennusprosentilla.

Tällaisten käytäntöjen voidaan katsoa rikkovan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä (6 artiklan 1 kohdan d alakohta) tapauskohtaisen arvioinnin perusteella huolimatta siitä, että elinkeinonharjoittaja on noudattanut hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin vaatimuksia aiemman hinnan määrittämisen ja ilmoittamisen osalta. Sitä vastoin sellaisen elinkeinonharjoittajan, jonka todetaan jättäneen noudattamatta hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin hinnanalennuksia koskevia sääntöjä eli aiemman hinnan määrittämistä ja ilmoittamista koskevia vaatimuksia, voitaisiin myös todeta rikkovan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä.

Lisäksi hintojen ilmoittamista koskevaa direktiiviä sovelletaan ainoastaan tavaroihin eikä palveluihin ja digitaaliseen sisältöön, joten sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleisiä sääntöjä sovelletaan edelleen täysimittaisesti tällaisia muita tuotteita koskeviin hinnanalennuskäytäntöihin.

Koska hintojen ilmoittamista koskevaa direktiiviä sovelletaan ainoastaan siinä nimenomaisesti määriteltyihin hinnanalennuksiin, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan edelleen täysimittaisesti ja sillä säännellään muuntyyppisiä hintaetuja edistäviä käytäntöjä, kuten vertailuja muihin hintoihin, yhdistettyjä tai ehtoihin sidottuja tarjouksia sekä kanta-asiakasohjelmia (ks. 2.8.2 kohta). Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan myös yksilöityihin hintoihin (ks. 4.2.8 kohta).

1.2.6. Vuorovaikutus harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin kanssa

Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annettu direktiivi (72) kattaa yritysten väliset suhteet. Sen vertailevaa mainontaa koskevat säännöt muodostavat kuitenkin edelleen täydellisesti yhdenmukaistettuihin kriteereihin perustuvan yleisen testin, jonka avulla voidaan arvioida, onko vertaileva mainonta laillista myös elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä liiketoimissa (73).

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määritellään harhaanjohtavaksi menettely, joka muun muassa vertailevan mainonnan avulla aiheuttaa sekaannusta kilpailijan tuotteiden, tavaramerkkien, kauppanimitysten ja muiden erottavien tunnusten kanssa. Vertaileva mainonta ei ole harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 4 artiklan a alakohdan mukaisesti sallittua, jos se on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 ja 7 artiklassa tarkoitettua harhaanjohtavaa mainontaa.

Näissä kahdessa direktiivissä viitataan siis toisiinsa. Koska harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 4 artiklassa säädetyt edellytykset vertailevan mainonnan laillisuuden arvioimiseksi ovat merkityksellisiä sekä elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten että yritysten välisten liiketoimien kannalta, ne ovat varsin laajat ja sisältävät myös eräitä epäreiluun kilpailuun liittyviä näkökohtia (esimerkiksi kilpailijoiden tavaramerkkien panettelu). Tästä syystä harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetussa direktiivissä joko säädetään tällaisen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla tehtävän arvioinnin edellytyksistä elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisten liiketoimien osalta tai asetetaan elinkeinonharjoittajien, lähinnä kilpailijoiden, kannalta merkityksellisiä lisävaatimuksia yritysten välisten liiketoimien osalta.

Niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat ulottaneet kaikki sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset tai osan niistä koskemaan yritysten välisiä liiketoimia, osaksi kansallista lainsäädäntöä saatetut sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset käytännössä korvaavat asiaa koskevat harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin säännökset yritysten välisissä suhteissa. On huomattava, että jotkin maat ovat myös hyväksyneet yritysten välisiä suhteita koskevia erityisiä sääntöjä.

Tuomioistuin tarkasteli harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin ja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin välistä vuorovaikutusta asiassa Carrefour antamassaan tuomiossa (74), jossa oli kyse vertailevasta mainonnasta, joka saattaa olla sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan mukaisesti harhaanjohtavaa. Käytäntönä oli mainonta, jossa vertailtiin erikokoisissa tai erityyppisissä myymälöissä myytävien tuotteiden hintoja tilanteessa, jossa nämä myymälät kuuluvat liikeketjuihin, joilla kullakin on erikokoisia ja erityyppisiä myymälöitä (esimerkiksi hypermarketteja ja supermarketteja), ja jossa mainostaja vertaa oman liikeketjunsa kooltaan tai tyypiltään suuremmissa myymälöissä sovellettavia hintoja kilpailevien liikeketjujen kooltaan tai tyypiltään pienemmissä myymälöissä sovellettaviin hintoihin. Unionin tuomioistuin katsoi, että tämäntyyppinen mainonta voi olla harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 4 artiklan a ja c alakohdassa, luettuna yhdessä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 1–3 kohdan kanssa, tarkoitetulla tavalla lainvastaista, ellei kuluttajille ilmoiteta selkeästi ja itse mainoksessa, että vertailu on tehty mainostajan liikeketjun kooltaan tai tyypiltään suuremmissa myymälöissä sovellettavien hintojen ja kilpailevien liikeketjujen kooltaan tai tyypiltään pienemmissä myymälöissä sovellettavien hintojen välillä (75).

1.2.7. Vuorovaikutus palveludirektiivin kanssa

Toisin kuin alakohtaisella lainsäädännöllä, palveludirektiivillä (76) on laaja soveltamisala. Sitä sovelletaan yleisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määriteltyihin palveluihin tietyin poikkeuksin. Tästä syystä sitä ei voida pitää 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin erityissäädöksenä.

Näin ollen palveludirektiivin 22 artiklan mukaisia tiedotusvaatimuksia sovelletaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen ostokehotusten yhteydessä vaadittavien tietojen lisäksi.

1.2.8. Vuorovaikutus sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin kanssa

Sähköistä kaupankäyntiä koskevaa direktiiviä (77) sovelletaan tietoyhteiskunnan palveluihin, jotka sisältävät tavallisesti sellaisten verkkosivustojen ja verkkoalustojen ylläpitäjien tarjoamia palveluja, joilla kuluttajat voivat ostaa tavaroita tai palveluita.

Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 5 artiklassa asetetaan yleisiä tiedotusvaatimuksia palvelun tarjoajille, ja 6 artiklassa säädetään kaupallisessa viestinnässä toimitettavista tiedoista. Näissä kahdessa artiklassa säädetyt tiedotusvaatimukset ovat vähimmäisvaatimuksia.

Erityisesti 6 artiklassa edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että elinkeinonharjoittajien on tunnistettavasti merkittävä myynninedistämistarjoukset, kuten alennukset, ostohyvitykset ja kylkiäiset, jos ne sallitaan siinä jäsenvaltiossa, johon palvelun tarjoaja on sijoittautunut, ja niiden saamista koskevat ehdot on esitettävä selkeästi ja yksiselitteisesti.

Komissio julkaisi 15. joulukuuta 2020 ehdotukset digipalvelusäädökseksi (78) ja digimarkkinasäädökseksi (79). Digipalvelusäädöksellä pyritään päivittämään ja laajentamaan EU:n sähköistä kaupankäyntiä ja verkkoalustoja koskevia sääntöjä, ja digimarkkinasäädöksellä pyritään asettamaan lisävelvoitteita tietyille niin kutsuttujen portinvartijoiden palveluille. (80)

1.2.9. Vuorovaikutus audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin kanssa

Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevaa direktiiviä (81) sovelletaan lineaarisiin ja ei-lineaarisiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin (eli televisiolähetystoimintaan ja tilattaviin mediapalveluihin), jotka voivat sisältää audiovisuaalista kaupallista viestintää, jolla suoraan tai epäsuorasti edistetään tavaroiden tai palvelujen myyntiä (esimerkiksi televisiomainonta, sponsorointi, teleostoslähetykset tai tuotesijoittelu).

Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin 5 artiklassa asetetaan yleisiä tiedotusvaatimuksia palveluntarjoajille, ja 9 artiklassa säädetään vaatimuksista, joita on noudatettava kaikessa audiovisuaalisessa kaupallisessa viestinnässä. Direktiivin 10 ja 11 artiklassa säädetään ehdot, joita audiovisuaalisten mediapalvelujen sponsoroinnissa ja tuotesijoittelussa on noudatettava. Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevassa direktiivissä säädetään myös muista tiukemmista perusteista, joita sovelletaan ainoastaan televisiomainontaan ja teleostoslähetyksiin (televisiomainontaa ja teleostoslähetyksiä koskeva VII luku).

Direktiivin vuonna 2018 tehdyssä tarkistuksessa (82) joitakin näistä säännöistä laajennettiin koskemaan videonjakoalustoja (28 b artikla). Niiden on nyt noudatettava 9 artiklan 1 kohdassa säädettyjä vaatimuksia markkinoimansa, myymänsä tai järjestämänsä audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän osalta ja toteutettava asianmukaiset toimenpiteet noudattaakseen vaatimuksia sen audiovisuaalisen kaupallisen viestinnän osalta, jota ne eivät markkinoi, myy tai järjestä. Tarkistettuun direktiiviin sisältyy myös videonjakoalustoilla tapahtuvaa audiovisuaalista kaupallista viestintää koskevia julkistamisvaatimuksia. Komissio on antanut ohjeet (83) videonjakoalustapalvelun määritelmän käytännön soveltamisesta.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan audiovisuaalisissa mediapalveluissa tapahtuviin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, kuten harhaanjohtaviin ja aggressiivisiin menettelyihin, mikäli ne eivät kuulu edellä mainittujen säännösten soveltamisalaan.

1.2.10. Vuorovaikutus yleisen tietosuoja-asetuksen ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin kanssa

Yksityis- ja perhe-elämän kunnioittaminen ja henkilötietojen suoja ovat EU:n perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklan mukaisia perusoikeuksia. Perusoikeuskirjan 7 artiklassa määrätään, että jokaisella on oikeus siihen, että hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan. Henkilötietojen suojan osalta perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohta sisältää keskeisiä tietosuojaperiaatteita (asianmukainen käsittely, suostumus tai laissa säädetty oikeuttava peruste sekä oikeus tutustua tietoihin ja saada ne oikaistuksi). Perusoikeuskirjan 8 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että riippumaton viranomainen valvoo tietosuojasääntöjen noudattamista (84).

Yleisellä tietosuoja-asetuksella (85) säännellään henkilötietojen suojaa ja näiden tietojen vapaata liikkuvuutta. Tietosuojasääntöjen noudattamista valvovat kansalliset valvontaviranomaiset ja kansalliset tuomioistuimet. Yleistä tietosuoja-asetusta sovelletaan ’henkilötietojen’ käsittelyyn. Henkilötiedoilla tarkoitetaan kaikkia tunnistettuun tai tunnistettavissa olevaan luonnolliseen henkilöön (’rekisteröity’) liittyviä tietoja. Tunnistettavissa olevana pidetään henkilöä, joka voidaan suoraan tai epäsuorasti tunnistaa, erityisesti henkilötunnuksen taikka yhden tai useamman hänelle tunnusomaisen fyysisen, fysiologisen, geneettisen, psyykkisen, taloudellisen, kulttuurillisen tai sosiaalisen tekijän perusteella.

Henkilötietojen käsittelyn, johon sisältyy henkilötietojen kerääminen ja tallentaminen, on oltava asianmukaista ja laillista. Yksi asianmukaisen käsittelyn näkökohta on se, että rekisteröidylle annetaan olennaiset tiedot, mukaan lukien käsittelyn tarkoituksia koskevat tiedot, ottaen huomioon tietojen käsittelyyn liittyvät erityiset olosuhteet. Henkilötietojen asianmukainen ja laillinen käsittely edellyttää, että tietosuojaperiaatteita noudatetaan ja että kulloiseenkin tietojen käsittelyyn voidaan soveltaa vähintään yhtä kuudesta laillisen käsittelyn perusteesta (yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohta). Henkilön antama suostumus on yksi näistä perusteista. Toinen on se, että rekisterinpitäjällä on unionin tai jäsenvaltion lainsäädännön mukainen lakisääteinen velvoite käsitellä tietoja (esimerkiksi asiakkaan tuntemista koskeva velvoite).

Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivillä (86) täsmennetään ja täydennetään yleistä tietosuoja-asetusta sähköisen viestinnän alalla tapahtuvan henkilötietojen käsittelyn osalta, koska sillä helpotetaan näiden tietojen sekä sähköisten viestintälaitteiden ja -palvelujen vapaata liikkuvuutta. Erityisesti sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin 5 artiklan 3 kohdassa edellytetään käyttäjän suostumusta silloin, kun käytetään evästeitä tai muita henkilön laitteessa (esimerkiksi taulutietokoneessa tai älypuhelimessa) olevien tietojen tallentamisen tai käytön muotoja, paitsi jos tallentaminen tai käyttö on tarpeen viestinnän välittämiseksi tai käyttäjän erityisesti pyytämän tietoyhteiskuntapalvelun tarjoamiseksi.

Datavetoiset liiketoimintarakenteet ovat saamassa verkkomaailmassa hallitsevan aseman. Erityisesti verkkoalustat analysoivat, käsittelevät ja myyvät kuluttajien mieltymyksiin liittyviä tietoja ja muuta käyttäjien tuottamaa sisältöä. Tämä yhdessä mainonnan kanssa muodostaa usein niiden tärkeimmän tulolähteen. Tämänlaisissa tilanteissa henkilötietojen keräämisessä ja käsittelyssä on noudatettava edellä mainittuja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin ja yleisen tietosuoja-asetuksen oikeudellisia vaatimuksia.

Se, että elinkeinonharjoittaja rikkoo yleistä tietosuoja-asetusta tai sähköisen viestinnän tietosuojadirektiiviä, ei sinänsä aina merkitse sitä, että menettely on myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastainen. Tällaiset yksityisyyden ja tietosuojan loukkaukset olisi kuitenkin otettava huomioon arvioitaessa kaupallisten menettelyjen yleistä sopimattomuutta sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla erityisesti sellaisessa tilanteessa, jossa elinkeinonharjoittaja käsittelee kuluttajien tietoja yksityisyys- ja tietosuojavaatimusten vastaisesti eli suoramarkkinointitarkoituksiin tai muihin kaupallisiin tarkoituksiin, kuten profilointiin, yksilöityyn hinnoitteluun tai massadatasovelluksiin.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin näkökulmasta ensimmäinen huomioon otettava kysymys koskee kaupallisen menettelyn läpinäkyvyyttä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 ja 7 artiklan mukaisesti elinkeinonharjoittajat eivät saa johtaa kuluttajia harhaan näkökohdissa, jotka todennäköisesti vaikuttavat näiden kaupallisiin ratkaisuihin. Erityisesti 7 artiklan 2 kohta ja liitteessä I oleva 22 kohta estävät elinkeinonharjoittajia salaamasta kaupallisen menettelyn taustalla olevan kaupallisen tarkoituksen. Ks. myös 3.4 kohta, jossa käsitellään väitteen ”maksuton” käyttöä, kun sitä käytetään kuvaamaan digitaalisia tuotteita, mikä voi olla liitteessä I olevan 20 kohdan vastaista.

Lisäksi yleisen tietosuoja-asetuksen ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin tiedotusvaatimuksia voidaan pitää sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 5 kohdan mukaisina olennaisina tietoina. Henkilötiedoilla, kuluttajien mieltymyksillä ja muulla käyttäjien tuottamalla sisällöllä on taloudellista arvoa, ja niitä asetetaan usein kolmansien osapuolten saataville. Näin ollen tätä voidaan pitää sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 22 kohdan nojalla olennaisten tietojen harhaanjohtavana mainitsematta jättämisenä sekä läpinäkyvyyden ja muiden yleisen tietosuoja-asetuksen 12–14 artiklan vaatimusten rikkomisena, jos elinkeinonharjoittaja ei ilmoita kuluttajalle, että toimitettuja tietoja käytetään kaupallisiin tarkoituksiin.

1.2.11. Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 101-102 artiklan (EU:n kilpailusäännöt) kanssa

Neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1/2003 (87) säädetään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 101 ja 102 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanoa koskevasta oikeudellisesta kehyksestä. Kumpikaan artikla ei rajoita sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamista.

SEUT-sopimuksen 101 artiklan 1 kohdassa kielletään tietyissä olosuhteissa sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, kuten osto tai myyntihintojen tai muiden kauppaehtojen vahvistaminen, joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua sisämarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy sisämarkkinoilla.

SEUT-sopimuksen 102 artiklassa kielletään tietyissä olosuhteissa yhden tai useamman yrityksen määräävän aseman väärinkäyttö. Tällainen väärinkäytös voi muodostua esimerkiksi siitä, että muiden kauppakumppaneiden kanssa tehtäviin samankaltaisiin liiketoimiin sovelletaan erilaisia edellytyksiä ja sitä kautta asetetaan ne epäedulliseen kilpailuasemaan, tai kohtuuttomien osto tai myyntihintojen suorasta tai välillisestä määräämisestä.

Se, että tietyssä menettelyssä rikotaan SEUT-sopimuksen 101 tai 102 artiklaa, ei automaattisesti tarkoita, että menettely olisi myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisesti sopimaton (tai päinvastoin). Kilpailusääntöjen rikkominen olisi kuitenkin otettava huomioon arvioitaessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaista kaupallisten menettelyjen sopimattomuutta siltä osin kuin niiden voidaan katsoa olevan direktiivin 5 artiklan 2 kohdan huolellista ammatinharjoittamista koskevan yleisen lausekkeen vastaisia.

1.2.12. Vuorovaikutus EU:n perusoikeuskirjan kanssa

EU:n perusoikeuskirjaa sovelletaan sen 51 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioihin niiden soveltaessa unionin oikeutta eli myös silloin, kun ne soveltavat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksiä. Perusoikeuskirja sisältää määräyksiä muun muassa henkilötietojen suojasta (8 artikla), lapsen oikeuksista (24 artikla), kuluttajansuojasta (38 artikla) ja oikeudesta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen (47 artikla).

