Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Vihreä kirja yhdennetystä tuotepolitiikasta"

(2001/C 260/06)

Komissio päätti 13. helmikuuta 2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta "Vihreä kirja yhdennetystä tuotepolitiikasta".

Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 21. kesäkuuta 2001. Esittelijä oli Antonello Pezzini.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 11. ja 12. heinäkuuta 2001 pitämässään 383. täysistunnossa (heinäkuun 11. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 108 puolesta, 1 vastaan 3:n pidättyessä äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Komitea ottaa vihreän kirjan käsittelyssä huomioon ympäristöä koskevan toimintaohjelman(1) uuden lähestymistavan, jossa painotetaan nykyisten säännösten soveltamisen ohella ympäristönäkökohtien sisällyttämistä eri politiikkoihin, kaikkien toimijoiden osallistumista sekä vapaaehtoisuutta. Komitea pitääkin sitä täydentävänä välineenä kestävän kehityksen strategiassa myös taloudelliselta ja sosiaaliselta kannalta(2). Komitea viittaa aihetta koskevissa lausunnoissa esitettyihin huomioihin ja katsoo, että tätä välinettä voidaan soveltaa tyydyttävällä tavalla vain laajemmassa yhteydessä.

1.2. Yhdennettyä tuotepolitiikkaa koskevassa vihreässä kirjassa ehdotetaan strategiaa, jonka avulla pyritään vahvistamaan ja suuntaamaan uudelleen tuotelähtöisiä ympäristöpolitiikkoja ja edistämään siten ekologisesti kestävien tuotteiden markkinoiden kehittymistä (ks. johdanto).

1.3. Ehdotettu lähestymistapa perustuu useisiin välineisiin, mutta siinä ei selvitetä yksityiskohtaisesti, miten yhdennetyn tuotepolitiikan uusi paradigma liitetään nykyisiin alakohtaisesti tai vertikaalisesti järjestettyihin ympäristöpolitiikkoihin. Yhdennetty tuotepolitiikka määritelläänkin nykyisiä säännöksiä täydentäväksi välineeksi. Olisi aiheellista pohtia tarkkaan vertikaalisten sääntöjen ja vapaaehtoisten välineiden tai sopimusten yhdistämistä arvioimalla mahdollisuuksia ottaa käyttöön näitä uusia välineitä silloin, kun asianmukaiset lainsäädäntövälineet puuttuvat, ja suuntaamalla ne sellaisten ekologisten ratkaisujen saavuttamiseen, jotka ylittävät nykyiset säännöt ja standardit. Komitea muistuttaa, että se on jo tehnyt tämän suuntaisia ehdotuksia tuotteiden ja palveluiden ympäristönsuojelullisen tason parantamiseksi. Erityisesti voidaan mainita lausunnot ympäristömerkistä (Ecolabel) ja yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmästä (EMAS) sekä suhteellisen tuore lausunto sähkö- ja elektroniikkalaiteromua koskevasta direktiivistä(3). Viimeksi mainitun lausunnon kohdassa 2.3 tähdennetään, että ympäristömerkki ja ympäristösertifioinnin EMAS-järjestelmä voivat edistää direktiivin säännöksiä edistyneempien ratkaisujen toteuttamista.

1.4. Kuten komission 8.-9. maaliskuuta järjestämästä kuulemistilaisuudesta kävi ilmi, yhdennetyn tuotepolitiikan alalta on saatu parhaimpia kokemuksia Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa, Alankomaissa ja Tanskassa. Aloitteen tekijöinä ovat olleet usein kansalliset ympäristönsuojeluvirastot. Sen sijaan muissa jäsenvaltiossa kokemukset ovat olleet rajoittuneempia. Ongelmana ovatkin eurooppalaisen viitekehyksen puute ja kokemusten levittäminen ja soveltaminen eri ympäristöihin. Lisäksi olisi luotava tukimekanismeja hyvien käytänteiden levittämiseksi ottamalla mukaan yritysten, erityisesti pk-yritysten, edustusrakenteet mukaan prosessiin.

1.5. Lisäksi kaikki esimerkit ovat teollisuuden alalta. Olisi aiheellista pohtia, voitaisiinko yhdentämistä soveltaa myös muilla aloilla, varsinkin kun ympäristösertifioinnin EMAS-asetusta(4) on jo laajennettu ja palvelu- ja matkailualalla sekä maataloustuotannossa pyritään ympäristövaatimusten täyttämiseen ja kestävyyden indikaattoreiden määrittämiseen.

