Ehdotus Euroopan Parlamentin ja neuvoston asetus Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustamisesta ja siihen liittyvistä toimenpiteistä /* KOM/2000/0802 lopull. - COD 2000/0326 */



Virallinen lehti nro 120 E , 24/04/2001 s. 0079 - 0082



Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustamisesta ja siihen liittyvistä toimenpiteistä (komission esittämä) PERUSTELUT JOHDANTO 1 Tämänhetkinen tilanne ja ongelmat Öljysäiliöalusten onnettomuuksista aiheutuvien öljyvuotojen uhreille maksettavat korvaukset ovat olennainen osa öljyn aiheuttamaa meren pilaantumista koskevaa yleistä sääntelykehystä ja korvauskysymys näin ollen tärkeä myös Euroopan komissiolle. Kuten 21. maaliskuuta 2000 annetussa öljyn merikuljetusten turvallisuutta koskevassa tiedonannossa (KOM(2000) 142 lopull.) todettiin, komissio katsoo, että nykyisessä kansainvälisessä vastuu- ja korvausjärjestelmässä on useita puutteita, vaikka se onkin täyttänyt tehtävänsä suhteellisen hyvin viime vuosikymmeninä. Kiireellisimmin on puututtava nykyisten vastuu- ja korvausrajojen riittämättömyyteen. Muutamat viime aikoina tapahtuneet onnettomuudet, erityisesti Erika-säiliöaluksen uppoaminen ja siitä aiheutunut öljyvuoto joulukuussa 1999, ovat selkeästi osoittaneet nykyisten korvausrajojen riittämättömyyden, jonka vuoksi öljyvuodon uhrit eivät ehkä ole saaneet täysimääräistä korvausta ja joka on myös viivästyttänyt korvausmaksuja merkittävästi. Tästä syystä komissio on päättänyt toimia erityisen ripeästi luodakseen mekanismin, jolla korvausten enimmäismääriä nostetaan ja varmistetaan, että tulevaisuudessa Euroopan unionin rannikoilla mahdollisesti tapahtuvista öljyvuodoista voidaan maksaa asianmukaiset korvaukset. Myös muut puutteet on korjattava, mutta niihin katsotaan voitavan puuttua hieman pidemmän ajan kuluessa. Vastuu- ja korvauskysymysten ulkopuolelta komissio ehdottaa myös rikosoikeudellisen seuraamuksen käyttöönottoa tapauksissa, joissa öljyn merikuljetuksiin osallistuva henkilö on todistetusti syyllistynyt vakavaan laiminlyöntiin. 2 Taustaa Öljyn merikuljetukset ovat jo sinällään vaarallista toimintaa ja aiheuttavat merkittäviä vaaroja meriympäristölle. Säiliöalusliikenteen ja laivojen koon nopean kasvun aiheuttamat ympäristöuhat tulivat esiin koko laajuudessaan maaliskuussa 1967, kun 120 000 tonnin vetoinen Liberian lipun alla purjehtinut säiliöalus Torrey Canyon ajoi karille Seven Stonesin kallioriutalla Land's Endin edustalla Yhdistyneessä kuningaskunnan aluevesillä. Onnettomuuden seurauksena mereen valui 119 000 tonnia raakaöljyä, mikä aiheutti vakavaa ympäristön pilaantumista aiheuttaen vakavia pilaantumisvahinkoja pitkin Englannin lounaisrannikkoa ja Ranskan pohjoisrannikolla. Suuronnettomuuden jälkeen kansainvälinen yhteisö laati Kansainvälisen merenkulkujärjestön IMOn välityksellä joukon välineitä, joiden tavoitteena oli parantaa öljysäiliöalusten turvallisuutta ja ehkäistä merten pilaantumista. Tässä yhteydessä laadittiin myös kaksi yleissopimusta, joissa annettiin yksityiskohtaisia määräyksiä tai sääntöjä öljysäiliöalusten aiheuttamista pilaantumisvahingoista johtuvasta vastuusta ja korvauksista. Öljyn aiheuttamasta pilaantumisvahingosta johtuvasta siviilioikeudellista vastuusta vuonna 1969 tehty kansainvälinen yleissopimus (vastuuyleissopimus) sekä öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälisen korvausrahaston perustamista koskeva vuoden 1971 kansainvälinen yleissopimus (rahastoyleissopimus) tulivat voimaan vuosina 1975 ja 1978. Näillä kahdella yleissopimuksella perustettiin vastuujärjestelmä, joka perustuu aluksen rekisteröidyn omistajan ankaraan mutta rajoitettuun vastuuseen, sekä öljynsaajien rahoittama rahasto, josta maksetaan täydentäviä korvauksia öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen uhreille, jotka eivät voi saada aluksen omistajalta täysimääräistä korvausta vahingosta. Järjestelmän sisältöä on tarkistettu vain kerran 1980-luvun alussa. Tarkistus johti vuonna 1984 siihen, että yleissopimuksiin laadittiin erilliset lisäpöytäkirjat, jotka eivät kuitenkaan koskaan tulleet voimaan, koska riittävän moni öljynsaajamaa ei ratifioinut niitä. Uusi yritys muutosten toteuttamiseksi käynnistettiin 1990-luvun alussa. Tämän tuloksena laadittiin vuonna 1992 lisäpöytäkirjat, joissa pitäydyttiin sisällön osalta vuoden 1984 muutosehdotuksissa, mutta muutettiin voimaantulon edellytyksiä. Nämä vastuuyleissopimusta ja rahastoyleissopimusta koskevat lisäpöytäkirjat tulivat voimaan vuonna 1996. Kaikki EU:n rannikkojäsenvaltiot ovat nyt osapuolina kummassakin vuoden 1992 lisäpöytäkirjassa lukuun ottamatta Portugalia, jonka ratifiointiprosessi on vielä kesken. Yhdysvallat ei osallistu kansainväliseen vastuu- ja korvausjärjestelmään. Exxon Valdez -säiliöaluksen onnettomuus Alaskassa vuonna 1989 lopetti keskustelut Yhdysvaltain mahdollisesta liittymisestä järjestelmään. Sen sijaan Yhdysvallat päätti luoda vuonna 1990 annetun öljypäästöjen aiheuttamaa pilaantumista koskevan lain (Oil Pollution Act) nojalla erillisen liittovaltion vastuujärjestelmän, joka antaa yksittäisille osavaltioille mahdollisuuden ottaa käyttöön myös tiukempaa lainsäädäntöä. 3 Yhteenveto vuoden 1992 kansainvälisestä vastuu- ja korvausjärjestelmästä Vuoden 1992 järjestelmä kattaa säiliöaluksista peräisin olevan öljyn aiheuttamat pilaantumishaitat järjestelmään osallistuvien valtioiden rannikkovesillä (200 meripeninkulmaan asti rannikolta). Järjestelmä kattaa omaisuuteen kohdistuneet menetykset ja vahingot sekä jossain määrin myös taloudelliset menetykset ja ympäristön ennallistamiskustannukset sekä vahinkojen torjunnan, puhdistuskustannukset mukaan lukien. Vastuujärjestelmän ensimmäistä tasoa, aluksen rekisteröidyn omistajan vastuuta, säädellään vastuuyleissopimuksella. Aluksen omistajalla on objektiivinen vastuu, joka ei edellytä tahallisuutta tai tuottamusta hänen taholtaan. Omistajalla on yleensä oikeus rajoittaa vastuunsa tiettyyn summaan, joka on sidoksissa aluksen vetoisuuteen. Tällä hetkellä enimmäismäärä on isoimpien laivojen osalta 90 miljoonaa euroa ja Erikan tapauksessa vain noin 13 miljoonaa euroa. Aluksen omistaja menettää oikeutensa rajoittaa vastuutaan vain, jos voidaan näyttää toteen, että vahinko "on aiheutunut hänen tahallisesta teostaan tai laiminlyönnistään tai edesvastuuttomuudesta, jonka hän tiesi todennäköisesti aiheuttavan kyseistä vahinkoa". Lisäksi vastuuyleissopimus edellyttää aluksen omistajaa ottamaan vastuuvakuutuksen ja antaa korvauksenhakijoille oikeuden esittää korvausvaatimuksensa suoraan vakuutuksen myöntäneelle vakuutusyhtiölle aluksen omistajan vastuun rajana olevaan summaan saakka. "Kanavoimalla" vastuu yksinomaan aluksen rekisteröidylle omistajalle pyritään suojelemaan monia muita osapuolia, etenkin aluksen kapteenia, ohjaajaa ja rahdinantajaa, joutumasta vastuuseen, jos he eivät ole syyllistyneet edellä mainittuun varomattomuuteen, joka aluksen omistajan kohdalla johtaa vastuun rajoittamisoikeuden menettämiseen. Vastuuyleissopimuksen luomaa järjestelmää täydentää öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälinen korvausrahasto (IOPC), joka perustettiin rahastoyleissopimuksella. IOPC maksaa korvauksia uhreille tapauksissa, joissa aluksen omistajan vastuu ei riitä kattamaan vahinkoa. IOPC:hen voidaan turvautua kolmessa tapauksessa. Yleisimmin IOPC:hen turvaudutaan, kun vahinko ylittää laajuudeltaan aluksen omistajan enimmäisvastuun. IOPC:hen turvaudutaan myös, kun aluksen omistaja vapautuu vastuusta jonkin vastuuyleissopimuksessa määrätyn perusteen mukaisesti [1]. Lisäksi jos aluksen omistaja (ja hänen vakuutusyhtiönsä) eivät taloudellisen tilanteensa vuoksi pysty täyttämään velvoitteitaan, turvaudutaan IOPC:hen. IOPC-rahastosta maksettavien korvausten enimmäismäärä on noin 200 miljoonaa euroa. IOPC:tä rahoittavat meriteitse kuljetettavaa öljyä vastaanottavat yritykset ja muut yhteisöt. Öljyvuodon sattuessa kaikki rahastoyleissopimuksen osapuolina oleviin valtioihin sijoittautuneet öljynsaajat osallistuvat maailmanlaajuisesti korvausten maksamiseen sekä rahaston hallinnollisiin kuluihin onnettomuuden tapahtumapaikasta riippumatta. IOPC-rahastosta ei makseta korvauksia, jos pilaantumisvahinko on aiheutunut sodankäynnin vuoksi tai on sotalaivan aiheuttama. Lisäksi on myös pystyttävä todistamaan, että öljy on peräisin säiliöaluksesta. [1] Vastuuyleissopimuksen III artiklan 2 kohdan mukaan aluksen omistaja vapautuu vastuusta, mikäli hän pystyy osoittamaan, että vahinko: Öljyvuotojen uhrit voivat esittää korvausvaatimuksensa suoraan IOPC:lle, ja jos vaatimukset arvioidaan oikeutetuiksi ja jos ne täyttävät asianmukaiset ehdot, rahasto suorittaa korvauksen suoraan korvauksenhakijalle. Jos hyväksyttyjen korvausvaatimusten yhteissumma ylittää IOPC-rahaston korvausten enimmäismäärän, kaikkia maksettavia korvaussummia alennetaan samassa suhteessa. Korvauksenhakijat voivat myös halutessaan viedä vaatimuksensa käsiteltäväksi sen valtion tuomioistuimissa, jossa vahinko on tapahtunut. Sen jälkeen, kun IOPC-rahasto perustettiin vuonna 1978, se on käsitellyt noin 100 tapausta, joista suurin osa on mahtunut korvaussummille asetettuihin rajoihin. Niistä on siten maksettu täysimääräinen korvaus rahaston arvioitua ensin itse korvausvaatimukset oikeutetuiksi. 4 Kansainvälisen vastuu- ja korvausjärjestelmän arviointi 4.1 Arviointiperusteet Öljyn merikuljetusten turvallisuudesta antamassaan tiedonannossa komissio määritteli seuraavat kolme korvausjärjestelmän tarkoituksenmukaisuuden arviointiperustetta. (1) Järjestelmän on taattava uhreille nopeat korvaukset ilman kalliita ja pitkiä oikeudenkäyntejä. (2) Korvausten yläraja on asetettava riittävän korkealle, jotta se kattaisi korvausvaatimukset kaikenlaisista ennakoitavissa olevista vahingoista, joita saattaa aiheutua öljysäiliöalusten onnettomuuksista. (3) Järjestelmän olisi pyrittävä osaltaan vähentämään säiliöalusten käyttäjien ja lastin omistajien halukkuutta kuljettaa öljyä muissa kuin moitteettomassa kunnossa olevissa säiliöaluksissa. Säiliöalus Erikan onnettomuuden jälkeen komissio joutui tarkastelemaan nykyistä vastuu- ja rahastoyleissopimuksiin perustuvaa kansainvälistä järjestelmää uudelleen näiden perusteiden valossa. Komission arvio on, että kansainvälinen järjestelmä täyttää osan perusteista mutta ei kaikkia. 4.2 Korvausmenettelyt Korvausten maksunopeudesta ja järjestelmän yleisestä toimivuudesta komissio toteaa, että nykyisessä kansainvälisessä pilaantumishaittojen vastuu- ja korvausjärjestelmässä on monia merkittäviä etuja, joista osa vaikuttaa olennaisesti siihen, kuinka nopeasti korvaukset pystytään maksamaan tapauksissa, jotka saattavat koskea useita eri oikeusjärjestelmien alaisuuteen kuuluvia osapuolia. Järjestelmä on rakennettu niin, että korvauksenhakijoiden ei yleensä ole vaikea tunnistaa korvausvelvollista eikä heidän tarvitse korvausta saadakseen osoittaa aluksen omistajan syyllistyneen laiminlyönteihin tai varomattomuuteen. Pakollisen vastuuvakuutuksen vuoksi ja siksi, että korvauksenhakijalla on oikeus esittää korvausvaatimuksensa suoraan vakuutuksen myöntäneelle vakuutusyhtiölle, aluksen tai sen omistajan kansallisuus tai omistajan taloudellinen tilanne eivät myöskään vaikuta millään tavalla korvauksen saamiseen asetettujen enimmäismäärien rajoissa. Tällaiset tekijät nopeuttavat korvausvaatimusten käsittelyä ja helpottavat järjestelmän yleistä hallinnointia. Myös rahaston rahoittamista varten on luotu suhteellisen yksinkertainen, lastin omistajien maksuosuuksiin perustuva mekanismi. IOPC:n kustannuksista vastaavat tärkeimmät raakaöljyn ja/tai raskaan polttoöljyn vastaanottajat järjestelmään osallistuvissa maissa, jolloin maksuosuudet lasketaan suhteessa kunkin öljynsaajayhtiön vastaanottamiin öljymääriin. Rahastossa osallisina olevien valtioiden hallitukset ilmoittavat vastaanotetut öljymäärät IOPC:lle, joka laskuttaa suoraan öljynsaajia seuraavan vuoden kustannusarvion perusteella. Hallitukset eivät siis ole vastuussa näistä maksuista, elleivät ne ole vapaaehtoisesti sitoutuneet vastaamaan niistä. Yleisesti ottaen järjestelmä on toiminut tyydyttävästi ja tarvittavat varat on yleensä onnistuttu keräämään kohtuullisessa ajassa. Ongelmia aiheuttavat kuitenkin jotkut valtiot, jotka laiminlyövät velvollisuutensa ilmoittaa vastaanotetut öljymäärät, mikä vaikeuttaa IOPC:n oikean suuruisten maksuosuuksien veloittamista kyseisten valtioiden öljynsaajilta. Kun otetaan huomioon, että kansainvälistä öljyvuotojen vastuu- ja korvausjärjestelmää kehitettäessä jouduttiin aloittamaan paljolti