Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Talous- ja rahaliitosta johtuva talouspolitiikkojen koordinointi"

(2001/C 139/13)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 2. maaliskuuta 2000 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon aiheesta "Talous- ja rahaliitosta johtuva talouspolitiikkojen koordinointi".

Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 12. joulukuuta 2000. Esittelijä oli Lars Nyberg.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28. helmikuuta ja 1. maaliskuuta pitämässään 379. täysistunnossa (maaliskuun 1. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 87 ääntä puolesta ja 1 vastaan.

1. Johdanto

1.1. Euroopan unionin taloudellinen yhdentyminen on sisämarkkinoiden ja yhteisen rahan käyttöönoton myötä edistynyt huomattavasti. Sen myötä myös talouden kehittymiselle on avautunut uusia mahdollisuuksia. Nyt kun edellä mainittuihin tekijöihin liittyvät poliittiset päätökset ovat alkaneet vaikuttaa, toistaiseksi ratkaisemattomat ongelmat erottuvat entistä selvemmin. Miten pystytään maksimoimaan sisämarkkinoiden ja yhteisen rahan myönteinen vaikutus kasvuun ja työllisyyteen?

1.2. Komitean erityinen sisämarkkinoiden seurantakeskus antaa toistuvasti sisämarkkinoiden kehitystä koskevia lausuntoja. Muun politiikan menestys edellyttää, että sisämarkkinat vihdoinkin toteutetaan. TSK on myös useissa lausunnoissaan käsitellyt yhteiseen rahaan liittyviä näkökohtia. Lausunnoissa on kuvailtu vaikeuksia, joita lähentymisprosessin aikana on ilmennyt mm. työttömyytenä tai kasvun pysähtymisenä, mutta myös sitä, miten on onnistuttu vähentämään inflaatiota ja budjettialijäämää. Onnistuminen näissä asioissa tarjoaa erinomaisen lähtökohdan pitkäaikaiselle kasvulle ja työllisyyden parantamiselle. Vaihtokurssien vaihtelevasta kehityksestä johtuvat jatkuvat eripuraisuudet ovat euroalueen 12 jäsenvaltion osalta loppuneet, mikä on vaikuttanut myönteisesti yhteishenkeen, ja niiden tilalle ovat astuneet keskustelut euron vaihtokurssin kehityksestä. Käsillä olevan lausunnon tavoitteena on täydentää näitä aiempia lausuntoja käsittelemällä euron käyttöönoton myötä ilmenevää tarvetta lisätä makrotaloudellista koordinointia.

1.3. Maaliskuussa 1998(1) ja maaliskuussa 2000(2) antamissaan lausunnoissa komitea käsittelee dollarin ja jenin kurssivaihteluja ja toteaa seuraavaa: "Kahdenkymmenen viime vuoden aikana ecun ja dollarin välinen vaihtelu on ollut 1,7:n ja 0,6:n välillä. Näin ollen viimeaikainen kehitys ei ole mitenkään poikkeuksellista." Seuraavasta kuviosta ilmenee euron kurssin tähänastinen vaihtelu suhteessa dollariin. Vaikka määrällisesti mitattuna dollarin arvon vahvistuminen ei ole ainutlaatuista, on nousu on ollut erittäin nopeaa. Se ei kuitenkaan ole tämänkertaisen lausunnon aiheena.

Kuvio 1: Euron arvo suhteessa Yhdysvaltain dollariin

>PIC FILE= "C_2001139FI.006002.EPS">

Lähde:

EKP:n kuukausikatsaus ECB Monthly Bulletin (lokakuu 2000).

1.3.1. Samassa vuoden 1998 lausunnossa komitea toteaa, että "myönteistä rahaliitossa on kuitenkin se, että jäsenvaltioiden ulkoinen riippuvuus vähenee merkittävästi, koska pääosa euroina käytävästä kaupasta tapahtuu talous- ja rahaliittoon osallistuvien maiden välillä. Euron ulkoinen arvo on siten paljon vähäisempi ongelma kuin tähän asti". Konkreettisesti sama asia todettiin vuonna 2000(3) annetussa taloudellista tilannetta koskevassa lausunnossa: "On muistettava, että yksi euroalueen ominaispiirteistä on sen voimakas riippuvuus kotimaisesta kysynnästä, jonka osuus BKT:stä on noin 90 prosenttia". Teemaa käsiteltiin laajemmin aiheesta "Eurooppa taloudellisena kokonaisuutena - poliittinen haaste" annetussa lausunnossa(4).

1.3.2. Vuonna 2000 antamassaan lausunnossa(5) komitea toteaa myös, että inflaation torjuntaan tähtäävä Euroopan keskuspankin politiikka "voi hidastaa noususuhdannekehitystä, joka eräissä jäsenvaltioissa on vasta alkamassa". Tämä on lähtökohta keskustelussa talouspolitiikan oordinoinnin merkityksestä. Toinen lähtökohta on, että "työttömyys on edelleen komitean suurin huolenaihe, ja komitea on aiemmin ilmaissut kantanaan, että EU:n keskipitkän aikavälin kasvutavoitteen on oltava vähintään 3,5 prosenttia, jos työttömyys halutaan vähentää tyydyttävälle tasolle"(6). Poliittisten prosessien(7) koordinoinnin merkityksellä TSK tarkoittaa "tarkoituksenmukaista talouspolitiikan yhdistelmää, joka kattaa budjettipolitiikan, rahapolitiikan ja tulopolitiikan. Näin voidaan luoda luottamuksen ilmapiiri, joka stimuloi kulutusta ja investointeja ja siis elvyttää työllisyyttä kestävästi"(8).

1.3.3. Aiheesta "Emun toteutumisen vaikutukset taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen"(9) antamassaan lausunnossa komitea pohtii, miten talous- ja rahaliiton myötä koveneva kilpailu parantaa tuottavuutta, mutta voi samalla merkitä työpaikkojen menetyksiä. "Jos eri toimijat Euroopan unionissa onnistuvat kuitenkin koordinoimaan talouspolitiikkansa, tuloksena saattaa olla riittävän voimaperäinen kysyntä. Tässä tapauksessa vaikutus työllisyyteen ei voisi olla kuin myönteinen." Yksi talous- ja rahaliiton vaikutuksista on korkotason aleneminen, joka supistaa valtion korkomenoja ja parantaa budjettitasapainoa. Se puolestaan parantaa jäsenvaltioiden mahdollisuuksia harjoittaa edellä mainittua aktiivista politiikkaa.

2. Taustaa

2.1. Lähtökohtana on, että talous- ja rahaliitto on tapahtunut tosiasia. Tässä yhteydessä ei käsitellä perustamissopimukseen mahdollisesti tehtäviä muutoksia, kuten esim. Euroopan keskuspankin, neuvoston ja parlamentin välisen vallanjaon muuttamista. Seuraavassa on otettu lähtökohdaksi Maastrichtin sopimuksen määräykset ja lähentymisperusteet sekä niitä täydentävä vakaus- ja kasvusopimus(10). Niiden perusteella tarkastellaan, kuinka taloudellis-poliittisen koordinoinnin avulla voidaan lisätä talous- ja rahaliiton myönteisiä vaikutuksia. Tässä yhteydessä myös Amsterdamin sopimus ja Lissabonin huippukokous ovat merkittäviä tekijöitä.

