EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 17.10.2014 COM(2014) 635 final KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE oleskeluluvasta, joka myönnetään yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa tekeville kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat ihmiskaupan uhreja tai jotka ovat joutuneet laittomassa maahantulossa avustamisen kohteiksi, annetun neuvoston direktiivin 2004/81/EY soveltamisesta {SWD(2014) 318 final}



1.JOHDANTO Ihmiskauppaan puuttumisessa on kyse sen ehkäisemisestä ja torjunnasta sekä uhrien suojelemisesta ja auttamisesta. Tavoitteiden saavuttamiseksi ja laittoman maahanmuuton torjunnan tehostamiseksi neuvosto antoi direktiivin 2004/81/EY, jolla säännellään väliaikaisen oleskeluluvan myöntämistä kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat joutuneet ihmiskaupan uhreiksi tai jotka ovat olleet laittomassa maahanmuutossa avustamisen kohteina ja jotka tekevät yhteistyötä viranomaisten kanssa väitettyjen ihmiskauppiaiden tutkinnassa ja syytteiden nostamisessa. Direktiivin antamista seuranneiden kymmenen vuoden aikana EU on toteuttanut asianmukaisia toimia ihmiskaupan torjumiseksi. Tässä tiedonannossa esitetään yhteenveto saavutetusta edistyksestä ja ajantasainen yleiskuva tärkeimmistä oikeudellisista ja käytännön kysymyksistä, jotka liittyvät direktiivin 2004/81/EY soveltamiseen. Ihmiskaupan ehkäisemistä ja torjumista sekä ihmiskaupan uhrien suojelemista koskeva Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/36/EU annettiin 5. huhtikuuta 2011. Direktiivissä 2004/81/EY vahvistetaan erityiset säännöt, jotka koskevat yhteistyötä viranomaisten kanssa tekeville kolmansien maiden kansalaisille myönnettäviä oleskelulupia ja heidän kohteluaan. Direktiivissä 2011/36/EU puolestaan muodostetaan horisontaaliset puitteet sekä EU:n että EU:n ulkopuolisten maiden kansalaisille. Direktiivissä 2011/36/EU vahvistetaan joitakin direktiivin 2004/81/EY säännöksiä muun muassa tehostamalla lapsille tarjottavaa suojelua ja apua. Näitä kahta säädöstä on tämän vuoksi luettava yhdessä. Lisäksi komissio esitti vuonna 2012 ihmiskaupan hävittämiseen tähtäävän vuodet 2012–2016 kattavan EU:n strategian, josta laadittu välikertomus esitetään yhdessä tämän tiedonannon kanssa. Direktiivin 2004/81/EY täytäntöönpanosta vuonna 2010 laaditussa ensimmäisessä kertomuksessa komissio mainitsee joitakin tuolloin käynnissä olleita aloitteita, joilla parannetaan ihmiskaupan uhrien oikeuksia. Kyseiset toimet on sittemmin saatettu päätökseen. Näitä ovat muun muassa rikoksen uhrien oikeuksia, tukea ja suojelua koskevista vähimmäisvaatimuksista vuonna 2012 annettu direktiivi sekä yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän perustaminen kesäkuussa 2013. Yhteisellä turvapaikkajärjestelmällä määritetään yhteiset standardit ja lisätään yhteistyötä turvapaikanhakijoiden oikeudenmukaisen kohtelun varmistamiseksi. Komission vuonna 2010 laatimassa kertomuksessa yhtenä ongelmana mainittiin vertailukelpoisten tietojen heikko saatavuus. Tämän jälkeen on julkaistu kaksi uutta Eurostatin