tyhjästä, voidaan todeta, että järjestelmä on osoittautunut yleisesti varsin toimivaksi. Suurin osa IOPC:n käsittelemistä noin 100:sta öljyvuotojen korvaustapauksesta on onnistuttu ratkaisemaan tyydyttävästi siinä mielessä, että korvausvaatimusten arviointi ja korvausten maksu on sujunut suhteellisen kitkattomasti. Korvauksenhakijat ovat tavallisesti sopineet korvauksista suoraan rahaston kanssa ilman tuomioistuinkäsittelyä, mikä osoittaa, että IOPC:n tekemään korvausvaatimusten arviointiin on yleisesti oltu tyytyväisiä. Kaikkien tapausten käsittely ei toki kuitenkaan ole sujunut yhtä nopeasti ja mutkattomasti. Suurimmassa osassa tai lähes kaikissa öljyvuototapauksissa, joissa korvausten enimmäismäärät ovat uhanneet ylittyä, korvausten maksaminen on viivästynyt merkittävästi, koska öljyvuodon lopullisista kustannuksista ei ole ollut täyttä varmuutta. Jos näyttää siltä, että oikeutettujen korvauspyyntöjen kokonaissumma saattaa ylittää korvausten enimmäismäärän, hyväksytyt korvaukset joudutaan jakamaan osiin määräsuhteessa, jolloin korvauksenhakijat saavat vain tietyn prosenttiosuuden korvaussummastaan, kunnes kaikki mahdolliset tapauksesta aiheutuvat korvausvaatimukset on jätetty ja arvioitu. Tässä voi kestää usein vuosia. Lisäksi suuret öljyvuodot ja tyytymättömyys niihin liittyviin korvausmenettelyihin lisäävät usein kansallisten tuomioistuinten käyttöä korvausten selvittelyssä, jolloin asiat usein monimutkaistuvat entisestään ja aiheutuu lisäviiveitä. Näin ollen suurten öljyvuotojen korvausmenettelyt ovat tavallisesti sekä monimutkaisia että hitaita. Useiden Euroopan vesillä 1990-luvulla tapahtuneiden, mittavaa julkisuutta saaneiden öljyvuotojen, kuten säiliöalusten Aegean Sea (Espanja 1992), Braer (Yhdistynyt kuningaskunta 1993) ja Sea Empress (Yhdistynyt kuningaskunta 1996) onnettomuuksien yhteydessä on törmätty juuri näihin ongelmiin, eivätkä onnettomuuksien uhrit vieläkään tiedä, saavatko he täysimääräisen korvauksen ja milloin. Erikan öljyvuoto tuskin eroaa tässä suhteessa muista tapauksista. Komissio katsoo, että näin pitkiä viivytyksiä korvausten maksamisessa on mahdoton hyväksyä. Se tunnustaa kuitenkin menettelyn keston ja käytettävissä olevien korvausmäärien ylittymisriskin välisen selkeän yhteyden. Ottaen huomioon edellä esitetyt seuraukset, joita korvauskaton lähestymisestä saattaa aiheutua, komissio katsoo, että kohtuuttoman pitkät korvausten maksuviivästykset johtuvat ensisijaisesti liian alhaisista korvausrajoista eivätkä niinkään itse korvausmenettelyn puutteista. Muita järjestelmän piirteitä, jotka saattavat vaikuttaa maksujen viivästymiseen tai muuten hankaloittaa korvausten maksamista uhreille, tutkitaan parhaillaan IOPC:n asettamassa työryhmässä [2]. Komissio osallistuu tähän työhön ja toivoo sen tuloksena syntyvän uusia toimia, joilla voidaan parantaa uhrien mahdollisuuksia saada nopeasti oikeudenmukaiset korvaukset kärsimistään vahingoista. Komissio toteaa yleisesti olevansa sitä mieltä, että nykyinen kansainvälinen korvausjärjestelmä täyttää - muutamia merkittäviä poikkeuksia lukuun ottamatta - ensimmäisen niistä komission asettamista perusteista, jotka liittyvät niiden menettelyjen tarkoituksenmukaisuuteen, joita käytetään korvausten maksamisessa öljyvuotojen uhreille. [2] Keskusteluissa esiin nostettuja seikkoja ovat esimerkiksi tiettyjen korvausvaatimusten käsittelyn priorisointi sekä korvausvaatimusten jättämisessä ja käsittelyssä noudatettavien menettelyjen yleisempi uudelleentarkastelu. 4.3 Korvausrajojen riittävyys Korvausrajojen riittämättömyys on komission mielestä kansainvälisen järjestelmän merkittävin puute. Koska korvausrajat ovat liian alhaiset, huomattavia kustannuksia aiheuttaneen öljyvuodon uhrit eivät välttämättä saa täysimääräistä korvausta, vaikka heidän korvausvaatimuksensa todettaisiinkin oikeutetuiksi. Tämä on periaatteelliselta kannalta varsin kyseenalaista. Lisäksi, kuten edellä selvitettiin, liian alhaiset korvausrajat aiheuttavat lähes väistämättä epävarmuutta ja viivästyttävät korvausvaatimusten käsittelyä. Näin ollen liian alhaiset korvausrajat johtavat itse asiassa siihen, että isojen öljyvuotojen uhrit saavat todennäköisesti korvauksensa myöhemmin ja pienempinä summina kuin pienemmän öljyvuodon aiheuttamasta vastaavasta vahingosta kärsinyt henkilö. Komission mielestä tämä on vaikeasti perusteltavissa. IOPC:n tähän mennessä käsittelemästä noin sadasta tapauksesta kymmenkunta on nostanut vakavampia epäilyjä rajojen riittävyydestä ja/tai korvausvaatimusten käsittelyvauhdista. Tämä määrä ei tunnu kovin suurelta, varsinkin kun otetaan huomioon, että suurin osa säiliöalusten aiheuttamista öljyvuodoista ei anna aihetta IOPC:n toimiin, koska ne selvitetään vastuuyleissopimuksen mukaisesti aluksen omistajan kanssa, kun korvausvaatimusten yhteissumma ei ylitä aluksen omistajan vastuun rajoja. Lisäksi on myös totta, että suurin osa ongelmatapauksista on sattunut "vanhan" järjestelmän aikana ennen vuoden 1992 lisäpöytäkirjojen voimaantuloa, joka lähes kaksinkertaisti korvauksiin käytettävissä olevan enimmäismäärän. Tällaisilla tilastotiedoilla ei kuitenkaan ole juuri merkitystä, jos ajatellaan komission tapaan niin, että kaikista öljyvuodoista on maksettava nopeasti asianmukainen korvaus. Ei ole hyväksyttävää, että kansalaiset ja muut uhrit, jotka ovat kärsineet isojen öljyvuotojen joskus dramaattisistakin seurauksista, eivät saa täyttä korvausta. Korvausten enimmäismäärän pitäisi olla riittävän korkea kattamaan kaikenlaiset ennakoitavissa olevat suuronnettomuudet. Tämä tavoite on kuitenkin kaukana tämänhetkisestä tilanteesta, mikä näkyy siinä, että molemmat vuoden 1992 järjestelmän voimaantulon jälkeen tapahtuneet isot öljyvuodot (Nakhodka, Japani 1997 ja Erika, Ranska 1999) ovat herättäneet vakavia epäilyjä korvausten uusien enimmäismäärien riittävyydestä, vaikka molemmissa tapauksissa mereen päässeen raakaöljyn määrä oli varsin vähäinen [3]. Erikan onnettomuuteen liittyvien korvausvaatimusten yhteissumma tulee todennäköisesti ylittämään selvästi tämän enimmäismäärän, minkä vuoksi kyseisen onnettomuuden uhrien on turvauduttava hallituksen ja asianomaisen öljy-yhtiön vapaaehtoisiin maksusitoumuksiin saadakseen edes välttämättömimmän korvauksen. Komission mielestä näitä korvausrajoja on vaikea pitää tyydyttävinä, vaikka niiden pitäisi asetettujen perusteiden mukaisesti olla sellaisia. [3] Nakhodkan onnettomuuden seurauksena mereen pääsi noin 6 200 tonnia keskiraskasta polttoöljyä ja Erikan aiheuttamaksi öljyvuodoksi arvioidaan noin 19 000 tonnia raskasta polttoöljyä. Nykyisten korvausten enimmäismäärien riittämättömyys ei ehkä ole yllättävää, koska ne määriteltiin jo 1980-luvun alussa ja ne tulivat Euroopassa voimaan vasta 12-20 vuotta myöhemmin kunkin jäsenvaltion ratifiointiajankohdan mukaan. Erikan onnettomuuden jälkeen on jo aloitettu prosessi, jolla pyritään lisäämään vastuuyleissopimuksessa ja rahastoyleissopimuksessa määriteltyjä nykyisiä enimmäismääriä sopimuksissa erikseen määrättyä yksinkertaistettua muutosmenettelyä noudattaen. Menettelyssä saavutettava enimmäiskorotus riippuu useista eri tekijöistä eikä se tällä hetkellä anna mahdollisuutta enempään kuin noin 50 prosentin korotukseen nykyisiin rajoihin verrattuna. Alustavat päätökset tämän korotuksen hyväksymisestä tehtiin lokakuussa 2000, ja jos muutokset hyväksytään lopullisesti, niitä aletaan soveltaa aikaisintaan 1. marraskuuta 2003 lähtien. Komissio katsoo, että kolmen vuoden kuluttua voimaantuleva 50 prosentin eli yhteensä noin 300 miljoonaan euron korotus nykyisiin enimmäismääriin ei riitä takaamaan mahdollisten isojen öljyvuotojen uhrien asianmukaista suojelua Euroopassa. Kuten jo edellä todettiin, komissio katsoo, että korvausjärjestelmän olisi pystyttävä kattamaan täysimääräisesti kaikenlaiset suuronnettomuudet, joita voidaan ennakoida tapahtuvaksi paitsi tällä hetkellä myös lähitulevaisuudessa. Nyt ehdotettu korotus ei näyttäisi kattavan edes kaikkia Erikan onnettomuuteen liittyviä korvausvaatimuksia. Enimmäismäärien riittävyyttä on arvioitava myös sen perusteella, minkä tyyppisiä vahinkoja järjestelmän on tarkoitus kattaa. Jos korvattavien vahinkojen joukkoa laajennetaan, summia on myös nostettava vastaavasti. Kuten edellä todettiin, komissio on sitä mieltä, että ympäristövahinkojen korvaamista on laajennettava, jolloin korvausten enimmäismäärien huomattavakin korotus olisi perusteltua. Yhteensä 1 000 miljoonan euron enimmäisrajan on katsottu takaavan sen, että järjestelmä pystyy kattamaan kaikenlaiset ennakoitavissa olevat suuronnettomuudet. Tämä raja vastaa paremmin Yhdysvaltain liittovaltion lainsäädännön mukaisesti perustetun öljyvuotojen vastuurahaston (Oil Spill Liability Trust Fund) noudattamaa enimmäisrajaa sekä nykyisiä sellaisia vakuutuskäytäntöjä, jotka koskevat aluksen omistajan vastuuvakuutuksen kattavuutta öljyvahinkojen korvaamisessa ja jotka voivat tulla kyseeseen silloin, kun vastuuyleissopimuksen mukaisia rajoituksia ei ole mahdollista soveltaa. Yhteenvetona voidaan todeta, että korvausten nykyiset vastuu- ja rahastoyleissopimusten mukaiset enimmäismäärät eivät ole läheskään riittävät. Jotta Euroopan kansalaisille voitaisiin varmistaa asianmukaiset korvaukset öljyvuodon sattuessa ja jotta voitaisiin taata suurempi vastaavuus Yhdysvaltain öljyvuotojen vastuurahaston maksamien korvausten kanssa, korvausten enimmäismääräksi olisi asetettava 1 000 miljoonaa euroa. Vaikka tällaisia onnettomuuksia todennäköisesti tapahtuu hyvin harvoin, komission mielestä kokonaiskustannusten rajoja ei voida perustellusti asettaa alle sellaisten kustannusten, joita öljyvuodoista voi täysin kohtuudella olettaa aiheutuvan, eikä näin tule vaarantaa uhrien oikeutta asianmukaisiin korvauksiin. 4.4 Velvollisuudet ja vastuut 4.4.1 Yleistä Jotta vastuu- ja korvausjärjestelmän voitaisiin katsoa olevan riittävä ja asianmukainen, sen on taattava uhreille asianmukaiset korvaukset ja siinä on myös otettava tasapuolisesti huomioon eri osapuolten velvollisuudet ja mahdollisuudet joutua vastuuseen. Lisäksi vastuujärjestelmällä on mahdollisuuksien mukaan aina pyrittävä estämään asianosaisia ottamasta tietoisesti riskejä, jotka saattavat vaarantaa ihmishenkiä tai ympäristöä. Komissio katsoo, että kansainvälinen öljyn aiheuttamien pilaantumishaittojen vastuu- ja korvausjärjestelmä sisältää tässä suhteessa useita puutteita. Vastuujärjestelmän rakenne tarjoaa toimijoille vähän kannustimia sen varmistamiseen, että öljyä kuljetetaan vain moitteettomassa kunnossa olevissa säiliöaluksissa. Järjestelmä ei pysty tarjoamaan laivayhtiöille ja rahdinantajille riittäviä kannustimia, jotka saisivat ne luopumaan tuomittavasta tavastaan tarjota käyttöön ja käyttää tieten tahtoen huonokuntoista kalustoa öljyn merikuljetuksiin. Tästä on osoituksena se, että sekä Euroopassa että muualla öljyn kuljettamiseen käytetään edelleen erittäin huonokuntoisia aluksia. Nämä puutteet liittyvät erityisesti seuraaviin seikkoihin, jotka ovat ristiriidassa viime aikoina sekä kansainvälisellä että yhteisön tasolla ympäristövastuun alalla tapahtuneen kehityksen kanssa. 