Mission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Ympäristöpolitiikka vuonna 2003 - Kestävän kehityksen ympäristöpoliittisen pilarin lujittaminen /* KOM/2003/0745 lopull. */





MISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE YMPÄRISTÖPOLITIIKKA VUONNA 2003 Kestävän kehityksen ympäristöpoliittisen pilarin lujittaminen SISÄLLYS 1. Johdanto 2. Uusi poliittinen viitekehys 3. Suuntaukset, haasteet ja poliittiset toimet 4. Uusi lähestymistapa ympäristöpolitiikkaan 5. Uudet jäsenvaltiot - laajentumisen erityishaasteet 6. Kansainvälinen ulottuvuus 7. Päätelmät LIITE 1. Johdanto Tämän katsauksen päätavoitteena on esitellä ympäristöalalla vuoden 2001 jälkeen tapahtunutta kehitystä sekä ehdottaa EU:n ja kansallisen tason ympäristöpolitiikoille alustavia painopisteitä ensi vuodeksi. Katsaus on myös osa EU:n kuudennen ympäristöä koskevan toimintaohjelman täytäntöönpanon seurantaa. [1] [1] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 1600/2002/EY kuudennesta ympäristöä koskevasta toimintaohjelmasta (EYVL L 242, 10.9.2002, s. 1-15) Katsaus liittyy vuonna 2000 käynnistettyyn talous- ja sosiaaliuudistusta edistävään Lissabonin strategiaan. Lissabonissa pidetyssä huippukokouksessa EU:n jäsenvaltioiden johtajat asettivat unionille uuden strategisen päämäärän: siitä on vuoteen 2010 mennessä tultava "maailman kilpailukykyisin ja dynaamisin tietopohjainen talous, joka kykenee ylläpitämään kestävää talouskasvua, luomaan uusia ja parempia työpaikkoja ja lisäämään sosiaalista yhteenkuuluvuutta". Sittemmin Lissabonin strategiaa täydennettiin vielä kolmannella, ympäristöpoliittisella pilarilla sen jälkeen, kun Göteborgin Eurooppa-neuvosto hyväksyi EU:n kestävän kehityksen strategian vuonna 2001. [2] [2] Göteborgissa 15. ja 16. kesäkuuta 2001 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 19-32 kohta. Tämä ensimmäinen katsaus Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden ympäristöpolitiikkaan on myös tulosta kevään 2003 Eurooppa-neuvoston päätelmistä, joissa pantiin merkille "komission aikomus suorittaa ympäristönäkökohtien huomioon ottamista koskevan Cardiffin prosessin vuosikatselmus ja säännöllinen ympäristöpolitiikan tarkastelu, ja raportoida niiden tuloksista ajoissa, jotta ne voidaan vuodesta 2004 alkaen ottaa huomioon komission kevätraporteissa". [3] [3] Brysselissä 20. ja 21. maaliskuuta 2003 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 58 kohta. Katsauksessa kuvaillaan aluksi EU:n ympäristöpolitiikan uutta poliittista viitekehystä, jota on sovellettu sen jälkeen, kun EU:n kestävän kehityksen strategia hyväksyttiin vuonna 2001. Seuraavaksi tarkastellaan kiireellisimpiä ympäristöuhkia sekä niiden ratkaisemiseksi tähän mennessä toteutettuja EU:n tason poliittisia toimia. Sen jälkeen jäsennellään aitoon kestävään kehitykseen vaadittavaa ympäristöpoliittista kokonaisuutta, jonka painopisteeksi asetetaan ympäristöpolitiikkaa tukevat monialaiset tavoitteet, nimittäin ympäristönäkökohtien sisällyttäminen muihin politiikkoihin, täytäntöönpano ja tiedottaminen. Lopuksi tarkastellaan unionin laajentumisen mukanaan tuomia haasteita sekä ympäristöalan kansainvälistä kehitystä. 2. Uusi poliittinen viitekehys EU:n ympäristöpolitiikan viitekehys on muuttunut merkittävästi kahden viime vuoden aikana, kun on tehty suoraan ympäristöön vaikuttavia päätöksiä, kuten kestävän kehityksen strategioiden hyväksyminen EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla, kuudennen ympäristöohjelman käynnistäminen sekä Johannesburgin kestävän kehityksen huippukokouksessa tehdyt päätökset. Tähän vaikuttavat myös laajemmassa poliittisessa asetelmassa tapahtuvat muutokset, muun muassa unionin laajentuminen kymmeneen uuteen jäsenvaltioon vuonna 2004, Euroopan tulevaisuudesta käyty keskustelu, talouskasvun taantuminen sekä turvallisuusuhkien lisääntyminen. 2.1. Kestävä kehitys poliittisen keskustelun keskipisteenä Kestävä kehitys: kaikilla julkisen hallinnon tasoilla ensisijainen tavoite, jonka merkitys tiedostetaan yhä laajemmin yksityissektorilla - Kestävää kehitystä on pidetty yhtenä koko unionin perimmäisistä tavoitteista aina siitä lähtien, kun se sisällytettiin perustamissopimukseen vuonna 1997. Tärkeä käännekohta oli EU:n kestävän kehityksen strategian hyväksyminen Göteborgin Eurooppa-neuvostossa kesäkuussa 2001: näin unionin pyrkimys edistää talouskasvua, sosiaalipoliittisia uudistuksia ja ympäristönsuojelua tasapainoisella tavalla saatiin muunnettua tarkoin yksilöidyiksi tavoitteiksi ja toimiksi. Strategian avulla talouskasvua ja sosiaalista koheesiota pyritään vauhdittamaan ympäristön laatua vahingoittamatta. Samalla ympäristötavoitteita asetettaessa otetaan huomioon niiden taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset, ja talouskasvun, työllisyyden ja ympäristönsuojelun edistämiseksi suunnitellaan kaikkia osapuolia hyödyttäviä ratkaisuja. Tämä merkitsee suurta muutosta tähänastisiin käsityksiin ympäristöpolitiikasta ja sen suunnittelusta. - Neuvosto ja Euroopan parlamentti hyväksyivät vuonna 2002 kuudennen ympäristöä koskevan toimintaohjelman, jossa määritellään EU:n ympäristöpoliittinen etenemissuunnitelma kymmeneksi vuodeksi eteenpäin. Kuudes ympäristöohjelma on unionin tärkein valtti kestävän kehityksen strategian ympäristötavoitteiden saavuttamiseen. Siinä asetetaan korkeita määrällisiä tavoitteita, joista käy ilmi unionin sitoutuminen ympäristönsuojeluun pitkällä aikavälillä, sekä tarjotaan ennakoitava toimintakehys julkisille ja yksityisille toimijoille niin Euroopassa kuin muualla maailmassa. - Johannesburgissa syyskuussa 2002 pidetty toinen kansainvälinen kestävän kehityksen huippukokous antoi uutta pontta kestävää kehitystä edistävälle kansainväliselle yhteistyölle kymmenen vuotta Rion konferenssin jälkeen. - Vuoteen 2001 mennessä vain pieni määrä EU:n jäsenvaltioita oli laatinut kestävän kehityksen strategian kansallisella tasolla. Nyt suurimmalla osalla jäsenvaltioita ja liittymistä valmistelevia maita on tällainen strategia, jonka on Johannesburgin täytäntöönpanosuunnitelman mukaan oltava valmis viimeistään vuonna 2005. - Monet viranomaiset ympäri Eurooppaa ovat olleet aktiivisesti kehittämässä Agenda 21 -paikallisohjelmia ja -alueohjelmia, joilla edistetään kestävää kehitystä paikallisella tasolla. - Yksityinen sektori on alkanut osoittaa yhä suurempaa kiinnostusta kestävää kehitystä kohtaan, kun yrityksissä on laadittu ympäristö- ja yhteiskuntavastuuseen liittyviä strategioita ja muita vapaaehtoisia aloitteita, myös erityishankkeita yrityksen ympäristönsuojelun tason parantamiseksi. Nämä kehityspiirteet osoittavat tietoisuuden paranemista talous-, sosiaali- ja ympäristöpoliittisten tavoitteiden välisistä riippuvuussuhteista ja viestivät pitkäaikaisesta sitoutumisesta politiikan yhtenäistämiseen. Kestävän kehityksen toimintaohjelmaan vaikuttavat poliittisen asetelman jatkuvat muutokset - EU:n laajentuminen kymmenellä uudella jäsenvaltiolla toukokuussa 2004 antaa unionille ainutlaatuisia uusia ympäristöetuja, joihin liittyy rikas biologinen monimuotoisuus ja laajoja erämaa-alueita, mutta samalla se merkitsee suurta haastetta EU:n ympäristöpolitiikalle, koska yhteisön säännöstön täytäntöönpano ja sen soveltamisen valvonta vaativat merkittävän paljon varoja ja toimintaedellytysten kehittämistä. - Ajankohtainen keskustelu Euroopan tulevaisuudesta on suoraan kytköksissä laajentumiseen. Laajentuneen unionin arkkitehtuurista päättää hallitustenvälinen konferenssi, joka Eurooppa-valmistelukunnan työn pohjalta laatii unionille perustuslaillisen sopimuksen. Sopimus muodostaa ympäristönsuojelulle ja kestävän kehityksen edistämiselle uuden institutionaalisen kehyksen. Koska ympäristö on yhä yksi EU:n kansalaisille tärkeimmistä aiheista, haasteena on varmistaa, ettei uudessa perustuslaillisessa sopimuksessa tyydytä pelkästään EU:n ympäristösäännöstön säilyttämiseen, vaan pyritään osaltaan myös parantamaan sitä. - Taloudellisen ja sosiaalisen tilanteen yleinen heikentyminen vuodesta 2001 lähtien on nostanut talouskasvun ja työllisyyden parantamisen poliittisen keskustelun keskipisteiksi . Kestävän kehityksen pitkäaikaisten tavoitteiden mukaisesti nykyisiä kasvu- ja työllisyysongelmia ratkottaessa olisi aina otettava huomioon myös ympäristönäkökohdat. Olisi myös kehitettävä lisää innovatiivisia toimintatapoja, jotta luonnonvaroja voitaisiin käyttää mahdollisimman tehokkaasti ja mahdollisimman vähäisin ympäristövaikutuksin. - Syyskuun 11. päivänä 2001 tapahtuneet terrori-iskut ja niiden jälkiseuraukset - myös Afganistanin ja Irakin sodat - ovat kasvattaneet huolta unionin turvallisuudesta. Tämä on heijastunut myös EU:n ympäristöpolitiikkaan. Ympäristöturvallisuus - toisin sanoen niukkojen luonnonvarojen ja konfliktien väliset yhteydet, sodan ympäristövaikutukset jne. - sekä pelastuspalvelun valmiudet reagoida ympäristöhaittoja aiheuttaviin terrori-iskuihin ovat kivunneet ylemmäs poliittisella asialistalla, mutta kestävän kehityksen haasteeseen voidaan vastata tehokkaasti vain jatkamalla monenkeskistä yhteistyötä. . Tämä uusi poliittinen tilanne asettaa EU:n ympäristöpolitiikalle haasteita, joista sen on pakko selviytyä tullakseen kiinteäksi osaksi kestävän kehityksen mallia. 2.2. Ympäristöpolitiikan tulevat haasteet EU:n ympäristöpolitiikalla on edessään seuraavat viisi päähaastetta: i. Ympäristöulottuvuuden sisällyttäminen täydellisesti Lissabonin strategiaan Kestävän kehityksen käsite on jäänyt monessakin suhteessa hämäräksi. Poliittiset päättäjät tulkitsevat sen joskus virheellisesti ympäristöpolitiikan esittämiseksi uudella nimellä. He eivät useinkaan osaa yhdistää sitä talous-, sosiaali- ja ympäristöpilarien väliseen tasapainoon ja tarpeeseen asettaa nämä kolme ulottuvuutta samanveroiseen asemaan. Näin on ainakin EU:n tasolla: kestävän kehityksen nouseminen unionissa käytävän poliittisen keskustelun keskipisteeksi on johtanut siihen, että komission kevätraportissa on vuodesta 2002 lähtien käsitelty myös ympäristöulottuvuutta. Siitä huolimatta ympäristöluku näytti vuosina 2002 ja 2003 monien toimijoiden mielestä vain raporttiin liitetyltä lisäosalta. Taloudelliset ja sosiaaliset pitkän aikavälin kehitysnäkymät riippuvat paljolti siitä, kykeneekö unioni nostamaan ympäristön yhdeksi talous- ja sosiaalipolitiikan keskeisistä osatekijöistä. Ympäristöulottuvuuden laiminlyömisestä koituu piilokustannuksia (esimerkiksi huonoon ilmanlaatuun liittyvät terveydenhoitomenot ja saasteiden puhdistamisesta aiheutuvat taloudelliset kustannukset), ja siihen liittyy monia riskejä, jotka voivat estää EU:ta saavuttamasta Lissabonissa sovittuja tavoitteita. Taloudellisten syiden rinnalla lisääntyy tietoisuus siitä, että jollei monien pitkäaikaisten ympäristöongelmien perimmäisiin aiheuttajiin pian puututa, ne alkavat uhata merkittävästi unionin kansalaisten elämänlaatua. ii. Kaikkia osapuolia hyödyttävien ratkaisujen kehittäminen ympäristö- ja talousongelmiin Vahva ympäristöpilari, jossa tukeudutaan yhä enemmän markkinaehtoisiin välineisiin ja joka perustuu kustannustehokkuuteen, voi edistää Lissabonin tavoitteiden saavuttamista. Kun talous- ja ympäristöpolitiikan välillä tehtäviä kompromisseja [4] käsitellään tasapainoisella tavalla, voidaan saavuttaa kaikkia hyödyttäviä ratkaisuja ja edistää kestävää kehitystä. Tiukemmat ympäristöstandardit voivat synnyttää uusia taloudellisia mahdollisuuksia etenkin suosimalla uusien tekniikoiden kehittämistä. Tämä voi vauhdittaa Lissabonin tärkeintä tavoitetta eli EU:n muuttumista innovatiivisen toiminnan keskukseksi ja tietopohjaiseksi taloudeksi vuoteen 2010 mennessä. [4] Ks. 4.1.1 kohta: Ympäristöpoliittisen päätöksenteon parantaminen - johdonmukaisuuden lisääminen politiikkojen välillä (vaikutustenarviointi) EU:n ympäristöteknologian toimintasuunnitelmassa (ETAP), joka on määrä käynnistää vuoden 2003 lopussa, ehdotetaankin konkreettisia toimia ja kokonaisvaltaista toimintakehystä, joilla edistetään synergiaa ympäristönsuojelun, talouskasvun ja sosiaalisen osallisuuden välillä. iii. Kestävän kehityksen tavoitteiden sovittaminen entistä paremmin yhteen kaikilla hallintotasoilla Kestävää kehitystä ei saada aikaan vain yksittäisten maiden tai alueiden hajanaisilla toimilla. Se vaatii toimintaa kaikilla hallinnon tasoilla. Painopisteet on joka tasolla sovitettava entistä paremmin yhteen ja toiminta on kanavoitava niin, että se palvelee yhteistä päämäärää. Tässä yhteydessä voitaisiin käyttää hyödyksi Lissabonin strategiaan keskeisesti liittyvää avointa koordinointimenetelmää, [5] jota ei vielä tähän mennessä ole sovellettu ympäristöalalla. [5] Lissabonissa 23. ja 24. maaliskuuta 