FI Euroopan unionin virallinen lehti C 93/16

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi neuvoston direktiivien 89/665/ETY ja 92/13/ETY muuttamisesta julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen tehokkuuden parantamiseksi”

KOM(2006) 195 lopullinen/2 — 2006/0066 COD

(2007/C 93/04)

Neuvosto päätti 29. kesäkuuta 2006 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 95 artiklan nojalla pyytää Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellämainitusta aiheesta

Asian valmistelusta vastannut ”yhtenäismarkkinat, tuotanto ja kulutus ”-erityisjaosto antoi lausuntonsa 14. marraskuuta 2006. Esittelijä oli Joost van Iersel.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 17.–18. tammikuuta 2007 pitämässään 432. täysistunnossa (tammikuun 18. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 140 puolesta, 14 vastaan 10:n pidättyessä äänestämästä.

Sisällys

1 Johdanto

2 Kuulemiset ja ehdotuksen sisältö

3 Yleistä

4 Erityiskysymykset

4.1 Luonnos

4.2 Lykkäävät määräajat

4.3 Sopimuksen pätemättömyys

4.4 Todistusmenettely

4.5 Riitojen sovittelu ja ratkaiseminen

4.6 Lykkäykset

5 Maksut

6 Sanasto

1. Johdanto

1.1 Vuosina 1991 ja 1993 tuli voimaan kaksi direktiiviä, joista ensimmäinen koskee muutoksenhakumenettelyjen soveltamista ns. perinteisten direktiivien ja toinen erityisaloja koskevien direktiivien yhteydessä. Näiden muutoksenhakudirektiivien tarkoituksena oli ottaa käyttöön sellainen täytäntöönpano- ja oikeussuojakeino, jota perinteisissä direktiiveissä (1) ei ollut aikaisemmin ollut.

1.2 Koska julkisia hankintoja koskevien direktiivien tarkoituksena on luoda EU:ssa toimiville yrityksille avoin ja oikeudenmukainen toimintaympäristö, jossa niillä on tasavertaiset kilpailuedellytykset, muutoksenhakudirektiiveissä säädetään menettelyistä, joihin yritykset voivat turvautua halutessaan tehdä valituksen itseään kiinnostavien julkisia hankintoja koskevien sopimusten kilpailuttamisesta ja tekemisestä.

1.3 Muutoksenhakudirektiiveillä on kaksi toisiinsa liittyvää tarkoitusta: — saada sopimusviranomaiset noudattamaan direktiivejä — antaa tarjoajille mahdollisuus ryhtyä toimenpiteisiin etujensa puolustamiseksi, jos ne katsovat, että sopimusviranomainen on toiminut direktiivien vastaisesti.

1.4 Tarjoajien, jotka katsovat tulleensa väärin kohdelluiksi, on saatettava sopimusviranomaisen toimintaa koskevat valituksensa aina kyseisen jäsenvaltion tuomioistuinten tai vastaavien elinten käsiteltäväksi. Komissio voi ryhtyä oikeudellisiin toimiin vain jäsenvaltiota ei sopimusviranomaista vastaan, ja tämä on mahdollista vain silloin, kun on näyttöä siitä, ettei jäsenvaltio sääntele sopimusviranomaisten toimintaa asianmukaisesti.

1.5 On huomionarvoista, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on jo vuonna 1999 täsmentänyt, että molempien muutoksenhakudirektiivien tavoitteena tulisi olla voimassa olevien järjestelmien vahvistaminen, jotta varmistettaisiin julkisista hankintoja koskevien direktiivien tehokas täytäntöönpano erityisesti siinä vaiheessa, kun virheellisiä menettelyjä vielä voidaan oikaista. (2)

1.6 Tehokkaat muutoksenhakudirektiivit ovat julkisia hankintoja koskevan lainsäädännön olennainen osa, ja uuden direktiivin tuomien muutosten tulisi taata julkisia hankintoja koskevien direktiivien entistä tehokkaampi soveltaminen.

1.7 Komissio ehdottikin kesäkuussa 2006 uutta direktiiviä edellä mainittujen muutoksenhakudirektiivien muuttamiseksi sekä, toivon mukaan, parantamiseksi ja tehostamiseksi.

1.8 Keskeiset uuteen direktiiviin sisältyvät ehdotukset ovat kymmenen päivän lykkäävän määräajan käyttöönottaminen sopimuksen tekemistä koskevan päätöksen ja lopullisen sopimuksenteon välillä, jotta ne, jotka katsovat tulleensa väärin kohdelluiksi, voivat esittää vastalauseensa, sekä todistusmenettelyn ja riitojen sovittelumenettelyn poistaminen.