Unionin tuomioistuin on korostanut perusoikeuskirjan oikeussuojaa koskevan 47 artiklan merkitystä suhteessa kuluttajien saatavilla oleviin oikeussuojakeinoihin EU:n direktiiveillä myönnettyjen kuluttajan oikeuksien yhteydessä. Tehokkuusperiaate, johon tuomioistuin viittaa, tarkoittaa, että kansalliset menettelysäännöt eivät saa tehdä unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi kuluttajille. (88)

1.2.13. Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan kanssa

Kansallista toimenpidettä sellaisella alalla, joka on ollut EU:n tasolla kattavan yhdenmukaistamisen kohteena, on arvioitava suhteessa kyseisen yhdenmukaistamistoimenpiteen säännöksiin eikä suhteessa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) määräyksiin. (89) Jos kansallinen toimenpide kuuluu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan (jota on käsitelty edellä 1.1 ja 1.2 kohdassa), sitä olisi arvioitava suhteessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin eikä SEUT-sopimukseen.

Kansallisia toimenpiteitä, jotka eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin eivätkä minkään muun EU:n johdetun oikeuden yhdenmukaistamissäädöksen soveltamisalaan, on arvioitava SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan nojalla. SEUT-sopimuksen 34 artiklassa määrätty sellaisten toimenpiteiden kielto, jotka vaikutukseltaan vastaavat tuonnin määrällisiä rajoituksia, kattaa kaikki jäsenvaltioiden säätämät kauppasäännöt, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti haitata suoraan tai välillisesti unionin sisäistä kauppaa. (90) Lisäohjeita näiden määräysten soveltamisesta on myös SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan soveltamisoppaasta annetussa komission tiedonannossa (91).

Unionin tuomioistuin on käsitellyt laajasti kysymystä siitä, milloin kansallinen sääntö voi haitata unionin sisäistä kauppaa. Etenkin asiassa Keck antamassaan tuomiossa (92) unionin tuomioistuin katsoi, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavat tai ne kieltävät kansalliset oikeussäännöt eivät tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoita jäsenvaltioiden välistä kauppaa suoraan tai välillisesti, jos niitä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja jos niillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden markkinointiin. (93) Unionin tuomioistuin sisällyttää myyntijärjestelyjen luetteloon markkinoinnin edellytyksiin ja markkinointikeinoihin liittyvät toimenpiteet (94), tavaroiden myyntiajankohtaan liittyvät toimenpiteet (95), tavaroiden myyntipaikkaan ja myyjää koskeviin rajoituksiin liittyvät toimenpiteet (96) sekä hintavalvontaan liittyvät toimenpiteet (97).

Jotkin unionin tuomioistuimien oikeuskäytännössä mainitut esimerkit myyntijärjestelyistä, erityisesti kansalliset säännökset, joilla säännellään markkinoinnin edellytyksiä ja keinoja, kuuluvat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan, jos ne koskevat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä kaupallisia menettelyjä ja niillä pyritään suojelemaan kuluttajien taloudellisia etuja.

Vaikuttaa siltä, että monet kaupalliset menettelyt, jotka eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin tai muun unionin johdetun oikeuden soveltamisalaan, katsotaan myyntijärjestelyiksi asiassa Keck annetun tuomion nojalla. Tällaiset myyntijärjestelyt kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, jos ne aiheuttavat syrjintää tuotteiden alkuperän perusteella. Oikeudellista syrjintää tapahtuu, kun toimenpiteet ovat ilmeisen syrjiviä, kun taas tosiasiallinen syrjintä on monitahoisempaa. Tällaisia toimenpiteitä olisi arvioitava tapauskohtaisesti.

Jos jokin toimenpide tai kansallinen menettely rikkoo SEUT-sopimuksen 34 artiklaa, se voidaan periaatteessa perustella SEUT-sopimuksen 36 artiklalla tai jollakin unionin tuomioistuimen tunnustamalla yleistä etua koskevalla pakottavalla vaatimuksella. Kansallisten viranomaisten tehtävänä on osoittaa, että tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoittaminen on oikeutettua jollain näistä perusteista. (98) Lisäksi jäsenvaltion on osoitettava, että sen lainsäädäntö on välttämätöntä, jotta yleistä etua, johon vedotaan, voidaan suojella tehokkaasti. (99)

Rajoitusten hyväksyminen edellyttää, että kyseiset säännökset ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään ja että tätä päämäärää ei ole mahdollista saavuttaa EU:n sisäistä kauppaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä. (100) Unionin tuomioistuin on hiljattain todennut, että ”tutkittaessa kyseisen rajoituksen oikeasuhteisuutta on selvitettävä vielä, ylitetäänkö tässä yhteydessä toteutetuilla keinoilla se, mikä on tarpeen tavoitellun oikeutetun päämäärän saavuttamiseksi. Toisin sanoen on arvioitava, olisiko olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä, joilla myös voidaan saavuttaa tämä päämäärä mutta joilla rajoitetaan vähemmän yhteisön sisäistä kauppaa”. (101) Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut, että ”tässä yhteydessä on huomautettava, että rajoittavan toimenpiteen voidaan katsoa olevan unionin oikeuden vaatimusten mukainen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen saavuttaa tavoiteltu päämäärä johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla”. (102)

1.2.14. Vuorovaikutus verkkoalustojen ja yrityskäyttäjien välisistä suhteista annetun asetuksen kanssa

Verkkoalustojen ja yrityskäyttäjien välisistä suhteista annetussa asetuksessa (103) vahvistetaan säännöt sen varmistamiseksi, että verkossa toimivien välityspalvelujen yrityskäyttäjille sekä verkossa toimivien hakukoneiden osalta yritysverkkosivustokäyttäjille turvataan asianmukainen avoimuus, oikeudenmukaisuus ja tehokkaat oikeussuojamahdollisuudet. Verkkoalustojen ja yrityskäyttäjien välisistä suhteista annetun asetuksen avoimuusvaatimukset kattavat hakutulosten järjestyksen (5 artikla).