2.2. Perustamissopimuksen mukaisesti korkopolitiikasta vastaa nykyään EKP. Käytännössä keskuspankin toimet vaikuttavat lyhyeen korkoon. Korkotasossa tulee ottaa huomioon inflaatio, mutta myös kasvu ja työllisyys, siinä määrin kuin se ei rajoita hintatason vakauden tavoitetta(11).

2.2.1. EKPJ(12) hallitsee myös yhteistä osaa valuuttavarannosta ja siis euron vaihtokurssin hallitsemisvälinettä. Sen käytöstä kuitenkin tulee tiedottaa ministerineuvostolle ("Euro-12" -neuvosto). Tämän yhteispelin toimivuus on sinänsä jo toisen keskustelun aihe.

2.2.2. Talous- ja rahaliiton kolmannen vaiheen eli yhteisen valuutan, euron, käyttöönoton saavuttamiseksi sovittiin lähentymiskriteereistä, joita valtioiden tuli noudattaa. Niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka eivät vielä ole siirtyneet kolmanteen vaiheeseen, kriteerit ovat pääosin yhä voimassa.

2.3. Euroon jo siirtyneiden 12:n valtion kohdalla eivät asianmukainen korkotaso ja inflaatio kuulu enää pelkästään kansallisiin poliittisiin tavoitteisiin, vaan EKP vahvistaa niille keskimääräisen tason. Keskuspankin mukaan inflaatio on pidettävä alle 2 prosentissa. Neuvoston tehtävänä on valvoa euron vaihtokurssin kehitystä. Lähentymiskriteereistä jäsenvaltioiden vastuulle jäävät budjettitasapaino ja julkinen velka. Vaatimukset asetetaan nyt vakaus- ja kasvusopimuksessa. Julkisen velan osalta vaatimuksena on edelleen, että velan osuus ei saa ylittää 60:ta prosenttia BKT:stä. Budjettitasapainon kohdalla vaatimuksia on kiristetty huomattavasti. Julkisen talouden alijäämä saa edelleen olla enimmillään 3 prosenttia BKT:stä, mutta toivomukseksi on kirjattu tasapainon tai ylijäämän saavuttaminen. Syy on ilmaistu selkeästi: halutaan kerätä riittävät resurssit talouden elvyttämiseen tulevien matalasuhdanteiden aikana ilman, että vaarana on kyseisen 3 prosentin rajan ylittyminen. EU ei itse asiassa ilmoita mitään varsinaista budjettitasapainotavoitetta, vaan tavoitteena on luoda riittävät resurssit, jotta talouden elvyttäminen on mahdollista matalasuhdanteen aikana.

2.4. Talouspoliittisen yhteensovittamisen muodollinen sisältö ilmaistaan perustamissopimuksen 99 artiklassa: "Jäsenvaltiot pitävät talouspolitiikkaansa yhteistä etua koskevana asiana ja sovittavat talouspolitiikkansa yhteen neuvostossa - -". Valtioiden suhdanteidenvastaiselle politiikalle on itse asiassa asetettu vain alaraja (-3 prosenttia BKT:stä) ja määrätty sanktiomahdollisuuksista, mikäli ei ole kyse poikkeuksellisesta BKT:n laskusta. Budjettiylijäämän osalta tavoitteena tulee olla tarvittavan varannon kerääminen niin nopeasti kuin taloudellinen tilanne sen sallii. Tältä osin ei ole asetettu mitään kriteerejä tai sanktioita sen kummemmin perustamis- kuin vakaus- ja kasvusopimuksessakaan. Tulevalta vuodelta toivottu kehitys määritellään talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen yhteydessä (BEPG, Broad Economic Policy Guidelines). Suuntaviivoihin ei sisälly muodollisesti pakottavia sääntöjä, mutta niistä on jo muodostunut talouspolitiikan vahva painostusväline.

3. Toimijat ja niiden vaikutusmahdollisuudet

3.1. Maastrichtin sopimuksen myötä Ecofin-neuvostosta tuli talouspolitiikan tärkein toimija EU:ssa. Lähentymiskriteerit asettivat vaatimuksia molemmille aloille. Lähentymisvälineitä ovat talouspolitiikan laajat suuntaviivat sekä niihin liittyvä lähentymis- ja vakauttamisohjelma. Jäsenvaltioiden hallitukset hallitsevat talouspoliittisia välineitä valtion tulojen ja menojen avulla, mutta tulot ja menot eivät pelkästään vaikuta taloudelliseen kehitykseen, vaan vaikutusta on myös toisin päin. Tästä johtuu, että politiikka, jolla ohjelman tavoitteisiin pyritään, voi johtaa sekä yli- että alilyönteihin taloussuhdanteen kehityksestä riippuen.

3.2. EKP otti 1. tammikuuta 1999 alkaen rahapolitiikan täysin vastuulleen, minkä myötä politiikasta tuli virallisesti yhteinen. Pääasiallisena välineenä toimii lyhyt korko. Vaihtokurssien osalta kuitenkin vallitsee edelleen hajanainen roolijako. Jäljempänä palataan vielä EKP:n "valtaan" ohjata korkoja ja talouskehitystä.

3.3. Kolmantena osana talouspolitiikassa on palkkapolitiikka, joka on kansallisten työmarkkinaosapuolien käsissä ja jota ne joissain tapauksissa hoitavat yhteistyössä hallitusten kanssa. On useita esimerkkejä siitä, miten maihin on luotu vakaa työllistämis- ja kasvupohja esimerkiksi yleissopimusten avulla. Myös EU:n tasolla on aloitettu osapuolien välinen todellinen koordinointi. Vaikka palkkapolitiikasta päätetäänkin jäsenvaltiotasolla, on Euroopan tason organisaatioilla tärkeä rooli keskusteltaessa EKP:n, Ecofin-neuvoston ja Euroopan parlamentin kanssa. Hallitusten, EKP:n ja työmarkkinaosapuolten väliset keskustelut on virallistettu Kölnin prosessissa, jossa niitä käydään sekä asiantuntija- että poliittisella tasolla.

3.4. Naapurimaiden palkkakehitys on käynyt entistä tärkeämmäksi. Ei enää riitä, että koordinointi toimii oman maan eri toimijoiden välisissä neuvotteluissa. On otettava huomioon myös Euroopan tason kehitys.

3.4.1. Yhteinen rahapolitiikka asettaa palkanmuodostukselle enemmän joustovaatimuksia, silloin kun maan suhdannekehitys poikkeaa muista. Esimerkkejä on olemassa työmarkkinaosapuolten tällaisten tilanteiden varalle perustamista rahastoista, joihin hyvinä aikoina varoja sijoitetaan palkankorotusten sijasta huonojen aikojen varalle. Jos julkinen talous on kunnossa, on lisäksi mahdollista, että valtio tukee työmarkkinaosapuolia osallistumalla väliaikaisesti sosiaaliturvajärjestelmän rahoitukseen ja auttaa siten ylläpitämään palkkatasoa huonoinakin aikoina.