2. Kuulemiset ja ehdotuksen sisältö

2.1 Komissio käynnisti muutoksenhakudirektiivien tehokkuutta koskevat kuulemiset maaliskuussa 2003. Niiden toteuttamiseksi järjestettiin kaksi kyselyä. Jäsenvaltioita kuultiin julkisia hankintoja käsittelevässä neuvoa-antavassa komiteassa. Lisäksi sopimusviranomaisia kuultiin kyselylomakkeiden avulla ja lakimiehiä sekä toimialajärjestöjen, valtiovallasta riippumattomien organisaatioiden ja yritysten edustajia Interaktiivinen politiikan suunnittelu -välineen online-lomakkeiden avulla.

2.2 Uusi direktiivi perustuu seikkaperäiseen vaikutusten arviointiin. Arviointiasiakirjassa mainitaan kaksi keskeistä ongelmaa: Ensinnäkään lainvastaisia suoria sopimuksia vastaan ei ole olemassa tehokkaita muutoksenhakukeinoja. Toiseksi sopimusviranomaiset pyrkivät allekirjoittamaan hankintasopimukset pikaisesti, mikä vie taloudellisilta toimijoilta käytännössä mahdollisuuden soveltaa muutoksenhakukeinoja tehokkaasti ennen sopimuksen alkamista. (3)

2.3 Vaikutusten arviointi sisältää useita erinomaisia analyysejä sidosryhmien näkemyksistä. Lisäksi se on itsessään valaiseva esimerkki avoimesta ja selkeästä tiedotuksesta tällä erittäin monimutkaisella alalla.

2.4 Lopputulos on mielenkiintoinen ja osoittaa, että valitusten käsittelyssä on huomattavia jäsenvaltiokohtaisia eroja, mikä saattaa hämmentää tarjoajia. — Lisäksi erityisesti alueelliset ja paikalliset sopimusviranomaiset olivat haluttomia vastaamaan kyselyihin. — Yksittäiset taloudelliset toimijat eivät vielä olleet tottuneet osallistumaan ja turvautumaan muutoksenhakumenettelyihin tällä alalla. — Asianajo- ja lakiasiaintoimistoilta, toimialajärjestöiltä ja valtiovallasta riippumattomilta organisaatioilta saatiin huomattavasti palautetta.

2.5 Kokonaisuudessaan vastaajat päätyivät siihen, että lainvastaisten sopimusten tekoa on pyrittävä torjumaan ja erityisesti rajatylittävää kilpailua on edistettävä.

2.6 Yritykset ovat yleensä erittäin haluttomia kyseenalaistamaan sopimusviranomaisten toimintaa. Toisaalta kokemus on osoittanut, että monet jäsenvaltiot ovat toistaiseksi viivytelleet säätäessään lakeja markkinoiden avoimuuden ja avautumisen edistämiseksi. Tämä korostaa unionitason toimien tarvetta. Toiset jäsenvaltiot taas ovat tehneet paljonkin työtä saattaakseen direktiivit voimaan.

2.7 Ehdotetut muutokset tuovat mukanaan kaksi uutta tarjoajien kannalta tärkeää suojamekanismia: — Sopimuksen tekoa koskevasta aikomuksesta on ilmoitettava vähintään kymmenen päivää ennen aiottua sopimuksentekopäivää — ns. lykkäävä määräaika. — Jos tarjoaja tekee valituksen, sopimuksentekomenettely on keskeytettävä tietyksi määräajaksi, periaatteessa siihen saakka, kun ongelma on ratkaistu.

2.8 Ehdotetussa direktiivissä on kuitenkin myös säännös, jonka mukaan sopimuksia voidaan esimerkiksi kiireellisissä tapauksissa tehdä tavanomaista kilpailutusmenettelyä noudattamatta. Lisäksi siinä säädetään, että lykkäävä määräaika voidaan jättää huomiotta sellaisissa tapauksissa, joissa se on selvästi tarpeeton. Kilpailullinen neuvottelumenettely edellyttää toimintatapansa vuoksi kuitenkin aina lykkäävää määräaikaa. Mikäli esimerkiksi on todennäköistä, että menettelyn viimeisissä vaiheissa jäljellä on enää yksi ”valittu tarjoaja”, tämän voidaan katsoa antavan mahdollisuuden väärinkäytöksiin. Lykkäävä määräaika on selvästi tarpeen tällaisten tilanteiden välttämiseksi.