4.4.2 Rajoitusoikeuden menettämisen kynnys Aluksen omistajan oikeus rajoittaa vastuutaan on käytännöllisesti katsoen loukkaamaton. Kuten edellä todettiin, aluksen omistaja ei menetä oikeuttaan rajoittaa vastuutaan, ellei voida osoittaa, että vahinko "on aiheutunut hänen tahallisesta teostaan tai laiminlyönnistään tai edesvastuuttomuudesta, jonka hän tiesi todennäköisesti aiheuttavan kyseistä vahinkoa". Omistajan huolimattomuus tai edes törkeä varomattomuus eivät täytä näitä ehtoja ja on selvää, että useimmissa tapauksissa nämä ehdot eivät täyty. Vaikka edellä siteeratulle lauseelle löytyy vastineita muutamista muistakin merenkulun vastuukysymyksiä koskevista yleissopimuksista, komissio ei kuitenkaan pidä oikeutettuna näin vaikeasti täytettävän ehdon siirtämistä sellaisenaan öljyn pilaantumishaittojen vastuujärjestelmään. Se katsoo, että öljyn merikuljetuksiin liittyvien poikkeuksellisen suurten riskien täytyy näkyä myös aluksen omistajan suurempana alttiutena joutua rajoittamattomaan vastuuseen. Ongelmia, joita aiheutuu vastuun rajoittamista koskevan oikeuden loukkaamattomuudesta, lisää menetelmä, jolla aluksen omistajan mahdollinen vastuu määritellään. Vastuu lasketaan pelkästään aluksen koon perusteella ottamatta huomioon esimerkiksi kuljetettavan lastin luonnetta tai mereen päässeen öljyn määrää. Erikan omistaja esimerkiksi saattoi rajoittaa vastuunsa noin 13 miljoonaan euroon ja omistajalla oli hyvin pieni riski menettää tämä oikeus onnettomuutta edeltäneen oman toimintansa tai onnettomuushetken toimintansa perusteella. Monissa 1990-luvulla kehitetyissä ympäristövastuujärjestelmissä pyrkimyksenä on ollut poistaa vastuuseen liittyviä rajoituksia. Tämä pätee myös yhteisön kehitteillä olevaan ympäristövahinkovastuujärjestelmään, joka on hahmoteltu ympäristövahinkovastuuta koskevassa komission valkoisessa kirjassa (KOM(2000) 66 lopullinen). Tavallisesti rajoittamattoman vastuun sääntöihin ei kuitenkaan ole yhdistetty pakollisia vakuutusvaatimuksia. Maalla sijaitsevien kuormituslähteiden osalta se ei ehkä ole ongelma, sillä vastuunalaisen henkilön tunnistaminen ja saattaminen oikeudelliseen vastuuseen ei yleensä aiheuta ongelmia. Kun on kysymys meren pilaantumisesta, tilanne on toinen, sillä saastuttaja saattaa olla minkä tahansa valtion kansalainen tai muuten vaikeasti jäljitettävissä. Pakollinen vastuuvakuutus ja oikeus hakea korvausta suoraan vakuutuksenantajalta ovat näin ollen välttämättömiä uhrien suojelemiseksi. Rajoittamattoman vastuun mahdollisuus ei kuitenkaan välttämättä tarkoita sitä, että koko vastuu täytyisi kattaa vakuutuksella. On täysin mahdollista luoda järjestelmä, jossa vakuutusvaatimus olisi rajoitettu ankaran (objektiivisen) vastuun alueeseen, kun taas tuottamukseen perustuvan rajoittamattoman vastuun kantaisi omistaja itse. Tässä yhteydessä on otettava huomioon vaarallisten jätteiden rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevaan Baselin yleissopimukseen äskettäin hyväksytty vastuukysymyksiä käsittelevä lisäpöytäkirja [4]. Edelleen on syytä muistaa, että myös kansainvälisessä öljyvuotojen korvausjärjestelmässä sovellettiin vuoteen 1996 asti vuoden 1969 vastuuyleissopimuksen perusteella huomattavasti alhaisempaa kynnystä rajoitusoikeuden menettämisen suhteen eli vaatimusta omistajan "syystä tai osallisuudesta" tapahtumaan. Tämä sanamuoto ei tiettävästi hankaloittanut merkittävästi öljyn aiheuttamien pilaantumishaittojen kansainvälisen vastuujärjestelmän toimintaa sen 25-vuotisen voimassaolon aikana. [4] Vaarallisten jätteiden rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevan Baselin yleissopimuksen vastuukysymyksiä käsittelevä lisäpöytäkirja vuodelta 1999 määrää ankaran vastuun tiettyyn vähimmäisrajaan saakka, joka on katettava vakuutuksella. Lisäpöytäkirjan 5 artiklassa määrätään, että ellei ankarasta vastuusta muuta johdu, "henkilö on vastuussa vahingoista, jotka ovat aiheutuneet hänen laiminlyönneistään yleissopimuksen täytäntöönpanosäännösten noudattamisessa tai joiden syntymiseen nämä laiminlyönnit ovat vaikuttaneet, tai muista tahallisista, piittaamattomuudesta tai huolimattomuudesta johtuvista teoista tai laiminlyönneistä." Jäljempänä 12 artiklan 2 kohdassa määrätään, että "5 artiklassa säädettyyn vastuuseen ei ole taloudellisia rajoituksia". Komissio katsoo näin ollen, että nykyistä rajoitusoikeuden menettämisen kynnystä olisi alennettava yhdenmukaiseksi muiden vastaavien järjestelmien kanssa. Oikeus rajoittamattomaan vastuuseen olisi kumottava erityisesti tapauksissa, joissa aluksen omistaja on syyllistynyt vakavaan laiminlyöntiin. Tällainen säännös liittäisi vastuun lähemmin aluksen omistajan toimintaan ja näin sillä olisi sekä ehkäiseviä vaikutuksia että rikosoikeudellisia seuraamuksia. 4.4.3 Muiden kuin aluksen rekisteröidyn omistajan suojelu Vastuu öljyn aiheuttamasta pilaantumisvahingosta kohdistuu yksinomaan aluksen rekisteröityyn omistajaan. Vastuun kanavoimisella yhteen tiettyyn henkilöön on se etu, että se selkiyttää vastuukysymyksiä ja tekee helpommaksi tunnistaa, kenelle korvausvaatimukset on osoitettava. Vastuun kanavoiminen on myös keino välttää vakuutusten päällekkäisyys ja lisää ainakin teoreettisesti todennäköisyyttä siitä, että vastuu tulee vakuutettua. Vastuuyleissopimuksen mukainen vastuun kanavoiminen menee vielä askeleen pidemmälle kieltämällä nimenomaisesti korvausvaatimusten kohdistamisen muille osapuolille (erityisesti aluksen ohjaajalle, kapteenille ja rahdinantajille), joilla saattaa olla yhtä paljon valtaa kuljetusten suhteen kuin aluksen rekisteröidyllä omistajalla. Nämä henkilöt on suojattu korvausvaatimuksilta, ellei vahinko "johdu asianomaisen henkilön omasta tahallisesta teosta tai laiminlyönnistä tai edesvastuuttomuudesta, jonka hän tiesi todennäköisesti aiheuttavan kyseistä vahinkoa" (tämä edellytys liittyy myös aluksen omistajan oikeuteen rajoittaa vastuutaan). Monien keskeisten osapuolten suojelu merkitsee käytännössä sitä, että nämä henkilöt voivat toimia lähes varmoina siitä, ettei heille osoiteta korvausvaatimuksia öljyvahingon sattuessa. Komissio katsoo, että tällainen avainhenkilöiden suojelu toimii vastoin sen pyrkimyksiä lisätä kaikkien merenkulun toimijoiden vastuuntunnetta. Tämän vuoksi komission mielestä kielto hakea korvauksia useilta tärkeimmiltä öljyn merikuljetuksiin osallistuvilta toimijoilta olisi poistettava vastuuyleissopimuksesta. Lisäksi jos tiettyjen osapuolten suojelun katsotaan olevan välttämätöntä järjestelmän toiminnan kannalta, kynnys olisi ainakin madallettava samalle tasolle kuin aluksen omistajilla (ks. edellä). Tällaiseen toimenpiteeseen liittyvistä käytännön kysymyksistä voidaan todeta myös, että järjestelmässä, jota sovellettiin vuoteen 1996 asti, jolloin vuoden 1992 lisäpöytäkirjat tulivat voimaan, vastuun kanavoimista koskevat säännöt olivat paljon lievemmät. Vuoteen 1996 asti sovelletussa järjestelmässä korvausvastuun ulkopuolelle jätettiin vain aluksen omistajan henkilöstö ja asiamiehet ja heidätkin vain sikäli kuin vahinko ei aiheutunut heidän omasta varomattomuudestaan tai laiminlyönnistään. 4.4.4 Ympäristövahingot Vahinkotyyppien osalta nykyinen vastuu- ja korvausjärjestelmä keskittyy enimmäkseen omaisuudelle aiheutuneisiin vahinkoihin tai menetyksiin sekä taloudellisiin menetyksiin. Ympäristövahinkojen osalta se kattaa torjuntatoimenpiteet, jotka voivat käsittää esimerkiksi puhdistuskustannuksia, ja "toteutetut tai toteutettavat kohtuulliset ennallistamistoimet". Ympäristölle aiheutunut vahinko ei sinällään ole korvausperuste, pääasiassa siksi, että tämän tyyppistä vahinkoa on erittäin vaikea arvioida. Komissio tunnustaa, että ympäristölle aiheutuneiden vahinkojen korvaamiseen liittyy ongelmia, ja katsoo, että tällaisten vahinkojen arvioinnin olisi oltava mitattavissa, todennettavissa ja ennustettavissa, jotta järjestelmän eri osapuolten erilaiset tulkinnat vältettäisiin. Myös yhdenmukaisuus muista pilaantumislähteistä peräisin olevien ympäristövahinkojen korvausjärjestelmien kanssa on tärkeää. Yhteisön näkökulmasta ei ole perusteltua, että ympäristövahingoista maksettavat korvaukset vaihtelevat huomattavasti sen mukaan, onko pilaantumisen aiheuttaja öljysäiliöalus, muu alus vai rannalla sijaitseva tehdas [5]. Komissio on valmistelemassa ehdotusta ympäristövahinkovastuuta koskevaksi direktiiviksi, minkä yhteydessä se parhaillaan tutkii ympäristövahinkojen arviointia. Tutkimusta voidaan hyödyntää direktiivin mukaisessa ympäristövahinkojen arvioinnissa. Rajoittamatta mitenkään koko yhteisön kattavan yleisen ympäristövahinkovastuujärjestelmän yhteydessä mahdollisesti tehtäviä ehdotuksia komissio katsoo, että yhtenä vaihtoehtona olisi laajentaa ympäristön nykyiset ennallistamiskustannukset kattamaan ainakin onnettomuuden ympäristövahinkojen arviointikustannukset sekä kustannukset, joita aiheutuu tuhoutuneiden luonnonvarojen korvaamisesta uusilla vastaavilla luonnonvaroilla, mikäli pilaantuneen ympäristön ennallistamista ei pidetä mahdollisena [6]. Komissio tarkastelee vielä kantaansa antaessaan ehdotuksen yhteisönlaajuisesta ympäristövahinkovastuujärjestelmästä. [5] Ympäristövahinkovastuusta antamassaan valkoisessa kirjassa komissio toi esiin aikomuksensa sisällyttää uusiin säännöksiin myös "biologiselle monimuotoisuudelle aiheutuneet vahingot". Tällainen vahinko liittyisi luonnonvaroille aiheutuneisiin merkittäviin vahinkoihin EY:n suojelemilla Natura 2000 -alueilla. Tässä yhteydessä pidetään tarpeellisena erillisen järjestelmän luomista luonnonvarojen arvioimista varten (KOM (2000) 66 lopull., kohta 4.5.1). [6] Euroopan neuvoston vuonna 1993 ympäristöä vahingoittavista toimista aiheutuvista vahingoista johtuvasta siviilioikeudellisesta vastuusta tekemän yleissopimuksen 2 artiklan 8 kohdassa ennallistamistoimet määritellään samojen periaatteiden mukaisesti kohtuullisiksi katsottaviksi toimiksi, joiden tarkoituksena on ennallistaa tai korjata vahingoittuneet tai tuhoutuneet luonnonvarat, tai korvata ne mahdollisuuksien mukaan vastaavilla luonnonvaroilla. Kansallisessa lainsäädännössä määrätään toimijasta, jolla on oikeus toteuttaa tällaisia toimenpiteitä. 4.5 Päätelmät Edellä esitetyn arvion perusteella komissio toteaa, että kansainvälinen vastuu- ja korvausjärjestelmä täyttää ensimmäisen arviointiperusteen, mutta kahteen muuhun perusteeseen liittyy merkittäviä puutteita. Puutteiden merkitystä korostaa entisestään se, että kansainvälinen järjestelmä nimenomaisesti kieltää lisäkorvausvaatimusten esittämisen yleissopimuksen järjestelmän ulkopuolella. Tämä merkitsee sitä, että yhteisön olisi hyvin vaikea määrätä alusten omistajille tai muille suojelun kohteina oleville osapuolille henkilökohtaisia lisävastuita ilman, että ne olisivat ristiriidassa kansainvälisten yleissopimusten kanssa. Mikäli tällaisia henkilökohtaisia vastuita otettaisiin käyttöön yhteisössä, jäsenvaltioiden olisi sanouduttava irti kansainvälisistä yleissopimuksista ennen kuin ne voisivat panna täytäntöön tällaisia yhteisön sääntöjä. Komissio tunnustaa, että kansainvälinen vastuu- ja korvausjärjestelmä tarjoaa merkittäviä etuja yhdenmukaisuutensa ja selkeytensä vuoksi sekä siksi, että siinä öljyvuotojen kustannukset jaetaan maailman kaikkien öljynsaajien kesken riippumatta siitä, missä öljyvuodot tapahtuvat. Komissio katsoo näin ollen, ettei kansainvälisestä järjestelmästä luopumista edellyttävien toimenpiteiden käyttöönotto ei olisi tarkoituksenmukaista tässä vaiheessa. Kuten komissio esitti Biarritzin Eurooppa-neuvostolle antamassaan kertomuksessa (KOM(2000) 603 lopull.), se on sitä mieltä, että nyt on aktiivisesti pyrittävä muuttamaan yleissopimusta edellä hahmoteltujen linjojen mukaisesti, ja puuttumaan samalla kiireellisesti nykyisten korvausten enimmäismäärien riittämättömyyteen yhteisössä. 5. Ehdotetut toimet Nykyisen vastuu- ja korvausjärjestelmän parantaminen edellyttää lukuisia toimenpiteitä. Osa niistä vaatii yhteisön toimia, kun taas toisiin on puututtava kansainvälisesti. 5.1 Täydentävän korvausrahaston luominen Eurooppaan Kiireellisin huolenaihe on nykyisen järjestelmän korvausrajojen nostaminen, sillä se liittyy kaikkein suorimmin öljyvuotojen uhreille maksettavien korvausten riittävyyteen. Tilanteen parantamiseksi komissio ehdottaa, että nykyistä kansainvälistä järjestelmää täydennettäisiin perustamalla eurooppalainen täydentävä rahasto, josta maksettaisiin korvauksia kansainvälisen järjestelmän mukaisesti oikeutetuiksi katsottujen pyyntöjen perusteella tapauksissa, jotka liittyvät Euroopan vesillä tapahtuneisiin öljyvuotoihin ja joissa korvausvaatimus ylittää IOPC:n enimmäisrajat. Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahasto (COPE-rahasto) tulisi näin täydentämään IOPC:n rahoitusvälineitä tapauksissa, joissa IOPC on todennut korvausvaatimukset oikeutetuiksi, mutta ei pysty maksamaan täysimääräisiä korvauksia varojensa riittämättömyyden vuoksi. COPE-rahaston maksamat korvaukset perustuisivat näin ollen samoihin perusteisiin ja sääntöihin kuin nykyinen IOPC-rahastojärjestelmä, mutta sen korvausten enimmäismäärän eli 1 000 miljoonan euron katsotaan IOPC:stä poiketen riittävän kaikenlaisten ennakoitavissa olevien suuronnettomuuksien varalle. COPE-rahastoa rahoittavat Euroopan öljynsaajat samankaltaisen järjestelmän mukaisesti kuin IOPC:ssäkin. Näin Euroopan öljynsaajien maksamista maksuosuuksista kerätyt varat ovat kaikki käytettävissä pilaantumishaittojen korvaamiseen missä tahansa jäsenvaltiossa. COPE-rahaston tarkoituksena on taata Euroopan kansalaisille asianmukainen korvaus heidän kärsimistään vahingoista siihen saakka, kunnes kansainvälisen järjestelmän korvaukset saadaan sovitettua riittävän korkealle tasolle. Sen lisäksi, että käytettävissä oleva korvausmäärä viisinkertaistuu COPE-rahaston ansiosta, COPE-rahaston ansiosta voidaan myös jouduttaa täyden korvauksen maksamista Euroopassa tapahtuneen öljyvuoden uhreille. COPE-varojen turvin korvaukset voidaan maksaa täysimääräisesti heti, kun korvausvaatimukset on todettu perustelluiksi. Enää ei siis tarvitse odottaa aikaavievää onnettomuuden lopullisten kustannusten selvittämistä eikä tästä johtuvaa korvausten jakamista osiin määräsuhteessa, joka on ongelmana kansainvälisessä järjestelmässä (ks. kohta 4.2). COPE:n ansiosta uhrit voivat saada täydet korvaukset nopeammin ja tapauksen taloudellinen loppuselvittely voidaan toteuttaa kahdenvälisesti IOPC- ja COPE-rahastojen välillä sitten, kun kokonaiskustannukset ovat tiedossa. COPE-rahastoa on määrä käyttää ainoastaan sellaisissa EU:n vesillä tapahtuneissa onnettomuuksissa, jotka ylittävät tai jotka uhkaavat ylittää kansainväliset enimmäismäärät. 