KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE Maatalouden geenivarat – säilyttämisestä kestävään käyttöön /* COM/2013/0838 final */





KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE Maatalouden geenivarat – säilyttämisestä kestävään käyttöön 1. Geenivarat luonnonpääoman tukipilarina ja elintarviketurvan perustana Maailman väkiluvun kasvaessa elintarviketurvasta on tullut äärimmäisen tärkeä haaste. Huomiota on kiinnitettävä siihen, kuinka varmistetaan elintarvikkeiden kestävä tarjonta ympäristö- ja ilmasto-olosuhteiden sekä tarpeiden alati muuttuessa. Maatalouden ekosysteemien tuottavuus, sopeutumiskyky ja sietokyky riippuvat muun muassa kasvatettujen eläinrotujen ja viljelykasvilajikkeiden geneettisen tarjonnan laajuudesta. Maatalouden geneettiseen monimuotoisuuteen liittyy lukuisia ympäristö- ja talousetuja, jotka ovat olennaisia kestävän maataloustuotannon kannalta, mutta tuottavat yhteiskunnallisia etuja myös laajemmin. Näihin etuihin kuuluvat muiden muassa vaihtelevat perinteiset maatalousmaisemat ja rikas kasvisto ja eläimistö, sillä aistinvaraisilta ominaisuuksiltaan laadukkaiden elintarvikkeiden ja maatalouselintarviketeollisuuden erityistarpeisiin vastaavien tuotteiden valmistaminen on erittäin tärkeää maatalousalan talouskehityksen uusien käsitteiden, kuten lyhyiden toimitusketjujen ja vaihtoehtoisen matkailun kannalta. Se liitetään myös paikallisten ja perinteisten käytäntöjen arvostuksen lisääntymiseen ja niiden kulttuuriperinnölliseen arvoon. Maatalouden geenivarojen säilyttäminen on pitkän aikavälin tarve, joka ei rajoitu pelkästään kansallisiin etuihin. Unionin valtion- ja hallitusten päämiehet päättivät[1] vuonna 2010 muun muassa pysäyttää biologisen monimuotoisuuden köyhtymisen vuoteen 2020 mennessä, ja unioni antoi biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen mukaisia sitoumuksia ja vakuutti vuonna 2011 hyväksytyssä luonnon monimuotoisuutta koskevassa EU:n strategiassa pyrkivänsä näiden sitoumusten täyttämiseen. Tässä kertomuksessa korostetaan maatalouden biologisen monimuotoisuuden tarjoamia mahdollisuuksia ja sen hyödyntämistä lukuisien Eurooppa 2020 ‑strategiassa mainittujen ympäristö- ja taloushaasteiden ja mahdollisuuksien kohtaamisessa. Tämän kertomuksen avulla komissio aikoo edetä Euroopan maatalouden geneettisen monimuotoisuuden säilyttämisessä aikaisempia kokemuksia hyödyntäen Tavoitteena on muistuttaa geenivarojen säilyttämisen ja kestävän käytön tarpeellisuudesta sekä varmistaa, että tavoite otetaan asianmukaisesti huomioon kehitettäessä asiaankuuluvia toimintalinjoja ja ohjelmia, esimerkiksi seuraavasti: · maaseudun kehittämispolitiikassa hyödyntämällä käytännön viljelyyn keskittyviä maatalouden ympäristötoimenpiteitä ja eurooppalaista innovaatiokumppanuutta käytännön tarpeiden ja tutkimustoiminnan lähentämiseksi ja asiaankuuluvien toimijoiden vuorovaikutuksen edistämiseksi; · tutkimus- ja innovointipolitiikassa Horisontti 2020 -puiteohjelman kautta maatalouden geneettistä monimuotoisuutta koskevan tietopohjan vahvistamiseksi. 2. Haasteet ja tarpeet Korkealaatuisten, turvallisten ja kohtuuhintaisten elintarvikkeiden saatavuuden ylläpito ja kestävän maataloustuotannon turvaaminen ovat haasteita, joihin on pystyttävä vastaamaan maataloustuotteiden kysynnän kasvaessa jatkuvasti. Maatalouden geenivarojen säilyttäminen ja kestävä käyttö edistävät osaltaan julkishyödykkeiden ja ekosysteemipalveluiden tarjontaa. Niillä on keskeinen rooli kestävässä maataloustuotannossa, joka käsittää pölytyksen, tehostetun tuholaistorjunnan, maatalouden ekosysteemien sietokyvyn parantamisen ja maaperän vakauden. Näin ollen maatalouden biologinen monimuotoisuus edistää osaltaan elintarviketurvaa lieventämällä riskejä, jotka liittyvät intensiivisiin ja erittäin pitkälle erikoistuneisiin tuotantojärjestelmiin. Nykyaikaisin keinoin harjoitettavassa perinteisessä maataloudessa käytetään enimmäkseen yleisimpiä lajikkeita ja rotuja, ja yhden lajin (monokulttuuri) ja yhden lajikkeen viljelyllä on valta-asema maatalousmaisemassa. Maataloudessa käytettävien rotujen ja lajikkeiden geenivarojen moninaisuuden suojelu ja kehittäminen muodostavat turvaverkon sopeuduttaessa muuttuviin olosuhteisiin ja helpotettaessa innovatiivisten ratkaisujen löytämistä. Tästä syntyy maataloussektorille myös kuluttajia hyödyttäviä taloudellisia mahdollisuuksia, jotka perustuvat laatujärjestelmiin ja elintarvikkeiden tarjonnan monipuolisuuteen. Taloudellinen elinkelpoisuus on yksi tärkeimmistä perusteista viljelijöiden valitessa rotuja ja viljelykasveja. Geenivarojen suojaamiseksi on tarpeen parantaa taloudellista hyötyä, jota viljelijät voivat saada liian vähän käytettyjen lajien, lajikkeiden ja rotujen käyttämisestä. Tämä kattaa myös uusien tuotteiden markkinoinnin ja kysynnän edistämisen kuluttajien keskuudessa. Perinteisistä, paikallisiin olosuhteisiin sopeutuneista roduista ja