Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Välimeren kalavarojen hallinnointi"



Virallinen lehti nro C 129 , 27/04/1998 s. 0028



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Välimeren kalavarojen hallinnointi" (98/C 129/07) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 10. heinäkuuta 1997 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon aiheesta "Välimeren kalavarojen hallinnointi". Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 5. helmikuuta 1998. Esittelijä oli Jesús Muñiz Guardado. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. 26. helmikuuta 1998 pitämässään 352. täysistunnossa (helmikuun 25. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 118 puolesta, ei yhtään vastaan yhden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Lausunnossa käsitellään Välimeren kalavarojen hallinnointia. Tiedämme kaikki, että Välimeren kalastus on merkittävä, monimutkainen ja hankala aihe. Välimeren kalastuksella on omat erityispiirteensä, minkä vuoksi sitä on käsiteltävä eri tavoin kuin muita aiheita. 1.2. Monenlaiset alukset kalastavat Välimerellä: yhteisön alukset, Välimeren rantavaltioiden alukset ja unionin ulkopuolisten maiden alukset. Yhteisön laivastolla on tiukat säännökset (yhteisön säännökset ja eräissä tapauksissa jäsenvaltioiden säännökset), kun taas unionin ulkopuolisten Välimeren rantavaltioiden tilanne on kussakin maassa erilainen, ja vaelluskaloja (tonnikalaa ja miekkakalaa) pyytävät unionin ulkopuolisten maiden alukset kalastavat Välimerellä vapaasti ja käytännössä ilman minkäänlaista valvontaa. Tämän vuoksi vertailu on hankalaa ja tilanne käy rantavaltioille ja erityisesti yhteisön jäsenvaltioille yhä sietämättömämmäksi. 1.3. Tarvitaan todellista ja kokonaisvaltaista yhdenmukaistamista, sillä yhteisön kalastajien on vaikea ymmärtää, että heidän on noudatettava (jäsenvaltioiden ja/tai yhteisön) säännöksiä, joita ei ole yhdenmukaistettu muiden Välimerellä kalaa pyytävien kalastajien noudattamien säännösten kanssa. 1.4. Yhteisön kalastajat myöntävät, että kalastusta on säänneltävä ehtymässä olevilla pyyntipaikoilla ja kalavesiä on suojeltava, mutta he eivät hyväksy sitä, että heidän uhraustensa kustannuksella pyyntipaikkojen suojelusta hyötyvät säännösten piiriin kuulumattomat alukset. 1.5. Välimeren 88 kalastuskunnan edustajat kokoontuivat 7. 8. kesäkuuta 1997 Ibizan saarella Espanjassa. Jälleen kerran nousi esiin polttava tarve säännellä miltei kaikkia Välimeren kalalajeja uhkaavaa liikakalastusta maailmanlaajuisesti, hallinnoida kalastusta tehokkaasti ja ryhtyä valvomaan Välimeren rantavaltioiden sekä unionin ulkopuolisten maiden kalastuslaivastoa ja mukavuuslipun alla kalastavia aluksia. 1.6. Ongelma on niin merkittävä, että sen tiimoilta on järjestetty tähän mennessä kaksi diplomaattista konferenssia: ensimmäinen Kreetalla Kreikassa vuonna 1994 ja toinen vuonna 1996 Venetsiassa, Italiassa. Konferensseissa pohdittiin, millainen tulevaisuus Välimerelle halutaan, ja niissä annettiin lukuisia julkilausumia. Mutta aika kuluu, ja ala on saanut todeta, että hyvä tahto ei ilmene käytännön toimenpiteinä, jotka auttaisivat ratkaisemaan ongelmat. 1.7. Toimivaltaisten järjestöjen on edettävä nopeammin ja tehokkaammin. Vakavaan tilanteeseen suhtaudutaan vielä liian rauhallisesti, ratkaisuja ei etsitä todelliselta pohjalta eikä kunnianhimoisesti siitäkään huolimatta, että viime kuukausina on hyväksytty kansallisia toimenpiteitä (Euroopan unionin varoin tapahtuva Italian laahusnuottakalastuksen uudelleensuuntaaminen, suojeluvyöhykkeen perustaminen Espanjaan). 