Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta: - "Ehdotus neuvoston asetus (EY) annettu vilja-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (ETY) N:o 1766/92 muuttamisesta ja tavallisen vehnän, rukiin, ohran, maissin ja durumvehnän vakiolaadusta annetun asetuksen (ETY) N:o 2731/75 kumoamisesta", ja - "Ehdotus neuvoston asetus (EY) N:o annettu tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille"



Virallinen lehti nro C 284 , 14/09/1998 s. 0055



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta: "Ehdotus neuvoston asetus (EY) annettu vilja-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (ETY) N:o 1766/92 muuttamisesta ja tavallisen vehnän, rukiin, ohran, maissin ja durumvehnän vakiolaadusta annetun asetuksen (ETY) N:o 2731/75 kumoamisesta", ja "Ehdotus neuvoston asetus (EY) N:o annettu tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille" () (98/C 284/11) Neuvosto päätti 4. kesäkuuta 1998 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 43 ja 198 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainituista ehdotuksista. Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 16. kesäkuuta 1998. Esittelijä oli Jean-Paul Bastian. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 1. ja 2. heinäkuuta pitämässään 356. täysistunnossa (heinäkuun 1. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 98 ääntä puolesta, 33 vastaan, ja 15 pidättyi äänestämästä. 1. Yleistä 1.1. Komitea muistuttaa peltokasvien (viljojen, öljy- ja valkuaiskasvien) tärkeydestä ja niiden strategisesta luonteesta unionin kannalta. Liitteessä 1 annetut selvitykset kuvaavat hyvin tilannetta. 1.2. Komitea katsoo, että unionin tulee jatkaa ponnistelujaan tämän alan sisämarkkinoiden takaisin valtaamiseksi (erityisesti eläinravinnon suhteen), perustaa elintarvikevarasto sekä kehittää strateginen suunnitelma maailmanmarkkinoiden tarjoamien mahdollisuuksien hyödyntämiseksi. Näitä mahdollisuuksia luovat mm.: maailman väestön kasvu; ostovoiman kasvu (myös kehitysmaissa); lihan kysynnän kasvu maailmanmarkkinoilla (etenkin Kaakkois-Aasiassa), mikä puolestaan aiheuttaa viljan sekä öljy- ja valkuaiskasvien kysynnän kasvua. 1.2.1. Komitea on kuitenkin tietoinen velvoitteista, joita Marrakechissa vuonna 1994 allekirjoitettu Uruguayn neuvottelukierroksen tuloksena syntynyt maataloussopimus asettaa eurooppalaiselle peltokasvialalle ja erityisesti yhteisön viljanviennille. Se ymmärtää myös, että Maailman kauppajärjestön WTO:n seuraavat monenkeskiset maatalousneuvottelut saattavat huomattavasti tiukentaa kyseisiä velvoitteita (tullien alentaminen edelleen ja/tai tariffikiintiöiden laajentaminen, subventoidun viennin vähentäminen, tuotantoon kytketyn yhteisötuen vähentäminen jne.). Neuvottelut käydään yhteisön maatalouden kannalta ratkaisevaan aikaan, sillä se joutuu jo muutenkin sopeutumaan Marrakechin sopimuksen aiheuttamiin vaikutuksiin sekä valmistautumaan Keski- ja Itä-Euroopan maiden liittymiseen unionin jäseniksi. 1.3. Komitea on yleisesti ottaen sitä mieltä, että yhteisen markkinajärjestelyn uudistus vilja-alalla ja tiettyjen peltokasvien viljelijöitä koskevan tukijärjestelmän muutos ovat tarpeellisia, jotta kyseisillä viljelijöillä on mahdollisuus sopeutua kansainvälisen talouden uusiin olosuhteisiin. 