5.2 Kansainvälisen järjestelmän muiden puutteiden korjaaminen IMOn kautta Komission mielestä nykyistä järjestelmää on tarpeen tarkistaa perinpohjaisesti, jotta tulevaisuudessa eri osapuolten toiminnalla ja mahdollisuudella joutua vastuuseen olisi entistä suorempi yhteys toisiinsa. Luvussa 4 kuvattujen puutteiden korjaaminen on komission mukaan kansainvälisen yhteisön tehtävä, ja ensimmäiset askeleet tähän suuntaan onkin jo otettu. Komissio katsoo, että uudistustyön pitäisi viime kädessä johtaa nykyisten sopimusten muuttamiseen niin, että korvausten nykyisiä enimmäismääriä korotettaisiin tuntuvasti. Lisäksi muutoksia kaipaisivat edellä kohdassa 4.4 esitetyt puutteet, kuitenkin niin, että järjestelmän "helppokäyttöisyys" korvauksenhakijoiden kannalta tulisi turvattua. Komissio pyytääkin neuvostoa viemään asiaa eteenpäin mahdollisimman pian, jotta kansainvälistä vastuu- ja korvausjärjestelmää voidaan perinpohjaisesti tarkistaa. Yhteisön olisi tarpeen mukaan vedottava kansainväliseen merenkulkujärjestöön IMOon tai IOPC:hen, jotta vastuuyleissopimusta muutettaisiin seuraavasti: - Aluksen omistajalla on oltava rajoittamaton vastuu, mikäli voidaan osoittaa, että pilaantumishaitta on aiheutunut hänen vakavasta laiminlyönnistään. - Vastuuyleissopimuksen III artiklan 4 kohdan c alakohdasta on poistettava pilaantumishaittoja koskevien korvausvaatimusten esittämiskielto aluksen rahdinantajaa, kapteenia ja liikenteenharjoittajaa vastaan. - Ympäristölle aiheutuneiden vahinkojen korvauksia on tarkistettava ja laajennettava vastaavien yhteisön lainsäädännön nojalla perustettujen korvausjärjestelmien mukaisesti. Tällä hetkellä käytössä olevan öljyvahinkojen kansainvälisen vastuujärjestelmän parantamisen lisäksi on kehitettävä myös vaarallisiin ja haitallisiin aineisiin liittyvää vastuu- ja korvausjärjestelmää. Asiaa koskeva kansainvälinen yleissopimus hyväksyttiin vuonna 1996, mutta yksikään jäsenvaltio ei ole vielä ratifioinut sitä eikä se ole vielä voimassa [7]. Kemikaaleja kuljettaneen Ievoli Sun -säiliöaluksen uppoaminen Kanaalisaarten edustalla 31. lokakuuta 2000 on viimeisin onnettomuuksista, jotka ovat tuoneet esille, miten epätyydyttävästi muihin vaarallisiin aineisiin kuin öljyyn liittyvää vastuuta ja korvauksia tällä hetkellä säännellään. Asiaan on puututtava ensisijaisena ongelmana kansainvälisesti ja Euroopan tasolla. [7] Seuraavat valtiot ovat allekirjoittaneet vuonna 1996 hyväksytyn kansainvälisen yleissopimuksen vahingonkorvausvastuusta vaarallisten ja haitallisten aineiden merikuljetusten yhteydessä: Alankomaat, Kanada, Norja, Ruotsi, Saksa, Suomi, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta. Vain Venäjän federaatio on ratifioinut sen. Jos kansainvälisiin vastuu- ja korvaussääntöihin ei onnistuta tekemään tarvittavia parannuksia, komissio tekee yhteisön lainsäädäntöehdotuksen, jolla perustetaan Euroopan laajuinen merellä tapahtuvien öljyvahinkojen vastuu- ja korvausjärjestelmä. 5.3 Vakavien laiminlyöntien rangaistavuuden varmistaminen jäsenvaltioiden lainsäädännössä Komissio tunnustaa, että vastuusäännöillä on omat rajoituksensa, jotka liittyvät siihen, mikä vaikutus niillä on öljyvahingoissa osallisina olevien henkilöiden henkilökohtaiseen vastuuseen. Tämä pätee erityisesti silloin, kun vastuut ovat vakuutuskelpoisia, niin kuin ne tavallisesti ovat. Kuten öljyn merikuljetusten turvallisuutta koskevan komission tiedonannon (KOM(2000) 142 lopull.) 5 kohdan b alakohdan iv) luetelmakohdassa todetaan, komissio ehdottaa, että vastuisiin ja korvauksiin liittyviä edellä kuvattuja säännöksiä täydennetään sisällyttämällä asetukseen artikla taloudellisista seuraamuksista tai sanktioista, joita öljyn merikuljetuksiin osallistuville henkilöille voidaan määrätä, mikäli heidän todetaan syyllistyneen törkeään varomattomuuteen. Säännöksellä on rikosoikeudellinen luonne eikä se siten liity vahinkojen korvaamiseen. Pikemminkin sen tarkoituksena on toimia pelotteena öljyn merikuljetuksiin osallistuville henkilöille koko yhteisön alueella. ASETUKSEN PERUSTELUT Yhteisön perustamissopimuksessa määrätään yhteisestä liikennepolitiikasta, ja sitä toteuttaviin toimiin kuuluvat myös merikuljetusten turvallisuutta ja niihin liittyvää ympäristönsuojelua parantavat toimenpiteet. Merialueilla tapahtuvien öljyvuotojen uhreille maksettavat asianmukaiset korvaukset sekä öljyn merikuljetuksissa ilmenevästä törkeästä varomattomuudesta määrättävien sanktioiden käyttöönotto muodostavat olennaisen osan näistä toimista. Vaikka öljyvuotoihin liittyvän vastuun ja korvausten säätelemiseksi onkin laadittu kansainvälisiä yleissopimuksia, jossa kaikki rannikkojäsenvaltiot ovat sopimuspuolina tai joihin ne liittyvät lähitulevaisuudessa, viimeaikaiset onnettomuudet, erityisesti Erikan uppoaminen vuonna 1999, ovat tuoneet selkeästi esiin sen, että uhreille aiheutuneiden vahinkojen asianmukaiseen korvaamiseen tarkoitetut mekanismit ovat riittämättömiä. Tämä asetus koskee Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston (COPE-rahasto) perustamista. Rahasto koskisi suoranaisesti vain niitä jäsenvaltioita, joilla on omaa rantaviivaa ja satamia. Itävaltaa ja Luxemburgia ehdotuksen tämä osa koskisi vain osittain ja epäsuorasti. Koska suhteellisen hyvin toimiva kansainvälinen järjestelmä öljyvahinkojen korvaamiseen on jo olemassa, tehokkain ratkaisu korvausrajojen nostamiseksi on tämän kansainvälisen järjestelmän kehittäminen ja täydentäminen, jolloin vältetään päällekkäinen toiminta ja raskas hallinto. COPE-rahasto perustuu näin ollen pääosassa kansainvälisen järjestelmän menettelytapoihin ja sen suorittamiin arviointeihin. Jonkinasteisen tietojenvaihdon katsotaan olevan tarpeellista ehdotetun eurooppalaisen rahaston ja nykyisen IOPC-rahaston välillä joko pysyvämmin tai tapauskohtaisesti, jotta järjestelmä voisi toimia tehokkaasti. Öljyvuodot voivat aiheuttaa mittavia vahinkoja. Kansainväliset korvausten enimmäismäärät ylittävissä onnettomuuksissa uhrit eivät saa täysimittaista korvausta nykyisen kansainvälisen järjestelmän perusteella. Yhteisön laajuinen toiminta voi parantaa huomattavasti Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvuotojen uhrien mahdollisuuksia saada täysimääräiset korvaukset, joiden maksamiseen kaikkien jäsenvaltioiden öljynsaajat osallistuvat. Enimmäiskorvaus nostetaan nykyisestä 200 miljoonasta eurosta 1 000 miljoonaan euroon. Lisäksi Euroopan unionin vesillä tapahtuvien öljyvuotojen kustannukset jaetaan kaikkien EU:n rannikkovaltioiden kesken. Ehdotetun säännöksen konkreettista lisäarvoa toisi siis korvauksiin käytettävissä olevan enimmäismäärän viisinkertaistuminen nykyiseen verrattuna, paremmat takeet vahingon asianmukaisten korvausten saannista sekä öljyvuotojen aiheuttamien riskien jakaminen kaikkien EU:n rannikkovaltioiden kesken. Lisäetuna on myös se, että lisärahoituksen avulla voidaan nopeuttaa myös kansainvälisen öljyvahinkojen korvausrahaston mukaisten korvauksien saamista (IOPC) Euroopassa tapahtuneisiin öljyvuotoihin suorittamalla maksuja heti kun IOPC on arvioinut ja hyväksynyt korvausvaatimukset. Öljyvahinkojen korvausrahaston perustaminen vaatii lainsäädäntöä. Rahaston rahoittamisesta vastuussa olevat osapuolet eli Euroopan öljynsaajat tuskin ovat halukkaita maksamaan mahdollisesti suuriakin summia ilman lainsäädännöllisiä velvoitteita. Lisäksi rahastoon maksettavia maksuosuuksia ei voida periä tai siitä suoritettavia korvauksia ei voida maksaa yhdenmukaisesti, elleivät säännöt ole samoja kaikille jäsenvaltioille ja osapuolille. Yhdenmukaistetut säännöt ovat välttämättömiä velvoitteiden yhtenäisen täytäntöönpanon varmistamiseksi. Säännösten yhdenmukainen soveltaminen olisikin varmistettava asetuksella. ASETUKSEN SISÄLTÖ Komission ehdotuksella täydennetään nykyistä vastuu- ja rahastosopimuksilla perustettua kansainvälistä säiliöalusten aiheuttamien pilaantumishaittojen vastuu- ja korvausjärjestelmää perustamalla eurooppalainen rahasto (COPE-rahasto), josta maksetaan korvauksia Euroopan vesillä tapahtuneiden öljyvuotojen uhreille. COPE-rahastosta maksetaan korvauksia vain niille uhreille, joiden pyynnöt arvioidaan oikeutetuiksi ja jotka eivät ole saaneet täysimittaista korvausta kansainvälisestä järjestelmästä enimmäismäärien ylittymisen vuoksi. COPE-rahastosta maksettavat korvaukset perustuvat näin ollen samoihin perusteisiin ja sääntöihin kuin nykyinen kansainvälinen rahastojärjestelmäkin. COPE-rahaston korvauskaton (1 000 miljoonaa euroa), on katsottu olevan riittävä kaikenlaisten ennakoitavissa olevien suuronnettomuuksien varalle. COPE-rahastoa rahoittavat Euroopan öljynsaajat. Kaikkien jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka vastaanottavat vuosittain yli 150 000 tonnia raakaöljyä ja/tai raskasta polttoöljyä, on suoritettava vastaanotettua öljymäärää vastaava maksu COPE-rahastoon. Tällä tavoin veronmaksajien sijaan öljyteollisuus ja ehkä epäsuorasti öljytuotteiden käyttäjä maksaa kalliiden öljyvuotojen kustannukset Euroopassa. COPE-rahastoa käytetään ainoastaan EU:n vesillä tapahtuneissa suuronnettomuuksissa, jotka ylittävät tai jotka uhkaavat ylittää yhteisen takuurahaston (IOPC:n) enimmäismäärät. Jollei tällaisia onnettomuuksia tapahdu, COPE-rahastoon ei tarvitse suorittaa maksuja. COPE-rahastoa edustaa komissio. Tärkeät COPE-rahaston toimintaan liittyvät päätökset tekee komissio, jota avustaa COPE-rahastokomitea. COPE-rahastokomitea on neuvoston päätöksen 1999/468/EY 4 artiklan mukainen hallintokomitea. Ehdotettu asetus sisältää myös artiklan, jossa säädetään öljyn merikuljetuksissa vakaviin laiminlyönteihin syyllistyneille henkilöille määrättävistä taloudellisista seuraamuksista. ERITYISHUOMIOITA 1 artikla Asetuksen tarkoituksena on varmistaa EU:n vesillä tapahtuneista öljyonnettomuuksista aiheutuneiden pilaantumishaittojen asianmukaiset korvaukset. Asetuksessa keskitytään siten korvausrajojen riittämättömyyteen, jonka komissio katsoo olevan kaikkein kiireellisin puute nykyisessä kansainvälisessä öljyn aiheuttamien pilaantumishaittojen vastuu- ja korvausjärjestelmässä. Järjestelmän muihin puutteisiin pyritään vastaamaan muilla keinoilla ja ainakin aluksi kansainvälisen järjestelmän puitteissa. Asetuksen erillisenä tavoitteena on sen 10 artiklan mukaisesti taloudellisten seuraamusten käyttöönotto tahallisille tai törkeästä varomattomuudesta aiheutuville toimille tai laiminlyönneille, jotka johtavat pilaantumishaittoihin. 2 artikla Tässä artiklassa määritellään asetuksen maantieteellinen soveltamisala. Se kattaa pilaantumishaitat alueella, joka ulottuu 200 meripeninkulman päähän rannikosta. Asetuksen soveltamisala vastaa kansainvälisessä järjestelmässä sovellettavia rajoja, mikä on välttämätöntä, kun otetaan huomioon kuinka läheisessä yhteydessä tämä asetus ja kansainvälinen järjestelmä ovat toisiinsa. 3 artikla Asetuksessa käytettävät keskeiset käsitteet määritellään 3 artiklassa. Asetuksessa käytetään olennaisilta osin samoja määritelmiä kuin öljyn aiheuttamasta pilaantumisvahingosta johtuvasta siviilioikeudellisesta vastuusta tehdyssä kansainvälisessä yleissopimuksessa vuodelta 1992 sekä öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälisen korvausrahaston perustamisesta tehdyssä kansainvälisessä yleissopimuksessa vuodelta 1971 (muutettu vuoden 1992 lisäpöytäkirjalla). Osaa määritelmistä voidaan pitää tarpeettomina, koska ehdotetun säädöksen ja kansainvälisen korvausjärjestelmän välinen läheinen yhteys käy ilmi asetuksen muista säännöksistä. Juridisen selkeyden vuoksi tärkeimpien osapuolten velvollisuuksiin liittyvät kansainväliset määritelmät on kuitenkin toistettu 3 artiklassa. 4 artikla COPE-rahaston perustamisesta ja sen tärkeimmistä vastuualueista säädetään 4 artiklassa. 