2. Eri osapuolten asema ja paikalliset aloitteet

2.1. Vihreässä kirjassa painotetaan eri osapuolten asemaa sekä paikallisten aloitteiden merkitystä tuotteiden ekologisen kestävyyden parantamisessa (ks. luku 3).

2.2. Komitea korostaa tässä yhteydessä, että on tärkeää käynnistää eri osapuolten koulutusprosesseja ja pyrkiä muun muassa lisäämään yritysten vastuullisuutta yhdennetyn tuotepolitiikan hyväksymisen yhteydessä.

2.3. Yhdennetyn tuotepolitiikan kehittämisprosessin tärkeimmistä vastuullisista osapuolista mainitaan kuluttajat, valtiosta riippumattomat järjestöt, teollisuus ja jakelu. Huomattakoon, että mainitsematta jätetään työntekijöiden edustajat, joilla on kuitenkin tärkeä rooli tuotantojaksojen muutoksia koskevassa keskustelussa. Viitaten kohtaan 1.5 on tarpeen hyödyntää myös palvelu- ja matkailualan sekä maatalouden osallistumista etenkin maaseudun kehittämisessä.

2.4. Yhtenä välineenä mainitaan Tanskan mallin mukaiset tuotepaneelit (ks. kohta 4.3.4), jotka koostuvat kaikista asianomaisista osapuolista. Tarkentamatta kuitenkin jää, kuka ja millä valtuuksin tai oikeuksin tekee aloitteen tietyn tuotepaneelin perustamisesta, kun on ensin päästy yksimielisyyteen siitä, mitä paneelin on tarkoitus käsitellä. Toimintaa on ilmeisesti tarkoitus toteuttaa yritysten tasolla, mutta jottei se rajoittuisi ainoastaan suuriin yrityksiin, tarvittaisiin sekä pk-yritysten että työntekijöiden edustajien osallistumista. Komission ehdotuksesta ei käy myöskään selkeästi ilmi, mitä tehdään silloin, jos tuotepaneeli ei pääse työssään yksimielisyyteen. Toisaalta voitaisiin ajatella pienimuotoisia tuotepaneeleja pitäen koko ajan mielessä, että näiden välineiden tarkoitus on edistää innovaatiota eikä jarruttaa sitä.

2.5. Olisi ehkä aiheellista hyödyntää jo vakiintuneita yhteistyömuotoja TSK:ssa käytetyn vuoropuhelun mallin mukaisesti, jolloin voitaisiin käyttää hyväksi vuoropuhelusta ja eri osapuolten osallistumista saatuja kokemuksia ja välttää syrjintää siinä, mitkä osapuolet ovat mukana ja missä määrin. Standardoinnin, tuotemerkintöjen ja tuotteiden ympäristöarvioinnin sekä aluekehityksen (Agenda 21 -paikallisohjelmat, maaseudun kehittämistä tukeva Leader+) alan nykyiset kumppanuusrakenteet vaikuttavat sopivimmilta hoitamaan toiminnan käynnistämisen.

2.6. On erittäin epätodennäköistä, että paikallisaloitteista voisi tulla komission toivoma yhdennetyn tuotepolitiikan kulmakivi, jos niitä ei liitetä tiettyyn viitekehykseen (alueellinen kehittäminen ja/tai maaseudun kehittäminen, tutkimus ja innovointi pk-yrityksissä, koheesiopolitiikka jne.) ja jos niitä ei tueta valmistelu-, hyväksymis- ja levittämisvaiheessa.

3. Yhdennetyn tuotepolitiikan soveltamisstrategia

3.1. Komission mukaan tuotteiden ja palveluiden ympäristönsuojelullisen laadun parantaminen edellyttää markkinavoimien maksimaalista käyttöä ja saastuttaja maksaa -periaatteen soveltamista (kohta 4.1). Tässä yhteydessä voitaisiin harkita myös niiden palkitsemista, jotka sitoutuvat käynnistämään vapaaehtoisesti toimia ympäristönsuojelun jatkuvaksi parantamiseksi ja siten kilpailukyvyn lisäämiseksi.

3.2. Komissio toteaa oikeutetusti, että markkinat voivat parhaiten optimoida tuotteiden ympäristövaikutukset, kunhan kaikissa hinnoissa on ensin otettu huomioon tuotteiden elinkaaren aikaiset todelliset ympäristökustannukset. Vihreän kirjan mukaan tuotteiden ympäristövaikutusten määrittämiseksi tarvitaan objektiiviset kriteerit.

