Ehdotus: neuvoston asetus henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskevasta yhteisön säännöstöstä /* KOM/2004/0391 lopull. - CNS 2004/0127 */





Ehdotus: NEUVOSTON ASETUS henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskevasta yhteisön säännöstöstä . (komission esittämä) PERUSTELUT 1. Yleistä Komission 7. toukokuuta 2002 antamassa tiedonannossa "Kohti Euroopan unionin jäsenvaltioiden ulkorajojen yhdennettyä valvontaa" [1] (jäljempänä 'Ulkorajatiedonanto') määriteltiin viisi keskeistä tekijää, jotka on otettava huomioon ulkorajojen yhdennetyssä valvonnassa: [1] KOM(2002) 233 lopullinen. a) yhteinen lainsäädäntö b) operatiivista toimintaa koskeva yhteinen koordinaatio- ja yhteistyömekanismi c) yhteinen, yhdennetty riskien arviointi d) eurooppalaisen ulottuvuuden huomioimiseen koulutettu henkilöstö ja yhteensopivat laitteistot e) toiminnasta aiheutuvien rasitusten jakaminen jäsenvaltioiden kesken Euroopan rajavartiolaitoksen perustamista silmällä pitäen. Yhteisen lainsäädännön vahvistamiseen liittyvänä lyhyen aikavälin tavoitteena mainittiin ulkorajojen yhteisen käsikirjan uudelleenlaatiminen [2]. [3] Tarkoituksena oli mm. selkeyttää käsikirjan eri säännösten oikeudellista luonnetta sekä tehdä siitä oikeuslähde ja sisällyttää siihen eräitä hyviä käytäntöjä ulkorajojen ylittämiseen liittyviä parhaita käytäntöjä koskevan Schengen-luettelon [4] perusteella. Nämä tavoitteet mainitaan myös suunnitelmassa Euroopan unionin jäsenvaltioiden ulkorajojen valvonnasta, jonka oikeus- ja sisäasioiden neuvosto hyväksyi 13. kesäkuuta 2002 ja jolle myös Sevillassa 21. ja 22. kesäkuuta kokoontunut Eurooppa-neuvosto antoi tukensa. Thessalonikissa 19. ja 20. kesäkuuta 2003 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti edelleen komissiota esittämään mahdollisimman pian ehdotukset yhteisen käsikirjan uudelleenlaatimisesta sekä kolmansien maiden kansalaisten matkustusasiakirjojen leimaamisesta. [5] [2] Schengenin toimeenpanevan komitean päätös SCH/Com-ex(99) 13, tehty 28 päivänä huhtikuuta 1999, yhteisen käsikirjan ja yhteisen konsuliohjeiston lopullisista versioista (EYVL L 239, 22.9.2000, s. 317). Käsikirjan päivitetty versio on julkaistu (eräitä salassa pidettäviä liitteitä lukuun ottamatta) virallisen lehden numerossa EYVL C 313, 16.12.2002, s. 97. [3] Muita lyhyellä aikavälillä toteutettavia toimia ovat rajavartijoille tarkoitettu käytännön opas, joka olisi saatavilla myös sähköisessä muodossa, ja paikallista rajaliikennettä koskevien yhteisten toimien toteuttaminen (ks. komission 14.8.2003 esittämät kaksi asetusehdotusta: KOM(2003) 502 lopullinen - 2003/0193 (CNS) ja 2003/0194 (CNS)). Pitkällä aikavälillä on tarkoitus luoda tiedustelu- ym. tietojen vaihto- ja käsittelymenettely, joka olisi sekä ulkorajoilla että EU:n alueen sisällä toimivien viranomaisten käytössä, ja määritellä aikanaan perustettavan Euroopan rajavartiolaitoksen henkilöstön institutionaalinen ja oikeudellinen kehys (toimivaltuudet, toimialat jne.). [4] EU Schengen-luettelo - Tarkastukset ulkorajoilla, maasta poistaminen ja takaisin ottaminen: suositukset ja parhaat käytännöt, Euroopan unionin neuvoston pääsihteeristön pääosasto H, 28.2.2002. [5] Viimeksi mainitun kysymyksen osalta ks. komission 6.11.2003 esittämä asetusehdotus KOM(2003) 664 lopullinen. Kyseessä on siis merkittävä aloite, joka liittyy ulkorajojen yhdennettyyn valvontaan tähtäävän politiikan lainsäädännöllisen osuuden kehittämiseen. Vastaava käytännön hanke on Euroopan operatiivisen ulkorajayhteistyön hallintaviraston [6] perustaminen. Virastolla tulee luonnollisesti olemaan keskeinen rooli tämän asetuksen II osastossa säädettyjen yhteisten sääntöjen täytäntöönpanossa. Viraston tehtävä rajavalvonnan tehokkaan toimeenpanon varmistamisessa mainitaan erityisesti asetuksen 14 artiklassa, joka koskee operatiivista yhteistyötä jäsenvaltioiden välillä (ks. artiklaa koskevat perustelut). [6] Ks. ehdotus neuvoston asetukseksi KOM(2003) 687 lopullinen, 11.11.2003 (ehdotuksen käsittely on vielä kesken). Rajavalvontaa koskevan lainsäädännön perusteksti on tällä hetkellä yhteinen käsikirja, joka laadittiin alun perin hallitustenvälisen Schengen-yhteistyön puitteissa ja sisällytettiin unionin institutionaaliseen ja oikeudelliseen kehykseen Amsterdamin sopimuksen voimaantulon myötä [7]. Käsikirjassa esitetään Euroopan unionin jäsenvaltioiden ulkorajojen valvontaa koskevat perusperiaatteet, joista osa tosin sisältyy myös Schengenin yleissopimukseen [8] ja muutamat erityissäännökset muihin yksittäisiin päätöksiin [9]. [7] Ks. Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehty pöytäkirja, joka on liitetty EY:n perustamissopimukseen ja Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen Amsterdamin sopimuksella. [8] 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus (EYVL L 239, 22.9.2000, s. 19). [9] Ks. esim. toimeenpanevan komitean päätös SCH/Com-ex (94) 17 rev 4, Schengen-järjestelmän käyttöönotosta ja soveltamisesta liikennelentoasemilla ja laskeutumispaikoilla (EYVL L 239, 22.9.2000, s. 168). Schengenin säännöstö [10] ja siihen kuuluvista määräyksistä erityisesti ne, joiden oikeusperusta on EY:n perustamissopimuksessa [11], ovat siis tätä nykyä osa yhteisön säännöstöä [12], jota sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioihin [13]. Schengenin säännöstö on kuitenkin säilyttänyt ominaisluonteensa, joka poikkeaa perinteisestä yhteisön oikeudesta seuraavasti: [10] Schengenin säännöstön määrittely, ks. neuvoston päätös 1999/435/EY, tehty 20 päivänä toukokuuta 1999 (EYVL L 176, 10.7.1999, s. 1), Schengenin säännöstön määrittelemisestä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asiaa koskevien määräysten mukaisen oikeusperustan vahvistamiseksi kullekin Schengenin säännöstöön kuuluvalle määräykselle tai päätökselle. [11] Neuvoston päätös 1999/436/EY, tehty 20 päivänä toukokuuta 1999, Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asiaa koskevien määräysten mukaisen oikeusperustan vahvistamisesta kullekin Schengenin säännöstöön kuuluvalle määräykselle ja päätökselle (EYVL L 176, 10.7.1999, s. 17). [12] Säännökset, joiden oikeusperusta on Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa, kuuluvat unionin säännöstöön (acquis de l'Union). [13] Lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia. Niiden erityisasemaa suhteessa Schengenin säännöstöön sekä Tanskan ja kahden EU:n ulkopuolisen valtion (Islannin ja Norjan) tilannetta käsitellään jäljempänä 5 kohdassa. - Kyse ei ole tyypillisestä yhteisön oikeudesta siinä mielessä, että yhteisön oikeus muodostuu yleensä yhteisön säädöksistä eli asetuksista ja direktiiveistä. Tämä saattaa aiheuttaa epäselvyyttä eräiden Schengenin säännöstön määräysten ja päätösten oikeudellisen sitovuuden suhteen (ks. jäljempänä yhteisen käsikirjan luonnetta koskeva pohdinta). - Schengenin säännöstö muodostuu päätöksistä ja toimenpiteistä, jotka on hyväksytty hallitustenvälisellä tasolla, siis ilman yhteisön toimielimien [14] ja erityisesti Euroopan parlamentin osallistumista päätöksentekoon. [14] Komissio tosin toimi tarkkailijana Schengen-elimissä. Siksi kysymystä Euroopan unioniin sisällytetyn Schengenin säännöstön muuntamisesta tyypillisiksi yhteisön oikeuden säännöksiksi käsiteltiin jo ensimmäisessä, 24. maaliskuuta 2000 esitetyssä Tulostaulussa vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteutumisen seuraamiseksi Euroopan unionissa [15], vaikka komissio tuolloin kallistuikin sille kannalle, että "aikataulu, joka asetetaan Schengen-säännöstön muuttamiselle Amsterdam-säännöstöksi, riippuu tilanteen kehittymisestä, eikä niitä ole pakko muuttaa pelkän muuttamisen vuoksi" (KOM(2000) 167, 1.3 kohta). [15] KOM(2000) 167 lopullinen. Ajatuksen siitä, että komissio laatisi tällaisen tulostaulun ja päivittäisi sitä säännöllisesti, esitti Tampereella 15. ja 16. lokakuuta 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto. Tarkoituksena oli jatkuvasti seurata tarvittavien toimenpiteiden täytäntöönpanossa tapahtuvaa edistymistä ja varmistaa, että Amsterdamin sopimuksessa, Wienin toimintasuunnitelmassa ja Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmissä vahvistettuja määräaikoja todellisen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luomiseksi noudatetaan. Yhteisen käsikirjan uudelleenlaatimista tukevat poliittiset syyt on esitetty jo edellä. Teknisten ja juridisten näkökohtien osalta on syytä korostaa, että yhteinen käsikirja on luonteeltaan sekamuotoinen teksti, koska se on sekä yhteisön oikeuslähde, jolla luodaan oikeuksia ja velvollisuuksia, että rajavartijoille tarkoitettu käytännön opas, joka sisältää periaatteessa kaikki heidän tarvitsemansa tiedot, joista säädetään muissa oikeuslähteissä. Yhteisen käsikirjan kahtalainen luonne saattaa aiheuttaa epäselvyyttä sen oikeudellisesta pätevyydestä, etenkin kun monissa sen osissa ja liitteissä vain toistetaan muiden säädösten, kuten Schengenin yleissopimuksen tai yhteisen konsuliohjeiston [16] määräyksiä. [16] Ks. edellä mainittu toimeenpanevan komitean päätös SCH/Com-ex(99) 13. Päivitetty versio on julkaistu virallisen lehden numerossa EUVL C 310, 19.12.2003. Tarve uudistaa ulkorajojen yhteinen käsikirja todettiin ensimmäisen kerran muutama kuukausi Amsterdamin sopimuksen voimaantulon jälkeen, kun neuvoston puheenjohtajana toiminut Suomi esitti lokakuussa 1999 aloitteen asian selvittämisestä jäsenvaltioille lähetettävällä kyselylomakkeella, joka koskisi myös käsikirjan luottamuksellisuuteen liittyviä näkökohtia. Keskustelua jatkettiin seuraavien puheenjohtajakausien aikana [17]. Kävi ilmi, että useimmat jäsenvaltiot halusivat muuttaa, selkeyttää tai kehittää käsikirjan tiettyjä osia tai määräyksiä [18]. Näiden keskustelujen tuloksena tehtiin päätöksiä, joilla tiettyjä käsikirjan määräyksiä poistettiin tai päivitettiin tai joilla niiden salassapitoluokitusta kevennettiin. Tässä vaiheessa ei kuitenkaan tehty ulkorajoja koskevien määräysten kattavaa ja johdonmukaista tarkistusta. [17] Ks. erityisesti puheenjohtajavaltio Ruotsin ja tulevan puheenjohtajavaltio Belgian ehdotus yhteisen käsikirjan tarkistamisesta (neuvoston asiakirja nro 9733/01 FRONT 44 COMIX 433, 18.6.2001). Siinä esitetään yhteisen käsikirjan tarkistustyön jakamista kolmeen eri vaiheeseen: käsikirjan turhien osien poistaminen, selventämistä vaativien kohtien määrittäminen ja mahdollisten uusien kohtien lisääminen ja lopuksi rakenteen uudelleenmuotoilu, jotta jäsenvaltioiden rajaviranomaisten olisi helpompi käyttää käsikirjaa. [18] Ks. jäsenvaltioiden vastaukset puheenjohtajavaltio Ruotsin kesäkuussa 2001 lähettämään kyselyyn yhteisen käsikirjan luonteesta ja rakenteesta (neuvoston asiakirja 12290/01 FRONT 55 COMIX 654, 2.10.2001). Koska kyseessä on erittäin monimutkainen tehtävä ja koska esiin on noussut eräitä uusia kysymyksiä, komissio on katsonut aiheelliseksi laatia valmisteluasiakirjan (SEK(2003) 736, 20.6.2003), jossa tarkastellaan perusteellisesti ulkorajoja koskevaa säännöstöä, siinä todettuja puutteita sekä yhteisen käsikirjan nykyiseen rakenteeseen liittyviä ongelmia. Valmisteluasiakirjassa esitetään tämän analyysin pohjalta eri vaihtoehtoja seuraavasti: - käsikirjan nykyinen rakenne voitaisiin säilyttää tai selkeyttää sen oikeudellista luonnetta erottamalla selkeästi toisistaan normatiiviset määräykset ja rajavartijoille tarkoitetut käytännön ohjeet, - käsikirjaa voitaisiin vain hieman siistiä parantelemalla sen eräitä osia niissä todettujen puutteiden korjaamiseksi ja sisällyttämällä siihen tarvittaessa asiaa koskevia säännöksiä muista säädöksistä, - voitaisiin myös laatia eräänlainen perussäädös, johon otettaisiin kaikki ulkorajoja koskevat perusperiaatteet ja -säännöt ja jossa komissiolle annettaisiin EY:n perustamissopimuksen 202 artiklan mukaisesti toimivalta mukauttaa perussäädöksen soveltamista koskevia sääntöjä. Komissio on katsonut aiheelliseksi käsitellä myös seuraavaa kysymystä: koska kyse on "ulkorajoja koskevan yhteisön säännöstön" laatimisesta, saattaisi olla hyödyllistä laajentaa säännöstön soveltamisalaa kattamaan myös sisärajat, ja ottaa käyttöön kattava "henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskeva yhteisön säännöstö", jossa olisi kaksi osaa, toinen ulkorajoja ja toinen sisärajoja varten. Neuvoston puheenjohtajavaltio lähetti jäsenvaltioille heinäkuussa 2003 näitä perustavia ratkaisuja koskevan kyselyn, ja valtaosa niistä on ilmoittanut kannattavansa komission ehdotusta erillisen säädöksen ja käytännön oppaan laatimisesta sekä yhteisen käsikirjan perusteellisesta uudistamisesta. Kahteen muuhun kysymykseen useimmilla jäsenvaltioilla ei ollut lopullista kantaa. Ne kuitenkin korostivat, että niiden käsittelyä on jatkettava sitten kun niistä on esitetty konkreettiset ehdotukset. Mainittakoon myös, että samaan aikaan kun on pohdittu yhteisen käsikirjan uudistamista, komissio on esittänyt ehdotuksia niistä erityiskysymyksistä, joita neuvosto kehotti sitä käsittelemään pikaisesti, eli paikallisesta rajaliikenteestä ja matkustusasiakirjojen leimaamisesta [19]. Näiden ehdotusten sisältö on jo otettu huomioon tässä asetusehdotuksessa, ja sen jälkeen kun ehdotus on hyväksytty, se korvaa muut rajoja koskevat aloitteet. [19] Ks. asiakirjat KOM(2003) 502 ja KOM(2003) 664. 