5 artikla Tämä artikla on yksi asetuksen tärkeimmistä, koska siinä säädetään, milloin ja miten COPE-rahastosta maksetaan korvauksia. Kohdissa 1 ja 2 luodaan läheinen yhteys kansainväliseen öljyn aiheuttamien pilaantumishaittojen korvausrahastoon (IOPC). Tämä yhteys merkitsee ennen kaikkea sitä, että COPE-rahastosta maksettava korvaus voi tulla kysymykseen ainoastaan siinä tapauksessa, että IOPC on hyväksynyt Euroopan vesillä tapahtuneesta säiliöalusonnettomuudesta aiheutuneen öljyvuodon uhrien korvausvaatimukset, mutta ei ole pystynyt maksamaan korvauksia täysimääräisesti, koska korvausvaatimusten yhteissumma ylittää kansainvälisen yleissopimuksen mukaisesti käytettävissä olevan enimmäismäärän. Kohdalla 3 on tarkoitus varmistaa, että komissio COPE-rahastokomitean avustamana hyväksyy kaikki päätökset COPE-rahaston kautta maksettavista korvauksista. Jos komissio ei voi hyväksyä korvausvaatimusta, korvausta ei makseta. Yleensä kuitenkin COPE-rahastosta saavat korvausta kaikki ne korvauksenhakijat, jotka täyttävät 1 ja 2 kohdissa asetetut ehdot. Tärkein poikkeus on mainittu kohdassa 4, jossa komissiolle annetaan harkintavaltaa sen suhteen, miten laajasti onnettomuuteen suorimmin osallisten kustannuksia korvataan. Tämän tarkoituksena on varmistaa, että asianosaisten toiminnalla on suora yhteys oikeuteen saada korvausta. Toisaalta katsotaan, että on tärkeää säilyttää mahdollisuus maksaa korvauksia niille henkilöille, jotka ovat suorimmin osallisia onnettomuuteen. Muutoin alusten omistajat, lastin omistajat ja muut tärkeät osapuolet, joilla on tavallisesti hyvät mahdollisuudet toimia välittömästi tapahtuman jälkeen, eivät ehkä haluaisi pyrkiä osaltaan lieventämään vahinkoja. Kohdassa 5 säädetään COPE-rahaston korvausten enimmäismääräksi 1 000 miljoonaa euroa, joka sisältää myös vastuu- ja rahastoyleissopimusten kautta maksettavat maksuosuudet. Summa on katsottu riittäväksi kattamaan täysimääräiset korvaukset kaikenlaisista ennakoitavissa olevista öljysäiliöalusten onnettomuuksista, ja se vastaa Yhdysvaltain vastaavasta rahastosta (Oil Spill Liability Trust Fund) maksettavien korvausten enimmäismäärää. Kohdassa 6 säädetään, että siinä - hyvin epätodennäköisessä - tapauksessa, että 1 000 miljoonan euron enimmäisraja ylittyy, korvaukset jaetaan suhteellisesti korvauksenhakijoiden kesken. Käytännössä tämä tarkoittaisi sitä, että kukin korvauksenhakija saisi vain tietyn prosenttiosuuden oikeutetuksi katsotuista korvausvaatimuksistaan. Prosenttimäärä olisi sama kaikille korvauksenhakijoille. 6 artikla COPE-rahaston tuloista säädetään 6 artiklassa. Maksuja COPE-rahastoon kerätään vain, jos EU:n vesillä tapahtuu vakava onnettomuus, joka ylittää tai uhkaa ylittää IOPC:n korvausten enimmäismäärät. Asetuksessa vahvistetaan, että toimivaksi osoittautunutta IOPC:n nykyistä maksuosuuskäytäntöä noudatetaan myös uudessa järjestelmässä ja että COPE-rahaston maksuvelvollisina ovat samat osapuolet kuin IOPC-rahastossakin. Maksun suuruus perustuu kunkin öljynsaajan vastaanottamaan öljymäärään, ja COPE-rahastoon suoritettava maksu on näin ollen suoraan verrannollinen vastaanotetun öljyn määrään. Öljynsaajat maksavat osuutensa suoraan komissiolle. Maksuosuuksien keräämiseen varattu aikaraja on varsin lyhyt, mikä on perusteltua sen vuoksi, että rahoitus on tarpeen saada käyttöön mahdollisimman pian sen jälkeen, kun onnettomuus on tapahtunut ja IOPC on arvioinut kyseistä onnettomuutta koskevat korvausvaatimukset. Jotta voitaisiin varmistaa, että COPE-rahasto ei kerää varoja laittomasti, kohdassa 9 säädetään, että mahdolliset ylijäävät varat, jotka on kerätty tiettyä tapausta varten ja joita ei ole käytetty kyseisestä tapauksesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamiseen tai välittömästi siihen liittyvään tarkoitukseen, on palautettava maksajille. Kohdassa 10 säädetään, että jäsenvaltiot, jotka eivät täytä COPE-rahastoa koskevia velvoitteitaan, joutuvat korvaamaan COPE-rahastolle tästä mahdollisesti aiheutuvat tappiot. 7 artikla COPE-rahaston sijaantulo-oikeudesta on säädetty 7 artiklassa. Tämä säännös antaa COPE-rahastolle mahdollisuuden saada takaisin ainakin osan kuluistaan perimällä niitä oikeusteitse onnettomuuden eri osapuolilta, mikäli tätä ei ole erikseen kielletty kansainvälisissä yleissopimuksissa. 8 artikla Asetuksen 8 artiklassa säädetään, että COPE-rahastoa edustaa komissio. Siinä annetaan komissiolle useita erityistehtäviä, jotka ovat välttämättömiä rahaston toiminnan kannalta. 9 artikla COPE-rahastokomitea avustaa komissiota rahaston johtamisessa siten, että komissio tekee tärkeimmät COPE-rahaston toimintaan liittyvät päätökset vahvistettujen komitologiamenettelyjen mukaisesti. COPE-rahastokomitea on neuvoston päätöksen 1999/468/EY [8] 4 artiklan mukainen hallintokomitea. Neuvoston on toimittava artiklan mukaan kuukauden määräajassa, jotta COPE-rahastokomitean nopea päätöksenteko on mahdollista. [8] Neuvoston päätös, tehty 28 päivänä kesäkuuta 1999, menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä, EYVL L 184 , 17.7.1999, s. 23. 10 artikla Asetuksen 10 artiklassa säädetään taloudellisista seuraamuksista tai sanktioista tapauksissa, joissa öljyn merikuljetuksiin osallistuvien henkilöiden on todettu syyllistyneen törkeään varomattomuuteen. Säännöksellä on rikosoikeudellinen luonne eikä se näin ollen liity vahinkojen korvaamiseen. Tätä artiklaa sovelletaan kaikkiin tapauksiin, joihin liittyy öljyn aiheuttamaa meren pilaantumista, eli asetuksen muista osista poiketen se kattaa myös muista aluksista kuin öljysäiliöaluksista mereen päässeen öljyn aiheuttaman pilaantumisen. Seuraamusten tyyppi (rikosoikeudellinen, hallinnollinen, rankaisuksi tuomittava vahingonkorvaus) jätetään määrittelemättä, jotta jäsenvaltiot voisivat soveltaa oikeusjärjestelmäänsä parhaiten soveltuvaa seuraamustyyppiä. 11 artikla Ei huomautuksia. 2000/0326 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustamisesta ja siihen liittyvistä toimenpiteistä EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 80 artiklan 2 kohdan ja 175 artiklan 1 kohdan, ottavat huomioon komission ehdotuksen [9], [9] EYVL C , , s. . ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [10], [10] EYVL C , , s. . ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon [11], [11] EYVL C , , s. . noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [12], [12] EYVL C , , s. . sekä katsovat seuraavaa: (1) On tarpeen varmistaa riittävät korvaukset henkilöille, jotka kärsivät vahingoista, joiden syynä on säiliöaluksista Euroopan vesillä pääsevän tai päästetyn öljyn aiheuttama pilaantuminen. (2) Alusten aiheuttamien öljyvahinkojen kansainvälinen vastuu- ja korvausjärjestelmä, joka perustettiin öljyn aiheuttamasta pilaantumisvahingosta johtuvasta siviilioikeudellisesta vastuusta vuonna 1992 tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella ja öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälisen korvausrahaston perustamisesta vuonna 1971 tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella, sellaisena kuin se muutettuna siihen vuonna 1992 liitetyllä pöytäkirjalla, antaa joitain merkittäviä takeita tästä. (3) Kansainvälisen järjestelmän mukaisen korvauksen enimmäismäärän ei katsota kattavan täysin kustannuksia, joita ennakoitavissa olevat öljyonnettomuudet aiheuttavat Euroopassa. (4) Ensimmäisenä toimenpiteenä, jolla parannetaan öljyvuodon uhrien suojaa Euroopassa, on lisätä merkittävästi tällaisista vuodoista maksettavan korvauksen enimmäismäärää. Tähän päästään täydentämällä kansainvälistä järjestelmää eurooppalaisella rahastolla, josta voidaan maksaa lisäkorvauksia asianomistajille, jotka eivät ole voineet saada täyttä korvausta kansainvälisestä korvausjärjestelmästä, koska oikeutettujen korvausvaatimusten kokonaismäärä ylittää rahastoyleissopimuksen nojalla käytettävissä olevan korvausmäärän. (5) Eurooppalaisen öljyvahinkojen korvausrahaston on perustuttava samoihin sääntöihin, periaatteisiin ja menettelyihin kuin IOPC-rahaston, jotta korvauksia hakeville uhreille ei aiheutuisi epävarmuutta ja jotta vältettäisiin tehottomuus tai päällekkäisyys IOPC-rahaston toiminnan kanssa. (6) Saastuttaja maksaa -periaatteen mukaan öljyn merikuljetuksiin osallistuvien yritysten on vastattava öljyvuotojen kustannuksista. (7) Yhdenmukaistetuilla yhteisön toimenpiteillä, joiden avulla maksetaan Euroopassa tapahtuvista öljyvuodoista lisäkorvauksia, jaetaan tällaisten öljyvuotojen kustannukset kaikkien rannikkojäsenvaltioiden kesken. (8) Olemassa olevaan kansainvälisen järjestelmään pohjautuva yhteisönlaajuinen korvausrahasto (COPE-rahasto) on tehokkain keino päästä näihin tavoitteisiin. (9) COPE-rahastolla on oltava mahdollisuus vaatia menojensa takaisinmaksua öljyonnettomuuksissa mukana olleilta osapuolilta siltä osin, kuin tämä sallitaan kansainvälisen oikeuden nojalla. (10) Koska tämän asetuksen täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet ovat menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY [13] 2 artiklassa tarkoitettuja hallintotoimenpiteitä, ne olisi vahvistettava mainitun päätöksen 4 artiklassa säädettyä hallintomenettelyä noudattaen. [13] EYVL L 184, 17.7.1999, s. 23. (11) Koska öljyvuotojen uhreille maksettavat riittävät korvaukset eivät välttämättä muodosta meritse käytävän öljykaupan toimijoille riittävää haittatekijää, jotta nämä toimisivat vastuullisesti, tarvitaan erillinen säännös, jonka mukaan voidaan määrätä taloudellisia seuraamuksia henkilöille, joiden tahalliset teot tai laiminlyönnit tai törkeä huolimattomuus ovat vaikuttaneet öljyonnettomuuteen. (12) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus on toissijaisuusperiaatteen mukaisesti soveltuvin oikeudellinen väline, koska se on kaikilta osiltaan velvoittava ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa; tämän vuoksi vaara, että säädöstä sovelletaan epäyhtenäisesti jäsenvaltioissa, on mahdollisimman pieni. (13) Öljyvahinkojen nykyistä kansainvälistä vastuu- ja korvausjärjestelmää olisi tarkistettava rinnakkain tämän asetuksen mukaisten toimenpiteiden kanssa, jotta öljyn merikuljetukseen osallistuvien toimijoiden vastuu ja toimet kytkettäisiin läheisemmin niiden vastuuvelvollisuuteen. Erityisesti olisi edellytettävä, että aluksen omistajan vastuun olisi oltava rajoittamaton, jos pilaantumisvahingon todistetaan johtuvan hänen törkeästä huolimattomuudestaan, että vastuujärjestelmällä ei pitäisi nimenomaisesti suojella tiettyjä muita öljyn merikuljetuksiin osallistuvia keskeisiä toimijoita ja että korvauksia ympäristölle sinänsä aiheutuvasta vahingosta olisi tarkistettava ja laajennettava muiden yhteisön oikeuden nojalla perustettujen korvausjärjestelmien perusteella, OVAT ANTANEET TÄMÄN ASETUKSEN: 1 artikla Tavoite Tämän asetuksen tarkoituksena on varmistaa riittävät korvaukset öljyn merikuljetuksista EU:n vesillä aiheutuvasta pilaantumisvahingosta täydentämällä voimassa olevaa kansainvälistä vastuu- ja korvausjärjestelmää yhteisön tasolla sekä ottaa käyttöön taloudellinen seuraamus, joka voidaan määrätä henkilöille, joiden tahalliset teot tai laiminlyönnit tai törkeä huolimattomuus ovat vaikuttaneet öljyvahinkoon. 2 artikla Soveltamisala Tätä asetusta sovelletaan: 1. pilaantumisvahinkoon, joka aiheutuu: (a) jäsenvaltion alueella, mukaan luettuna aluemeri, ja (b) kansainvälisen oikeuden mukaisesti määritellyllä jäsenvaltion talousvyöhykkeellä, tai jos jäsenvaltio ei ole määritellyt tällaista vyöhykettä, kyseisen jäsenvaltion aluemeren ylittävällä ja siihen rajoittuvalla alueella, jonka kyseinen valtio on määritellyt kansainvälisen oikeuden mukaisesti ja joka ulottuu enintään 200 meripeninkulman etäisyydelle perusviivoista, joiden perusteella sen aluemeren laajuus määritetään, 2. mahdollisiin varotoimenpiteisiin, joilla ehkäistään tai minimoidaan tällaista vahinkoa. 3 artikla Määritelmät Tähän asetukseen sovelletaan seuraavia määritelmiä: 1. 'Vastuuyleissopimuksella' tarkoitetaan öljyn aiheuttamasta pilaantumisvahingosta johtuvasta siviilioikeudellisesta vastuusta vuonna 1992 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta. 2. 'Rahastoyleissopimuksella' tarkoitetaan öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälisen korvausrahaston perustamisesta vuonna 1971 tehtyä kansainvälistä yleissopimusta, sellaisena kuin se muutettuna siihen vuonna 1992 liitetyllä pöytäkirjalla. 3. 'Öljyllä' tarkoitetaan pysyvien hiilivetyjen muodostamia kivennäisöljyjä, kuten raakaöljyä, polttoöljyä, raskasta dieselöljyä ja voiteluöljyä, joita kuljetetaan aluksessa joko rahtina tai tällaisen aluksen bunkkereissa. 4. 