Komissio on julkaissut järjestykseen asettamisen avoimuutta koskevat suuntaviivat (104), joilla pyritään helpottamaan verkossa toimivien välityspalvelujen tarjoajien ja verkossa toimivien hakukoneiden tarjoajien vaatimusten noudattamista.

Samanlainen vaatimus järjestyksen avoimuudesta elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välillä on otettu käyttöön direktiivillä (EU) 2019/2161, jolla on lisätty sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklaan uusi 4 a kohta. Siinä edellytetään, että elinkeinonharjoittajat antavat kuluttajille tietoja keskeisistä muuttujista, jotka määrittävät kuluttajalle hakukyselyn tuloksena esitettävien tuotteiden järjestystä, ja näiden muuttujien suhteellisesta merkityksestä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja verkkoalustojen ja yrityskäyttäjien välisistä suhteista annetun asetuksen välistä vuorovaikutusta käsitellään järjestyksen avoimuuden osalta 4.2.3 kohdassa.

1.3. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja itsesääntelyn välinen suhde

2 artiklan f alakohta ”käytännesäännöillä” [tarkoitetaan] sopimusta tai jäsenvaltioiden laeista, asetuksista ja hallinnollisista määräyksistä riippumatonta sääntöä, joka määrittelee niiden elinkeinonharjoittajien käyttäytymisen, jotka sitoutuvat noudattamaan sääntöjä yhden tai useamman erityisen kaupallisen menettelyn tai liiketoiminnan alan osalta;

10 artikla Käytännesäännöt Tällä direktiivillä ei estetä käytännesääntöjen ylläpitäjiä harjoittamasta sopimattomien kaupallisten menettelyjen valvontaa, johon jäsenvaltiot saavat kannustaa, eikä 11 artiklassa tarkoitettuja henkilöitä tai yhteisöjä kääntymästä tällaisten toimielinten puoleen, jos asian käsittely näissä elimissä täydentää kyseisessä artiklassa tarkoitettua tuomioistuin- tai hallintomenettelyä. Valvovan elimen puoleen kääntyminen ei missään tapauksessa merkitse luopumista 11 artiklassa tarkoitetusta oikeus- tai hallintoviranomaisen puoleen kääntymisestä.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tunnustetaan itsesääntelymekanismien merkitys ja selvennetään käytännesääntöjen ylläpitäjien ja itsesääntelyelinten mahdollista roolia noudattamisen valvonnassa. Jäsenvaltiot voivat kannustaa käytännesääntöjen ylläpitäjiä valvomaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin täytäntöönpanon lisäksi.

Jos itsesääntelysäännöt ovat tiukkoja ja käytännesääntöjen ylläpitäjät soveltavat niitä tinkimättä ja/tai riippumattomat itsesääntelyelimet panevat niitä tiukasti täytäntöön, ne voivat vähentää hallinnollisten tai oikeudellisten täytäntöönpanotoimien tarvetta. Jos vaatimukset lisäksi ovat tiukkoja ja elinkeinoelämän toimijat pitkälti noudattavat niitä, tällaiset säännöt voivat muodostaa hyödyllisen vertailukohdan kansallisille viranomaisille ja tuomioistuimille arvioitaessa, onko jokin kaupallinen menettely sopimaton.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi sisältää useita säännöksiä, joilla estetään elinkeinonharjoittajia käyttämästä epäasianmukaisesti hyväkseen kuluttajien mahdollista luottamusta itsesääntelysääntöihin. Tätä käsitellään käytännesääntöjen noudattamatta jättämistä koskevassa 2.8.4 kohdassa.

1.4. Täytäntöönpano ja oikeussuojakeinot

1.4.1. Julkisoikeudellinen ja yksityisoikeudellinen täytäntöönpano

Jäsenvaltioiden on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 11 artiklan mukaisesti huolehdittava, että käytettävissä on riittävät ja tehokkaat keinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi, jotta direktiivin säännöksiä noudatetaan kuluttajien edun edellyttämällä tavalla.

Näihin keinoihin kuuluvat säännökset, joiden mukaisesti sellaiset henkilöt tai yhteisöt, joiden etua sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjuminen kansallisen lainsäädännön mukaisesti koskee, kilpailijat mukaan luettuina, voivat ryhtyä oikeudellisiin toimiin kansallisissa tuomioistuimissa ja/tai saattaa tällaiset sopimattomat kaupalliset menettelyt sellaisen hallintoviranomaisen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta joko ratkaista valitukset tai panna vireille asianmukainen oikeudenkäynti asiassa.

Jäsenvaltioiden olisi varmistettava eri toimivaltaisten täytäntöönpanoviranomaisten välinen koordinointi vilpittömässä mielessä. Niissä jäsenvaltioissa, joissa eri viranomaiset valvovat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja alakohtaisen lainsäädännön noudattamista, viranomaisten olisi tehtävä läheistä yhteistyötä varmistaakseen, että niiden samaa elinkeinonharjoittajaa ja/tai samaa kaupallista menettelyä koskevien tutkimusten tulokset ovat johdonmukaisia.

Siltä osin kuin on kyse sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin täytäntöönpanosta oikeudellisin toimin kansallisissa tuomioistuimissa, unionin tuomioistuin vahvisti asiassa Movic antamassaan tuomiossa, että uudelleenlaaditun Bryssel I -asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa ”tarkoitetun siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsitteen alaan kuuluu jäsenvaltion viranomaisten toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita elinkeinonharjoittajia vastaan nostama kanne, jossa kyseiset viranomaiset vaativat ensisijaisesti toteamaan rikkomiset, jotka muodostuvat väitetysti lakia rikkovista sopimattomista kaupallisista menettelyistä, ja määräämään, että ne on lopetettava, ja liitännäisesti määräämään julkaisutoimenpiteistä ja uhkasakosta”. (105)

Kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi nostettavista edustajakanteista annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2020/1828 (106) on otettu käyttöön yksityisoikeudellisen täytäntöönpanon osalta kaikissa jäsenvaltioissa mahdollisuus valvoa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin noudattamista edustajakanteiden avulla. Tällaisia kanteita voisivat nostaa oikeutetut yksiköt, jotka hakevat kielto- ja hyvitystoimenpiteitä asianomaisten kuluttajien puolesta.

