FI Euroopan unionin virallinen lehti C 10/96

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Rahoitusmarkkinoiden kehityksen taloudelliset ja sosiaaliset seuraukset”

(2008/C 10/23)

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 17. tammikuuta 2007 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla antaa oma-aloitteisen ”Rahoitusmarkkinoiden taloudelliset ja sosiaaliset seuraukset.”

Asian valmistelusta vastannut ”talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 4. syyskuuta 2007. Esittelijä oli Olivier Derruine.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 26.–27. syyskuuta 2007 pitämässään 438. täysistunnossa (syyskuun 26 päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 115 ääntä puolesta ja 25 vastaan 13:n pidättyessä äänestämästä.

1. Suositukset

Sijoittajille ja kuluttajille tiedottaminen, avoimuus ja sijoittajien ja kuluttajien suojelu

1.1 On tärkeää kehittää yritysjohdon valvontaa kuvaavia indikaattoreita ja tilastollisia välineitä, joilla saadaan tarkempi käsitys hedge-rahastoista ja pääomarahastoista, sillä kaikkia näitä pyritään yhdenmukaistamaan ainakin EU:n tasolla.

1.2 Rahoitusalan tiettyä osaa vaivaavien epäilysten poistamiseksi, liiallisen riskinoton (erityisesti velkaantumisen) aiheuttamien järjestelmähäiriöiden riskin pienentämiseksi ja erilaisten investointien välisen terveen kilpailun varmistamiseksi hedge-rahastoihin ja pääomarahastoihin olisi syytä soveltaa vakautta koskevia normeja (”Basel III”).

1.3 ”ETSK kiirehtii komissiota tekemään mahdollisimman pian säädösehdotuksia, joilla pyritään parantamaan institutionaalisten sijoittajien investointitoimistaan ja äänestysperiaatteistaan antamia tietoja. Tällaisten säädösehdotusten tekeminen vastaisi komission laatimaa, yhtiöoikeuden ja omistajaohjauksen nykyaikaistamista koskevaa toimintasuunnitelmaa” (1).

1.4 Pääomarahastoihin investoivien sijoittajien suojan vahvistamiseksi olisi korjattava yhteissijoitusyrityksistä annettua direktiiviä (2), jotta se kattaisi myös kyseiset toimijat ja velvoittaisi ne suurempaan avoimuuteen. Lupaukset korkeasta tuotosta ovat vetovoimatekijä, mutta loppusijoittaja ei välttämättä ole tietoinen riskistä, jonka hän joutuu ottamaan.

1.5 Komission olisi yhdessä sidosryhmien (pankit, kuluttajajärjestöt, viranomaiset, palveluntarjoajat jne.) kanssa kannustettava aloitteisiin rahoituspalvelujen käyttäjien tiedon ja erityisesti ymmärryksen tason nostamiseksi ja jatkettava kyseisiä aloitteita. Yleisesti ottaen käyttäjillä ei nimittäin useinkaan ole vaadittavaa rahoituspalvelujen tuntemusta eikä näin ollen tietoa otettavista riskeistä (3).

1.6 Niiltä pörssiyhtiöiltä, joiden osakkeet on ostettu takaisin mutta joiden liikevaihto tai työntekijöiden määrä ylittää tietyn rajan, olisi edelleen edellytettävä tietyn vähimmäistietomäärän julkaisemista silloin, kun ne vetäytyvät pörssistä eivätkä siis enää kuulu siihen liittyvien julkistamisvaatimusten piiriin.

Riskien hallinta ja jakaminen

1.7 Olisi syytä harkita nykyisten mallien pohjalta mahdollisuutta ottaa käyttöön velvoite rahastoihin tehtäviä sijoituksia koskevan salkun monipuolistamisesta erityisesti työntekijöille tarkoitettujen säästöjärjestelmien osalta (ks. myös kohta 1.2).

1.8 Yhdysvaltojen subprime-asuntolainakriisi levisi rahoitusmarkkinoiden muille osa-alueille ja EU:hun. Vaikuttaa siltä, että mahdollisen eurooppalaisen pankkikriisin sattuessa kustannukset olisivat huomattavat, koska hajanainen valvonta hidastaisi asianmukaisten toimien käynnistämistä. Suurten pankkien valvonta olisi toteutettava toissijaisuusperiaatteen mukaisesti unionitasolla. Komitea kehottaa tällaisia pankkeja, komissiota ja Euroopan pankkivalvontaviranomaisten komiteaa (CEBS) olemaan yhteydessä toisiinsa täsmentääkseen valvonnan toteuttamismenettelyjä ja muotoillakseen asianomaisten pankkien määrittelykriteerit.

1.9 Hallinnan riskin jakamisen mahdollistavan siirretyn hallinnoinnin osalta hallinnointia koskevien toimivaltuuksien keston pidentäminen rohkaisisi omaksumaan pidemmän aikavälin lähestymistavan ja rajoittaisi arbitraasin ylittävää spekulointia. Näin voitaisiin rajoittaa taipumusta lyhytaikaiseen ajatteluun ja voittojen etsimistä sijoituspalveluyritysten spekulatiivisella eduntavoittelulla.

1.10 Luokituslaitokset ovat samanaikaisesti päätäntävallan käyttäjiä ja asianosaisia, sillä ne auttavat investointipankkeja luomaan johdannaistuotteita, lisäämään niiden arvoa ja sijoittamaan niitä. Luokituslaitoksilta tulisikin vaatia nykyistä suurempaa avoimuutta.

Rahoitusstrategian ja eurooppalaisen sosiaalimallin yhteensovittaminen

1.11 Verohelpotusten myöntäminen pitkäaikaista strategiaa noudattaville eläkerahastoille voisi kannustaa niitä investointipolitiikassaan laadukkaisiin ja sosiaalisesti vastuullisiin investointeihin (4). Ne edustavat nykyisin vain rajallista osuutta kaikista investoinneista (5).

1.12 Komission ja jäsenvaltioiden on valvottava, että yritysten sosiaalista vastuuta sovelletaan kaikkiin niihin sidosryhmiin, myös sijoitusrahastoihin, jotka vaikuttavat yrityksiin, joissa ne ovat osallisina ja joita ne toisinaan johtavat. Tässä yhteydessä ETSK nostaa esiin kysymyksen työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevan direktiivin (6) soveltamisesta holding-yhtiöiden työntekijöihin ja kehottaa tarkistamaan kyseisen direktiivin, mikäli sitä ei sovelleta kyseisiin työntekijöihin.

1.13 Tässä yhteydessä työntekijöiden oikeuksien turvaamisesta yrityksen luovutuksen yhteydessä annettu direktiivi (7) olisi saatettava ajan tasalle, jotta se kattaisi osakkeiden siirto-operaation myötä tehdyn yrityksen luovutuksen. Näin työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevia oikeuksia noudatettaisiin paremmin.

1.14 Palkkoja (ja muita tuloja) koskevat tilastot olisi vähintäänkin eriteltävä kvintiileihin, jotta pystytään paremmin arvioimaan palkkapolitiikan vaikutuksia hintavakauteen.