viljelykasveista luopumisen torjuminen edellyttää sitä, että viljelijät elvyttävät valintaan ja jalostamiseen ja muihin perinteisiin maatalouskäytäntöihin liittyvän taitotiedon. Viljelijöiden kannustaminen tällaisen toiminnan pariin ja tietojen vaihtamiseen edellyttää oikeudenmukaisen taloudellisen korvauksen varmistamista sekä sitä, että neuvoilla ja tukitoimilla tähdätään nykyaikaisiin ja innovatiivisiin taloudellisiin mahdollisuuksiin, jotka perustuvat perinteiseen tietämykseen ja perinteisiin käytäntöihin. Maatalouden geenivarojen säilyttämistä ja kestävää käyttöä on tuettava järjestelmällisillä tiedeperusteisilla pyrkimyksillä määrittää geenivarojen geno- ja fenotyypit pitäen silmällä myös erityisiin (luonnon) olosuhteisiin ja/tai erityisiin käyttötarkoituksiin liittyvien erityisominaisuuksien yksilöimistä. Kasvilajikkeiden ja eläinrotujen säilyttämisen ja kestävän käytön lisäksi asiantuntijat korostavat, että on tärkeää kiinnittää huomiota toistaiseksi laajalti tutkimattomiin mikro-organismeihin, jotka liittyvät maaperän hedelmällisyyteen ja sietokykyyn, sekä kestävään tuholaistorjuntaan. Tutkimussektorin ja kaikkien asianomaisten osapuolten yhteistyöllä ja vuorovaikutuksella varmistetaan maatalouden geenivarojen hyödyntäminen. 3. Globaali tilanne Rio+20-kokouksen päätösasiakirjassa ”Tulevaisuus, jota tavoittelemme” vahvistettiin jälleen tarve parantaa elintarviketurvaa sellaisten maatalouskäytänteiden pohjalta, jotka suojaavat luonnonvaroja, geneettinen monimuotoisuus mukaan luettuna, hyödyntämällä tehostettua maataloustutkimusta ja vankempaa kansainvälistä yhteistyötä. Biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen osapuolena unioni on päättänyt, että vuoteen 2020 mennessä on huolehdittu viljelykasvien ja jalostus- ja kotieläinten sekä niiden luonnonvaraisten sukulaisten, muut yhteiskunnallis-taloudellisesti ja kulttuurisesti arvokkaat lajit mukaan luettuina, geneettisen monimuotoisuuden säilymisestä sekä laadittu ja toteutettu strategioita geneettisen köyhtymisen vähentämiseksi ja geneettisen monimuotoisuuden turvaamiseksi. Tähän mennessä ainoa käytössä oleva tähän aiheeseen keskittyvä kansainvälinen väline on elintarvikkeiden ja maatalouden kasvigeenivaroja koskeva kansainvälinen sopimus, jäljempänä ’kasvigeenivarasopimus’[2]. Sopimuksen on neuvotellut maailman elintarvikejärjestön (FAO) maatalouden geenivarakomissio, jossa unioni toimii aktiivisesti. Kasvigeenivarasopimus, joka on Nagoyan pöytäkirjan mukaista perintöaineksen saatavuutta ja hyötyjen jakoa koskeva erityissopimus, velvoittaa sen osapuolet huolehtimaan maatalouskasvien biologisen monimuotoisuuden säilymisestä ekosysteemien ja luonnollisten elinympäristöjen sisällä (maatilat mukaan lukien) ja niiden ulkopuolella sekä käyttämään geenivaroja kestävästi. Osapuolet ovat sopineet ryhtyvänsä maataloutta, tutkimusta ja jalostamista koskeviin toimenpiteisiin ja helpottavansa kasvigeenivarojen saatavuutta. Kasvigeenivarasopimuksessa tunnustetaan viljelijöiden rooli ja oikeudet maatalouden geenivarojen käyttämisessä ja parantamisessa ja niihin liittyvien etujen jakamisessa. 4. Poliittinen asiayhteys Euroopan unionissa Unioni on hyväksynyt luonnon monimuotoisuutta koskevan EU:n strategian[3] saavuttaakseen yhden Eurooppa 2020 -strategian yleistavoitteista eli luonnon monimuotoisuuden katoamisen pysäyttämisen. Strategiassa kehotetaan sisällyttämään luonnon monimuotoisuuteen liittyvät näkökohdat kaikkiin alakohtaisiin politiikkoihin. Tavoite 3 koskee erityisesti maataloutta ja metsiä, ja strategiassa korostetaan tarvetta suojella unionin maatalouden geneettistä monimuotoisuutta erityisesti maaseudun kehittämispolitiikan avulla ja kehotetaan edistämään maatalouden ympäristötoimenpiteiden hyödyntämistä maatalouden geneettisen monimuotoisuuden säilyttämisessä sekä tarkastelemaan mahdollisuuksia laatia strategia maatalouden geneettisen monimuotoisuuden suojelemiseksi. Maatalouden ympäristötoimenpiteet, jotka ovat osa maaseudun kehittämistä, tarjoavat jäsenvaltioille mahdollisuuden harjoittaa maataloutta käytännössä tavalla, joka edistää geenivarojen suojelua tilalla. Maatalouden ympäristötoimenpiteisiin sisältyy mahdollisuus korvata ylimääräiset kustannukset ja ansionmenetykset, joita viljelijöille aiheutuu toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on säilyttää uhanalaiset rodut ja viljelykasvit, joita uhkaa geneettinen köyhtyminen. Geenivarojen säilyttämisen ja kestävän käytön tukeminen on osa yhteisen maatalouspolitiikan uudistuskokonaisuutta, ja komissio kannustaa jäsenvaltioita ja alueita painottamaan näitä kysymyksiä voimakkaasti tulevissa ohjelmissa. Unioni on antanut lainsäädäntöä myös ’suojeltavista ja harrastajalajikkeista’ (direktiivi 2008/62/EY ja direktiivi 2009/145/EY) sekä nurmikasvien ja luonnonvaraisten kasvien sekoituksista (direktiivi 2010/60/EU) tavoitteenaan tukea luonnon monimuotoisuutta ja