3.3. Komission asiakirjassa ei tälläkään kohdin ilmaista tarkkaan, miten ja milloin nämä kriteerit tulisi laatia ja esittää ja kenen tehtävä se olisi. Välineet, jotka mainitaan esimerkkinä mahdollisista tekijöistä ulkoisten kustannusten sisällyttämiseksi tuotteiden hintoihin, ovat verot, tiemaksut ja ympäristömaksut. Ainoa esimerkki valikoivasta lähestymistavasta ongelmaan on ehdotus alennetun alv-kannan soveltamisesta yhteisön ympäristömerkillä varustettuihin tuotteisiin.

3.4. Vihreässä kirjassa ehdotetaan jälleen yleisiä verotusvälineitä, jotka ovat osoittautuneet ympäristöalalla kiistanalaisiksi ja tehottomiksi tuotantotoiminnan ympäristövaikutusten todellisen vähentämisen kannalta.

3.5. Sen sijaan, että ehdotetaan ympäristölle ja terveydelle haitallisille tuotteille ja tuotantotavoille myönnettävien tukien vähentämistä minimiin, olisi parempi esittää asia ehdottomana vaatimuksena. Jos nämä vääristävät tuet poistettaisiin ja valtiontukia myönnettäisiin ympäristöä säästäville prosesseille ja tuotteille, otettaisiin jo suuri askel yhteisön talouden ohjaamisessa kohti kestävää kehitystä.

3.6. Koska komission asiakirjassa painotetaan kuitenkin yhteisön ympäristömerkin tärkeyttä yhdennetyn tuotepolitiikan kehittämisen kannalta, olisi loogisempaa ehdottaa komission päätöksellä 10. marraskuuta 2000 perustetun Euroopan unionin ympäristömerkintälautakunnan kokemusten hyödyntämistä ainakin tuotteiden ympäristövaikutusten arviointikriteerien laatimisessa.

3.7. Komitea huomauttaa, että on käynnistetty keskustelu tuotteiden strandardoinnin ja ympäristöpolitiikan välisistä suhteista, normien (standardien) sitovuudesta sekä asianosaisten tahojen osallistumisesta niiden laatimiseen. Asian käsittely ei ole helppoa. Komission olisikin aiheellista tarkentaa aiheita ja antaa lisämateriaalia keskusteluun.

4. Kuluttajien halukkuus ostaa vihreitä tuotteita

4.1. Ekologisten tuotteiden kysyntä on merkittävä vaikutin, joka saa teollisuuden vahvistamaan ympäristönsuojelupyrkimyksiään ja vähentämään tuotteidensa ja palveluidensa elinkaaren aikaisia ympäristövaikutuksia (ks. kohta 4.2.1).

4.2. Yritysten ympäristötiedotuksen edistäminen ja kuluttajien lisääntyvä halukkuus ostaa ympäristöystävällisiä tuotteita ovat kaksi perustekijää tietoihin perustuvan kuluttamisen taustalla. Tietoihin perustuva kuluttaminen on komission mukaan yksi yhdennetyn tuotepolitiikan avainkohdista.

4.3. Myös tässä yhteydessä mainitaan, että ISO-standardiin perustuvien ympäristömerkintöjen ja yhteisön ympäristömerkin käyttäminen on tärkeä toimenpide yhdennetyn tuotepolitiikan tukemiseksi. Komissio myöntää kuitenkin, että toistaiseksi näiden mutkikkaiden järjestelmien mahdollisuuksia vaikuttaa markkinoihin ei ole vielä hyödynnetty kokonaan. Komissio aikookin tarkistaa ympäristömerkkistrategiaansa ja laajentaa sitä sisällyttämällä siihen mahdollisimman monia tuotteita. Lisäksi olisi varmistettava, että kuluttajat saavat tuotteista yksityiskohtaista tietoa.

4.4. Tarkoituksena on ottaa käyttöön erilaisia ympäristömerkintäjärjestelmiä (muun muassa ympäristöväittämät ja omaehtoiset ympäristöväittämät). Jää kuitenkin epäselväksi, tarvitaanko jäsenvaltioiden tasolla vielä muita valvontavälineitä ja -tyyppejä, joilla voidaan arvioida näiden järjestelmien luotettavuutta.