Henkilöt, jotka ilmoittavat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin (ja kuluttajanoikeusdirektiivin) rikkomisesta, kuuluvat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/1937 (107) (väärinkäytösten paljastajia koskeva direktiivi) 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ix alakohdan mukaisen suojajärjestelmän soveltamisalaan. Väärinkäytösten paljastajien ilmoitusten määrä todennäköisesti kasvaa, jos he uskovat, että ilmoittaminen on turvallista, mikä parantaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin täytäntöönpanoa.

1.4.2. Seuraamukset

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 13 artikla koskee seuraamuksia niiden kansallisten säännösten rikkomisesta, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jäsenvaltioiden on 1 kohdan mukaisesti säädettävä seuraamuksista, joita sovelletaan direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen. Siinä jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi päättää käytettävissä olevien seuraamusten tyypistä ja määrittää seuraamusten määräämistä koskevat menettelyt, kunhan seuraamukset ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.

Direktiivillä (EU) 2019/2161 on muutettu 13 artiklaa ja lisätty lisävaatimuksia. Ensinnäkin siinä esitetään ei-tyhjentävä ohjeellinen luettelo seuraamusten soveltamisperusteista (2 kohta). Toiseksi siinä vahvistetaan täsmällisemmät säännöt (3 ja 4 kohta), jotka koskevat sakkoja sellaisista laajalle levinneistä rikkomuksista ja laajalle levinneistä rikkomuksista, joilla on unioninlaajuinen ulottuvuus, joihin sovelletaan kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/2394 (108) mukaisia koordinoituja täytäntöönpanotoimia.

Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 15 kappaleessa kannustetaan jäsenvaltioita harkitsemaan ”kuluttajien yleisen edun ja muiden suojattujen yleisten etujen suojan parantamista” sakoista saatavien tulojen kohdentamisessa.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 13 artiklan 5 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot ilmoittavat komissiolle seuraamuksia koskevista kansallisista säännöistä ja niiden mahdollisista myöhemmistä muutoksista eli ilmoitus on annettava erityisenä ilmoituksena, jossa selitetään tarkoin kyseessä olevat kansalliset säännökset, eikä pelkästään osana yleistä ilmoitusta toimenpiteistä, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Seuraamusten soveltamisperusteet

Direktiivin 13 artiklan 2 kohdassa esitetään luettelo kuudesta ei-tyhjentävästä ja ohjeellisesta perusteesta, jotka jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten ja tuomioistuinten on otettava huomioon seuraamuksia määrätessään. Niitä sovelletaan ”tarvittaessa” rikkomuksiin sekä kotimaassa että rajatylittävissä tilanteissa:

13 artikla 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että seuraamuksia määrättäessä otetaan tarvittaessa huomioon seuraavat ei-tyhjentävät ja ohjeelliset perusteet: a) rikkomuksen luonne, vakavuus, laajuus ja kesto; b) elinkeinonharjoittajan kuluttajille aiheutuneen vahingon lieventämiseksi tai korjaamiseksi toteuttamat toimet; c) elinkeinonharjoittajan mahdolliset aiemmat rikkomukset; d) elinkeinonharjoittajan rikkomuksen vuoksi saamat taloudelliset edut tai välttämät tappiot, jos asiaa koskevat tiedot ovat saatavilla; e) elinkeinonharjoittajalle muissa jäsenvaltioissa samasta rikkomuksesta määrätyt seuraamukset rajatylittävissä tapauksissa, joissa tiedot tällaisista seuraamuksista ovat saatavilla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/2394 perustetun mekanismin kautta; f) mahdolliset muut tapauksen olosuhteisiin sovellettavat raskauttavat tai lieventävät tekijät.

Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 7 kappaleessa selitetään joitakin perusteita. Johdanto-osan 8 kappaleessa selvennetään, että ne ”eivät välttämättä ole merkityksellisiä päätettäessä jokaisen rikkomuksen seuraamuksista, erityisesti kun kyse on muista kuin vakavista rikkomuksista”. Lisäksi ”[j]äsenvaltioiden olisi otettava huomioon myös muut seuraamusten määräämiseen sovellettavat yleiset oikeusperiaatteet, kuten kaksoisrangaistavuuden kiellon periaate”.

Rikkomuksen tahallisuus on olennaista a ja f alakohdassa vahvistettujen perusteiden soveltamisen kannalta. Tahallisuus ei kuitenkaan ole välttämätön edellytys seuraamusten määräämiselle rikkomistapauksissa.

Edellä mainitussa c alakohdassa vahvistettu peruste kattaa kyseisen elinkeinonharjoittajan samat tai erilaiset aiemmat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä koskevat rikkomukset.

Edellä mainitussa e alakohdassa vahvistettu peruste koskee tapauksia, joissa sama rikkomus on tapahtunut useissa jäsenvaltioissa. Sitä sovelletaan vain silloin, kun tiedot muiden jäsenvaltioiden samasta rikkomuksesta määräämistä seuraamuksista ovat saatavilla kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetulla asetuksella perustetun yhteistyömekanismin kautta.

Asiaan liittyvistä olosuhteista riippuen seuraamukset, joita samalle elinkeinonharjoittajalle on määrätty samasta rikkomuksesta toisessa jäsenvaltiossa, voivat merkitä a alakohdassa tarkoitettua suurempaa laajuutta ja vakavuutta ja/tai c alakohdassa tarkoitettua aiempaa rikkomusta. Sen vuoksi samasta rikkomuksesta muissa jäsenvaltioissa määrätyt seuraamukset voisivat olla raskauttava tekijä. Seuraamusten määräämistä muissa jäsenvaltioissa samasta rikkomuksesta voitaisiin myös tarkastella yhdessä muiden raskauttavien olosuhteiden kanssa; ne mainitaan f alakohdassa, jossa viitataan yleisesti mahdollisiin muihin raskauttaviin tai lieventäviin olosuhteisiin. Seuraamus, jonka toinen jäsenvaltio määrää samalle elinkeinonharjoittajalle samasta rikkomuksesta, voi kuitenkin olla merkityksellinen myös kaksoisrangaistavuuden periaatteen soveltamisen kannalta kansallisen lainsäädännön ja kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen 10 artiklan 2 kohdan (109) mukaisesti.