suojella luonnonympäristöä. Vuonna 2012 viljelykasvien yleisessä lajikeluettelossa oli 656 suojeltavaa tai harrastajalajiketta, 158 viljelykasvilajia ja 498 vihanneslajia. Maatalouden geenivarojen säilyttämistä, kuvaamista, keräämistä ja käyttöä koskevassa yhteisön ohjelmassa[4] vahvistetaan in situ- ja ex situ -säilyttämistä koskevat toimet, joilla parannetaan tietoisuutta kasvigeenivaroista sekä tulosten levittämistä. Muiden toimien tavoitteena oli laatia strategioita ja suuntaviivoja sekä luoda kotieläinlajien ja -rotujen eurooppalainen tietokanta. Ohjelman toteuttaminen loppui vuonna 2012, ja tämäntyyppisten toimien toteuttamista on jatkettava unionin tutkimuksen ja innovoinnin ohjelmassa, joka mahdollistaa tulevaisuudessa käytännöllisemmät ja useamman toimijan kesken toteutettavat toimet. Unionin tutkimus- ja innovointipolitiikan ja käynnissä olevan seitsemännen puiteohjelman kautta on tuettu keskisuuria ja suuria usean toimijan toteuttamia tutkimushankkeita, jotka koskevat maa-, metsä- ja kalatalouden geenivarojen kuvaamista ja käyttöä. EU:n tutkimus- ja innovaatiopolitiikkaa (Horisontti 2020) varainhoitokaudella 2014–2020 koskevassa ehdotuksessa korostetaan kestävää elintarviketurvaa ja kiinnitetään uudella tavalla huomiota käytännönläheisiin toimiin, kuten maatalouden geenivaroihin liittyvään tutkimukseen ja sen rahoittamiseen. Ehdotukseen sisältyy myös toimia, joilla edistetään geenivarojen monimuotoisuutta markkinoimalla siihen liittyviä mahdollisia korkealaatuisia ja monipuolisia lopputuotteita. Toimiin sisältyy tutkimusta terveellisten ja turvallisten elintarvikkeiden tuottamisesta, kestävän ja kilpailukykyisen maatalouselintarvikealan kehittämisestä ja tietoon perustuvien kuluttajavalintojen edistämisestä. 5. Nykytilanne Vaikka maatalouden biologisen monimuotoisuuden jatkuva vähentyminen tilatasolla aiheuttaa vakavaa huolta, toimenpiteet, joihin on ryhdytty geenivarojen säilyttämisen ja kestävän käytön edistämiseksi, ovat osoittaneet selkeästi, että suojelutoimintaa on varaa kehittää ja laajentaa. Geenivarojen kestävän käytön edistämiseen on kuitenkin tähän mennessä kiinnitetty liian vähän huomiota. Maaseudun kehittämisohjelmilla on edistetty geenivarojen säilyttämistä tilatasolla ja kannustettu viljelijöitä paikallisiin olosuhteisiin sopeutuneiden rotujen ja viljelykasvien säilyttämiseen palkitsemalla viljelijöitä ja muita tuensaajia (valtiovallasta riippumattomia organisaatioita ja muita asiaankuuluvia sidosryhmiä), jotka osallistuvat maatalouden geenivarojen säilyttämiseen tai toteuttavat tiedonlevitys- ja neuvontatoimia. Vuosina 2007–2011 geenivaroihin liittyviä toimia toteutettiin 21 jäsenvaltiossa; sopimuksia tehtiin 59 000 ja tukea maksettiin noin 143 miljoonaa euroa. Maatalouden geenivarojen säilyttämistä koskevasta yhteisön ohjelmasta4 rahoitettiin 17:ää in situ- ja ex situ -säilyttämistoimenpidettä, jotka koskivat useita eri kotieläimiä, kasveja ja metsäpuita. Toimien täytäntöönpanosta vastasi noin 180 kumppania 25 jäsenvaltiossa ja 12:ssa EU:n ulkopuolisessa maassa, ja niiden talousarvio oli 8,9 miljoonaa euroa.[5] Ohjelman tuloksena saatiin kerättyä ja kuvattua useita tuhansia uusia vastaanotettuja eriä ja luotua säilyttämistä koskevaa infrastruktuuria sekä tietokantoja, ydinaineistoja, geenipankkeja ja vastaanotettujen erien luetteloita. Lisäksi laadittiin suuntaviivoja ja vaihdettiin perintöainesta ohjelman osallistujien ja loppukäyttäjien (viljelijät, jalostajat, puutarhurit) välillä. Kuten arviointikertomuksesta käy ilmi, ohjelman avulla pystyttiin parantamaan tieteellistä tietämystä maatalouden eri geenivarojen luonteesta ja hallinnoinnista ja niiden tarjoamista mahdollisuuksista sekä edistämään paikallisten käytäntöjen ja tarpeiden tuntemusta. Se auttoi myös toimivan rajatylittävän yhteistyön luomisessa, yhteyksien ja aktiivisen verkostoitumisen edistämisessä ja sidosryhmien huomion kiinnittämisessä säilyttämistoimenpiteiden tärkeyteen. Loppukäyttäjien osallistuminen oli kuitenkin puutteellista, mikä vaikutti suoraan geenivarojen ”käyttöön” ja johti siihen, että yhteistyö ja tietojen ja tietämyksen vaihto asiaankuuluvien toimijoiden välillä oli riittämätöntä. Tutkimuspolitiikka kattaa kaikki geenivaroihin liittyvät toimet eli kuvaamisen (genomiikka, fenotyypin määritys, molekyylibiologia), parannetut jalostustavat ja ex situ -suojelun. Kasvien ja eläinten perintöaineksen tutkimukseen myönnettiin seitsemännestä puiteohjelmasta noin 44 miljoonaa euroa vuosina 2009–2012. Vuoden 2013 työohjelmassa kohdennetaan kasvigeenivaroihin 19 miljoonaa euroa, eläingeenivaroihin 15 miljoonaa euroa ja kalageenivaroihin 6 miljoonaa euroa. Enemmän huomiota on kuitenkin kiinnitettävä tutkijoiden ja loppukäyttäjien, erityisesti viljelijöiden ja jalostajien, välisen vuorovaikutuksen edistämiseen, jotta tutkimustuloksia hyödynnettäisiin paremmin innovoinnissa ja käytännön toiminnassa. Maatalouden