1.15 Yleishyödylliset taloudelliset palvelut ovat eurooppalaisen sosiaalimallin kantava voima. Niihin investoivat myös pääomarahastot, jotka ottavat velkaa saadakseen aikaan vipuvaikutusta, sillä yleishyödyllisistä taloudellisista palveluista kertyy runsaasti kassavirtaa, ne ovat (miltei) monopoliasemassa ja niiden velkaantumisaste on alhainen ja toimintakulut korkeat. Jotta yleishyödylliset taloudelliset palvelut eivät aiheuttaisi haittaa kuluttajille, kansalaisille eivätkä yhteenkuuluvuudelle, ”ETSK toistaa kehotuksensa määritellä yhteisön tasolla yhteiset perusperiaatteet, joita on sovellettava kaikkiin yleishyödyllisiin palveluihin. Ne tulee koota puitedirektiiviin ja tarpeen vaatiessa alakohtaisiin direktiiveihin” (8).

Yhdenvertainen verotuskohtelu

1.16 Yritysostoon liittyvän lainan korkojen verovähennysoikeutta rajoittavia sääntöjä olisi syytä tarkastella toissijaisuusperiaatteen valossa, kuten eräät maat (Tanska, Saksa, Yhdistynyt kuningaskunta) ovat jo tehneet tai aikeissa tehdä.

1.17 OECD:n toteuttamien toimien jatkona ja veroparatiiseista aiheutuvan epäreilun kilpailun torjumiseksi olisi harkittava mahdollisuutta verosäännösten muuttamiseksi siten, että hedge-rahastojen veropohja määriteltäisiin käytännössä johdon tosiasiallisen toimipaikan perusteella, kun otetaan huomioon, että se sijaitsee tavallisesti OECD-maiden suurissa kaupungeissa. Käytettävän verokannan tulisi lisäksi perustua lisäarvon sijasta tavanomaisiin tuloihin.

1.18 Kun otetaan huomioon, että suuri osa erittäin lyhytaikaisia investointeja koskevista päätöksistä tehdään offshore-veroparatiiseissa, ETSK kehottaa neuvostoa, komissiota ja EKP:a harkitsemaan mahdollisuutta ryhtyä EY:n perustamissopimuksen 59 artiklan (9) mukaisiin toimiin.

1.19 Komitea korostaa, että on tärkeää vahvistaa veropolitiikan koordinointia ja määrittää vähimmäisvaatimukset erityisesti pääomaverotuksen eri muodoille. Se on oikeutettua politiikkaa sekä oikeudenmukaisuuden että taloudellisen tehokkuuden kannalta.

2. Johdanto

2.1 Maailmantalous on mullistunut perusteellisesti 25:n viimeksi kuluneen vuoden aikana. Kyseinen ilmiö selitetään tavallisesti globalisaatiolla, mutta ilmiön rahoituksellisesta ulottuvuudesta ja maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden muodostumisesta ei olla tarpeeksi tietoisia.

2.2 Huolimatta siitä, että joukkoviestimet ja poliittiset päättäjät keskittyvät BKT:hen, tosiasioiden ymmärtämiseksi kysymystä on näin ollen tarpeen suhteuttaa. Vuonna 2002 maailmanlaajuinen BKT oli 32 triljoonaa dollaria, ja vaikka kyseinen summa vaikuttaa tähtitieteelliseltä, se ei ole mitään verrattuna kaikkiin BKT:n ulkopuolella tehtyihin tilisiirtoihin (1 123 triljoonaa dollaria), joiden arvo on 35 kertaa suurempi! Maailmanlaajuinen talous (triljoonaa Yhdysvaltain dollaria, 2002) Kauppa ja tuotanto Maksuvaluutta Johdannaiskauppa 699 Yhdysvallat (dollari) 405,7 Valuuttakaupan liiketoimet 384,4 (10) Eurojärjestelmä (euro) 372,9 Rahoitustoimet 39,3 Japani (jeni) 192,8 Hyödykkeiden ja palveluiden kauppa (maailmanlaajuinen BKT) 32,3 Muut valuutta-alueet 183,6 Yhteensä (pankkien väliset siirrot) 1 155 Yhteensä (pankkien väliset suoritukset) 1 155,0 Lähde: François Morin, ”Le Nouveau mur de l'argent: Essai sur la finance globalisée”, 2006.

2.3 Institutionaaliset sijoittajat ovat pääasiallinen globalisaatiota eteenpäin vievä voima rahoitusmarkkinoilla. Niiden esiinnousuun on liittynyt hallinnointi- ja ohjausjärjestelmää (corporate governance) koskevien anglosaksisten käytäntöjen leviäminen (vähemmistöosakkaiden suojelu, avoimuutta koskevat velvoitteet, institutionaalinen toiminta yhtiökokouksissa ja muutokset osakkeenomistajien, johtajien ja työntekijöiden suhteessa) ja luottojohdannaisten ilmaantuminen. Näiden uusien rahoitusvälineiden ansiosta on mahdollista hajottaa riskejä, joiden ennen katsottiin kuuluvan erottamattomasti tiettyihin investointityyppeihin. Uusi tieto- ja viestintäteknologia on toisaalta mahdollistanut nämä muutokset, toisaalta nopeuttanut niitä.

2.4 Tässä vaiheessa on tärkeää korostaa, että institutionaalisten sijoittajien (laajassa merkityksessä) toteuttamat strategiat vaihtelevat niiden sijoitushorisontin mukaan. Tietyt sijoittajat harjoittavat arbitraasia, jolla on taipumus vakauttaa rahoitusmarkkinoita, kun taas toiset sijoittajat, kuten eläkerahastot, joutuvat toiminnallaan vastaamaan hyvin pitkäaikaisiin sitoumuksiin. Samaa nimikettä voidaan käyttää hyvinkin erilaisista käytännöistä; näin on esimerkiksi pääomarahastojen tapauksessa. Niistä jotkut ovat erikoistuneet lainarahoituksella tehtäviin yritysostoihin (leveraged buy-out), ja ne investoivat yritykseen 3–5 vuoden ajaksi. Toiset taas toimivat bisnesenkeleinä ja tarjoavat innovatiivisille pk-yrityksille riskipääomaa, ja ne voivat sitoutua siihen jopa 15 vuodeksi (11). Hallussapitoaika Osakkeet Obligaatiot Hedge-rahastot 1–5 kk 1–5 kk Muut investointimuodot 9–12 kk 1–6 kk Vakuutukset 20–40 kk 6–30 kk Kotitaloudet 36–60 kk 8–48 kk Lähde: Natixis, ”L'effet de la présence des hedge funds sur l'équilibre des marchés financiers”, Recherche économique, N° 2007-04.

2.4.1 Kyseiset toimijat voivat kuitenkin olla läheisessä yhteydessä keskenään. Niinpä esimerkiksi vuonna 2005 24 prosenttia pääomarahastojen keräämästä pääomasta oli peräisin eläkerahoitusalalta, 18 prosenttia kaupallisilta pankeilta ja investointipankeilta sekä 11 prosenttia muista lähteistä (12). Yksi investointirahastojen ja muiden varainhoidosta vastaavien yritysten yhä tärkeämmistä tehtävistä on tarjota eläkerahastoille ja vakuuttajille hallinnointipalveluita mandaattien kautta.

2.5 Institutionaaliset sijoittajat, jotka olivat anglosaksisissa maissa jossakin määrin kehittyneitä jo 20 vuotta sitten, ovat vähitellen kiinnostuneet Manner-Euroopan maista. Rahastoja on perustettu myös eri jäsenvaltioissa. Nykyisin puolet kollektiivisesti hallinnoiduista varoista on amerikkalaisten investoijien hallussa.