1.3.1. Komitea katsoo komitean Agenda 2000:n maatalousnäkökohdista antaman lausunnon (kohta 3.1.3) () tapaan, että unionin tulee edistää omaa maatalouden kehittämismalliaan ja puolustaa sitä seuraavissa kansainvälisissä neuvotteluissa. Komitean mielestä unionin tulee näin ollen seuraavassa YMP:n uudistuksessa ilmaista halukkuutensa noudattaa näitä kansainvälisiä sitoumuksia luopumatta kuitenkaan oman tuotantonsa sekä maatalouspoliittisten välineidensä erityispiirteistä. 1.4. Komitea korostaa, että seuraavat WTO-neuvottelut eivät jää viimeisiksi. On muistettava, että WTO:n perustaminen lopetti neuvottelukierrokset (rounds). Kansainväliset kauppaneuvottelut ovat vastedes pysyviä. Toisaalta on myös varmaa, että laajentuminen Keski- ja Itä-Euroopan maihin pakottaa unionin tarkastelemaan uudelleen kansainvälisiä sitoumuksiaan. 1.4.1. YMP:n seuraavassa uudistuksessa tulee siis ennen kaikkea ottaa huomioon unionin omat intressit ja määräajat, jotka sisältyvät kaudeksi 2000 2006 määriteltyyn YMP:aan. Unionin on esimerkiksi aihetta puolustaa omaa käsitystään tukien eriyttämisestä tai olla hyväksymättä vientitukien täydellistä purkamista, kuten komiteakin korostaa Agenda 2000:n maatalousnäkökohdista antamassaan lausunnossa (kohdassa 3.1.4). 1.4.2. Unionin tulisi neuvotella kyseisen ajanjakson kattavat kansainväliset sitoumuksensa vuonna 2000 päätettävän uudistuksen pohjalta, jotta se ei joutuisi suorittamaan maksuja kahteen kertaan. Komitea katsoo, että tällaista aktiivista asennetta tulisi noudattaa seuraavissa neuvotteluissa yhtä lailla viljojen ja öljy- ja valkuaiskasvien kuin unionin muidenkin tuotantoalojen, erityisesti naudanliha- ja maitoalan kohdalla. 1.5. Peltokasvialan osalta komitea katsoo, että eurooppalaisen maatalousmallin vahvistaminen edellyttää pääasiassa: sellaisen aktiivisen yhteisen markkinajärjestelyn säilyttämistä, joka suojelee asianomaisia maanviljelijöitä ja jonka avulla voidaan taata markkinoiden tasapaino, hintojen vakaus sekä tuotteiden määrän ja laadun vakaus sisämarkkinoilla (mikä on erityisen tärkeää tuotantoprosessin loppuvaiheen elintarviketeollisuudelle); sekä unionin läsnäoloa maailmanmarkkinoilla; tasapainon säilyttämistä kasvinviljelyssä antamalla asianmukaista tukea niiden kasvien viljelylle, joita joudutaan tuomaan unioniin; ympäristön kunnioittamista; tuottajien tulotason säilyttämistä. 1.5.1. Komitea pelkää luettelon viimeiseen kohtaan liittyen komission ehdotusten kumulatiivista vaikutusta: virallisten hintojen lasku, osittainen korvaus, ylärajojen asettaminen, tukien muuttaminen jäsenvaltioissa ja tukien kytkeminen työllisyys- ja ympäristökysymyksiin. Päinvastoin kuin komissio komitea ei näissä olosuhteissa pelkää, että viljan ja öljy- ja valkuaiskasvien viljelijöille maksetaan liikaa korvauksia, ja se esittää, että virallisten hintojen lasku korvataan kokonaisuudessaan. 1.5.2. Komitean mielestä unionin pitäisi päinvastoin "syventää" vuonna 1992 perustettua korvausjärjestelmää. Komitea katsoo, että unionin tulee korvata kokonaisuudessaan uusi peltokasvialan kohdalla päätettävä hinnanalennus. 1.5.3. Toisaalta komitea varoittaa komissiota siitä, että tukijärjestelmien tarkistukset jäsenvaltioissa ja tukien kytkeminen työllisyys- ja ympäristökysymyksiin saattavat johtaa YMP:n hallinnoinnin siirtymiseen takaisin jäsenvaltioihin. 2. Alakohtaiset huomiot 2.1. Vilja-ala 2.1.1. Komitea on yhtä mieltä komission kanssa siitä, että eurooppalaisen viljan kilpailukyky tulee taata myös maailmanmarkkinoilla etenkin hintojen kautta. Komitea katsoo, että unionin tulee huolehtia tuotteiden saatavuudesta omilla markkinoillaan samalla kun se säilyttää tärkeän asemansa vilja-alan laajentuvilla maailmanmarkkinoilla. 