biologisen monimuotoisuuden ja vaihtelevuuden tuloksellinen säilyttäminen ja edistäminen edellyttävät unionitason säädöskehystä, jossa geenivaroihin liittyvät kysymykset otetaan huomioon geenivarojen säilyttämistoimien ja kestävän käytön helpottamiseksi. Tältä osin komissio on hiljattain ehdottanut kasvien lisäysaineistoa koskevan lainsäädännön merkittävää uudistamista, jolla tehostettaisiin huomattavasti geenivarojen säilyttämistä, sillä se helpottaisi merkittävästi pääsyä perinteisten lajikkeiden markkinoille ja tasoittaisi tietä myös vähemmän yhtenäisille lajikkeille. Viljelijöiden aktiivinen osallistuminen on saatu aikaan maaseudun kehittämistoimenpiteillä, mutta muut edellä mainitut toimenpiteet kohdistuvat tiedeyhteisöön. Yhteisön ohjelman arviointikertomuksessa todetaan, että vielä on tehtävä paljon, jotta loppukäyttäjät saadaan tehostamaan ja laajentamaan maatalouden geenivarojen kestävää käyttöä. Tieteellistä tietämystä on koottu runsaasti, mutta sitä ei ole vielä saatu siirrettyä jalostus- ja maanviljelykäytäntöihin, joissa se on sopeutettava käytännön tarpeisiin ja yhdistettävä tilatasolla sovellettavaan perinteiseen tietämykseen. Jotta voitaisiin edistää tietämyksen yhteistä hankkimista ja jakamista kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden kesken, olisi aktiivisella verkostoitumisella ja viestinnän helpottamisella kurottava umpeen kuilu, jonka toisella reunalla on tiedeperustainen työ, joka kattaa myös geenivarojen kuvauksen ja arvioinnin, ja toisella reunalla moninaisempien lajikkeiden kehittäminen geenivarojen kestävän käytön laajentamiseksi. 6. Keskeiset toiminta-alueet Maatalouden biologisen monimuotoisuuden säilyttäminen ja maatalouden geenivarojen kestävä käyttö edellyttävät nykyisten puitteiden ulkopuolelle ulottuvia toimia. Erityistä huomiota on kiinnitettävä yhtenäiseen ja kokonaisvaltaiseen lähestymistapaan, jolla varmistetaan geenivarojen säilyttämispyrkimysten parempi koordinointi kestävän käytön ja asiaankuuluvien toimijoiden tehokkaan vuorovaikutuksen avulla. Geenivarojen kestävää käyttöä on kehitettävä samalla kun kehitetään geenivarojen säilyttämiseen osallistuvien maatalousjärjestelmien taloudellista elinkelpoisuutta. Tarvitaan sellaista jalostustoimintaa, jossa keskitytään tilatasolla liian vähän käytettyihin lajeihin sekä perinteisiin ja paikallisiin rotuihin ja viljelykasveihin. Tämä edellyttää unionin laajuisen verkoston perustamista tällaisen materiaalin hyödyntämiseksi, jotta voidaan edistää maatalouden roolia maaseutualueiden kehittämisessä, perinteiden ja perinteisten viljelykäytäntöjen ylläpitämisessä ja ympäristöhyödykkeiden tuottamisessa. Tarvitaan toimia, jotta viljelijät voivat elvyttää perinteistä tietämystä ja jotta heille voidaan tarjota mahdollisuus hankkia osaamista ja tietämystä, jotka ovat tarpeen paikallisten rotujen ja viljelykasvien kanssa työskenneltäessä. Samalla on otettava huomioon muuttuvat ilmasto-olosuhteet. Erikoistuneella, pienimuotoisella elintarviketeollisuudella, paikallisilla ravintoloilla ja vaihtoehtoisilla matkailumuodoilla voi olla aktiivinen rooli maatalouden geenivarojen hyödyntämisessä ja paikallisen talouselämän elvyttämisessä ja näin ollen luotaessa geenivarojen säilyttämiselle ja käytölle taloudellisesti elinkelpoista perustaa. Tutkimustoiminnassa olisi jatkossakin pyrittävä hyödyntämään tieteellistä ja teknologista kehitystä, jotta edistyttäisiin geno- ja fenotyyppien kuvaamisessa, jossa olisi suotavaa keskittyä sellaisten piirteiden havaitsemiseen, jotka ovat olennaisia esimerkiksi tuottavuuden, kestävyyden, terveyden, hyvinvoinnin, resurssien käytön ja tuotteiden laadun kannalta. Toimivaltaisten viranomaisten ja/tai neuvontapalvelujen olisi asetettava geenivaroja, lajikkeita ja rotuja koskevat arviointitulokset viljelijöiden saataville. Tutkimustoiminnan olisi vastattava käytännön tarpeita, ja sen painopisteet ja koordinointi olisi suunniteltava niin, että nykyiset puutteet ja päällekkäisyydet otetaan huomioon ja että loppukäyttäjille tarjotaan ratkaisuja. Tieteellisesti perusteltuihin analyyseihin on sisällytettävä myös viljakasvien sukulaislajit, koska niistä voidaan saada hyödyllistä tietoa yksittäisten lajien kestävyydestä. Ympäristögenetiikkaa koskevien tutkimusten avulla voitaisiin saada tietoja geenivirrasta, valinnasta ja rotujen ja viljakasvien dynaamisesta mukautumisesta paikallisiin ja mahdollisesti muuttuviin ilmasto-olosuhteisiin. Maaperän biologista monimuotoisuutta ja muita mikrobien ja selkärangattomien geenivaroja (joita käytetään esimerkiksi tuholaisten hallinnassa, maatalouselintarviketeollisuudessa ja pölytyksessä) sekä pieneliöstön ja muiden lajien vuorovaikutusta on tutkittava ja analysoitava lisää. Tutkijat ja toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat kehittäneet geenivaroista, roduista ja kasvilajikkeista suuren määrän kokoelmia ja niihin liittyviä tietokantoja. Vaikka nämä tiedot ovat yleisesti ottaen saatavilla, niiden koordinointia ja yhdenmukaisuutta on parannettava kyseisten kokoelmien, tietokantojen ja tietojärjestelmien yhteentoimivuuden varmistamiseksi. Aktiivinen verkostoituminen ja säännöllinen tietojen ja tietämyksen vaihto tiedemaailman ja jalostus- ja maataloustoimijoiden välillä on olennaista synergia- ja mittakaavaetujen saavuttamisen kannalta. Samalla vältetään päällekkäisyydet ja saatetaan tulokset paremmin loppukäyttäjien saataville. Tällaiset verkostot, jotka perustuvat yhteisiin tarpeisiin, parantavat koordinointia ja luovat innovointimahdollisuuksia. 