2. Ehdotuksen tavoitteet ja sisältö: Yhteisen käsikirjan uudelleenlaatimisesta "Henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskevaan yhteisön säännöstöön" Komission ulkorajatiedonannon ja EU:n jäsenvaltioiden ulkorajojen valvontaa koskevan suunnitelman mukaan (ks. edellä 1 kohta) tämän ehdotuksen alkuperäisenä tavoitteena oli yhteisen käsikirjan uudelleenlaatiminen siten, että siitä poistettaisiin tarpeettomiksi käyneet ja päällekkäiset määräykset ja toisaalta kehitettäisiin tai selkeytettäisiin tarvittavia määräyksiä kentällä esiin tulleiden ongelmien ja Schengenin evaluointikäyntien tulosten sekä Schengen-luetteloon koottujen parhaiden käytäntöjen mukaisesti annettujen suositusten ja neuvoston eri elimissä laadittujen selvitysten pohjalta. Asiaa pohdittaessa alkoi kuitenkin näyttää tarpeelliselta tarkastella rajoilla suoritettavia henkilötarkastuksia koskevaa säännöstöä yleensä, eli myös Schengenin yleissopimuksen ja Schengenin toimeenpanevan komitean tekemien päätösten asiaa koskevia määräyksiä, ja laatia niiden pohjalta tätä alaa koskeva konsolidoitu ja johdonmukainen säännöstö. Kuten 1 kohdassa jo todettiin, komissio katsoi myös aiheelliseksi käyttää tilaisuutta hyväkseen ja säännellä alaa yleisemmällä tasolla niin, että säännöstö kattaa myös sisärajat ja erityisesti tilanteet, joissa sisärajoilla tehtävät tarkastukset on otettava väliaikaisesti uudelleen käyttöön vapaan liikkuvuuden alueella. Siksi tämä asetusehdotus onkin paljon enemmän kuin pelkkä uudelleen laadittu yhteinen käsikirja, sillä sen tarkoituksena on laatia todellinen "henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskeva yhteisön säännöstö", jossa on sekä ulkorajoja (II osasto) että sisärajoja koskeva osuus (III osasto). Nämä osuudet luonnollisesti täydentävät toisiaan, mikä ei perustu yksinomaan 'ulkorajojen' ja 'sisärajojen' määritelmään (ks. asetuksen 2 artikla), vaan myös siihen, että rajatarkastukset, joiden suorittaminen ulkorajoilla on määrätty velvollisuudeksi (asetuksen II osasto), on sisärajoilla periaatteessa kielletty (asetuksen III osasto), joskin ne voidaan ottaa väliaikaisesti ja poikkeuksellisesti uudelleen käyttöön (ks. asetuksen 20-24 artikla). Sisärajojen osalta asetuksessa toistetaan Schengenin yleissopimuksen 2 artiklan sekä Schengenin toimeenpanevan komitean päätöksen SCH/com-ex(92) 20, rev 2, keskeiset osat yhteisön säännöstöön mukautettuina. Lisäksi mukaan on otettu voimassa olevaan säännöstöön nähden uusi elementti, eli mahdollisuus ottaa tarkastukset uudelleen käyttöön kaikilla sisärajoilla yhteisesti ja samaan aikaan, jos poikkeuksellisen vakava valtioiden rajat ylittävä uhka ja erityisesti valtioiden rajat ylittävä terroriuhka sitä edellyttää. Ulkorajojen osalta asetuksessa erotetaan toisistaan yhtäältä rajavalvontaa koskevat perusperiaatteet, jotka määritellään II osastossa ja jotka perustuvat lähinnä Schengenin yleissopimuksen 3-8 artiklaan ja yhteisen käsikirjan tiettyihin osiin, ja toisaalta rajavalvonnan toteuttamista koskevat käytännön menettelytavat, joissa mm. käsitellään erikseen erityyppisillä rajoilla toteutettavaa valvontaa (maa-, ilma- ja merirajat). Nämä menettelytavat esitetään tämän asetuksen liitteissä I-XII ja niitä voidaan jatkossa muuttaa komitologiamenettelyllä perustamissopimuksen 202 artiklan ja päätöksen 1999/468/EY mukaisesti. Nämä käytännön menettelytavat esitetään perusasetuksen liitteessä sen vuoksi, että ne ovat valtaosaksi jo olemassa, koska ne sisältyvät yhteiseen käsikirjaan tai perustuvat muihin aiemmin tehtyihin Schengen-päätöksiin. Näin koko ulko- ja sisärajoja koskeva säännöstö voidaan koota yhteen säädökseen ja muodostaa siten todellinen "henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskeva yhteisön säännöstö". Toisaalta komissio katsoo, että nämä käytännön menettelytavat ovat tämän asetuksen II osastossa esitettyjen periaatteiden soveltamistoimenpiteitä, minkä vuoksi niitä on vastaisuudessa muutettava komitologiamenettelyn mukaan (ks. asetuksen 30 artikla) [20]. [20] Neuvosto on asetuksella (EY) N:o 790/2001 pidättänyt itselleen "Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 67 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun viiden vuoden siirtymäkauden ajan" täytäntöönpanovallan rajatarkastusten ja -valvonnan toteuttamista koskevien tiettyjen yksityiskohtaisten määräysten ja käytännön menettelytapojen osalta, "kunnes neuvosto on tutkinut ne edellytykset, joiden nojalla tällaista täytäntöönpanovaltaa siirretään komissiolle tämän siirtymäkauden päätyttyä" (johdanto-osan 5 kappale). Vastaavasti neuvosto on asetuksella (EY) N:o 789/2001 varannut itselleen täytäntöönpanovallan viisumihakemusten käsittelyä koskevien tiettyjen yksityiskohtaisten määräysten ja käytännön menettelytapojen osalta. Rajatarkastuksia koskevan täytäntöönpanovallan varaaminen neuvostolle kattaa suuren osan yhteisen käsikirjan nykyisistä määräyksistä sekä sen liitteet. Komissio kuitenkin katsoo, että edellä mainitut kaksi asetusta rikkovat perustamissopimuksen 202 artiklaa sekä päätöksen 1999/468/EY 1 artiklaa, minkä vuoksi se nosti 3. heinäkuuta 2001 yhteisöjen tuomioistuimessa kanteen neuvostoa vastaan näiden asetusten kumoamiseksi (EYVL C 245, 1.9.2001, s. 12 - asia C-257/01). Vaikka näissä käytännön menettelytavoissa valtaosaksi toistetaan yhteisen käsikirjan nykyiset määräykset, niihin on tehty tarpeellisiksi katsottuja muutoksia mm. seuraavasti: a) on poistettu tarpeettomat toistot (esim. eräiden Schengenin yleissopimuksen artiklojen ja yhteisen konsuliohjeiston eräiden osien toistot) sekä tarpeettomat määräykset (esimerkiksi nykyisen I osan 1.1. kohta "Maahanpääsyn vaikutukset", koska mahdollisuudesta liikkua Schengen-alueella enintään kolmen kuukauden ajan säädetään jo säännöstön muissa määräyksissä [21]); [21] Schengenin yleissopimuksen 20 ja 21 artikla, joiden oikeusperusta on EY:n perustamissopimuksen 62 artiklan 3 kohta (ks. em. päätös 1999/436/EY, joka on tehty 20.5.1999). b) eräitä kohtia on paranneltu neuvoston toimivaltaisissa elimissä käytyjen keskustelujen pohjalta (esimerkiksi maarajojen tarkastuspisteiden infrastruktuuri / erillisten jonojen käyttöönottaminen tai yksityislentokoneita koskevat tarkastukset), erityiskysymyksiä koskevien komission tai jonkin jäsenvaltion ehdotusten perusteella (esimerkiksi paikallinen rajaliikenne, matkustusasiakirjojen leimaaminen tai maahantulon epääminen) [22] tai Schengen-luetteloon koottujen parhaiden käytäntöjen mukaisesti. Merirajoilla tehtäviä tarkastuksia koskevaa osaa katsottiin tarpeelliseksi täsmentää jäsenvaltioiden asiantuntijoiden avustuksella. Uusia määräyksiä koskevat ehdotukset perustuvat siten myös näiden asiantuntijoiden kanssa Brysselissä 4. joulukuuta 2003 käytyyn keskusteluun; [22] Asetusluonnokseen sisältyvät parannusehdotukset perustuvat eri ehdotusten nykyiseen sanamuotoon, jota on tietysti mukautettava, jos kyseisiä ehdotuksia koskevissa neuvotteluissa edistytään. c) eräitä kohtia on selkeytetty tai päivitetty, esimerkiksi merimiehiä koskeva nykyisen II osan 6.5 kohta. Liitteessä XIII olevassa taulukossa esitetään, miten tämän asetuksen säännökset vastaavat niillä korvattujen Schengenin yleissopimuksen, yhteisen käsikirjan ja muiden Schengen-päätösten määräyksiä. Perustelujen liitteenä olevassa taulukossa esitetään määräykset, joita ei ole otettu mukaan, sekä tätä koskevat perustelut. Uuteen tekstiin on luonnollisesti tehty kaikki sellaiset muutokset, jotka on toteutettava kun siirrytään hallitustenväliseltä tasolta yhteisön puitteisiin (esimerkiksi 'sopimuspuolet' on korvattu 'jäsenvaltioilla' jne.). Komissio pohtii rajavartijoille tarkoitetun käytännön käsikirjan muotoa ja sisältöä sitten kun tätä ehdotusta koskevat neuvottelut ovat edenneet riittävän pitkälle. Tältä osin on syytä ottaa huomioon aiheesta jo käyty keskustelu. [23] [23] Ks. erityisesti puheenjohtajavaltio Belgian esittämä asiakirja "Ehdotus rajavartijoiden käytännön työvälineen laatimisesta" (asiak. 12876/01 FRONT 56 COMIX 679, 17.10.2001). 3. Oikeusperustan valinta Asetuksen oikeusperustaksi ehdotetaan EY:n perustamissopimuksen 62 artiklan 1 kohtaa ja 2 kohdan a alakohtaa, koska säädös kattaa sekä "toimenpiteet, joilla 14 artiklan mukaisesti varmistetaan, ettei sisärajojen ylittämisen yhteydessä unionin tai kolmansien maiden kansalaisiin kohdisteta henkilötarkastuksia" (62 artiklan 1 kohta) että "vaatimukset ja menettelyt, joita jäsenvaltioiden on noudatettava ulkorajoilla tapahtuvissa henkilötarkastuksissa" (62 artiklan 2 kohdan a alakohta) [24]. [24] Ks. edellä mainittu päätös 1999/436/EY. Mainittakoon, että yhteisen käsikirjan ja yhteisen konsuliohjeiston lopullisista versioista tehdyn päätöksen (SCH/Com-ex(99) 13) eri kielitoisinnot eroavat toisistaan oikeusperustan osalta siten, että englannin- ja ranskankielisissä toisinnoissa (EYVL L 176) kummankin oikeusperustaksi mainitaan EY:n perustamissopimuksen 62 ja 63 artikla, kun taas kaikissa muissa toisinnoissa mainitaan ainoastaan 62 artikla. Koska ehdotus perustuu EY:n perustamissopimuksen IV osastoon ("Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka sekä muu henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvä politiikka"), se on esitettävä ja hyväksyttävä niiden Amsterdamin sopimukseen liitettyjen pöytäkirjojen mukaisesti, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan, Irlannin ja Tanskan asemaa. Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehdyn pöytäkirjan (Schengen-pöytäkirja) 6 artiklan mukaisesti myös Islanti ja Norja osallistuvat Schengenin säännöstön täytäntöönpanoon ja kehittämiseen. Eri pöytäkirjoista aiheutuvia seurauksia tarkastellaan jäljempänä 5 kohdassa. 4. Toissijaisuus ja suhteellisuus EY:n perustamissopimuksen 62 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a alakohdan mukaan yhteisöllä on toimivalta hyväksyä sekä jäsenvaltioiden sisärajoihin liittyviä toimenpiteitä, joilla varmistetaan, ettei sisärajojen ylittämisen yhteydessä suoriteta henkilötarkastuksia, että ulkorajojen ylittämiseen liittyviä toimenpiteitä. Toimenpiteet on toteutettava viiden vuoden kuluessa Amsterdamin sopimuksen voimaantulosta. Nykyiset jäsenvaltioiden ulkorajojen ylittämistä ja sisärajoilla tehtävistä henkilötarkastuksista luopumista koskevat yhteisön määräykset ovat osa Euroopan unioniin sisällytettyä Schengenin säännöstöä. Tätä säännöstöä on kuitenkin selkeytettävä, kehitettävä ja täydennettävä. On selvää, että nykyistä sisä- ja ulkorajoja koskevaa säännöstöä voidaan kehittää vain hyväksymällä EY:n perustamissopimukseen perustuvia yhteisön toimenpiteitä. EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan mukaan yhteisön toiminnassa ei saada ylittää sitä, mikä on tarpeen sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi. Yhteisön toimenpiteet on toteutettava sellaisessa muodossa, että voidaan taata ehdotuksen tavoitteen toteutuminen ja sen mahdollisimman tehokas täytäntöönpano. Koska tämä aloite, eli "henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskevan yhteisön säännöstön" laatiminen, kehittää Schengenin säännöstöä, säädösmuodoksi on valittu asetus. Näin voidaan varmistaa, että sitä sovelletaan yhdenmukaisesti kaikissa Schengenin säännöstön soveltamiseen osallistuvissa jäsenvaltioissa. 5. Perustamissopimukseen liitetyistä pöytäkirjoista aiheutuvat seuraukset Jäsenvaltioiden sisä- ja ulkorajojen ylittämistä koskevista toimenpiteistä laadittujen ehdotusten oikeusperusta on EY:n perustamissopimuksen IV osasto, minkä vuoksi niihin sovelletaan Yhdistyneen kuningaskunnan, Irlannin ja Tanskan asemasta tehtyjen pöytäkirjojen erikoismääräyksiä (ns. vaihteleva geometria). Tämä ehdotus koskee Schengenin säännöstön kehittämistä. Siksi siinä on otettava huomioon seuraavat mainituista pöytäkirjoista johtuvat näkökohdat: Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehdyn pöytäkirjan 4 ja 5 artiklan nojalla Irlanti sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, joita Schengenin säännöstö ei sido, voivat milloin tahansa pyytää saada osallistua säännöstöön kokonaisuudessaan tai sen osiin. Tässä asetusehdotuksessa kehitetään sellaisia Schengenin säännöstön määräyksiä, joihin Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti eivät osallistu Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan pyynnöstä saada osallistua joihinkin Schengenin säännöstön määräyksiin 29 päivänä toukokuuta 2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/365/EY ja Irlannin pyynnöstä saada osallistua joihinkin Schengenin säännöstön määräyksiin 28 päivänä helmikuuta 2002 tehdyn neuvoston päätöksen 2002/192/EY nojalla. Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti eivät näin ollen osallistu tämän asetuksen antamiseen eikä se sido niitä eikä sitä sovelleta niihin. Sisärajojen osalta (tämän asetuksen III osasto) on otettava huomioon myös pöytäkirja Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 14 artiklan tiettyjen näkökohtien soveltamisesta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Irlantiin. Pöytäkirjassa määrätään, että Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti voivat ottaa käyttöön tai toteuttaa tarkastuksia rajoillaan (tämä koskee rajatarkastuksia myös alueilla, joiden suhteista ulkovaltoihin Yhdistynyt kuningaskunta huolehtii). Saman pöytäkirjan mukaan muut jäsenvaltiot saavat suorittaa tarkastuksia henkilöille, jotka pyrkivät niiden alueelle Yhdistyneestä kuningaskunnasta tai muilta alueilta, joiden suhteista ulkovaltoihin se huolehtii, tai Irlannista. Tanska Amsterdamin sopimukseen liitetyn, Tanskan asemasta tehdyn pöytäkirjan nojalla Tanska ei osallistu neuvostossa sellaisten toimenpiteiden antamiseen, joita ehdotetaan EY:n perustamissopimuksen IV osaston nojalla, lukuun ottamatta toimenpiteitä, joilla määritetään ne kolmannet maat, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ylittäessään jäsenvaltioiden ulkorajat, tai yhtenäistä viisumin kaavaa koskevia toimenpiteitä (EY:n perustamissopimuksen ent. 100 c artikla). Koska tämä asetusehdotus koskee Schengenin säännöstön kehittämistä, Tanskan asemasta tehdyn pöytäkirjan 5 artiklan mukaisesti Tanska päättää kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun neuvosto on tehnyt Euroopan yhteisön perustamissopimuksen IV osaston määräysten nojalla päätöksen Schengenin säännöstöön perustuvasta ehdotuksesta tai aloitteesta, saattaako Tanska kyseisen päätöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään. Islanti ja Norja Schengenin säännöstöstä tehdyn pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti neuvosto, Islanti ja Norja ovat allekirjoittaneet 18 päivänä toukokuuta 1999 sopimuksen, jonka nojalla kyseiset maat osallistuvat Schengenin säännöstön täytäntöönpanoon, soveltamiseen ja kehittämiseen [25]. [25] EYVL L 176, 10.7.1999, s. 36. Sopimuksen 1 artiklan mukaan Islanti ja Norja osallistuvat Euroopan yhteisön ja Euroopan unionin toimintaan ja sen edelleen kehittämiseen sopimuksen liitteissä A (Schengenin säännöstön määräykset) ja B (Euroopan yhteisön säädösten säännökset, joilla on korvattu Schengenin yleissopimuksen vastaavat määräykset tai jotka on hyväksytty kyseisen yleissopimuksen nojalla) tarkoitettujen määräysten piiriin kuuluvilla aloilla. Sopimuksen 2 artiklan mukaan Islanti ja Norja soveltavat ja panevat täytäntöön Euroopan unionin hyväksymät säädökset ja toimenpiteet, jotka muuttavat perustamissopimukseen sisällytetyssä Schengenin säännöstössä (liitteet A ja B) mainittuja säännöksiä tai perustuvat niihin. Tässä asiakirjassa esitetyllä ehdotuksella täydennetään ja kehitetään Schengenin säännöstöä sopimuksen liitteessä A tarkoitetulla tavalla. Sopimuksen 4 artiklan nojalla tätä asetusta koskevista kysymyksistä on näin ollen keskusteltava sekakomiteassa, jotta voidaan varmistaa, että Islannin ja Norjan edustajilla on mahdollisuus "selvittää [...] säädöksen suhteen kohtaamiaan ongelmia" ja "kertoa käsityksensä niiden kannalta tärkeiden määräysten kehittämistä ja täytäntöönpanoa koskevista kysymyksistä". 6. Schengenin säännöstöä kehittävien säädösten kaksivaiheisesta täytäntöönpanomenettelystä uusille jäsenvaltioille aiheutuvat seuraukset Liittymissopimuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaan [26] Schengenin säännöstön määräykset sekä kyseisessä artiklassa mainitussa liitteessä luetellut säädökset, jotka perustuvat tai muuten liittyvät Schengenin säännöstöön, sitovat uusia jäsenvaltioita ja niitä sovelletaan uusissa jäsenvaltioissa liittymisestä alkaen. Myös säädökset, joihin ei viitata liitteessä, sitovat uusia jäsenvaltioita liittymisestä alkaen, mutta niitä sovelletaan uusissa jäsenvaltioissa vasta kun asiasta on tehty erityinen neuvoston päätös kyseisen artiklan mukaisesti (liittymissopimuksen 3 artiklan 2 kohta). [26] EUVL L 236, 23.9.2003, s. 33. Tämä on ns. Schengenin säännöstön kaksivaiheinen täytäntöönpanomenettely. Sen mukaan osa Schengenin säännöstön määräyksistä sitoo uusia jäsenvaltioita ja niitä sovelletaan heti kun maat ovat liittyneet EU:hun, kun taas toiset (ne jotka liittyvät erottamattomasti sisärajoilla tehtävien tarkastusten poistamiseen) sitovat uusia jäsenvaltioita heti liittymisen jälkeen, mutta niitä sovelletaan vasta kun asiasta on tehty edellä mainittu erityinen neuvoston päätös. Kyseisessä liittymissopimuksen liitteessä luetellaan ulkorajoja koskevat Schengenin säännöstön määräykset (Schengenin yleissopimuksen 3-8 artikla ja niiden täytäntöönpanoa koskevat päätökset, mm. yhteinen käsikirja), jotka sitovat uusia jäsenvaltioita ja joita sovelletaan näissä valtioissa heti liittymisen jälkeen [27]. [27] Lukuun ottamatta 5 artiklan 1 kohdan d alakohtaa, joka koskee Schengenin tietojärjestelmässä tehtäviä hakuja. Sen sijaan liitteessä ei luetella sisärajoilla tehtävien tarkastusten poistamista koskevia Schengenin säännöstön määräyksiä, joten niitä ei sovelleta uusissa jäsenvaltioissa heti liittymisestä alkaen. Näin ollen tämä ehdotus, jolla korvataan yhteinen käsikirja ja eräitä Schengenin yleissopimuksen määräyksiä ja kehitetään niitä, jotta voidaan ottaa käyttöön "henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskeva yhteisön säännöstö", sitoo uusia jäsenvaltioita ja sitä sovelletaan niissä ainoastaan ulkorajoja koskevien määräysten osalta (II osasto ja sitä koskevat liitteet sekä I ja IV osasto siltä osin kuin niissä viitataan II osaston säännöksiin), sen jälkeen kun ehdotus on hyväksytty. Sisärajojen ylittämistä koskevia säännöksiä (III osasto sekä I ja IV osasto siltä osin kuin niissä viitataan III osaston säännöksiin) sen sijaan sovelletaan uusissa jäsenvaltioissa vasta sen jälkeen kun liittymissopimuksen 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu neuvoston päätös on tehty. 7. Artiklakohtaiset huomautukset I osasto - Yleiset säännökset 1 artikla Tässä artiklassa määritellään asetuksen kohde eli henkilöiden toimesta tapahtuvaa rajojen ylittämistä koskevan säännöstön määrittely. Säännöstö koskee sekä ulkorajojen valvontaa (II osasto ja liitteet) että sisärajoilla tehtävien henkilötarkastusten poistamista ja niiden uudelleen käyttöön ottamista tietyissä olosuhteissa (III osasto). 2 artikla Useimmat tässä artiklassa esitetyistä määritelmistä ovat peräisin Schengenin yleissopimuksen 1 artiklasta, joskin nykyisiä määritelmiä on eräissä tapauksissa katsottu aiheelliseksi selkeyttää tai kehittää tai täydentää niitä uusilla määritelmillä. Lisäksi määritelmät on mukautettu yhteisön terminologiaan (puhutaan esim. 'jäsenvaltioista' eikä 'sopimuspuolista'). Määritelmissä ja yleensä koko ehdotuksessa ilmaisua 'jäsenvaltiot' on luonnollisesti tulkittava ottaen huomioon yhtäältä Schengenin säännöstöstä tehty pöytäkirja silloin kun on kyse Schengenin säännöstön soveltamisesta Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa (ks. edellä 5 kohta) ja toisaalta liittymissopimuksen 3 artikla, jossa määrätään Schengenin säännöstön kaksivaiheisesta täytäntöönpanosta uusissa jäsenvaltioissa (ks. edellä 6 kohta). Lisäksi on otettava huomioon Islannin ja Norjan erityisasema Schengenin säännöstön soveltamisessa siten kuin sitä täsmennetään edellä 5 kohdassa. Perusteluissa käytetään puhtaasti käytännön sanelemista syistä ilmaisua 'Schengen-valtiot', kun tarkoitetaan niitä valtioita, jotka soveltavat Schengenin säännöstöä täysimääräisesti, perustamissopimusten ja niihin liitettyjen pöytäkirjojen mukaisesti. 'Sisärajojen' ja 'ulkorajojen' määritelmät perustuvat olennaisilta osin Schengenin yleissopimuksen 1 artiklaan, jossa sisärajoilla tarkoitetaan Schengen-valtioiden yhteisiä maarajoja, lentoasemia sisäisten lentojen osalta sekä meri- ja sisävesiliikenteen satamia säännöllisen lauttaliikenteen osalta. Ilmaisu 'sisävesiliikenteen satama' on lisätty, jotta voidaan kattaa myös tapaukset, joissa järveä ympäröi yksi tai useampi jäsenvaltio tai kolmas maa (esimerkiksi Bodensee, jota ympäröivät Saksa, Itävalta ja Sveitsi) [28]. [28] Riippumatta siitä, mihin tulokseen päädytään Sveitsin valaliiton kanssa käytävissä neuvotteluissa maan osallistumisesta Schengenin säännöstön soveltamiseen. Myös 'sisäisen lennon' määritelmä on peräisin Schengenin yleissopimuksen 1 artiklasta, ja sillä tarkoitetaan lentoa, jonka lähtö- ja kohdeasema sijaitsevat Schengen-valtioiden alueella. 'Säännöllisen lauttaliikenteen' määritelmä on lisätty, koska se sisältyy 'sisärajojen' määritelmään. Se perustuu meriliikenteen valvontaa koskevassa yhteisen käsikirjan osassa (II osan 3.4.1.5 kohta) olevaan määritelmään, joskin sitä on yhdenmukaistettu nykyisen yhteisön oikeuden kanssa [29]. [29] Direktiivi 2002/6/EY, annettu 18 päivänä helmikuuta 2002, yhteisön jäsenvaltioiden satamiin saapuvia ja/tai satamista lähteviä aluksia koskevista ilmoitusmuodollisuuksista (EYVL L 67, 9.3.2002, s. 31) ja neuvoston direktiivi 98/41/EY, annettu 18 päivänä kesäkuuta 1998, yhteisön jäsenvaltioiden satamiin tai satamista liikennöivillä matkustaja-aluksilla olevien henkilöiden rekisteröinnistä (EYVL L 188, 2.7.1998, s. 35). 'Kolmannen maan kansalaisen' käsite on määritelty siten, että EY:n perustamissopimuksen 17 artiklan 1 kohdassa esitetyn määritelmän mukaiset unionin kansalaiset suljetaan asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Määritelmä käsittää siten myös pakolaiset ja kansalaisuudettomat henkilöt. Määritelmä 'kolmannen maan kansalainen, joka on määrätty maahantulokieltoon' on peräisin Schengenin yleissopimuksen 1 artiklasta. Sillä tarkoitetaan niitä kolmansien maiden kansalaisia, joille on määrätty yleissopimuksen 96 artiklan nojalla maahantulokielto Schengen-valtioihin Schengenin tietojärjestelmässä. Käsite 'vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluva henkilö' ei esiinny Schengenin yleissopimuksessa. Sillä tarkoitetaan: - EY:n perustamissopimuksen 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja unionin kansalaisia sekä sellaisia kolmansien maiden kansalaisia, jotka ovat oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen EU:n alueella käyttävän unionin kansalaisen perheenjäseniä. Tässä viitataan Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella 29 päivänä huhtikuuta 2004 annettuun direktiiviin 2004/38/EY, jossa täsmennetään yksityiskohtaisesti näiden henkilöryhmien oikeudet (ks. 3 artiklaa koskevat huomautukset). - sellaisia kolmansien maiden kansalaisia ja heidän perheenjäseniään heidän kansalaisuudestaan riippumatta, joilla on yhtäältä yhteisön ja sen jäsenvaltioiden ja toisaalta kyseisten kolmansien maiden välillä tehtyjen sopimusten perusteella unionin kansalaisten kanssa yhtäläinen oikeus vapaaseen liikkuvuuteen. Tällä tarkoitetaan erityisesti Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolina olevien valtioiden ja Sveitsin valaliiton kansalaisia. 'Rajanylityspaikan' määritelmä on peräisin Schengenin yleissopimuksen 1 artiklasta. Sillä tarkoitetaan kaikkia erityyppisillä rajoilla sijaitsevia vahvistettuja rajanylityspaikkoja. 'Rajavalvonnan' määritelmä perustuu Schengenin yleissopimuksen 1 artiklan määritelmään, ja sillä tarkoitetaan rajoilla tapahtuvaa valvontaa, joka suoritetaan ainoastaan rajanylitysaikeiden perusteella. Merkityksen ja soveltamisalan selkeyttämiseksi on syytä korostaa, että 'rajavalvonnalla' yleensä tarkoitetaan sekä - rajanylityspaikoilla tehtäviä henkilötarkastuksia, että - rajanylityspaikkojen välisellä rajaosuudella suoritettavaa valvontaa. Asetuksessa vahvistetaan 'rajavartijan' määritelmä. Tarkoituksena on yksinkertaistaa viittauksia erilaisiin kansallisiin viranomaisiin, joiden tehtäviin rajavalvonta kuuluu kansallisen lainsäädännön nojalla. 'Paikallisen rajaliikenteen' määritelmä ei esiinny Schengenin yleissopimuksessa, vaan siltä osin viitataan paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn käyttöönotosta jäsenvaltioiden maaulkorajoilla tehdyn asetusehdotuksen 3 artiklaan (tätä komission ehdotusta ei ole vielä hyväksytty, ks. KOM(2003) 502 lopullinen, 2003/0193(CNS)). 