2000 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä (37 kohta) esiteltiin avoimen koordinoinnin käsite, joka määriteltiin "keinoksi levittää hyviä toimintatapoja ja lisätä lähentymistä EU:n tärkeimpiin päämääriin. Tähän menetelmään, joka on tarkoitettu auttamaan jäsenvaltioita kehittämään asteittain omia politiikkojaan, kuuluu: iv. EU:n onnistuneen laajentumisen varmistaminen ympäristöalalla Laajentuminen on otettu huomioon sekä EU:n kestävän kehityksen strategiassa että kuudennessa ympäristöohjelmassa, ja ne suunniteltiin nimenomaan laajentunutta unionia ajatellen. Liittymistä valmistelevat maat ovat jo edistyneet suurin harppauksin ympäristönsuojelun parantamisessa ja EU:n ympäristölainsäädännön omaksumisessa. Vielä on kuitenkin ratkaistava monia institutionaalisia ja taloudellisia ongelmia, jotta ehdokasmaissa säädetyt uudet ympäristölait voitaisiin panna täytäntöön ja jotta niiden soveltamista pystyttäisiin valvomaan. Myös toimet liittymistä valmistelevien maiden infrastruktuurien ja elintason parantamiseksi voivat kasvattaa ympäristöpaineita, vaikka niillä vastattaisiin kansalaisten oikeutettuihin tarpeisiin. Näiden haasteiden on pysyttävä etusijalla myös liittymisen jälkeisellä kaudella. v. EU:n viime vuosina hankkiman kansainvälisen uskottavuuden hyödyntäminen YK:n Kestävän kehityksen huippukokouksen onnistuneeseen lopputulokseen vaikutti osaltaan EU:n lisääntynyt arvovalta. Huippukokouksessa ottamansa aktiivisen roolin, Kioton tavoitteen hyväksi toteutettujen kansallisten toimien ja muita keskeisiä kansainvälisiä ympäristösopimuksia edistävän toimintansa ansiosta EU:n maailmanlaajuisesti tunnustettu johtoasema ympäristöasioissa on vahvistunut entisestään. Tästä asemasta koituu unionille paitsi yhä laajempia etuja myös tiettyjä velvollisuuksia. Uskottavuutensa ansiosta EU pystyy tehokkaasti suostuttelemaan yhteistyökumppaneitaan ja eritoten kehitysmaita ottamaan ympäristönäkökulman entistä paremmin huomioon edistäessään taloudellista ja sosiaalista kehitystään. . Tältä osin Thessalonikin Eurooppa-neuvoston [6] tukema puheenjohtajavaltio Kreikan aloite ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevan diplomatian kehittämisestä Euroopassa saattaisi olla hyödyllinen keino parantaa koordinointia EU:n toimien ja kansallisten toimien välillä. [6] Thessalonikissa 19. ja 20. kesäkuuta 2003 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 76 ja 77 kohta. Edellä lueteltujen haasteiden selvittäminen auttaa ajan mittaan saavuttamaan oikean tasapainon kestävän kehityksen talous-, sosiaali- ja ympäristöpilarien kesken. EU:n kestävän kehityksen strategian alkuvaiheessa havaitut huolestuttavat ympäristösuuntaukset jatkuvat edelleen, ja ne vaatisivat keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä kaksin verroin enemmän työtä kuin nyt. Ne ovat selvä muistutus siitä, että unionin kestävän kehityksen toimintasuunnitelman ympäristöä käsittelevän luvun täytäntöönpanoa on alettava tuoda entistä painokkaammin esille. 3. Suuntaukset, haasteet ja poliittiset toimet Tämä luku on jaettu neljään osaan kuudennen ympäristöohjelman pääotsakkeiden ("Ilmastonmuutos", "Luonto ja biologinen monimuotoisuus", "Luonnonvarojen kestävä käyttö" sekä "Ympäristö ja terveys") mukaisesti. Kussakin osassa tarkastellaan lyhyesti alan keskeisiä kehityssuuntauksia ja haasteita sekä esitellään viimeaikaiset poliittiset toimet. 3.1. Ilmastonmuutos 1990-luku oli lämpimin vuosikymmen 150 vuoteen. Havainnot viittaavat käynnissä olevaan ilmastonmuutokseen, joka vaikuttaa suoraan Euroopan unioniin. Seuraavien 100 vuoden kuluessa keskilämpötilan ennustetaan nousevan vielä 1,4-5,8 °C, mikä lisää kuivuuden ja metsäpalojen riskiä, ellei ilmastonmuutosta pystytä hidastamaan. Sen odotetaan tuntuvan erityisen voimakkaana Itä- ja Etelä-Euroopassa. Lisäksi sademäärät saattavat nousta ja sateet muuttua rajummiksi eri osissa Eurooppaa, mikä kasvattaa senkaltaisten tulvien riskiä ja yleisyyttä, jotka koettelivat Eurooppaa vuosina 2001 ja 2002. EU on ollut aloitteentekijänä monenvälisen ratkaisun kehittämisessä ilmastonmuutokseen. Se onnistui yhdessä kansainvälisten yhteistyökumppaneiden kanssa aikaansaamaan Kioton pöytäkirjan vuonna 2001, vaikka Yhdysvallat vetäytyi hankkeesta. Ratifioimalla tämän pöytäkirjan 31. toukokuuta 2002 EU sitoutui vähentämään kasvihuonekaasupäästöjä 8 prosenttia vuoden 1990 tasosta vuosina 2008-2012. Viimeisimpien tietojen mukaan EU:n päästöt olivat vuonna 2001 noin 2,3 prosenttia alle vuoden 1990 tason, mikä tarkoittaa, että EU on menettänyt osan vuosina 1999 ja 2000 ottamastaan etumatkasta, jolloin päästötaso oli laskenut jo 4 prosenttia vuoden 1990 tasoa alemmaksi (ks. liite, kaavio 1). Mikäli EU haluaa päästä Kioton tavoitteeseen vähentämällä päästöjä 8 prosenttia vuosina 2008-2012 ja pysyä johtajana ilmastonmuutosta ehkäisevässä politiikassa, jäsenvaltioiden on pantava säntillisesti täytäntöön tähän liittyvät EU:n viimeaikaiset toimenpiteet, ja tämä saattaa vaatia lisätoimia. Ilmastonmuutoksen ja etenkin teollisuuden, liikenteen ja energian aloilta tulevien kasvihuonekaasujen päästöjen syyt piilevät syvällä talouden rakenteessa (ks. liite, kaavio 2). Sen vuoksi niihin voidaan puuttua vain suunnittelemalla ja toimeenpanemalla yhtenäinen toimenpidekokonaisuus, johon kaikki sidosryhmät sitoutuvat. Tässä yhteydessä on otettava käyttöön joustavia markkinaehtoisia välineitä, joilla autetaan hillitsemään ilmastonmuutosta ja vähennetään siitä yrityksille koituvia kustannuksia. Lisäksi ilmastonmuutokseen liittyvät ongelmat pystytään ratkaisemaan vain, jos ympäristönäkökohdat otetaan kokonaisvaltaisesti huomioon muilla politiikanaloilla, varsinkin energia-, liikenne- ja teollisuuspolitiikassa. Painopisteet 3.1.1. Eurooppalaisessa ilmastonmuutosohjelmassa määriteltyjen toimenpiteiden täytäntöön paneminen Kesäkuussa 2000 käynnistetyn eurooppalaisen ilmastonmuutosohjelman (ECCP) tavoitteena on yksilöidä eri aloilla mahdollisimman kustannustehokkaita toimia, joilla EU voisi saavuttaa Kioton pöytäkirjan mukaiset tavoitteensa. Ohjelma perustuu osallistuvaan prosessiin ja edistää politiikkojen yhdentämistä erityisesti energian, liikenteen, teollisuuden ja tutkimuksen aloilla. Ilmastonmuutosohjelma on EU:n tärkein väline päästöjä vähentävien toimenpiteiden suunnittelussa, ja se on jo poikinut monia tärkeitä toimenpiteitä. Esimerkiksi kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kauppaa koskevan komission direktiiviehdotuksen hyväksyminen lokakuussa 2001 oli tärkeä virstanpylväs ympäristölainsäädännön kehityksessä. Direktiivi tuli voimaan lokakuussa 2003. [7] EU:n ohjelma on maailman ensimmäinen monikansallinen päästökauppaohjelma. [7] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/87/EY, annettu 13 päivänä lokakuuta 2003 (EYVL L 275, 25.10.2003, s. 32). Direktiivi on malliesimerkki siitä joustavasta toimintamallista, jonka EU valitsi täyttääkseen Kioton velvoitteet kustannustehokkaalla tavalla. Direktiivillä perustettava kustannuksia optimoiva järjestelmä kattaa koko unionin ja tarjoaa erillisiin kansallisiin päästökauppajärjestelmiin tai perinteisiin poliittisiin välineisiin verrattuna merkittäviä taloudellisia etuja. [8] [8] Lisätietoja päästökauppadirektiivistä löytyy liitteestä I (1 kohta). Lisäksi komissio julkaisi äskettäin kunnianhimoisen ehdotuksen fluorattujen kasvihuonekaasujen vähentämisestä 25 prosentilla vuoteen 2010 mennessä. Näistä tärkeistä edistysaskeleista huolimatta huhtikuussa 2003 julkaistun ilmastonmuutosohjelman toisen seurantakertomuksen [9] tulos on kuitenkin yksiselitteinen: EU ei nykyisin toimenpitein pääse Kioton pöytäkirjassa asetettuihin tavoitteisiin. Tämä kannustaa unionia voimakkaasti kiristämään vauhtia ilmastonmuutosohjelmassa määriteltyjen toimenpiteiden täytäntöönpanossa ja tukemaan niitä tiukalla seuranta- ja tarkastelumenettelyllä siellä, missä toimia eniten tarvitaan. Muutamien keskeisten toimien valmistelu on edennyt jo pitkälle. Niistä voidaan mainita etenkin ehdotukset energiapalveluista ja loppukäyttölaitteiden energiatehokkuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista. [9] Ilmastonmuutosohjelman toinen seurantakertomus "Can we meet our Kyoto targets?", huhtikuu 2003. http://www.europa.eu.int/comm/environment/ climat/eccp.htm 3.1.2. Ilmastonmuutokseen liittyvien näkökohtien huomioiminen muissa politiikoissa Vuonna 2000 yhteensä 27 prosenttia EU:n kasvihuonekaasupäästöjen kokonaismäärästä tuli energiantuotannosta (ks. liite, kaavio 2). Unionin ensisijaisena tavoitteena onkin parantaa energiatehokkuutta. Ympäristölle haitallisista energiatuista aiotaan laatia analyysi Euroopan unionin energiahuoltostrategiasta annetun vihreän kirjan puitteissa. Analyysissä otetaan huomioon talous-, sosiaali-, turvallisuus- ja ympäristövaikutukset, ja tuet pyritään poistamaan asteittain käytöstä EU:n kestävän kehityksen strategian [10] ja kuudennen ympäristöohjelman [11] tavoitteiden mukaisesti. [10] Komission tiedonanto "Kestävä kehitys Euroopassa paremman maailman vuoksi: Kestävää kehitystä koskeva Euroopan unionin strategia" (KOM(2001)264 lopullinen, 15. toukokuuta 2001), s.10: "Poistetaan fossiilisten polttoaineiden tuotantoa ja kulutusta koskevat tuet vaiheittain vuoteen 2010 mennessä". [11] 3 artiklan 4 kohdan ensimmäinen luetelmakohta: "kannustettava sellaisten tukien uudistamista, joilla on huomattava kielteinen ympäristövaikutus ja jotka eivät ole sopusoinnussa kestävän kehityksen kanssa, muun muassa laatimalla väliarviointiin mennessä luettelo perusteista, jotka mahdollistavat tällaisten ympäristöhaittoja aiheuttavien tukien yksilöimisen, jotta ne voitaisiin asteittain poistaa". Ilmastonmuutosohjelman jälkeen on otettu monia edistysaskeleita. Varsinaisina virstanpylväinä voidaan mainita EU:n toimenpiteet, joilla edistetään sähkön tuotantoa uusiutuvista energialähteistä, [12] rakennusten energiatehokkuutta [13] sekä sähkön ja lämmön yhteistuotantoa. [14] Myönteistä oli samaten uuden direktiivin antaminen kodinkoneiden energiamerkinnöistä. [15] Aika näyttää, mitä vaikutuksia näillä toimenpiteillä on. [12] Jäsenvaltiot ovat panemassa direktiiviä täytäntöön. Komissio seuraa aktiivisesti toimenpiteitä, joilla pyritään tuottamaan uusiutuvista energialähteistä 22 prosenttia energian bruttokulutuksesta vuoteen 2010 mennessä. Komissio toimittaa asiasta selvityksen neuvostolle ja Euroopan parlamentille toukokuussa 2004. [13] Arvioiden mukaan tällä tammikuusta 2003 lähtien voimassa olleella direktiivillä voitaisiin vähentää kasvihuonekaasujen päästöjä 35-45 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia, kuten ilmastonmuutosohjelman toisessa seurantakertomuksessa mainitaan (s. 13). [14] Tällä toimenpiteellä kasvihuonekaasujen päästöjä on mahdollisuus vähentää 65 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia vuodessa. [15] Komission 22. maaliskuuta 2002 esittämät direktiiviehdotukset 2002/31/EY ja 2002/40/EY neuvoston direktiivin 92/75/ETY täytäntöönpanemisesta kotitalouksien ilmastointilaitteiden ja sähköuunien energiamerkintöjen osalta. Näiden tammikuussa 2003 voimaan tulleiden direktiivien tarkoituksena on vaikuttaa kuluttajien käyttäytymiseen merkinnällä, joka osoittaa myynnissä olevien kodinkoneiden energiatehokkuuden. Energiaverotuksen alalla puolestaan hyväksyttiin vuonna 2003 energiatuotteiden verotusta koskeva direktiivi, [16] jota komissio oli ehdottanut vuonna 1997. Uudella direktiivillä varmistetaan, että niihin öljytuotteisiin, joiden osuus on yhä yli 40 prosenttia EU:n sisäisestä energian bruttokulutuksesta (ks. liite, kaavio 3), sovellettavat vähimmäisverokannat nostetaan takaisin vuoden 1992 tasolle. Lisäksi vahvistetaan vähimmäisverokantoja myös muutamille korvaaville energiatuotteille, joiden käyttö aiheuttaa päästöjä. Direktiivillä kuitenkin saadaan muutamissa jäsenvaltioissa aikaan vain lieviä korotuksia energiaveroihin, joten sen vaikutus energiatehokkuuteen ja päästöihin ei liene kovin tuntuva. [16] Energiatuotteiden verotusta koskevan direktiivin on määrä tulla voimaan 1. tammikuuta 2004. Energia-alalla tarvitaan lisätoimia ympäristön kannalta kestämättömien kehityssuuntausten korjaamiseksi. Vaikka EU:n energian kokonaiskulutus kasvaa tasaisesti noin 1 prosentin vuodessa, uusiutuvan energian osuus on vuodesta 1985 lähtien pysynyt melko vaatimattomana eli 6 prosentin tuntumassa (ks. liite, kaavio 3). Liittymistä valmistelevissa maissa tämä osuus on 5 prosenttia. [17] Euroopan ympäristökeskuksen viimeisimmät ennusteet osoittavat, ettei EU onnistu alustavassa tavoitteessaan uusiutuvan energian osuuden nostamisesta 12 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä ilman poliittisia lisätoimia. On myös epätodennäköistä, että EU pääsee alustavaan tavoitteeseensa tuottaa 22 prosenttia energian bruttokulutuksesta uusiutuvista energialähteistä vuoteen 2010 mennessä (ks. liite, kaavio 4). [17] Uusiutuvien energialähteiden osuus on korkea useissa ehdokasmaissa, kuten Latviassa (30 prosenttia), Virossa, Romaniassa ja Sloveniassa (11 prosenttia kussakin). Vuonna 2000 liikenne aiheutti noin 21 prosenttia EU:n kasvihuonekaasujen päästöistä, ja se oli lisäksi ainoa ala, jolla päästöt olivat kasvussa (ks. liite, kaavio 5). Myöskään liittymistä valmistelevien maiden kehityssuuntaukset eivät ole järin kannustavia: raide- ja linja-autoliikenteen määrä on vähentynyt jyrkästi, ja lento- ja henkilöautoliikenne kasvaa nopeammin kuin EU:ssa. EU:n kestävän kehityksen strategian, kuudennen ympäristöohjelman ja Euroopan liikennepolitiikkaa käsittelevän valkoisen kirjan puitteissa on saatu aikaa myönteistä kehitystä liikenteen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. Toimenpiteistä voidaan mainita biopolttoainedirektiivi, jonka tavoitteena on nostaa vaihtoehtoisten polttoaineiden markkinaosuus 5,75 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä, eurovinjettidirektiivin muutosehdotus, polttoaineiden verotusta koskevat toimenpiteet sekä edellä mainittu energiatuotteiden verotusta koskeva direktiivi, jossa jäsenvaltiot valtuutetaan keventämään vähemmän hiilidioksidipäästöjä aiheuttavien vaihtoehtoisten polttoaineiden vähimmäisverokantoja. Edellä selostetut toimenpiteet, joiden vaikutuksia saadaan vielä odottaa, ovat tärkeitä välivaiheita, jotta päästään siirtymään maantie- ja lentoliikenteestä ympäristöystävällisempiin raide-, vesi- ja joukkoliikenteeseen, saadaan eri kuljetusmuotojen ympäristökustannukset näkymään paremmin käyttömaksuissa ja onnistutaan tätä kautta purkamaan liikenteen kasvun aiheuttamien ympäristöhaittojen ja BKT:n kasvun välinen yhteys. Vielä tarvitaan kuitenkin enemmän työtä, mikäli EU haluaa saavuttaa Kioton tavoitteet ja muut tulevat tavoitteensa. [18] [18] Ks. ilmastonmuutosohjelman toinen seurantakertomus, s. 14: "kasvihuonekaasupäästöjen rajoittaminen liikennealalla vaatii tulevaisuudessa uusien strategioiden kehittämistä sekä entisten politiikkojen ja toimenpiteiden lujittamista. Tämä on välttämätöntä, jotta säilytetään ne päästövähennykset, joita on saavutettu ensimmäisen velvoitekauden tavoitteen ja vielä näkyvämmin tulevien velvoitekausien tavoitteiden täyttämiseksi." Maatalous, jonka osuus kokonaispäästöistä oli noin 10 prosenttia vuonna 2000, on pysynyt kahden tärkeän kasvihuonekaasun, metaanin [19] ja dityppioksidin [20], suurimpana päästölähteenä. [21] Yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) uudistuksessa vuonna 2003 osoitettiin lisää tukea maaseudun kehittämiseen, mikä saattaa johtaa päästöjen vähenemiseen maatalousalalla [22]. Maatalouden kehittämissuunnitelmien väliarviointi vuonna 2004 tarjoaa oivan tilaisuuden parantaa maatalouspolitiikan ja ilmastonmuutospolitiikan yhteensovittamista. [19] Metaanipäästöjä (CH4) syntyy pääasiassa eläinten suolistokäymisestä ja lannan käsittelystä. [20] Dityppioksidipäästöjä (N2O) vapautuu lähinnä kolmesta lähteestä: 1) suorat päästöt maatalousmaasta ja kotieläintuotannosta; 2) epäsuorat päästöt, kun typpeä vapautuu maaperään typpioksidien (NOx) tai ammoniakin (NH3) laskeumista taikka nitraattien vuotamisen tai huuhtoutumisen seurauksena; 3) maatalouden polttoprosessista aiheutuvat päästöt. [21] Myös peltojen maaperän orgaanisen aineksen väheneminen saattaa lisätä merkittävästi hiilidioksidipäästöjä, mutta Euroopan tason luvut ovat vielä erittäin epävarmoja. Biosfäärin kasvihuonekaasupitoisuuksien määrittäminen on sen vuoksi otettu yhdeksi tutkimuksen painopisteeksi EU:n kuudennessa T&K-puiteohjelmassa. [22] Ks. 3.2 kohta, jossa on lisätietoja YMP:n uudistuksesta. Jotta voitaisiin vähentää EU:n kasvihuonekaasujen päästöjä ja parantaa politiikkojen yhtenäisyyttä, ilmastonmuutokseen liittyvät näkökohdat olisi otettava paremmin huomioon EU:n koheesiopolitiikassa, ja ympäristö- ja koheesiopolitiikan välisen synergian mahdollisuutta olisi tutkittava lisää. Hiljattain antamissaan tarkistetuissa suuntaviivoissa komissio kehottikin jäsenvaltioita ottamaan erityisesti huomioon unionin tavoitteet edistää energiatehokkuutta ja nostaa uusiutuvista energialähteistä tuotetun energian osuus 22 prosenttiin energian bruttokulutuksesta sekä biopolttoaineiden käyttö 5,75 prosenttiin liikenteessä. Paikallis- ja alueviranomaisten olisi noudatettava näitä komission ohjeita pohtiessaan, miten rakennerahastoja voitaisiin parhaiten hyödyntää aluekehityksen edistämisessä. 3.2. Luonto ja biologinen monimuotoisuus Biologisella monimuotoisuudella tarkoitetaan eri ekosysteemien vaihtelevuutta, tasapainoa ja yleistä tilaa. Olennaisten elämää ylläpitävien tehtäviensä ohella biologinen monimuotoisuus toimii perustana tärkeälle elinkeino-, virkistys- ja kulttuuritoiminnalle. Sen vuoksi biologisen monimuotoisuuden katoaminen [23] on erittäin huolestuttavaa. YK:n kestävän kehityksen huippukokouksessa Johannesburgissa osapuolet sitoutuivat vuoteen 2010 mennessä vähentämään merkittävästi biologisen monimuotoisuuden heikkenemistä. EU meni vielä askeleen pidemmälle lupaamalla pysäyttää sen kokonaan vuoteen 2010 mennessä [24]. [23] Maailman luonnonsuojeluliiton (IUCN) uhanalaisten lajien luettelon mukaan. [24] Ks. Göteborgissa 15. ja 16. kesäkuuta 2001 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 31 kohta. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi nykyisiä maatalous- ja kalastuskäytäntöjä, joista aiheutuu huomattavasti paineita biologiselle monimuotoisuudelle, on muutettava vastuullisemmiksi ottamalla ympäristönäkökohdat entistä paremmin huomioon politiikassa. Samalla on puututtava biologisen monimuotoisuuden suojelussa ilmenneisiin vastoinkäymisiin, kuten muun muassa elinympäristö- ja lintudirektiivien täytäntöönpanovaikeuksiin, sekä Natura 2000 -verkoston rahoitusongelmiin. Nykyisiin täytäntöönpanovaikeuksiin on löydettävä ratkaisuja, ja ympäristöpaineiden arviointia on parannettava käyttämällä tehokkaita indikaattoreita. Painopisteet 3.2.1. Kestävämpään maatalouspolitiikkaan pyrkiminen Äskettäin hyväksytyn yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) uudistuksen kestäessä suurin osa suorista EU-tuista on irrotettava tuotannosta: viljelijöille maksetaan enää tilakohtaista tulotukea, joka ei riipu tuotantomääristä. Tuet sidotaan EU:n ympäristö- ja elintarviketurvallisuusvaatimusten, kuten lintu- ja luontotyyppidirektiivien asiaa koskevien säännösten, noudattamiseen sekä viljelymaan pitämiseen maatalouden ja ympäristön kannalta hyvässä kunnossa. Tukien ja tuotannon välisen yhteyden purkamisen pitäisi hillitä vetoa yhä tuotantopainotteisempiin viljelykäytäntöihin ja kannustaa tiloja vastuullisempaan viljelyyn. Maatalouden kehittämiseen myönnettävää tukea on lisättävä tuntuvasti siirtämällä tähän tarkoitukseen määrärahat, joita säästyy suorien tukien supistamisesta tietyn kynnysarvon ylittäville tiloille. Näin voidaan suunnitella uusia toimenpiteitä, jotka kannustavat laatutuotantoa ja edistävät ympäristönsuojelua. Tämän pitäisi auttaa suosimaan ympäristölle edullisempia viljelykäytäntöjä, kuten luonnonmukaista viljelyä (ks. liite, kaavio 6). 3.2.2. Yhteisen kalastuspolitiikan muuttaminen ekologisesti kestävämmäksi Äskettäisistä elvytystoimista huolimatta kalakannat ovat monissa Euroopan vesissä huvenneet alle turvallisen biologisen rajan (ks. liite, kaavio 7). Vielä tarvitaan lisätoimia kalavarojen vastuullisen käytön turvaamiseksi niin, että vältetään aiheuttamasta enempää pitkäaikaisia taloudellisia vahinkoja kalastajayhteisöille ja meriympäristölle. Vaikutuksiltaan haitallisia tukia poistetaan asteittain käytöstä, ja kalastajayhteisöjä on asianmukaisin toimenpitein autettava sopeutumaan kalastustoiminnan vähentämiseen YKP:n uudistamiseksi tehtyjen linjausten mukaisesti. Mikäli komission ehdotukset pannaan täytäntöön, niissä suunniteltu ekosysteemipohjainen lähestymistapa kalastukseen, saalismääriä säännöstelevät monivuotiset suunnitelmat, tieteellisiin lausuntoihin perustuva päätöksenteko sekä tukien alentaminen lisäävät toivoa EU:n kalakantojen elpymisestä. 3.2.3. Maaperän ja meriympäristön suojelun parantaminen Sen lisäksi, että maaperä ja meret tarjoavat perustan maataloustuotannolle ja kalastukselle, ne muodostavat valtavan biologisen monimuotoisuuden reservin. Nähtävissä on, että sekä merta että maaperää uhkaavat yhä enemmän ihmisen toimet, joiden seurauksia ovat maaperän eroosio, orgaanisen aineksen väheneminen ja biologisen monimuotoisuuden heikkeneminen, maaperän paikallinen saastuminen ja hajakuormitus, maaperän sulkeminen rakentamisella sekä sen tiivistyminen ja suolaantuminen. Valtameriä puolestaan uhkaavat rehevöityminen, kalavarojen ehtyminen, merten biologista monimuotoisuutta uhkaava ei-kotoperäisten lajien tuominen meriekosysteemiin sekä öljyonnettomuudet tai tahalliset päästöt mereen. Merten ja maaperän suojelua on sen vuoksi välttämätöntä parantaa. Tätä varten on kehitettävä yhdennetty lähestymistapa, johon sisältyy tarvittava koheesiopoliittinen rahoitustuki alueellisen ulottuvuuden huomioimiseksi. Ensimmäinen askel tähän suuntaan oli tiedonantojen "Kohti meriympäristön suojelua ja säilyttämistä koskevaa strategiaa" [25] ja "Kohti maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa" [26] hyväksyminen vuonna 2003. Tiedonannoissa määritellään puitteet toimintasuunnitelmien laatimiseen tarvittavien tietojen keruulle yhteistyössä kaikkien sidosryhmien kanssa. Tavoitteena on kehittää t kokonaisvaltaiset maaperää ja meriympäristöä koskevat strategiat. [25] Komission tiedonanto - Kohti meriympäristön suojelua ja säilyttämistä koskevaa strategiaa, KOM(2002) 539 lopullinen, 2. lokakuuta 2002. [26] Komission tiedonanto - Kohti maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa, KOM(2002) 179 lopullinen, 16. huhtikuuta 2002. 3.2.4. Säännösten täytäntöönpanon parantaminen luonnonsuojelualalla Avain lainsäädännön täytäntöönpanon parantamiseen on niin luonnon ja biologisen monimuotoisuuden kohdalla kuin muillakin aloilla se, että täytäntöönpanokysymyksiä aletaan pohtia jo lainsäädännön valmisteluvaiheessa, kuten vesipolitiikan puitedirektiivin tapauksessa. Lisäksi komission on aktiivisesti tarjottava jäsenvaltioille tukea ja neuvoja sen jälkeen, kun lainsäädäntö on saatettu voimaan. Näin on sittemmin tehty lintu- ja luontotyyppidirektiivien täytäntöönpanon parantamiseksi. Lintu- ja luontotyyppidirektiivien täytäntöönpano on ollut vaikeaa. Yli 25 prosenttia näihin kahteen direktiiviin liittyvistä rikkomistapauksista on sellaisia, joissa Euroopan komissio on joutunut nostamaan kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa (ks. liite, kaavio 8). Komissio suunnittelee nyt uusia tapoja työskennellä jäsenvaltioiden kanssa, jotta näiden direktiivien täytäntöönpanoa parantamalla saataisiin aikaan merkittävää edistystä. Kyseisten kahden direktiivin täytäntöönpanoon liittyvää ohjeistusta on pyritty parantamaan vuodesta 2000 lähtien. Tuolloin julkaistiin tulkintaohje luontotyyppidirektiivissä säädetyn Natura 2000 -verkoston ("erityisten suojelutoimien alueiden yhtenäisen eurooppalaisen ekologisen verkoston") hallinnointisäännöksistä. Samoin metsästyksestä ja metsänhoidosta julkaistaan piakkoin ohjeistot. Vuonna 2001 käynnistettiin "vastuullista metsästystä" koskeva aloite, jolla halutaan virittää rakentavaa keskustelua metsästykseen ja luonnonsuojeluun liittyvistä kysymyksistä jäsenvaltioiden ja sidosryhmien kanssa. Nykyiset välineet, kuten Life-Luonto ja YMP:n mukaiset maaseudun kehittämissuunnitelmat, tarjoavat jo nyt merkittäviä mahdollisuuksia Natura 2000 -vaatimusten rahoittamiseen, samoin kuin rakennerahastot ja koheesiorahasto, joissa yksi tuen myöntämisen ehdoista on Natura 2000 -suunnitelman noudattaminen. Komissio valmisteleekin parhaillaan tiedonantoa tulevaisuudessa tarjolla olevista mahdollisuuksista Natura 2000 -verkostolle myönnettävään erityisrahoitukseen. Natura 2000 -verkoston suojelualueiden nimeämisen seurannassa komissio käyttää apuna tavoitteen saavuttamista osoittavaa indikaattoria (DTI). Kun vaadittavat alueet on saatu nimettyä, komissio kehittää sopivan mittarin alueen hoidon edistymiselle. Samalla komissio on ehdottanut Life-ohjelman kolmosvaiheen jatkamista kahdella vuodella, mikä tukisi kansallisella ja alueellisella tasolla nimettyjen alueiden hoitoa ja auttaisi jäsenvaltiot nyt meneillään olevan kolmannen vaiheen päättymisen ja uusien rahoitusnäkymien vahvistamisen välisen vaiheen yli. Lisäksi komissio aikoo kehittää indikaattoreita ja maantieteellisiä tietojärjestelmiä, joiden avulla arvioidaan, miten jäsenvaltiot ovat hoitaneet ja valvoneet Natura 2000 -alueita. 