7. Keskeiset toimijat Kaikkien asiaankuuluvien sidosryhmien ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten osallistuminen on olennaista maatalouden geenivarojen säilyttämisen ja kestävän käytön onnistumisen kannalta. Viljelijöillä, tutkijoilla, jalostajilla, maatalouselintarviketeollisuudella ja muulla jalostusteollisuudella sekä kuluttajilla on asiaan liittyviä etunäkökohtia, sillä nämä kaikki saattavat hyötyä geenivarojen tarjoamista mahdollisuuksista. Lisäksi kaikilla on tärkeä rooli tuotantoketjussa. Ex situ -suojelun edistämiseksi ja in situ -suojelun ja -käytön tukemiseksi tiedemaailman edustajat ja toimivaltaiset viranomaiset toteuttavat toimenpiteitä eläinten, kasvien ja mikrobien/selkärangattomien geneettisen materiaalin kuvaamiseksi ja arvioimiseksi ja hyödyllisten piirteiden valitsemiseksi. Ne ovat myös mukana parantamassa metodologioita ja välineitä geenivarojen kuvaamisen ja testaamisen tehostamiseksi ja siten jalostustekniikkojen optimoimiseksi. Lisäksi niillä on keskeinen rooli tulosten referoinnissa ja levittämisessä sekä sen varmistamisessa, että geneettinen materiaali ja siihen liittyvät tiedot ovat käytännön toimijoiden, kuten teollisuuden, jalostajien ja viljelijöiden käytettävissä. Viljelijät osallistuvat geenivarojen tilalla suojeluun ja kestävään käyttöön. Joissakin tapauksissa viljelijöiden syyt toimia eivät rajoitu pelkästään elintarviketuotannon tai entistä korkeamman ja kestävämmän tuoton synnyttämän välittömän taloudellisen hyödyn periaatteisiin ja logiikkaan. Geenivarojen kestävän käytön yleistäminen edellyttäisi kuitenkin taloudellisesti elinkelpoista perustaa. Elinkelpoisuus voidaan saavuttaa parantamalla kykyä sopeutua bioottiseen ja abioottiseen stressiin sekä tauteihin ja tuholaisiin tai tehostamalla tuottavuutta ja hallinnointia. Se voi perustua myös viljelijöiden tarjoamien tuotteiden laatuun ja ainutlaatuisuuteen erityisesti, kun on kyse paikallisista markkinoista ja niihin liittyvistä kulttuuriarvoista ja -perinteistä. Jalostajat, viljelijäjalostajat mukaan lukien, hyödyntävät geenivaroja kehittääkseen terveitä ja maataloustuotannollisesti aiempaa arvokkaampia eläinrotuja/fenotyyppejä ja kasvilajikkeita (tuottavuus, korkeampi vastustuskyky taudeille) ja tarjotakseen aistinvaraisilta ominaisuuksiltaan ja ravintoarvoltaan laadukkaita, turvallisia tuotteita ja/tai erilaisia ominaispiirteitä. Ollakseen taloudellisesti kilpailukykyisiä paikallisten ja liian vähän käytettyjen rotujen ja viljelykasvien on oltava tarpeenmukaisia; ne vaativat omistautunutta jalostustyötä, jolla parannetaan niiden tuottavuutta tai valitaan ainutlaatuiset ominaisuudet ja arvokkaat agronomiset ominaisuudet. Jalostajien on vastattava sekä viljelijöiden tarpeisiin että kuluttajien odotuksiin ja tarjottava samalla maatalouselintarviketeollisuudelle tuotteita, jotka on sopeutettu tuotantoketjuun. Kuluttajien valinnat määrittävät päätöksiä kaikkialla toimitusketjussa ja vaikuttavat siten maatalouselintarvikkeiden yleisiin tuotantomalleihin etenkin alkutuotannon tasolla. Tätä prosessia voidaan viedä eteenpäin kaupallisilla (ja valistavilla) strategioilla: viimeksi kuluneiden kymmenen vuoden aikana yhä useammat kuluttajat ovat muuttaneet asennettaan ja alkaneet painottaa elintarvikkeiden yhteydessä laatua, monimuotoisuutta, kestävyyttä, reilua kauppaa, eläinten hyvinvointia sekä mielihyvää ja mukavuutta. Perinteisistä ja monipuolisista roduista ja lajikkeista tuotettujen tuotteiden tukeminen ja markkinointi auttaa laajentamaan markkinoita ja rohkaisemaan viljelijöitä käyttämään huomiotta jääneitä tai geneettisen köyhyyden uhkaamia lajeja taloudellisesti elinkelpoisella tavalla. Näitä toimenpiteitä ei voida kehittää ylhäältä alaspäin, vaan ne edellyttävät vuorovaikutusta ja yhteistyötä, johon osallistuvat kaikki toimijat eli viljelijät, jalostusyritykset, jälleenmyyjät ja kuluttajat. Jotta voidaan varmistaa suotuisat olosuhteet, päättäjien ja hallintojen on tehtävä oma osuutensa ja huolehdittava koordinoinnista kaikilla tasoilla, mukaan lukien kansainvälisten standardointijärjestöjen ja kansainvälisten verkostojen kanssa, sekä käytettävä olemassa olevia rakenteita tehokkaasti. Lisäksi niiden on ryhdyttävä kehittämään institutionaalisia ja oikeudellisia puitteita