'Rahoitusosuuteen velvoittavalla öljyllä' tarkoitetaan jäljempänä a ja b alakohdassa määriteltyä raakaöljyä ja polttoöljyä: (a) 'raakaöljyllä' tarkoitetaan maaperässä luonnollisesti esiintyviä nestemäisiä hiilivety-yhdistelmiä, jotka ovat joko kuljetukseen sopiviksi käsiteltyjä tai käsittelemättömiä. Lisäksi sillä tarkoitetaan raakaöljyjä, joista on poistettu tietyt tisleet (ja joita joskus nimitetään "alkutislatuiksi raakaöljyiksi") tai joihin on lisätty tiettyjä tisleitä (ja joita joskus nimitetään "uudelleenmuodostetuiksi raakaöljyiksi"). (b) 'polttoöljyllä' tarkoitetaan raakaöljystä saatuja raskastisleitä tai tislausjäännöksiä tai tällaisten materiaalien sekoituksia, jotka on tarkoitettu käytettäviksi polttoaineena lämmön tai sähkön tuotannossa ja jotka vastaavat laadultaan eritelmässä "American Society for Testing and Materials' Specification for Number Four Fuel Oil (Designation D 396-69)" määriteltyä laatua tai ovat tätä raskaampia. 5. 'Tonnilla' tarkoitetaan öljyn osalta metristä tonnia. 6. 'Terminaalilla' tarkoitetaan öljyn bulkkitavaravarastointiin tarkoitettua paikkaa, johon öljy voidaan purkaa vesikuljetuksen jälkeen ja johon sisältyvät mahdolliset tällaiseen paikkaan liittyvät offshore-laitteistot. 7. 'Öljyonnettomuudella' tarkoitetaan tapahtumaa tai samoista syistä johtuvien tapahtumien sarjaa, joka aiheuttaa pilaantumisvahinkoa tai vakavasti ja välittömästi uhkaa aiheuttaa tällaista vahinkoa. Jos öljyonnettomuus muodostuu tapahtumien sarjasta, sen tapahtumispäiväksi katsotaan ensimmäisen tapahtuman tapahtumispäivä. 8. 'Henkilöllä' tarkoitetaan yksityishenkilöä tai kumppanuutta taikka julkista tai yksityistä elintä, joka voi olla yhtiö tai muu elin, kuten valtio tai sen laitos. 9. 'IOPC-rahastolla' tarkoitetaan rahastoyleissopimuksella perustettua rahastoa. 4 artikla Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustaminen Perustetaan Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahasto (jäljempänä "COPE-rahasto"), jolla on seuraavat tavoitteet: (a) maksaa pilaantumisvahingosta korvauksia siltä osin, kuin vastuuyleissopimuksen ja rahastoyleissopimuksen tarjoama suoja on riittämätön, ja (b) toteuttaa tähän liittyvät tässä asetuksessa määritellyt tehtävät. 5 artikla Korvaukset 1. COPE-rahastosta maksetaan korvauksia henkilöille, joilla on rahastoyleissopimuksen nojalla oikeus korvauksiin pilaantumisvahingosta, mutta jotka eivät ole voineet saada täyttä ja riittävää korvausta kyseisen yleissopimuksen nojalla, koska oikeutettujen korvausvaatimusten kokonaismäärä ylittää rahastoyleissopimuksen nojalla käytettävissä olevan korvausmäärän. 2. Arviointi siitä, onko henkilö oikeutettu korvauksiin rahastoyleissopimuksen nojalla, tehdään rahastoyleissopimuksen ehtojen mukaisesti ja siinä määrättyjä menettelyjä noudattaen. 3. COPE-rahastosta ei makseta korvauksia ennen kuin komissio on hyväksynyt 2 kohdassa tarkoitetun asiaa koskevan arvioinnin 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti. 4. Sen estämättä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, komissio voi päättää olla maksamatta korvausta öljyonnettomuuteen osallisen aluksen omistajalle, isännälle tai liikenteenharjoittajalla tai heidän edustajilleen. Komissio voi samoin päättää olla maksamatta korvauksia henkilöille, jotka ovat sopimussuhteessa kuljetusyritykseen sen kuljetuksen osalta, jonka aikana öljyonnettomuus tapahtui, tai muille kyseiseen kuljetukseen välittömästi tai välillisesti osallistuville henkilöille. Komissio määrittelee 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti, mitkä asianomistajat kuuluvat näihin luokkiin, ja tekee vastaavat päätökset. 5. COPE-rahastosta maksettavan korvauksen kokonaismäärä rajataan kunkin yksittäisen öljyonnettomuuden osalta siten, että kyseisen määrän sekä korvausmäärän, joka tosiasiallisesti maksetaan tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvasta pilaantumisvahingosta vastuuyleissopimuksen ja rahastoyleissopimuksen nojalla, yhteenlaskettu loppusumma on enintään 1 000 miljoonaa euroa. 6. Jos oikeutettujen korvausvaatimusten määrä ylittää 5 kohdan nojalla maksettavan korvauksen kokonaismäärän, käytettävissä oleva määrä jaetaan siten, että oikeutetun korvausvaatimuksen ja asianomistajan tämän asetuksen nojalla tosiasiallisesti saaman korvausmäärän välinen suhde on sama kaikkien asianomistajien osalta. 6 artikla Öljyn vastaanottajien rahoitusosuudet 1. Henkilöiden, jotka vastaanottavat vuosittain yli 150 000 tonnia jäsenvaltion alueella sijaitseviin satamiin tai terminaaleihin meritse kuljetettavaa rahoitusosuuteen velvoittavaa öljyä ja joiden on maksettava rahoitusosuus IOPC-rahastoon, on maksettava rahoitusosuus COPE-rahastoon. 2. Rahoitusosuuksia kerätään ainoastaan tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvan sellaisen öljyonnettomuuden seurauksena, joka ylittää tai uhkaa ylittää IOPC-rahaston enimmäiskorvausten rajat. Komissio päättää 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti rahoitusosuuksien kokonaismäärästä, joka peritään kunkin tällaisen öljyonnettomuuden osalta. Kyseisen päätöksen perusteella komissio määrittää kunkin 1 kohdassa tarkoitetun henkilön rahoitusosuuden, joka perustuu kiinteään summaan kustakin kyseisten henkilöiden vastaanottamasta rahoitusosuuteen velvoittavasta öljytonnista. 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitetut summat lasketaan jakamalla edellytettyjen rahoitusosuuksien kokonaismäärä sen rahoitusosuuteen velvoittavan öljyn kokonaismäärällä, joka on vastaanotettu kaikissa jäsenvaltioissa kyseessä olevana vuonna. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokainen henkilö, joka sen alueella vastaanottaa rahoitusosuuteen velvoittavaa öljyä COPE-rahaston rahoitusosuuteen velvoittavassa määrin, mainitaan luettelossa, jonka komissio laatii ja jota se päivittää jäljempänä olevien tämän artiklan säännösten mukaisesti. 5. Kunkin jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle niiden henkilöiden nimet ja osoitteet, joiden on kyseisen valtion osalta maksettava rahoitusosuus COPE-rahastoon tämän artiklan nojalla, sekä tiedot niistä rahoitusosuuteen velvoittavan öljyn määristä, jotka nämä henkilöt ovat vastaanottaneet edellisen kalenterivuoden aikana. 6. Jotta voitaisiin milloin tahansa yksilöidä henkilöt, joiden on maksettava rahoitusosuus COPE-rahastoon, ja määrittää tarvittaessa öljymäärät, jotka on otettava huomioon tällaisten henkilöiden osalta heidän rahoitusosuuttaan määritettäessä, luettelo katsotaan alustavaksi näytöksi siinä mainituista asioista. 7. Rahoitusosuudet maksetaan komissiolle, ja niiden keruu on saatettava kaikilta osin päätökseen vuoden kuluessa siitä, kun komissio on päättänyt rahoitusosuuksien perimisestä. 8. Tässä artiklassa tarkoitettuja rahoitusosuuksia käytetään pelkästään 5 artiklassa tarkoitettuihin pilaantumisvahingosta maksettaviin korvauksiin. 9. Tiettyä öljyonnettomuutta varten perittyjen rahoitusosuuksien mahdollinen ylijäävä osa, jota ei ole käytetty kyseisestä öljyonnettomuudesta johtuviin korvauksiin tai muuhun siihen suoraan liittyvään tarkoitukseen, palautetaan rahoitusosuuden maksaneelle henkilölle 6 kuukauden kuluessa sen jälkeen, kun kyseiseen öljyonnettomuuteen liittyvät korvausmenettelyt on saatettu päätökseen. 10. Jos jäsenvaltio ei täytä COPE-rahastoon liittyviä velvoitteitaan ja jos tämä aiheuttaa COPE-rahastolle taloudellisia menetyksiä, kyseisen jäsenvaltion on korvattava nämä menetykset COPE-rahastolle. 7 artikla Sijaantulo COPE-rahasto saa 5 artiklan mukaisesti maksamiensa korvausten osalta itselleen sijaantulon kautta oikeudet, jotka tällaisia korvauksia saaneella henkilöllä voi olla vastuuyleissopimuksen ja rahastoyleissopimuksen nojalla. 8 artikla COPE-rahaston edustus ja hallinto 1. COPE-rahaston edustajana toimii komissio. Tässä ominaisuudessa se suorittaa tässä asetuksessa säädetyt ja muut tarvittavat tehtävät, joita COPE-rahaston asianmukainen toiminta edellyttää. 2. Komissio tekee seuraavat COPE-rahaston toimintaan liittyvät päätökset 9 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen: a. perittävien rahoitusosuuksien vahvistaminen 6 artiklan mukaisesti, b. korvausvaatimusten hyväksyminen 5 artiklan 3 kohdan mukaisesti ja päätösten tekeminen käytettävissä olevan korvausmäärän jakamisesta asianomistajien kesken 5 artiklan 6 kohdan mukaisesti, c. 5 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen päätösten tekeminen maksujen suorittamisesta asianomistajille, ja d. niiden ehtojen vahvistaminen, joiden mukaisesti korvausvaatimusten perusteella maksetaan ennakkomaksuja sen varmistamiseksi, että uhrit saavat korvaukset mahdollisimman pian. 9 artikla Komitea 1. Komissiota avustaa COPE-rahastokomitea, joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jonka puheenjohtajana on komission edustaja. 2. Kun viitataan tähän kohtaan, sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 4 artiklassa säädettyä hallintomenettelyä mainitun päätöksen 7 ja 8 artiklan mukaisesti. Päätöksen 1999/468/EY 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu määräaika on yksi kuukausi. 10 artikla Seuraamukset 1. Jäsenvaltioiden on vahvistettava järjestelmä, jonka mukaisesti langetetaan taloudellisia seuraamuksia henkilöille, joiden tahallisten tekojen tai laiminlyöntien tai törkeän huolimattomuuden tuomioistuin on todennut vaikuttaneen öljyonnettomuuteen, joka aiheuttaa tai uhkaa aiheuttaa pilaantumisvahinkoa 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla alueella. 2. Edellä olevan 1 kohdan mukaisesti langetetut seuraamukset eivät saa vaikuttaa tässä asetuksessa tai muualla tarkoitettujen asianosaisten siviilioikeudelliseen vastuuseen eivätkä ne saa riippua öljyonnettomuuden aiheuttamasta vahingosta. Ne on vahvistettava tarpeeksi suuriksi, jotta ne varoittaisivat henkilöä ryhtymästä sääntöjen rikkomiseen tai jatkamasta sitä. 3. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut seuraamukset eivät saa olla vakuutettavissa. 4. Vastaajalla on oltava oikeus valittaa 1 kohdassa tarkoitetuista seuraamuksista. 11 artikla Voimaantulo Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Sitä sovelletaan [12 kuukautta voimaantulosta] lähtien. Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta Puhemies Puheenjohtaja RAHOITUSSELVITYS 1. Toimenpiteen nimi Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustamisesta ja siihen liittyvistä toimenpiteistä 2. Budjettikohta / -kohdat B2-702: Liikenneturvallisuuden kehittämis-, valmistelu-, arviointi- ja edistämistoimet 3. Oikeusperusta Meriliikenteen turvallisuus ja ympäristönsuojelu: perustamissopimuksen 80 artiklan 2 kohta ja 175 artiklan 1 kohta 4. Toimenpiteen kuvaus 4.1 Toimenpiteen yleistavoite Riittävien korvausten maksaminen Euroopan vesillä tapahtuvista öljyonnettomuuksista johtuvan pilaantumisvahingon uhreille ja varoittavan taloudellisen seuraamuksen luominen henkilöille, jotka osallistuvat vaatimuksia vastaamattomien alusten varustamiseen ja käyttöön. 4.2 Toimenpiteen kesto ja sen uusimista tai voimassaolon jatkamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt Toimenpiteen kestolle ei ole asetetettu aikarajaa. 5. Menojen ja tulojen luokitus 5.1 Ei-pakolliset menot 5.2 Jaksotetut määrärahat 5.3 Tulolaji: Käyttötarkoitukseensa sidotut tulot (rahoitusosuudet COPE-rahastoon) 6. Meno-/tulolaji Asetuksen täytäntöönpanon seurantaan liittyvät toiminta- ja hallintokustannukset COPE-rahaston toimintakustannusten pääosa (korvaukset Euroopassa tapahtuneiden öljyvuotojen uhreille) ja tulot (öljyn vastaanottajien rahoitusosuudet) kulkevat budjetin kautta käyttötarkoitukseensa sidottuina tuloina. COPE-rahaston toiminta suunnitellaan siten, että tulot ovat yhtä suuret kuin menot. Kustannuksia voi lisäksi aiheutua kokouksista alan asiantuntijoiden kanssa sekä tutkimuksesta, joka on määrä teettää öljyn aiheuttaman pilaantumisvahingon mahdollisen eurooppalaisen vastuu- ja korvausjärjestelmän vaikutuksista, toteutuksesta ja suunnittelusta. 7. Rahoitusvaikutukset 7.1 Toimenpiteen kokonaiskustannusten laskutapa (yksittäisten ja yhteenlaskettujen kustannusten välinen suhde) Yksittäiset kustannukset muodostuvat vuosittaisesta 5 000 euron määrästä, jonka turvin voidaan järjestää keskimäärin kerran vuodessa yhden päivän pituinen kokous alan asiantuntijoiden kanssa. Lisäksi komission yksiköt aikovat teettää tutkimuksen öljyn aiheuttaman pilaantumisvahingon mahdollisen eurooppalaisen vastuu- ja korvausjärjestelmän vaikutuksista, toteutuksesta ja suunnittelusta. Tutkimuksen kustannuksiksi arvioidaan 100 000 euroa. 7.2 Tutkimusten, asiantuntijoiden jne. toimintakustannukset (talousarvion osa B) Maksusitoumusmäärärahat milj. euroina (käyvin hinnoin) >TAULUKON PAIKKA> 7.3 Maksusitoumusmäärärahat ja maksumäärärahat Milj. euroina >TAULUKON PAIKKA> 8. Petostenvastaiset toimenpiteet Sen valvonta, että kutsuttaessa jäsenvaltioiden asiantuntijoita COPE-rahastokomitean kokouksiin noudatetaan vahvistettuja menettelyjä. 