'Liikenteenharjoittajan' määritelmä on otettu sellaisenaan Schengenin yleissopimuksen 1 artiklasta. Sillä tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka harjoittaa ammattimaisesti henkilöiden kuljetusta eri liikennevälineiden avulla. 'Oleskeluluvan' määritelmä on sama kuin kolmansien maiden kansalaisten oleskeluluvan yhtenäisestä kaavasta annetun asetuksen (EY) N:o 1030/2002 [30] 1 artiklan 2 kohdassa. Kyseinen määritelmä puolestaan perustuu Schengenin yleissopimuksen 1 artiklassa esitettyyn määritelmään, johon on väärinkäsitysten välttämiseksi lisätty, että 'oleskeluluvalla' ei tarkoiteta esim. viisumeja. Asetuksen (EY) N:o 1030/2002 1 artiklan 2 kohdan a alakohdan iii luetelmakohdassa suljetaan kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle eräät oleskeluluvat, joita myöntävät sellaiset jäsenvaltiot, jotka eivät sovella Schengenin säännöstön 21 artiklan määräyksiä (ja erityisesti Yhdistynyt kuningaskunta, joka kuitenkin soveltaa asetusta (EY) N:o 1030/2002). Tätä luetelmakohtaa ei kuitenkaan ole sisällytetty tähän asetukseen, koska se ei ole sen tavoitteiden kannalta olennainen. [30] EYVL L 157, 15.6.2002, s. 1. Kolme viimeistä määritelmää ovat peräisin nykyisen yhteisen käsikirjan II osan 3.4.1 kohdasta. 3 artikla Tässä artiklassa määritellään ehdotuksen soveltamisala: sitä sovelletaan kaikkiin jonkin jäsenvaltion rajan ylittäviin henkilöihin, mutta se ei vaikuta määrättyjen henkilöryhmien oikeuksiin, jotka perustuvat muihin yhteisön oikeuden säädöksiin. Jo Schengenin yleissopimuksen 134 artiklassa (joka menetti merkityksensä 1. toukokuuta 1999) todetaan, että yleissopimuksen määräyksiä sovelletaan "ainoastaan siltä osin kuin ne ovat yhteisöoikeuden mukaisia". 'Yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvien henkilöiden' osalta tämä merkitsee sitä, että tämä asetus ei vaikuta Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella 29 päivänä huhtikuuta 2004 annetun direktiivin 2004/38/EY säännöksiin eikä henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta eräiden kolmansien maiden kanssa tehtyihin sopimuksiin (ks. edellä 2 artiklaa koskevat huomautukset). Edellä mainitun direktiivin 5 artiklassa säädetään mm., että unionin kansalaisilla on oikeus tulla toisen jäsenvaltion alueelle, kun heillä on mukanaan voimassa oleva henkilötodistus tai passi (heidän perheenjäsenensä, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, voivat tulla toisen jäsenvaltion alueelle, kun heillä on mukanaan voimassa oleva passi, minkä lisäksi heiltä voidaan tarvittaessa vaatia viisumi, joka on myönnettävä heille ilmaiseksi, ja viisumin myöntämistä on kaikin tavoin helpotettava). Näin ollen unionin kansalaisille ja muille vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluville henkilöille voidaan tehdä 6 artiklassa tarkoitettu perusteellinen tarkastus vain kun on syytä epäillä, että kyseinen henkilö voi aiheuttaa todellisen, ajankohtaisen ja riittävän vakavan uhkan jäsenvaltion yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle tai kansanterveydelle. Tämä koskee myös maahanpääsyn epäämistä (tämän asetuksen 11 artikla): yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvilta henkilöiltä voidaan evätä maahanpääsy vain jos he muodostavat vakavan uhkan yleiselle järjestykselle ja turvallisuudelle tai kansanterveydelle siten kuin edellä mainitun direktiivin 27 artiklassa tarkoitetaan. Kyseinen direktiivi koskee myös niitä yksityiskohtaisia sääntöjä ja menettelyllisiä takeita, joita sovelletaan niihin vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluviin henkilöihin, joilta on evätty maahanpääsy. Pakolaisten ja kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden oikeuksia koskevalla viittauksella tarkoitetaan ensinnäkin oikeuksia, joista määrätään Genevessä 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyssä pakolaisten oikeusasemaa koskevassa yleissopimuksessa, sellaisena kuin se on muutettuna New Yorkissa 31 päivänä tammikuuta 1967 tehdyllä pöytäkirjalla, ja kansainvälistä suojelua koskevissa yhteisön oikeuden säädöksissä, jotka on jo hyväksytty tai joiden hyväksyminen on vireillä. Viittauksella unionin alueella pitkään oleskelleisiin kolmansien maiden kansalaisiin (direktiivissä 2003/109/EY tarkoitetussa merkityksessä) pyritään erityisesti suojaamaan kyseisestä direktiivistä johtuvat oikeudet siltä osin kuin unionin alueella pitkään oleskelleille kolmansien maiden kansalaisille myönnetään oikeus oleskella muiden jäsenvaltioiden alueella suotuisammin edellytyksin kuin muille kolmansien maiden kansalaisille. II osasto - Ulkorajat 4 artikla Tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa toistetaan Schengenin yleissopimuksen nykyinen 3 artiklan 1 kohta sekä yhteisen käsikirjan (I osan) 1.3, 1.3.1, 1.3.2 ja 1.3.3 kohta. Näissä säännöksissä säädetään yleisperiaatteesta, jonka mukaan ulkorajat voidaan ylittää ainoastaan vahvistetuilla rajanylityspaikoilla niiden vahvistettuina aukioloaikoina, ja tähän periaatteeseen sovellettavista poikkeuksista, jotka koskevat esimerkiksi paikallista rajaliikennettä, huviveneilyä ja rannikkokalastusta tai maissa käyviä merimiehiä. Artiklaan on myös lisätty selvitys olemassa olevasta käytännöstä, eli mahdollisuudesta ottaa käyttöön erityisiä rajanylityspaikkoja paikallisen rajaliikenteen tarpeita varten. Tämä säännös on yhdenmukainen paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn käyttöönotosta annetun komission säädösehdotuksen kanssa (KOM(2003) 502 lopullinen). Luettelo kaikista vahvistetuista rajanylityspaikoista esitetään tämän asetuksen liitteessä I (nykyinen yhteisen käsikirjan liite 1). Artiklan 3 kohta perustuu Schengenin yleissopimuksen 3 artiklan 2 kohtaan, joka koskee ulkorajojen luvattomasta ylittämisestä määrättäviä seuraamuksia. Sanamuotoa on kuitenkin yhdenmukaistettu yhteisön oikeuden kanssa periaatetta silti muuttamatta. Kohtaan on myös lisätty viittaus kansainvälistä suojelua koskeviin kansainvälisiin velvoitteisiin. Tällä tarkoitetaan erityisesti pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen 31 artiklaa, jossa nimenomaan kielletään ryhtymästä rankaisutoimenpiteisiin laittoman maahan saapumisen tai oleskelun johdosta niitä pakolaisia kohtaan, jotka tulevat suoraan maasta, missä heidän elämänsä tai vapautensa on ollut uhattuna ja jotka ovat luvatta tulleet tai luvatta oleskelevat vastaanottavan valtion alueella, kuitenkin edellyttäen, että nämä ilmoittautuvat viipymättä viranomaisille ja esittävät hyväksyttäviä syitä laittomalle saapumiselleen tai oleskelulleen. 5 artikla Artiklan 1 kohdassa toistetaan samat maahantulon edellytykset kuin Schengenin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa. On syytä korostaa, että jäsenvaltio, jonka rajalle kolmannen maan kansalainen tulee, on vastuussa maahantulotarkastuksen suorittamisesta paitsi oman etunsa myös kaikkien muiden Schengen-valtioiden edun vuoksi, koska Schengen-alueen sisällä ei rajatarkastuksia enää suoriteta. Tämän vuoksi esimerkiksi sitä, aiheuttaako tietty henkilö uhkan yleiselle järjestykselle ja sisäiselle turvallisuudelle, on arvioitava kaikkien Schengen-valtioiden edun mukaisesti, ensinnäkin tarkistamalla SIS-ilmoitukset mutta myös vaihtamalla toimivaltaisten viranomaisten kanssa muita tarvittavia tietoja. Schengenin yleissopimuksessa mainittuihin maahantuloedellytyksiin on lisätty edellytys, jonka mukaan henkilö ei saa muodostaa uhkaa kansanterveydelle. Tätä perustetta pidetään tietyissä rajoitetuissa tapauksissa pätevänä syynä evätä unionin kansalaisen maahantulo (direktiivi 64/221/ETY). Edellytys toistetaan myös Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella 29 päivänä huhtikuuta 2004 annetussa direktiivissä 2004/38/EY, jossa myös täsmennetään tämän edellytyksen soveltamista koskevat säännöt. Kansanterveyttä koskeva edellytys on otettu tähän asetukseen, jotta nämä säädökset olisivat yhdenmukaisia ja jotta voitaisiin välttää eroavuudet unionin kansalaisten ja kolmansien maiden kansalaisten kohtelussa. Ulkorajojen ylittämiseen oikeuttavat asiakirjat määritellään toimeenpanevan komitean 28. huhtikuuta 1999 tekemissä päätöksissä SCH/Com-ex (98)56 ja SCH/Com-ex (99)14 [31]. Päätöksissä vahvistetaan luettelo matkustusasiakirjoista, jotka oikeuttavat ylittämään ulkorajat ja joihin voidaan liittää viisumi. Neuvoston pääsihteeristö päivittää luetteloa säännöllisesti. [31] EYVL L 239, 22.9.2000, s. 207 ja 298. Artiklan 2 kohdassa viitataan liitteeseen II, jossa mainitaan ne todistusasiakirjat, joiden avulla tarkistetaan 1 kohdassa tarkoitettujen edellytysten täyttyminen. Nämä todistusasiakirjat liittyvät lyhyttä jäsenvaltioissa oleskelua koskeviin maahantuloedellytyksiin, eikä niitä tietenkään pidä vaatia sellaisilta kolmansien maiden kansalaisilta, joilla on jonkin jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva oleskelulupa. Nykyisiin luokitteluihin (työmatka, matkailu jne.) lisätään kohta, joka koskee paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn piiriin kuuluvilta henkilöiltä vaadittavia todistusasiakirjoja. Tämä liittyy komission esittämiin asetusehdotuksiin, jotka koskevat paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn käyttöönottoa (KOM(2003) 502 lopullinen). Ehdotuksissa mainitaan maahantuloedellytysten yhteydessä, että paikallisen rajaliikenteen piiriin kuuluvien henkilöiden on esitettävä "asiakirjat, jotka osoittavat, että he asuvat raja-alueella ja että heillä on esimerkiksi perhesuhteiden tai yhteiskunnallisten, kulttuuristen tai taloudellisten syiden nojalla perusteltu syy ylittää raja toistuvasti". Näyttäisi siten olevan tarpeen täsmentää edes esimerkinomaisesti, minkätyyppisiä asiakirjoja raja-alueen asukkailta voidaan vaatia paikallisen rajaliikenteen yhteydessä. Lisäksi on vielä lisätty kohta, jonka mukaan sellaisilla kolmansien maiden kansalaisilla, jotka tarvitsevat viisumin, on oltava myös matkavakuutus. Tämä säännös perustuu kohtaan, joka on lisätty yhteiseen käsikirjaan äskettäin matkasairausvakuutuksesta tehdyllä neuvoston päätöksellä (päätös 2004/17/EY, 22.12.2003). Artiklan 3 kohta koskee toimeentuloon tarvittavien varojen arviointiperusteita. Siinä viitataan liitteeseen III (nykyisen yhteisen käsikirjan liite 10), joka koskee kansallisten viranomaisten vuosittain vahvistamia ohjeellisia toimeentulovaroja. Artiklan 4 kohdassa esitetty periaate ei varsinaisesti sisälly Schengenin yleissopimuksen 5 artiklaan, mutta se voidaan johtaa yleissopimuksen 21 artiklasta (jonka mukaan jonkin Schengen-valtion myöntämän oleskeluluvan haltija voi liikkua muissa Schengen-valtioissa kolmen kuukauden ajan). Lisäksi periaate mainitaan nykyisen yhteisen käsikirjan II osan 6.2 kohdassa. Artiklan 5 kohdassa toistetaan Schengenin yleissopimuksen 5 artiklan 3 kohdan määräykset, jotka koskevat kauttakulkuoikeuden myöntämistä sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, joilla on jonkin Schengen-valtion myöntämä oleskelulupa tai paluuviisumi, vaikka he eivät täyttäisikään maahantuloedellytyksiä, edellyttäen että heitä ei mainita sen valtion kansallisissa ilmoituksissa, jonka kautta he haluavat matkustaa. Artiklan 7 kohdassa täsmennetään, että luettelo 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuista oleskeluluvista ja lupa-asiakirjoista käsittää sekä kaikki ne oleskeluluvat, jotka jäsenvaltiot myöntävät oleskeluluvan yhtenäisestä kaavasta annetun asetuksen (EY) N:o 1030/2002 mukaisesti (12. elokuuta 2004 alkaen), että yhteisen konsuliohjeiston liitteessä 4 mainitut oleskeluluvat ja lupa-asiakirjat sekä paluuviisumit. 