tavalla, joka on yhdenmukainen maatalouden geenivarojen säilyttämisen ja kestävän käytön kanssa ja parantaa samalla niiden taloudellista elinkelpoisuutta. Yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä käynnistetyllä maaseudun kehittämispolitiikalla edistetään olennaisten rotujen ja kasvien geenivarojen säilyttämistä, kohdennettuja toimia, joilla kuvataan ja arvioidaan näitä varoja, sekä maatalouselintarvikkeita ja ruoka-aineita koskevia laatujärjestelmiä. Sellaisia toimenpiteitä on tarpeen edistää, joiden tarkoituksena on tukea geenivarojen säilyttämistä, kuvaamista ja arviointia koskevan tutkimuksen tulosten välittämistä viljelijöille ja jalostajille. Lisäksi on tarpeen tukea tietämyksen jakamista kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden kesken, loppukäyttäjät mukaan lukien. 8. Tutkimuksesta säilyttämiseen ja aktiiviseen kestävään käyttöön Yhtenäinen ja kokonaisvaltainen strategia tarjoaa parhaat lähtökohdat maatalouden biologisen monimuotoisuuden palauttamiselle ja säilyttämiselle sekä sen mahdollisuuksien hyödyntämiselle. Nyt on äärimmäisen tärkeää, että kehitteillä olevissa maaseudun kehittämisohjelmissa, eurooppalaisessa innovaatiokumppanuudessa ja Horisontti 2020 -ohjelmassa yhdistetään säilyttämistoimenpiteet loppukäyttäjille suunnattuihin lähestymistapoihin, jotka perustuvat siihen, että geenivarojen tarjoamat taloudelliset mahdollisuudet otetaan käyttöön arvoketjussa. Tätä on tuettava kaikkien niiden tahojen vuorovaikutuksella ja yhteistyöllä, jotka osallistuvat geenivarojen säilyttämiseen, sekä tieteellisellä toiminnalla ja tulosten jakamisella viljelijöille ja loppukäyttäjille. Tällä lähestymistavalla pitäisi saavuttaa erityisesti seuraavat tulokset: Geenivarojen kestävä käyttö · Jäsenvaltioiden olisi käytettävä maaseudun kehittämispolitiikan tarjoamia mahdollisuuksia valmistella viljelijöitä ja mahdollisesti kiinnostuneita toimijoita sitoutumaan in situ- / tilalla suojelun toimenpiteisiin. · Kaikkien elintarvikeketjun toimijoiden olisi panostettava siihen, että maatalouden geneettisen rikkauden tarjoamat mahdollisuudet saadaan käyttöön koko tuotantoketjussa ja että EU:n olemassa olevia välineitä ja prosesseja hyödynnetään ja tehdään siten säilyttämisestä ja kestävästä käytöstä kustannustehokasta liiketoimintaa erityisesti kannustamalla kuluttajia kohdistamaan kysyntä tuotteisiin, jotka on tuotettu perinteisistä ja paikallisista lajikkeista. · Tiedemaailman edustajien ja maatalouden tuottavuutta ja kestävyyttä koskevan eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden toimijaryhmien olisi tehtävä yhteistyötä taloudellisen merkityksen lisäämiseksi ja geenivarojen tarjoamien taloudellisten mahdollisuuksien korostamiseksi. Tämä voidaan saavuttaa esimerkiksi markkinoimalla geenivaroista tuotettujen tuotteiden luontaista arvoa, kehittämällä laatujärjestelmiin sisältyviä tuotteita tai hyödyntämällä kohdennettuja jalostustoimia. Tieteellinen ja tekninen kehitys · Tiedemaailman edustajien olisi hyödynnettävä tieteellistä ja teknistä kehitystä maatalouden ja teollisuuden kannalta olennaisten piirteiden kuvaamiseksi, arvioimiseksi ja dokumentoimiseksi kattavammin. Uusien tieteellisten ja teknisten näkemysten pitäisi mahdollistaa kaikentyyppisten toimijoiden osallistuminen geenivaroihin liittyviin toimiin kaikilla asiaankuuluvilla tasoilla antamalla näiden käyttöön tarvittava osaaminen ja taitotieto. · Tiedemaailman edustajien ja muiden toimijoiden olisi luotava toiminnan mahdollistavat puitteet, joissa on mahdollista toteuttaa useisiin toimijoihin perustuvia menettelytapoja ja harjoittaa kaikkien toimijoiden kesken aktiivista tietojen vaihtoa. · Tiedemaailman edustajat ja muut asiaankuuluvat toimijat voivat antaa panoksensa geenivarojen käyttöön tukemalla olemassa olevien käytäntöjen mukauttamista Nagoyan pöytäkirjan ja siihen liittyvien säädösten ja sääntelyvaatimusten voimaantuloon. Koordinointi, harmonisointi ja verkostoituminen · Kaikkien toimijoiden olisi sitouduttava parantamaan geenivarojen säilyttämistoimien koordinointia, jotta voitaisiin saavuttaa mittakaavaetuja, välttää päällekkäisyyksiä, luoda synergiaetuja ja käyttää olemassa olevia rakenteita tehokkaasti, jotta tuotokset olisivat loppukäyttäjien käytettävissä ja näiden kannalta hyödyllisiä. Eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden verkosto on tällaiseen koordinointiin hyvä väline. · Eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden verkoston olisi varmistettava aktiivinen ja jatkuva tiedonkulku eri toimijoiden, etenkin tiedemaailman edustajien ja loppukäyttäjien välillä, jotta kärkitason tutkimus ja soveltava tutkimus saadaan yhdistettyä käytännöllisiin loppukäyttäjille suunnattuihin toimiin ja jotta tulokset saadaan viljelijöiden ulottuville. Institutionaaliset ja oikeudelliset puitteet · Komissio ajaa laajempaa politiikkaa, joka kattaa huomiotta jääneet ja