valmisteluasiakirjaa ihmiskaupasta. Lisäksi Euroopan muuttoliikeverkosto on julkaissut vuodesta 2010 kahdeksan tapauskohtaista kyselyä ihmiskaupan torjunnasta sekä kohdennetun tutkimuksen ihmiskaupan uhrien tunnistamisesta kansainväliseen suojeluun ja pakkokeinoihin perustuvaan palauttamiseen liittyvissä menettelyissä (”Identification of victims of trafficking in human beings in international protection and forced return procedures”). Tuoreimpien käytettävissä olevien numerotietojen mukaan EU:ssa myönnettiin 856 ensimmäistä oleskelulupaa vuonna 2013. Vuonna 2012 niitä myönnettiin 1 124 ja vuonna 2011 puolestaan 1 194. Ihmiskaupasta laaditun Eurostatin tuoreimman valmisteluasiakirjan mukaan niissä 23 jäsenvaltiossa, jotka pystyivät toimittamaan tietoja, oli vuonna 2012 löydetty 2 171 EU:n ulkopuolisten maiden kansalaista, joiden todettiin tai epäiltiin olevan ihmiskaupan uhreja. Vuonna 2011 heitä oli 2 002. Jäsenvaltioista 19 toimitti vuosilta 2011 ja 2012 tietoja, joiden mukaan 1 110:lle ihmiskaupan uhrille oli myönnetty harkinta-aika vuonna 2012 ja 1 011:lle vuonna 2011. 2.MÄÄRITELMÄT JA SOVELTAMISALA Direktiivin 2011/36/EU tultua voimaan ”ihmiskauppa” määritellään direktiiviä 2004/81/EY sovellettaessa direktiivin 2011/36/EU 2 artiklan mukaisesti. Jäsenvaltioiden on sovellettava direktiiviä 2004/81/EY kaikkiin asianomaisiin kolmansien maiden kansalaisiin, mukaan lukien laittomasti jäsenvaltion alueelle tulevat henkilöt. Direktiivin 2004/81/EY 3 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat halutessaan soveltaa direktiiviä myös niihin henkilöihin, jotka ovat salakuljetuksen eli laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen kohteita, siten kuin se on määritelty direktiivissä 2002/90/EY. Kymmenen jäsenvaltiota on käyttänyt tätä mahdollisuutta. Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus sisällyttää alaikäiset direktiivin soveltamisalaan. Kaikki jäsenvaltiot Slovakiaa lukuun ottamatta soveltavat direktiiviä alaikäisiin. Liettuassa direktiiviä sovelletaan alaikäisiin tietyin edellytyksin. 3.UHRIEN TUNNISTAMINEN JA TIETOJEN ANTAMINEN Uhrien tunnistaminen varhaisessa vaiheessa on direktiivin tehokkaan soveltamisen keskeinen edellytys. Näin uhreille voidaan antaa viipymättä tietoja heidän oikeuksistaan, käynnistää toipumisprosessi ja tarjota mahdollisuus harkita, haluaako uhri tehdä yhteistyötä viranomaisten kanssa.

Direktiivin 5 artiklan mukaan uhrille on annettava tarvittavat tiedot direktiivin tarjoamista mahdollisuuksista, ”kun jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että direktiiviä voidaan soveltaa kolmannen maan kansalaiseen”. Tietojen antamisesta säädetään myös direktiivin 2011/36/EU 11 artiklan 6 kohdassa, jossa viitataan suoraan direktiiviin 2004/81/EY. Tulkinta ajankohdasta, jona viranomaiset ovat velvollisia toimittamaan tietoja, on myös selkeämpi direktiivin 2011/36/EU 11 artiklan 2 kohdan ansiosta. Kyseisen kohdan mukaan jäsenvaltion on annettava ”apua ja tukea heti, kun toimivaltaisilla viranomaisilla on perustelua syytä uskoa”, että henkilö on ihmiskaupan uhri. Kymmenen jäsenvaltiota on määritellyt tietojen antamisen ajankohdan lainsäädännössään. Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä ei ilmaista selvästi, onko tiedot annettava myös oletetuille uhreille vai vasta virallisen tunnistamisen jälkeen tai rikosoikeudenkäynnin alussa. Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä asetetaan lisäedellytyksiä, kuten väitettyä rikosta koskevan hyödyllisen tiedon saaminen uhrilta, tai viitataan tietojen antamiseen kolmansien maiden kansalaisille, jotka ”tekevät yhteistyötä viranomaisten kanssa”. Tämä voi aiheuttaa epäilyksiä direktiivin asianmukaisesta täytäntöönpanosta. Romanian lainsäädännössä ei täsmennetä, minkä viranomaisen on annettava tietoja, eikä tietojen sisältöä ja muotoa. Näyttää siltä, että Itävallassa tietoja annetaan käytännössä, mutta 5 artiklaa ei ole hallinto-oikeuteen sisältyvien yleisten sääntöjen lisäksi saatettu nimenomaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kroatian ja Puolan lainsäädäntöön ei sisälly selkeää vaatimusta siitä, että tiedoissa on viitattava kaikkiin direktiivin tarjoamiin mahdollisuuksiin. Oleskelulupien suhteellisen vähäinen määrä osoittaa, että ihmiskaupan uhrien tunnistamista on tehostettava, kuten ihmiskaupan hävittämiseen tähtäävässä EU:n strategiassa todetaan. Tähän mennessä vähintään 15 jäsenvaltiota on perustanut uhreja varten kansallisen tai alueellisen ohjautumisjärjestelmän. Lisäksi direktiivin 2011/36/EU 11 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan ”tarvittavat toimenpiteet luodakseen tarkoituksenmukaiset mekanismit uhrien tunnistamiseksi varhaisessa vaiheessa samoin kuin heidän auttamisekseen ja tukemisekseen”. Jäsenvaltioiden vähemmistö on määritellyt annettavien tietojen muodon lainsäädännössään. Käytännössä useimmat maat antavat tiedot sekä kirjallisesti että suullisesti. Jotkin jäsenvaltiot ovat säätäneet, että tiedot on annettava kielellä, jota asianomainen henkilö ymmärtää. Yhteisiä käytänteitä ovat muun muassa painetut esitteet, verkkosivut ja palvelunumerot. Lisäksi joissakin jäsenvaltioissa virallisesta tunnistamisesta vastaava viranomainen vastaa myös tietojen antamisesta, mutta tämä ei sulje pois muiden viranomaisten osallistumista. Monissa tapauksissa myös kansalaisjärjestöt antavat tietoja. 4. HARKINTA-AIKA Jotta uhrit voivat toipua kokemuksistaan ja tehdä perustellun päätöksen, heille on annettava harkinta-aika, jolloin (toimivaltaisen viranomaisen päätöstä odotettaessa) heillä on oikeus tukitoimiin ja suoja maastapoistamispäätöksen täytäntöönpanolta. Kaikki jäsenvaltiot Italiaa ja Itävaltaa lukuun ottamatta ovat saattaneet 6 artiklan säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään. Näissä kahdessa jäsenvaltiossa harkinta-aika ilmeisesti myönnetään käytännössä tai se korvataan mahdollisuudella saada oleskelulupa välittömästi riippumatta siitä, tekeekö henkilö yhteistyötä viranomaisten kanssa. Useimpien jäsenvaltioiden lainsäädännössä nimenomaisesti kielletään maastapoistamispäätöksen täytäntöönpano. Harkinta-ajan luonteesta ja tavoitteista seuraa, että sen