6 artikla Tässä artiklassa määritellään rajatarkastusten suorittamista koskevat yhdenmukaiset periaatteet. Siinä toistetaan olennaisilta osin Schengenin yleissopimuksen 6 artiklan 1 ja 2 kohta sekä nykyisen yhteisen käsikirjan II osan 1.2 kohta. Artiklan 2 kohdassa säädetään, että kaikilta jäsenvaltion ulkorajan ylittäviltä henkilöiltä, myös unionin kansalaisilta, on tarkastettava ainakin matkustusasiakirjat heidän henkilöllisyytensä varmistamiseksi. Lisäksi säädetään, että tarkastus on suoritettava kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että se voi koskea myös rajan ylittävän henkilön hallussa olevia ajoneuvoja ja tavaroita. On kuitenkin syytä korostaa, että tässä asetuksessa tarkoitettujen, ulkorajan ylittävän henkilön hallussa olevia ajoneuvoja ja tavaroita koskevien tarkastusten tarkoituksena on ainoastaan tarkistaa 5 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttyminen ja erityisesti ehkäistä laiton maahanmuutto (esimerkiksi varmistamalla, ettei ajoneuvoon ole piilotettu laittomia maahanmuuttajia) sekä torjua jäsenvaltioiden sisäiselle turvallisuudelle ja yleiselle järjestykselle mahdollisesti aiheutuvat uhkat (esimerkiksi varmistamalla, ettei kyseisellä henkilöllä ole hallussaan aseita tai muita vaarallisia esineitä). Tämä ei tietenkään estä suorittamasta muunlaisia tarkastuksia (esim. tullitarkastuksia tai eläinten tai kasvien terveyden suojeluun liittyviä tarkastuksia) asiaa koskevan kansallisen tai yhteisön lainsäädännön nojalla. Lisäksi kolmansien maiden kansalaisille on tehtävä sekä maahantulon että maastapoistumisen yhteydessä perusteellinen tarkastus (3 kohta), jossa voidaan tarkistaa jäsenvaltioiden alueelle tulon syyt ja varmistaa, etteivät he muodosta uhkaa jäsenvaltioiden yleiselle järjestykselle, sisäiselle turvallisuudelle ja kansanterveydelle. Kuten on jo todettu (ks. 3 artiklaa koskevat huomautukset), vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluville henkilöille ei siis tarvitse tehdä perusteellista tarkastusta paitsi jos on syytä epäillä, että kyseinen henkilö voi aiheuttaa todellisen, ajankohtaisen ja riittävän vakavan uhkan jäsenvaltion yleiselle järjestykselle, sisäiselle turvallisuudelle tai kansanterveydelle. Artiklan 4 kohdassa viitataan liitteeseen IV, jossa esitetään henkilötarkastuksia koskevat käytännön menettelytavat. 7 artikla Tässä artiklassa toistetaan muutettuna Schengenin yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan e alakohta. Uusi sanamuoto ja erityisesti rajoitus, jonka mukaan tarkastuksia voidaan lieventää ainoastaan "poikkeuksellisten ja odottamattomien olosuhteiden vuoksi", perustuu komission ehdotukseen, joka koskee velvollisuutta leimata järjestelmällisesti kolmansien maiden kansalaisten matkustusasiakirjat (KOM(2003) 664, 6.11.2003). Mahdollisuus, jonka mukaan kolmansien maiden kansalaiset voivat saada matkustusasiakirjansa leimattua myös lievennettyjen tarkastusten yhteydessä, perustuu niin ikään edellä mainittuun ehdotukseen. Artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että tarkastusten lieventämistä ja niiden tärkeysjärjestyksen määrittämistä koskevat käytännön menettelytavat esitetään liitteessä V. Samoin kuin nykyisten määräysten mukaan, maahantuloliikenteen tarkastus on edelleen ensisijainen maasta lähtevän liikenteen tarkastukseen nähden. 8 artikla Kyseessä on uusi artikla, jossa vahvistetaan horisontaaliset määräykset erillisten jonojen käyttöönottamisesta rajanylityspaikoilla ja opasteisiin tehtävistä vähimmäismerkinnöistä. Tätä nykyä velvollisuus ottaa käyttöön erilliset tarkastuspisteet, jotta voidaan erottaa toisistaan vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvat henkilöt ja kolmansien maiden kansalaiset, koskee päätöksen SCH/Com-ex(94) 17, rev 4 [32], mukaisesti ainoastaan kansainvälisiä lentokenttiä. Samassa päätöksessä säädetään myös yhdenmukaisista vähimmäisopasteista, joiden avulla EU:n kansalaiset ja EU:n ulkopuolisten maiden kansalaiset voidaan erottaa toisistaan. Merirajojen ja erityisesti lauttamatkustajien tarkastusten osalta yhteisen käsikirjan II osan 3.4.4.5 kohdassa säädetään, että "infrastruktuuri on mahdollisuuksien mukaan järjestettävä" niin, että EU:n ja ETA:n kansalaiset voidaan tarkastaa erillään kolmansien maiden kansalaisista. Nykyisessä säännöstössä ei säädetä mitään maarajojen infrastruktuurista. [32] EYVL L 239, 22.9.2000, s. 168. Tämä uusi artikla perustuu siten voimassa oleviin säännöksiin, minkä lisäksi siinä otetaan huomioon neuvoston rajatyöryhmässä vuonna 2003 tehty työ ja erityisesti ehdotus neuvoston päätökseksi ulkoisilla rajanylityspaikoilla käytettävissä opasteissa käytettävien vähimmäismerkintöjen määrittämisestä [33] sekä neuvoston päätelmät ulkorajojen ylityspaikkojen erillisistä tarkastustiloista [34]. [33] Neuvoston asiakirja N:o 16184/03 FRONT 186 COMIX 769. [34] Neuvoston asiakirja N:o 8498/03. Tässä säilytetään velvollisuus käyttää kansainvälisillä lentokentillä erillisiä jonoja. Sen sijaan jäsenvaltioiden meri- ja maarajojen ylityspaikoilla erilliset jonot ovat edelleen valinnaisia. Erityismääräykset, joilla säädellään jonojen järjestämistä maarajoilla, esitetään liitteessä X (ks. asiaa koskevat huomautukset jäljempänä). Opasteiden vähimmäismerkintöjen osalta toistetaan edellä mainitun päätösehdotuksen sisältö, jotta voidaan ottaa huomioon tarve sisällyttää vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin myös sveitsiläiset ja heidän perheenjäsenensä, henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta Sveitsin valaliiton kanssa tehdyn, 1. kesäkuuta 2002 voimaan tulleen sopimuksen mukaisesti. Huomattakoon, että vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvat henkilöt voivat käyttää myös muita tarkastuspisteitä, joita ei enää merkitä opasteella "NON UE/EEE" vaan opasteella "TOUS PASSEPORTS". Opasteiden mallit esitetään liitteessä VI. Jäsenvaltioiden on muutettava kaikki rajanylityspaikkojen opasteet 31. toukokuuta 2009 mennessä. Tässä säädettyjä vähimmäismerkintöjä on kuitenkin noudatettava jo aiemmin, jos opasteita uusitaan tai jos rajanylityspaikoille asennetaan uusia opasteita. Tästä mainitaan myös edellä mainitussa ehdotuksessa. Tämän artiklan soveltaminen on valinnaista niiden jäsenvaltioiden rajoilla, jotka eivät vielä ole luopuneet tarkastuksista yhteisillä rajoillaan Schengenin säännöstön kaksivaiheisen täytäntöönpanomenettelyn vuoksi. Näin pyritään välttämään kohtuuttomien investointien vaatiminen jäsenvaltioilta rajoilla, jotka ovat luonteeltaan vain "väliaikaisia" ulkorajoja. 9 artikla Matkustusasiakirjojen leimaamisesta säädetään tätä nykyä yhteisen käsikirjan II osan 2.1 kohdassa. Edellä mainitun ehdotuksen mukaisesti otetaan käyttöön velvollisuus leimata matkustusasiakirjat "järjestelmällisesti" maahantulon yhteydessä (1 kohta). Artiklan 2 kohdassa säädetään kolmansien maiden kansalaisten matkustusasiakirjojen leimaamista koskevaan periaatteeseen tehtävistä poikkeuksista: yhteisen käsikirjan II osan 2.1.1, 2.1.5 ja 2.1.6 kohdassa säädettyjen poikkeusten lisäksi säädetään, että paikallisen rajaliikenteen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden matkustusasiakirjoja ei tarvitse leimata, jotta säännös olisi yhdenmukainen edellä mainittujen paikallista rajaliikennettä ja leimaamista koskevien ehdotusten kanssa. Artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että maastapoistumisleima on merkittävä järjestelmällisesti sellaisiin asiakirjoihin, joissa on oleskelun kokonaiskestoa koskevan rajoituksen sisältävä toistuvaisviisumi. Artiklan 4 kohdassa viitataan liitteeseen VII, jossa esitetään leimaamista koskevat käytännön menettelytavat. Itse leimaamista sekä leiman muotoa ja ominaisuuksia ei ole muutettu. Asetukseen on kuitenkin otettu säännöksiä, joissa toistetaan 5.-6. kesäkuuta 2003 kokoontuneen oikeus- ja sisäasioiden neuvoston päätelmät yhteisen maahantulo- ja maastapoistumisleiman erityisistä turvaominaisuuksista (neuvoston asiakirja N:o 9390/03 FRONT 60 COMIX 308). Niissä säädetään mm., että leimojen tarkistusnumerot on vaihdettava usein ja että yhden tarkistusnumeron olisi oltava voimassa enintään kuukausi. Lisäksi säädetään leimojen tarkistusnumeroita sekä hävinneitä ja varastettuja leimoja koskevien tietojen vaihtamisesta. Erityisesti rajanylityspaikoilla käytettävien leimojen turvatunnuksia koskeva tietojenvaihto tapahtuu kansallisten yhteyspisteiden välityksellä (ks. neuvoston asiakirja N:o 7221/03 FRONT 23 COMIX 147 (EU RESTREINT)). 10 artikla Tämä artikla koskee rajanylityspaikkojen välisellä rajaosuudella suoritettavaa valvontaa ja perustuu Schengenin yleissopimuksen 6 artiklan 3 kohtaan sekä yhteisen käsikirjan II osan 2.2 kohtaan. Tässä artiklassa myös täsmennetään, että tällaisen valvonnan täytäntöönpanoa varten mahdollisesti tarvittavat menettelysäännöt vahvistetaan tämän asetuksen 30 artiklassa tarkoitetun komitologiamenettelyn mukaisesti. 11 artikla Tämän artiklan 1 kohdassa toistetaan Schengenin yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohta, joka koskee maahantulon epäämistä sellaisilta kolmansien maiden kansalaisilta, jotka eivät täytä tämän asetuksen 6 artiklassa säädettyjä edellytyksiä. Lisäksi säädetään, että jäsenvaltio voi poikkeuksellisesti myöntää tällaiselle henkilölle maahantuloluvan vain sen omalle alueelle humanitaarisista syistä tai erityisesti turvapaikkaan liittyvien kansainvälisten velvoitteiden tai kansallisen edun vuoksi. Artiklan 2 kohdassa säädetään tilanteesta, jossa henkilö, jolla ei ole viisumia - ja joka siten ei täytä yhtä maahantulon edellytyksistä - mutta joka kuitenkin täyttää edellytykset viisumin myöntämiselle rajalla asetuksen (EY) N:o 415/2003 1 artiklan mukaisesti. Tällainen voi olla erityisesti tilanne, jossa asianomainen henkilö ei ole voinut hakea viisumia etukäteen odottamattomien ja pakottavien syiden vuoksi, edellyttäen että hän täyttää kaikki muut maahantulon edellytykset ja että hänen paluunsa lähtö- tai kauttakulkumaahan on taattu. Huomattakoon, että yhteisen käsikirjan II osan 5 ja 5.1 kohta on korvattu asetuksen (EY) N:o 415/2003 voimaantulon seurauksena viittauksella kyseiseen asetukseen. Artiklan 3 kohdassa toistetaan yhteisen käsikirjan II osan 1.4.1 ja 1.4.2 kohta. Siihen on myös lisätty viittaus liitteessä VIII olevassa B osassa esitettyyn yhdenmukaiseen lomakkeeseen, jolla kolmannen maan kansalainen ilmoittaa saaneensa maahantulon epäämistä koskevan päätöksen. Saman liitteen A osassa esitetään maahantulon epäämistä koskevat käytännön menettelytavat. Artiklan 4 kohdassa määrätään rajavartijoiden velvollisuudesta estää sellaisten kolmansien maiden kansalaisten maahantulo, joille on annettu maahantulokielto. 12 artikla Tässä artiklassa toistetaan Schengenin yleissopimuksen 6 artiklan 4 ja 5 kohta, joissa jäsenvaltiot velvoitetaan sijoittamaan tarkastusten ja valvonnan suorittamiseen "riittävästi asianmukaista henkilökuntaa", minkä lisäksi säädetään, että myös "resurssien" on oltava asianmukaisia, jotta jäsenvaltiot voivat varmistaa valvonnan korkean tason ulkorajoillaan. 13 artikla Tämän artiklan 1 kohdassa toistetaan yhteisen käsikirjan II osan 1.1.1 ja 1.1.2 kohta. Siinä täsmennetään, että rajavartijat suorittavat tässä asetuksessa tarkoitettua rajavalvontaa kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että heillä on kansallisen lainsäädännön mukaiset valtuudet toteuttaa rikosoikeudellisia toimia. Artiklan 3 kohdassa mainitaan, että luettelo rajavartiotehtävistä vastaavista toimivaltaisista yksiköistä on asetuksen liitteessä IX (sen sijaan että se sisällytettäisiin itse säädökseen, kuten nykyisessä yhteisessä käsikirjassa). Uudessa 4 kohdassa säädetään, että silloin kun rajavartiotehtävät on kansallisen lainsäädännön mukaan uskottu useille eri kansallisille yksiköille, jäsenvaltioiden velvollisuutena on huolehtia niiden toiminnan koordinoinnista ja yhteistyöstä, mikä on välttämätöntä tehokkaiden henkilötarkastusten turvaamiseksi rajoilla. 14 artikla Tämä artikla korvaa Schengenin yleissopimuksen 7 artiklan sekä yhteisen käsikirjan II osan 4, 4.1 ja 4.2 kohdan, jotka koskevat jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä rajavalvonnan tehokkaan toimeenpanon varmistamiseksi. Sen sijaan että artiklassa toistettaisiin sanasta sanaan nykyiset säännökset, siinä viitataan tulevaan "Euroopan unionin jäsenvaltioiden operatiivisen ulkorajayhteistyön hallintavirastoon", jonka vastuulle tulevat sen perustamisen jälkeen kuulumaan jäsenvaltioiden operatiiviseen yhteistyöhön kuuluvat tehtävät, eli tietojenvaihto, ohjeiden yhdenmukaistaminen ja rajavartijoiden yhteinen koulutus, jäsenvaltioiden yhteisten operaatioiden koordinointi, yhteinen riskinarviointi sekä yhteisten teknisten laitteistojen hallinnointi. 15 artikla Tämä on uusi artikla, joka perustuu nykyiseen käytäntöön sekä oikeus- ja sisäasioiden neuvoston 27. ja 28. marraskuuta 2003 tekemiin päätelmiin [35], jotka koskevat joustavien yhteistyöjärjestelyjen ottamista käyttöön maarajoilla tehtävissä henkilötarkastuksissa Euroopan unionin laajentumisen jälkeen. [35] Ks. neuvoston asiakirja 15013/03 FRONT 164 COMIX 704, 19.11.2003. Schengenin säännöstön kaksivaiheisen täytäntöönpanomenettelyn vuoksi (ks. edellä 6 kohta) uudet jäsenvaltiot eivät ala soveltaa Schengenin säännöstöä täysimääräisesti heti liittymisestä alkaen, vaan henkilötarkastukset nykyisten ja uusien jäsenvaltioiden välisillä ja uusien jäsenvaltioiden keskinäisillä rajoilla säilytetään kunnes uudet jäsenvaltiot alkavat soveltaa Schengenin säännöstöä täysimääräisesti. Lisäksi on korostettava, että näillä ns. väliaikaisilla ulkorajoilla sovelletaan samaa menettelyä kuin Schengen-alueen ulkorajoilla. Tämän vuoksi 1 kohdassa säädetään, että ne jäsenvaltiot, jotka eivät sovella 18 artiklaa ja jotka eivät siis ole vielä luopuneet rajatarkastuksista yhteisillä maarajoillaan, voivat näiden tarkastusten poistamiseen asti suorittaa näillä rajoilla yhteisiä tarkastuksia tässä asetuksessa vahvistettujen, ulkorajoilla suoritettavia tarkastuksia koskevien periaatteiden ja edellytysten mukaisesti. Näiden yhteisten tarkastusten suorittamista koskevat yksityiskohtaiset käytännön menettelytavat voidaan määrittää näiden jäsenvaltioiden välillä tehtävissä kahdenvälisissä järjestelyissä, joista niiden on ilmoitettava komissiolle. 