3.2.5. Parempi tiedottaminen biologiseen monimuotoisuuteen liittyvistä kehityssuuntauksista Komissio aloitti hiljattain laajahkon kuulemiskierroksen biologista monimuotoisuutta edistävästä EU:n politiikasta. Sen kuluessa on tarkoitus arvioida EU:n monimuotoisuusstrategian ja siihen liittyvien toimintasuunnitelmien edistymistä unionin ja jäsenvaltioiden tasolla, tarkastella toimien tehokkuutta eli vaikutusta biologisen monimuotoisuuden heikkenemisen vauhtiin sekä arvioida tavoitteiden ja toimien tarkoituksenmukaisuutta vuoden 2010 monimuotoisuustavoitteen ja unionin laajentumisen kannalta. Tältä pohjalta komissio aikoo antaa kesäkuussa 2004 tiedonannon, jossa esitetään suosituksia ensisijaisiksi toimenpiteiksi sekä määritellään toimijat, aikataulut ja resurssit. [27] [27] Tämä hanke perustuu komission tiedonantoon neuvostolle ja Euroopan parlamentille biologista monimuotoisuutta koskevasta Euroopan yhteisön strategiasta ja sen IV luvun 12 kohtaan (KOM(1998) 42, 4. helmikuuta 1998). Tietoisuuden lisäämiseen biologisen monimuotoisuuden kehityssuuntauksista kuuluu kunnollisen seuranta- ja tiedonkeruujärjestelmän suunnitteleminen biologista monimuotoisuutta koskevalle strategialle ja toimintasuunnitelmille. Komissio tekee Euroopan ympäristökeskuksen kanssa aktiivista yhteistyötä kehittääkseen biologista monimuotoisuutta koskevia täytäntöönpanoindikaattoreita samalla, kun työ biologisen monimuotoisuuden mittareiden, myös Euroopalle tärkeiden elinympäristöjen ja lajien seuranta- ja tarkkailustandardien, kehittämiseksi edistyy. Nämä standardit ja jatkuva tutkimustyö tietopohjan parantamiseksi pitävät EU:n jatkuvasti ajan tasalla Euroopan biologisen monimuotoisuuden tilasta, mikä on ratkaisevan tärkeää tällä alalla toteutettujen poliittisten toimien seurannalle ja arvioinnille (ks. liite, kaavio 9). 3.2.6. Biologisen monimuotoisuuden tehokkaampi suojelu kansainvälisellä tasolla Biodiversiteettisopimus (CBD) on tärkeä luonnonvarojen suojeluun ja kestävään käyttöön pyrkivä kansainvälinen yleissopimus. Tehostaakseen sen vaikutusta käytännössä komissio on tukenut aktiivisesti uusien apuvälineiden [28] kehittämistä ja ajanut painopisteen siirtämistä politiikan kehittämisestä sen täytäntöönpanoon. Komissio on tukenut aktiivisesti myös muita biologista monimuotoisuutta edistäviä kansainvälisiä sopimuksia, kuten uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskevaa yleissopimusta (CITES). [29] [28] Esimerkiksi biodiversiteettisopimukseen liittyvä strateginen toimintasuunnitelma, tavoite "vähentää merkittävästi biologisen monimuotoisuuden heikkenemistä vuoteen 2010 mennessä", komission aloitteesta laadittu metsien biologista monimuotoisuutta koskeva tarkistettu ja laajennettu toimintaohjelma, suuntaviivat geenivarojen käyttöoikeudesta ja etujen tasapuolisesta jakamisesta sekä perusohjeet vieraiden tulokaslajien kohtelusta. [29] Komissio muun muassa tukee CITES-yleissopimuksen mukaisesti joidenkin kala- ja puulajien luettelointia sekä tekee valmisteluja näiden sitoumusten täytäntöönpanemiseksi EY:n lainsäädännössä. Tällaisten kansainvälisten sopimusten kyky vähentää merkittävästi biologisen monimuotoisuuden heikkenemistä riippuu myös siitä, miten tehokkaasti osapuolet panevat ne täytäntöön. Yksi EU:n kansainvälisten ympäristötoimien ensisijaisista tavoitteista onkin kehittää uusia keinoja edistää näiden sopimusten täytäntöönpanoa kehitysmaissa [30]. [30] Ks. 6 luku - Kansainvälinen ulottuvuus. Toinen tärkeä EU-aloite biologista monimuotoisuutta edistävien kansainvälisten toimien saralla on metsälainsäädännön soveltamisen valvonnasta ja metsähallinnosta toukokuussa 2003 julkaistu komission toimintasuunnitelma, [31] jonka tarkoituksena on torjua laitonta puunhakkuuta unionin Johannesburgin huippukokouksessa tekemien sitoumusten mukaisesti. Toimintasuunnitelmassa ehdotetaan muun muassa tukea metsähallinnon parantamiseksi puuntuottajamaissa, puuntuottajamaiden kanssa tehtyjä vapaaehtoisia kumppanuussopimuksia takeeksi siitä, että EU:n markkinoille tuodaan vain laillisesti hakattua puutavaraa, sekä kansainvälisen yhteistyön kehittämistä laittomasti hakatun puutavaran kaupan torjumiseksi. [31] KOM(2003)251 lopullinen, 21. toukokuuta 2003. 3.3. Luonnonvarojen kestävä kehitys Lissabonin strategian kunnianhimoisena tavoitteena on 3 prosentin vuotuinen talouskasvu, mikä merkitsisi BKT:n kaksinkertaistumista 25 vuodessa. Jottei enää lisättäisi sosiaali- ja ympäristökustannuksia esimerkiksi kasvattamalla jatkuvasti jätemääriä, on ensin katkaistava BKT:n kasvun ja ympäristöpaineen välinen vahva historiallinen yhteys. Yhteyden katkaiseminen Talouskasvun ja sen haitallisten ympäristövaikutusten v¨lisen yhteyden katkaiseminen on myös yksi kestävän kehityksen strategian keskeisistä teemoista. [32] Tähän päästään muun muassa lisäämällä merkittävästi luonnonvarojen tuottavuutta. [32] Näiden tekijöiden erottamisen tärkeys tunnustettiin komission ehdotuksessa EU:n kestävän kehityksen strategiaksi, jonka yhtenä päätavoitteena on "purkaa yhteys talouskasvun, resurssien käytön ja jätteiden syntymisen välillä". Keväällä 2003 kokoontunut Eurooppa-neuvosto antoi tälle vahvistuksen (ks. Brysselissä 20. ja 21. maaliskuuta 2003 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 53 kohta). Raaka-aineiden ja energiankäytön tehokkuus on lisääntynyt useissa unionin jäsenvaltioissa. Tästä on kuitenkin kiittäminen pääasiassa sitä, että monessa EU:n jäsenvaltiossa talouden painopiste siirtyi 1980- ja 1990-luvuilla tuotannosta palveluelinkeinoihin. Jotta yhteyden katkaiseminen onnistuisi, on kyettävä edistämään kestäviä tuotanto- ja kulutustapoja, kuten Johannesburgin täytäntöönpanosuunnitelmassa painotetaan. Onnistuneella kestävään tuotantoon ja kulutukseen tähtäävällä kymmenvuotisella ohjelmalla varmistettaisiin, että unionin sisäiset toimet vastaavat ja tukevat sen tekemiä kansainvälisiä sitoumuksia ja vahvistavat näin entisestään EU:n johtoasemaa kestävän kehityksen saralla. Painopisteet 3.3.1. Määrätietoisempi pyrkiminen luonnonvarojen kestävään käyttöön Luonnonvarojen käytöstä johtuvien ympäristöhaittojen ja talouskasvun välisen yhteyden katkaiseminen on komission luonnonvarojen käyttöä koskevan teemakohtaisen strategian keskeinen tavoite. . [33] Uusien politiikkojen täytäntöönpano ja olemassa olevien kehittäminen, jotta luonnonvarojen käytöstä koituvien ympäristöhaittojen ja talouskasvun välinen suhde saadaan katkaistua , on pitkä prosessi. Siksi strategian toteuttamiseen on varattu 25 vuotta aikaa. [33] Komission tiedonanto - Kohti luonnonvarojen kestävän käytön teemakohtaista strategiaa (KOM(2003) 572 lopullinen, 1. lokakuuta 2003). Komissio ehdottaa vuonna 2004 kattavaa strategiaa, joka on kehitetty avoimesti ja yhteistyössä yhteisön toimielinten ja sidosryhmien kanssa. Strategiaan sisältyy kolme strategista osatekijää, joita sovelletaan koko sen voimassaolon ajan. Alkuvaiheessa keskitytään tietämyksen kokoamiseen siitä, mitkä luonnonvarat aiheuttavat eniten huolta niiden käyttöön liittyvien ympäristövaikutusten takia, kun otetaan huomioon teknologiset mahdollisuudet ja sosioekonomiset näkökohdat. Tavoitteena on hankkia nykyisin puuttuvat tiedot raaka-aineiden elinkaaresta taloudessa sekä tähän liittyvistä ympäristövaikutuksista. Tämän tietämyksen perusteella arvioidaan, missä määrin eri aloilla tehdyt poliittiset päätökset edistävät yleisenä tavoitteena olevaa ympäristövaikutusten ja talouskasvun välisen yhteyden katkaisemista. Lopuksi ehdotetaan toimia, joiden tavoitteena on ottaa luonnonvarojen käyttöön liittyvät näkökohdat paremmin huomioon muiden alojen politiikkojen muotoilussa. Tätä strategiaa tuetaan yhdennetyllä tuotepolitiikalla, [34] johon yhdistetään jätteiden syntymisen ehkäisemisen ja kierrätyksen teemakohtainen strategia. [35] Aloitteet käynnistetään laajamittaisella kuulemisprosessilla, johon kaikki sidosryhmät voivat osallistua. Ympäristövaikutuksia tarkastellaan tuotteiden koko elinkaaren ajalta, jotta voidaan vähentää saasteita, helpottaa kierrätystä silloin, kun se on taloudellisesti perusteltua, sekä pienentää jätehuoltokustannuksia. [34] Komission tiedonanto yhdennetystä tuotepolitiikasta, 12.6.2003. [35] Komission tiedonanto - Kohti jätteiden syntymisen ehkäisemisen ja kierrätyksen teemakohtaista strategiaa (KOM(2003) 301 lopullinen, 27. toukokuuta 2003). EU:n luonnonvarapolitiikkaa tuetaan tutkimuksen ja teknologian kehittämisen kuudennessa puiteohjelmassa merkittävillä tutkimushankkeilla, joissa tutkitaan kestävän kehityksen periaatteiden mukaisia tuotanto- ja kulutusmalleja. Luonnonvarojen käyttöä säätelevän EU:n politiikan on oltava riittävän joustavaa, jotta yksityinen sektori mukautuisi siihen helposti. Ekotehokkuuden parantamiseksi onkin suunniteltava laaja valikoima markkinaehtoisia ohjauskeinoja (muun muassa vapaaehtoisia sopimuksia [36] aina, kun se vain on tarkoituksenmukaista ja kustannustehokasta). [36] KOM(2002) 412 lopullinen, 17. heinäkuuta 2002. 3.3.2. Nykyisen jätelainsäädännön moitteettoman täytäntöönpanon varmistaminen Unionissa on paitsi ehkäistävä jätteiden syntymistä tuotanto- ja kulutustapoja muuttamalla myös rajoitettava luonnonvarojen käytöstä aiheutuvia ympäristövaikutuksia. Tämä edellyttää, että nykyinen jätelainsäädäntö on pantu asianmukaisesti täytäntöön. Jäsenvaltioissa on viime vuosina tapahtunut jonkin verran edistystä yhteisön lainsäädännön edellyttämien jätehuoltosuunnitelmien kehittämisessä ja soveltamisessa. Vielä on kuitenkin työtä tehtävänä, jotta nykyinen lainsäädäntö täysimittaisesti täytäntöönpantuna ja sovellettuna alkaisi vähentää jätteiden määrää. Lisäksi on vähennettävä jätteen muodostumista tuotantoprosesseissa hyödyntämällä paremmin ympäristöteknologiaa. Liittymistä valmistelevissa maissa vaaditaan erityisen lujia ponnisteluja, jotta painopiste saataisiin siirtymään kaatopaikkojen käytöstä - niihin viedään useimmissa maissa yli 90 prosenttia yhdyskuntajätteestä - kestävämpiin jätehuoltojärjestelmiin. 3.4. Ympäristö ja terveys Kansanterveyden suojelu on ollut yksi EU:n ympäristöpolitiikan pysyvistä painopisteistä. Nykyiset standardit on vahvistettu noudattamalla kaikille samaa vaihtoehtoa tarjoavaa lähestymistapaa ottamatta huomioon tarvetta suojella yhteiskunnan heikoimmassa asemassa olevia ryhmiä, kuten lapsia. Eri ympäristömyrkkyjen yhteisvaikutuksista ihmisten terveyteen ei ole tehty kattavaa arviointia. Jotta ympäristöterveysongelmia voitaisiin torjua tehokkaasti, on kehitettävä uusi yhdennetty lähestymistapa ja hankittava eri saasteiden ja tuoteryhmien ympäristö- ja terveysvaikutuksista puuttuvat tiedot. Painopisteet 3.4.1. Yhdennetyn lähestymistavan kehittäminen ympäristöterveyskysymyksiin Ympäristöongelmien ja heikon kansanterveyden välillä on selvä yhteys. Euroopan suurkaupungeissa pitkäaikainen altistuminen ilmansaasteille aiheuttaa vuosittain noin 60 000 ihmisen kuoleman, ja yksi lapsi seitsemästä kärsii astmasta. Astmaa ja muita allergioita sairastavien lasten määrä on kasvanut jyrkästi 30 viime vuoden aikana. Jotta ympäristötekijöiden aiheuttamat sairaudet saataisiin Euroopassa vähenemään, on tehostettava tutkimusta, jotta opitaan ymmärtämään paremmin syy-seuraussuhteet ympäristöuhkien ja terveyshaittojen välillä. Tämä on kesäkuussa 2003 hyväksytyn EU:n ympäristöterveysstrategian päätavoite. [37] [37] Komission tiedonanto - Euroopan ympäristöterveysstrategia, KOM(2003) 338 lopullinen, 11. kesäkuuta 2003. Strategiassa esitetään yhtenäinen lähestymistapa, jonka avulla saadaan parempi käsitys ympäristön ja terveyden monitahoisesta vuorovaikutuksesta ja sen seurauksista haavoittuvimmille ryhmille, kuten lapsille. Tältä pohjalta valmistellaan kaudeksi 2004-2010 toimintasuunnitelma, jonka komissio esittää Budapestissa vuonna 2004 pidettävälle Maailman terveysjärjestön (WHO) neljännelle ympäristöterveyttä käsittelevälle ministerikokoukselle. Siellä tarkasteltavia keskeisiä toimintaehdotuksia ovat EU:n biomonitorointijärjestelmän perustaminen, kokeiluhankkeet dioksiinien, raskasmetallien ja hormonaalisten haitta-aineiden yhtenäisestä seurannasta sekä yhdenmukaistettujen ympäristöterveysindikaattorien kehittäminen. Ensimmäisellä neuvottelukierroksella keskitytään kolmeen ensisijaiseen tautiryhmään: lapsuusajan syöpiin, hengityselinsairauksiin ja neurologisiin kehityshäiriöihin. 