3. Yleistä

3.1 Vaikutusten arviointi osoittaa tehokkaasti, että monissa tapauksissa jäsenvaltiot ja sopimusviranomaiset arvioivat eri tavoin tarvetta avata julkiset markkinat.

3.2 Komissio esittää viisi mahdollista ratkaisua valituksia koskevan ongelman ratkaisemiseksi: säilyttää nykytilanne, antaa tiedonanto tai direktiivi lykkäävästä määräajasta tai antaa tiedonanto tai direktiivi riippumattomasta viranomaisesta (4).

3.3 ETSK on komission kanssa samaa mieltä siitä, että — nykytilanteen säilyttäminen ei ole toimiva ratkaisu, sillä epäkohdat ja jäsenvaltioiden väliset huomattavat erot eivät poistuisi. — myöskään tiedonannot eivät olisi tarkoituksenmukainen vaihtoehto, sillä ne eivät ole tarpeeksi sitovia: pitkäaikaiset perinteet sekä vastavuoroiset suhteet ja riippuvuudet jäsenvaltioissa säilyisivät.

3.4 Näin ollen julkisen sektorin painostamiseksi ja ammattimaisuuden lisäämiseksi molemmilla puolilla tulee valita, perustetaanko riippumaton viranomainen vai otetaanko käyttöön sopimuksen tekemisestä päättämisen ja itse sopimuksen tekemisen välinen lykkäävä määräaika.

3.4.1 Eräisiin jäsenvaltioihin on perustettu riippumattomia viranomaisia. (5) On huomionarvoista, että valtaosa yksityisistä sidosryhmistä kannattaa tätä toimintamallia, vaikka se lisäisi kustannuksia ja hallinnollisia menettelyjä. Eräät jäsenvaltiot suosittavat asiantuntijoiden nimeämistä tällaisiin elimiin.

3.4.2 Sitä vastoin jäsenvaltioiden suuri enemmistö kannattaa kestoltaan rajallista lykkäävää määräaikaa, joka vaikuttaa suoraan hankintaviranomaisiin ja valituksen tekeviin yrityksiin siten, että menettely keskeytetään lykkääväksi määräajaksi.

3.5 ETSK kannattaa komission ehdotuksen mukaisen lykkäävän määräajan käyttöönottoa. Komitea myöntää, että tällainen EU-tason järjestely voisi hyvin toteutettuna edistää yhtäältä tehokkuutta, selkeyttä ja oikeusvarmuutta ja toisaalta entistä avoimempaa ja julkisempaa julkisten hankintojen järjestelmää, mikä puolestaan lisää kilpailua. Lykkäävää määräaikaa ei kuitenkaan välttämättä tarvitse pitää riippumattomat viranomaiset poissulkevana vaihtoehtona, vaan jäsenvaltiot voivat tietysti halutessaan perustaa tällaisia viranomaisia.

4. Erityiskysymykset

4.1 Luonnos

4.1.1 Uuden direktiivin numerointi on sekava, koska erityisaloja koskevaa direktiiviä käsittelevä jakso on 2 artiklassa siitä huolimatta, että suuri osa perinteistä direktiiviä käsittelevästä jaksosta edellisillä sivuilla ja erityisaloja koskevaa direktiiviä käsittelevästä jaksosta seuraavilla sivuilla on numeroitu 2 a – 2 f artiklaksi. Olisi yksinkertaisempaa, jos perinteistä ja erityisaloja koskevaa direktiiviä käsittelevät jaksot olisi otsikoitu luvuiksi. Sitten kun tehdyt muutokset on sisällytetty uuteen direktiiviin, asialla ei tietenkään ole enää merkitystä, mutta ennen sitä se helpottaisi ymmärtämistä.

4.1.2 Olisi myös ollut hyvä, jos edellä mainituista kahdesta direktiivistä olisi voitu esittää konsolidoidut toisinnot.

4.1.3 Luonnoksessa on myös joitakin painovirheitä, mutta ne epäilemättä korjataan myöhemmissä versioissa.

4.2 Lykkäävät määräajat

4.2.1 Lykkäävien määräaikojen ajatus on yleisesti hyväksytty.

4.2.2 Osa komission kyselyyn vastanneista kannatti välimiehinä toimivien riippumattomien viranomaisten perustamista, mutta ajatus hylättiin lykkäävän määräajan hyväksi pitkälti jäsenvaltioiden vaatimuksesta. Ajatuksesta on keskustelu direktiivin alkuajoista asti, mutta vaikka se vaikuttaakin pintapuolisesti tarkastellen lupaavalta vaihtoehdolta, siinä on samat puutteet kuin samaan ajatukseen perustuvassa sovittelumenettelyssä. Tätä ongelmaa käsitellään jäljempänä tekstikohdassa ”Riitojen sovittelu ja ratkaiseminen”, mutta se jää kuitenkin edelleen avoimeksi.