Seuraamukset kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaisten koordinoitujen täytäntöönpanotoimien yhteydessä

Direktiivin 13 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetään (verrattuna 1 kohdan yleiseen sääntöön) tiukemmista lisäsäännöistä, jotka koskevat seuraamuksia, joiden on oltava kansallisen lainsäädännön nojalla käytettävissä sellaisten rikkomusten osalta, joihin sovelletaan kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaisia koordinoituja toimia.

Kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen 21 artiklassa edellytetään, että niiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten, joita koordinoitu toimi koskee, on toteutettava täytäntöönpanotoimet, mukaan lukien seuraamusten määrääminen, tuloksellisesti, tehokkaasti ja koordinoidusti laajalle levinneestä rikkomuksesta tai laajalle levinneestä rikkomuksesta, jolla on unioninlaajuinen ulottuvuus, vastuussa olevaa elinkeinonharjoittajaa vastaan. Laajalle levinneet rikkomukset ja laajalle levinneet rikkomukset, joilla on unioninlaajuinen ulottuvuus, ovat rajatylittäviä rikkomuksia, jotka on määritelty kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen 3 artiklan 3 ja 4 kohdassa (110).

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 13 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että jäsenvaltiot säätävät mahdollisuudesta määrätä sakkoja tämäntyyppisten rikkomusten osalta siten, että sakon enimmäismäärä on vähintään neljä prosenttia elinkeinonharjoittajan vuotuisesta liikevaihdosta. Näin ollen jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäissakon kynnysarvoksi myös yli neljä prosenttia elinkeinonharjoittajan vuotuisesta liikevaihdosta. Ne voivat myös päättää soveltaa sakkoa suuremman viiteliikevaihdon, kuten elinkeinonharjoittajan maailmanlaajuisen liikevaihdon, perusteella. Ne voivat myös ulottaa kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaisten koordinointitoimien yhteydessä käytettävissä olevat seuraamukset koskemaan muuntyyppisiä rikkomuksia, kuten kansallisia rikkomuksia.

Jäsenvaltiot velvoitetaan 13 artiklan 4 kohdassa säätämään mahdollisuudesta määrätä vähintään kahden miljoonan euron enimmäissakko, jos tietoja elinkeinonharjoittajan vuotuisesta liikevaihdosta ei ole saatavilla esimerkiksi äskettäin perustettujen yritysten tapauksessa. Jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäissakon kynnysarvoksi yli kaksi miljoonaa euroa.

Tällä sakkoja koskevien kansallisten sääntöjen yhdenmukaistamisella pyritään varmistamaan, että täytäntöönpanotoimet ovat mahdollisia ja johdonmukaisia kaikissa jäsenvaltioissa, jotka osallistuvat kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaiseen koordinoituun täytäntöönpanotoimeen.

Sakkojen määräämiseen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 13 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti sovelletaan 13 artiklan 2 kohdassa säädettyjä yhteisiä perusteita, joihin kuuluvat erityisesti ”rikkomuksen luonne, vakavuus, laajuus ja kesto”. Toimivaltaisen viranomaisen tai tuomioistuimen yksittäisessä tapauksessa tosiallisesti määräämä sakko voi olla pienempi kuin edellä kuvatut enimmäismäärät rikkomuksen luonteen, vakavuuden ja muiden merkityksellisten ominaisuuksien mukaan.

Jollei kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaisista koordinointivelvoitteista muuta johdu, toimivaltainen viranomainen tai tuomioistuin voi päättää määrätä uhkasakkoja (kuten päiväsakkoja), kunnes elinkeinonharjoittaja lopettaa sääntöjen rikkomisen. Se voisi myös päättää määrätä sakon ehdollisena, jos elinkeinonharjoittaja ei lopeta rikkomista säädetyssä määräajassa asiaa koskevasta määräyksestä huolimatta.

Sakon laskennassa huomioon otettava merkityksellinen liikevaihto on sakon määräävässä jäsenvaltiossa saatu liikevaihto. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan 13 artiklan 3 kohdalla sallitaan kuitenkin myös se, että sakko voidaan määrittää elinkeinonharjoittajan kaikissa koordinoituun toimeen osallistuvissa jäsenvaltioissa saaman liikevaihdon perusteella, jos kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukainen koordinointi johtaa siihen, että yksi ainoa jäsenvaltio määrää sakon osallistuvien jäsenvaltioiden puolesta.

Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 10 kappaleessa selvennetään, että ”[e]linkeinonharjoittaja voi tietyissä tapauksissa olla myös yritysryhmä”. Jos rikkomuksesta vastuussa oleva elinkeinonharjoittaja on yritysryhmä, sakkoa laskettaessa otetaan huomioon ryhmän yhteenlaskettu liikevaihto asianomaisissa jäsenvaltioissa.

Direktiivissä ei määritetä viitevuotta vuotuisen liikevaihdon määrittämiseksi. Sen vuoksi kansalliset viranomaiset voivat sakkoa määrätessään käyttää esimerkiksi viimeisimpiä saatavilla olevia tietoja vuotuisesta liikevaihdosta seuraamusta koskevan päätöksen tekohetkellä (eli edellisen tilikauden tietoja).