3.4.2. Aiemmin valtion oli mahdollista devalvoida valuuttansa, mikäli maan kilpailukyvyssä tapahtui pitkäkestoinen muutos. Koska tätä mahdollisuutta ei enää ole, on kehitettävä uusia menetelmiä. Toisen keinon voisivat tarjoavat muita maita alemmat palkankorotukset. Yhteisen rahan alueella tällaisella toimenpiteellä on kuitenkin sama kielteinen vaikutus kuin devalvoinnilla - välttämättömän sopeutumisen rasite siirtyy osittain muiden maiden osalle. Mikäli useissa eri maissa ryhdytään kilpailevin palkanalennuksin palauttamaan kilpailukykyä, joudutaan takaisin samaan tilanteeseen, joka syntyi kilpailevien devalvointien seurauksena. Tällaista tilannetta on ehdottomasti vältettävä.

3.5. Kasvun jatkuvuuden tukeminen edellyttää puolestaan vastuullista ja dynaamista palkkapolitiikkaa. Näin ollen ainut sopiva palkanmuodostuksen perusta on tuottavuus. Euroalueen keskiarvoa korkeampi tuottavuuden kasvu antaa aiheen parempaan palkkakehitykseen. Pitkällä aikavälillä keskiarvoa huonomman tuottavuuden kasvun tulee niin ikään näkyä palkkatasossa muihin maihin verrattuna. Tällaisessa tilanteessa tuottavuutta lisäävät poliittiset toimet ovat luonnollisesti toivottavia. Keskeinen osa tuottavuuden parantamiseen tähtäävässä politiikassa on koulutuspolitiikalla ja investointien lisäämisellä. Tätä taustaa vasten palkanmuodostuksen hajauttaminen tuntuu väärältä valinnalta tilanteessa, jossa aiempaa tiiviimpi poliittinen yhteensovittaminen on sitä tärkeämpää, mitä pidemmälle EU-maiden talouksien yhteenkasvu etenee.

4. Talous- ja rahaliiton korkopolitiikka

4.1. Taloudessa kysyntään vaikuttavat korko ja rahan määrä. Keskuspankki säätelee molempia korkotasoa muuttamalla. Korkea korkotaso vähentää kysyntää ja päin vastoin. Inflaatiotaso on tärkein EKP:n käytössä oleva taloudellisen toiminnan mittari. Tämänvuotinen öljyn hinnan huomattava kallistuminen on luonut EKP:n kannalta hankalan tilanteen, jossa kokonaisinflaatiolla ei enää voidakaan mitata taloudellista toimintaa maittain.

4.2. Koronnosto voi kotimaan rahamarkkinoihin välittömästi kohdistuvan vaikutuksen lisäksi houkutella ulkomaisia sijoittajia korkean tuoton toivossa. Hyötyäkseen tilanteesta sijoittajien on ostettava euroja, mikä puolestaan nostaa euron vaihtokurssia. Koronlasku muiden valuutta-alueiden korkotasoon verrattuna vaikuttaa päinvastaiseen suuntaan. Näin korot ja rahan määrä vaikuttavat myös valuuttakursseihin. Jos rahan määrä markkinoilla kasvaa liikaa, syntyy inflaatiopainetta. Sen seurauksena markkinoiden toimijat pyrkivät myymään eurojaan, mikä laskee vaihtokurssia. Työvoima, tavarat ja palvelut halpenevat muihin valuutta-alueisiin verrattuna, mutta tuontihinnat nousevat vastaavasti.

4.3. Lyhyellä aikavälillä nimellishintojen ja -palkkojen vaihtelu on hidasta. Kysyntää voidaan sen sijaan tehokkaasti elvyttää tai hillitä markkinakorkoihin suoraan vaikuttavalla Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioiden korolla. Kuten alla olevasta kuviosta ilmenee, vaikuttaa perusrahoitusoperaatioiden korko selvästi lyhyiden korkojen tasoon.

Kuvio 2: Lyhyet korot ja EKP:n perusrahoitusoperaatioiden korko

>PIC FILE= "C_2001139FI.006301.EPS">

* Rahamarkkinakorot 01/99 ja 04/99 on ilmaistu vuoden keskiarvoina. 09/00 tarkoittaa perusrahoitusoperaatioiden korkoa 6. syyskuuta alkaen ja markkinakorkoa 8. syyskuuta alkaen.

Lähde:

EKP:n kuukausikatsaus (syyskuu 2000).

4.4. Pitkiin korkoihin puolestaan vaikuttavat lyhyisiin korkoihin ja talouspolitiikkaan kohdistuvat odotukset. Kuten alla olevasta kuviosta ilmenee, ei perusrahoitusoperaatioiden korkojen ja pitkien korkojen välillä ole edellisessä kohdassa mainitun kaltaista yhteyttä. Tiettyinä kuukausina pitkät korot ovat perusrahoitusoperaatioiden koron nousun myötä päinvastoin laskeneet. Se osoittaa, että rahoitusmarkkinat uskovat rahapolitiikan kiristyvän inflaatiokehityksen torjumiseksi. Tämä puolestaan laskee riskipreemioita ja korkoja tasosta, jolla ne olisivat, mikäli rahapolitiikan odotettaisiin tähtäävän kasvuun, ja inflaation kiihtymisen ja talouden ylikuumenemisen riski olisi suurempi.

Kuvio 3: Pitkät korot ja EKP:n perusrahoitusoperaatioiden korko

>PIC FILE= "C_2001139FI.006401.EPS">

* Rahamarkkinakorot 01/99 ja 04/99 on ilmaistu vuoden keskiarvoina. 09/00 tarkoittaa perusrahoitusoperaatioiden korkoa 6. syyskuuta alkaen ja markkinakorkoa 8. syyskuuta alkaen.

Lähde:

EKP:n kuukausikatsaus (syyskuu 2000).

4.5. Vaikka Euroopan keskuspankki on muodollisesti riippumaton, se ei kuitenkaan voi reagoida täysin "itsenäisesti". Dollarilla on maailman valuuttamarkkinoilla johtava asema, ja kansainvälinen pääoma liikkuu erittäin herkästi. Euroopan ja USA:n välinen investointien tuottoero vaikuttaa suoraan pääomavirtoihin. Tästä syystä EKP ei voi perustaa korkopoliittisia päätöksiään pelkästään EU:n taloudelliseen tilanteeseen. Jos pääoman korko ja tuotto ovat EU:ssa alemmat kuin USA:ssa, sijoituspääomaa siirtyy Yhdysvaltoihin(13). Kuviosta 4 nähdään, miten USA:n ja euroalueen reaalikorkojen väliset erot ovat kehittyneet viime aikoina. Koska talouden elpyminen edellyttää sijoituspääomaa, rahoitusmarkkinoiden voimakkaasta yleismaailmallisesta riippuvuudesta johtuvat vaikutukset ja toisaalta toiveet alhaisen korkotason taloutta piristävästä vaikutuksesta on pidettävä tasapainossa.