9. Kustannustehokkuusanalyysi 9.1 Määrälliset erityistavoitteet ja kohderyhmä Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston (COPE-rahaston) perustaminen, jotta varmistettaisiin riittävät korvaukset öljysäiliöalusten Euroopan vesillä aiheuttamien pilaantumisvahinkojen uhreille. Seuraamusjärjestelmän perustaminen, jotta voitaisiin langettaa taloudellisia seuraamuksia henkilöille, joiden tahallisten tekojen tai laiminlyöntien tai törkeän huolimattomuuden tuomioistuin on todennut vaikuttaneen öljyonnettomuuteen, joka aiheuttaa tai uhkaa aiheuttaa pilaantumisvahinkoa Euroopan vesillä. Toimenpidettä varten ei ole määrä käyttää yhteisön rahoitusosuutta. COPE-rahaston rahoittajina ovat yritykset, jotka vastaanottavat öljyä Euroopassa. Rahaston edunsaajina ovat uhrit, jotka ovat kärsineet vahinkoa Euroopassa tapahtuneen öljyvuoden seurauksena, mutta eivät ole voineet saada täyttä korvausta kansainvälisen vastuu- ja korvausjärjestelmän mukaisesti sen riittämättömän korvauskaton vuoksi. Mahdolliset COPE-rahastoon kerätyt mutta käyttämättä jääneet rahoitusosuudet palautetaan öljyn vastaanottajille. 9.2 Toimenpiteen perustelut Öljyvahinkojen korvausjärjestelmän perustaminen yhteisön tasolla tuo seuraavat edut: korvauksiin käytettävissä oleva määrä viisinkertaistuu nykyiseen verrattuna; saadaan vahvat takeet siitä, että käytettävissä todellakin on riittävät korvaukset; ja öljyvuotojen riskit jaetaan kaikkien EU:n rannikkovaltioiden kesken. Koska järjestelmä pohjautuu nykyisen kansainvälisen korvausjärjestelmän menettelyihin ja käytäntöihin, etuna on myös se, että voidaan välttää rinnakkaisorganisaatio ja siitä johtuva kansainvälisten elinten työn päällekkäisyys. Liitännäis- ja kerrannaisvaikutuksiksi odotetaan, että yhteisön järjestelmä voidaan tunnustaa maailmanlaajuisesti, ja lisäksi se voi toimia pontimena kansainvälisen tason toimille, joilla pyritään nostamaan Kansainvälisen merenkulkujärjestön perustaman kansainvälisen öljyvahinkojen vastuu- ja korvausjärjestelmän korvauskattoa. Merkittävin epävarmuustekijä on se, miten usein COPE-rahaston korvauksiin johtavia onnettomuuksia tapahtuu (tällaisia ovat siis EU:n vesillä vahinkoa aiheuttavat onnettomuudet, joiden osalta korvausvaatimusten kokonaisarvo ylittää kansainvälisen järjestelmän korvauskaton eli 200 milj. euroa). Tällaisia onnettomuuksia ei todennäköisesti tapahdu usein: IOPC-rahaston 22-vuotisen toiminnan aikana vain harvat onnettomuudet ovat uhanneet ylittää rahaston korvauskaton. Korvauskatto sitä paitsi nostettiin yli kaksinkertaiseksi vuonna 1996, jolloin vastuuyleissopimukseen ja rahastoyleissopimukseen vuonna 1992 liitetyt pöytäkirjat tulivat voimaan. Äskettäin on myös ryhdytty toimiin kansainvälisen korvauskaton nostamiseksi vielä 50 prosentilla 200 miljoonasta 300 miljoonaan euroon. Itse asiassa vain yksi säiliöalusonnettomuus, joulukuussa 1999 tapahtunut Erika-haveri, olisi toistaiseksi johtanut COPE-rahastosta maksettaviin korvauksiin. Erikasta vuotaneen öljyn laatu ja määrä eivät kuitenkaan olleet poikkeuksellisia, ja vastaavanlainen onnettomuus voi hyvin tapahtua uudelleen. 9.3 Toimenpiteen seuranta ja arviointi COPE-rahaston keskeisin vaikutusindikaattori on se, miten usein siitä maksetaan korvauksia ja miten riittäviä nämä korvaukset ovat öljyvuodon uhreille. Jäsenvaltioiden raportit otetaan huomioon määriteltäessä sitä, miten jäsenvaltiot langettavat seuraamuksia öljyn merikuljetukseen osallistuvien henkilöiden vakavista laiminlyönneistä. Tarvittavien arviointien taajuus riippuu COPE-rahaston käytöstä. Arviointia tarvitaan vasta COPE-rahaston käyttöön johtaneen onnettomuuden jälkeen. Euroopan vesillä tapahtuneisiin onnettumuuksiin vaikuttaneille henkilöille langetettujen seuraamusten osalta tarvitaan kuitenkin tiheämpää arviointia. Tätä varten jäsenvaltioiden on laadittava säännölliset raportit asetuksen 10 artiklan täytäntöönpanosta. 10. Hallintomenot (talousarvion pääluokka III, osa A) 10.1 Lisääkö ehdotettu toimenpide henkilöstötarvetta komissiossa- Asetusehdotuksen vaikutus talousarvioon osaan A on yleisesti ottaen vähäinen. COPE-rahaston käyttöön johtaneen onnettomuuden tapahduttua tilanne kuitenkin muuttuu siten, että myös komission henkilöstö joutuu osallistumaan merkittävässä määrin COPE-rahaston työhön hoitamalla rahaston edustamiseen liittyviä eri tehtäviä, järjestämällä COPE-rahastokomitean kokouksia, hakemalla tietoa, huolehtimalla koordinoinnista IOPC-rahaston kanssa jne. Koska tällaisia toimintahuippuja sattuu todennäköisesti suhteellisen harvoin, asetusehdotuksen yleinen vaikutus henkilöstötarpeeseen pysyy kuitenkin vähäisenä. >TAULUKON PAIKKA> 10.2 Lisähenkilöstön taloudelliset kokonaisvaikutukset 108 000 euroa/vuosi. 10.3 Muiden hallintomenojen lisäys toimenpiteen seurauksena Euroa >TAULUKON PAIKKA> Yllä mainitut osastosta A 7 katettavat menot rahoitetaan energian ja liikenteen pääosaston kokonaismäärärahoista. VAIKUTUSTEN ARVIOINTI EHDOTUKSEN VAIKUTUS YRITYSTOIMINTAAN JA ERITYISESTI PIENIIN JA KESKISUURIIN YRITYKSIIN (PK-YRITYKSIIN) Ehdotuksen nimi Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi Euroopan vesillä tapahtuvien öljyvahinkojen korvausrahaston perustamisesta ja siihen liittyvistä toimenpiteistä Asiakirjan viitenumero KOM(...) ... lopullinen Ehdotus 1. Miksi yhteisön lainsäädäntö on tarpeen tällä alalla ja mitkä ovat sen päätavoitteet, kun otetaan huomioon toissijaisuusperiaate- Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa määrätään yhteisen liikennepolitiikan vahvistamisesta, ja tämän politiikan täytäntöön panemiseksi toteutettavia toimenpiteitä ovat säännökset, joilla parannetaan meriliikenteen turvallisuutta ja ympäristönsuojelua. Riittävät korvaukset merellä tapahtuneiden öljyvuotojen uhreille sekä öljyn merikuljetuksissa tapahtuneista vakavista laiminlyönneistä langetettavien taloudellisten seuraamusten käyttöönotto ovat olennainen osa tätä toimintaa. Öljyvuotoihin liittyvää vastuuta ja korvauksia säännellään kansainvälisillä yleissopimuksilla, joiden sopimuspuolina kaikki yhteisön rannikkojäsenvaltiot ovat jo tällä hetkellä tai tulevat olemaan lähitulevaisuudessa. Äskettäiset onnettomuudet, erityisesti Erika-tankkerin uppoaminen vuonna 1999, ovat kuitenkin tuoneet aiempaa selvemmin esille, että näillä mekamismeilla ei voida varmistaa riittäviä korvauksia uhreille. Ehdotetulla asetuksella perustetaan Euroopan vesillä tapahtuneiden öljyvahinkojen korvausrahasto (COPE-rahasto). Koska käytössä on jo suhteellisen toimiva öljyvahinkojen kansainvälinen korvausjärjestelmä, tehokkaimpana keinona nostaa korvauskattoa on rakentaa jo käytössä olevan kansainvälisen järjestelmän pohjalle ja täydentää sitä. Näin vältetään päällekkäinen työ ja liiallinen hallinto. COPE-rahasto perustuu siksi suurelta osin nykyisen kansainvälisen järjestelmän menettelyihin ja siinä tehtyihin arviointeihin. Öljyvuoto voi aiheuttaa mittavaa vahinkoa. Onnettomuuksissa, joissa kansainvälinen korvauskatto ylittyy, uhrit eivät saa täyttä korvausta nykyisestä kansainvälisestä korvausjärjestelmästä. Mahdollisuuksia korvata Euroopassa tapahtuneen öljyvuodon uhrien vahingot täysimääräisesti voidaan tuntuvasti parantaa yhteisönlaajuisen toiminnan kautta perustamalla rahasto, johon öljyä vastaanottavat yritykset maksavan rahoitusosuuden kaikissa rannikkojäsenvaltioissa. Rahaston ansiosta käytettävissä olevan enimmäiskorvauksen määrä nousee nykyisestä 200 miljoonasta eurosta 1 000 miljoonaan euroon. Lisäksi EU:n vesillä tapahtuneen öljyvuodon kustannukset voidaan jakaa EU:n kaikkien rannikkojäsenvaltioiden kesken. Asetusehdotus tuo siis seuraavaa konkreettista lisäarvoa: korvauksiin käytettävissä oleva määrä viisinkertaistuu nykyiseen verrattuna; saadaan huomattavasti vahvemmat takeet siitä, että käytettävissä todellakin on riittävät korvaukset; ja öljyvuotojen riskit jaetaan kaikkien rannikkojäsenvaltioiden kesken. Välillisempänä etuna on se, että lisäkorvausten avulla voidaan jouduttaa rahastoyleissopimuksen mukaisten korvausten maksua Euroopassa tapahtuneista öljyvuodoista - myös sellaisista, jotka jäävät kyseisen rahaston korvauskaton alapuolelle. Öljyvuotojen korvausrahaston perustaminen edellyttää sääntelyä. On epätodennäköistä, että rahaston rahoittamisesta vastaavat osapuolet eli Euroopassa öljyä vastaanottavat yritykset maksaisivat siihen mahdollisesti suuriakin summia, ellei niitä velvoitettaisi tähän oikeudellisesti. Lisäksi vaatimukset, joiden mukaisesti rahaston rahoitusosuudet ja korvaukset maksetaan, eivät ole sovellettavissa yhtenäisellä ja yhdenmukaisella tavalla, elleivät ne ole identtisiä kaikkien jäsenvaltioiden ja kaikkien niiden kattamien yritysten osalta. Yhdenmukaiset säännöt ovat sen vuoksi olennainen keino taata velvoitteiden yhtenäinen täytäntöönpano. Sääntöjen yhdenmukainen soveltaminen onkin taattava asetuksen muodossa. Ehdotukseen sisältyy myös artikla, jonka mukaan jäsenvaltioiden on langetettava taloudellisia seuraamuksia öljyn merikuljetuksiin osallistuvien henkilöiden vakavista laiminlyönneistä. Tällainen toimenpide edellyttää luonnostaan sääntelyä, ja yhteisönlaajuisella säännöksellä päästään parhaiten näiden seuraamusten yhdenmukaiseen soveltamiseen kaikkialla yhteisössä. Vaikutukset liiketoimintaan 2. Mitä yrityksiä ehdotus koskee- - Yritystoiminnan alat - Yritysten koko (pienten ja keskisuurten yritysten osuus) - Ovatko yritykset keskittyneet tietylle maantieteelliselle alueelle yhteisössä- Ehdotus vaikuttaa eniten yrityksiin, jotka ovat sijoittautuneet yhteisöön ja jotka vastaanottavat vuodessa yli 150 000 tonnia meritse kuljetettua raskasta polttoöljyä ja/tai raakaöljyä. Nämä öljyn vastaanottajat maksavat COPE-rahastoon rahoitusosuuden kansainvälisesti jo käytössä olevien menettelyjen pohjalta. COPE-rahastoon maksettavien rahoitusosuuksien luonne merkitsee sitä, että vaikutukset keskittyvät suuriin öljyntuojiin ja öljykauppiaisiin ja että pienet ja keskisuuret yritykset kuuluvat asetuksen vaikutuspiiriin vain siltä osin, kuin kynnysarvot ylittyvät. Samoin vaikutukset kohdistuvat välittömästi ainoastaan sellaisten jäsenvaltioiden yrityksiin, joissa on öljysatamia ja -terminaaleja. Ehdotuksen toinen tavoite eli yhteisönlaajuinen järjestelmä, jonka mukaisesti öljyn merikuljetuksiin osallistuvien henkilöiden vakavista laiminlyönneistä voidaan langettaa taloudellisia seuraamuksia, koskee sen sijaan useampia merenkulkualan toimijoita. Alusten tai rahdin omistajille, rahtaajille, luokituslaitoksille, laivanisännille ja liikenteenharjoittajille voidaan kaikille langettaa tällaisia seuraamuksia, mutta vasta sen jälkeen, kun tuomioistuin on todennut niiden syyllistyneen vakaviin laiminlyönteihin. 3. Mitä yritysten on tehtävä noudattaakseen ehdotuksen säännöksiä- Ehdotuksella ei ole vaikutusta yrityksiin, ellei Euroopan vesillä tapahdu suurta öljyvahinkoa tai ellei tuomioistuin totea niiden syyllistyneen vakaviin laiminlyönteihin. Suuren öljyvuodon tapahduttua öljyn vastaanottajien on maksettava rahoitusosuus COPE-rahastoon. Komissio määrittää rahoitusosuuksien suuruuden COPE-rahastokomitean avustuksella, ja COPE-rahasto laskuttaa suoraan öljyn vastaanottajia niiden tietojen perusteella, jotka jäsenvaltiot ovat antaneet rahoitusosuuteen velvoittavasta öljystä. 