3.4.2. Ilmansaasteiden vähentäminen Vaikka ilmanlaatu on parantunut tuntuvasti 50 viime vuoden aikana, vakavista ongelmista ei vieläkään ole päästy eroon. Tutkimusten [38] mukaan nykyinen ilman epäpuhtauksien taso on ihmisille merkittävä terveysriski etenkin hiukkasten ja alailmakehän otsonin tapauksessa. Ellei lisätoimiin ryhdytä, näiden epäpuhtauksien alenemassa olleet pitoisuudet ovat vaarassa lähteä uudestaan nousuun muun muassa liikenteen lisääntymisen takia. [38] Ks. WHO:n työryhmän raportti "Health aspects of air pollution with particulate matter, ozone and nitrogen dioxide" (Bonn, 13.-15. tammikuuta 2003), http://www.euro.who.int/document/ e79097.pdf Puuttuakseen tähän ongelmaan komissio käynnisti Puhdasta ilmaa Eurooppaan -ohjelman (CAFE), jossa kerätään tutkimustietoa, arvioidaan epäpuhtauksien tason todennäköistä kehitystä vuoteen 2020 mennessä sekä ehdotetaan mahdollisimman kustannustehokkaita toimenpiteitä tilanteen parantamiseksi. Ohjelma on päässyt hyvään vauhtiin, ja se johtanee ilmanlaadun teemakohtaisen strategian vahvistamiseen vuoden 2005 puolivälissä. Nykyisen lainsäädännön moitteeton täytäntöönpano on nyt ratkaisevan tärkeää, mutta vielä saatetaan tarvita lisää lainsäädäntöä ja muita toimia, jotta ilmansaasteet saadaan laskemaan tasolle, joka ei aiheuta merkittäviä terveys- ja ympäristöhaittoja, kuten kuudennessa ympäristöohjelmassa suositellaan. 3.4.3. Kemikaalipolitiikan uudistaminen Synteettisiä kemikaaleja käytetään laajalti teollisuudessa ja kotitalouksissa - maailmassa myydään vuosittain noin 400 miljoonaa tonnia kemikaaleja. Kemikaaliteollisuudella on erittäin tärkeä taloudellinen merkitys, sillä se toimittaa raaka-aineita tehdasteollisuudelle, edistää innovaatioita sekä tuottaa elämänlaadun ylläpitämiseen ja parantamiseen tarvittavia valmisteita. EU on maailman suurin kemikaalien tuottaja. Onkin erittäin tärkeää, että eurooppalainen kemikaaliteollisuus pysyy kilpailukykyisenä ja innovatiivisena. Sosiaalisella tasolla yhteisön kemikaalipolitiikan keskeisenä poliittisena tavoitteena on työntekijöiden ja kansalaisten terveyden ja turvallisuuden parantaminen. Etusijalla on myös korkean työllisyystason säilyttäminen. Ympäristön kannalta tärkeänä tavoitteena on välttää ilman, veden, maaperän ja rakennusten kemiallinen saastuminen ja estää biologisen monimuotoisuuden vahingoittuminen. Hitaasti hajoavien, eläviin kudoksiin kertyvien ja myrkyllisten aineiden parempi valvonta on tässä suhteessa erityisen tärkeää. Kemikaalien käytön ja kemikaalijätteen mahdolliset vaikutukset ympäristöön ja ihmisten terveyteen herättävät jatkuvasti enemmän huolta unionissa. Vaikka yhä useammat tutkimukset ja tilastot vahvistavat syy-seuraussuhteen tietyille kemikaaleille altistumisen ja terveys- tai ympäristöhaittojen välillä, tieteelliset todisteet eivät aina ole täysin sitovia. Tietämystä kemikaaleista ja niiden aiheuttamien riskien hallinnasta onkin parannettava kiireellisesti. Edellä mainittujen tavoitteiden mukaisesti komissio esitti lokakuussa 2003 [39] ehdotuksen EU:n uudeksi kemikaalialan sääntelyjärjestelmäksi. Uuden asetusehdotuksen tarkoituksena on parantaa kansanterveyden ja ympäristön suojelua, mutta säilyttää samalla EU:n kemikaaliteollisuuden kilpailukyky ja kannustaa siitä innovaatioihin. Asetuksella otettaisiin käyttöön uusi REACH-järjestelmä (Registration, Evaluation and Authorisation of Chemicals eli kemikaalien rekisteröinti, arviointi ja lupamenettelyt), jonka tavoitteet ovat seuraavat: [39] KOM(2003) 644, 29. lokakuuta 2003. - Velvoitetaan kemikaaleja tuottavat ja maahantuovat yritykset keräämään tietoja unionissa valmistettujen tai sinne tuotujen kemikaalien ominaisuuksista, erityisesti niistä noin 30 000 kemiallisesta aineesta, joista on saatavilla vähän tai ei lainkaan julkisia tietoja, sekä aineista, joita tuotetaan suuria määriä, jotta voitaisiin arvioida niiden käytöstä aiheutuvat ympäristö- ja terveysriskit ja ryhtyä asianmukaisiin toimenpiteisiin riskien hallitsemiseksi. - Varmistetaan, että tällä tavalla hankitut tiedot asetetaan teollisuuskäyttäjien, viranomaisten, kansalaisyhteiskunnan ja kansalaisten saataville. - Helpotetaan viranomaisten ryhtymistä ripeästi toimeen tapauksissa, jotka vaativat riskien alentamista. - Muita REACH-ohjelman periaatteita ovat varotoimiin ryhtyminen aina, kun kemikaalista ei ole riittävästi tietoa, kemikaalien käytöstä aiheutuvien ympäristö- ja terveysvaarojen ehkäiseminen sekä vaarallisten kemikaalien korvaaminen turvallisilla silloin, kun se on mahdollista. Kansallisten toimien ohella EU on edistänyt aktiivisesti parempaa kansanterveyttä ja ympäristöä myös kansainvälisellä tasolla ja etenkin kehitysmaissa olemalla mukana neuvottelemassa ja saattamassa voimaan kansainvälisen kaupan kohteina oleviin vaarallisiin kemikaaleihin liittyvää Rotterdamin yleissopimusta, jolla otetaan käyttöön ilmoitetun ennakkosuostumuksen menettely (PIC), sekä hitaasti hajoavia orgaanisia yhdisteitä koskevaa Tukholman yleissopimusta. [40] [40] Rotterdamin yleissopimus, joka hyväksyttiin ja toimitettiin allekirjoitettavaksi täysivaltaisten edustajien konferenssiin 10. syyskuuta 1998, tarjoaa ensisijaisen torjuntakeinon mahdollisia ongelmia vastaan, sillä se antaa tuojamaille ja etenkin kehitysmaille mahdollisuuden valita ennakkoon, minkä PIC-menettelyyn sisältyvien kemikaalien maahantuonti sallitaan ja mitkä halutaan sulkea pois, koska niitä ei pystytä käsittelemään turvallisesti. 22. toukokuuta 2001 tehdyn Tukholman yleissopimuksen pääasiallisena tavoitteena on poistaa tarkoituksellisesti tuotetut hitaasti hajoavat orgaaniset yhdisteet sekä vähentää jatkuvasti sellaisia hitaasti hajoavia orgaanisia yhdisteitä, jotka ovat tahattomia sivutuotteita, tai poistaa ne lopullisesti, jos se on mahdollista. Hitaasti hajoavia orgaanisia yhdisteitä koskeva Tukholman yleissopimus tarjoaa ennalta varautumisen periaatteeseen tukeutuvat puitteet, joiden avulla varmistetaan 12 ensisijaisen hitaasti hajoavan orgaanisen yhdisteen turvallinen poistaminen tai jatkuva vähentäminen. Lisäksi yleissopimus antaa tulevaisuudessa sopimuspuolille tilaisuuden yksilöidä vahvistettujen perusteiden mukaisesti muita yhdisteitä, joihin voidaan kohdistaa kansainvälisiä toimia ihmisten terveydelle ja ympäristölle haitallisten vaikutusten ehkäisemiseksi ja vähentämiseksi. 3.4.4. EU:n sääntelyjärjestelmän täytäntöönpano bioteknologian alalla Tekniikan kehitys on yksi talouskasvun vahvimmista liikkeellepanevista voimista. Nopeasti kehittyvillä tieteenaloilla, kuten bioteknologiassa, tutkimus- ja kehitystyön tulosten kaupalliseen hyödyntämiseen yhdistyvät yhä useammin myös innovaatiot. EU:n tasolla onkin perustettu asianmukaiset lupamenettelyt, jotta EU pystyisi täysimittaisesti hyödyntämään bioteknologian potentiaalisia etuja ja noudattamaan samalla huolellista harkintaa terveys- ja ympäristöriskien hallinnassa. Muuntogeenisiin organismeihin (GMO) liittyvän bioteknologian alalla kehitetty EU:n sääntelyjärjestelmä on nyt valmis. Terveyden ja ympäristön suojelun asianmukainen taso taataan GMO:iden suljettua käyttöä ja tahallista levittämistä ympäristöön [41] sääntelevillä toimilla sekä GMO:iden ja elintarvikkeena ja rehuna käytettävien tuotteiden jäljitettävyyttä ja merkintöjä koskevilla toimenpiteillä. Kesäkuussa voimaan tulleen Cartagenan bioturvallisuuspöytäkirjan täytäntöönpano EU:ssa parantaa entisestään terveyden ja ympäristön suojelua kolmansissa maissa, koska se mahdollistaa valtioiden rajat ylittävien GMO:iden siirtojen valvonnan. Näiden toimenpiteiden toivotaan auttavan palauttamaan kansalaisten luottamuksen ja osoittamaan, että yhteisön lupamenettely GMO:iden levittämiselle toimii kuten pitääkin. [41] Direktiivit 98/81/EY ja 2001/18/EY. Jäsenvaltiot ovat kuitenkin useissa tapauksissa myöhässä muuntogeenisistä organismeista annetun yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanossa ja soveltamisessa. EU:n sääntelyjärjestelmän hyvin ajoitettu ja moitteeton täytäntöönpano on kuitenkin välttämätöntä, sillä se osoittaisi, että tekniikan kehitys ja vapaakauppa eivät ole este ympäristön ja terveyden suojelun korkealle tasolle. 3.4.5. Torjunta-aineiden kestävää käyttöä edistävän strategian kehittäminen Maatalouden liikatuotanto yhdistettynä yhä kasvavaan näyttöön siitä, että vähäinenkin altistuminen elintarvikkeissa oleville torjunta-ainejäämille voi aiheuttaa terveysongelmia, on saanut EU:n arvioimaan uudelleen politiikkaansa tällä alalla. Nyt on jatkettava toimia, joilla vähennetään torjunta-aineiden terveys- ja ympäristöriskejä, parannetaan torjunta-aineiden käytön ja jakelun valvontaa, pienennetään haitallisten tehoainejäämien tasoa erityisesti korvaamalla haitallisimmat aineet turvallisemmilla vaihtoehdoilla, myös muilla kuin kemikaaleilla, sekä edistetään vähän torjunta-aineita käyttävää tai torjunta-aineetonta viljelyä. Näihin erityistavoitteisiin pyrkiviä toimia edistetään torjunta-aineiden kestävän käytön teemakohtaisella strategialla [42], jota komissio parhaillaan valmistelee. [43] [42] Komission tiedonanto - Kohti torjunta-aineiden kestävän käytön teemakohtaista strategiaa (KOM(2002) 349 lopullinen, 1. heinäkuuta 2002). [43] Nämä toimenpiteet sisällytetään myös kasvinsuojelusäännöstöön tehtäviin tarkistuksiin. 4. uusi lähestymistapa ympäristöpolitiikkaan EU:n poliittiset toimet ympäristön kannalta kestämättömien suuntausten korjaamiseksi tehoavat vain, jos ne sijoitetaan osaksi sellaista uudistettua ympäristöpoliittista lähestymistapaa, jonka painopisteitä ovat sisällyttäminen muihin politiikkoihin, täytäntöönpano ja tiedottaminen. EU:n tehokkuus Lissabonin strategian ympäristöulottuvuuden parantamisessa riippuu sen kyvystä - edistää yhdennettyä lähestymistapaa poliittisessa päätöksenteossa ja vauhdittaa ympäristöulottuvuuden sisällyttämistä kaikkiin muihin politiikkoihin sekä EU:n että jäsenvaltioiden tasolla; - kehittää uusi lähestymistapa täytäntöönpanoon varmistamalla, että EU:n lainsäädäntöä noudatetaan asianmukaisesti niin, että siitä koituu mahdollisimman paljon etua ympäristölle, sekä uudistamalla ympäristöalan sääntelyjärjestelmää siten, että siirrytään tarvittaessa joustavampaan ja markkinaystävällisempään lähestymistapaan, asetetaan pitkän aikavälin ympäristötavoitteita ja lisätään markkinaehtoisten ohjauskeinojen käyttöä; - suunnitella ympäristöpolitiikkaa vankan tietämyksen pohjalta, mikä lisäisi sen tehokkuutta; kyvystä tarjota kansalaisille laajalti tietoa ympäristövaikutuksista, jotta edistetään kestävän kehityksen edellyttämiä asennemuutoksia. 4.1. Sisällyttäminen muihin politiikkoihin 4.1.1. Ympäristöpoliittisen päätöksenteon parantaminen Yhdennetyn lähestymistavan kehittäminen ympäristöpoliittiseen päätöksentekoon Euroopan ympäristölainsäädännössä on perinteisesti keskitytty yksittäisiin saasteongelmiin ja yksittäisten ympäristön osa-alueiden suojaamiseen, ja ympäristöongelmiin esitetään usein seurauksia korjaavia "piipunpääratkaisuja" sen sijaan, että puututtaisiin ongelmien syihin tai tarkasteltaisiin saasteiden yhteisvaikutuksia ympäristön eri osatekijöihin sekä riippuvuussuhteita näiden osatekijöiden välillä. Nykyisten ympäristön kannalta kestämättömien kehityssuuntausten korjaaminen edellyttää yhdennetyn lähestymistavan kehittämistä poliittiseen päätöksentekoon. Ympäristöpolitiikassa ei tulisi keskittyä pelkästään ympäristövaikutusten korjaamiseen, vaan siinä tulisi puuttua myös ympäristöä eniten rasittaviin tekijöihin. Kuudennessa ympäristöohjelmassa tämä uusi lähestymistapaa näkyy etenkin EU:n ympäristöterveysstrategiassa [44] ja teemakohtaisten strategioiden käytössä. Jälkimmäisillä strategioilla, jotka on tarkoitus esittää vuoteen 2005 mennessä, pyritään puuttumaan yhdennetysti seitsemään keskeiseen ongelmaan. [45] Ensin kustakin strategiasta julkaistaan vuoden 2003 lopussa tiedonanto, jossa keskitytään ongelmien määrittelyyn. Tiedonannot toimitetaan sidosryhmille laajempaa kuulemista varten. Toisessa vaiheessa aletaan kehittää itse strategioita. Strategioissa asetetaan selkeitä kestävään kehitykseen tähtääviä tavoitteita ja ohjearvoja, ja niihin pyritään alakohtaisilla kustannustehokkailla toimenpidepaketeilla, joista kullekin määritellään omat aikataulunsa ja erityistavoitteensa. [44] Ks. 3.4 kohta - Ympäristö ja terveys. [45] Seitsemän teemakohtaista strategiaa koskevat maaperänsuojelua, meriympäristöä, torjunta-aineiden kestävää käyttöä, kaupunkiympäristöä, luonnonvarojen kestävää käyttöä ja hoitoa, jätteiden kierrätystä sekä ilmanlaatua. Kaavio A: Teemakohtaisten strategioiden edistyminen 1. Ilmanlaatu // Puhdasta ilmaa Eurooppaan -ohjelma: Kohti ilmanlaadun teemakohtaista strategiaa - KOM(2001) 245 lopullinen, 4. toukokuuta 2001 Tavoite // Yhä useampien tutkimusten mukaan nykyiset politiikat eivät suojaa riittävästi ihmisten terveyttä ja ekosysteemejä ilmansaasteiden haittavaikutuksilta. Siksi strategiassa ehdotetaan yhdennettyä kustannustehokasta toimenpidepakettia, jolla ilman pilaantuminen saadaan laskemaan tasolle, josta ei aiheudu sietämättömiä terveys- tai ympäristöhaittoja. 