paikalliset geenivarat ja johon liittyy yhteisen maatalouspolitiikan ja unionin tutkimus- ja innovointipuitteiden kautta tarjolla olevien varojen tehokas käyttö. · Komissio varmistaa, että maatalouden geenivarojen säilyttämistä ja käyttöä tuetaan yhdenmukaisella oikeudellisella kehyksellä unionin tasolla. · Komissio varmistaa, että maatalouden geenivarojen säilyttämistä ja kestävää käyttöä tuetaan vahvasti kansainvälisillä sitoumuksilla. Koordinoidut unionitason toimet ovat tarpeen, jotta voidaan noudattaa unionin kansainvälisiä, erityisesti perussopimukseen liittyviä sitoumuksia sekä velvoitteita, jotka perustuvat Nagoyan pöytäkirjaan geenivarojen saannista ja saatavuudesta sekä niiden käytöstä saatavien hyötyjen oikeudenmukaisesta ja tasapuolisesta jaosta ja erityisesti paikallis- ja alkuperäisyhteisöjen oikeuksien tunnustamiseen. Nagoyan pöytäkirjan täytäntöönpanon käynnistämiseksi unionin ja sen jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki unionissa toimivat käyttäjät noudattavat sovellettavaa lainsäädäntöä ja sääntelyvaatimuksia geenivarojen ja niihin liittyvän perinteisen tietämyksen saatavuuden ja käytön osalta ja että heillä on oikeudellinen varmuus siitä, että niiden käytöstä koituvat edut jaetaan yhdessä sovittujen ehtojen mukaisesti oikeudenmukaisesti ja tasapuolisesti. Kasvien lisäysaineistoa koskevalla tarkistetulla lainsäädännöllä on merkitystä luotaessa suotuisia olosuhteita kasvien lisäysaineiston, maatiaiskannat ja perinteiset lajikkeet mukaan lukien, tuottamiselle ja markkinoinnille. Yhteiseen maatalouspolitiikkaan sisältyvät maatalouden ympäristötoimenpiteet ovat in situ- ja tilalla suojelua tukevien unionin politiikkojen tärkeä osatekijä, ja niiden kautta tuetaan jatkossakin viljelijöitä, jotka kasvattavat ja käyttävät perinteisiä, uhanalaisia paikallisia rotuja ja/tai pyrkivät säilyttämään paikalliset kasvigeenivarat, joita uhkaa geneettinen köyhtyminen. Maaseudun kehittämisellä voidaan tukea myös niitä tuensaajia, jotka toteuttavat geenivarojen kuvaamiseen ja keräämiseen tähtääviä toimenpiteitä. Maaseudun kehittämistoimenpiteisiin, joilla helpotetaan siirtymistä geenivarojen säilyttämisestä niiden tehokkaaseen ja kestävään käyttöön, kuuluvat tietämyksen siirtäminen, yhteistyö ja neuvontapalvelut. Jäsenvaltioiden olisi varainhoitokautta 2014–2020 koskevassa ohjelmasuunnittelussa korostettava aiempaa enemmän toimenpiteitä, joilla voidaan edistää perinteisten rotujen ja lajikkeiden säilyttämistä ja kestävää käyttöä etenkin yhdessä sellaisten markkinointistrategioiden kanssa, joilla edistetään paikallisten, monipuolisten laatutuotteiden taloudellista elinkelpoisuutta ja lyhyitä toimitusketjuja. Näitä toimenpiteitä olisi tarkoitus täydentää ensimmäisen pilarin mukaisten suorien tukien viherryttämistä koskevilla vaatimuksilla ja erityisesti vaatimuksella varmistaa viljakasvien tietyntasoinen monipuolisuus ja suojella pysyvää nurmea, mukaan lukien biologisesti erittäin monimuotoiset laidunmaat, joita käytetään laajaperäisissä eläintuotantojärjestelmissä. Maatalouden geenivarojen säilyttämiselle ja kestävälle käytölle sekä niiden sisällyttämiselle arvoketjuun olisi luotava vahvempi tietopohja, jolla täydennetään tietämystä, jota jalostajat ja viljelijät yhdessä kokoavat EU:n tutkimus- ja innovaatiopolitiikan (Horisontti 2020) puitteissa käynnistetyn kattavan työohjelman kautta. Työohjelman on katettava suuri määrä geenivaroihin liittyviä toimia, kuten kärkitason tutkimusta, sekä sellaisia toimia, jotka aiemmin kuuluivat asetuksella (EY) N:o 870/2004 perustettuun yhteisön ohjelmaan. Sen on katettava maatalouden geenivarojen innovatiiviset käyttötavat, valmiuksien kehittäminen (esimerkiksi ex situ -suojelussa käytettävät biopankit, tietämyskeskittymät ja suuntaviivat), käytännönläheisten kuvaamismenetelmien kehittäminen, arviointi, jalostuksen parantamisen kannalta tärkeiden piirteiden valinta sekä esittelyhankkeet, joilla edistetään geenivarojen kestävää käyttöä. Näiden asioiden käsittely Horisontti 2020 ‑puiteohjelmassa yksittäisten ohjelmien sijasta mahdollistaa hallinnollisen yksinkertaistamisen. Se edellyttää rajatylittävää osallistumista ja varmistaa – yhdessä kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden unionin laajuista vuorovaikutusta helpottavan eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden kanssa – EU:n tuottaman lisäarvon, joka ilmenee muun muassa eri toimien välisenä tehokkaana koordinointina ja vuorovaikutuksena. Horisontti 2020 -puiteohjelman yhteiskunnallisen haasteen 2 työohjelmassa olisi korostettava erityisesti useisiin toimijoihin perustuvia lähestymistapoja, joissa eri aloja edustavat tutkijat ja loppukäyttäjät voivat olla vuorovaikutuksessa maatalouden neuvontapalveluiden ja innovaatioiden välittäjien kanssa tietojen vaihdon tukemiseksi ja uusien tieteellisten näkemysten levittämiseksi ja saavat samalla mahdollisuuden tehdä