4. Mitkä ovat ehdotuksen mahdolliset taloudelliset vaikutukset- - työllisyyteen- - investointeihin ja uusien yritysten perustamiseen- - yritysten kilpailukykyyn- Koska COPE-rahastoon maksettavat rahoitusosuudet perustuvat raskaan polttoöljyn ja/tai raakaöljyn vuosittain vastaanotettuihin määriin, rahoitusosuuden määrä vaihtelee suuresti jäsenvaltioittain ja yrityiskohtaisesti. Suurimmat öljyn vastaanottajat maksavat suurimmat osuudet, kun taas pienemmät yritykset maksavat vähemmän sen mukaan, mikä on niiden osuus kyseisessä jäsenvaltiossa vastaanotetun öljyn kokonaismäärästä. Pahimmassa tapauksessa Euroopan vesillä tapahtuisi 1 000 miljoonan euron tai tätä kalliimmat vahingot aiheuttava öljyonnettomuus. Jos tällainen onnettomuus tapahtuu ennen, kuin rahastoyleissopimukseen perustuvan rahaston korvauskatto nostetaan nykyisestä 200 miljoonasta 300 miljoonaan euroon, COPE-rahaston korvausosuus olisi enimmillään 800 miljoonaa euroa. Tällaisen pahimman onnettomuuden taloudellisia vaikutuksia öljyn vastaanottajiin voidaan havainnollistaa seuraavasti. COPE-rahastoon tarvittava kokonaismäärä (800 miljoonaa euroa) jaetaan maahantuojien kesken, jotka tuovat 623 miljoonaa tonnia rahoitusosuuteen velvoittavaa öljyä (ks. taulukko jäljempänä). Tämä merkitsee 1,28 euron lisäkustannusta kutakin rahoitusosuuteen velvoittavaa öljytonnia kohti (ts. 0,18 euroa/barreli). Öljyn hinnan suhteen tämä merkitsisi tilapäistä 0,5 prosentin korotusta nykyhintaan (kun se määritetään 35 euroksi/barreli). Kun otetaan huomioon polttoaineiden hintoihin vaikuttavat eri tekijät, tällä korotuksella sinänsä ei todennäköisesti ole vaikutusta polttoaineen hintaan. Yksittäisiin öljyn vastaanottajiin kohdistuvat taloudelliset vaikutukset voivat kuitenkin olla suuremmat. Yksittäisten yritysten vastaanottamista öljymääristä ei ole saatavilla lukuja. EU:n ja ETA:n jäsenvaltioissa vastaanotettua rahoitusosuuteen velvoittavaa öljyä koskevista yleisistä luvuista käyvät kuitenkin ilmi jäsenvaltioiden osuudet kokonaisrahoituksesta, joka näihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten on maksettava COPE-rahastoon. Seuraavassa taulukossa olevat luvut ovat vuodelta 1999, ja ne pohjautuvat tuoreimpiin tietoihin IOPC-rahastoon maksetuista (vastaavista) rahoitusosuuksista, joiden suuruus määräytyy rahoitusosuuteen velvoittavan öljyn perusteella. >TAULUKON PAIKKA> Edellä kuvatun pahimman tapauksen todennäköisyys ei kuitenkaan ole suuri, kun arvio perustetaan toistaiseksi tapahtuneiden öljyvuotojen kustannuksiin. Rahastoyleissopimuksella perustetusta rahastosta on sen 25-vuotisen toiminnan aikana maksettu korvauksia noin sadan öljyvuodon vahingoista. Näistä vain yksi, Erika, on vakavasti ylittänyt nykyisen 200 miljoonan euron korvauskaton, ja jopa Erikan kokonaiskustannukset jäänevät alle 400 miljoonaan euroon. Tämän lisäksi asetuksessa säädetään mahdollisuudesta, jonka mukaan COPE-rahasto ja sen rahoittajat voivat saada ainakin osan maksetuista korvauksista takaisin vahingon aiheuttajilta. COPE-rahastolla ei ole taloudellisia vaikutuksia öljyn vastaanottajiin, ellei Euroopan vesillä tapahdu öljyvahinkoa, joka ylittää kansainvälisen korvauskaton. COPE-rahaston käyttöön johtavien onnettomuuksien todennäköisyys on vähäinen, mutta niillä voi olla tapahtuessaan hyvin kalliit seuraukset. Tämän vuoksi on mahdollista, että Eurooppaan sijoittautuneet öljyn vastaanottajat päättävät jakaa riskiään vakuutuksin. Tällöin asetusehdotuksella olisi joitain vaikutuksia myös Euroopan vakuutusyrityksiin. Näiden vaikutusten lisäksi ehdotuksella tuskin on merkittävää vaikutusta työllisyyteen tai investointeihin, koska ehdotus pohjautuu rakenteisiin ja menettelyihin, jotka ovat jo käytössä osana kansainvälistä öljyvahinkojen korvausjärjestelmää. 5. Sisältyykö ehdotukseen toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityistarpeet (muihin ryhmiin verrattuna lievemmät tai erilaiset vaatimukset tms.)- Koska COPE-rahastoon maksettavat rahoitusosuudet riippuvat vastaanotetun öljyn määrästä, seurauksena on automaattisesti, että suuret öljyn vastaanottajat maksevat enemmän ja pienempien öljyn vastaanottajien taloudellinen taakka on vähäisempi. Yritysten, jotka ottavat vastaan alle 150 000 tonnia rahoitusosuuteen velvoittavaa öljyä, ei tarvitse maksaa rahoitusosuuksia. Kuuleminen 6. Luettelo ehdotuksen valmistelussa kuulluista tahoista ja niiden esittämät kannat pääpiirteittäin. - European Shippers' Council (ESC) - Federation of European Private Port Operators (FEPORT) - European Sea Ports Organisation (ESPO) - European Community Shipowners' Association (ECSA) - European Transport Workers' Federation (ETF) - Comité européen des assurances (CEA) - International Association of Classification Societies (IACS) - International Group of Protection & Indemnity Clubs - International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) - Oil Companies International Marine Forum (OCIMF) - International Chamber of Shipping (ICS) - International Underwriters Association (IUA) - International Union of Marine Insurers (IUMI) - International Tanker Owners' Pollution Federation Limited (ITOPF) Yrityksiä ja toimialajärjestöjä on kuultu ehdotuksen tärkeimmistä tavoitteista ja periaatteista. Yritykset ja toimialajärjestöt ovat samaa mieltä siitä, että on syytä ryhtyä toimiin öljyvuotojen uhreille maksettavien korvausten parantamiseksi, mutta yleisesti ottaen kyseenalaistavat sen, tarvitaanko tällä alalla alueellista järjestelmää. Useimmat näistä organisaatioista kuitenkin tukevat mallia, jonka mukaan järjestelmä rakentuu jo käytössä olevan kansainvälisen järjestelmän pohjalle sen sijaan, että luotaisiin kokonaan uusi järjestelmä, mikä merkitsisi Euroopan irtisanoutumista vastuuyleissopimuksesta ja rahastoyleissopimuksesta. Erityisesti laivanvarustajat (ICS, Intertanko ja ECSA), International Group of Protection & Indemnity Clubs sekä öljy-yhtiöt (OCIMF) suosivat selkeästi sitä, että öljyvahinkojen vastuu- ja korvausjärjestelmän parantamisesta käydään keskusteluja IMO:ssa. Ne muistuttavat nykyisen järjestelmän toimivuudesta ja siinä saavutetusta tasapainosta laivanvarustajien ja rahtiin liittyvien etujen välillä ja epäilevät, tarvitaanko tällä alalla yhteisön toimenpiteitä. European Shippers' Council on yhtä mieltä komission analyysistä kansainvälisen järjestelmän puutteista, mutta katsoo, että uuden rahaston perustaminen ei ratkaise näitä puutteita. European Transport Workers' Federation tukee komission lähestymistapaa. Ollaan kuitenkin yhtä mieltä siitä, että COPE-rahaston perustaminen on yksi harvoista toimenpiteistä, joihin EU:n tasolla voidaan ryhtyä siten, että säilytetään jo käytössä oleva kansainvälinen vastuu- ja korvausjärjestelmä ja rakennetaan sen pohjalle. OCIMF ja ESC kuitenkin vastustavat "takuurahaston" taakan asettamista öljyn vastaanottajille, jotka niiden mielestä eivät ole vastuussa onnettomuuksista. PERUSTELUT 1. Johdanto Euroopan unionin meriturvallisuutta ja meren pilaantumisen ehkäisemistä koskeva politiikka koostuu lukuisista säädöksistä, jotka kattavat Kansainvälisen merenkulkujärjestön (IMO) voimassa olevien yleissopimusten tärkeimmät näkökohdat. Politiikan tärkeimpänä tavoitteena on varmistaa, että kansainvälisiä sääntöjä noudatetaan unionissa tehokkaasti ja yhdenmukaisesti. Politiikka kattaa monia eri aloja luokituslaitoksista satamavaltion suorittamaan valvontaan ja matkustaja-aluksista laivavarusteisiin ja satamien vastaanottolaitteisiin. EU:n meriturvallisuutta ja meren pilaantumisen ehkäisemistä koskevan politiikan käyttöönoton myötä osa jäsenvaltioiden toimivallasta on siirretty näillä aloilla yhteisölle. Jotta asiaa koskeva lainsäädäntö olisi tehokas, sitä on sovellettava asianmukaisesti ja yhtenäisesti koko yhteisön alueella. Ainoastaan nykyisten sääntöjen tarkka täytäntöönpano parantaa meriturvallisuutta ja ehkäisee meren pilaantumista yhteisön vesillä, ja ainoastaan yhdenmukainen soveltaminen voi varmistaa tasavertaiset toimintaedellytykset ja vähentää kilpailun vääristymiä, jotka aiheutuvat vaatimukset täyttämättömien alusten saamista taloudellisista eduista, ja palkita asiaan vakavasti suhtautuvat merenkulkualan toimijat. Nykyisen lainsäädännön asianmukaisen ja yhtenäisen täytäntöönpanon varmistamista yhteisössä vaikeuttaa se, että toisin kuten esimerkiksi Yhdysvalloissa, jossa on yksi yhtenäinen rakenne ja näin ollen helppo määrätä yhdenmukaisista menettelyistä ja varmistaa vaatimustenmukaisuus, Euroopan unionin on tultava toimeen jäsenvaltioiden erilaisten hallinnollisten perinteiden kanssa. Meriturvallisuusalasta vastaavat jäsenvaltioiden hallintorakenteet ovat eri maissa hyvin erilaiset: joissain maissa kyseessä ovat siviiliviranomaiset ja toisissa sotilasviranomaiset, ja eri maissa ne vastaavat hyvinkin erilaisista tehtävistä kuten satamavaltion tai lippuvaltion suorittamasta alusten tarkastamisesta kalakantojen suojelusta, tulliasioista, huumausainekaupan torjunnasta tai maahantulon valvonnasta. Edellä esitetyistä syistä komissio alkoi pohtia erilaisia mahdollisuuksia nykyisen järjestelmän parantamiseksi. Öljykuljetusten meriturvallisuudesta 21. maaliskuuta 2000 antamassaan tiedonannossa [14] komissio käsitteli tätä ongelmaa ja ehdotti yhtenä vaihtoehtona Euroopan meriturvallisuusviraston perustamista. Komissio selitti myös, että sen näkemyksen mukaan olisi epärealistista tai ainakin hyvin ennenaikaista suunnitella sellaisen yhdennetyn toimintakykyisen eurooppalaisen rakenteen tai rannikkovartioston perustamista, jonka toiminta korvaisi kansallisten merenkulkuviranomaisten toiminnan. Viraston tulisi sitä vastoin tukea jäsenvaltioiden ja komission toimia yhteisön lainsäädännön soveltamisessa, sen täytäntöönpanon valvomisessa ja voimassa olevien säännösten tehokkuuden arvioimisessa. Virastolle ei saisi antaa päätösvaltaa, koska tarvittavasta seurannasta vastaisivat jäsenvaltiot ja erityisesti komissio yhteisön lainsäädännön toimeenpanijan tai valvojan ominaisuudessaan. [14] KOM(2000) 142 lopullinen, 21.3.2000. Komissio toisti tämän periaatteen Biarritzin Eurooppa-neuvostolle antamassaan kertomuksessa yhteisön strategiasta merenkulun turvallisuuden alalla [15]. Asiakirjassa todetaan, että jotta komissio voisi varmistaa nykyisten sääntöjen tehokkaan ja yhdenmukaisen soveltamisen valvonnan ja tarkastamisen, se suunnittelee erityisen rakenteen perustamista; tällainen rakenne voisi olla Euroopan meriturvallisuusvirasto. [15] KOM(2000) 603 lopullinen, 27.9.2000. Nyt annettavassa asetuksessa komissio ehdottaa Euroopan meriturvallisuusviraston perustamista. Ehdotuksen teksti on tulosta pitkästä analysointi- ja neuvottelutyöstä, jonka aikana komissiolla on ollut mahdollisuus selventää viraston mahdollista asemaa. Komissio katsoo, että ensisijaisen tavoitteen eli nykyisen lainsäädännön asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamisen lisäksi virastolle tulisi antaa merkittävä asema järjestettäessä asianmukaista koulutustoimintaa satama- ja lippuvaltioihin liittyvissä kysymyksissä. Jäsenvaltioiden tarkastajien koulutuksen yhdenmukaistamisella edistetään EU:n meriturvallisuusjärjestelmän yhdenmukaistamista. Lisäksi komissio katsoo, että virasto voi avustaa komission yksiköitä sellaisten lukuisten aikaa vievien teknisten tehtävien hoitamisessa, jotka nykyisessä lainsäädännössä on annettu komission tehtäväksi. Näin komission yksiköt voivat keskittyä poliittisiin kysymyksiin. Vielä yksi viraston keskeinen tehtävä on meriturvallisuusalaa ja satunnaispäästöistä johtuvaa pilaantumista tai meren tahallista pilaamista koskevien tilastotietojen kerääminen, tallentaminen ja arviointi sekä nykyisten tietokantojen järjestelmällinen hyödyntäminen ja tarvittaessa uusien tietokantojen perustaminen. Viraston toimittamien tietojen perusteella komissio ja jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet meriturvallisuuden lisäämiseksi ja toteutettujen toimenpiteiden tehokkuuden arvioimiseksi. Viraston odotetaan luovan yhteistä etua koskevien kysymysten osalta vankat kumppanuussuhteet jäsenvaltioihin sekä jäsenvaltioiden välille. Lisäksi sen odotetaan hyödyntävän laajasti Euroopan unionin parasta tieteellistä tietämystä ja nopeuttavan yhteisön reagointi- ja päätöksentekokykyä. Ehdotetun viraston rakenteessa kunnioitetaan yhteisön lainsäädäntövaltaa käyttävien toimielinten oikeuksia: virasto ei osallistu lainsäädäntötoimintaan. Siinä kunnioitetaan myös komission aloiteoikeutta ja oikeuksia talousarvion toteuttajana. Sen työn lisäksi, jota komissio on jo toteuttanut osoittaakseen Euroopan meriturvallisuusviraston tarpeellisuuden ja edistääkseen sen perustamista koskevan päätöksen tekemistä, komissio aikoo toteuttaa kustannushyöty-analyysiä koskevia lisätoimia samaan aikaan kuin tätä ehdotusta käsitellään muissa toimielimissä. 2. Euroopan meriturvallisuusvirasto 2.1. Tarkoitus Asetuksen tarkoituksena on perustaa Euroopan meriturvallisuusvirasto meriturvallisuuden ja merien pilaantumisen ehkäisemisen korkean, yhdenmukaisen ja tehokkaan tason varmistamiseksi yhteisössä. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi on perustettava tehtävään erikoistunut virasto: EU:n merenkulkuyhteisö tarvitsee tehokkaan elimen, joka antaa jäsenvaltioille ja komissiolle niiden tarvitsemaa teknistä ja tieteellistä tukea ja korkeatasoista asiantuntemusta, jotta ne voivat asianmukaisesti soveltaa yhteisön meriturvallisuusalan lainsäädäntöä, valvoa sen täytäntöönpanoa ja arvioida voimassa olevien säännösten tehokkuutta. Nykyinen lainsäädäntö on sisällöltään erittäin teknistä. Sekä sen täytäntöönpano että käytännön valvonta on annettava sellaisen henkilöstön tehtäväksi, jolla on korkea pätevyys meriturvallisuusalalla, jolla on laaja tekninen tietämys ja joka tuntee perusteellisesti me