2.6 Nykyisin arvioidaan, että institutionaaliset sijoittajat edustavat 80:tä prosenttia pörssikaupasta. Näin ollen olisi epärealistista omaksua investointeja koskevia kantoja, jotka ovat vastoin näiden suurten investointialan toimijoiden kantoja. Institutionaaliset sijoittajat ovat nimittäin myös pääasiallisia rajatylittävien osakkeiden omistajia. Syksyllä 2005 Eurobarometritutkimus osoitti, että vain 1 prosentti kotitalouksista omisti ulkomaisen yhtiön osakkeita ja vajaat 3 prosenttia saattoi kuvitella ostavansa ulkomaisia osakkeita. Lisäksi harvat kotitalouksien edustajat osallistuvat aktiivisesti osakkeenomistajien yhtiökokouksiin, kun taas institutionaaliset investoijat ovat olleet muutamien viime vuosien ajan yhä enemmän ja päättäväisemmin edustettuina kyseisissä kokouksissa.

2.7 Tämä lausunto koskee pääasiassa pörssiyhtiöitä, koska ne ovat aktiivisia pörssimarkkinoilla. Kyse on yleensä suurista yrityksistä. Koska näillä yrityksillä on kuitenkin ratkaiseva merkitys muiden yritysten työllisyydelle ja toiminnalle, niitä koskevat muutokset vaikuttavat koko talouteen ja yhteiskuntaan, sillä — ne tuottavat 1/3 työpaikoista Euroopassa ja 1/2 Yhdysvalloissa — ne ovat erityisen selvästi edustettuina kaivosteollisuuden, liikenteen ja televiestinnän ja yrityspalvelujen alalla eli toisin sanoen hermokeskuksina toimivilla aloilla — ne vaikuttavat myös pk-yritysten toimintaan alihankinnan ja rahoitusta koskevan osallistumisen myötä.

3. Hallinnointi- ja ohjausjärjestelmää koskevien järjestelmien lähentyminen (13)

3.1 Tavallisesti erotetaan kaksi hallinnointi- ja ohjausjärjestelmän mallia, joissa erilaiset instituutiot ja käytännöt vaikuttavat yritysten johtamiseen, hallintoon ja valvontaan. Myös sidosryhmien suhteet sekä yritykselle määritellyt tavoitteet eroavat näissä malleissa. — Anglosaksiselle mallille ovat tyypillisiä yritykset, joiden omistajuus on hyvin jakautunutta ja joissa institutionaalisten sijoittajien panos on voimakas, vaikka ne eivät osallistuisikaan yritysten hallintaan. Vaikka kukaan yksittäinen sijoittaja ei yleensä omista yli 3:a prosenttia osakkeiden kokonaismäärästä, sijoittajat käyttävät valtaansa myymällä osakkeensa tai ilmoittamalla aikeistaan myydä ne. Tämä järjestelmä on tyypillinen maissa, joissa on paljon pörssiyhtiöitä. — Manner-Euroopassa ja useimmissa muissakin maissa, kuten Japanissa, on vallalla malli, jossa osakkeenomistajat omistavat 10–20 prosenttia osakkeista, minkä ansiosta niillä on tosiasiallista valvontavaltaa. Näihin investoijiin kuuluvat valtio, pankit tai muut yritykset, ja ne osallistuvat tosiasiallisesti yritysten hallintaan. Toisin kuin edellisessä mallissa, työntekijät osallistuvat yrityksen asioihin jossakin määrin. Äärimmäinen esimerkki tästä on Saksassa harjoitettava myötämäärääminen (Mitbestimmung).

3.2 Kahden viimeisen vuosikymmenen aikana Manner-Euroopan malli on lähentynyt anglosaksista mallia. Esimerkkeinä lähentymiskehityksestä mainittakoon Euroopan yhtenäisasiakirja ja julkisten yritysten yksityistäminen, erityisesti pörssimarkkinoiden pääomavoittoja koskevat Saksan verouudistukset, joilla pankit on saatu myymään alan osuutensa, Yhdysvaltain työministeriön institutionaalisille sijoittajille (1988 ja 1994) asettamat velvoitteet käyttää äänioikeuttaan, Yhdysvaltain talouden elinvoimaisuus 1990-luvulla vastakohtana Manner-Euroopassa vallinneelle suhteelliselle pysähtyneisyydelle, suurimpien yritysten listautuminen useisiin pörsseihin, uudet kansainväliset tilinpäätösstandardit jne.

3.3 Kapitalismi ilmenee kuitenkin edelleen eri tavoin kansallisesti ja alueellisesti, minkä syynä on — taloudellisten instituutioiden väliset kansalliset erot oikeuslaitoksessa, politiikassa, kulttuurissa sekä resurssien jakautumisessa — pääoma- ja työvoimamarkkinoiden sekä lainsäädännön ja yritysten toimintaa sääntelevien normien välinen keskinäinen riippuvuus — kustannukset siirryttäessä toisesta järjestelmästä toiseen, koska yhden edellä mainitun tekijän muuttaminen vaarantaa koko järjestelmän yhtenäisyyden.

4. Taloudelliset vaikutukset

4.1 Institutionaalisten sijoittajien nopea nousu on demokratisoinut rahoitusmarkkinoille pääsyä ja auttanut salkun riskien jakamisessa tarjoamalla osaamista hallintayksikön välityksellä. Kotitalouksien säästöjen yhdistämisen myötä on saatavilla yhä enemmän erilaisia rahastoja, ja ne mahdollistavat suuremman riskien jakamisen, mikä vähentää yksityisten sijoittajien yksittäistä riskiä. Yhteissijoitusyritykset tuovat mahdollisesti korkeat pääomatuotot sellaisten yksityisten sijoittajien ulottuville, joiden varallisuustaso on vaatimaton ja kokemus sijoitusmarkkinoista vähäistä. Yritysten ja julkishallinnon kannalta pääoman keskittyminen institutionaalisten investoijien käsiin vähentää neuvottelukustannuksia, koska neuvottelukumppaneita on vain yksi.

4.2 Kaikentyyppiset institutionaaliset investoijat (hedge-rahastot, eläkerahastot, pankit ja vakuutusyhtiöt, pääomarahastot jne.) ohjaavat lähes 300 miljoonan, pääasiassa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Japanissa sijaitsevan kotitalouden varoja (14). Niiden tavoitteena on maksimoida toimeksiantajiensa säästöjen tuotto ottaen huomioon riskitason, jonka nämä ovat valmiita ottamaan.

4.3 Kuluttajien ja kotitalouksien näkökulmasta kotitalouksien varojen yhä suurempi osuus investoinneista tarkoittaa, että kotitalouksien varat ovat yhä alttiimpia markkinoiden riskille (15).

4.4 Yhteissijoitusyritysten ja vakuutusyhtiöiden ohella suuri yleisö tuntee hyvin myös eläkerahastot. Ne esitellään yhtenä vaihtoehtona, jolla väestön ikääntymisen aiheuttamia kustannuksia voidaan keventää. Niitä on kahta tyyppiä: etuuksien mukaan määritellyt järjestelmät ja maksuosuuksien mukaan määritellyt järjestelmät. Ensiksi mainitussa tapauksessa rahoittaja eli työnantaja ottaa riskin, jälkimmäisessä tapauksessa taas loppusäästäjä. Vaikka viimeksi mainitulle järjestelmälle on ominaista riskialttiimpi varojen rakenne, tästä järjestelmästä on tullut yhä suositumpi, koska rahoittajat pyrkivät vähentämään pitkäaikaisten sitoumustensa aiheuttamaa riskiä ja työntekijöitä houkuttavat yhä enemmän korkeamman tuoton mahdollistavat säästöjärjestelmät ja työnantajien välillä helpommin siirreltävät oikeudet (16).