kokeita tilalla ja vahvistaa laboratoriotestien tuloksia. Tarve tehostaa kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden vuorovaikutusta on tärkeimpiä aiemmista kokemuksista opittuja seikkoja. Maatalouden tuottavuutta ja kestävyyttä koskeva eurooppalainen innovaatiokumppanuus tarjoaa toimivat puitteet tutkimuksen ja käytännön toiminnan vuorovaikutuksen helpottamiselle ja luo siten tärkeitä mahdollisuuksia geenivaroihin liittyvien toimien integroinnille. Eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden kehittämisen tarkoituksena on aktivoida toimijoita, lisätä tietoisuutta, varmistaa parempi tiedonkulku ja helpottaa tietämyksen jakamista ja yhteistyötä. Eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden mekanismeilla voitaisiin erityisen hyvin integroida toimia, joilla tähdätään maatalouden geneettisen monimuotoisuuden elvyttämiseen ja ylläpitoon sekä niiden kestävään käyttöön ja jatkokehittämiseen. Käytännössä eurooppalainen innovaatiokumppanuus tuottaisi sidosryhmille hyödyllistä tietoa unionin lainsäädännön ja politiikkojen tarjoamista mahdollisuuksista sekä mahdollisista yhteistyökumppaneista. Eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden kautta voitaisiin luoda projektikohtaisia tietokantoja, järjestää seminaareja ja määritellä erityinen geenivarojen kohderyhmä ja tukea siten tietämyksen jakamista ja vuorovaikutusta sidosryhmien keskuudessa. Näin ollen se tehostaisi geenivarojen säilyttämistä tukevan tutkimuksen ja toisaalta viljelykäytäntöjä koskevien käytännön toimien keskinäistä täydentävyyttä. Uhanalaisten viljelykasvien ja rotujen säilyttämistoimenpiteiden ja niiden jalostus- ja tuotantoketjukäytön paremmassa yhdistämisessä voisi olla hyötyä siitä, että kaikki asiaankuuluvat toimijat pyrkisivät oppimaan toisiltaan, sekä alhaalta ylöspäin suuntautuvasta lähestymistavasta, etenkin kun ajatellaan geenivaroihin liittyvien toimenpiteiden mukauttamista paikallisiin olosuhteisiin ja tarpeisiin. Asiantuntemuksen käyttöön saamiseksi ja unionitason koordinoinnin parantamiseksi eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden toimintaa tuettaisiin siten, että asetuksella (EY) N:o 870/2004 perustettu ja toimintaansa edelleen jatkava maatalouden geenivarojen säilyttämistä, kuvaamista, keräämistä ja käyttöä käsittelevä komitea antaisi siihen vahvan panoksensa. 9. Päätelmät Unioni käynnistää strategisen prosessin, jonka tavoitteena on keskeyttää maatalouden biologisen monimuotoisuuden vähentyminen luonnon monimuotoisuutta koskevassa EU:n strategiassa tehdyn sitoumuksen mukaisesti. Tähän pyritään helpottamalla ja yhdentämällä siirtymää tutkimus- ja säilytystoimista kestävään käyttöön tilatasolla. Luomalla edellä esitettyjen keskeisten suuntaviivojen mukaiset selkeät puitteet unioni edistää poliittisten suuntaviivojen muuttamista vastaavasti siten, että asiaankuuluvia sidosryhmiä kannustetaan osallistumaan geenivarojen säilyttämiseen ja siirtymään siitä myös niiden aktiiviseen ja kestävään käyttöön. Tämä muutos näkyy johdonmukaisessa ja täydentävässä lähestymistavassa, joka on otettu käyttöön unionin erilaisilla (uusilla) poliittisilla välineillä, joilla tähdätään maatalouden biologisen monimuotoisuuden vahvaan ja tehokkaaseen suojeluun. Vuotta 2020 lähestyttäessä geenivaroihin liittyviin asioihin on käytettävissä nykyistä enemmän rahoituslähteitä ja laajempi valikoima rahoitusmahdollisuuksia, joista säädetään maaseudun kehittämispolitiikan, Horisontti 2020 -ohjelman ja muiden unionin politiikkojen puitteissa. Tehostetuista toimista, joissa ei keskitytä ainoastaan säilyttämiseen, on hyötyä muiden muassa maataloustuotannon, tutkimuksen ja kehityksen tulosten, ilmastonmuutoksen, ympäristön ja työllisyyden kannalta. Näistä suotuisista vaikutuksista on etua yhteiskunnalle yleensä ja erityisesti maaseutualueille, joilla perinteisillä käytännöillä sekä niihin liittyvillä kulttuurisilla ja alueellisilla arvoilla on vahva asema. Maatalouden geenivarojen säilyttäminen ja kestävä käyttö ovat osa laajempia pyrkimyksiä edistää innovatiivisia käytäntöjä ja älykästä ja kestävää kasvua Eurooppa 2020 -strategian mukaisesti. Geenivarojen säilyttämisessä onnistuminen maaseudun kehittämispolitiikan ja tutkimus- ja innovointipolitiikan puitteissa edellyttää toimia unionin, jäsenvaltioiden ja alueiden tasolla sekä asiaankuuluvien sidosryhmien vahvaa sitoutumista aktiiviseen osallistumiseen. Maatalouden geenivaroja koskevan kattavan ja kokonaisvaltaisen lähestymistavan omaksuminen antaisi huomattavan panoksen kestävyyden ja taloudellisen elinkelpoisuuden tehostamiseen niin erilaisissa maatalousjärjestelmissä kuin koko elintarvikeketjussakin. [1] Eurooppa-neuvoston päätelmät. [2] http://www.planttreaty.org/ [3] KOM(2011) 244. [4] Neuvoston asetus (EY) N:o 870/2004. [5] Ohjelmaa ja sen arviointia kuvataan yksityiskohtaisemmin tähän kertomukseen liitetyssä valmisteluasiakirjassa.