4.2.3 Lukuun ottamatta viiden päivän jaksoja (jotka lasketaan työpäivinä) kaikki muut jaksot, myös kolmen päivän jaksot, lasketaan kalenteripäivinä. Tämä aiheuttaa luonnollisesti ongelmia. Kysymystä käsitellään perusteellisemmin tekstikohdassa ”Lykkäykset”.

4.3 Sopimuksen pätemättömyys

4.3.1 Vaikka direktiivin tavoitteena on puuttua ongelmiin ennen kuin sopimus tosiasiassa toteutetaan, ehdotuksessa säädetään mahdollisuudesta julistaa sopimus pätemättömäksi, jos se on tehty lykkäävän määräajan aikana ja on siis laiton.

4.3.2 Kahdenlaiset tilanteet ovat mahdollisia: ensinnäkin että osapuolet ovat tehneet salaisen sopimuksen ja molemmat ovat täysin tietoisia sopimuksen laittomaksi toteamisen seurauksista, ja toiseksi että taloudellinen toimija on syytön eikä ole tietoinen siitä, että sopimus saatetaan julistaa pätemättömäksi.

4.3.3 Ensimmäisessä tapauksessa ei juurikaan tarvitse murehtia taloudellisen toimijan mahdollisista menetyksistä.

4.3.4 Kun otetaan huomioon, että tietyissä tapauksissa päätöksestä voi valittaa jopa kuusi kuukautta sopimuksen voimaantulopäivän jälkeen, jälkimmäisessä tapauksessa huolena on se, että syytön taloudellinen toimija voi kärsiä vakavaa vahinkoa. Koska sopimuksen tekevän viranomaisen katsotaan ylittäneen toimivaltuutensa, taloudellisella toimijalla ei ehkä ole mitään mahdollisuuksia vaatia siltä vahingonkorvausta (6). Vaikka tällaiset tilanteet tuskin toistuvat usein, ETSK:n mielestä vaarasta on aiheellista varoittaa.

4.3.5 Voidaan väittää, että tarjoajan tulisi varmistaa, että sopimusviranomainen on noudattanut lykkäävää määräaikaa ja julkaissut tarvittavat sopimuksen tekoa edeltävät ilmoitukset. Mikäli tarjoaja haluaa valittaa, sen tulisi pyytää virallista vahvistusta hankintaviranomaiselta. Uuden direktiivin (2 f artiklan 2 kohdan) mukaan ainoat perusteet jo tehdyn sopimuksen pätemättömäksi julistamiseksi ovat, että sopimusviranomainen ei ole ilmoittanut asianmukaisesti aikomuksestaan tehdä sopimus tai ei ole noudattanut lykkäävää määräaikaa. Nämä rajatut ehdot vaikuttavat olevan helposti todennettavissa erityisesti suurimittaisissa ja tärkeissä sopimuksissa. Tavara- ja palveluhankintasopimuksia ei voi pitää ”suurimittaisina ja tärkeinä ”edes pk-yrityksille, vaikka niiden kannettavaksi jäävien vahinkojen seuraukset ovat varmasti sellaisia, jos sopimus julistetaan pätemättömäksi. Virheriskin ja sen vakavien seurausten sysääminen tarjoajan harteille on ETSK:n mielestä kohtuutonta, ja tämä seikka tulisi harkita uudelleen; myyjän vastuu (caveat vendor), jolla on mahdollisesti hyvin vakavat seuraukset, ei ole tarkoituksenmukainen menettely sopimusviranomaisten laittomien toimien estämiseksi. Vaikka Hazell vastaan Hammersmith ja Fulham -tuomion kaltaisia seurauksia ei ehkä voi syntyä muunlaisissa olosuhteissa ja muissa maissa, unionitason tai valtiotason lainsäädäntö on tarpeen, jopa välttämätöntä, jotta tarjoajille ei aiheuteta sopimuksen pätemättömäksi julistamiseen liittyvää hallitsematonta riskiä.