2.1.2. Komitea katsoo, että tilanteessa, jossa vientitukia vähennetään, unionin virallisten hintojen (jotka ovat usein perustana määriteltäessä sisämarkkinoiden hintoja) ja maailmanmarkkinahintojen välinen ero ei pitkällä aikavälillä saa olla liian suuri. 2.1.3. Komitea katsoo kuitenkin, että vilja-alan yhteisen markkinajärjestelyn (YMJ) tehtävä ei ole toimia pelkästään unionin "vientikoneistona". Markkinoita säätelevän tehtävän lisäksi YMJ:n tarkoituksena on suojella tuottajia maailmanmarkkinahintojen vaihteluilta (vilja-alalla heilahtelu on erittäin suurta) sekä taata heidän tulojensa vakaus. Komitea muistuttaa, että vahva ja aktiivinen YMJ auttaa säilyttämään unionin viljanviljelytilat, jotka ovat kooltaan useimmiten keskikokoisia. 2.1.4. Komitea katsoo Agenda 2000:n maatalousnäkökohdista antamansa lausunnon (kohdan 3.1.3) mukaisesti, että interventiohintaa ei viljojen kohdalla tarvitse laskea 20 %, jotta niiden kilpailukyky maailmanmarkkinoilla paranisi ja vientitukea tarvittaisiin mahdollisimman vähän. Unionin tulee myös edelleen suojata tuottajia maailmanmarkkinahintojen vaihteluilta. 2.1.5. Komitea katsoo, että interventiohintaa tulisi laskea vain sen verran kuin on välttämätöntä sen tuomiseksi maailmanmarkkinoilla viimeisten vuosien aikana suuntauksena olleelle tasolle (ks. liite 2). 2.1.6. Maissin kohdalla komitea ei pidä hyväksyttävänä komission ehdotusta, jonka mukaan poistettaisiin kaikenlainen erottelu ("maissin perusviljelyala") laskettaessa alueellisia satoja, joiden perusteella korvaukset lasketaan (). Komitea pitää valitettavana, että komissio ei ota huomioon maissinviljelyn erityispiirteitä. Se toivoo jäsenvaltioiden säilyttävän jouston määritellessään maissisatoja, jotta pystyttäisiin säilyttämään tuotantoalojen välinen tasapaino ja varmistamaan toimitukset jalostuslaitoksiin (etenkin tärkkelystehtaisiin). 2.1.7. Komitea panee toisaalta merkille, että komissio suosittelee vientimaksujen säilyttämistä, jotta voitaisiin taata, että eurooppalaiset kuluttajat saavat tuotteet sisämarkkinoilta edullisempaan hintaan, kun maailmanmarkkinahinnat ovat sisämarkkinoiden hintoja korkeammat. Päätös vientimaksujen soveltamisesta jätettäisiin komission harkinnan varaan. Komitea katsoo, että sen mukaisesti, mitä komissio on esittänyt markkinoiden vapauttamisesta, jolla yritetään nimenomaan kannustaa viljelijöitä hyödyntämään maailmanmarkkinoiden tarjoamia mahdollisuuksia, vientimaksujen soveltamisen tulee rajoittua tilanteisiin, joissa maailmanmarkkinahinnat nousevat voimakkaasti. Niinpä komitea ehdottaa, että vientimaksujen käytölle asetetaan kynnys, joka on sitä korkeampi mitä matalampi uudistetun YMJ:n turvaverkko on. 2.1.8. Komitea korostaa samoin, että uuden, vapaamman YMJ:n mukaisesti vientitodistus tulisi myöntää automaattisesti silloin kuin vienti tapahtuu ilman vientitukia. 2.2. Öljykasvit 2.2.1. Komissio ehdottaa öljykasvien tuen tuomista samalle tasolle viljojen tuen kanssa. Korvaus olisi 66 ecua tonnilta, eli 30 % nykyistä alhaisempi. Poistamalla öljykasvien erityistuen komissio pyrkii ennen kaikkea vapauttamaan unionin Blair House -sopimuksen asettamista (tuotanto- ja pinta-ala-) velvoitteista. 