On liian aikaista arvioida, ovatko Euroopan lääkeviraston ja Euroopan pankkiviranomaisen isäntäjäsenvaltiot varmistaneet kaikkien virastojen toiminnan kannalta tarpeellisten edellytysten täyttymisen virastojen siirtyessä uusiin toimipaikkoihinsa, ja millä tavalla tämä on varmistettu. Euroopan lääkevirasto toteaa, että se alkoi yhteistyössä Alankomaiden viranomaisten kanssa valmistautua välittömästi muuttoon ja toimintansa käynnistämiseen Amsterdamissa viimeistään 30. maaliskuuta 2019. Molemmat erillisvirastot ovat allekirjoittaneet päätoimipaikkasopimukset uusien isäntäjäsenvaltioidensa kanssa ennen siirtymistään uuteen toimipaikkaan.

Vuosia 2011–2015 koskevassa riippumattomassa arviointikertomuksessa todettiin, että Euroopan unionin lainvalvontakoulutusvirasto siirrettiin uuteen toimipaikkaan hyvissä ajoin. Arviointikertomuksen mukaan virasto ja sen isäntäjäsenvaltiona toimiva Unkari toteuttivat koko hankkeen alle neljässä kuukaudessa. Kerätty näyttö osoittaa, että uuteen toimipaikkaan siirtyminen vaikutti toiminnan jatkuvuuteen vain vähän tai ei lainkaan huolimatta siitä, että monet henkilöstön jäsenistä päättivät olla siirtymättä viraston uuteen toimipaikkaan. Kertomuksessa korostetaan myös, että viraston siirtäminen oli kustannustehokasta, sillä sen arvioitiin alentavan hallintokuluja 200 000 eurolla vuodessa Unkarin hallintoviranomaisten kanssa tehdyn sopimuksen ansiosta. Toimistotiloja voidaan käyttää maksutta CEPOLin uudessa päätoimipaikassa, ja infrastruktuuri annetaan käyttöön ainakin kymmeneksi vuodeksi. Viraston mukaan sille tarkoitettu rakennus oli kunnostettu ja varustettu Unkarin valtion tekemän tarjouksen mukaisesti ja rakennus luovutettiin viraston käyttöön sovittuun määräaikaan mennessä. Lisäksi on tehty useita sopimuksia, jotta virasto voi käyttää tiettyjä julkisia palveluja. Kaiken kaikkiaan virasto katsoo, että isäntävaltio on vastannut myönteisesti viraston tarpeisiin.

Valtaosassa päätoimipaikkasopimuksista erivapauksia koskeviin määräyksiin on sisällytetty virastojen toimitilojen, omaisuuden ja arkistojen loukkaamattomuus, virallisten tiedonantojen ja asiakirjojen diplomaattinen loukkaamattomuus sekä lainkäytöllinen koskemattomuus. Kuitenkin myös tapauksissa, joissa päätoimipaikkasopimuksissa ei määrätä tällaisista ehdoista, kaikki virastot kuuluvat Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan N:o 7 määräysten piiriin, koska pöytäkirjaa sovelletaan kaikissa jäsenvaltioissa.

Suuntaviivoja on tarkoitus käyttää myös olemassa olevien päätoimipaikkasopimusten tarkistamisessa. Viisi päätoimipaikkasopimusta on saatettu ajan tasalle niiden allekirjoittamisen jälkeen, eikä alkuperäisiin sopimuksiin ole tehty merkittäviä muutoksia.

Yhteisen lähestymistavan hyväksymisen jälkeen kahdeksan erillisvirastoa on tehnyt päätoimipaikkasopimuksen isäntäjäsenvaltionsa kanssa. Siten 33:sta toiminnassa olevasta erillisvirastosta 29 on tähän mennessä tehnyt päätoimipaikkasopimuksen isäntäjäsenvaltionsa kanssa. Lähes puolet näistä sopimuksista allekirjoitettiin kahden vuoden kuluessa toimipaikan valinnasta.