Kuvio 4: Reaalikorko euroalueella ja yhdysvalloissa

>PIC FILE= "C_2001139FI.006501.EPS">

Lähde:

Economic Outlook 67, OECD 2000.

4.5.1. Päivittäisissä tilastoissa näkyvin ja eniten huolestumista herättävä seikka on edellä mainittujen tekijöiden vaikutus vaihtokursseihin. Vaihtokurssin muutoksesta johtuvalla tuontihintojen nousulla on merkitystä sekä yleisen kilpailukyvyn että inflaation kannalta. Tarkasteltaessa Yhdysvaltain dollarin ja eurooppalaisten valuuttojen heilahtelua vuosia 1999-2000 edeltävinä ajanjaksoina voidaan todeta, että heilahtelu on aiemmin ollut huomattavasti suurempaa. Tämä merkitsee toisaalta sitä, että heilahtelut ovat yleensä suuria ja muuttavat nopeasti suuntaa, toisaalta sitä, että niillä on huomattava vaikutus inflaatioon.

4.5.2. Näin muiden valtioiden ja erityisesti USA:n taloudellinen tilanne ja talouspolitiikka vaikuttavat EKP:n mahdollisuuksiin ohjata taloutta. Toimijoita on toisin sanoen kolmen sijasta vähintään neljä: EKP, Ecofin-neuvosto, työmarkkinaosapuolet ja niitä vastaavat tahot Yhdysvalloissa. Yhä useammat peräävät keinoja, joiden avulla talouksia voitaisiin paremmin suojata kansainvälisten finanssimarkkinoiden voimakkailta heilahteluilta.

4.6. Korkotaso ei kuitenkaan vaikuta ratkaisevasti ainoastaan tulevaan inflaatiokehitykseen, vaan on lisäksi yksi talouselämän toimintaan ratkaisevasti vaikuttavista tekijöistä. Inflaation ja suhdanteiden välillä on tiivis yhteys. Mikäli inflaatio- ja suhdannekehitys noudattaisi kaikissa jäsenvaltioissa samaa rytmiä, vastaisi inflaation toivotulla tasolla pitävä korkopolitiikka myös kaikkien valtioiden suhdannepoliittisia tarpeita.

4.6.1. Tilanne on kuitenkin toinen. Jäsenvaltioittain vaihteleva inflaatio ja suhdannekehitys ovat tärkeimmät syyt siihen, etteivät talous- ja rahaliitto ja yhteinen rahapolitiikka voi toimia parhaalla mahdollisella tavalla ilman talouspolitiikan koordinointia. Talouspolitiikkaa tarvitaan yhteisen rahapolitiikan suhdannepoliittisena korjaimena. Riippuu täysin maiden välisistä tämänhetkisistä eroista, millaista politiikkaa koordinaation avulla tulee luoda.

4.6.2. Suurin yhteisen rahapolitiikan mukanaan tuoma ero aiempaan verrattuna on, ettei rahapolitiikka enää perustu maakohtaiseen vaan keskimääräiseen inflaatiotasoon (joka lasketaan kunkin maan BKT:n perusteella).

4.6.3. Yhteiseen ja kaikissa valtioissa samaan talouspolitiikkaan siirtyminen olisi huonoin mahdollinen koordinointitapa. Tällainen yhdenmukaistaminen pahentaisi yhteisen rahapolitiikan aiheuttamia inflaation ja suhdannekehityksen vaihteluongelmia.

4.6.4. Sen sijaan tulee koordinoinnin avulla päästä sopimukseen niistä maiden välisistä talouspolitiikan eroista, joiden avulla voidaan parhaiten torjua yhteisen rahapolitiikan kielteisiä vaikutuksia muiden kehityksestä poikkeavissa maissa. Koska yhden jäsenvaltion noudattama politiikka vaikuttaa tiiviiden taloussuhteiden ansiosta myös muihin jäsenvaltioihin, olisi kiistojen syntyminen todennäköistä, mikäli kukin maa saisi vapaasti yhteisen rahapolitiikan sallimissa rajoissa reagoida parhaaksi katsomallaan tavalla. Tämän vuoksi koordinoinnin yhteydessä tulee sallia maakohtaisten suositusten laatiminen. Lisäksi on punnittava kyseisen politiikan todennäköisiä vaikutuksia muihin maihin. Politiikassa tulee siirtyä täysin vapaan yhteistyön lisäksi toteuttamaan enenevästi todellista yhteensovittamista.

5. Sisämarkkinoiden huomattava merkitys

5.1. Kuten komissio ja neuvosto sekä TSK ovat todenneet, EU:n sisäisen kaupan osuus alueen BKT:stä on noin 90 %. Laajentumisen myötä EU:n ulkopuolisen kaupan osuus BKT:stä vähenee entisestään. Pitkällä aikavälillä kansainvälisen kilpailukyvyn kehityksen - joka määrää yhteisön ulkopuolisesta kaupasta muodostuvan 10 prosentin osuuden - vuoksi on suhteilla muuhun maailmaan olennainen merkitys. Mainitut 90 % ovat osoitus yhteensovittamisen mahdollisuuksista, kun puhutaan lyhyemmän aikavälin keinoista korjata tiettyjä yhteisen rahapolitiikan vaikutuksia talouspolitiikan avulla.

5.1.1. Komissio on tehnyt euroaluetta koskevia laskelmia selvittääkseen alueen avoimuutta muuhun maailmaan verrattuna ja sen silloisten 11:n jäsenvaltion keskinäistä riippuvuutta ("EU:n talous: katsaus vuoteen 1999"). Vuonna 1999 euroalueen ulkopuolisten jäsenvaltioiden katsotaan laskelmissa kuuluvan "muuhun maailmaan". Euromaiden yhteenlasketusta BKT:stä 13 % muodostuu euroalueen ulkopuolisten maiden kanssa käytävästä kaupasta. Euroalueen 1:n jäsenvaltion keskinäisen sisäisen kaupan osuus on yhtä suuri. Maiden välillä on kuitenkin huomattavia eroja. Riippuvuus sisäisestä kaupasta on siis vieläkin enemmän EU-ilmiö kuin euroilmiö.

5.2. Valtiot ovat kuitenkin hyvin riippuvaisia unionin sisäisestä kokonaiskaupasta. Unionin BKT:stä sisäisen viennin osuus on noin 16 ja tuonnin noin 15 prosenttia. Osuudet vaihtelevat maittain huomattavasti. Pienissä maissa osuus on luonnollisesti suurin.

Taulukko 1: Unionin sisäinen kauppa prosentteina BKT:stä

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde:

European Economy No 69.

5.3. Riippumattomuus unionin ulkopuolisesta kaupasta ja toisaalta riippuvuus unionissa käytävästä kaupasta saavat aikaan sen, ettei yksittäisen jäsenvaltion talouspolitiikka juurikaan vaikuta muuhun maailmaan. Useimmissa valtioissa myös kauppavirtoihin kohdistuva ulkoinen vaikutus jää vähäiseksi. Yhden jäsenvaltion talouspolitiikalla on toisaalta kuitenkin huomattava vaikutus muihin EU-maihin.