2.2.2. Lausunnossaan Agenda 2000:n maatalousnäkökohdista komitea tähdentää, että se odotti voimakasta taantumista Euroopan öljykasvien viljelyalassa, toisin sanoen unionin omavaraisuuden merkittävää laskua öljy- ja valkuaiskasvien alalla. Komitea korostaa uudelleen, että tätä ei voida hyväksyä tilanteessa, jossa unioni tuottaa enää 25 % valkuais- ja öljykasvivalkuaisten tarpeestaan. 2.2.3. Komitea ei hyväksy komission ehdotusta, joka johtaisi automaattisesti vehnänviljelyn suosimiseen öljykasvien kustannuksella, jos näille maksetaan samansuuruisia palkkioita. Sen mielestä valkuaiskasvien tuotannolle on unionissa annettava etusija, mikä edellyttäisi niiden kilpailukyvyn parantamista muihin peltokasveihin nähden. 2.2.4. Komitea katsoo myös, että komission kunnioitettava pyrkimys vapautua Blair House -sopimuksen velvoitteista saattaisi paradoksaalisesti johtaa Euroopan viljelyalojen laskemiseen alle niiden tasojen, jotka neuvoteltiin Yhdysvaltojen kanssa vuonna 1993. Tästä seuraisi eurooppalaisten tuottajien kannalta epäedullinen markkinatilanne. Tilannetta ei voi hyväksyä senkään takia, että Yhdysvallat säilytti Fair Act -sopimuksen avulla öljykasvien hintatakuun ja perusti "joustavuussopimuksen" kautta tälle tuotannolle erityistuen, jota ei aikaisemmin ollut olemassa. Komitean mielestä olisi strateginen virhe purkaa unionin öljykasvien tukijärjestelmä, kun Yhdysvaltojen vaatima tukien eriyttäminen tarkoittaisi todellisuudessa sen omien tukien vahvistumista. 2.2.5. Komitea muistuttaa, että öljykasveja tuotetaan jo maailmanmarkkinahintaan (niihin ei sovelleta interventiohintoja), joten ne eivät ole seuraavien kansainvälisten neuvottelujen kohteena. Komitean mielestä ei ole mitään kiirettä tai pätevää syytä uudistaa kyseistä alaa ennen vuotta 2006.2.2.6. Alan todellinen haaste on unionin laajeneminen Keski- ja Itä-Euroopan maihin, jotka voivat olla merkittäviä öljykasvien tuottajamaita. 2.2.7. Komitea suosittaa, että unionin tuki öljykasveille asetetaan samalle tasolle viljojen kanssa vasta siirtymäkauden jälkeen. Unioni voisi siten seuraavissa kansainvälisissä neuvotteluissa ilmoittaa Yhdysvalloille aikomuksestaan vapauttaa itsensä Blair House -sopimuksesta ja saada takeet siitä, että Yhdysvallat ei vastusta yhteisön uutta järjestelmää, jos siitä seuraa viljelyalojen kasvu. Tällainen lähestymistapa vaikuttaa komiteasta juridisesti varmemmalta kuin nykyinen lähestymistapa, jonka mukaan komissio ajattelee voivansa kumota Blair House -sopimuksen yksipuolisella eurooppalaisella päätöksellä. 2.2.8. Komitea on tietoinen siitä, että unionin tulisi seuraavia kansainvälisiä neuvotteluja silmällä pitäen edelleen eriyttää tuotantotukiaan. Se ehdottaakin, että kun viljojen hinnanalennuksesta on päätetty ja kun tiedetään peruskorvauksen määrä (komission nykyisessä ehdotuksessa 66 ecua), öljykasveille määrätään lisätuki. Lisätuen tulee vastata nykyisen tuen (94,24 ecua tonnilta) ja tulevan peruskorvauksen erotusta. () 2.2.9. Komitea on valmis perehtymään mihin tahansa komission vaihtoehtoiseen suunnitelmaan vapauttaa unioni Blair House -sopimuksen velvoitteista vuodesta 2000 alkaen ja säilyttää samalla öljykasvien viljelyalat (vuoroviljelypalkkio maatalouden ympäristöohjelmien puitteissa, alijäämäisten kasvien palkkio jne.). 