4.5 Rahastot hallitsevat varojaan itse, mutta usein hallinta myös delegoidaan (osittain tai kokonaan) sijoitusyhtiöille tai muille hallintayhtiöille. Vaikka sijoitusjaksot ovat teoriassa pitkiä, hallinnan tuloksia arvioidaan lyhyellä aikavälillä ja tuoton mukaan. Tämä selittää sen, miksi osakkeiden osuus kaikista varoista on noussut jyrkästi ja osaltaan vaikuttanut osakkeiden hinnannousuun.

4.6 Hallinnointi- ja ohjausjärjestelmän mallien lähentyminen yhdistettynä tieto- ja viestintätekniikan kehittymiseen, institutionaalisten investoijien toiminnan lisääntymiseen sekä niiden toimien kannattavuusstandardeihin on saanut suuret yritykset maksimoimaan kaikin keinoin osakkeidensa tuoton (osingot ja pääomavoitot). Pohdinnat valmiuksista tulevaisuuden kassavirtojen tuottamiseen ja eurooppalaisessa sosiaalimallissa korostetusta kumppanuudesta ovat jääneet taka-alalle.

4.7 Hallintaan on syntynyt uudenlainen dynamiikka. Tavoitteena on edistää aktiivisesti osakkeenomistajalle arvoa tuottavien (shareholder value) strategioiden muutoksia sen sijaan, että parannettaisiin keskipitkän tai pitkän aikavälin kilpailukykyä, joka saattaakin näin ollen laskea. Tällaisiin strategioihin kuuluvat omien osakkeiden takaisin ostaminen (shares buyback), jossa yritys ostaa takaisin omia osakkeitaan nostaakseen oman pääoman tuottoastetta (ROE) kuvaavaa indikaattoria, teollisuuden tarpeista toisinaan riippumattomat fuusiot ja yritysostot, yrityksen toimialan supistaminen ja yrityksen tehtävien sulauttaminen konsernin toimintaan sijoitussalkun monipuolistamiseksi, yritysten siirtyminen, henkilökunnan vähentäminen ja joustavat työsopimukset, joilla kiinteitä kuluja vähennetään tai ne muutetaan muuttuviksi kuluiksi (17).

4.8 Korkeaa eli alasta riippuen 10–20 prosentin suuruista oman pääoman tuottoastetta (ROE) koskevalla vaatimuksella on yleisesti ottaen epävakauttavia makrotaloudellisia vaikutuksia: näin korkea tuotto edellyttää paljon bruttokansantuotetta suurempaa voittojen kasvua. Tämä on muiden tekijöiden (maahanmuutto, yritysten siirtyminen, maahantuonnin lisääntyminen) ohella osaltaan nostanut pääomanomistajien suhteellista vaurausastetta. Lisäarvo jakaantuu Euroopassa uudella tavalla. Euroopan komission, OECD:n ja Kansainvälisen järjestelypankin (BIS) antamien tietojen mukaan keskimääräinen palkkojen osuus BKT:stä (15 jäsenvaltion EU:ssa) laski vuoden 1980 71,5 prosentista vuoden 2004 66,7 prosenttiin. Muutos on lähes 5 prosenttia BKT:stä, ja se on heijastunut pääomatuoton (voittojen) symmetrisenä kehityksenä.

4.8.1 Vaurauden jakamisessa tapahtuneen muutoksen makroekonomiset vaikutukset näkyvät deflaationa. Kokonaissäästöt lisääntyvät, mutta kun palkansaajien ostovoima tuskin nousee, syntynyt kysyntä ei ole dynaamista, mikä puolestaan ei rohkaise yrityksiä investointeihin. Toisaalta se, että suuri osa voitoista jaetaan osakkeenomistajille (osinkona ja osakkeiden takaisinostoina), synnyttää ylimääräistä likviditeettiä, ja ilmiö ruokkii itseään.

4.8.2 Lisäksi OECD-maat kilpailevat toisiaan vastaan houkutellessaan suoria ulkomaisia investointeja, joihin ylimääräinen likviditeetti kannustaa, mutta joita kotimaan markkinoiden hidas kasvu hillitsee. Tämä kehitys on saanut ne ottamaan käyttöön verohelpotuspolitiikan, joka saattaa rasittaa julkista taloutta, ellei julkisia menoja kyetä vähentämään. Tämä ei kuitenkaan koske sosiaalimenoja (vrt. väestön ikääntyminen).

4.8.3 Lainasta maksetut korot ovat useissa maissa vapautettu veroista. Näin ollen lainarahoituksella tehtävät yritysostot (leveraged buy-out) ovat eräs tapa, jolla viranomaiset tukevat pääomarahastojen toimintaa, jolloin kyseiset rahastot pääsevät etuoikeutettuun asemaan. Sen lisäksi, että lainarahoituksella tehtävät hankinnat tuottavat epäoikeudenmukaista kilpailuetua suhteessa niihin talouden toimijoihin, jotka eivät turvaudu tällaisiin menettelyihin, niillä on vaikutusta julkiseen talouteen. Tanskan veroministeriön (18) teettämässä tutkimuksessa ennustetaan, että jos kaikki muut tekijät säilyvät samoina, nämä menetykset vastaisivat 25:tä prosenttia Tanskan yritysverotuloista kahden seuraavan vuoden aikana. Useimmissa Euroopan maissa sekä euroalueen maissa, joihin sovelletaan vakaus- ja kasvusopimuksen talousarviokriteereitä, on samanlainen tilanne.

4.8.4 Rahastojen hoitajille maksetaan palkkiona 20 prosentin voitonjako-osuus (carried intrest) tietyn rajan ylittävistä voitoista. Tähän palkkioon sovelletaan yleensä samaa — matalampaa — veroprosenttia kuin lisäarvoon, eikä normaaliin tuloon sovellettavaa korkeampaa veroprosenttia. Tämä ei ole perusteltua, sillä rahastojen hoitajien osuus pääomasta on marginaalinen. Tilanne herättää kysymyksen rahastojen hoitajien ja muiden ankarammin verotettujen työntekijöiden tasapuolisesta verotuskohtelusta.

4.9 Yrityksen luonteen ja strategioiden lisäksi myös toimitusjohtajan asema on muuttunut. Kymmenen vuotta sitten toimitusjohtajan tehtävä oli johtaa yritystä ja sen varoja osakkeenomistajien nimissä. Nykyisin toimitusjohtajan pääasiallinen haaste on tuottaa investoijille nettotulosta. Toimitusjohtajien erottaminen riittämättömäksi katsotun tuoton perusteella nousi huippuunsa vuonna 2005, jolloin kymmenen vuoden takaiseen tilanteeseen verrattuna nelinkertainen määrä toimitusjohtajia joutui eroamaan kyseisestä syystä. Useammassa kuin yhdessä yrityksessä seitsemästä toimitusjohtaja on vaihtunut. Vain kymmenen vuotta sitten vastaava luku oli yksi yhdestätoista. Toimitusjohtajien toimikausikin on lyhentynyt. Tällainen yhä nopeampi kierto voi johtaa ongelmiin, koska yritysten tarvitsemien uudistusten toteuttaminen kestää tavallisesti kolme tai neljä vuotta.