2. Maaperänsuojelu // Kohti maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa - KOM(2002) 179 lopullinen, 16. huhtikuuta 2002 Tavoite // Maaperä on tärkeä luonnonvara, joka on välttämätön ympäristön häiriöttömälle toiminnalle ja ympäristölle elämää ylläpitävänä tekijänä ja monenlaisen elinkeinotoiminnan perustana. Strategialla pyritään suojaamaan ja säilyttämään maaperän resurssien ekologinen, kemiallinen ja fysikaalinen tila. 3. Torjunta-aineiden kestävä käyttö // Kohti torjunta-aineiden kestävän käytön teemakohtaista strategiaa - KOM(2002) 349 lopullinen, 1. heinäkuuta 2002 Tavoite // Torjunta-aineiden terveys- ja ympäristövaikutukset ovat jatkuvasti kasvava ongelma, johon on syytä puuttua. Strategiassa määritellään joukko poliittisia toimenpiteitä ja välineitä, joilla edistetään torjunta-aineiden vastuullisempaa käyttöä ja vähennetään siihen liittyviä riskejä. 4. Meriympäristön suojelu ja säilyttäminen // Kohti meriympäristön suojelua ja säilyttämistä koskevaa strategiaa - KOM(2002) 539 lopullinen, 2. lokakuuta 2002 Tavoite // Meriympäristöön kohdistuu suuri määrä erilaisia uhkia ja paineita. Tarvitaankin yhdennettyä ja kokonaisvaltaista lähestymistapaa, jotta eri toimet yhdessä nostaisivat ympäristönsuojelun tasoa niin, että se riittää suojaamaan ja säilyttämään meriympäristön ekologisen, kemiallisen ja fysikaalisen tilan. 5. Jätteiden syntymisen ehkäiseminen ja kierrätys // Kohti jätteiden kierrätyksen teemakohtaista strategiaa - KOM(2003) 301 lopullinen, 27. toukokuuta 2003 Tavoite // Jätemäärä kasvaa jatkuvasti, koska jätteiden ehkäisemistä ei yleensä pidetä riittävän kiireellisenä tavoitteena. Siksi on syytä tarkastella, miten EU:n jätehuoltomallia voitaisiin parantaa luonnonvarojen kestävän käytön edistämiseksi. Tavoitteena on vähentää luonnonvarojen käytön ympäristövaikutuksia kierrättämällä jätteitä ja ehkäisemällä niiden syntymistä. Tärkeänä lisätavoitteena on yksinkertaistaa ja parantaa nykyisen jätelainsäädännön täytäntöönpanoa 6. Luonnonvarojen kestävä käyttö ja hoito // Kohti luonnonvarojen kestävän käytön teemakohtaista strategiaa - KOM(2003) 572 lopullinen, 1. lokakuuta 2003 Tavoite // Luonnonvarojen laajan kysynnän takia niiden käyttöön ja siitä aiheutuviin ympäristövaikutuksiin vaikuttavat monet eri politiikat. Niitä ei ole mitenkään koordinoitu keskenään, eikä luonnonvarojen käyttömäärille ja ympäristövaikutuksille ole määritelty yhtenäisiä tavoitteita. Tilanne on nyt korjattava. Perimmäisenä tavoitteena on katkaista yhteys luonnonvarojen käyttöön liittyvien ympäristöhaittojen ja talouskasvun väliltä. 7. Kaupunkiympäristö // Kohti kaupunkiympäristöä koskevaa teemakohtaista strategiaa - odotettavissa vuoden 2003 lopussa Tavoite // Noin 80 % EU:n kansalaisista asuu kaupungeissa, joissa kärsitään yleisesti huonosta ilmanlaadusta, melusta, liikenneruuhkista ja kestävän suunnittelun puutteesta. Tiedonannossa ehdotetaan kehystä paikallisille, alueellisille ja kansallisille toimille, joilla edistetään kestävää kaupunkiliikennettä sekä kaupunkien hallintoa ja suunnittelua ympäristönsuojelun tason ja kaupunkialueiden laadun parantamiseksi sekä terveellisten elinolojen turvaamiseksi kaupunkilaisille Johdonmukaisuuden lisääminen politiikkojen välillä Monet ympäristön kannalta kestämättömistä suuntauksista aiheutuvat siitä, ettei alojen välisiä yhteyksiä oteta nykyisin riittävästi huomioon. Tämä johtaa siihen, että eri politiikanalat toimivat toisiaan vastaan sen sijaan, että ne tukisivat toisiaan. Epäyhtenäisyys tekee politiikoista sekä kalliita että tehottomia ja hidastaa näin siirtymistä kestävään kehitykseen. Jottei enää lisättäisi politiikkojen epäyhtenäisyyttä liiaksi eriävillä alakohtaisilla tavoitteilla, komissio otti vuonna 2002 käyttöön yhtenäisen vaikutustenarviointijärjestelmän, jota käytetään kaikkien keskeisten poliittisten aloitteiden ennakkoarvioinnissa, [46] kuten Eurooppa-neuvosto on pyytänyt. [47] Tällainen vaikutustenarviointi mahdollistaa perustellut poliittiset päätökset ja järkevät kompromissit keskenään kilpailevien tavoitteiden välillä, koska komissio voi perustaa ratkaisunsa luotettavaan analyysiin talous-, sosiaali- ja ympäristövaikutuksista. [46] Komission tiedonanto vaikutustenarvioinnista, KOM(2002) 276 lopullinen, 5. kesäkuuta 2002. [47] Ks. Göteborgissa 15. ja 16. kesäkuuta 2001 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 24 kohta. Vaikutustenarviointi ei yksin riitä. Ei siis riitä, että eri alojen väliset kompromissit ja riippuvuussuhteet saadaan selville, vaan ne on otettava järjestelmällisesti huomioon alakohtaisissa politiikoissa jo niiden suunnitteluvaiheessa. 4.1.2. Ympäristönäkökohtien tehokkaampi sisällyttäminen eri alojen politiikkaan Ympäristöpolitiikka ei sellaisenaan voi korjata kaikkia ympäristön kannalta kestämättömiä kehityssuuntauksia. Nykyisten kehityssuuntausten korjaamiseksi tarvittavat muutokset saadaan aikaan kalastuksen, maatalouden, energian ja liikenteen aloilla sekä muilla sellaisilla aloilla, joilla ympäristöpaineet ovat kasvaneet erityisen suuriksi, vain sisällyttämällä ympäristönäkökohdat näiden alojen politiikkaan sekä huolehtimalla siitä, että kullekin alalle ominaiset taloudelliset ja sosiaaliset erityispiirteet otetaan asianmukaisesti huomioon. Ympäristönsuojelun sisällyttäminen yhteisön politiikkaan on tavoite, jonka merkitys tunnustetaan EU:n tasolla perustamissopimuksen 6 artiklassa. Eurooppa-neuvosto otti kesäkuussa 1998 tärkeän askeleen käynnistämällä "Cardiffin prosessina" tunnetun menettelyn, jolla 6 artikla saadaan toteutuman käytännössä: neuvoston eri kokoonpanoja pyydettiin valmistelemaan strategioita ja ohjelmia, joilla ympäristönsuojelu saataisiin sisällytettyä kunkin niiden vastuulla olevaan politiikkaan, energia-, liikenne- ja maatalouspolitiikasta alkaen. Nyt prosessin piiriin kuuluu kaikkiaan yhdeksän alaa. [48] [48] Liikenteen, maatalouden ja energian ohella Cardiffin prosessi koskee teollisuuden, sisämarkkinoiden, kehitysyhteistyön, kalastuksen, yleisten asioiden sekä talousasioiden aloja. Cardiffin prosessi on tuottanut myönteisiä tuloksia. Se on auttanut tuomaan paremmin esille ympäristönäkökohtien huomioon ottamisen tarpeen, josta nyt keskustellaan säännöllisesti korkeimmalla poliittisella tasolla. Se on myös saanut aikaan konkreettisia tuloksia ympäristönsuojelun sisällyttämisessä eri aloihin; esimerkkinä voidaan mainita yhteisen maatalouspolitiikan historiallinen uudistus kesäkuussa 2003. Nykyisten strategisten tarpeiden yhtenäisyyttä ja täytäntöönpanoa on kuitenkin syytä parantaa, kuten maaliskuussa 2003 kokoontunut Eurooppa-neuvosto korosti. [49] Tätä varten komissio aikoo suorittaa katselmuksen siitä, miten ympäristönäkökohdat on tähän mennessä otettu huomioon eri politiikoissa. Katselmuksessa tarkastellaan, minkälaisiin toimiin Cardiffin prosessin elvyttämiseksi olisi ensisijaisesti ryhdyttävä, ja [49] Ks. Brysselissä 20. ja 21. maaliskuuta 2003 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 57 kohta. - olisiko toiminnan painopistettä siirrettävä strategioiden suunnittelusta niiden toteuttamiseen, jotta varmistetaan, että neuvoston eri kokoonpanot myös toteuttavat antamansa lupaukset. Strategioille on tietenkin annettava riittävästi kypsymis- ja toteutusaikaa. Samalla on kuitenkin huolehdittava siitä, etteivät ne jää pelkiksi aiejulistuksiksi. - pitäisikö strategioiden seurantaa lujittaa: ympäristönäkökohtien sisällyttämistä mittaavien indikaattoreiden suunnittelussa sekä alakohtaisten tavoitteiden kehittämisessä ympäristövaikutusten ja talouskasvun välisen yhteyden purkamista varten on saatava aikaan enemmän edistystä. [50] [50] Tätä korostettiin keväällä (20. ja 21. maaliskuuta 2003) kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien 57 kohdassa. - olisiko strategioita varten suunniteltava päivitys- ja tarkastelumekanismeja, jotta niitä voitaisiin tarvittaessa mukauttaa ja ottaa niiden toteuttamisessa huomioon politiikan kehitys. Cardiffin prosessin kehittämisessä otetaan tulevaisuudessa huomioon kunkin strategian institutionaaliseen ja poliittiseen taustaan liittyvät erityispiirteet. Jotta EU:n tason toimet ympäristönäkökohtien sisällyttämiseksi muihin politiikkoihin pääsisivät täyteen tehoonsa, ne tarvitsevat joka tapauksessa tuekseen kansallisella tasolla tehtäviä sitoumuksia. 4.1.3. Yhdentymisen edistäminen jäsenvaltioissa Kansallisen tason toimet Useimmat EU:n jäsenvaltioista ja liittymistä valmistelevista maista ovat nyt laatineet kansallisen kestävän kehityksen strategian. EU:n tason ja kansallisen tason kestävän kehityksen strategiat ovat riippuvaisia toisistaan ensinnäkin siksi, että osa ympäristöpoliittisista tavoitteista (esim. ilmanlaatustandardit, suurimmat sallitut saaliit) vahvistetaan unionin tasolla, ja samaa voidaan todeta muutamien poliittisten välineiden (esim. maataloustuet, sisämarkkinasäännöt, valtiontuet jne.) toiminnasta. Toiseksi jäsenvaltiot ja alueviranomaiset ovat toissijaisuusperiaatteen mukaisesti edelleen vastuussa ympäristöpoliittisen päätöksenteon muista osa-alueista. Näissä olosuhteissa onkin tärkeää varmistaa strategioiden yhtenäisyys ja maksimoida niiden välinen synergia EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla. Kansalliset strategiat ovat eri kehitysvaiheissa. Niiden rakenne ja lähestymistavat ovat kuitenkin jo siinä määrin selkeytyneitä, että niistä voidaan tehdä alustava vertailuanalyysi. Tällaista analyysiä olisi harkittava ensimmäisenä askeleena yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden edistämiseen strategioiden ympäristötavoitteiden välillä sekä hyvien toimintatapojen yksilöimiseen niiden levittämisen helpottamiseksi. Ensi näkemältä vaikuttaa siltä, että nykyiset strategiat ovat luonteeltaan erittäin vaihtelevia ja kuvastavat kansallisten olojen erityispiirteitä. Monissa niistä kestävä kehitys nähdään ennen kaikkea ympäristöongelmana. Joissakin strategioissa kestävää kehitystä kuitenkin tarkastellaan sen kaikkien kolmen ulottuvuuden osalta ja asetetaan myös selkeitä sosiaalisia ja taloudellisia tavoitteita. Samoin maantieteelliset painopisteet vaihtelevat laajalti strategiasta toiseen, sillä jotkin keskittyvät ensisijaisesti tai yksinomaisesti kotimaan tarpeisiin, kun taas muutamissa muissa tarkastellaan näiden lisäksi myös kansainvälisiä asioita. Joissakin strategioissa on etusijalla alueellinen ulottuvuus ja joissakin ei. Jotkin strategiat on järjestetty alakohtaisesti (esim. liikenne, maatalous, kalastus jne.) ja jotkin tavoitteittain (esim. ilmastonmuutos, biologisen monimuotoisuuden suojelu, luonnonvarojen käyttö jne.). Kokemusten vaihto voi lopulta auttaa löytämään sellaisia yhteisiä nimittäjiä, joiden sisällyttäminen strategiaan vauhdittaisi sen etenemistä jäsenvaltion tilanteesta riippumatta ja joita sen vuoksi olisi hyödyllistä levittää. Aivan ensiksi olisi kartoitettava, miten kestävään kehitykseen liittyviä keskeisiä kysymyksiä on eri jäsenvaltioissa käsitelty. Joukosta voitaisiin valita kaikkein tehokkaimmat toimintatavat, joita levitettäisiin muualle aina, kun se olisi tarkoituksenmukaista ja mahdollista. Strategian onnistuneisuutta on mitattava sen mukaan, miten tehokkaasti siinä on ratkaistu kestävän kehityksen kolmen pilarin välisiin riippuvuussuhteisiin liittyvät ongelmat. Jotta nähtäisiin, mitkä strategiat ovat sellaisia, joista kannattaisi myöhemmin ottaa mallia, olisi hyödyllistä vertailla tämän ongelman käsittelyä varten perustettuja institutionaalisia järjestelmiä, tutkia niiden toimintaperiaatteita ja niissä käytettyjä välineitä sekä sitä, miten tehokkaita ne ovat. Strategioilla ei juuri ole arvoa, ellei niitä panna kunnolla täytäntöön. Indikaattorit ja arvointimenettelyt ovat yksi keino varmistaa toiminnan asianmukainen seuranta. Tässä yhteydessä on hyödyllistä vertailla, mitä järjestelyjä eri jäsenvaltioissa on tehty strategian vaikutuksen ja tehokkuuden arvioimiseksi. Arviointitoimissa tulisi keskittyä paitsi tulosindikaattoreilla mitattaviin vaikutuksiin myös yhtenäistämisprosesseihin. Paikallisen ja alueellisen tason toimet Paikallisviranomaisilla on keskeinen rooli talous-, sosiaali- ja ympäristöinfrastruktuurien rakentajina, käyttäjinä ja ylläpitäjinä. Ne vastaavat paikallisten ympäristöpolitiikkojen ja -sääntöjen laatimisesta ja osallistuvat jäsenvaltioiden ja EU:n ympäristöpolitiikkojen