4.4 Todistusmenettely

4.4.1 Uudessa direktiivissä ehdotetaan, että todistusmenettely tulisi poistaa, koska sitä on käytetty vain vähän. Todistusmenettely sisällytettiin muutoksenhakudirektiiviin tarkastusmenettelyn muodossa; se on samantapainen kuin laadunvarmistuksessa käytetty menettely ja osittain samantapainen kuin nykyaikainen rahoitustarkastus. Tällöin ehdotettiin, että erityisaloilla toimivat yksiköt, jotka ovat saaneet todistusmenettelyssä moitteettoman raportin, saattaisivat voida poiketa joistakin tai kaikista direktiivin yksityiskohtaisista säännöksistä, kunhan ne vain noudattavat sen periaatteita. Komissio ei hyväksynyt ehdotusta.

4.4.2 Näin ollen oli vain vähän kannustimia käyttää todistusmenettelyä, mikä ei juurikaan yllätä. Menettelyä on myös kritisoitu sillä perusteella, että se osoittaa sääntöjen noudattamisen vain tiettynä ajankohtana, mutta ei takaa sitä, että niitä seurataan jatkossakin. Tämä kertoo prosessin väärinymmärtämisestä, sillä vastaavat prosessit toimivat tehokkaasti ja laadukkaasti nykyaikaisen rahoitustarkastuksen tavoin. Olennaista on varmistaa, että käytettävissä on menettelyjä, jotka oikein sovellettuina saavat aikaan sen, että direktiiviä noudatetaan asiaankuuluvasti ja sopimuksen tekevä toimija soveltaa omia menettelyjään. Useimmat suurehkot organisaatiot toimivat sisäisten menettelyjen mukaisesti ja noudattavat näitä menettelyjä velvollisuudentuntoisesti petostilanteita ja yrityksen toimintarakenteen romahduksia lukuun ottamatta. Todistusmenettelyssä saatu todistus siitä, että menettelyt ovat tyydyttäviä teoriassa ja että niitä noudatetaan käytännössä, antaa kohtuulliset takeet siitä, että organisaatio toimii säännöksien edellyttämällä tavalla. Se tulisi tietenkin varmentaa säännöllisin väliajoin.

4.4.3 Tehokas todistusmenettely voisi olla mekanismi, jossa yksittäiset erityisaloilla toimivat yksiköt voisivat saada kaikki tai suurimman osan erityisaloja koskevan direktiivin 30 artiklan (7) tarjoamista hyödyistä olosuhteissa, joissa tämän artiklan yleisvaatimukset eivät täyty.

4.4.4 Koska kannustimia menettelyn noudattamiseen ei ole, siitä ei ole ilmeisestikään paljon hyötyä. Jos menettelyä kuitenkin muutettaisiin siten, että otettaisiin käyttöön konkreettisia kannustimia, menettelyn säilyttämistä muutetussa muodossa tulisi harkita.

4.5 Riitojen sovittelu ja ratkaiseminen

4.5.1 ETSK panee merkille, että riitojen sovittelumenettelyn poistamista pidetään yleisesti asianmukaisena, koska sitä käytetään vähän.

4.5.2 Melko laajalti ollaan kuitenkin sitä mieltä, että jonkinlainen vaihtoehtoinen riidanratkaisu on toivottavaa. ETSK yhtyy tähän käsitykseen ja on kannattanut sitä useissa lausunnoissa. Käytettävissä olevat menettelyt vaihtelevat huomattavasti eri jäsenvaltioiden välillä, alkaen melko epävirallisista elimistä, joissa on helppo aloittaa menettely ja joiden kustannukset ovat alhaiset, päätyen riita-asioiden oikeudenkäyntiin kaikkine kuluineen ja resurssien kokoon haalimiseen. Riippumattomat elimet ovat selvästi tehokkaita niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat ottaneet ne käyttöön, mutta käytäntö ei ole kaikkialle levinnyt (ks. myös edellä kohta 3.4.1 alaviitteineen).

4.5.3 Yleispätevän ratkaisun löytäminen ongelmaan ei ole selviö, kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden erilaiset kulttuurit ja oikeusjärjestykset.