1.8. Vielä ei kuitenkaan ole ryhdytty muunlaisiin laajalti kaivattuihin toimenpiteisiin. Tällaisia ovat komitean mielestä etenkin kaupalliset toimet niitä maita vastaan, jotka eivät kunnioita kalavarojen säilyttämissäännöksiä. 1.9. Vaikka yhteisölainsäädännössä on useita näitä rajoituksia koskevia määräyksiä, siinä sallitaan poikkeuksia eräiden maiden erityisaluksille, muille maille muusta erityisestä syystä. 1.10. Se, ettei rajoituksia vieläkään noudateta, edistää eri kalalajien ryöstökalastusta, minkä vuoksi kalastuspolitiikan ohjenuorana on aina oltava pyyntipaikkojen palauttaminen entiselleen. Neuvoston 27. kesäkuuta 1994 antama asetus (EY) N:o 1626/94 () on tämänsuuntaisen kehityksen ensimmäinen edistysaskel. 1.11. Asetusta (EY) N:o 1626/94 vaivaa siis todellisuustajun ja tavoitteellisuuden puute, minkä vuoksi Välimeren konkreettisia ongelmia ei pystytä ratkaisemaan. 1.12. Asetuksella ei ole todellakaan vielä onnistuttu yhdenmukaistamaan kalastusta tehokkaasti, minkä vuoksi Välimerellä ei edelleenkään ole sääntelyjärjestelmää, jonka avulla vältettäisiin kalavarojen tuhoutuminen, kalastuslaivaston kriisi, työpaikkojen menetys ja markkinoiden vääristyminen. Tämän vuoksi on mielestämme edelleen tarpeen ottaa käyttöön seuraavat kriteerit: Välimeren kalavarojen säilyminen; alan ammattilaisten näkökantojen ja neuvojen huomioon ottaminen toimenpiteistä päätettäessä, mikä tukee niiden täytäntöönpanoa; vastuuntuntoinen markkinointi, joka mahdollistaa vastuuntuntoisen, kestävän kalastuksen; unionin ulkopuolisten maiden alusten tehokas valvonta, sillä ne harjoittavat teollista ja sääntelemätöntä kalastusta ja vahingoittavat perinteistä kalastusta. 2. Yleistä 2.1. Välimeri tarkoittaa merta "maan välissä" ja se on itse asiassa muihin maapallon meriin verrattuna pieni, joskin sitä voidaan pitää ainoana merenä, joka on antanut nimensä selkeästi määriteltävälle ilmastolle. Silmiinpistävää on suuri joukko taloudellisesti merkittäviä vesieläinlajeja. Rannikkovesien lajeista ovat erityisen tärkeitä kummeliturska, merikrotti, pikkumullo, kielikampela, hammasahven, katkarapu ja langusti. Avomeren pintakerrosten pikkukaloista mainittakoon sardiini, sardelli ja makrilli, isoista tonnikala ja miekkakala. 2.1.1. Edellä mainitut lajit elävät ja lisääntyvät enimmäkseen mannerjalustalla (180 m syvyyteen asti). Välimerelle on luonteenomaista kapea, rannikkoa epäsäännöllisesti myötäilevä mannerjalusta. Tämä näkyy seuraavasta taulukosta, jossa on esitetty lisäksi aluevesien leveys meripeninkulmina: >TAULUKON PAIKKA> 2.2. Allaolevassa taulukossa on esitetty muutamia lukuja Välimerellä kalastavista yhteisön aluksista: >TAULUKON PAIKKA> 2.2.1. Liitteessä I on esitetty Välimerellä kalastavien yhteisön alusten ominaispiirteet sellaisina kuin alukset määriteltiin vuonna 1990 Välimeren yhteisen kalastusjärjestelmän suuntaviivoista laaditussa työasiakirjassa. 