2.3. Valkuaiskasvit 2.3.1. Jotta lähestymistapa on yhtenäinen kaikkien unionissa viljeltävien valkuaiskasvien kohdalla, komitea ehdottaa, että valkuaiskasveille maksettava lisätuki lasketaan samalla menetelmällä, jota se suosittelee öljykasvien kohdalla. Komission ehdottama 6,5 ecun lisätuki tonnilta (eli 6 ecun lasku verrattuna nykyiseen tukeen, joka on 78,49 ecua tonnilta) on komitean mielestä riittämätön säilyttämään valkuaiskasvien kilpailukyky viljoihin nähden. 2.3.2. Komitea pyytää komissiota myös tekemään ehdotuksia uuden valkuaisia koskevan suunnitelman valmistelemiseksi unionissa, jotta voidaan turvata ympäristönsuojeluun myönteisesti vaikuttavan viljelyn jatkuminen. 2.4. Durumvehnä 2.4.1. Komissio ehdottaa, että jatketaan nykyistä, lokakuussa 1997 tehdyn durumvehnää koskevan YMJ-uudistuksen mukaista järjestelmää. Interventiohinnan 20 %:n alennus koskisi durumvehnää, jolle maksettaisiin peruskorvauksen (66 ecua tonnilta) lisäksi ja vahvistettujen enimmäisalojen puitteissa edelleen lisätukea 344,5 ecua hehtaarilta (tai mahdollisesti erityistukea 138,9 ecua hehtaarilta kyseessä olevista tuotantoalueista riippuen). 2.4.2. Komitea vastustaa durumvehnän interventiohinnan alentamista. 2.4.3. Interventiohinnan alentaminen heikentäisi rajasuojaa () ja suosisi eurooppalaisen laatuvehnänviljelyn kustannuksella laatuvehnän tuontia sellaisista yhteisön ulkopuolisista maista, jotka ovat tällä markkina-alalla kilpailukykyisempiä (Kanada, Yhdysvallat jne.). Unioni ei durumvehnän interventiohintaa alentamalla pysty kuitenkaan kasvattamaan vientiään maailmanmarkkinoille. Komitea ei näissä olosuhteissa näe syytä durumvehnän interventiohinnan alentamiseen. 2.5. Perunatärkkelys 2.5.1. Perunatärkkelykseen sovellettava järjestely liittyy teknisesti vilja-alan YMJ:yyn. Komissio ehdottaa tärkkelyksen valmistamiseen viljeltävän perunan vähimmäishinnan mukauttamista viljojen hinnanalennukseen. 2.5.2. Komitea katsoo ehdotuksen olevan teknisesti oikeutettu. Se korostaa kuitenkin alaan sovellettavien järjestelyjen erityisluonnetta, sillä perunatärkkelyksen tuotannossa sovelletaan kiintiöitä. Jos hintoja lasketaan, ja se korvataan vain osittain, tuottajilla ei ole mahdollisuutta vakauttaa tulojaan tuotantomäärää lisäämällä. Komitea katsoo sen vuoksi, että hinnanalennus tulee tällä tuotannonalalla korvata kokonaan. 3. Muut huomiot 3.1. Kesannointi 3.1.1. Mikäli hintoja lasketaan siten, että viljojen interventiohinta lähenee maailmanmarkkinoilla suuntauksena ollutta tasoa, komitea suhtautuu myönteisesti komission ehdotukseen pitää pakkokesannoinnin perustaso nollassa. Komitea katsoo komission tapaan, että unionin ei tulisi jättää käyttämättä mahdollisuutta soveltaa pakkokesannointia, joka on tehokas tuotannon ja markkinoiden hallintaväline. () 3.1.2. Komitea suhtautuu myönteisesti vähimmäistason asettamiseen vapaaehtoiselle kesannoinnille ja mahdollisuuteen soveltaa monivuotista, korkeintaan viiden vuoden pituista kesannointia. Komission ehdottama 10 prosentin taso vaikuttaa kuitenkin liian korkealta. Jäsenvaltiot voivat vahvistaa vapaaehtoiselle kesannoinnille omat enimmäismääränsä, ja komitean mielestä myös vähimmäismäärän vahvistamisessa tulisi noudattaa läheisyysperiaatetta. 3.2. Kuukausikorvausjärjestelmän lakkauttaminen ja maksukauden siirto 3.2.1. Komitea toteaa, että kuukausikorvausten lakkauttaminen yhdistettynä korvausten maksupäivän siirtoon johtaa 6 7 pistettä suurempaan hinnanalennukseen kuin mitä komissio ilmoittaa. Korvauksiin ei myöskään tehdä inflaatiotarkistuksia. Tuottajien ansioita uhkaa lisäksi se, että komissio ei ota huomioon näiden kahden ehdotuksen vaikutusta ehdottamiensa osittaisten korvausten laskelmassa. 