ehdoksi ei voida asettaa uhrin aikomusta tehdä yhteistyötä viranomaisten kanssa. Tätä säännöstä tehostetaan entisestään direktiivin 2011/36/EU johdanto-osan 18 kappaleessa, jonka mukaan apua ja tukea olisi annettava ehdoitta ainakin harkinta-ajalla, mukaan lukien uhreille, jotka eivät oleskele laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa. Vasta tunnistamisprosessin päätteeksi tai harkinta-ajan päätyttyä jäsenvaltioilla ei ole enää velvollisuutta tukea uhria, jolle ”ei voida myöntää oleskelulupaa tai jolla ei muutoin ole laillista asuinpaikkaa kyseisessä jäsenvaltiossa, tai joka on poistunut kyseisen jäsenvaltion alueelta”. Direktiivissä ei säädetä harkinta-ajan alkamishetkestä (uhrien havaitseminen tai virallinen tunnistaminen) eikä kestosta, mutta jäsenvaltiot velvoitetaan määrittämään ne kansallisessa lainsäädännössä. Käytännössä noin puolet jäsenvaltioista myöntää harkinta-ajan virallisesti vasta kun uhri on tunnistettu. Kolmetoista jäsenvaltiota myöntää vähintään 30 päivän harkinta-ajan, jota voidaan tietyin edellytyksin pidentää haavoittuvassa asemassa olevien henkilöryhmien osalta tai uhrin henkilökohtaisten olosuhteiden vuoksi. Jotkin jäsenvaltiot myöntävät suoraan pidemmän harkinta-ajan (45, 60 tai 90 päivää). Harkinta-ajan enimmäiskesto vaihtelee huomattavasti yhdestä kuukaudesta (ilman pidennyksiä) useisiin kuukausiin. Harkinta-aikaa voidaan myös pidentää tapauskohtaisesti tai myönnetyn oleskeluoikeudellisen aseman mukaan. Lisäksi jäsenvaltio voi päättää harkinta-ajan keskeytyksestä, jos asianomainen henkilö on aktiivisesti, vapaaehtoisesti ja omasta aloitteestaan solminut uudelleen siteet rikoksiin syyllistyneisiin henkilöihin tai jos tämä on tarpeen yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvistä syistä (6 artiklan 4 kohta). Useimmat jäsenvaltiot ovat saattaneet tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään. Joissakin tapauksissa harkinta-ajan keskeyttämisen perusteet ylittävät direktiivissä säädetyt kriteerit ja saattavat olla liian kattavat. 5. KOHTELU ENNEN OLESKELULUVAN MYÖNTÄMISTÄ Direktiivin 2004/81/EY 7 artiklassa säädetään ihmiskaupan uhrien kohtelusta harkinta-aikana ja heidän odottaessaan toimivaltaisen viranomaisen päätöstä. Kyseisen säännöksen sisältö täsmentyy, kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 2011/36/EU kanssa. Direktiivissä 2011/36/EU korostetaan, että tukea ja apua on annettava harkinta-aikana ehdoitta kaikille uhreille riippumatta heidän oleskeluoikeutta koskevasta asemastaan. Kuitenkin harkinta-ajan päättymisen jälkeen tai tunnistamisprosessin päätteeksi direktiiviä 2011/36/EU sovelletaan ”rajoittamatta direktiivin 2004/81/EY tai vastaavien kansallisten sääntöjen soveltamista ”(11 artiklan 3 kohta). Jos katsotaan, ettei henkilölle voida myöntää oleskelulupaa tai ettei tällä muutoin ole laillista asuinpaikkaa jäsenvaltiossa, tai jos uhri on poistunut jäsenvaltion alueelta, asianomainen jäsenvaltio ei direktiivin 2011/36/EU mukaisesti ole velvollinen jatkamaan avun ja tuen myöntämistä kyseiselle henkilölle (johdanto-osan 18 kappale).