2.2.2. Luvut osoittavat, että yritykset ovat pieniä ja hyvin perinteisiä. Pyyntipaikat ovat lähellä kalastajia ja saalis on helppo kuljettaa markkinoille (ainakin yhteisön jäsenvaltioissa), mikä on omiaan pirstomaan alaa. Kalastuslaivaston merkitys riippuu ennen kaikkea valtion mannerjalustan pinta-alasta. Seuraavassa taulukossa on esitetty yhteisön jäsenvaltioiden mannerjalustaan kohdentama rasitus 1 000 km2 kohden: >TAULUKON PAIKKA> 2.3. Välimerien maat ovat niin ikään kalatuotteiden suurkuluttajia. Alueella on kulutettu perinteisesti meren antimia, rannikko on tiheään asuttua ja markkinat ovat hajanaiset joskin joustavat, ja kalatuotteiden hinta on alueella usein huomattavasti korkeampi kuin muilla markkinoilla. Näissä olosuhteissa on vaikea taata satamissa purettavien saaliiden valvonta. Tilannetta hankaloittavat lisäksi ainakin kaksi tekijää: potentiaaliset purkamispaikat sijaitsevat hajallaan ja hallinnolla ei ole varaa lisätä valvontaa (meri- ja maavalvontaa). 2.4. Kalastajat ja kalastajien järjestöt on saatava mukaan selkeisiin, avoimiin ja tasapuolisiin sääntöihin perustuvaan valtion valvontajärjestelmään. Välimeren kalavaroja on pyydystetty pitkään siten, että kalastajat ovat paikoin itse valvoneet toimintaa. Teknologinen muutos, kaikkien maiden alusten lisääntynyt liikkuvuus ja markkinoiden maailmanlaajuistuminen ovat kuitenkin vaikuttaneet myös Välimeren kalavaroihin. 2.4.1. Jo vuonna 1972 Välimeren kalastusneuvosto () perusti työryhmän selvittämään Välimeren saastumista. Mutta maat eivät ylipäätään saaneet aikaan tiiviimpää kansainvälistä yhteistyötä, koska monet kalavaroista esiintyvät pienellä alueella, ja Välimeren kalastusneuvosto on supistunut ensisijaisesti neuvoa-antavaksi elimeksi. 2.4.2. Kreikan ja Espanjan liittyminen yhteisön jäseniksi 80-luvulla ja yhteisen kalastuspolitiikan painoarvo Atlantilla (vetäytymishinnat, uudenaikaistamisen tukeminen jne.) ovat kuitenkin saaneet aikaan sen, että jäsenvaltiot ovat alkaneet yhdessä seurata Välimeren kalastusta. 2.5. Euroopan yhteisöjen komission osastot laativat 90-luvun puolivälissä työasiakirjan aiheesta "Suuntaviivoja Välimeren yhteiselle kalastusjärjestelmälle", jonka puitteissa voidaan alkaa pohtia ongelmia ja niiden ratkaisuja. Asiakirjan julkaisemin jälkeen todettiin, että kyseisen merialueen kalavarojen suojelemiseksi ja hallinnoimiseksi on luotava yhteinen politiikka, jolla kalavarat säilytetään ja niitä hyödynnetään entistä tehokkaammin, mikä puolestaan koituu rannikkoväestön eduksi. Tavoitteiden saavuttamiseksi suunniteltiin tiettyjä toimenpiteitä ja Välimeren yhteiselle kalastusjärjestelmälle asetettiin välitavoitteet ja annettiin tarvittavat välineet. Seitsemän vuoden kuluttua asiakirjan julkaisemisesta voidaan tarkastella, miten suuntaviivat ovat kehittäneet säännöksiä, politiikkaa, tekniikkaa, yhteiskunta- ja talouselämää sekä kansainvälistä yhteistyötä. 2.5.1. Säännösten osalta täsmennettiin, että vaikka monia yhteisen kalastuspolitiikan määräyksiä voidaan soveltaa kaikilta osin Välimeren kalastukseen, asiassa on edettävä vaiheittain ja pyrittävä turvaamaan Välimeren kalastuksen erityispiirteet. Niinpä ehdotettiin, että yhteisöön perustettaisiin korkean tason tietokanta, jossa otetaan huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen pääperiaatteet sekä säilyttämisen ja hallinnoinnin teknisiä määräyksiä koskeva nykyinen lainsäädäntö; jäsenvaltiot ryhtyisivät yhteistyöhön tai tehostaisivat jo alkanutta yhteistyötä tieteellisen tutkimuksen alalla; tieteellisen ja teknisen tutkimuksen koordinointia parannettaisiin, jolloin erityiselinten toimintabudjetit saataisiin mahdollisimman tuottoisiksi; perustavaa laatua olevaa tieteellistä tietoa ja tutkimustuloksia levitettäisiin järjestelmällisesti. 