4 luku - Erityismenettelytavat tarkastusten yhteydessä ja erityisjärjestelyt 16 artikla Tässä artiklassa viitataan liitteeseen X, jossa vahvistetaan erityyppisillä rajoilla (maa-, ilma- ja merirajat) suoritettavia tarkastuksia koskevat erityismenettelytavat sekä jäsenvaltioiden ulkorajojen ylityksessä käytettäviä kulkuneuvoja koskevat erityissäännöt. Seuraavassa esitetään yksityiskohtaiset huomautukset tärkeimmistä muutoksista nykyisiin määräyksiin verrattuna. Maarajat Liitteessä X oleva 1.1 kohta koskee maantieliikenteen valvontaa, ja siinä toistetaan yhteisen käsikirjan II osan 3.1 kohta keskeisiltä osin. Tähän on lisätty säännöksiä mahdollisuudesta ottaa maarajojen tarkastuspisteissä käyttöön erilliset jonot 8. toukokuuta 2003 tehtyjen neuvoston päätelmien mukaisesti (ks. myös asiaa koskevia horisontaalisia määräyksiä koskevat huomautukset). Erillisten jonojen käyttöönottaminen maarajojen tarkastuspisteissä ei ole pakollista, vaan se on vaihtoehto, jonka jäsenvaltiot voivat toteuttaa, jos ne pitävät sitä aiheellisena ja olosuhteet (erityisesti paikalliset liikenneolot) sen sallivat. Lisäksi jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat milloin tahansa keskeyttää erillisten jonojen käytön "poikkeuksellisissa olosuhteissa" ja "kun liikenneolot ja infrastruktuuri" sitä edellyttävät (myös tämä perustuu edellä mainittuihin neuvoston päätelmiin). Silloin kun jäsenvaltio päättää käyttää maarajojen tarkastuspisteissä erillisiä jonoja, on kuitenkin käytettävä 8 artiklassa säädettyjä opasteita, joissa on yhdenmukaiset vähimmäismerkinnät. Jäsenvaltiot voivat myös ottaa käyttöön erilliset jonot paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn piiriin kuuluville henkilöille. Tämä on edellä mainittujen paikallista rajaliikennettä koskevien asetusehdotusten mukaista. Liitteessä olevassa 1.2 kohdassa säännellään rautatieliikenteen valvontaa. Siinä toistetaan yhteisen käsikirjan II osan 3.2 kohta. Tähän kohtaan ei ole tehty merkittäviä muutoksia, vaan ainoastaan muotoilua ja sanamuotoa on selkeytetty. Ilmarajat Liitteessä X olevassa 2 kohdassa toistetaan yhteisen käsikirjan II osan kohdat 3.3 ja 3.3.1-3.3.7 (lukuun ottamatta säännöksiä, jotka ovat menettäneet merkityksensä, tai tarpeettomasti toistuvia säännöksiä, kuten Schengenin yleissopimuksen 4 artikla ja esimerkit), päätöksen SCH/Com-ex (94) 17 rev 4 tietyt osat sekä rajatyöryhmän 5. kesäkuuta 2003 antamat suuntaviivat kansainvälisen siviililentoliikenteen tarkastusten tehokkuuden parantamisesta (yksityiskoneiden lentomatkustajat) [36]. [36] Neuvoston asiakirja N:o 8782/1/03 REV 1. 2.1 kohdassa säädetään kansainvälisten lentokenttien henkilötarkastuksissa noudatettavista menettelyistä. Jotta voidaan erottaa toisistaan sisäisten lentojen matkustajat, joita ei tarkasteta, ja muiden lentojen matkustajat, jotka on tarkastettava, on toteutettava käytännön järjestelyjä matkustajavirtojen erottamiseksi toisistaan. Tätä varten säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on yhdessä lentokenttäviranomaisten kanssa luotava tähän tarvittava infrastruktuuri. Käytännössä tämä voidaan hoitaa ottamalla käyttöön erilliset tarkastustilat tai ohjaamalla matkustajaliikenne eri terminaaleihin tms. Tässä luvussa määritellään paikka, jossa henkilöiden ja käsimatkatavaroiden tarkastukset on tehtävä erityisesti kun kyseessä on kauttakulkulento. Lisäksi täsmennetään, että henkilötarkastukset tehdään pääsääntöisesti lentokoneen ulkopuolella. Jäsenvaltioiden on toteutettava tätä varten tarvittavat toimenpiteet yhteisymmärryksessä ja yhteistyössä lentokenttäviranomaisten ja liikenteenharjoittajien kanssa, niin että liikenne voidaan ohjata tarkastusta varten varattuihin tiloihin. Lentokonehenkilöstön tarkastamista koskevat erityissäännöt täsmennetään liitteessä XI. Lopuksi säädetään, että jos kansainvälisellä lennolla olevan lentokoneen (tai ulkomaisen koneen) on force majeure -syistä, välittömän vaaran vuoksi tai viranomaisten määräyksestä laskeuduttava kentälle, joka ei ole vahvistettu rajanylityspaikka, se voi jatkaa lentoaan vasta saatuaan siihen luvan rajatarkastuksista vastaavilta toimivaltaisilta viranomaisilta. Henkilötarkastuksia koskevista säännöksistä ei missään tapauksessa saa poiketa. 2.2 kohdassa säädetään tarkastuksia koskevista erityismenettelyistä lentokentillä, joilla ei ole kansainvälisen lentokentän asemaa (laskeutumispaikka). Koska tällaisilla lentoasemilla on vähemmän liikennettä kuin kansainvälisillä lentokentillä, siellä ei yleensä tarvita järjestelyjä matkustajien ohjaamiseksi eri tiloihin eikä siellä ole tarpeen pitää jatkuvasti paikalla tarkastuksista vastaavia virkamiehiä. Tämä ei vaikuta yhteisistä siviili-ilmailun turvaamista koskevista säännöistä annetun asetuksen (EY) N:o 2320/2002 säännöksiin eikä etenkään jäsenvaltioiden velvollisuuteen huolehtia matkustajien turvatarkastuksista, jotta voidaan estää kiellettyjen esineiden tuominen turvavalvotuille alueille tai ilma-alukseen. Lisäksi on varmistettava, että tarkastuksista vastaava henkilöstö on tarvittaessa saapuvilla hyvissä ajoin. Lentokenttäviranomaisen on tätä varten ilmoitettava kansainvälisen lennon saapumisesta ja lähdöstä toimivaltaisille viranomaisille hyvissä ajoin etukäteen. 2.3 kohdassa toistetaan yksityislentokoneella (liitolentokoneet ja ultrakevyet lentokoneet mukaan luettuina) tehtäviä lentoja koskevat 3.3.5 ja 3.3.7 kohdan säännökset ottaen huomioon edellä mainitut rajatyöryhmän laatimat suuntaviivat kansainvälisen siviililentoliikenteen tarkastusten tehokkuuden parantamisesta. Nykyisten säännösten lisäksi säädetään, että lentokoneen kapteenin on toimitettava ennen lähtöä sekä kohde- että lähtöjäsenvaltion rajaviranomaisille ns. yleinen ilmoitus, johon sisältyy (kansainvälisen siviili-ilmailun yleissopimuksen liitteen 2 mukainen) lentosuunnitelma sekä matkustajaluettelo. Silloin kun kolmannesta maasta lähtenyt tai sinne matkalla oleva yksityislentokone tekee välilaskun toisen jäsenvaltion alueelle, tämän tulojäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on aina suoritettava maahantulotarkastus ja merkittävä edellä tarkoitettuun yleiseen ilmoitukseen maahantuloleima, jotta kohdejäsenvaltio tietää, että tulotarkastus on jo suoritettu. Jos yksityislentokoneen lähtö- tai kohdeasema on epäselvä eli jos ei ole varmuutta siitä, onko kyseessä sisäinen lento, henkilötarkastus on suoritettava joka tapauksessa. Tätä sovelletaan sekä kansainvälisiin lentokenttiin että laskeutumispaikkoihin. Lopuksi täsmennetään, että liitolentokoneita, ultrakevyitä lentokoneita, helikoptereita yms. koskevat järjestelyt määritellään kansallisessa lainsäädännössä ja tarvittaessa kahdenvälisissä sopimuksissa. Merirajat Tämä jakso ja erityisesti meriliikenteen valvontaa koskeva kohta (3.1) on vaatinut perusteellisia selvityksiä, sillä yhteisen käsikirjan nykyisten säännösten soveltaminen on aiheuttanut vaikeuksia, jotka liittyvät erityisesti Schengen-evaluointeihin. Tekstissä on otettu huomioon myös Euroopan unionin merirajoilla tehtäviä tarkastuksia koskevan toteutettavuustutkimuksen yhteydessä esitetyt huomautukset. Tutkimuksen laatinut CIVIPOL Conseil esitti päätelmänsä heinäkuussa 2003. Lisäksi näissä säännöksissä on otettu huomioon neuvoston 27. marraskuuta 2003 hyväksymä toimenpideohjelma Euroopan unionin jäsenvaltioiden merirajojen kautta tapahtuvan laittoman maahanmuuton torjumiseksi [37] ja jäsenvaltioiden asiantuntijoiden kanssa 4. joulukuuta 2003 pidetyssä epävirallisessa kokouksessa ehdotuksen tästä osasta käyty keskustelu. [37] Neuvoston asiakirja N:o 15445/03 FRONT 172 COMIX 731. 3.1 kohdassa toistetaan kokonaisuudessaan meriliikenteen valvontaa koskeva yhteisen käsikirjan osuus (nykyinen II osan 3.4 kohta). Kaikkia nykyisessä 3.4.1 kohdassa esitettyjä määritelmiä ei kuitenkaan ole katsottu aiheelliseksi toistaa (esim. 'meriliikenne', 'matkustaja', tai 'aluksen henkilöstö'). Muut määritelmät - 'säännöllinen lauttaliikenne', 'risteilyalus', 'huviveneily' ja 'rannikkokalastus' - on otettu 2 artiklaan. Liitteen X uuteen 3.2 kohtaan on koottu ne 3.4.4 kohdan alakohdat, joissa annetaan yksityiskohtaiset säännöt eri vesiliikennemuotoja varten. Kun otetaan huomioon sisä- ja ulkorajojen määritelmä (ks. tämän asetuksen 2 artikla), kaikki satamat ovat periaatteessa ulkorajoja. Kaikille aluksille on siis tehtävä sekä tulo- että lähtötarkastus, koska on mahdotonta tietää, mitä tapahtuu satamien ulkopuolella joko aluevesillä tai kansainvälisellä alueella (alukseen voi tulla tai sieltä voi poistua sekä henkilöitä että esineitä). Tiettyjen vesiliikennemuotojen luonne huomioon ottaen järjestelmällisistä tarkastuksista voidaan kuitenkin luopua. Yhteisen käsikirjan 3.4.4.1 kohtaa ei ole otettu tähän osaan, sillä kahden Schengen-sataman välisessä lauttaliikenteessä kyseessä on sisärajojen ylittäminen (eikä ulkorajojen). Liitteen 3.2.1-3.2.3 kohta koskee risteilyliikennettä. Nämä kohdat vastaavat nykyistä 3.4.4.2 kohtaa, jota on täydennetty sisällyttämällä siihen merirajojen kautta tapahtuvan laittoman maahanmuuton torjuntaa koskevassa toimenpideohjelmassa määritellyt suuntaviivat sekä risteilyaluksia koskevat Schengen-luettelon suositukset. Näiden alusten matkustajat tarkastetaan periaatteessa vain ensimmäisessä ja viimeisessä Schengen-alueella sijaitsevassa satamassa, mutta asetuksessa säädetään, että tarkastuksia voidaan suorittaa matkan aikana myös muissa satamissa, jos se katsotaan tarpeelliseksi laitonta maahanmuuttoa koskevan riskienarvioinnin perusteella. Lisäksi täsmennetään, mitä tehdään henkilöille, joilta on evättävä maahantulo Schengen-alueelle. Liitteen 3.2.4-3.2.7 kohta vastaa huviveneilyä koskevaa 3.4.4.3 kohtaa. Lisäksi tähän on otettu uusia säännöksiä, jotka ovat peräisin em. toimenpideohjelman ja Schengen-luettelon suosituksista. Huviveneille asetetaan velvollisuus ankkuroitua hyväksyttyyn maahantulosatamaan. Tästä voidaan poiketa vain poikkeus- tai force majeure -tapauksissa, jolloin asiasta on ilmoitettava valvontaviranomaisille. Tarkastuksessa viranomaisille luovutetaan asiakirja, joka sisältää aluksen tekniset tiedot ja aluksella olevien henkilöiden nimet. Näistä säännöistä voidaan joustaa sellaisten henkilöiden kohdalla, jotka ovat huviveneilyllä päiväseltään ja jotka satamaviranomaiset tuntevat, edellyttäen että laittomaan maahanmuuttoon liittyvät riskit arvioidaan. Liitteen 3.2.8-3.2.9 kohdassa säädetään rannikkokalastuksesta (nykyisen yhteisen käsikirjan 3.4.4.4 kohta) vastaavin muutoksin kuin edellä on esitetty. Sellaisia rannikkokalastusaluksia, jotka palaavat satamaan päivittäin tai lähes päivittäin, ei tarvitse tarkastaa järjestelmällisesti, edellyttäen että laittomaan maahanmuuttoon liittyvät riskit arvioidaan. Aluksen päällikön on ilmoitettava viranomaisille kaikista henkilöstön kokoonpanossa tapahtuvista muutoksista sekä aluksella mahdollisesti olevista matkustajista. Liitteen 3.2.10 kohta on lähes identtinen yhteisen käsikirjan 3.4.4.5 kohdan kanssa. Se koskee lauttaliikenteessä tehtäviä tarkastuksia. 3.3 kohtaa, joka koskee sisävesiliikennettä ja vastaa yhteisen käsikirjan II osan 3.5 kohtaa, ei ole muutettu. Merirajojen valvontaa koskevat säännökset koskevat periaatteessa soveltuvin osin myös tämäntyyppistä vesiliikennettä. 17 artikla Tässä artiklassa säädetään mahdollisuudesta ottaa käyttöön erityisiä tarkastusjärjestelyjä eräitä henkilöryhmiä varten, joita ovat mm. ilma-alusten lentäjät, merimiehet, diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijat, kansainvälisten järjestöjen henkilöstö sekä rajatyöntekijät ja alaikäiset. Nämä erityisjärjestelyt esitetään liitteessä XI. Kyseisessä liitteessä toistetaan osa nykyisen yhteisen käsikirjan II osan 6 kohdan säännöksistä, lukuun ottamatta 6.1 (unionin kansalaiset ja heidän perheenjäsenensä), 6.2 (kolmansien maiden kansalaiset, joilla on toisen jäsenvaltion myöntämä oleskelulupa), 6.3 (pakolaiset ja kansalaisuudettomat), 6.9 (ryhmämatkat) ja 6.10 kohtaa (rajalla tehty turvapaikkahakemus). 