Uhreille annettavan tuen, avun ja suojelun sisältöä koskevia direktiivin 2004/81/EY säännöksiä toisaalta vahvistetaan direktiivin 2011/36/EU 11–16 artiklassa. 5.1 Toimeentulon varmistava elintaso Ennen oleskeluluvan myöntämistä jäsenvaltioiden on tarjottava toimeentulon varmistava elintaso uhreille, joilla ei ole riittävästi varoja. Samoin on taattava kiireellisen sairaanhoidon saaminen sekä otettava huomioon haavoittuvimmassa asemassa olevien henkilöiden erityistarpeet, mukaan lukien tarvittaessa psykologinen tuki. Majoitusta näyttää olevan käytännössä tarjolla useimmissa jäsenvaltioissa, pääasiassa erillisissä laitoksissa. Unkarin osalta on kuitenkin epäselvää, tarkoittaako uhreille asetettu velvollisuus toimittaa kansallisilta viranomaisilta hakemuksesta saatu todistus jo tietynasteiseen yhteistyöhön suostumista ennen kuin tukea ja majoitusta voidaan myöntää. Lisäksi Bulgariassa ja Romaniassa majoituksen enimmäiskesto turvapaikoissa on 10 päivää, mikä on lyhyempi kuin harkinta-aika. Sitä voidaan pidentää joko uhrin tai oikeusviranomaisten pyynnöstä. Näyttää siltä, että kaikki jäsenvaltiot tarjoavat sairaanhoitoa, joka on usein kattavampaa kuin 7 artiklan 1 kohdassa mainittu kiireellinen sairaanhoito. Käytännössä jäsenvaltioiden enemmistö näyttää ottavan huomioon haavoittuvimmassa asemassa olevien erityistarpeet tarjoamalla myös psykologista tukea ja neuvontaa. Useat jäsenvaltiot eivät kuitenkaan ole nimenomaisesti sisällyttäneet tätä vaatimusta kansalliseen lainsäädäntöönsä. Useimmat jäsenvaltiot tarjoavat myös jonkinlaista taloudellista tukea kaikille tai haavoittuvassa asemassa oleville uhreille. 5.2 Turvallisuutta ja suojelua koskevat tarpeet Riskien ja tarpeiden arviointi on olennaista, jotta voidaan taata uhrien turvallisuus ja tehokas yhteistyö viranomaisten kanssa (7 artiklan 2 kohta). Useimmat jäsenvaltiot ovat antaneet turvallisuutta ja suojelua koskevista tarpeista lainsäädäntöä, pöytäkirjoja tai suuntaviivojaja/tai ne arvioivat riskejä ja tarpeita käytännössä. Uhrin suojelua tehostetaan jäsenvaltioiden velvollisuudella suorittaa uhrin tilanteesta ja häneen kohdistuvista riskeistä yksilölliset arvioinnit, joista säädetään direktiivin 2011/36/EU 12 artiklan 3 ja 4 kohdassa. 5.3 Käännös- ja tulkkauspalvelut ja maksuton oikeusapu Direktiivin 2004/81/EY 7 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan tarjoamaan kolmansien maiden kansalaisille tulkkaus- ja käännöspalveluja, mutta vain tarvittaessa. Tšekin osalta on epäselvää, tarjotaanko tulkkauspalveluja maksutta, ja myös ennen rikosoikeudenkäyntiä. Bulgariassa tulkkaus- ja käännöspalveluja tarjotaan ilmeisesti vain rikosoikeudenkäyntien aikana. Yleisesti ottaen käännös- ja tulkkauspalveluja tarjotaan useimmissa jäsenvaltioissa, mutta käytännön toteutuksessa on suuria eroja. Lisäksi uhrien voi olla vaikea saada kyseisiä palveluja, jos ei ole kyse rikosoikeudenkäynnistä. Direktiivin 2004/81/EY 7 artiklan 4 kohdan mukainen jäsenvaltioille vapaaehtoinen maksuttoman oikeusavun tarjoaminen on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä useimmissa jäsenvaltioissa. Tätä vaatimusta tehostetaan direktiivin 2011/36/EU 12 artiklassa säätämällä, että lainopillinen neuvonta ja oikeudellinen edustus ovat maksuttomia, jos uhrilla ei ole niitä varten tarvittavia varoja. 6. OLESKELULUVAN MYÖNTÄMINEN, UUSIMATTA JÄTTÄMINEN JA PERUUTTAMINEN Oleskelulupaa myönnettäessä jäsenvaltion on kokonaisvaltaisesti harkittava mahdollisuutta pidentää kolmannen maan kansalaisen oikeutta oleskella kyseisen jäsenvaltion alueella asian tutkintaa tai oikeudenkäyntiä varten. Samoin on otettava huomioon, onko henkilö halukas tekemään yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa ja onko hän katkaissut kaikki siteet oletettuihin rikoksentekijöihin. Nämä edellytykset eivät rajoita yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvien syiden vuoksi toteutettavia toimia.