4.9.1 Tämä johtaa siihen, että monilta hallintoneuvostoilta puuttuu ehdokkaita syrjäytetyn toimitusjohtajan korvaamiseksi. Syntyy toimitusjohtajien palkkoja nostava kierre, koska toisaalta johtajia houkutellaan vaihtamaan työpaikkaa, toisaalta yritykset pyrkivät säilyttämään omat toimitusjohtajansa. Ylivoimainen enemmistö institutionaalisista investoijista valittaa, että johtajien palkkataso on liian korkea (90 prosenttia) ja että asialla ei ole positiivista vaikutusta yrityksen suorituskykyyn (78 prosenttia) (19).

4.9.2 Vaikka yritykset ovat ottaneet etäisyyttä osakeoptioihin, jotka ovat aiheuttaneet eturistiriitoja ja huomattavia skandaaleja, suuri yleisö on järkyttynyt niin sanottujen kultaisten kädenpuristusten ja muiden palkkioiden antamisesta toimitusjohtajille, jotka eivät ole onnistuneet parantamaan yrityksen tulosta (kilpailukyvyn ja työpaikkojen osalta).

5. Sosiaalinen epätasa-arvo/koheesio

5.1 Toisaalta vaikka osakkeenomistajille maksettuja korkeita osinkoja on aikaisemmin usein perusteltu niiden operaatioiden riskialttiudella, joihin he sijoittavat pääomansa, viime vuosina tapahtunut kehitys antaa aihetta kyseenalaistaa tämän väitteen.

5.1.1 Itse asiassa osakkeenomistajien vastuu rajoittuu heidän omiin panoksiinsa, ja heidän varojensa markkinakelpoisuus, joka liittyy rahoitus- ja pörssimarkkinoiden globaalistumisesta ja uusien teknologioiden käyttöönotosta seuranneeseen likviditeetin kasvuun kyseisillä markkinoilla, vähentää huomattavasti riskitasoa ja antaa heille verrattomat mahdollisuudet palveluntarjoajan vaihtamiseen ja palvelujen monipuolistamiseen.

5.2 Toisaalta ekonomistit ovat havainneet taloudellisista syistä johtuvissa irtisanomisissa kausittaisuutta: huippukaudet ovat tammikuussa ja kesäkuussa eli silloin, kun yritysten vuosittaiset talousarviot määritellään ja niitä tarkistetaan. Johtopäätös on, että irtisanomisten tavoitteena on pikemminkin parantaa taloudellista tulosta kuin vastata teollisuuden tarpeisiin (20).

5.2.1 Lisäksi työsopimuksia ja palkkoja on yksilöllistetty sekä epätyypillisten työsopimusten (kuten määräaikaisten ja osa-aikaisten sopimusten) määrää on lisätty räjähdysmäisesti. Näin osa palkkoihin liittyvistä kiinteistä kuluista pyritään muuttamaan muuttuviksi kuluiksi ja täten lopulta kasvattamaan voittoa ja osakepääoman tuottoa (return on equity). Vuonna 1992 25,4 prosentilla työntekijöistä oli määräaikainen tai osa-aikainen sopimus. Vuonna 2005 tällaisten sopimusten osuus oli noussut 33 prosenttiin. Lukuun ottamatta vuotta 2005, tällaisten epävarmojen sopimusten määrä on lisääntynyt koko seurantajaksona nopeammin kuin uusien työpaikkojen määrä, ja määräaikaiset sopimukset johtivat vakituiseen työllistymiseen vain 33 prosentissa tapauksista (22 prosentissa tapauksista työ ei jatkunut ja 39 prosentissa tapauksista se jatkui toisella samantyyppisellä sopimuksella) (21).

5.2.2 Tämä aiheuttaa uusia riskejä sekä työntekijöille että yrityksille: — Yritykset eivät investoi liikkuviin työntekijöihin, eivätkä työntekijät vuorostaan ponnistele, koska he eivät tunne kuuluvansa yritykseen ja pelkäävät, ettei koulutuksesta syntyisi konkreettisia tuloksia (22) (23). — Tietoyhteiskunnassa henkinen pääoma on yhä yrityskohtaisempaa ja vaikeammin siirrettävää (toisin sanoen sitä ei tosiasiallisesti voi siirtää yrityksestä toiseen) (24). — Työntekijöiden edustajat eivät enää pysty yksilöimään työmarkkinavuoropuhelun puitteissa lähestyttäviä vuoropuhelukumppaneitaan, koska heidän yrityksensä ”johtaja” on tosiasiassa osakkeenomistajista koostuva häilyvä, epämääräinen ”kasvoton massa”. — Työntekijöitä kilpailutetaan keskenään — maailmanlaajuisella tasolla, mikä johtuu tuotantopääoman ja rahoituspääoman voimakkaasta liikkuvuudesta sekä työntekijöiden määrän kaksinkertaistumisesta neuvostoblokin romahtamisen seurauksena sekä sen takia, että kansainvälisille markkinoille on tullut uusia toimijoita, erityisesti Kiina ja Intia. — kansallisella tasolla, mikä johtuu työttömyysasteesta sekä laadukkaan työn arvoa nostavasta huonolaatuisen työn määrän nopeasta lisääntymisestä ja koulutuksen paradoksista: toisaalta nykyisin on muodikasta tuoda esiin koulutuksen tarve sekä työn ja taitojen välinen epäsuhde, toisaalta melkein yksi kolmesta työntekijästä tuntee olevansa nykyisen työnsä vaatimuksiin nähden liian pätevä, eikä vähiten päteville ja väliaikaisille työntekijöille tarjota riittävästi koulutusta. — entistä voimakkaammin työntekijöiden rajallisen liikkuvuuden takia, mikä johtuu siitä, että työperusteisessa siirtolaisuudessa ylläpidetään siirtymäaikoja, joiden aikana ulkomaalaisten työntekijöiden pääsy työmarkkinoille tehdään riippuvaiseksi tietyillä aloilla vallitsevasta työvoimapulasta (poliittiset rajoitukset), eläkeoikeuksien siirrettävyydessä ei ole tapahtunut tosiasiallista edistystä, kiinteistömarkkinat ovat ylikuumentuneet (sosioekonomiset rajoitukset) tai että työntekijöillä ei ole riittävää kielitaitoa (kulttuuriset rajoitukset).