2.5.1.1. Asiassa on tapahtunut edistystä varsinkin sen jälkeen, kun neuvosto antoi 27. kesäkuuta 1994 asetuksen (EY) N:o 1626/94, jolla yhdenmukaistetaan tiettyjä Välimerellä voimassa olevia teknisiä toimenpiteitä. Komitea antoi 6. toukokuuta 1993 asetuksesta lausunnon yleishuomioineen, joita ei valitettavasti otettu kaikilta osin huomioon asetusta hyväksyttäessä. Liitteessä II on komission pääosasto XIV:n laatima taulukko asetukseen (EY) N:o 1626/94 tehdyistä poikkeuksista. 2.5.1.2. Tapahtuneesta kehityksestä huolimatta Välimeren kalavaroja koskevien säännösten yhdenmukaistaminen ei suinkaan ole vielä todellista eikä tehokasta. Tähän päästään ainoastaan poistamalla asteittain kaikki voimassa olevat tieteellisesti perustelemattomat poikkeukset ja soveltamalla kaikkiin kalastusaluksiin samoja teknisiä toimenpiteitä. Näin pyritään takaamaan kaikille jäsenvaltioille edes minimaaliset viitekehykset ketään syrjimättä. Jos jokin valtio ei hyväksy ehdotusta nykyisessä muodossaan, asetusta tulisi tältä osin tarkistaa siten, että kaikkia sen soveltamisalan piiriin kuuluvia jäsenvaltioita kohdeltaisiin samalla tavoin. Kuten talous- ja sosiaalikomitean aiemmin antamassa lausunnossa () todetaan, ei ole hyväksyttävää, että jopa väliaikaiset tai määräaikaiset asetusehdotukset muodostavat vakavan ennakkotapauksen, joka saattaa vaarantaa Välimeren kalavarojen säilyttämispolitiikan hahmottelemiseksi tehdyn työn. 2.5.1.3. Lyhyesti sanottuna säännöksiä voidaan siis tiukentaa minimaalisesta yhteisökehyksestä käsin, jota jäsenvaltiot, alueet ja kalastajat voivat täydentää. Mutta keskenään kilpailevien yhteisön kalastajien tasapuolinen kohtelu taataan vain velvoittamalla kaikki kalastajat täyttämään vähimmäiskehyksen vaatimukset. On selvää, että säännöksen yhteiskunnallisen hyväksynnän edellytyksenä on välttämättä sen mieltäminen tasapuoliseksi, sillä säännöstä ei voida panna täytäntöön tehokkaasti ilman yhteiskunnan hyväksyntää olosuhteiltaan niinkin hajanaisella, muuttuvalla ja monimutkaisella alueella kuin Välimeri. 2.5.2. Politiikan osalta annettiin ohjeita, jotka voidaan tiivistää seuraaviin pääsuuntauksiin: Asianomaisten jäsenvaltioiden on toimittava yhdessä aluevesirajat ylittäviä kalastusoikeusvyöhykkeitä muodostettaessa. On pidettävä yhteyttä muihin Välimeren rantavaltioihin ja edistettävä samalla tieteellistä yhteistyötä. Kansainvälistä yhteistyötä on lujitettava nykyisten järjestöjen puitteissa. 2.5.2.1. Tällä osa-alueella on edistytty ennen kaikkea jäsenvaltio tasolla. Espanjan osalta kannattaa mainita, että maahan on hiljattain perustettu kuninkaallisella asetuksella (EY) N:o 1315/97 kalastuksen suojelualue, joka ulottuu Välimerellä Cabo de Gatan niemeltä Ranskan rajalle. Kyseisellä alueella Espanjan kuningaskunnalla on määräysvalta suojella meren elollisia varoja sekä hallinnoida ja valvoa pyyntiä (2 artikla) tämän luonnollisestikaan rajoittamatta Euroopan unionin nykyisin tai mahdollisesti tulevaisuudessa toteuttamia kalavarojen suojelu- ja säilyttämistoimenpiteitä. 2.5.2.2. Toimenpiteellä Espanjan hallitus pyrkii suojelemaan ennen kaikkea suuria avomeren kalalajeja (erityisesti tonnikalaa) ja säilyttämään alueen perinteisen, työvoimaan perustuvan kalastuslaivaston, joka harjoittaa laatukalastusta. 