Useimmissa päätoimipaikkasopimuksissa on maahantuloon ja oleskeluun liittyviä määräyksiä, jotka koskevat isäntäjäsenvaltion alueelle saapumisen, siellä oleskelun ja sieltä poistumisen helpottamista, nopeaa viisumien myöntämistä, maahanmuuttoa koskevista rajoituksista tai muodollisuuksista vapauttamista tai erityishenkilötodistusten myöntämistä.

Muiden edellytysten, kuten viraston toimitilojen ja oppilaitosten, tilanne vaihtelee suuresti, ja tällaiset edellytykset täyttyvät alle puolella virastoista.

Virastojen päätoimipaikkasopimukseen sisältyy harvoin virastojen toimitiloja koskeva määräys, jolla taataan sopiva sijaintipaikka, maksuttomat toimitilat, kaikki viraston tarvitsemat palvelut tai toimitilojen ylläpito.

Vain muutamien virastojen päätoimipaikkasopimuksessa on määräyksiä oppilaitoksista, kuten Eurooppa-kouluista tai niitä vastaavista oppilaitoksista. Käytännössä 33 erillisvirastosta kaksitoista tarjoaa mahdollisuuden koulunkäyntiin tällaisissa oppilaitoksissa.

4.PÄÄTELMÄ

EU:n erillisvirastot ovat Euroopan unionin keskeisiä toimijoita. Erityisasiantuntemuksensa ansiosta ne auttavat unionin politiikkojen muokkaamisessa ja täytäntöönpanossa. Koska ne sijaitsevat eri jäsenvaltioissa, ne myös lisäävät unionin yleistä näkyvyyttä. Unionin toiminnan kannalta on sen vuoksi olennaisen tärkeää valita virastoille tarkoituksenmukaiset sijaintipaikat ja tarjota niiden kitkattomalle toiminnalle tarpeelliset edellytykset.

Euroopan parlamentti, neuvosto ja komissio sopivat heinäkuussa 2012 yhteisen lähestymistavan yhteydessä useista periaatteista, joilla tehostetaan ja yhtenäistetään unionin virastojen järjestelmää, muun muassa niiden toimipaikkojen sijainnin osalta. Vaikka yhteinen lähestymistapa ei vaikuta toimipaikkojen sijaintipaikan valintaa koskeviin käytäntöihin, jotka olivat jo vakiintuneita, kun yhteinen lähestymistapa hyväksyttiin, siinä esitetään yhtenäiset puitteet toimipaikkoja koskevaa päätöksentekoa varten. Yhteisen lähestymistavan periaatteet koskevat toimipaikkojen valintakriteereitä, valinnan ajoittamista ja isäntävaltioiden tarjoamia yhdenmukaisia edellytyksiä.

Näitä periaatteita on kuitenkin voitu testata vain vähän vuoden 2012 jälkeen. Tänä aikana on valittu toimipaikat vain neljälle virastolle, ja näistä virastoista kaksi on vasta äskettäin siirtynyt uusiin isäntäjäsenvaltioihinsa. Kertomuksessa kuitenkin osoitetaan, että näissä muutamissa tapauksissa toimipaikkojen sijainnin valinta on perustunut puolueettomiin seikkoihin, erityisesti yhteisessä lähestymistavassa esitettyihin puolueettomiin kriteereihin tai tietyn viraston tehtävien erityisluonteen huomioon ottamiseen.

Kertomuksesta käy myös ilmi, että toimipaikan sijainnin valinnan jälkeen isäntäjäsenvaltiot olivat edelleen sitoutuneita varmistamaan virastojen kitkattoman toiminnan pitkällä aikavälillä ja että useimmissa tapauksissa niiden dynaamiset suhteet virastoihin vahvistettiin päätoimipaikkasopimuksissa.

Komissio katsoo sen vuoksi, että yhteisen lähestymistavan periaatteet luovat hyvän perustan virastojen toimipaikkoja koskevalle päätöksenteolle ja varmistavat, että isäntäjäsenvaltiot vastaavat virastojen erityistarpeisiin.