Direktiivin 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti jäsenvaltiot voivat valtiosääntöönsä liittyvistä syistä rajoittaa sakkojen määräämisen seuraaviin tapauksiin: a) tämän direktiivin 6, 7, 8 ja 9 artiklassa ja liitteessä I tarkoitetut rikkomukset; ja b) elinkeinonharjoittajan jatkuva sellaisen kaupallinen menettelyn käyttäminen, jota toimivaltainen kansallinen viranomainen tai tuomioistuin on todennut sopimattomaksi, kun kyseinen kaupallinen menettely ei ole a alakohdassa tarkoitettu rikkomus. Tällä rajoituksella on näin ollen tarkoitus puuttua poikkeuksellisiin olosuhteisiin ja antaa jäsenvaltiolle mahdollisuus olla soveltamatta sakkoja koskevia säännöksiä niihin kertaluonteisiin rikkomuksiin, joihin sovelletaan kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaista koordinoitua täytäntöönpanoa ja joiden ainoa oikeusperusta on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin huolellista ammatinharjoittamista koskeva 5 artikla.

1.4.3. Kuluttajien oikeussuojakeinot

Direktiivillä (EU) 2019/2161 on lisätty sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin uusi 11 a artikla, jossa jäsenvaltioita vaaditaan varmistamaan, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin rikkomisen vuoksi vahinkoa kärsineillä kuluttajilla on kansallisella tasolla vahvistetuin edellytyksin käytettävissään oikeasuhteisia ja tehokkaita oikeussuojakeinoja ja erityisesti korvaus kuluttajalle aiheutuneista vahingoista ja tarvittaessa hinnanalennus tai sopimuksen purkaminen. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin sisältyvät kuluttajien oikeussuojakeinot sisältävät sekä sopimusperusteisia että muita oikeussuojakeinoja.

Jäsenvaltiot määrittävät oikeussuojakeinojen soveltamisedellytykset, ja niihin voi tarvittaessa sisältyä sellaisia tekijöitä kuin sopimattoman kaupallisen menettelyn vakavuus ja luonne, kuluttajalle aiheutunut vahinko ja muut asiaan liittyvät olosuhteet. Jäsenvaltioiden on myös määritettävä oikeussuojakeinojen yksityiskohtaiset vaikutukset, kuten se, johtaako sopimuksen purkamista koskeva oikeussuojakeino sopimuksen pätemättömyyteen sen tekemisestä lähtien (siten, että molempien osapuolten on palattava ennen sopimusta vallinneeseen tilaan) vai poistetaanko sillä ainoastaan sopimuksen tulevat vaikutukset edellyttäen, että riittävyyden ja tehokkuuden periaatteita noudatetaan ja että direktiivin tehokkuus turvataan.

Nämä oikeussuojakeinot eivät rajoita muissa EU:n säädöksissä, kuten digitaalista sisältöä koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (EU) 2019/770 (111) ja tavarakauppaa koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (EU) 2019/771 (112), käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja. Näitä oikeussuojakeinoja voitaisiin käyttää myös yhteisesti direktiivin (EU) 2020/1828 mukaisten edustajakanteiden avulla.

1.4.4. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamista EU:n ulkopuolisiin elinkeinonharjoittajiin säännellään sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma II) annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 864/2007 (113). Tätä asetusta sovelletaan ”määrättäessä sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavaa lakia siviili- ja kauppaoikeuden alalla”. Rooma II -asetusta sovelletaan siviili- tai kauppaoikeudellisiin riita-asioihin.

Rooma II -asetuksen 6 artiklan 1 kohta: Sopimukseen perustumattomaan velvoitteeseen, joka johtuu vilpillisestä kilpailusta, sovelletaan sen maan lakia, jonka kilpailutilanteeseen tai kuluttajien yhteisiin etuihin asia vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa.

Rooma II -asetuksen 6 artiklan 4 kohta: Tämän artiklan nojalla sovellettavasta laista ei voida poiketa 14 artiklan nojalla tehdyllä sopimuksella.

Kun Rooma II -asetuksen 6 artiklan 1 kohdan edellytykset täyttyvät, esimerkiksi jos harhaanjohtava mainonta on kohdistettu EU:n kuluttajille ja tämä haittaa EU:n kuluttajien yhteisiä etuja, sovelletaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä. Rooma II -asetuksen 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti sovellettavasta laista ei voida poiketa lainvalintasopimuksella.

2. SOPIMATTOMIA KAUPALLISIA MENETTELYJÄ KOSKEVAN DIREKTIIVIN KESKEISET KÄSITTEET

2.1. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin toiminta – Direktiivin vuokaavio

Tämä vuokaavio kuvaa liitteessä olevan kaupallisten menettelyjen ”mustan listan” sekä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleisten lausekkeiden, eli 6–9 artiklan ja 5 artiklan, välistä suhdetta. Jotta kaupallinen menettely katsotaan sopimattomaksi ja siten kielletyksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla, on riittävää, että se täyttää vain yhden näistä ehdoista.

Täyttääkö kaupallinen menettely seuraavat ehdot:

2.2. Elinkeinonharjoittajan käsite

2 artiklan b alakohta ”elinkeinonharjoittajalla” [tarkoitetaan] luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin alaan kuuluvissa kaupallisissa menettelyissä toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa, ja elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä;

Tämä määritelmä kattaa omaan lukuunsa toimivien elinkeinonharjoittajien lisäksi myös henkilöt, mukaan lukien kuluttajat, jotka toimivat toisen elinkeinonharjoittajan ”nimissä” tai ”puolesta”.

Esimerkkejä: — Kansallinen tuomioistuin katsoi, että yritystä, joka mainosti tiedotusvälineissä toisen yrityksen – joka oli palvelun tarjoaja – puolesta ja hyväksi, oli pidettävä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kansallisissa täytäntöönpanosäännöksissä tarkoitettuna elinkeinonharjoittajana. (114) — EU:n kuluttajansuojaa koskevassa yhteistyöverkostossa toimivat kansalliset kuluttajansuojaviranomaiset toteuttivat yhteisen täytäntöönpanotoimen, joka koski verkkopelejä, joissa on mahdollista tehdä sovelluksen sisäisiä ostoja. Ne selvensivät, että vaikka vastuu sovelluksen sisällöstä on ensisijaisesti sovelluksen kehittäjällä, myös sovelluskaupan tarjoajaa voidaan pitää vastuullisena sen varmistamisesta, e