2.5.2.3. Viime vuosina Välimeren altaan ulkopuolisten maiden teollisten kalastusalusten pyynti on lisääntynyt huomattavasti (alusten määräksi arvioidaan yli 100, eräät niistä purjehtivat mukavuuslipun alla). Alukset kalastavat usein ilman minkäänlaista valvontaa ja aivan 12 meripeninkulman rannikkovyöhykkeen tuntumassa eivätkä ne kunnioita Atlantin tonnikalan kansainvälisen säilyttämiskomission (engl. ICCATin) suosituksia. Valvomattoman pyynnin vuoksi kalavarat ovat viime vuosina olleet vähällä ajautua kriittiseen tilanteeseen. 2.5.2.4. Valvomaton pyynti korostaa entisestään tarvetta luoda tehokas kalastuksen hallintojärjestelmä Välimerelle. Tärkeimpänä pyrkimyksenä hallintojärjestelmän kehittämisessä on Välimeren kalastusneuvoston aseman vahvistaminen kalastuksen keskeiseksi alueelliseksi järjestöksi. Roomassa 13. 16. lokakuuta 1997 pidetyssä kalastusneuvoston kokouksessa tehtiin tärkeitä päätöksiä järjestön aseman vahvistamiseksi (tieteellinen komitea, oma talousarvio jne.). Samassa yhteydessä tehty päätös kalastusneuvoston sääntöjen ja työjärjestyksen muutoksista, mikä mahdollistaa yhteisön liittymisen neuvostoon, on omiaan lisäämään EU:n merkitystä järjestössä. 2.5.3. Teknisten säännösten osalta on sovittu, että Välimeren kalavarojen suojelu edellyttää erityistoimenpiteitä. Edellä esitettyjen syiden perusteella suojelumalli perustuu kalastuksen valvontaan (pyyntitapojen, alusmäärien jne. rajoittaminen) eikä saalismäärien rajoittamiseen. Välimeren kalastuksen erikoisluonteen vuoksi alueella ei voida ottaa yleisesti käyttöön suurimpiin sallittuihin saalismääriin perustuvaa valvontajärjestelmää, sillä saaliit koostuvat useista lajeista ja alukset kalastavat hajallaan. Tämän vuoksi teknisten säännösten asettamista on pidetty erittäin merkittävänä. Sääntelyä kaivataan seuraavilla aloilla: tieteellinen tutkimus pyyntitapojen valikoivuudesta; meriympäristöä vahingoittavien pyyntitapojen, erityisesti ajoverkkojen käytön asteittainen vähentäminen; käytettävien pyyntitapojen ominaispiirteet ja edellytykset määrittelevän yhteisön säännöstön käyttöönotto; kalastusalusten mukauttaminen, jolloin valikoivia pyyntitapoja päästään käyttämään järjestelmällisesti. 2.5.3.1. Tälläkin osa-alueella tulokset ovat olleet niukkoja. Edistystä on tapahtunut eräillä asiaan välillisesti liittyvillä aloilla (yhteisön kalastusalukset on luetteloitu), mutta ongelman perusasioita on pohdittu ainoastaan asetuksessa (EY) N:o 1626/94. Neuvoston 27. kesäkuuta 1994 antama asetus (EY) N:o 1626/94, jolla yhdenmukaistetaan tiettyjä Välimerellä voimassa olevia teknisiä toimenpiteitä, ei ole kuitenkaan edistänyt edellä mainittujen näkökohtien kehitystä, sillä asetuksessa ei käsitellä ajoverkkojen kieltämistä; pelagisten, semipelagisten ja paritroolien vertailua haittaa, että niiden teknisiä ominaisuuksia koskevien rajoitusten asettaminen kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan (5 artikla). 2.5.3.2. Vuonna 1997 ajoverkko-ongelman ratkaisu saattaa kuitenkin edistyä, koska neuvosto on hyväksynyt Luxemburgissa 14. 15. huhtikuuta kokoontuneessa kalastusministerien neuvostossa päätöksen Italian kalastajien harjoittaman kalastustoiminnan uudelleensuuntaamista edistävästä erityistoimenpiteestä (). 