5.4. Näiden yhteyksien merkityksen arvioinnin helpottamiseksi pyydettiin Tanskan elinkeinoneuvostoa (Erhvervsrådet(14)) soveltamaan tunnustettua ekonometristä mallintamisjärjestelmäänsä euroalueeseen. Seuraavassa taulukossa onkin esitetty laskelma siitä, miten vaikuttaa julkisten investointien osuuden nostaminen yhdellä prosentilla BKT:stä.

Taulukko 2: Julkisten investointien kasvu

Julkisinvestointien kasvun kokonaisvaikutus kolmen vuoden kuluttua investoinnista (2000-2002)

(Itävallan, Irlannin, Portugalin ja Luxemburgin tiedot puuttuvat)

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde:

Tanskan työväenliikkeen elinkeinoneuvosto.

Luvut osoittava vaikutuksen työllisyyteen ja BKT:hen kolmen vuoden kuluttua investoinnista. Valitettavasti ainoastaan 7 kaikkiaan 12:sta euromaasta voitiin ottaa mukaan tutkimukseen. Vaikutus olisi ollut suurempi, mikäli kaikki euromaat olisivat olleet mukana. Palsta A osoittaa investoinnin tekevään maahan kohdistuvan vaikutuksen silloin, kun maat toimivat itsenäisesti. Palsta B puolestaan osoittaa muihin kuuteen maahan kohdistuvan vaikutuksen. Jos esim. Saksa lisää investointeja prosentilla BKT:stä kasvaa muiden maiden BKT keskimäärin 0,2 %. Palsta C osoittaa, mitä tapahtuu, jos kaikki 7 maata lisäävät julkisinvestointejaan samanaikaisesti. Lisäyksen yhteisvaikutus BKT:hen on noin kaksinkertainen verrattuna vaikutukseen, joka kohdistuu yksittäiseen maahan sen lisätessä investointeja yksinään.

5.5. Vaikka lukujen tarkkuuteen ei kiinnitettäisikään sen suurempaa huomiota, antaa taulukko selvän kuvan politiikan tehon parantumisesta koordinoinnin ansiosta. Se osoittaa myös, että yhden maan talouspolitiikasta voi olla hyötyä samassa suhdannevaiheessa oleville maille. Niistä poikkeavassa suhdannevaiheessa oleville maille siitä voi puolestaan olla haittaa.

6. Koordinointi lisääntyy nopeasti

6.1. Eurooppa-neuvosto on useissa yhteyksissä kannattanut talouspolitiikan koordinoinnin lisäämistä. Koska yhteisön talousarvio on hyvin rajallinen tarkasteltuna osuutena jäsenvaltioiden yhteenlasketusta BKT:stä, sen avulla taloutta ei juurikaan voida vakauttaa. On kuitenkin tilanteita, joissa unioni voi auttaa vakaviin taloudellisiin vaikeuksiin joutuneita jäsenvaltioita(15).

6.2. Jäsenvaltioiden talouspolitiikan koordinoinnin perusperiaatteet ovat Helsingissä (joulukuussa 1999) järjestetyn huippukokouksen mukaan seuraavat: 1) läheisyysperiaate, eli vaikka budjettipolitiikassa on noudatettava perustamissopimuksen sekä vakaus- ja kasvusopimuksen määräyksiä, jäsenvaltioilla on myös mahdollisuus tehdä omia valintoja, 2) eri osapuolten, eli EKP:n, työmarkkinaosapuolten ja hallitusten itsenäinen toiminta ja 3) jäsenvaltioiden talouspolitiikan pitäminen yhteistä etua koskevana asiana (99 artikla).

6.3. Yhteensovittaminen rajoittuu talouspolitiikan yleisiin puitteisiin. Tämä puolestaan merkitsee haitallisen kilpailun välttämistä. Toisaalta parhaiden käytänteiden vaihto on puolestaan tärkeä osa prosessia, joka tarjoa mahdollisuuden oppia toisten hyvistä ratkaisuista ja virheistä.

6.4. Yhteensovittamiseen soveltuvia menetelmiä on jo nyt tarjolla runsaasti: tietojen vaihto, parhaita käytänteitä koskeva keskustelu, yhteiset politiikan perussäännöt, vertaisarviointi (peer review) ja yhteiset toimet. Eri menetelmien soveltamismahdollisuudet riippuvat kulloisestakin politiikasta. Kaikista toimista olisi muodostettava yhtenäisempi kokonaiskäsitys vahvistamalla politiikalle yhteinen suuntaus.

6.5. Perustamissopimuksen 99 artiklan mukaan taloudelliset suuntaviivat ovat nykyään yhteensovittamisen lähtökohta. Taloudellisten suuntaviivojen avulla on tarkoitus integroida myös muut poliittiset suuntaviivat (Luxemburgin, Cardiffin ja Kölnin prosessit). Vuosittain niillä sekä päätetään poliittinen prosessi että aloitetaan seuraava. Talouspolitiikan laajat suuntaviivat ovat viime vuosina muuttuneet aiempaa konkreettisemmiksi ja suuntautuneet entistä enemmän rakennekysymyksiin. Edellä mainittujen prosessien yhteydessä ja erityisesti ennen talouspolitiikan laajoista suuntaviivoista päättämistä julkaistut komission kertomukset tarjoavat käytännön perustan talouspolitiikan yhteensovittamiselle. Aiempaa täsmällisempi ja nopeampi taloudellisten tietojen saanti jäsenvaltioilta on välttämätöntä kyseisen politiikan perustan parantamiselle.

6.6. Sen lisäksi, mitä perustamis- sekä kasvu- ja vakaussopimuksissa on muodollisesti määrätty, keskustelevat "Euro-12" -neuvoston ministerit säännöllisesti budjettipolitiikkaan liittyvistä näkemyksistään. TSK pitää tärkeänä, että "Euro-12" -ministerineuvoston roolia budjettipoliittisia toimia johtavana elimenä selvennetään entisestään.

6.7. Cardiffin prosessin tulokset liitetään talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin. Myös työministerit käsittelevät talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja, koska koordinointi heidän alaansa liittyvän Luxemburgin prosessin osalta on edistynyt vuonna 2000 riittävän pitkälle. Makrotaloutta koskeva vuoropuhelun avulla on puolestaan luotu mahdollisuudet keskustelulle, jonka ansiosta raha-, talous- ja tulopolitiikan koordinointia voidaan parantaa. Tämän lisäksi Lissabonin huippukokouksessa luotiin uusi työväline päättämällä järjestää vuosittain huippukokous, jossa jatketaan keskusteluja etenkin työllisyydestä sekä osaamisyhteiskunnasta.

6.8. Ecofin-neuvoston Helsingin Eurooppa-neuvostolle toimittamassa kertomuksessa kuvaillaan toimenpiteitä, joilla koordinointia voidaan mm. indikaattoreiden ja verrokkianalyysin avulla parantaa. Alkajaisiksi on käytettävä enemmän aikaa budjettipolitiikkaan liittyvistä suhdanne- ja rakennepoliittisista osioista sopimiseen. Tämä edellyttää nykyistä luotettavampia tietoja.