täytäntöönpanoon. Erityisen aktiivisesti ne toimivat maankäytön ja jätehuollon aloilla, työvoiman liikkuvuussuunnitelmien toteuttamisessa ja teollisuudesta aiheutuvien haittojen valvonnassa. Koska paikallisviranomaisilla on näin laaja vastuun ja koska ympäristöongelmat (esim. kaupunkien ilmansaasteet) ovat erityisen akuutteja juuri paikallistasolla, kestävään kehitykseen pyrkiviä EU:n toimia ja kansallisia toimia on täydennettävä asianmukaisilla alue- ja paikallistason toimenpiteillä. Yksi tärkeä väline kestävän paikallisen ja alueellisen kehityksen saavuttamiseen on Rion huippukokouksessa vuonna 1992 käynnistetty Agenda 21 -paikallisohjelmien prosessi. Se on kerännyt Euroopassa erityisen paljon osallistujia aina vuodesta 1992 lähtien. Täydentävät aloitteet, kuten vuonna 1994 tehty Ålborgin sopimus eli "Euroopan kaupunkien ja kuntien sopimus kohti kestävää kehitystä" sekä komission tukema "Euroopan kaupunkien kestävän kehityksen kampanja", ovat nostaneet unionin maailman kärkeen Agenda 21 -paikallisohjelmien etenemisessä. Ålborgin sopimuksen on allekirjoittanut vapaaehtoisesti liki 2 000 Euroopan kaupunkia ja kuntaa, jotka näin ovat sitoutuneet laatimaan pitkäaikaisia kestävän kehityksen toimintasuunnitelmia. Tämä on tärkeä askel kohti paikallistason kestävää kehitystä. Euroopan komission piakkoin julkaisemassa kaupunkiympäristöä koskevassa teemakohtaisessa strategiassa [51] ehdotetaan toimintakehystä, jota paikallisia, alueellisia ja yhteisön viranomaisia kehotetaan noudattamaan näiden käsitellessä kestävään kaupunkiliikenteeseen sekä kaupunkien hallintoon, suunnitteluun ja rakentamiseen liittyviä kysymyksiä. [52] [51] http://www.europa.eu.int/comm/environment/ urban/home_en.htm [52] Teemakohtaisen strategian painopisteet ovat kaupunkien hallinto, kaupunkiliikenne sekä kaupunkien rakentaminen ja suunnittelu. Yhtenäisyyden edistäminen näiden ja muiden teemojen välillä on tärkeä osa tätä teemakohtaista strategiaa. Koheesiopolitiikka on komission tärkein apuväline kestävän kehityksen strategioiden edistämisessä alue- ja paikallistasolla. Näin ollen ympäristönäkökohtien sisällyttäminen tämän alan politiikkaan - talous- ja sosiaalinäkökohtien ohella - on paras kanava kestävän kehityksen edistämiseen paikallisella ja alueellisella tasolla. Se voi myös osaltaan helpottaa EU:n ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa ja soveltamista. 4.2. Täytäntöönpano Euroopan yhteisö on kehittänyt kuluneen kolmenkymmenen vuoden aikana kattavan eurooppalaisen ympäristölainsäädännön. Yhteisössä on voimassa noin 200 ympäristösäädöstä, jotka kattavat lähes kaikki ympäristöpolitiikan alat. Silloin kun yhteisön ympäristölainsäädäntö on pantu jäsenvaltioissa asianmukaisesti täytäntöön, se on tukenut merkittävää edistystä, esimerkiksi vesien laadun tai jätehuollon alalla. Nykyisen ympäristölainsäädännön moitteettoman täytäntöönpanon varmistaminen on ensisijaisen tärkeää. Uusilla direktiiveillä usein korvataan ja rationalisoidaan vanhoja säädösaloitteita. [53] Tässä yhteydessä on kiinnitettävä tarkkaan huomiota siihen, ettei politiikkaan luoda epäjohdonmukaisuuksia, ja siihen, että monialaisia asioita käsitellään kunnolla. [53] Esimerkiksi jätteenpoltosta annetulla direktiivillä 2000/76/EY korvataan kolme vanhaa direktiiviä ja vesipolitiikan puitteista annetulla direktiivillä 2000/60/EY korvataan seitsemän direktiiviä. Vain hallitusten ja yhteiskunnan yhteisillä ponnistuksilla voidaan edetä kohti kestävää kehitystä. Onkin tärkeää, että ympäristölainsäädännön meneillään olevaa nykyaikaistamista jatketaan yhteisvoimin, jotta varmistettaisiin EU:n ympäristölainsäädännön moitteeton täytäntöönpano. 4.2.1. Täytäntöönpanossa ilmenevien puutteiden korjaaminen Nykyisen lainsäädännön täytäntöönpano asettaa yhä suurempia haasteita sekä komissiolle että jäsenvaltioille - nykyisille ja tuleville -, ja sitä on parannettava kiireellisesti. Lainsäädännön rikkomiseen liittyvät vaikeudet Yli kolmasosa kaikista rikkomistapauksista, jotka koskevat komission tutkimaa yhteisön lainsäädännön noudattamatta jättämistä, ilmenee ympäristöalalla. Lukuja on kuitenkin tarkasteltava kokonaistilannetta vasten, sillä ne heijastavat täytäntöönpanoon liittyvien ongelmien koko kirjoa aina siitä lähtien, kun jäsenvaltiot eivät ole saattaneet direktiiviä osaksi kansallista lainsäädäntöä, siihen, kun jäsenvaltiot ovat jättäneet ilmoittamatta komissiolle, että ne ovat saattaneet direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kaaviossa B kuvataan nykyistä tilannetta. Kaavio B: 4.11.2003 kesken olevat rikkomistapaukset jäsenvaltioittain >VIITTAUS KAAVIOON> Kaaviossa kuvataan, kuinka suuria vaihteluja jäsenvaltioiden välillä on 4. marraskuuta 2003 kesken olevien rikkomistapausten määrässä. Lähde: Euroopan komissio Vakava täytäntöönpanovaje johtuu monesta tekijästä, joista neljällä on erityisen merkittävä rooli: - Jäsenvaltiot eivät aina kehitä itselleen keinoja, joilla ne voivat saattaa ympäristölainsäädännön kunnolla osaksi kansallista lainsäädäntöä ja panna sen moitteettomasti täytäntöön, mikä ilmenee joissakin tapauksissa täytäntöönpanoon käytettävissä olevan henkilöstön ja rahoituksen riittämättömyytenä. Välittömien kustannusten kaihtaminen lyhyellä aikavälillä on osoitus siitä, ettei pitkän aikavälin kysymysten käsittelyyn löydy poliittista tahtoa. - EU:n ympäristölainsäädäntöä voi joskus olla hankala panna täytäntöön. Useissa direktiiveissä edellytetään, että tiettyjen hankkeiden suunnittelussa ja hyväksymisessä otetaan huomioon laajaulotteisia ympäristövaikutusten arviointivelvoitteita. [54] Tämä vaikeuttaa päätöksentekoa ja vaikuttaa useisiin politiikan aloihin hallinnon eri tasoilla. Ympäristöä koskevia sääntöjä on lisäksi säännöllisesti mukautettava muuttuviin teknisiin ja tieteellisiin standardeihin. Tällainen voi haitata tehokasta täytäntöönpanoa. [54] Ks. esim. luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annettu direktiivi 92/43/ETY (EYVL L 206, 22.7.1992, s. 7) ja tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annettu direktiivi 85/337/ETY (EYVL L 175, 5.7.1985, s. 40) sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, 14.3.1997, s. 5). - Ympäristölainsäädäntö voi aiheuttaa suuria kustannuksia: se saattaa edellyttää kansallisilta viranomaisilta ja yhteiskunnalta merkittäviä taloudellisia investointeja, joiden rahoitus voi tuottaa ongelmia. - Rikkomuksia saatetaan ilmoittaa laajemmin kuin muilla aloilla: ympäristöasioihin kiinnitetään paljon huomiota, ja niihin liittyy useita sidosryhmiä, mikä kasvattaa mahdollisuuksia saattaa noudattamatta jättämiset komission tietoon. Näihin tekijöihin on kiinnitetty erityistä huomiota, sillä täytäntöönpano on otettu painopistealueeksi kuudennessa ympäristöohjelmassa: [55] [55] Komissio julkaisee säännöllisesti selvityksiä yhteisön ympäristölainsäädännön täytäntöönpanosta ja noudattamisesta. Viimeisin selvitys, joka kattaa vuoden 2002, julkaistiin heinäkuussa 2003 (SEC(2003)804 komission yksiköiden valmisteluasiakirja). Tässä viimeisimmässä selvityksessä esitetään ajantasaistettua tietoa yhteisön ympäristölainsäädännön soveltamisesta. Siinä myös kuvaillaan komission ponnisteluja täytäntöönpanon edistämiseksi IMPEL-verkoston (Euroopan unionin verkko ympäristölainsäädännön voimaansaattamiseksi ja täytäntöönpanemiseksi) kautta. - Komissio on sitoutunut päivittämään ja yksinkertaistamaan yhteisön lainsäädäntöä, [56] ja tässä yhteydessä se aikoo tarkastella vuonna 2004 jätteitä ja ilmanlaatua koskevaa lainsäädäntöä valitakseen sieltä säädöksiä, joita voitaisiin yksinkertaistaa. Säädöksiä, jotka on valittu yksinkertaistettaviksi, tarkastellaan yksityiskohtaisesti, ja niiden osalta annetaan konkreettisia yksinkertaistamisehdotuksia - tällaisia ehdotuksia annetaan vuonna 2004 jätelainsäädännön osalta. [57] Lainsäädännön parantamisprosessia jatketaan tulevaisuudessa, ja se auttaa komissiota arvioimaan EY:n ympäristölainsäädännön johdonmukaisuutta, selkeyttä ja tehokkuutta. [56] KOM(2003) 71. [57] Ks. komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle - Komission lainsäädäntö- ja työohjelma vuodeksi 2004, KOM(2003) 645, 29. lokakuuta 2003. - Jäsenvaltioiden kanssa kehitetään uusia työmenetelmiä täytäntöönpanovaikeuksien ehkäisemiseksi. - Täytäntöönpanon taloudellista taakkaa pyritään keventämään, lainsäädännön kustannustehokkuutta pyritään parantamaan ja "parasta saatavilla olevaa tieteellistä näyttöä" pyritään hyödyntämään järjestelmällisesti uuden lainsäädännön laadinnassa. - Kansalaisille pyritään tarjoamaan vaihtoehtoja valitus- ja rikkomusmenetelmille. Uusien työmenetelmien kehittäminen jäsenvaltioiden kanssa Jäsenvaltiot ja alueelliset viranomaiset on tärkeää ottaa mukaan jo politiikan laatimiseen. Riittämätön yhteistyö jäsenvaltioiden kanssa on aiemmin johtanut toisinaan siihen, että lainsäädäntö on ollut liian ohjailevaa, liian kallista tai ristiriidassa kansallisen tilanteen kanssa. Nykyään tiedostetaan yhä paremmin, että ympäristölainsäädännön suoriteperusteisuutta ja tavoitteiden saavuttamisessa käytettävien keinojen joustavuutta on lisättävä. Vesipolitiikasta vuonna 2000 annettu puitedirektiivi, johon liittyy yksityiskohtainen täytäntöönpanostrategia jäsenvaltioille, sidosryhmille, kansalaisjärjestöille ja liittymistä valmisteleville maille, kuvastaa hyvin sitä, miten tätä uutta viitekehyksen lähestymistapaa voidaan soveltaa. Direktiivin tavoite on kunnianhimoinen - hyvän ekologisen ja kemiallisen tilan saavuttaminen kaikilla sisä- ja rannikkovesillä vuoteen 2015 mennessä - mutta sen välineet eivät ole liian ohjailevia. On äärimmäisen tärkeää, että komissio ja jäsenvaltiot tekevät nykyistä enemmän yhteistyötä ennen säädösten antamista. On myös tärkeää, että konkreettiset täytäntöönpanovaikeudet selvitetään paikan päällä sen jälkeen, kun säädös on tullut voimaan. EU:ssa on otettu käyttöön useita mekanismeja, joilla tuetaan säädösten antamisen jälkeen tehtävää yhteistyötä. - EU:n ympäristölainsäädännön soveltamisen ja täytäntöönpanon epävirallinen verkosto (IMPEL), jonka puitteissa komissio, jäsenvaltiot ja liittymistä valmistelevat maat [58] kokoontuvat säännöllisesti, tarjoaa tilaisuuden tietojen ja hyvien toimintatapojen vaihtoon sekä ympäristölainsäädännön täytäntöönpanon, soveltamisen ja valvomisen johdonmukaistamiseen. IMPEL vahvistui merkittävästi, kun vuonna 2001 otettiin käyttöön järjestelmä, jonka mukaan jäsenvaltiot raportoivat tarkastuslaitoksista ja tarkastusmenettelyistä sekä antavat niitä koskevia neuvoja täytäntöönpanon yhteydessä. [59] Mekanismi on auttanut laatimaan tarkastajille pätevyyden vähimmäisvaatimuksia ja koulutusohjelmia sekä lujittamaan tarkastusten yhteydessä tehtävää rajatylittävää yhteistyötä ja siten ehkäisemään lainvastaisia rajatylittäviä ympäristökäytäntöjä. [58] Liittymistä valmistelevia maita varten oli aiemmin IMPELin kaltainen verkosto, AC IMPEL. Verkostot on yhdistetty. [59] Euroopan parlamentin ja neuvoston suositus jäsenvaltioissa suoritettaville ympäristötarkastuksille asetettavista vähimmäisvaatimuksista (2001/331/EY), EYVL L 118, 27.4.2001, s. 41. - Jäsenvaltioille julkaistaan säännöllisesti tulkintaa koskevia ohjeasiakirjoja, joissa annetaan täytäntöönpanon konkreettisia näkökohtia koskevia neuvoja. Esimerkkeinä tällaisesta voidaan mainita pyrkimykset selventää luontoa ja biologista monimuotoisuutta koskevan lainsäädännön täytäntöönpanoa [60] ja komission tuore asiakirja, jolla jäsenvaltioita autetaan saattamaan "strategista ympäristöarviointia" koskeva direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä. [61] [60] Ks. 3.2.4. kohta - Säännösten täytäntöönpanon parantaminen luonnonsuojelualalla. [61] Strategista ympäristöarviointia koskeva direktiivi on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä 21. heinäkuuta 2004 mennessä. Asiakirjassa opastetaan jäsenvaltioita varmistamaan jo varhaisessa vaiheessa, että kyseisen direktiivin täytäntöönpano ja soveltaminen tapahtuvat koko yhteisössä mahdollisimman johdonmukaisesti. Asiakirja on saatavilla osoitteessa http://europa.eu.int/comm/environment/eia/ 030923_sea_guidance.pdf. - Jäsenvaltioiden kanssa järjestetään säännöllisesti seminaareja erityisen monimutkaisten direktiivien täytäntöönpanosta, jotta ehkäistäisiin niiden virheellistä soveltamista. - Täytäntöönpanon helpottamiseksi kehitetään valmiuksia ja järjestetään koulutusta. Tästä voidaan mainita esimerkkinä koulutus viranomaisille, jotka vastaavat yksittäisistä ympäristövaikutusten arvioinneista ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin puitteissa. - Komissio järjesti vuonna 2001 "Name, Fame and Shame" -seminaareja, joissa