2.5.3.3. Ongelman tiedostamisessa auttavaa tieteellistä tutkimustyötä tehdään niin ikään edelleen, vaikka säännöksiä hyväksyttäessä tutkimuksia ei ole otettu toistaiseksi riittävästi huomioon. On tosin myönnettävä, että tutkimuksessa on edistytty, ja sitä on jatkettava kaikilla mahdollisilla tahoilla, erityisesti sellaisilla foorumeilla, jotka kokoavat yhteen kaikki maat, joiden alukset kalastavat Välimerellä. 2.5.3.4. Välimeren kalastusneuvoston tulee olla tieteellisestä tutkimuksesta ensisijaisesti huolehtiva elin, minkä ei pidä kuitenkaan haitata maiden keskenäistä yhteistyötä (josta esimerkkinä mainittakoon FAO-COPEMED -hanke). 2.5.3.5. Teknisissä säännöksissä on siis edistytty, mutta asiassa on edetty liian hitaasti, minkä vuoksi säännöksillä ei vielä ole käytännössä suurtakaan merkitystä yhteisön kalastuksen tehokkaan ja ristiriidattoman vakauttamisen kannalta. 2.5.4. Yhteiskunnallis-taloudellisen kehityksen perustaksi on asetettu alan kaikkien tahojen saaminen vastuuseen yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpanosta. Välimeren kalastuksen erityispiirteet huomioon ottaen (hajanaisuus, pienet alukset jne.) on ollut välttämätöntä varmistaa, että ammatinharjoittajat noudattavat yhteisen kalastuspolitiikan onnistumisen edellytyksenä olevia velvoitteita. Tässä yhteydessä on ehdotettu ammattirakenteiden lujittamista, jolloin voidaan luoda aktiivisesti toimiva yhteisvastuukeskus antamaan kalavarojen ja markkinoiden hallinnointiin liittyviä neuvoja. 2.5.4.1. Alueen yhteiskunnallis-taloudellisen rakenteen ja tuotteiden markkinointitavan vuoksi yhteisen markkinajärjestelyn mukaiset tuottajajärjestöt eivät ole vakiinnuttaneet paikkaansa Välimerellä. Kalastuksen sääntelyä voidaan tehostaa rajaamalla rannikon merialueet alueittain. Esimerkiksi Ranskan ja Espanjan hyvinkin vakiintuneet alan ammattirakenteet on mahdollista samankaltaistaa parantamalla samalla laatua. Kalastuskunnat valvovat pyyntiä tehokkaasti paikoin Välimerellä, ja valtion tulisikin antaa niille valtuudet osallistua oman merialueensa kalavarojen hallinnointiin. Japanin ja Valencian Albuferan rannikkokalastajilla on jo tällaiset valtuudet. Rajoittava järjestelmä parantaisi kalavarojen suojelua. 2.5.4.2. Toistaiseksi asian tiimoilta on järjestetty ainoastaan kuulemistilaisuuksia, joista kahteen on osallistunut alan edustajia: Komissio järjesti yhdessä Euroopan parlamentin kanssa 22. 23. kesäkuuta 1995 Anconassa seminaarin, jossa käsiteltiin Välimeren kalavarojen säilyttämispolitiikkaa. Seminaarin päätyttyä pidettiin 24. kesäkuuta kokous, johon osallistui alalla toimivien järjestöjen edustajia. Kokouksessa käsiteltiin yhtenäistämisnäkökohtia, yhteisön teknisiä toimenpiteitä, kansainvälistä yhteistyötä, rakennepolitiikkaa sekä alalla toimivien järjestöjen osallistumista. Erityisenä aiheena kokouksen esityslistalla olivat yhteydet unionin ulkopuolisten maiden ammattilaisiin. Ensimmäinen komission järjestämä Välimeren rantavaltioiden kalastusalan ammattilaisten kokous pidettiin Napolissa Italiassa 28. syyskuuta 1996. 2.5.5. Kansainvälistä yhteistyötä on niin ikään pidetty maailmanlaajuisen kalavarojen järkiperäisen säilyttämis- ja hallinnointipolitiikan toisena välivaiheena. Yhteisön yhdenmukaistettua toimensa Välimeren kalastusta olisi käsiteltävä kokonaisvaltaisesti, sillä rannikkovaltioiden kanssa sovittujen toimien olisi velvoitettava kaikkia. 