6.9. Seuraavaksi tarvitaan nykyistä konkreettisempia talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja, joilla tulee lisäksi tähdätä pitkän aikavälin tavoitteisiin. Samalla on kiinnitettävä nykyistä enemmän huomiota niiden toimeenpanoon. Kutakin maata koskevien konkreettisten suunnitelmien tulee olla yksityiskohtaisia ja vertailukelpoisia, jotta niiden toteuttamista voidaan seurata. Koska jäsenvaltioiden talousarviot julkaistaan eri aikaan kuin lähentymis- ja vakautussuunnitelmat, tulee varmistaa, että talousarviot kytketään kyseisiin suunnitelmiin mahdollisimman tiiviisti. Suunnitelmissa ja talousarvioissa on myös paikallaan ottaa huomioon väestön ikääntymisen seuraukset. Tehokkaan yhteensovittamisen tulee lisäksi perustua avoimuuteen ja halukkuuteen kuulla neuvoja ja muuttaa politiikkaa.

6.10. Nämä suositukset ovat olennaisen tärkeitä, jotta voidaan luoda tehokkaat menetelmät kunkin maan politiikan seuraamiseksi.

7. Suhdannekehityksen erot

7.1. Euroalueella mahdollisesti ilmenevistä ongelmista keskusteltaessa käsite "asymmetrinen sokki"(16) on ollut eniten esillä. Asymmetrinen sokki on mahdollinen, mutta viime vuosikymmenien kokemusten perusteella voidaan todeta, että koetut sokit (esim. öljyn hinnankorotukset) ovat kohdistuneet useimpiin maihin, eli ne ovat olleet symmetrisiä, vaikka niiden maakohtaiset vaikutukset ovatkin vaihdelleet. Lähemmäs asymmetristä sokkia tuskin joudutaan kuin Suomi kokiessaan Venäjän-kaupan romahtamisen. Lisäksi ainoastaan yhteen maahan tai muutaman muodostamaan ryhmään kohdistuvia äärimmäisiä tilanteita varten on olemassa suojautumiskeino: perustamissopimuksen 100 artiklan 2 kohdassa mainittu EU-tuki.

7.2. Asymmetriset sokit ovat epätavallisia, mutta sen sijaan maiden välisillä suhdannekehitykseen liittyvillä eroilla on huomattava merkitys. Ne ovat päätekijä, jonka vuoksi talouspolitiikan koordinointi on yhteisen rahapolitiikan myötä tarpeen. Suhdannekehitykseen liittyvistä eroista tarvitaan kuitenkin nykyistä enemmän todellista tietoa, jotta voidaan päättää, millainen koordinaatio on tarpeen ja kaikkein tehokkainta.

7.3. EU-maiden suhdannekehityksessä viime vuosina vallinneita eroja on tutkittu. Yhtäältä voidaan selvittää, kuinka suuret erot ovat normaalia vaihtelua ja sitä, muuntuuko vaihtelujen suuruus aika ajoin. Samoin voidaan tutkia maiden välisiä eroja, kuten sitä, missä maissa suhdannevaihtelut tuntuvat ensimmäisenä ja missä maissa tilanne poikkeaa aina maiden enemmistöstä. Yhden maan suhdanteita voidaan mitata eri tavoin. Tässä lausunnossa on valittu yksinkertaisin tapa, eli BKT:n muutosten seuraaminen.

7.4. Alla oleva OECD:n tilastoihin perustuva kaavio osoittaa, että euromaiden suhdannekehitykset näyttävät viime vuosina lähentyneen toisiaan. Eräät maat muodostavat kuitenkin poikkeuksen, kuten Irlanti ja Suomi sekä Saksa yhdistymisensä vuoksi. Kehitys johtunee sisämarkkinoista ja lähentymiskriteereistä, mikä on osoitus niiden merkityksestä tulevaisuudessa sellaisen talouspolitiikan kannalta, jossa talouspolitiikka ja koordinointi voivat yhdessä parantaa kasvua ja työllisyyttä.

Kuvio 5 a: Kokonaistuotannon muutos

>PIC FILE= "C_2001139FI.006901.EPS">

KUVIO 5 b: Kokonaistuotannon muutos

>PIC FILE= "C_2001139FI.006902.EPS">

Lähde:

OECD.

8. Automaattiset vakauttajat

8.1. Vaikkei jäsenvaltiossa poikkeavan suhdanteen aikana tehtäisikään uusia poliittisia päätöksiä, maan talous sopeutuu kuitenkin vähitellen muihin suhdanteisiin sisäisen vakauttamismekanismin ansiosta. Ongelmia aiheuttavat sopeutumisen hitaus ja sen aikana ilmenevät kielteiset sivuvaikutukset. Korkeasuhdanteen vallitessa vilkas taloudellinen toiminta aiheuttaa inflaatiota. Talouksien yleismaailmallisen riippuvuuden vuoksi kansainvälinen kilpailukyky heikkenee, mikä johtaa vähitellen taloudellisen toiminnan taantumiseen. EU-maiden kohdalla kyseinen sopeutuminen tapahtuu pääosin sisämarkkinoilla. Euroalueella hintatason muutoksen avulla vakauttaminen johtaisi lisäksi entistä tiukempaan ja yleistä taloudellista toimintaa hidastavaan rahapolitiikkaan.

8.2. Edellä mainittua vakauttamista ei voida hyväksyä, koska kuvailtu hintamekanismi vaikuttaa kielteisesti työllisyyteen ja kasvuun ja koska vaikutukset kohdistuvat markkinoihin pitkälti muiden maiden kautta. Vakauttamisen nopeuttamiseksi ja suhdanteiden pitämiseksi normaalitasolla turvaudutaan tämän vuoksi perinteisesti julkisen sektorin tulojen ja menojen määrän vaihtelemiseen. Talousjärjestelmämme kehittyessä siihen on muodostunut tekijöitä, jotka pienten suhdanneheilahtelujen sattuessa vakauttavat tilanteen automaattisesti. Seuraavassa mainitaan joitakin tärkeitä esimerkkejä:

- Työttömyysvakuutus: mahdollisuus säilyttää työttömyyden aikana osa käytettävissä olevista tuloista rajoittaa kysynnän laskua työttömyyden lisääntyessä.

- Työttömien aktivointiin ja heidän ammattitaitonsa ylläpitämiseen tähtäävä työmarkkinapolitiikka tasoittaa työttömyyden kielteisiä vaikutuksia markkinoihin. Työvoiman tarjonta ja työllisyysaste ovat kasvun kannalta perusasemassa, koska ne varmistavat työvoiman saatavuuden suhdanteen vaihtuessa.

- Progressiivinen verotus ja sosiaaliset turvaverkot torjuvat sosiaalista syrjäytymistä ja vähentävät siten ostovoiman alentumista. Ne hillitsevät kysyntää korkeasuhdanteen aikana siirtämällä resursseja julkiselle sektorille.