3.2.2. Komitea vastustaa jyrkästi näitä kahta ehdotusta. 3.2.3. Kuukausikorvaukset ovat tuottajille ja (osuustoiminnallisille tai yksityisille) varastoijille ennen tuotteiden myyntiä myönnettäviä korvauksia. Komitea katsoo niiden helpottavan sisämarkkinoiden ohjausta toimitusten säännöllisyyden ansiosta. Ne ovat hyödyllinen hintojen vakautusmekanismi koko markkinointivuoden ajan ja tuottajien ansioiden tae. Komitea ehdottaa tästä syystä kuukausikorvausjärjestelmän säilyttämistä. 3.2.4. Komitea katsoo myös, että korvausten maksamista tuottajille ei tulisi siirtää myöhemmäksi. Maksukausi on tällä hetkellä 15. lokakuuta 31. joulukuuta. Komissio ehdottaa sen siirtämistä 1. tammikuuta 31. maaliskuuta väliselle ajalle, sillä se katsoo, että liian varhaiset maksut eivät kannusta maanviljelijöitä tuomaan satoaan markkinoille heti markkinointivuoden alussa. Komitea on eri mieltä tämän näkemyksen kanssa ja katsoo, että suorien tukien maksun siirto ainoastaan horjuttaisi useiden tuottajien taloutta. 3.2.5. Ennen vuoden 1992 uudistusta tuottajat saivat koko satonsa tuoton myynnin yhteydessä heinäkuun vaiheilla. YMP:n uudistus aiheutti poikkeaman, kun korvausten maksu siirrettiin lokakuuhun. Komitea katsoo, että unioni ei voi vaatia tuottajia suostumaan uusiin taloudellisiin rasituksiin. 3.2.6. Komitea huomioi komission perustelut, joiden mukaan korvausten maksu lokakuussa aiheuttaa häiriötä viljantoimituksissa, ja ehdottaa sen sijaan taloudenhoidon kannalta neutraalimpaa ratkaisua. Komitean ehdotuksen mukaan tuottajille maksettaisiin 50 %:n ennakko pinta-alailmoituksen vahvistamisen yhteydessä, jolloin jäännös voitaisiin maksaa aikaisintaan seuraavasta tammikuusta lähtien. Samalla olisi kuitenkin huolehdittava siitä, että korvausmenetelmää ei monimutkaisteta. 3.3. Viljely muihin kuin elintarviketarkoituksiin 3.3.1. Kauden 1995 1996 aikana unionissa viljeltiin yli miljoonan hehtaarin kesantoalalla uusiutuvia raaka-aineita muihin kuin elintarviketarkoituksiin (etenkin öljykasveja ja viljoja). Kautena 1997 1998 tähän tarkoitukseen käytetty pinta-ala oli enää 470 000 hehtaaria, josta noin 385 000 hehtaarilla viljeltiin rapsia ja auringonkukkaa. 3.3.2. Kilpailukyvyn varmistamiseksi nämä sektorit tukeutuvat pitkälti tuottajille toistaiseksi tarjottuun mahdollisuuteen harjoittaa teollista kesannointia asetuksen (EY) N:o 334/93 mukaisesti, toisin sanoen käyttää kesantomaita viljelläkseen kasveja teollisiin tarpeisiin. 3.3.3. Komitean mukaan tämä tasapaino epäilemättä horjuu, jos pakollisen kesannoinnin taso lasketaan 0 %:iin. Sitä hämmästyttää, ettei komissio tee mitään ehdotusta maataloustuotteiden käytön kehittämiseksi muihin kuin elintarviketarkoituksiin seuraavan uudistuksen puitteissa. 3.3.4. Komitea muistuttaa tarpeesta varmistaa näiden tuotteiden toimitukset niitä hyödyntävälle teollisuudelle (diesteri, kemia jne.). Se ehdottaakin erityisen ohjelman laatimista muihin kuin elintarviketarkoituksiin viljeltäviä kasveja varten. Suunnitelma voisi sisältää suoria ja erityistukia, joita sovellettaisiin, kunnes unioni on laatinut tarvittavat verotussäännökset alan tulevaisuuden turvaamiseksi. 