2.5.5.1. Tehdyistä ehdotuksista sopivimmalta tuntuu diplomaattitason konferenssin järjestäminen tarkoituksena pohjustaa kansainvälistä neuvottelujärjestelmää. Tämä merkitsee, että neuvotteluihin tulisi turvata yhteisen kalastuspolitiikan ensimmäisen vaiheen saavutukset kalavarojen hallinnoinnin ja säilyttämisen osalta. Neuvotteluissa olisi tukeuduttava riippumattoman tutkimuslaitoksen selvityksiin, jolla pohjustettaisiin kalavarojen tilan arviointia. 2.5.5.2. Asiassa on toistaiseksi edistytty vain kuulemalla asianomaisia tahoja kahdessa diplomaattitason konferenssissa. Ensimmäinen konferenssi järjestettiin Kreetalla Kreikassa vuonna 1994 ja toinen Venetsiassa Italiassa 1996, mutta tähän mennessä ongelmiin ei ole löytynyt käytännön ratkaisua. 2.5.5.3. Toinen vuoden 1990 jälkeen esiin tullut kysymys on Välimeren kalastusneuvoston valjastaminen kaikkien Välimeren rantavaltioiden institutionaaliseksi kehykseksi. Tässäkään ei voi sanoa tapahtuneen huomattavaa edistystä. Välimeren kalastusneuvoston toiminta ei ole piristynyt merkittävästi (oletettavasti varojen riittämättömyyden vuoksi, mistä huolehtimisen pitäisi kuulua ennen kaikkea EU:lle, joka on jo päättänyt asiasta, vaikka neuvosto ei vielä olekaan tehnyt virallista päätöstä). Välimeren kalastusneuvoston lokakuussa 1997 Roomassa pitämän kokouksen tulokset saattavat muuttaa neuvoston asennoitumista. 2.5.5.4. Riippumatta siitä, kuuluvatko valtiot unioniin tai eivät, eräät Välimeren rantavaltiot kuten Espanja, Kreikka, Marokko, Algeria jne. kalastavat enimmäkseen perinteisin keinoin. Niiden vastapainona ovat japanilaiset, korealaiset tai mukavuuslipun alla purjehtivat teolliset kalastusalukset (panamalaiset, hondurasilaiset, belizeläiset jne.), jotka kalastavat edelleen 12 meripeninkulman vyöhykkeen ulkopuolisilla vesillä ilman minkäänlaista valvontaa. Tällaisia aluksia on yli sata ja niiden merkitys on suuri. Ne pyytävät kalaa teollisesti ja niiden pyyntitavat ja -välineet ovat tehokkaita ja ne pyytävät suuria määriä tonnikalaa ja miekkakalaa. 2.5.5.5. Kalavarojen tila ei salli tällaisen paineen jatkuvan loputtomiin. Tilannetta on alettava säännellä ja valvoa mahdollisimman pian. Perinteistä kalastusta on aina suosittava teollisen kalastuksen kustannuksella samoin kuin rantavaltioiden etuja muiden valtioiden etujen kustannuksella. 3. Päätelmät 3.1. Välimerellä on omat erityispiirteensä, ja tehokkaat hallinnointijärjestelmät on ehdottomasti mukautettava niihin. 3.2. Hallinnointijärjestelmien tehokkuuteen vaikuttaa niin ikään tasapuolisuus, jolloin niitä voi verrata keskenään. 3.3. Tieteellisen tutkimuksen tukemista on jatkettava ja Välimeren kalastusneuvoston toimintaa on vauhditettava, jotta yhteistyötä voitaisiin tehdä ensisijaisesti neuvoston puitteissa samalla kun Välimeren rantavaltiot tekevät keskenään tutkimusyhteistyötä. 3.4. Tilanne vaihtelee nykyisin suuresti, minkä vuoksi Välimeren kalastus on yhdenmukaistettava todella kattavasti. Yhdenmukaisuuden ehdottomana edellytyksenä on, että asetukseen (EY) N:o 1626/94 tehdyt, tieteellisesti perustelemattomat poikkeukset kumotaan vähitellen ja kaikkiin aluksiin sovelletaan samoja teknisiä toimenpiteitä. 3.5. Komitea toivoo, että annettavista säännöksistä kuullaan alan ammattipiirejä, jotta ne saadaan mukaan noudattamaan säännöksiä ja kannattamaan Euroopan unionin Välimeren kalastusneuvostossa tekemää ehdotusta perustaa komitea, jonka työskentelyyn alan ammattilaiset osallistuisivat. 