- Tuloihin perustuvat tuet ja esim. alhaiset päivähoitomaksut ylläpitävät nekin osaltaan ostovoimaa matalasuhdanteen aikana ja pienentävät valtion menoja korkeasuhdanteen vallitessa.

- Koulutustaso: koulutetun työvoiman on rakennemuutoksessa helpompi kouluttautua uudelleen työvoimapulasta kärsiville aloille niin, että korkeasuhdanteen alkaessa koulutettua työvoimaa on helposti saatavilla.

- Suomessa varoja kerätään (työmarkkinaosapuolten vastuulla oleviin) puskurirahastoihin hyvinä aikoina pahan päivän varalle. Käytännössä varat kerätään siten, että osa korkeasuhdanteen aikana kertyneistä varoista rahastoidaan palkankorotusten sijasta, ja matalasuhdanteen aikana näin kerätyillä varoilla voidaan rahoittaa osa työvoimakustannuksista. Tämänkaltaisen järjestelmän etuna on reaalipalkkojen tasainen kehitys, joka ei kuitenkaan aiheuta inflaatiopaineita.

9. Taloudellisesti oikeat päätökset eivät aina ole poliittisesti mahdollisia

9.1. Talous- ja rahaliiton myötä valtiollisten vaalien lähestyminen ei vaikuta korkopolitiikkaan. Suhdannepoliittisesti järkevä korkopolitiikka on harvoin mahdollista, jos siihen pääsevät vaikuttamaan päivänpoliittiset ratkaisut tai etenkin lähestyvät valtiolliset vaalit. Korkeasuhdanteen aikana ja vaalien lähestyessä hallituksilla ei juurikaan ole talouspoliittisia mahdollisuuksia tiukentaa talouskuria, vaikka suhdannekehitys sitä edellyttäisikin. Poliitikot pitävät vaalivoittoa tavoiteltavampana kuin talouden järkevää hoitoa ja vaalitappiota. Sellaista oppositiota, joka ei tarttuisi tilaisuuteen ja arvostelisi tiukkaa talouspolitiikkaa, ei liene olemassa. Jos vaalit järjestettäisiin aina matalasuhdanteen aikana, olisi talouden kannalta paras politiikka myös poliittisesti toivottavaa. Todellisuus on kuitenkin toisenlainen. Nyt kun useiden jäsenvaltioiden talousarvio on tasapainossa tai jopa ylijäämäinen, voi verotuksen keventäminen olla yleisestä taloudellisesta tilanteesta riippumatta vaalien alla poliittisesti houkuttelevaa. Tämän vuoksi ministerineuvoston tulee antaa vahvoja viestejä siitä, mikä kussakin tilanteessa on toivottavaa poliittista kehitystä.

9.2. Eurooppa-neuvoston Lissabonin-kokouksen jälkeen komissio julkaisi joukon talouspoliittisia sääntöjä, jotka voisivat tulla kysymykseen nykyisessä taloudellisessa tilanteessa. Tätä ennen on keskusteltu pitkään ja ahkerasti veronalennuksien tarpeellisuudesta. Julkaisemissaan säännöissä komissio toteaa, ettei talouden nykytilanne ole ehkä kaikkein sopivin kyseisiä muutoksia ajatellen ja että mikäli veronalennuksia tästä huolimatta suunnitellaan, on suuntaviivoja noudatettava. Nykyisen suotuisan suhdanteen aikana taloudet tuskin kuitenkaan kestävät huomattavaa elvytystä ilman että inflaatio kiihtyy. Nykytilanteessa on paikallaan edistää pitkän aikavälin tavoitetta kasvattaa valtion varoja, jotta talouden elvyttäminen on epäsuotuisamman suhdanteen vallitessa mahdollista. Myös toisenlaisessa taloudellisessa tilanteessa tulisi erityisesti tuloveron alentamista tarkastella valtionvelan ja tulevan väestökehityksen kannalta. Tällaiset verotuksen muutokset ovat mahdollisia vain jos myös sosiaaliturvajärjestelmää uudistetaan. Tämä on komission julkistaloutta koskevassa katsauksessaan esittämä näkemys. Tätä kirjoitettaessa neuvosto ei ole vielä virallisesti käsitellyt kyseistä komission katsausta.

10. Koordinoinnin suuntaviivat

10.1. Talouspolitiikan koordinoinnin laajentamiseen on siis useita syitä ja valittaville koordinointimenetelmille tarvitaan perustaksi yhteiset periaatteet. TSK katsoo, että koordinoinnin olisi noudatettava seuraavaa suuntausta:

10.2. Tärkeää on ensinnäkin tavoite, eli pyritäänkö talouden hillitsemiseen vai elvyttämiseen, eivät niinkään toteutettavat toimet. Samassa suhdannekehityksen vaiheessa voi jossain maassa tietty valtion tuloihin vaikuttava päätös olla sekä taloudellisesti että poliittisesti järkevä, kun taas toisessa maassa vaikutukseltaan päinvastainen päätös voi olla oikea. Mikäli molemmissa maissa halutaan alentaa veroja, voi toisessa niistä olla tuloveron alentaminen järkevää ja toisessa puolestaan arvonlisäveron keventäminen. Tavoitteiden suuntaus on siis ensisijaista verrattuna toteutettaviin toimiin.

10.3. Tavoitteen lisäksi myös toimenpiteitä on harkittava yhteisesti ennen konkreettisiin toimiin ryhtymistä. On mietittävä, miten laajasti eri toimet vaikuttavat eri jäsenvaltioissa. Riippuu suhdannekehityksen kulloisestakin täsmällisestä vaiheesta, valitaanko toimia, joilla on toisissa jäsenvaltioissa huomattava tai vain vähäinen vaikutus. Mikäli useimmissa maissa tilanne on sama, on valittava koordinoidusti toimia, joilla on myös huomattava vaikutus muihin jäsenvaltioihin. Esim. arvonlisäveron muutos voi tällöin olla muita tehokkaampi keino, koska se vaikuttaa suoraan yksityiseen kulutukseen (vaikuttamalla käytettävissä oleviin tuloihin) ja siten myös tuontiin. Useimpien julkisten menojen muuttaminen toisaalta vaikuttaa pelkästään epäsuorasti ja edellistä vähemmän yksityiseen kulutukseen ja tuontiin. Jos sen sijaan ainoastaan yhden maan suhdannekehitys poikkeaa muiden maiden kehityksestä, voidaan näin ollen esim. puuttua kuluihin, jotka vaikuttavat muihin maihin ainoastaan rajallisesti.