5.2.3 Osakkeenomistajien ja työntekijöiden välille on löydettävä uudenlainen tasapaino. BKT:n ”pääomaan” ja ”työntekijöihin” jakamisen sekä edellä mainittujen tekijöiden lisäksi epätasapainoa heijastaa myös viime vuosina tapahtunut rahoitus- ja pörssimarkkinoiden räjähdysmäinen kehitys. Se on ristiriidassa työlainsäädännön kanssa, joka on kehittynyt päinvastaiseen suuntaan eikä näin ollen tarjoa työntekijöille asianmukaista suojaa (esimerkiksi sopimusehtojen ja jatkokoulutuksen osalta) (25). Tämä heijastaa sitä, että työvoiman joustavuudesta (ja lisääntyneestä epävarmuudesta) on nyt tullut yrityksille mukauttamisväline. Kehitys sosiaalisen ”alamallin” mukaan tarkasteltuna Pörssiarvo/BKT Työntekijöiden suoja Keskiarvo Maa 1990 2003 1990 2003 Anglosaksinen malli UK, USA, CA, AU 54 119 0,63 0,73 Skandinaavinen malli FIN, DK, S 28 85 2,71 1,89 Mannermainen malli F, D, A, B, NL 30 59 2,79 2,30 Välimeren malli I, E, EL 16 57 3,67 2,61 Japani 98 70 2,10 1,84 HUOM. Uusista jäsenvaltioista tietoja ei ole saatavilla. Työntekijöiden suojaa mitataan OECD:n (vuosille 1990, 1998 ja 2003) laskemalla ”EPL -versio 1” -indikaattorilla. Se kattaa vakituisten ja väliaikaisten työntekijöiden suojelun sääntelyn. Mitä lähempänä nollaa kyseinen indikaattori on, sitä heikompaa on työntekijöiden suojelu. (”EPL -versio 2” -indikaattori sisältää joukkoirtisanomisiin liittyvät luvut, mutta se ei ulotu vuoteen 1990).

5.2.4 Vaikka työntekijöiden osakkeenomistajuutta on kehitetty, tällä ei voida korjata tilannetta siltä osin, että korkeapalkkaisimmat työntekijät (tavallisesti ylempään johtajistoon kuuluvat henkilöt) ovat suhteettoman voimakkaasti edustettuna määräänsä nähden.

5.2.5 Koska talousjärjestelmät ovat historian muokkaamia (katso kohta 3.3), on helppo ymmärtää, että hallinnointi- ja ohjausjärjestelmämalleilla (ks. kohdat 3.1 ja 3.2) ei ole Manner-Euroopassa aikaansaatu erityisen näkyviä seurauksia työttömyyden torjunnassa huolimatta siitä, että eurooppalainen sosiaalimalli perustuu sosiaaliseen markkinatalouteen, joka edellyttää kumppanuuteen pohjautuvaa lähestymistapaa sanan laajassa, muunkin kuin vain osakkeenomistajien edun kattavassa merkityksessä.

5.3 Jo useita vuosia sitten käynnistyi vaihe, jossa työntekijöiden palkkoja rajoitetaan huomattavasti (26) kiristyvän kansainvälisen kilpailun takia, ja kannattavuusnormien paineessa ilmiö vain vahvistuu. Se ei kuitenkaan koske kaikkia ammatillis-yhteiskunnallisia luokkia.

5.3.1 Näin ollen Yhdysvalloissa harjoitetun käytännön mukaisesti (27) Euroopan komission, Eurostatin ja EKP:n olisi syytä tarkentaa tilastojaan erittelemällä ne (vähintäänkin) kvintiileihin (28), jotta voitaisiin määritellä paremmin, mitkä työntekijäryhmät (erittäin korkeapalkkaiset, erittäin matalapalkkaiset, keskipalkkaiset) vauhdittavat palkkojen ja yleisemmin tulojen kokonaiskasvua, jotta saataisiin selkeämpi käsitys hintavakauteen kohdistuvista riskeistä ottaen huomioon eri luokkien kuluttamistottumusten erilaisuus (29) (ks. myös kohta 4.8.4).

6. T&K ja innovaatio

6.1 Vuosien 2000–2001 pörssikriisi osoitti, että kun otetaan huomioon institutionaalisten investoijien taipumus jäljittelyyn investointipäätöksissä, on mahdollista, että investointi lisääntyy joillakin aloilla liian voimakkaasti ja samanaikaisesti liian vähän toisilla aloilla.

6.2 Skandinavian maiden esimerkki osoittaa, että on mahdollista yhdistää korkea sosiaalinen ja teknologinen suoritustaso pikemminkin pankkitoimintaan kuin pörssimarkkinoihin perustuvaan rahoitusjärjestelmään.

6.3 Pääomarahastot tuovat pienten yritysten toiminnan käynnistämiseen (start-up) tarvitsemaa riskipääomaa. Kyseinen ala on ollut laskusuunnassa usean vuoden ajan (vuonna 2003 alle 10 prosenttia kaikista investoinneista) (30). Toisaalta pääomarahastot keskittyvät yhä enemmän yritysostoihin (buy-outs) (vuonna 2003 yli 60 prosenttia) (katso luku ”Vipuvaikutukset & systeemiriskit”). Tämä suuntaus ei todennäköisesti kannusta investointeihin, koska pitkäaikaisten investointien sijaan toimintaan sisältyvien riskien vuoksi pääomarahastojen ensisijaisena tavoitteena on pikemminkin korvausten ja palkkioiden maksaminen osakkeenomistajille.

6.4 Tutkimuksen ja kehittämisen lisäksi niin sanotusta ”hiljaisesta” vuorovaikutuksesta (31) on tullut yhä tärkeämpi tekijä kaikkien yritysten kilpailukyvyn kannalta. Tällaiseen hiljaiseen vuorovaikutukseen sisältyy tietojenvaihto, mielipiteiden muotoilu sekä muun toiminnan koordinointi ja seuranta. Siinä yhdistyy erilainen tietämys muiden työntekijöiden, asiakkaiden ja toimittajien kanssa käytävästä vaihdosta (tuotteiden, palveluiden ja tietojen osalta). Tällaiset taidot hallitsevien työntekijöiden osuus on nykyään 25–50 prosenttia työvoimasta.

6.4.1 Mikäli yritykset haluavat kasvattaa kilpailukykyään, ne eivät enää voi laskea sen varaan, että hiljaista vuorovaikutusta käyttävien työntekijöiden työ standardoitaisiin tai heidät korvattaisiin koneilla. Niiden on päinvastoin poistettava organisatoriset esteet, luotava luottamuksellinen ilmapiiri sekä työntekijöiden että työntekijöiden ja yrityksen välille ja sallia työntekijöiden tehdä päätöksiä ja kommunikoida nopeasti ja helposti. Yritysten vahvuus on ajan mittaan syntyvässä yrityskohtaisessa kollektiivisessa tietämyksessä.

6.4.2 Yrityksillä on nykyisin paljon pelivaraa hiljaista vuorovaikutusta käyttävien työntekijöiden tuottavuuden parantamisessa, ja kyseinen toimintavapaus on suurempi kuin muiden työntekijöiden osalta. Tämä heijastuu suurina suoritustason eroina niillä aloilla, joilla on paljon tämäntyyppisiä töitä. Alakohtaisella työmarkkinavuoropuhelulla on merkitystä eri yritysten kokemusten vaihtomahdollisuuksien luomisessa esimerkiksi seminaarien ja tutkimusten avulla.

6.4.3 Tällainen yritysten erityisosaamiseen asetettu painopiste herättää kysymyksiä joustoturvasta, joka edellyttää pikemminkin yleiskoulutusta, niin että työntekijät löytävät työpaikan toisesta yrityksestä, joka mahdollisesti toimii eri alalla kuin se, josta he lähtivät.

7. Vipuvaikutukset ja systeemiriskit

7.1 Tietyntyyppisten pääomarahastojen harjoittamat yritysostot ovat spekulatiivista toimintaa, joka perustuu velkaantumiseen ja veikkaukseen siitä, pystytäänkö kohdeyrityksen tuottamilla voitoilla maksamaan laina takaisin ja tuottamaan huomattavaa voittoa viiden vuoden ajan.