3.6. Sellaisia tuottajia vastaan, jotka eivät kunnioita kalavarojen säilyttämissäännöksiä, on ryhdyttävä asianmukaisiin toimenpiteisiin. On tuettava vastuuntuntoista kauppaa etenkin unionin ulkopuolisten maiden aluksien tällä hetkellä harjoittaman laittoman kilpailun välttämiseksi. 3.7. Välimeren kalavarojen suojelualueiden perustaminen on sopiva toimenpide, joka lisää kalavarojen suojelu- ja säilyttämistoimenpiteiden tehoa. 3.8. Diplomaattitason konferensseissa on päästävä aiejulistuksia pitemmälle. Maidenvälistä yhteistyötä on tiivistettävä, ja maiden on tehtävä valmistelutyötä, jonka pohjalta voidaan tehdä välittömästi täytäntöönpantavia päätelmiä. 3.9. Mukautettaessa Välimerta kestävään kalastukseen perinteinen kalastus on asetettava etusijalle ennen teollista kalastusta. Välimeren rannikkovaltioiden etujen on oltava muiden valtioiden etuja tärkeämmät. Bryssel, 25. helmikuuta 1998. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS () EYVL L 171, 6.7.1994, s. 1. TSK:n lausunto, EYVL C 201, 26.7.1993. () Hallitustenvälinen elin, joka perustettiin 1949 Yhdistyneiden Kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön FAO:n yhteyteen. Välimeren kalastusneuvoston perustamissopimus tuli voimaan 20. helmikuuta 1952. () EYVL C 30, 30.1.1997. LIITE I talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Välimerellä kalastavien yhteisön alusten ominaispiirteet Yhteisön kalastuslaivaston ominaispiirteet voidaan määritellä yleisesti seuraavasti: Laivasto koostuu useista aluksista (noin 47 000), ja niille on ominaista pieni koko ja alimitoitettu moottoriteho. Alukset ja niiden pyyntivälineet sekä saaliiden säilöntä- ja käsittelylaitteisto ovat vanhanaikaisia. Alusten hygienia- ja turvallisuustaso on alhainen. Kalavarojen pyynnin yhteiskunnallis-taloudellisen rakenteen tarkastelu osoittaa neljän asianosaisen jäsenvaltion tilanteen olevan lyhyesti esitettynä seuraava: Perinteinen rannikkokalastus on rakenteeltaan perhekalastusta, ja alalla on paljon matalapalkkaisia työpaikkoja. Rannikkokalastusaluksilla ei ole komentosiltaa, ne ovat alle 9-metrisiä eivätkä yleensä moottorikäyttöisiä. Perinteisen sosiaalisen rakenteensa vuoksi ala reagoi perin hitaasti niin ulkoapäin asetettuihin velvoitteisiin (lainsäädäntöön ja valvontaan) kuin teknologian kehittymiseen. Lisäksi alan yhteiskunnallis-taloudellinen rakenne suosii yksilökeskeisyyttä. Perinteisen keskikokoisen kalastuslaivaston alukset ovat yli 9-metrisiä mutta alle 18-metrisiä, yleensä vanhanaikaisia ja vanhentuneita. Niiden toimintaa on helpompi valvoa, koska aluksia on vähemmän kuin rannikkokalastusaluksia, ja alusten luonteen vuoksi niiden on purettava lastinsa satamissa. Todettakoon, että eräitä tämän Välimeren laivaston toimia säännellään ankarasti. Esimerkiksi valvottaessa kalavarojen saatavuutta aluksille asetetaan pyyntikieltoja ja uusien alusten rakentamista rajoitetaan (etukäteen hankittavat rakennusluvat, toiminnan aloittamislupa, lisenssit jne.). Avomerikalastusta harjoittavat alukset ovat verrattain uudenaikaisia ja tuottoisia, ja ne pyytävät kalaa tavallisesti aluevesien ulkopuolella. Mainittakoon erityisesti tonnikalan ja muiden suurien vaelluskalojen pyyntiin erikoistuneet alukset jotka kilpailevat suoraan muiden kuin rannikkovaltioiden kalastusalusten kanssa. Lähde: COM(90) 1136 fin, Liite I, s. 13 14. LIITE II talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon >TAULUKON PAIKKA>