Muutamissa jäsenvaltioissaon aloitettava oikeudenkäynti rikoksesta epäiltyä vastaan ennen kuin uhrille voidaan myöntää oleskelulupa. Viranomaisten kanssa tehtävää yhteistyötä tulkitaan myös eri tavoin, ja vaatimuksena voi olla esimerkiksi tietojen antaminen, virallisen kantelun tekeminen tai oikeudenkäynnissä todistaminen. Uhrin suojelua kuitenkin tehostetaan direktiivin 2011/36/EU 12 artiklassa, jossa määritetään rikostutkinnassa ja -oikeudenkäynnissä osallisina oleviin henkilöihin sovellettavista toimenpiteistä, joilla täydennetään rikoksen uhrien oikeuksista annetussa direktiivissä 2012/29/EU säädettyjä takeita. Jotkin jäsenvaltiot joko eivät aseta yhteistyötä oleskeluluvan myöntämisen ehdoksi tai sallivat vaatimuksesta poikkeamisen uhrin henkilökohtaisen tilanteen vuoksi. Jotkin jäsenvaltiot ovat sitä vastoin ottaneet oleskeluluvan myöntämisessä käyttöön direktiivin mukaisia vaatimuksia täydentäviä lisäehtoja, kuten todisteet majoituksesta tai maksun suorittamisen. Lisävaatimusten asettaminen antaa viranomaisille laajan harkintavallan erityisesti silloin, kun poikkeuksia ei sallita. Tämä saattaa perusteettomasti estää oleskeluluvan saannin, mikä puolestaan antaa aiheen epäillä, että direktiiviä ei ole pantu asianmukaisesti täytäntöön. Direktiivin mukaan oleskelulupa on voimassa vähintään kuusi kuukautta. Tämä vaatimus jää täyttymättä Alankomaiden, Bulgarian, Kroatian, Unkarin ja Viron lainsäädännössä. Kolme jäsenvaltiota myöntää lakisääteisesti suoraan vuoden pituisen oleskeluluvan. Joissakin muissa jäsenvaltioissa päätös tehdään tapauskohtaisesti menettelyn keston tai henkilön tilanteen perusteella. Direktiivin 2004/81/EY 8 artiklassa jäsenvaltiot valtuutetaan uusimaan oleskelulupa, jos 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät edelleen. Oleskeluluvan uusimisesta ei kuitenkaan säädetä selkeästi Puolan lainsäädännössä, ja Liettuassa uusiminen näyttää olevan harkinnanvaraista. Joissakin jäsenvaltioissa oleskelulupa voi tietyin edellytyksin johtaa pysyvään oleskeluun. Artiklan 14 kohdassa säädetään, että oleskelulupa voidaan peruuttaa milloin tahansa, jos sen myöntämisen edellytykset eivät enää täyty. Jäsenvaltioiden vähemmistö on sisällyttänyt lainsäädäntöönsä laajempia oleskeluluvan peruuttamisen perusteita, esimerkiksi kansanterveydelliset syyt, joita sovelletaan usein kaikkiin oleskelulupiin. Joissakin tapauksissa nämä perusteet saattavat ylittää direktiivin soveltamisalan. 7. KOHTELU OLESKELULUVAN MYÖNTÄMISEN JÄLKEEN Direktiivin 2004/81/EY 9 artiklan mukaan oleskeluluvan myöntämisen jälkeen uhrille, jolla ei ole riittävästi varoja, on taattava vähintään 7 artiklassa tarkoitettu kohtelu. Lisäksi oleskeluluvan voimassaoloaikana uhrilla olisi oltava pääsy työmarkkinoille sekä ammatilliseen ja yleissivistävään koulutukseen kansallisessa lainsäädännössä vahvistettujen sääntöjen mukaisesti (11 artikla). Jäsenvaltioiden suuri enemmistö näyttää tarjoavan pääsyn työmarkkinoille sekä ammatilliseen