4.5. TSK vastusti uutta yhteisön ympäristömerkkiasetusta koskevassa lausunnossaan(5) erilaisten ympäristömerkkien lisääntymistä, sillä ne hämmentävät kuluttajia ja saattavat olla harhaanjohtavia.

4.6. Tässä yhteydessä kuluttajille suunnattu tiedotus ja valistuskampanjat, joihin kuluttajajärjestöt osallistuvat, ovat korvaamattomia välineitä.

4.7. Toisena vihreiden tuotteiden ja palveluiden edistämisen kannalta tärkeänä välineenä ovat julkiset hankinnat (ks. kohta 4.2.2). TSK on jo ottanut kantaa asiaan erityisesti yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmää koskevan lausuntonsa kohdissa 2.1.2 ja 2.1.3. Komitea toivoo lausunnossaan, että valtiovalta ottaisi kannustavan roolin kiinnittämällä huomiota tuotteiden kestävyyteen.

5. Tuotteiden elinkaarta koskevat tiedot

5.1. Komissio pitää tärkeänä, että tuotteiden ja komponenttien elinkaaren aikana syntyvistä ympäristövaikutuksista saadaan tietoa (ks. kohta 4.3.1).

5.2. Tuotteiden elinkaarianalyysi (Life Cycle Assessment, LCA) on erittäin tärkeä väline yhdennetyn tuotepolitiikan kehittämisessä. Komissio myöntää, että analyysien laatiminen on työlästä ja kallista. Komissio ehdottaakin sellaisten yleisesti saatavilla olevien tietokantojen perustamista, joihin kerättäisiin kaikki tuotteiden elinkaarta koskevat mahdolliset tiedot, joista voisi olla hyötyä suunnittelijoille, valmistajille, jakelijoille ja kuluttajille tuotteiden ympäristövaikutusten tarkistamiseksi. Euroopan ympäristökeskuksen ja kansallisten ympäristönsuojeluvirastojen tulisi ottaa ohjaava rooli näiden tietokantojen laatimisessa ja levittämisessä sekä huolehtia siitä, että tuotantoketjun kaikki osat, erityisesti työntekijät, saavat osallistua prosessiin.

5.3. Yksi mahdollinen ratkaisu tietojen lisäämiseksi ja niiden tuomiseksi entistä paremmin kaikkien saataville on kannustaa tuottajia esittämään kuluttajille perustiedot koko tuotantoketjusta tai tarpeen tullen velvoittaa ne tähän.

5.4. Koska Euroopan unionin talousrakenne on laaja ja monimutkainen ja koska elinkaarianalyysien kehittäminen ja käyttäminen on kallista pk-yrityksille, olisi ennemminkin pyrittävä edistämään pk-yritysten omaa ja niille suunnattua tiedotusta etenkin paikallistasolla tai tuotantoalueilla, joilla on samantapaista tuotantotoimintaa.

5.5. Myös ekologisen tuotesuunnittelun suuntaviivojen laatiminen on tärkeää pyrittäessä siirtymään asteittain ympäristöystävälliseen tuotantoon.

5.6. Vihreässä kirjassa näytetään aliarvioivan sitä, että sellaiset merkittävät välineet kuin elinkaarianalyysit ja ekologinen tuotesuunnittelu vaativat paljon rahoitusta ja ohjaustyötä. Niillä on kuitenkin keskeinen asema tutkimuksen ja innovaation edistämisessä.

5.7. Olisikin toivottavaa kiinnittää entistä enemmän huomiota pk-yritysten tutkimuksen ja innovaation tukipolitiikkoihin, joilla pyritään tietojen levittämiseen ja innovatiivisten prosessien kehittämiseen ympäristöystävällisen tuotannon edistämiseksi. Nykyiset välineet eivät ole rahoituksellisesti asianmukaisia, ja yritysten on vaikea saada niistä tietoja ja päästä osallistumaan niihin.

Bryssel 11. heinäkuuta 2001.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) KOM(2001) 31 lopullinen, EYVL C 221, 7.8.2001.

(2) Komitean lausunto aiheesta "Euroopan unionin kestävän kehityksen strategian valmistelu", EYVL C 221, 7.8.2001.

(3) EYVL C 296, 29.9.1997, s. 77, EYVL C 209, 22.7.1999, s. 43-44 ja EYVL C 116, 20.4.2001, s. 38-43.

(4) EYVL L 114, 24.4.2001, s. 1-29.

(5) EYVL C 296, 29.9.1997, s. 77, kohta 3.2.4.