6.1 kohtaa ei ole toistettu, koska (kuten edellä on jo todettu) unionin kansalaisiin ja yleensä vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluviin henkilöihin sovellettavasta maahantuloa ja oleskelua koskevasta järjestelmästä säädetään jo yhteisön lainsäädännössä. Tässä yhteydessä ei siis ole tarpeen toistaa muihin yhteisön säädöksiin sisältyviä säännöksiä. Tämän asetuksen 3 artiklassa säädetään joka tapauksessa selkeästi, että tämän asetuksen säännökset eivät vaikuta vapaata liikkuvuutta koskevan yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvien henkilöiden oikeuksiin. 6.2 kohta on jo toistettu tämän asetuksen 6 artiklan 4 kohdassa. Tähän asetukseen ei ole otettu 6.3 kohtaa ensinnäkin siksi, että kolmansien maiden kansalaisten (pakolaiset ja kansalaisuudettomat henkilöt mukaan luettuina) matkustusasiakirjojen tunnustamista ei ole yhdenmukaistettu, vaan se kuuluu kunkin jäsenvaltion toimivaltaan. Nykyisten säännösten mukaan jäsenvaltioiden on ainoastaan annettava tätä koskevat päätöksensä tiedoksi neuvoston pääsihteeristölle [38] (sitä paitsi tätä yhteisen käsikirjan osaa ei ole saatettu ajan tasalle). Näiden henkilöryhmien viisumijärjestelyjä säännellään asetuksen (EY) N:o 539/2001 3 artiklalla, eikä näitä erityissäännöksiä ole tarpeen toistaa tässä. Sitä paitsi nykyisen yhteisen käsikirjan II osan 6.3.2 kohdan toinen kohta ("kansalaisuudettomien henkilöiden matkustusasiakirjan haltijalta vaaditaan viisumi maahanpääsemiseksi, ellei hänellä ole jonkin [Schengen-valtion] myöntämää oleskelulupaa") on ristiriidassa asetuksen (EY) N:o 539/2001 kanssa, koska kyseisen asetuksen 3 artiklan toisen luetelmakohdan mukaan tällaiset henkilöt voidaan vapauttaa viisumipakosta, jos kolmas maa, jossa he oleskelevat ja joka on myöntänyt heidän matkustusasiakirjansa, on vapautettu viisumipakosta. [38] Ks. luettelo matkustusasiakirjoista, jotka oikeuttavat ylittämään ulkorajat ja joihin voidaan liittää viisumi (em. toimeenpanevan komitean päätökset SCH/Com-ex (98)56 ja SCH/Com-ex (99)14, 28.4.1999). Tähän asetukseen ei ole otettu yhteisen käsikirjan 6.9 kohtaa, joka koskee mahdollisuutta lieventää tarkastuksia, kun kyseessä on ryhmämatka (ja erityisesti pyhiinvaeltaja- tai koululaisryhmä), koska se on ristiriidassa yleisen tarkastusjärjestelmän ja erityisesti sen velvollisuuden kanssa, jonka mukaan matkustusasiakirjat on leimattava järjestelmällisesti Schengen-alueelle tulon yhteydessä. Asetukseen ei ole otettu myöskään 6.10 kohtaa, koska se vaikuttaa tarpeettomalta; siinä vain täsmennetään, että kun ulkomaalainen hakee turvapaikkaa rajalla, sovelletaan asianomaisen jäsenvaltion kansallista lainsäädäntöä kunnes vastuu turvapaikkahakemuksen käsittelystä on ratkaistu. Sitä paitsi tämän asetuksen 3 artiklassa viitataan jo turvapaikkaa ja kansainvälistä suojelua koskeviin jäsenvaltioiden velvollisuuksiin. Sen sijaan asetukseen on otettu seuraavat osat: nykyinen 6.4 kohta, joka koskee ilma-alusten lentäjiä ja muita miehistön jäseniä (liitteen 1 kohta); merimiehiä koskeva nykyinen 6.5 kohta (2 kohta); nykyinen 6.6 ja 6.11 kohta, jotka koskevat diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijoita sekä eräiden kansainvälisten järjestöjen henkilöstöä (3 kohta); rajatyöntekijöitä koskeva nykyinen 6.7 kohta (4 kohta); ja alaikäisiä koskeva 6.8 kohta (5 kohta). Ilma-alusten lentäjät Ilma-alusten lentäjiä koskevaa 1 kohtaa ei ole olennaisesti muutettu suhteessa yhteisen käsikirjan 6.4 kohtaan, jossa säädetään sellaisia henkilöitä koskevasta erityisjärjestelystä, joilla on lentäjän lupakirja tai miehistön jäsenkortti. Erityisjärjestely perustuu 7 päivänä joulukuuta 1944 tehdyn siviili-ilmailua koskevan yleissopimuksen liitteeseen 9 ja erityisesti sen 3.74 ja 3.75 kohtaan. Sanamuotoa on kuitenkin muutettu tämän henkilöryhmän oikeuksien selkeyttämiseksi. Niihin kuuluu erityisesti mahdollisuus liikkua tehtävien hoidon yhteydessä pelkästään lentäjän lupakirjan tai miehistön jäsenkortin perusteella (siis ilman passia tai viisumia) sen kunnan alueella, johon lentokenttä kuuluu, sekä kaikilla jäsenvaltion alueella sijaitsevilla lentokentillä. Merimiehet Sen sijaan merimiehiä koskevaa 2 kohtaa on muutettu tuntuvasti verrattuna nykyisen yhteisen käsikirjan 6.5 kohtaan. Tarkoituksena on ollut selkeyttää sekä merkitystä että soveltamisalaa ja saattaa säännökset ajan tasalle kansainvälisellä tasolla tapahtuneen kehityksen kanssa (mm. 19. kesäkuuta 2003 allekirjoitettu uusi Geneven yleissopimus nro 185). Uudessa tekstissä säädetään, että merimiehet, joilla on vuoden 1965 Lontoon yleissopimuksen (FAL) ja Geneven yleissopimuksen nro 185 mukaisesti myönnetty merenkulkijain henkilöllisyystodistus (maininta merimieskirjasta on poistettu, koska se ei ole henkilötodistus eikä matkustusasiakirja), voivat oleskella maissa sen sataman paikkakunnalla, jossa heidän aluksensa poikkeaa, tai lähikunnissa ilmoittautumatta rajanylityspaikalla. Tämä edellyttää kuitenkin, että heidät on merkitty sen aluksen miehistöluetteloon, johon he kuuluvat, ja että luettelo on toimitettu tarkastettavaksi etukäteen. Lisäksi merimies on nähtävä (face to face) ennen kuin hän menee maihin, silloin kun maahanmuuttoon ja turvallisuuteen liittyvät riskit sitä edellyttävät. Sen sijaan viisumivaatimus on poistettu, koska siitä säädetään jo asetuksen (EY) N:o 539/2001 4 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa (sitä paitsi yhteisen käsikirjan eri kielitoisinnot poikkeavat tässä kohdassa toisistaan: tietyissä toisinnoissa viisumia edellytetään kaikissa tapauksissa, toisissa vain "tarvittaessa"). Vaatimus, jonka mukaan kaikki tämän asetuksen 5 artiklassa säädetyt maahantuloedellytykset on täytettävä, pidetään voimassa niiden merimiesten osalta, jotka aikovat oleskella satamien lähikuntien ulkopuolella. Erityistapauksissa voidaan kuitenkin poiketa sekä tästä periaatteesta että myös vaatimuksesta, jonka mukaan henkilöllä on oltava viisumi ja toimeentuloon tarvittavat varat. Merimiehille, joilla ei ole viisumia, voidaan myöntää viisumi rajalla asetuksen (EY) N:o 415/2003 säännösten mukaisesti. Viimeksi mainitulla asetuksella säännellään paitsi yleensä viisumin myöntämistä rajalla että erityisesti tämäntyyppisten viisumien myöntämistä kauttakulkumatkalla oleville merimiehille. Rajavartijoiden on joka tapauksessa tarkistettava, että tällaiset merimiehet täyttävät 5 artiklassa säädetyt muut maahantuloedellytykset eli että heillä on voimassa oleva matkustusasiakirja, ettei heitä ole määrätty maahantulokieltoon SIS-järjestelmässä ja etteivät he muodosta uhkaa jäsenvaltioiden yleiselle järjestykselle, sisäiselle turvallisuudelle tai kansanterveydelle. Lisäksi rajavartijoiden on tarkistettava tarvittaessa ja sikäli kuin se on mahdollista eräitä muita seikkoja, kuten asianomaisen laivanvarustajan tai laivanselvittäjän kirjallinen ilmoitus, toimivaltaisten diplomaatti- tai konsuliviranomaisten kirjallinen ilmoitus sekä poliisiviranomaisten tai mahdollisissa muiden toimivaltaisten viranomaisten suorittamissa erityistarkastuksissa saadut todisteet. Diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijat sekä eräiden kansainvälisten järjestöjen henkilöstö/jäsenet Artiklan 3 kohta kattaa sekä nykyisen diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijoita koskevan kohdan että eräiden kansainvälisten järjestöjen myöntämien asiakirjojen haltijoita koskevan järjestelyn, sillä kyseessä on kaksi henkilöryhmää, joihin sovelletaan samantapaista järjestelyä (järjestelmien erot on säilytetty). Tässä luvussa tarkoitetut kansainvälisten järjestöjen myöntämät asiakirjat ovat: Yhdistyneiden Kansakuntien (ja sen alajärjestöjen), Euroopan yhteisön ja Euratomin myöntämät kulkuluvat; Euroopan neuvoston pääsihteerin myöntämä laillisuustodistus, NATOn pääesikunnan myöntämät asiakirjat (sotilashenkilötodistus varustettuna matkamääräyksellä, matkustusluvalla tai henkilö- tai ryhmäkohtaisella palveluskäskyllä). Näihin ryhmiin kuuluvat henkilöt voivat nauttimiensa erioikeuksien ja vapauksien perusteella mm. saada suopeampaa kohtelua rajatarkastuksissa siten, että heidät asetetaan etusijalle muihin matkustajiin nähden. Heidän ei pääsääntöisesti myöskään tarvitse osoittaa, että heillä on toimeentuloon riittävät varat. Erikoisasema ei kuitenkaan automaattisesti vapauta heitä viisumivelvollisuudesta, vaan jäsenvaltiot voivat edelleen päättää diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijoiden viisumivapaudesta asetuksen (EY) N:o 539/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti. Lisäksi täsmennetään, että diplomaatti-, virka- ja virkamatkapassin haltijoilta ei missään tapauksessa saa evätä maahantuloa ilman, että rajavartija ilmoittaa siitä etukäteen toimivaltaisille kansallisille viranomaisille. Tämä koskee myös tapauksia, joissa asianomaisesta henkilöstä on merkintä SIS-järjestelmässä. Lisäksi 17 artiklan 2 kohdassa mainitaan diplomaattilähetystöjen ja konsuliedustustojen akkreditoidut jäsenet ja heidän perheensä, joilla on ulkoasiainministeriön myöntämä henkilötodistus. Tästä henkilötodistuksesta säädetään liitteessä XII (nykyinen yhteisen käsikirjan liite 13). Nämä henkilötodistukset vastaavat oleskelulupaa ja antavat (yhdessä voimassa olevan matkustusasiakirjan kanssa) haltijalleen oikeuden ylittää jäsenvaltioiden rajan ilman viisumia. Rajavartijat voivat luonnollisesti tarkastuksen yhteydessä vaatia asianomaista henkilöä osoittamaan diplomaattiasemansa tai sen, että häneen on sovellettava joitakin erioikeuksia, erivapauksia ja vapauksia. Epäselvissä tapauksissa voidaan myös tehdä lisätarkastuksia ottamalla yhteyttä toimivaltaiseen ulkoasiainministeriöön. Rajatyöntekijät Artiklan 4 kohdassa nykyiseen tekstiin, jonka mukaan rajatyöntekijöille on mahdollista tehdä vain satunnaisotantaan perustuvia tarkastuksia 8 kohdan mukaisesti, on lisätty periaate, jonka mukaan rajatyöntekijöihin on ilman eri toimenpiteitä sovellettava paikallista rajaliikennettä koskevaan järjestelyyn sisältyviä käytännön helpotuksia, kuten mahdollisuutta ylittää raja erityisistä rajanylityspaikoista tai erillisten jonojen kautta sekä vapautusta matkustusasiakirjojen leimaamisesta. Tämä perustuu siihen, että rajatyöntekijöihin ei voida soveltaa paikallista rajaliikennettä koskevia ehdotuksia, joilla säännellään vain lyhytaikaista oleskelua. Alaikäiset Alaikäisiä koskevassa 5 kohdassa (nykyinen 6.8 kohta) säädetään ensinnäkin, että heille on tehtävä samat tulo- ja lähtötarkastukset kuin aikuisillekin. Voimassa olevia säännöksiä on vahvistettu ottaen huomioon puheenjohtajavaltio Italian 2. lokakuuta 2003 esittämä aloite (asiakirja N:o 13124/03 FRONT 133 COMIX 588). Asetukseen on lisätty aikuisen seurassa matkustavia alaikäisiä koskeva säännös, jonka mukaan rajavartijoiden on tehtävä lisätarkistuksia (tarvittaessa keskustelemalla erikseen alaikäisen kanssa), jos voidaan perustellusti olettaa, että alaikäinen on luvatta riistetty laillisen huoltajansa huostasta. Rajavartijoiden on kiinnitettävä erityistä huomiota ilman huoltajaa matkustaviin alaikäisiin myös maastapoistumistarkastuksen yhteydessä sen varmistamiseksi, etteivät he poistu maasta ilman huoltajansa/huoltajiensa lupaa. Tämä tarkistetaan tutkimalla perusteellisesti heidän asiakirjansa ja matkan syytä ja yksityiskohtia koskevat todistusasiakirjat. III osasto - Sisärajat 18 artikla Asetusehdotuksen 18 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan sisärajoilla toteutettavat tarkastukset ja henkilöihin kohdistuvat muodollisuudet on poistettava, siinä muodossa kuin tämä periaate on määritelty Schengenin säännöstössä (Schengenin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kohta) ja EY:n perustamissopimuksen 14 artiklassa vahvistetun tavoitteen mukaisesti. Tästä seuraa, että sisärajan ylittäminen ei yksin voi olla tarkastusten tai rajamuodollisuuksien peruste, ja että periaatteessa kuka tahansa voi ylittää sisärajat vapaasti mistä tahansa kohdasta. Tarkastukset, jotka tehdään joko järjestelmällisesti tai otannan perusteella pelkästään sisärajan ylittämisen vuoksi, eivät sovi yhteen sen ajatuksen kanssa, että on olemassa alue ilman sisärajoja, ja näin ollen tällaiset tarkastukset on kielletty (tämän asetuksen 20-24 artiklan säännöksiä kuitenkaan rajoittamatta). Kahden Schengenin säännöstöä soveltavan valtion sisärajan ylittämiseen ei siis pidä suhtautua eri tavoin kuin liikkumiseen alueiden, maakuntien, läänien tai minkä tahansa hallinnollisten alueiden välillä yhden jäsenvaltion sisällä. 