4.5.4 Riitojen sovittelumenettely ei ole ollut laajalti käytössä ilmeisesti siksi, että siitä ei saa täytäntöönpanokelpoista päätöstä ja mikäli sovittelu epäonnistuu, virallisen valituksen tekoaikaa on ehtinyt kulua menettelyn kestäessä. Täytäntöönpanokelpoisten päätösten on välttämättä oltava oikeusriidan tulosta, kun osapuolet eivät ole päässeet sovintoon, kuten välitysmenettelyssä. Tämä paradoksi voi aiheuttaa ongelmia riidanratkaisussa.

4.5.5 Muissa maissa tai muissa yhteyksissä käytössä olevien vaihtoehtoisten riidanratkaisumenettelyjen tarkempi selvittäminen saattaisi hyvinkin tuottaa tulokseksi hyödyllisen välineen, jonka avulla voitettaisiin sovittelumenettelyn vastustus, mutta säilytettäisiin matalat kustannukset ja parannettaisiin direktiivien noudattamista.

4.6 Lykkäykset

4.6.1 Ehdotetun direktiivin mukaisia lykkääviä määräaikoja on syytä tarkastella lähemmin.

4.6.2 Ensinnäkin useimmat määräajat (viiden päivän määräaikoja lukuun ottamatta) on määritelty kalenteripäivinä, ja ne ovat melko lyhyitä (kolme, seitsemän tai kymmenen päivää). Muutamissa jäsenvaltioissa kymmeneen kalenteripäivään voi tiettyinä aikoina vuodesta sisältyä ainoastaan kolme työpäivää, eikä kolmen kalenteripäivän jaksoon välttämättä osu työpäiviä lainkaan. Tällainen ratkaisu ei luonnollisestikaan voi olla tyydyttävä. Vuonna 2006 oli vähintään 42 sellaista arkipäivää (koko vuoden 260 arkipäivästä), jotka ovat yleisiä vapaapäiviä jossakin ETA:n alueella. Lisäksi yhteen kymmenen päivän jaksoon osui vain kaksi työpäivää ja kolmeen jaksoon vain kolme työpäivää.

4.6.2.1 On löydettävä tasapainoinen ratkaisu, joka antaa taloudellisille toimijoille riittävästi aikaa valituksen tekemiseen ja joka ei tarpeettomasti viivästytä sellaisten sopimusten tekoa, joihin ei liity ongelmia.

4.6.2.2 Ihanteellista olisi, että lykkäävät määräajat määriteltäisiin työpäivinä, mutta tämä on ongelmallista, koska yleiset vapaapäivät vaihtelevat jäsenvaltioittain.

4.6.3 Toiseksi tarjoajat voivat asianmukaisesti järjestetyn tarjouskilpailun yhteydessä odottaa saavansa ilmoituksen, joka lähetetään niille joka tapauksessa henkilökohtaisesti. Näin ollen niillä ei pitäisi juurikaan olla vaikeuksia reagoida nopeasti, mikäli siihen on aihetta.

4.6.4 Kun on kyse suoraan tehdystä sopimuksesta tai sopimus on annettu ”sisäisten menettelyjen ”pohjalta sopimusviranomaisen ulkopuoliselle yksikölle, tiedonsaantiongelma on kuitenkin suurempi.

4.6.5 Mahdolliset tarjoajat eivät välttämättä edes tiedä, että sopimus on suunnitteilla, ja saavat tietää sopimuksesta vain, jos näkevät julkisen ilmoituksen. Vaikka kymmenen kalenteripäivän jaksoon sisältyisi vain yksi viikonloppu ja näin ollen kahdeksan työpäivää, aikaa on erittäin vähän, jos toimiin on ryhdyttävä valmistautumatta.

4.6.6 Koska yleisesti ollaan yhtä mieltä siitä, että suurin osa väärinkäytöksistä liittyy nimenomaisesti suoraan tehtyihin sopimuksiin, on kiinnitettävä nykyistä enemmän huomiota lykkäävien määräaikojen pituuteen ja sellaisen mekanismin luomiseen, jolla varmistetaan, että sopimuksesta kiinnostuneet potentiaaliset tarjoajat saavat tietää ehdotetusta sopimuksesta mahdollisimman aikaisin. Lykkäävää määräaikaa olisikin hyvä pidentää kohtuullisesti tämäntyyppisten sopimusten (mutta ei asianmukaisesti kilpailutettujen sopimusten) osalta.

4.6.7 Muutoksenhakudirektiivejä sovelletaan luonnollisestikin vain sellaisiin sopimuksiin, joiden arvo ylittää vahvistetut kynnysarvot. Toisinaan hieman kynnysarvon alapuolelle ja siten direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle jäävien sopimusten arvo kuitenkin nousee vaivihkaa huomattavastikin kynnysarvoa suuremmaksi. Tämä on aivan liian yleinen väärinkäytösten muoto.