ja yleissivistävään koulutukseen. Joissakin tapauksissa pääsy työmarkkinoille saattaa tosin olla hankalaa. Direktiivin 12 artiklan mukaan uhreille on myönnettävä pääsy ohjelmiin, joilla tuetaan paluuta normaaliin sosiaaliseen elämään esimerkiksi ammattitaitoa parantamalla. Niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat toteuttaneet uhreille kohdennettuja ohjelmia, sidosryhmät ovat yleensä suhtautuneet ohjelmiin positiivisesti. Kroatiassa oleskeluluvan myöntämisen ja uusimisen edellytyksenä on osallistuminen ihmiskaupan uhrien tuki- ja suojeluohjelmaan. 8. ALAIKÄISET Direktiiviä alaikäisiin soveltavien jäsenvaltioiden on otettava huomioon lapsen etu, huolehdittava menettelyjen asianmukaisuudesta ja myönnettävä alaikäisille oikeus koulunkäyntiin samoin edellytyksin kuin oman maan kansalaisille. Oikeus koulunkäyntiin voidaan rajoittaa yhteiskunnan kustantamaan opetukseen (10 artikla). Kaikki jäsenvaltiot myöntävät oikeuden koulunkäyntiin. Joissakin jäsenvaltioissa on annettu erityissäännöksiä lapsen etua koskevasta periaatteesta. Osa jäsenvaltioista katsoo, että kyseinen periaate on jo sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön muun muassa ratifioimalla lapsen oikeuksista tehty YK:n yleissopimus, eikä uusia lainsäädäntötoimia näin ollen tarvita. Jälkimmäisessä vaihtoehdossa voi kuitenkin jäädä ilmaisematta riittävän selkeästi, missä laajuudessa yleissopimusta sovelletaan direktiivin erityissäännösten osalta. Kaikki jäsenvaltiot ovat joka tapauksessa velvollisia noudattamaan lapsen edun periaatetta EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon yhteydessä. Direktiivin 2004/81/EY 10 artiklan c alakohdassa säädetään ilman huoltajaa tulevan alaikäisen kohtelusta ja velvoitetaan jäsenvaltiot hankkimaan hänelle kansallisen lainsäädännön mukainen oikeudellinen edustaja sekä varmistumaan alaikäisen henkilöllisyydestä, kansalaisuudesta sekä siitä, että hän tulee ilman huoltajaa. Jäsenvaltioiden on myös pyrittävä löytämään alaikäisen perhe mahdollisimman pian. Kaikki jäsenvaltiot eivät ole nimenomaisesti sisällyttäneet näitä vaatimuksia kansalliseen lainsäädäntöönsä. Komissio antoi syyskuussa 2012 välikertomuksen ilman huoltajaa olevia alaikäisiä koskevan vuosien 2010–2014 toimintasuunnitelman täytäntöönpanosta. Toimintasuunnitelmassa tunnustetaan, että lasten etu on asetettava etusijalle maahanmuuttaja-asemasta riippumatta. Euroopan parlamentti suhtautui syyskuussa 2013 antamassaan päätöslauselmassa toimintasuunnitelmaan myönteisesti. Direktiivin 10 artiklan käytännön soveltamiseen liittyvistä ongelmista on mainittu asianmukainen tunnistaminen, lapsen edun huomioon ottavien asianmukaisten menettelyjen käyttöönotto erityisesti ilman huoltajaa olevien alaikäisten osalta sekä alaikäisten pakeneminen hoitolaitoksista. Toisaalta esimerkiksi Italiassa ja Suomessa on otettu käyttöön hyviä käytänteitä, jotka liittyvät alaikäisiä rikosoikeudenkäyntien yhteydessä suojaaviin erityismenettelyihin.