7.2 Vuonna 1995 nämä toimet olivat suuruudeltaan 0,6 prosenttia Manner-Euroopan BKT:sta, ja vuonna 2005 vastaava luku oli noin 3 prosenttia (32). (Yhdistyneessä kuningaskunnassa vastaavat luvut olivat 1 prosentti ja 7 prosenttia). Yritysostot muodostavat pääosan (70 prosenttia) pääomarahastojen toiminnasta, ja riskipääoman osuus on vähenemässä (5 prosenttia vuonna 2005).

7.2.1 Vuoden 2006 jälkipuoliskolla keskuspankkien (EKP, Englannin pankki) ja luottoluokituslaitosten (Standard and Poor's) antamat varoitukset moninkertaistuivat vastauksena alalla tapahtuneeseen kuohuntaan (500 miljardia Yhdysvaltain dollaria); ala tuotti vuonna 2005 70 miljardia dollaria enemmän kuin edellisenä vuonna. Ne panivat merkille systeemiriskin, joka johtui yritysten velkaantumisesta, sekä vakuudettomien vaihtovelkakirjalainojen (junk bonds) lisääntymisen huolestuttavalle tasolle.

7.2.2 Rahaviranomaisille tämä on pulmallista, koska korkojen nostaminen tämän toiminnan hillitsemiseksi murtaisi myös ne yritykset, jotka pysyvät nykyisin pystyssä kokonaislikviditeetin ylijäämän takia.

7.2.3 Yritysostot herättävät kaksi luonteeltaan erilaista mutta yhtä tärkeää kysymystä: — Tapauksissa, joissa toimet toteutetaan perustamalla holding-yhtiö, työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevaa direktiiviä ei sovelleta. Siitä seuraa, että nämä työntekijät, joita Euroopassa on useita satoja tuhansia, voivat osallistua toimintaan muita vähemmän. — Lainarahoituksella tehtävien yritysostojen avulla sijoitusrahastot voivat olla edustettuina ostamansa yhtiön puolesta sellaisella ratkaisevan tärkeällä alalla kuin avaruus- ja ilmailualalla toimivan suuren eurooppalaisen konsernin hallintoneuvostossa. Kun otetaan huomioon, että tietyillä alun perin amerikkalaisilla rahastoilla on erityisen tiiviit suhteet Yhdysvaltojen poliittisiin päättäjiin ja tiedustelupalveluihin, EU:n teknologinen, sotilaallinen ja taloudellinen riippumattomuus on uhattuna, koska paikka hallintoneuvostossa tarjoaa pääsyn luottamuksellisiin tietoihin (33).

7.3 Yleisesti ottaen voidaan todeta, että pääomarahastojen keskimääräistä tuottoa voidaan kasvattaa keinotekoisesti monin tavoin. Pääomarahastoilla ei ole minkäänlaisia raportointivelvoitteita, minkä vuoksi ainoastaan parhaiten menestyvät pääomarahastot julkaisevat tuloksensa. Huonon tuloksen vuoksi lakkautetut rahastot sen sijaan poistetaan tietokannoista. Citygroupin tekemä tutkimus paljastaa, että kun nämä tekijät on otettu huomioon, kymmenen vuoden ajalta laskettu tuotto on vähäisempi kuin Mid Cap -osakekorin. Näihin epälikvideihin varoihin liittyvät hallinnointi- ja investointikustannukset pienentävät tuottoa entisestään (34).

7.4 Hedge-rahastojen arvo on yli 1,5 triljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Nämä rahastot eivät ole uusia, mutta niiden arvo on kasvanut erityisen paljon viimeksi kuluneen 20 vuoden aikana. Sijoittajat, esim. eläkerahastot, painostavat alaa suurempaan avoimuuteen. Tämä vaatimus on äskettäin saanut aikaan sen, että eri luottoluokituslaitokset ovat ajantasaistaneet järjestelmäänsä luottojen ja riskien arvioimiseksi.

7.4.1 Hedge-rahastoilla on valtavan rahoituksellisen painoarvonsa takia paljon vaikutusvaltaa rahoitus-, pörssi- ja valuuttamarkkinoilla, mikä antaa aihetta kysymyksen syvällisempään tarkasteluun: — Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Euroopan lainsäätäjät ovat viime aikoina toistaneet huolensa siitä, että investointipankit saattavat sallia hedge-rahastojen kasvattavan lainauskapasiteettiaan käyttämällä suhteellisen epälikvidejä vakuuksia, joiden arvo saattaisi rahoituskriisissä pudota nopeasti. Ne esittävät kysymyksiä myös offshore-välineistä. Niillä voidaan käyttää vipuvaikutusta, joka mahdollistaa amerikkalaisille pankeille hedge -rahastojen varojen venyttämisen yli laillisten rajojen. — Hedge-rahastot toimivat aktiivisesti myös ”carry trade” -toiminnan alalla eli toimissa, joissa sijoittajat lainaavat matalan korkotason valuuttoja (kuten jeni tai Sveitsin frangi) investoidakseen korkean korkotason valuuttoina (Australian dollari). Yhä useammat pankit, mukaan lukien BIS, ja ekonomistit ovat vakuuttuneita, että nämä toimet, jotka ovat hedge-rahastoille erittäin tuottoisia, ovat yksi jenin heikkoutta selittävistä tekijöistä. Tammikuussa jeni saavutti Yhdysvaltain dollariin nähden matalimman tasonsa neljään vuoteen. Yhtäkkinen kiinnostus Japanin valuuttaa kohtaan (joka seuraisi Japanin talouden elinvoimaisuudesta johtuvasta valuuttakurssin noususta) saattaisi aiheuttaa rahoituskriisin. Barclays Capitalin arvion mukaan spekulatiivinen ”carry trade” -toiminta on nyt voimakkaimmillaan sitten vuoden 1998 Venäjän kriisin.

7.5 Johdannaisten ansiosta pankkien on mahdollista vähentää riskejään muuttamalla ne monimutkaisiksi, liiketoimien kohteena oleviksi rahoitustuotteiksi. Kun näin tehdään, riski hajotetaan, mutta se leviää talouteen sellaisia toimijoita kohti, joita vakaussäännöt eivät koske.

7.5.1 Vaikka huomattavia systeemivaikutuksia aiheuttavan rahoituskriisin tilastollinen todennäköisyys on ajan mittaan vähentynyt, kriisi on edelleen todennäköinen ja sen aiheuttamat vahingot olisivat vielä suurempia kuin aikaisemmin. Syynä ovat erityisesti instituutioiden ja markkinoiden väliset tiiviimmät yhteydet. Ne ovat seurausta rahoituksellisista innovaatioista, joiden avulla pankki- ja vakuutusalan markkinat sekä fuusiot ja yritysostot ovat integroituneet entistä paremmin (35).

7.5.2 Viime vuosina hidastuneen, taseessa pääsääntöisesti näkymättömän vipuvaikutuksen takia on mahdotonta arvioida, millaisista summista on tosiasiassa kyse ja millainen riski tästä aiheutuu talousjärjestelmälle.

Bryssel 26. syyskuuta 2007 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Dimitris DIMITRIADIS

(1) ”Yhtenäismarkkinoiden tarkastelu”, CESE — INT/332.