3.3.5. Ottamatta kantaa erityissuunnitelmaan, joka näillä näkymin hyväksyttäneen Agenda 2000:n puitteissa komitea suosittelee, että ryhdytään viipymättä toimenpiteisiin muuksi kuin elintarvikkeiksi tarkoitetun tuotannon aseman parantamiseksi, jotta voidaan lopettaa tällaiseen tuotantoon käytettyjen alojen huolestuttava pieneneminen sekä turvata teollisuuden raaka-ainetarpeet. Bryssel 1. heinäkuuta 1998. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS () EYVL C 170, 4.6.1998, s. 1 4. () EYVL C 73, 9.3.1998, s. 71. () Pinta-alatuen laskemiseksi olisi suunniteltu peruskorvaus (esim. 66 ecua tonnilta) kerrottava kyseiselle alueelle määritellyllä viljojen keskisadolla (alueella tarkoitetaan kyseisen jäsenvaltion valinnan mukaan jäsenvaltiota taikka jäsenvaltiossa olevaa aluetta). () Tämä öljykasvien lisätuki tulee mukauttaa hinnanlaskuun, jotta otettaisiin huomioon viljanviljelijöiden saama, hinnanlaskuista johtuva ainoastaan osittainen korvaus (eli viljoille ja öljykasveille myönnettävän tuen erotuksen tulee pysyä suhteessa muuttumattomana nykytilanteeseen verrattuna). () Marrakechin maataloussopimuksessa asetettuun sääntöön perustuen. Kyseisen säännön mukaan tuontiviljalle asetettava tullitariffi voi olla korkeintaan 155 % interventiohinnasta. () Pakkokesannointi on myös ehtona viljelijän oikeudelle saada korvauksia, joita maksetaan peltokasvialan virallisten hintojen alenemisen johdosta. LIITE I talous-ja sosiaalikomitean lausuntoon Lukuja yhteisön viljan- ja öljy- ja valkuaiskasvien tuotannosta Viljoja ja öljy- ja valkuaiskasveja viljellään noin 30 %:lla unionin maanviljelyalasta. 1980- ja 1990 lukujen aikana tapahtunut voimakas kasvu Euroopan kasvinviljelyssä johtui suurimmaksi osaksi hehtaarituoton paranemisesta (esimerkiksi vuonna 1996 viljojen hehtaarituotto oli keskimäärin 5 400 kiloa). Viimeisen kymmenen vuoden aikana peltokasvisektorin merkittävin ilmiö on ollut öljykasvien viljelyyn käytetyn pinta-alan kaksinkertaistuminen unionissa (pinta-alaksi päätettiin Blair House -sopimuksessa 5,482 miljoonaa hehtaaria). Tästä huolimatta unionin tuotanto ei kyseisellä alalla vielä läheskään täytä tarvetta. Unioni on 87,7 miljoonan tonnin tuotannollaan (vuonna 1995) maailman suurin vehnän tuottaja ennen Yhdysvaltoja (unioni tuottaa 16 % ja Yhdysvallat 11 % maailman tuotannosta). Vuonna 1995 unioni tuotti 89,9 tonnia rehuviljaa (riisiä mukaan lukematta) eli 11 % maailman tuotannosta (unioni on toinen tuottaja Yhdysvaltojen jälkeen; maan 209 miljoonan tonnin tuotanto edustaa 26 %:a rehuviljojen tuotannosta maailmassa). Unioni, jonka omavaraisuusaste vehnän tuotannossa on 140 %, on vehnän maailmanmarkkinoiden tärkein tekijä. Unioni vei vuoden 1995/96 aikana 12,6 miljoonaa tonnia vehnää, mikä vastaa 14 %:a maailmankaupasta (Yhdysvaltojen osuus vehnän maailmankaupasta oli 37 %, Kanadan 19 %, Australian13 % ja Argentiinan 5 %). Unioni on rehuviljan nettotuoja, jos otetaan huomioon viljoja korvaavat tuotteet (produits de substitution aux céréales, PSC). Yhdysvallat hallitsee laajalti rehuviljojen maailmanmarkkinoita (70 %) huomattavan maissinvientinsä johdosta. Unioni on edustettuna näillä markkinoilla pääasiassa ohran viennin ansiosta (se oli Kanadan rinnalla kolmanneksi suurin viejä maailmassa vuonna 1995/96 edustaen 5 %:a maailman koko viennistä; suurin viejä oli Argentiina, jonka osuus oli 7 %, ja neljäntenä oli Australia 4 %:n osuudellaan). Lähde: Eurostat Euroopan yhteisöjen raportit 1995 ja 1997 "maatalouden yleistilasta Euroopan unionissa". LIITE II talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Vehnän maailmanmarkkinahinta