4.6.8 Olisi kohtuutonta vaatia, että kaikki sopimukset, myös sellaiset, joiden arvo on selvästi kynnysarvoa pienempi tai jotka on tehty talonsisäisten yksiköiden kanssa, on julkaistava. Muistutettakoon, että yrityksen sisäiset palvelut eivät kuulu julkisia hankintoja koskevan direktiivin soveltamisalaan. Tässä yhteydessä nousee esiin myös periaatteellinen kysymys siitä, miksi tässä kohden on tarkoitus soveltaa lykkäävää määräaikaa.

4.6.9 Jotta sopimuksesta mahdollisesti kiinnostuneet taloudelliset toimijat saisivat vaivatta ja hyvissä ajoin tiedon lähestyvästä sopimuksenteosta, kun sopimuksen arvo ylittää kynnysarvon (tai mahdollisesti hieman matalamman raja-arvon, esimerkiksi 80 prosenttia kynnysarvosta), voisi olla hyvä, että komissio ylläpitäisi tai rahoittaisi yksinomaan tähän tarkoitukseen käytettävää erityistä www-sivustoa. Jos tällainen sivusto perustetaan, sen käytön tulee olla pakollista.

4.6.10 Lisäksi sopimuksentekopäätöksiä koskevien ilmoitusten tehokkuutta lisäisi huomattavasti se, että sivustoa varten kehitettäisiin automaattinen hakutoiminto, jonka avulla tarjoajat saisivat ilmoituksen niitä todennäköisesti kiinnostavien ilmoitusten julkaisemisesta. Jos järjestelmä kävisi sivuston läpi joka yö ja lähettäisi ilmoituksen kaikesta kiinnostavaksi tunnistamastaan informaatiosta, olisi nykyistä todennäköisempää, että tarjoajat saisivat hyvissä ajoin tiedon sellaisista sopimustentekoa koskevista päätöksistä, jotka ne haluavat riitauttaa.

5. Maksut

5.1 Kiusantekomielessä tai taktisista syistä käynnistettyjen muutoksenhakumenettelyjen välttämiseksi on ehdotettu, että tarjoajalta, joka haluaa hakea muutosta, perittäisiin tietty maksu. ETSK ei kannata ehdotusta, sillä ensinnäkin muutoksenhakumenettelyn edellyttämistä toimista aiheutuu jo riittävästi kustannuksia ja toiseksi muutoksenhakuelin (8), jolle valitus osoitetaan, voi hyvin jättää asiattomat hakemukset käsittelemättä.

5.2 Jäsenvaltioissa, joissa muutoksenhakuelimellä ei ole oikeutta jättää asiattomia valituksia käsittelemättä, maksu saattaa olla perusteltu. Maksun on kuitenkin oltava kohtuullinen, jotta se ei estä aiheellisten valitusten tekemistä ja siten palvele sellaisia sopimusviranomaisia, jotka ovat toimineet direktiivien vastaisesti.

5.3 Seuraava ei varsinaisesti liity uuden direktiivin tarkasteluun, mutta ETSK on saanut tietoonsa, että muutamilla sopimusviranomaisilla on tapana vaatia maksua tarjoajilta, jotka haluavat jättää tarjouksen. ETSK vastustaa jyrkästi tällaista menettelyä, koska siitä on haittaa pk-yrityksille ja sitä on liian helppo käyttää direktiivien hengen — ja mahdollisesti myös sanamuodon — vastaisesti piilosyrjinnän välineenä.