jäsenvaltioiden kanssa tarkastellaan julkisesti jotakin politiikan alaa tai tiettyä säädöstä ja tuodaan esiin hyviä ja huonoja toimintatapoja. Tällaisilla seminaareilla pyritään saamaan jäsenvaltiot tietoisiksi kehnon täytäntöönpanon vaikutuksista. - Jäsenvaltioiden tehokas raportointi ympäristölainsäädännön täytäntöönpanosta on avainasemassa täytäntöönpanoprosessin seurannassa. Komissio on kuudennen ympäristöohjelman mukaisesti sitoutunut luomaan nykyistä johdonmukaisemman ja tehokkaamman järjestelmän ympäristöä koskevaan raportointiin. Täytäntöönpanon taloudellisen taakan keventäminen Koheesiopolitiikka, joka vie kolmasosan EU:n talousarviosta, edistää merkittävästi ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa. Toteuttamalla lisää toimenpiteitä, joilla kestävä kehitys asetetaan koheesion yleiseksi tavoitteeksi, voitaisiin laajentaa rakennerahastojen mahdollisuutta edistää ympäristölainsäädäntöä - taloudellisten ja sosiaalisten prioriteettien ohella - etenkin täytäntöönpanon osalta. Luontotyyppidirektiivi soveltuisi tähän hyvin, sillä yhteisö joutuu sen nojalla rahoittamaan osan Natura 2000 -verkostosta. [62] [62] Ks 3.2 kohta - Luonto ja biologinen monimuotoisuus. Rakennerahastojen käyttö edellyttää yhteisön politiikkojen ja välineiden noudattamista, myös niiden, jotka koskevat ympäristöä ja kestävää kehitystä. Tällä tavoin rakennerahastot edistävät merkittävästi ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa. Life-ohjelmassa, josta rahoitetaan hankkeita, joilla osoitetaan, miten uusia politiikkoja voidaan panna täytäntöön, tuetaan jatkossakin ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa. Vaihtoehtojen tarjoaminen valitus- ja rikkomismenettelyille Valitusten määrä on yli kolminkertaistunut ympäristöalalla vuosina 1996-2000. Komissiolle esitettiin vuonna 2002 lähes 600 ympäristöä koskevaa valitusta. Perustamissopimuksessa määritellyt valitus- ja rikkomismenettelyt eivät voi olla ainoat välineet, joilla käsitellään kansalaisten kasvavaa tietoisuutta ja puuttumista ympäristöasioihin yksittäisissä tapauksissa. Valituksen tekijät voivat usein saada hyvityksen nopeammin käyttämällä kansalliseen lainsäädäntöön kuuluvia muutoksenhakukeinoja. Ympäristöä koskevan tiedon ja oikeuden saatavuuden parantaminen sekä jäsenvaltioiden valitusmenettelyjen yhdenmukaistaminen ovat avainasemassa, jotta rikkomistapausten määrää voitaisiin vähentää EU:ssa ja samalla vahvistaa kansalaisten oikeuksia. Århusin yleissopimuksen [63] täytäntöönpano EU:n tasolla on tässä yhteydessä erityisen tärkeä, koska se parantaa ympäristöä koskevan tiedon saannin mekanismeja ja tehostaa oikeuden saatavuutta jäsenvaltioissa. [63] Århusin yleissopimus koskee tiedon saantia, kansalaisten osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa. Ks. Euroopan parlamentin ja neuvoston 28 päivänä tammikuuta 2003 antama direktiivi 2003/4/EY ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta. 4.2.2. Ympäristöpolitiikan mukauttaminen kestävän kehityksen haasteisiin Kestävän kehityksen edistämiseksi on ympäristön ja kahden muun ulottuvuuden - talouden ja yhteiskunnan - välistä synergiaa hyödynnettävä täydellisesti. Ympäristö ja yhteiskunnallinen ulottuvuus - Ympäristö ja työpaikkojen luominen Ympäristönsuojeluun liittyvät taloudelliset toiminnot ovat lisääntymässä. Laadukkaamman ympäristön vaatimukset ovat johtaneet ympäristöystävällisten tuotteiden ja palvelujen tarjonnan kasvuun sekä ekotehokkaaseen teknologiaan tehtävien investointien lisääntymiseen. Tämän todistavat markkinoiden nykyiset kehityssuuntaukset ekoteollisuudessa sellaisena kuin OECD sen määrittelee. Sekä yhteenlaskettu liikevaihto että uusien työpaikkojen määrä alalla, joka työllistää nykyään yli 2,5 miljoonaa ihmistä, ovat olleet viime vuosikymmenellä jatkuvasti keskiarvoa suurempia. [64] [64] KOM(2002) 122 lopullinen, 13. maaliskuuta 2002. Komission kertomus - Kestävän kehityksen ympäristöteknologia. Tässä tilanteessa EU:n haasteena on tämän markkinapotentiaalin täydellinen hyödyntäminen sekä ympäristövaikutusten ja talouskasvun välisen yhteyden purkamisen ja kestävän kehityksen periaatteiden muuttaminen kasvua edistäviksi voimiksi esimerkiksi asettamalla painopisteeseen toimenpiteet, joissa tuottavuus ja luonnonvarojen tehokas käyttö yhdistyvät innovaation, uuden teknologian ja työpaikkoja luovien investointien kautta. Tämä tulee olemaan Euroopan kasvualoitteen mukaisesti yksi ympäristöteknologian toimintaohjelman tärkeimmistä vaikuttimista. - Ympäristö ja työn laatu Ympäristöpolitiikat voivat vaikuttaa työn laatuun. Esimerkiksi ympäristöteknologian lisääntynyt käyttö on useissa tapauksissa johtanut siihen, että puhdasta huipputeknologiaa edustavat työpaikat ovat korvanneet tavanomaista teknologiaa edustavia työpaikkoja jätehuollon alalla. Ympäristöpolitiikkojen kehittyminen piipunpääratkaisuista prosessiin sulautettuihin ratkaisuihin, joihin tarvitaan ammattitaitoisempia työntekijöitä, tulee edistämään tätä suuntausta. Muutosten yhteydessä on kuitenkin tarjottava uudelleenkoulutusta, jolla työntekijät voivat mukautua uusiin tehtäviinsä. Uudelleenkoulutus voi puolestaan auttaa kasvattamaan tietoisuutta kestävään kehitykseen liittyvistä ympäristöhaasteista. Työntekijät altistuvat usein ympäristövaaroille, ja tähän on puututtava ympäristöpolitiikoissa. On esimerkiksi arvioitu, että noin 35 000 työntekijää menehtyy vuosittain, koska he ovat altistuneet työpaikallaan karsinogeenisille kemikaaleille. [65] [65] "Assessment of the Impact of the New Chemicals Policy on Occupational Health", RPA, 2003. - Ympäristöpolitiikka sekä köyhyyden ja syrjäytymisen torjunta Ympäristöpolitiikat voivat edistää köyhyyden ja syrjäytymisen torjuntaa. Ympäristöpolitiikoista hyötyvät usein eniten yhteiskunnan köyhimmät, jotka asuvat yleensä huonosta ilmanlaadusta tai turmeltuneista maisemista kärsivillä alueilla. Pilaantuneen ympäristön korjaamisella voi siis olla myönteisiä tulonjakovaikutuksia. Ympäristö ja taloudellinen ulottuvuus Vaikka korkeatasoisen ympäristönsuojelun sekä talouskasvun ja kilpailukyvyn välillä voidaankin joutua tekemään kompromisseja, on olemassa useita aloja, joilla voidaan päästä kaikkia hyödyttäviin ratkaisuihin: - Useat yksityissektorin toimialat ovat suoraan riippuvaisia luonnonvarojen laadusta. Matkailu-, maatalous- ja elintarviketeollisuus tulevat tässä yhteydessä ensimmäisinä mieleen. Tietyissä kaupallisesti hyödynnettävien luonnonvarojen tapauksissa, kuten kalakantojen osalta, nykyinen kestämätön suuntaus vaarantaa ympäristön lisäksi koko elinkeinon ja siten sen harjoittajien elannon. Luonnonvaroihin kohdistuvalle paineelle on näin ollen asetettava selkeät rajat, jotta varmistetaan, että luonnonvaroilla on riittävästi aikaa uusiutua ja säilyttää pitkän aikavälin tuottavuutensa. - Nopeasti muuttuvassa taloudessa, jossa yksityissektori toimii, innovaatio, osaaminen ja kyky mukautua yleisön näkemyksiin ovat arvokkaita valtteja, joilla voidaan "toimia nopeammin markkinoilla ja päästä lähemmäs asiakkaita". Tässä tilanteessa yritykset eivät voi enää menestyä alhaisten kustannusten strategioilla, joissa ympäristö nähdään edullisesti hyödynnettävänä voimavarana. Ympäristöstä tulee arvon lähde ja kilpailukyvyn edistäjä, joka parantaa teollisuuden dynamiikkaa ja julkisuuskuvaa. - Ympäristön laatu voi myös olla keino, jolla voidaan houkutella ammattitaitoisia työntekijöitä ja ulkomaisia sijoituksia. Tätä suuntausta ilmentää se, että huipputeknologian tiedekeskusten parissa "vihreää" sijaintia pidetään olennaisena valttina yhdessä korkeasti koulutettujen työntekijöiden ja tietopohjakeskusten läheisyyden kanssa. Yritysten ja ympäristön synergiaa on hyödynnettävä täydellisesti sellaisen talouskasvun edistämiseksi, jossa voitot ovat suuria mutta ympäristöhaitat pieniä. Tätä tarkoitusta varten ympäristöpoliittiseen kokonaisuuteen on sisällyttävä lainsäädännön lisäksi innovatiivisia keinoja, joiden avulla yrityssektori, teollisuus mukaan luettuna, voidaan sovittaa ympäristönsuojeluun. Sääntelyyn on otettava tasapainoinen lähestymistapa, joka perustuu joustavuuteen, kannustimiin ja ennakoitavuuteen, jotta teollisuus ja työmarkkinaosapuolet saataisiin osallistumaan aktiivisesti. Komissio aikoo tässä yhteydessä hyödyntää yhä enemmän - aina kun se on mahdollista tai tarkoituksenmukaista - markkinaehtoisia ohjauskeinoja kustannustehokkuuden parantamiseksi. Toisaalta teollisuutta on kannustettava sitoutumaan kestävään kehitykseen siten, että sen ympäristövastuuta ja ympäristöä koskevaa vastuuvelvollisuutta kasvatetaan. Niitä tapauksia varten, joissa teollisuus ei toimi vastuullisesti ja aiheuttaa haittaa ympäristölle, on otettava käyttöön vahinkovastuuseen perustuva seuraamusjärjestelmä. Ympäristön ja yksityissektorin synergioiden kehittäminen - Ympäristöteknologian kehittämisen edistäminen Uudet ja innovatiiviset tekniikat ovat tärkeitä Lissabonin strategiassa EU:lle vahvistetun tavoitteen toteutumisessa eli siirtymisessä tietopohjaiseen talouteen. Nämä tekniikat ovat talouskasvun, kilpailukyvyn sekä entistä paremman ympäristönsuojelun ja elämänlaadun tehokkaita edistäjiä. Niiden avulla voidaan alentaa ympäristönsuojelun kustannuksia, sillä ne auttavat käyttäjiään saavuttamaan ympäristötavoitteet entistä alhaisemmilla kustannuksilla. Ympäristöteknologia voi vapauttaa voimavaroja käytettäväksi muilla talouden aloilla. Talouskasvun sekä ympäristöhaittojen ja voimavarojen käytön välisen yhteyden purkaminen on juuri se, mitä tarvitaan kestävän kehityksen saavuttamiseksi. Ympäristöteknologia on näin ollen luontainen silta Lissabonin strategian talous- ja ympäristöpilarien välillä. Osa ympäristöteknologian tarjoamista mahdollisuuksista jää kuitenkaan hyödyntämättä niitä haittaavien markkinaesteiden ja hallinnollisten esteiden takia. Useilla rintamilla tarvitaankin toimia, jotta kaikkia ympäristöteknologian tarjoamia mahdollisuuksia voitaisiin hyödyntää. Teknologian tarjoamista mahdollisuuksista on tiedotettava nykyistä enemmän - Life-ohjelma on tässä erityisen arvokas. Myös markkinaesteiden, etenkin useiden saastuttavien tekniikoiden välillisten ja suorien tukien, poistaminen on ratkaisevan tärkeää. Ympäristöteknologian edistäminen on komission ensisijainen tavoite. Komissio valmistelee toimintasuunnitelmaa, jossa vahvistetaan asianmukaiset puitteet ympäristöteknologian edistämiselle. Toimintasuunnitelma perustuu komission vuonna 2002 ympäristöteknologiasta antamaan kertomukseen [66] ja komission vuonna 2003 antamaan tiedonantoon "Ympäristöteknologiaa koskevan toimintasuunnitelman laatiminen" [67]. [66] KOM(2002) 122, 13. maaliskuuta 2002. [67] Komission tiedonanto - Ympäristöteknologiaa koskevan toimintasuunnitelman laatiminen, KOM(2003) 131 lopullinen, 25. maaliskuuta 2003. - Joustavien markkinaehtoisten ratkaisujen suosiminen Asianmukaisesti suunnitellut joustavat markkinaehtoiset mekanismit, kuten verot, maksut, ympäristölle haitallisten tukien vähentäminen, kauppamekanismien edistäminen ja vapaaehtoiset ympäristösopimukset, ovat ympäristöpolitiikan kannalta houkuttelevia kahdesta syystä: ne voivat tehostaa täytäntöönpanoa samalla kun teollisuus saadaan hyväksymään toimet kustannusten laskun myötä. Lisäksi ne voivat parantaa EU:n talouden kilpailukykyä tehostamalla luonnonvarojen käyttöä. Päättäjät ymmärtävät nämä edut yhä paremmin. EU:ssa on viime vuosina edistytty merkittävästi markkinaehtoisten välineiden käytössä, kuten päästökauppadirektiivin antaminen osoittaa. [68] On erityisen tärkeää toteuttaa toimia EU:n tasolla, jotta vältettäisiin vääristymiä sisämarkkinoilla ja riskiä siitä, että kansalliset aloitteet markkinoiden ympäristönäkökohtien parantamiseksi heikentävät teollisuuden kilpailukykyä. [68] Ks. 3.1. kohta - Ilmastonmuutos. Komission lähestymistapa markkinaehtoisten välineiden käyttöön ympäristöpolitiikassa esitellään vuodeksi 2004 suunnitellussa komission tiedonannossa. - Ennakoitavan lainsäädännön tarjoaminen Joustavan sääntelyn ja vapaaehtoisten aloitteiden lisääntyminen ei tarkoita, että tiukka sääntely ja sitovat välineet olisivat menettäneet merkitystään. Pakolliset järjestelmät ovat yhä tarpeellisia ympäristöstandardien vahvistamiseksi. Niiden on oltava jatkossakin erottamaton osa ympäristöpoliittista kokonaisuutta. Sitovat välineet voivat aiheuttaa kustannuksia teollisuudelle ja muille talouden toimijoille. Tästä syystä onkin tärkeää asettaa asteittain saavutettavia pitkän aikavälin tavoitteita, jotta teollisuus ja talouden toimijat voisivat ennakoida muutoksia ja mukauttaa liiketoimintasuunnitelmiaan niihin. Mitä ennakoitavampaa lainsäädäntömme on, sitä helpompaa