(2) Neuvoston direktiivi 85/611/ETY, annettu 20 päivänä joulukuuta 1985, arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä (yhteissijoitusyritykset) koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 375, 31.12.1985, s. 3–18.)

(3) Euroopan komission maaliskuussa 2007 järjestämässä ”Increasing financial capability” -aiheisessa konferenssissa Yhdistyneen kuningaskunnan valtiovarainministerille Gordon Brownille esitetty Ron Sandlerin mietintö sisältää kiinnostavia pohdinnan aiheita.

(4) Katso erityisesti ”United Nations Environment Programme Finance Initiative” (UNEPFI) -aloitteeseen sisältyvät toimet, mukaan lukien raportti ”A legal framework for the integration of environmental, social and governance issues into institutional investment” (2005).

(5) Katso erityisesti ”United Nations Environment Programme Finance Initiative” (UNEPFI) -aloitteeseen sisältyvät toimet, mukaan lukien raportti ”A legal framework for the integration of environmental, social and governance issues into institutional investment” (2005).

(6) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/14/EY, annettu 11 päivänä maaliskuuta 2002, työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevista yleisistä puitteista Euroopan yhteisössä — Luonnos työntekijöiden edustusta koskevaksi Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission yhteiseksi julistukseksi (EYVL L 80, 23.3.2002, s. 29–34).

(7) Neuvoston direktiivi 2001/23/EY, annettu 12 päivänä maaliskuuta 2001, työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 82, 22.3.2001, s. 16–20).

(8) Ks. muun muassa EUVL C 309, 16.12.2006”Yleishyödyllisten palveluiden tulevaisuus”.

(9) ”Jos pääoman liikkeet kolmansiin maihin tai kolmansista maista poikkeuksellisissa olosuhteissa aiheuttavat tai uhkaavat aiheuttaa vakavia vaikeuksia talous- ja rahaliiton toiminnalle, neuvosto voi määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja EKP:a kuultuaan enintään kuuden kuukauden ajan toteuttaa suojatoimenpiteitä suhteessa kolmansiin maihin, jos tällaiset toimenpiteet ovat ehdottomasti tarpeen”.

(10) Joista 8 kansainvälisissä liiketoimissa.

Lähde: François Morin, ”Le Nouveau mur de l'argent: Essai sur la finance globalisée”, 2006.

(11) Seuraavassa esitetään muutamia yksinkertaisia piirteitä, jotka auttavat erottamaan hedge-rahastot pääomarahastoista. Hedge-rahastojen toiminta liittyy jälkimarkkinakelpoisiin omaisuuseriin, esimerkiksi osakkeisiin, raaka-aineisiin ja luottojohdannaisiin. Ne hyödyntävät monenlaisia strategioita pyrkiessään tavoitteeseensa — absoluuttisen tuoton saavuttamiseen. Investoidessaan johonkin yritykseen ne tyytyvät prosentuaalisesti pieneen osakemäärään, mutta toimivat aktiivisesti vaikuttaakseen yrityksen tekemiin päätöksiin. Pääomarahastojen tavoitteena on kasvattaa sijoituksen arvoa, ja ne toimivat pääasiassa ostamalla yrityksiä lainarahoituksella. Ostettu yritys ei näin ollen ole enää listattuna pörssissä eikä siten ole tiedonantovelvoitteiden alainen. Ne poistavat investointinsa yrityksestä muutaman vuoden kuluttua uudistettuaan sen rakenteen perinpohjaisesti.

(12) M. Aglieta, ”The surge in private equity”, 2007.

(13) James Shinn, ”Private profit or public purpose? Shallow convergence on the shareholder model”, Princetonin yliopisto, 2001. Tutkimus 14 maasta: Yhdysvalloista, Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Belgiasta, Ranskasta, Saksasta, Italiasta, Alankomaista, Espanjasta, Kiinasta, Japanista, Etelä-Koreasta, Malesiasta, Singaporesta ja Taiwanista; Roger M. Baker, ”Insiders, outsiders, and change in European corporate governance”, Oxfordin yliopisto, 2006.

(14) J. Peyrelevade, ”Le capitalisme total”, 2005, s. 39–42.

(15) BIPE, op cit. Osakkeisiin, sijoitusyhtiöihin, henkivakuutuksiin ja eläkkeisiin sijoitettujen kotitalouksien varojen osuus on yli kaksinkertaistunut Saksassa, Italiassa ja Ranskassa vuosina 1980–1998; kahdessa ensiksi mainitussa valtiossa melkein 50 prosenttia ja kolmannessa 66 prosenttia. Vaikka Yhdistyneessä kuningaskunnassa lähtötaso oli korkeampi, näiden tuotteiden osuus kasvoi 52 prosentista 76 prosenttiin.

(16) BIPE, ”La montée en puissance des investisseurs institutionnels: implications réglementaires. Étude réalisée pour le Sénat français”, tammikuu 2003.

(17) Katso erityisesti S. M. Bilger ja K. F. Hallock, ”Mass layoffs and CEO turnover”, 2005 ja Chicago Fed Letter, ”Assessing the impact of job loss on workers and firms”, huhtikuu 2006.

(18) Tanskan veroministeriö, ”Status på SKATs kontrolindsats vedrørende kapitalfondets overtagelse af 7 danske koncerner”, maaliskuu 2007.

(19) Watson Wyatt, ”Corporate directors give executive pay model mixed reviews”, kesäkuu 2006.

(20) D. Plihon, ”Précarité et flexibilité du travail, avatars de la mondialisation du capital”, 2006.

(21) KOM(2003) 728 lopullinen, ”Työn laadun parantaminen: katsaus viimeaikaiseen edistykseen”.

(22) Koska henkistä pääomaa korostetaan yhä enemmän osaamistaloudessa kilpailukykyä edistävänä tekijänä, on yllättävää, ettei sitä lasketa aktiivaksi yritysten tilinpäätöksissä.

(23) European Working Conditions Observatory, ”Fourth European Working Conditions Survey”, 2007, s. 49.

(24) Vrt. kohta 6.4 ja seuraavat kohdat.

(25) European Working Conditions Observatory, ”Fourth European Working Conditions Survey”, 2007, P. 49.

(26) Euroopan komissio, ”The contribution of labour cost developments to price stability and competitiveness adjustment in the Euro Area”, Quarterly Report on the Euro Area, osa 6 nro 1, 2007.

(27) Vrt. joka kolmas vuosi tehtävä tutkimus ”US Survey of Consumer Finances”.

(28) Palkkojen jakautuminen ylenevässä järjestyksessä ja jaettuna viiteen osaan, jotka sisältävät saman määrän havaintoja.

(29) Viimeaikaiset tutkimukset ovat tämänsuuntaisia. Mainittakoon erityisesti T. Piketty, E. Saez: ”The evolution of top incomes: a historical and international Perspective”, American Economic Review, 2006.

(30) Deutsche Bank Research, ”Private equity in Europe”, tammikuu 2005.

(31) The McKinsey Quarterly, ”Competitive advantage from better interactions”, 2006, nro 2.

(32) Adrian Blundell-Wignall, ”Private Equity Trends and Issues”, OECD, 2007.

(33) B. Carayon, ”Patriotisme économique: de la guerre à la paix économique”, 2006, s. 119.

(34) House of Commons, Treasury Committee: ”Private equity: tenth report of session 2006–07”.

(35) Financial Times, 30. tammikuuta 2007.