10.4. Kolmanneksi tulee toteutettavista toimenpiteistä päättäminen näiden pohdintojen jälkeen jättää jäsenvaltioiden itsensä päätettäväksi. Yhteisten päätösten ulkopuolelle jättäytymisen ei kuitenkaan tarvitse merkitä luopumista yhteisistä keskusteluista ministerineuvostossa. Yhteisten päätösten tulee sitä vastoin olla yhteensovitetun talouspolitiikan käytännön muotoilun ydin. Koska yhteensovittamisen muodollistaminen perustamissopimusta täydentämällä on poliittisesti huomattavan vaikeaa, on siitä voitava päättää nykyisten rakenteiden puitteissa. Muotoseikoilla ei ole yhteensovittamisen käytännön sisällön kannalta suurta merkitystä. Lisäksi on kerättävä tietoja eri toimien tehokkuudesta suhdannekehityksen eri vaiheissa, ja myös ministerineuvoston on keskusteluissaan otettava oppia eri maissa saaduista myönteisistä ja kielteisistä kokemuksista.

10.4.1. Näin ollen on olennaista huomata, ettei yhdelle maalle tehokas väline välttämättä päde kaikkialla. Esimerkiksi elinkeinoelämän taloudellinen rakenne, sosiaalisen hyvinvoinnin laajuus ja koostumus sekä taloudellisen epätasa-arvon määrä ovat tekijöitä, joiden vuoksi tietty toimenpide on tehokas tietyssä ympäristössä, muttei välttämättä yleisesti.

10.5. Keskeisessä asemassa ovat neljänneksi vaikutukset vallitsevaan todelliseen suhdanteeseen, koska talouspolitiikan koordinoinnin tulee vahvistaa talous- ja rahapolitiikan yhteisvaikutusta vakauteen, kasvuun ja työllisyyteen. Koska säännöt koskevat talouspolitiikan vuosittaista koordinointia, niihin ei pidä ensisijaisesti sisällyttää sitä, miten laajasti talousjärjestelmiä halutaan yhtenäistää muista syistä. Muita syitä voisivat olla vero- ja kulutaso sekä verojen ja eri maksujen välinen jakauma. Niitä koskevat muutokset kuuluvat siis komitean suositteleman pysyvän koordinoinnin piiriin ainoastaan mikäli niillä on suora vaikutus vallitsevaan suhdannepolitiikkaan.

10.6. Tällaisia yhteyksiä esiintyy. Mikäli esim. arvonlisäverotuksessa ilmeneviä eroja ja siten alv-petosten mahdollisuutta halutaan pienentää, voidaan tavoitteen saavuttamiseksi hyödyntää maiden suhdannekehityksessä esiintyviä eroja. Maassa, jossa muista poiketen vallitsee korkeasuhdanne ja jossa arvonlisävero on keskimääräistä alempi, tulee veroa korottaa. Yksin matalasuhdanteesta kärsivässä korkean arvonlisäveron maassa tulee vastaavasti tarttua tilaisuuteen ja alentaa veroa. Tämä ja muut esimerkit osoittavat, että talouspolitiikan yhteensovittaminen voi pitkällä aikavälillä vaikuttaa jopa kokonaistaloudelliseen koordinointiin ja siten vähentää eroja, jotka osaltaan voivat aiheuttaa ongelmia sisämarkkinoilla.

10.6.1. Eräs ala, jolla taloudellisen tilanteen eroja tulee erityisesti hyödyntää maiden välisten erojen tasoittamiseksi, ovat verot, joiden perusteet on helppo siirtää maasta toiseen. Maassa, jossa vallitsee poikkeuksellisen voimakas korkeasuhdanne, mutta jossa verotus pääomatulon, yritysvoittojen ja jopa ympäristön kannalta vaarallisen toiminnan osalta on alhainen, tulee tilanne hyödyntää verotukseen liittyvien eroavuuksien korjaamiseksi. Vastaavasti maassa, jossa mainitut verot ovat suhteellisen korkeita ja jossa vallitsee matalasuhdanne, tulee tarttua tilaisuuteen ja alentaa veroja. Esimerkin kaltaisen politiikanmuutoksen myönteisenä sivuvaikutuksena tulevaisuudessa on kilpailuaseman ja suhdannevaihtelujen yhdenmukaistuminen.

10.7. Lopuksi on paikallaan vielä kerran korostaa, että talouspolitiikan yhteensovittamista koskevat pohdinnat edellyttävät hyvinä aikoina malttia. Ilman sitä olisimme nyt 1990-luvun tilanteessa, jossa matalasuhdanteessa ei voitu panostaa voimakkaasti laman torjuntaan, koska samanaikaisesti oli terveytettävä julkistaloutta. Maltillisuudellakin pitää kuitenkin olla rajansa. Korkeasuhdanteen aikana tarjoutuvat kasvumahdollisuudet on hyödynnettävä mutta on saavutettava tasapaino kasvunvaran hyödyntämisen ja inflaatiopaineita aiheuttavien pullokaulojen muodostumisen välillä.

10.8. Edellä esitetyn analyysin ja annettujen suositusten perusteella komitea kehottaa talouspolitiikan toimijoita, eli hallituksia, Euroopan keskuspankkia, komissiota ja työmarkkinaosapuolia kehittämään talouspolitiikan koordinointia Euroopan unionissa siten, että talous- ja rahaliiton luomia suotuisia edellytyksiä voidaan hyödyntää täysin mitoin kasvun ja työllisyyden parantamiseksi.

Bryssel 1. maaliskuuta 2001.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) EYVL C 157, 25.5.1998, s. 65.

(2) EYVL C 117, 26.4.2000, s. 23.

(3) EYVL C 140, 18.5.2000, s. 44.

(4) EYVL C 284, 14.9.1998, s. 60.

(5) EYVL C 117, 26.4.2000, s. 23.

(6) EYVL C 140, 18.5.2000, s. 44.

(7) Rakennepolitiikkaa koskeva Cardiffin prosessi, työllisyyspolitiikkaa koskeva Luxemburgin prosessi ja makrotaloudellista vuoropuhelua koskeva Kölnin prosessi.

(8) EYVL C 209, 22.7.1999, s. 53.

(9) EYVL C 368, 20.12.1999, s. 87.

(10) Sopimus koostuu virallisesti Amsterdamissa kesäkuussa 1997 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätöksestä, asetuksesta julkisyhteisöjen rahoitusaseman valvonnan sekä talouspolitiikan valvonnan yhteensovittamisen tehostamisesta (1466/97) ja liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä annetusta asetuksesta (1467/97).

(11) Perustamissopimuksen 105 artikla: "EKPJ:n ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta. EKPJ tukee yleistä talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saavuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta."

(12) Euroopan keskuspankkijärjestelmä.

(13) Ks. myös TSK:n lausunto aiheesta "Emun haasteet rahoitusmarkkinoille", EYVL C 367, 20.12.2000.

(14) Työväenliikkeen talousneuvosto.

(15) Perustamissopimuksen 100 artiklan 2 kohta: "Jos poikkeukselliset tapahtumat, joihin jäsenvaltio ei voi vaikuttaa, ovat aiheuttaneet tuolle jäsenvaltiolle vaikeuksia tai vakavasti uhkaavat aiheuttaa sille suuria vaikeuksia, neuvosto voi yksimielisesti komission ehdotuksesta tietyin edellytyksin myöntää kyseiselle jäsenvaltiolle yhteisön taloudellista apua."

(16) EYVL C 368, 20.12.1999.