19 artikla Ehdotuksen 19 artiklassa toistetaan Schengenin yleissopimuksen 2 artiklan 3 kohta ja täydennetään sitä. Artiklan a alakohdassa säädetään, että poliisin yleiseen toimivaltaan perustuvat henkilötarkastukset sallitaan koko alueella. Näin ollen tällaiset raja-alueella suoritettavat tarkastukset ovat yhteensopivia niiden sääntöjen kanssa, joiden mukaan sisärajat on voitava ylittää ilman tarkastuksia, kunhan tarkastukset suoritetaan erityisesti tiheyden ja perusteellisuuden osalta samojen sääntöjen mukaisesti kuin maan alueella yleensä suoritettavat tarkastukset. Jäsenvaltiot eivät näin ollen voi antaa lainsäädäntöä, jota sovellettaisiin erikseen ainoastaan sisärajan läheisyydessä olevilla alueilla vahvistamalla esimerkiksi tietty vyöhyke, jolla henkilöllisyystarkastuksia tehtäisiin joko otannan tai ulkoisten seikkojen perusteella, ellei vastaavia tarkastuksia tehdä myös muualla maassa. Edes kevennetyt tarkastukset eivät ole sallittuja, jos ne tehdään rajan ylittämisen vuoksi tai sen yhteydessä ja/tai rajan läheisyydessä. Tarkastuksen hyväksyttävyys määritellään siis sen tavoitteen mukaan. Artiklan b alakohdassa todetaan, että rajatarkastusten poistaminen ei koske turvatarkastuksia, jotka tehdään ennen lentokoneeseen tai laivaan siirtymistä tai sen yhteydessä matkustajien turvallisuuden varmistamiseksi. Näiden tarkastusten tarkoituksena on varmistaa, ettei matkustajilla ole mukanaan aseita tai vaarallisia esineitä tai aineita. Niiden yhteydessä voidaan myös tarkistaa henkilökohtaisen matkalipun haltijan henkilöllisyys. Tarkastukset saattavat olla tarpeen myös silloin kun yleinen järjestys tai matkustajien turvallisuus voisivat vaarantua siksi, että alukseen on tulossa häiriön aiheuttajiksi tunnettuja matkustajia. Artiklan c ja d alakohdassa korostetaan, että tämä ehdotus ei vapauta ketään velvollisuudesta pitää hallussaan tai mukanaan kansallisen lainsäädännön edellyttämiä lupia ja asiakirjoja, eikä myöskään kolmansien maiden kansalaisia velvollisuudesta ilmoittaa oleskelustaan jäsenvaltion alueella silloin kun tällaisesta velvollisuudesta säädetään kansallisessa lainsäädännössä asiaa koskevan yhteisön oikeuden (ja erityisesti maahantulosta ilmoittamista koskevan Schengenin yleissopimuksen 22 artiklan) mukaisesti. 20 artikla Sisärajoilla tehtävien henkilötarkastusten poistamisen ei pitäisi vaarantaa turvallisuutta alueella ilman sisärajoja. Siksi on laadittu henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevia liitännäistoimia, joiden tarkoituksena on pitää yllä korkea turvallisuustaso. Saattaa kuitenkin esiintyä poikkeuksellisia vaaratilanteita, joita ei voida ratkaista riittävän tehokkaasti liitännäistoimien avulla, vaan jotka vaativat sisärajoilla tehtävien henkilötarkastusten ottamista uudelleen käyttöön. Tämä artikla perustuu Schengenin yleissopimuksen 2 artiklan 2 kohtaan, ja siinä vahvistetaan edellytykset, joiden täyttyessä jäsenvaltio voi ottaa nämä tarkastukset uudelleen käyttöön sekä tätä varten sovellettava menettely. Kuten Schengenin yleissopimuksessa todetaan, jäsenvaltio voi ottaa rajatarkastukset uudelleen käyttöön, jos yleinen järjestys tai sisäinen turvallisuus ovat uhattuina. Perusteisiin on lisätty kansanterveys, koska tämä edellytys sisältyy myös 5 artiklassa säädettyihin maahantuloedellytyksiin (ks. edellä kyseistä artiklaa koskevat huomautukset). Tässä ehdotuksessa säädetään, että kyseessä on oltava yleistä järjestystä, sisäistä turvallisuutta tai kansanterveyttä uhkaava vakava vaara. Lisäyksen tarkoituksena on korostaa, että suojalausekkeen täytäntöönpano on edelleen poikkeuksellinen toimenpide. Toimenpiteen poikkeuksellisuuden vuoksi sisärajoilla tehtävät tarkastukset voidaan ottaa uudelleen käyttöön periaatteessa enintään 30 vuorokaudeksi. Enimmäiskestoa rajoittavat myös 1 kohdan säännökset, joissa vaaditaan suhteellisuusperiaatteen mukaisesti, että sisärajoilla tehtävien tarkastusten uudelleen käyttöön ottaminen on rajoitettava siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä vaaran torjumiseksi. Käytäntö on osoittanut, että Schengenin säännöstön täytäntöönpanon jälkeen tarkastusten uudelleen käyttöön ottaminen on useimmissa tapauksissa kestänyt alle 30 vuorokautta, minkä vuoksi kyseinen enimmäismääräaika on perusteltu. On tietenkin mahdollista, että vakava uhka kestää yli 30 vuorokautta. Siinä tapauksessa määräaika voidaan uusia eli tarkastukset voidaan pitää voimassa toiset 30 vuorokautta (2 kohta). Määräajan jatkamista koskevasta menettelystä säädetään 23 artiklassa. 21 artikla Schengenin yleissopimuksessa säädettyä menettelyä sisärajoilla tehtävien tarkastusten uudelleen käyttöön ottamiseksi on tarpeen mukauttaa, jotta se olisi täysin yhteensopiva unionin institutionaalisen kehyksen kanssa, koska tätä ei tehty kaikkien Schengenin säännöstön institutionaalisten osien kohdalla silloin kun Schengenin säännöstö sisällytettiin Euroopan unioniin. Kun Schengenin säännöstön eri osat jaoteltiin ensimmäisen ja kolmannen pilarin kesken [39], neuvosto katsoi sisärajojen ylittämisen kuuluvan ensimmäiseen pilariin ja määritti sen oikeusperustaksi EY:n perustamissopimuksen 62 artiklan 1 kohdan. [39] Em. neuvoston päätös 1999/436/EY. Tämän vuoksi komissio on perustamissopimuksen vartijana otettava mukaan menettelyyn, jonka perusteella sisärajoilla tehtävät tarkastukset otetaan väliaikaisesti uudelleen käyttöön. Asianomaisen jäsenvaltion on esitettävä suunnitellun päätöksen syyt, laajuus ja soveltamisaika sekä tarvittaessa toimet, joiden toteuttamista pyydetään muilta jäsenvaltioilta heti sen jälkeen kun kyseinen jäsenvaltio on tehnyt päätöksen tarkastusten uudelleen käyttöön ottamisesta, jotta muut jäsenvaltiot voisivat välittömästi valmistautua kyseiseen toimenpiteeseen. Näiden tietojen toimittamisesta määrätään jo 20. joulukuuta 1995 tehdyssä Schengenin toimeenpanevan komitean päätöksessä (SCH/Com-ex (95) 20, rev 2). Näistä tiedoista neuvotellaan komission ja muiden jäsenvaltioiden kesken neuvostossa, jotta asiasta voidaan päästä paremmin yhteisymmärrykseen ja aloittaa tarvittaessa jäsenvaltioiden yhteistyö (esimerkiksi rikoksenuusijoiden ja väkivallantekijöiden maastapoistumiskielto tai poliisiyhteistyön tehostaminen). Lisäksi neuvotteluissa on tilaisuus tutkia, mitä muita toimenpiteitä voitaisiin toteuttaa, ja karsia niiden rajojen lukumäärää, joilla tarkastuksia on tarkoitus tehdä. Neuvotteluissa voidaan myös tarkastella toimenpiteiden oikeasuhteisuutta niihin tapahtumiin nähden, joiden vuoksi sisärajoilla tehtävät tarkastukset halutaan ottaa uudelleen käyttöön, ja kyseisiin tapahtumiin liittyviä riskejä. Lisäksi neuvottelujen perusteella voidaan tarvittaessa lähettää paikalle poliiseja tai yhteysvirkamiehiä joko ennen tapahtumia, joiden pelätään uhkaavan yleistä järjestystä, tai näiden tapahtumien ajaksi, ja vaihtaa tietoja, jotka ovat tarpeen tarkastusten kohdentamiseksi. Tässä yhteydessä on syytä ottaa huomioon myös neuvoston päätöslauselma Eurooppa-neuvoston kokousten ja muiden vastaavien tilaisuuksien turvallisuudesta (neuvoston asiakirja 13915/03 ENFOPOL 92 COMIX 642, 4.11.2003). Siinä korostetaan, että myös tiedustelupalveluita olisi kuultava, jotta tarkastukset voitaisiin kohdistaa erityisesti sellaisiin henkilöihin, joiden voidaan perustellusti olettaa saapuvan jäsenvaltioon tarkoituksenaan häiritä yleistä järjestystä ja tietyn tilaisuuden turvallisuutta tai tehdä kyseiseen tilaisuuteen liittyviä rikoksia. Neuvotteluissa voidaan myös laatia yhteenveto tapahtumista ja tarkastella toiminnan hyviä puolia ja toisaalta sitä, missä olisi parannettavaa. Näitä neuvotteluja varten komissio antaa saamiensa tietojen pohjalta lausunnon, jossa se muun muassa tarkastelee, onko sisärajoilla tehtävien tarkastusten uudelleen käyttöön ottaminen oikeassa suhteessa siihen johtaneisiin tapahtumiin ja niihin liittyviin riskeihin. Neuvottelujen on oltava pakollisia, ja ne on käytävä vähintään 15 vuorokautta ennen kuin tarkastukset on tarkoitus ottaa uudelleen käyttöön, lukuun ottamatta kiireellisiä tapauksia, joissa yleisen järjestyksen, sisäisen turvallisuuden tai kansanterveyden suojaaminen tietyssä jäsenvaltiossa vaatii välittömiä toimia (ks. 22 artikla). 22 artikla Tässä artiklassa säädetään menettelystä kiireellisissä tapauksissa, joissa 21 artiklassa säädetty tavanomainen menettely ei tule kysymykseen. Tällöin riittää, että sisärajoilla tehtävien tarkastusten uudelleen käyttöön ottamisesta ilmoitetaan komissiolle ja muille jäsenvaltioille ja esitetään syyt kiireellisen menettelyn soveltamiseen. 23 artikla Jotta sisärajoilla tehtävien tarkastusten uudelleen käyttöön ottamiseen liittyvää poikkeustoimenpidettä voitaisiin jatkaa siinä tapauksessa, että vakava uhka kestää yli 30 vuorokautta, on niin ikään neuvoteltava ensin komission, joka antaa asiasta lausunnon, ja muiden jäsenvaltioiden kanssa. 24 artikla Tässä artiklassa säädetään yhtenäisestä suojalausekkeen käytöstä silloin kun yleiseen järjestykseen, sisäiseen turvallisuuteen tai kansanterveyteen kohdistuu useissa jäsenvaltioissa poikkeuksellisen vakava uhka ja erityisesti valtioiden rajat ylittävä terrorismin uhka. 'Valtioiden rajat ylittävä terrorismin uhka' määritellään 36 artiklan komitean 23. marraskuuta 2001 hyväksymässä tekstissä (neuvoston asiakirja 14181/1/01, 30.11.2001, ENFOPOL 134 rev 1) seuraavasti: (a) useiden samanaikaisten tai synkronoitujen terrori-iskujen välitön uhka tai toteuttaminen useissa jäsenvaltioissa; (b) poikkeuksellisen vakava terrori-isku silloin, kun on olemassa vahvoja viitteitä siitä, että kyseisten iskujen toteuttajat tai heidän rikoskumppaninsa voisivat siirtyä muihin jäsenvaltioihin; (c) poikkeuksellisen vakavan terrori-iskun välitön uhka yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa silloin, kun on olemassa vahvoja viitteitä siitä, että kyseisten iskujen toteuttajat tai heidän rikoskumppaninsa voisivat olla peräisin muista jäsenvaltioista. Toimenpiteen perusteena voi olla uhkan rajatylittävä luonne tai se, että yksi tai useampi jäsenvaltio on pyytänyt apua turvallisuuteensa kohdistuvan poikkeuksellisen uhkan torjumisessa. Tällaisessa tilanteessa neuvosto voi päättää, että kaikki jäsenvaltiot ottavat tarkastukset uudelleen käyttöön joko kaikilla tai tietyillä sisärajoilla, esimerkiksi kaikkien tai useiden jäsenvaltioiden lentoasemilla. Kun poikkeuksellisen vakava uhka on poistunut, neuvosto päättää tarkastusten poistamisesta. Euroopan parlamentille ilmoitetaan näistä toimenpiteistä viipymättä. On syytä korostaa, että tämä artikla ei estä jäsenvaltioita ottamasta kiireellisessä tapauksessa tarkastuksia välittömästi käyttöön omilla rajoillaan 22 artiklan mukaisesti. 25 artikla Tässä artiklassa täsmennetään, että tarkastusten uudelleen käyttöön ottaminen sisärajoilla edellyttää tämän asetuksen II osastossa määriteltyjen rajatarkastuksia koskevien sääntöjen soveltamista. 26 artikla Kuten Schengenin säännöstössä nyt säädetään, asianomaisen jäsenvaltion on esitettävä kertomus tarkastusten uudelleen käyttöön ottamista koskevan päätöksensä täytäntöönpanosta. Euroopan unionin toimielinkehys huomioon ottaen kertomus osoitetaan myös komissiolle ja Euroopan parlamentille. 27 artikla Tässä artiklassa säädetään velvollisuudesta ilmoittaa toimenpiteistä, joilla tarkastukset sisärajoilla otetaan uudelleen käyttöön, paitsi jos tieto on pidettävä luottamuksellisena erityisesti yleiseen järjestykseen ja sisäiseen turvallisuuteen liittyvistä syistä. 28 artikla Tämän artiklan tarkoituksena on varmistaa, että syyt, joiden perusteella jäsenvaltio ottaa sisärajoilla tehtävät tarkastukset uudelleen käyttöön tai jatkaa niiden soveltamista, voidaan pitää luottamuksellisina, niin että ne eivät vaaranna sen jäsenvaltion turvallisuutta, jonka yleiselle järjestykselle ja sisäiselle turvallisuudelle on aiheutunut vakava uhka. IV osasto - Loppusäännökset 29 artikla Tässä artiklassa säädetään, että tämän asetuksen liitteiden I-XII muuttaminen tapahtuu 30 artiklassa tarkoitetun komitologiamenettelyn mukaisesti. Komitologiamenettelyn käyttö on perusteltua siksi, että kyseisissä liitteissä määritellään tämän asetuksen II osastossa säädettyjen ulkorajoilla tehtävien tarkastusten soveltamista koskevat toimenpiteet. 30 artikla Kyseessä on vakiosäännös komitologiamenettelystä, jota on noudatettava tämän asetuksen soveltamista koskevien toimenpiteiden hyväksymiseksi päätöksen 1999/468/EY mukaisesti. Noudatettava menettely on sääntelymenettely, koska sen tarkoituksena on antaa edellä mainitun päätöksen 2 artiklassa tarkoitettuja laajakantoisia toimenpiteitä; lisäksi sovelletaan saman päätöksen 5 ja 7 artiklaa. Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu määräaika, jonka kuluessa neuvoston on tehtävä määräenemmistöllä päätös komission ehdotuksen perusteella toteutettavista toimenpiteistä, jos suunnitellu