6. Sanasto

Perinteinen direktiivi Direktiivi 2004/18/EY julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta. Direktiivi koskee kaikkia viranomaisia (valtion viranomaisia, alue- ja paikallisviranomaisia jne.) paitsi niitä, jotka kuuluvat erityisaloja koskevan direktiivin piiriin. Erityisaloja koskeva direktiivi Direktiivi 2004/17/EY vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta. Direktiivi koskee kaikkia kyseisillä aloilla toimivia yksiköitä riippumatta siitä, ovatko ne julkisessa vai yksityisessä omistuksessa. Julkiset hankinnat Viranomaisten tekemät hankinnat (joihin sovelletaan perinteistä direktiiviä) ja julkisia palveluita koskevat hankinnat (joihin sovelletaan erityisaloja koskevaa direktiiviä). Muutoksenhakudirektiivit Vuosina 1991 ja 1993 voimaan tulleet kaksi direktiiviä, joita nyt ollaan muuttamassa. Niistä ensimmäinen koskee muutoksenhakumenettelyjen soveltamista perinteisten direktiivien (9) ja toinen erityisaloja koskevien direktiivien (10) yhteydessä. Muutoksenhakudirektiivien tarkoituksena oli ottaa käyttöön sellainen täytäntöönpano- ja oikeussuojakeino, jota perinteisissä direktiiveissä (11) ei ollut aikaisemmin ollut. Uusi direktiivi Tässä lausunnossa käsiteltävä direktiiviehdotus muutoksenhakudirektiivien muuttamisesta. Direktiivi(t) Asiayhteydestä riippuen joko kaikki edellä määritellyt direktiivit tai yksi niistä. Sopimusviranomainen Hankintaviranomainen (perinteisillä aloilla) tai hankintayksikkö (erityisaloilla), joka on osallisena direktiiveissä tarkoitetuissa prosesseissa. Riippumaton viranomainen Riippumaton elin, joka ottaa vastaan valituksia, kuten uuden direktiivin perusteluosan 2 kohdan 3 alakohdassa sivulla 5 esitetään. Muutoksenhakuelin Oikeusviranomainen tai vastaava ”hankintaviranomaisesta riippumaton ”elin, jolle annetaan tehtäväksi valitusten käsittely ja jolla on valtuudet ratkaista asia.

Bryssel 18. tammikuuta 2007. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Dimitris DIMITRIADIS

(1) Ks. sanaston alaviite 9.

(2) Impact assessment report — Remedies in the field of public procurement, SEC(2006) 557, 4. toukokuuta 2006, s. 5: tuomio Alcatelia koskeneessa asiassa C-81/98, kohta 33.

(3) Impact assessment report — Remedies in the field of public procurement, SEC(2006) 557, 4. toukokuuta 2006.

(4) Ks. sanastosta riippumattoman viranomaisen määritelmä sekä miten se tässä asiakirjassa eroaa muutoksenhakuelimiestä.

(5) Esimerkiksi kilpailuviranomainen Tanskassa ja valtion julkisten hankintojen lautakunta Ruotsissa.

(6) Ks. Hazell vs Hammersmith and Fulham Councils UK House of Lords -päätös vuodelta 1992, jossa paikallisviranomaiset olivat tehneet koronvaihtosopimuksia vähentääkseen kustannuksiaan tai saadakseen hyötyä itselleen. Tässä tapauksessa korot vaihtuivat kuitenkin paikallisviranomaisille haitalliseen suuntaan ja pankit vaativat itselleen erotusta. Paikallisviranomaiset, jotka eivät pystyneet sitä maksamaan, väittivät, että tällaiset sopimukset eivät kuuluneet niiden toimivaltaan ja olivat siis pätemättömiä. Tuomioistuin ratkaisi asian paikallisviranomaisten eduksi, ja vilpittömässä mielessä sopimukseen osallistuneet pankit kärsivät huomattavaa vahinkoa.

(7) Direktiivin 30 artiklan 1 kohdan mukaan ”Hankintasopimuksiin, jotka tehdään 3-7 artiklassa tarkoitetun toiminnon suorittamiseksi, ei sovelleta tätä direktiiviä, jos toiminto siinä jäsenvaltiossa, jossa se toteutetaan, on suoraan avoin kilpailulle markkinoilla, joille pääsyä ei ole rajoitettu. ”30 artiklan loppuosassa selvitetään yksityiskohtaisemmin poikkeuksen hakemisessa vaadittavat kriteerit ja siinä noudatettavat menettelyt.

(8) Ks. sanastosta, miten muutoksenhakuelin on määritelty ja miten se tässä asiakirjassa eroaa riippumattomasta viranomaisesta.

(9) Direktiivit 92/50/ETY (palveluhankinnat), 18. kesäkuuta 1992, sekä 93/36/ETY (tavaranhankinnat) ja 93/37/ETY (rakennusurakat), 14. kesäkuuta 1993.

(10) Direktiivi 93/38/ETY, 14. kesäkuuta 1993.

(11) Direktiivit 71/305/ETY (rakennusurakat), 26. heinäkuuta 1971, ja 77/62/ETY (tavaranhankinnat), 21. joulukuuta 1976. Palveluhankintoja koskevaa direktiiviä ei tuolloin ollut.