[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 28.3.2007

KOM(2007) 136 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämistä ja poisheittämisen lopettamista Euroopan kalastuksessa koskeva politiikka

{SEK(2007) 380}{SEK(2007) 381}

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämistä ja poisheittämisen lopettamista Euroopan kalastuksessa koskeva politiikka

1. YHTEISÖN SITOUMUS SAALIIDEN POISHEITTÄMISEN VÄHENTÄMISEKSI

Saaliiden poisheittäminen – kuolleiden, ei-toivottujen sivusaaliina pyydettyjen kalojen heittäminen yli laidan – on Euroopan kalastuksessa vakava ongelma, jonka ratkaiseminen on komission näkemyksen mukaan ensisijaisen tärkeää. Tämän tiedonannon tavoitteena on käynnistää ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämiseen ja poisheittämisen vaiheittaiseen lopettamiseen Euroopan kalastuksessa tähtäävä politiikka.

Uuden poisheittämispolitiikan myötä ei-toivottuja sivusaaliita voidaan vähentää edistämällä käyttäytymismalleja ja teknologioita, joilla ei-toivotut sivusaaliit vältetään. Politiikan välineitä ovat poisheittämiskiellon vaiheittainen käyttöönotto, joka merkitsee sitä, että kaikki saaliiksi saadut kalat ja äyriäiset on purettava aluksesta, sekä lisätoimenpiteet, kuten kannustaminen pyydysten valikoivuuden parantamiseen, kalastusalueen vaihtamista koskevat vaatimukset ja kalastuksen reaaliaikainen kieltäminen.

Politiikan täytäntöönpanon perusperiaatteena on säännellä pikemminkin pyydettäviä saaliita kuin aluksesta purettavia saaliita. Politiikan mukaan hallinnointi perustuu teknisiä erityisratkaisuja koskevien asetusten sijasta vaatimuksiin erityisten tulostavoitteiden – hyväksyttävän enimmäisvaikutuksen – saavuttamiseksi. Tällaisessa tulosohjauksessa alan toimijoiden annetaan mahdollisuuksien mukaan määritellä taloudellisesti ja käytännössä toteutettavissa olevat tekniset ratkaisut vaadittujen tulosten saamiseksi. Tämä on merkittävä asennemuutos yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpanossa.

Komissio totesi asiaa koskevassa vuoden 2002 tiedonannossaan[1], että poisheittämisen vähentäminen Euroopan kalastuksessa on yhteisen kalastuspolitiikan tulevaisuuden kannalta tärkeä tavoite. Neuvosto hyväksyi sen jälkeen 3 päivänä huhtikuuta 2003 päätelmät, joissa komissiota kehotettiin tutkimaan eri keinoja kyseisen ongelman ratkaisemiseksi ja erityisesti edistämään saaliiden poisheittämisen vähentämiseksi toteutettavien pilottihankkeiden täytäntöönpanoa yhteistyössä kalastusalan toimijoiden kanssa. Vaikka muutamia hankkeita onkin toteutettu hyvin tuloksin, poisheitettyjen saaliiden määrä on pysynyt useimmissa kalastuksissa ennallaan, ja hankkeiden vaikutus sivusaaliisiin on ollut häviävän pieni.

Tässä tiedonannossa esitetään keskustelunaiheita ja kuvaillaan lähestymistapaa ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämiseksi ja poisheittämisen vaiheittaiseksi lopettamiseksi. Lisää taustatietoa on saatavilla tähän tiedonantoon liittyvässä komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa[2].

2. POISHEITTÄMISEN VAIKUTUKSET, SYYT JA LAAJUUS

FAO määrittelee poisheitetyt määrät sellaiseksi osuudeksi saaliin eläinperäisen orgaanisen aineksen kokonaismäärästä, joka heitetään pois tai pudotetaan mereen mistä tahansa syystä. Se ei sisällä kasviainesta eikä pyynnin jälkeistä jätettä kuten sisälmyksiä. Poisheitetyt saaliit voivat olla eläviä tai kuolleita.[3] Poisheitetyt saaliit voivat koostua kaupallisesti hyödynnettävistä lajeista, mutta niitä ei markkinanäkökohtien, kiintiörajoitusten tai aluksesta purettavien kalojen vähimmäiskokojen vuoksi tuoda maihin. Tämän määritelmän mukaan poisheitetyt saaliit voivat olla myös muita tahattomasti saaliiksi saatuja eliöitä, kuten muita kuin pyynnin kohteena olevia kaloja, äyriäisiä, nilviäisiä, merinisäkkäitä ja merilintuja.

Ei-toivottujen sivusaaliiden saaliiksi saamisella ja niiden poisheittämisellä on useita kielteisiä seurauksia. Ei-toivotut sivusaaliit ovat yhteiskunnan resurssien tuhlaamista. Kun saaliiksi joutuu kohdelajien nuoria yksilöitä, kyseisten lajien pyyntimahdollisuudet vähenevät ja kutevan kannan biomassa pienenee tulevaisuudessa, koska saaliiksi saadut nuoret yksilöt eivät ole ehtineet tuottaa jälkeläisiä. Kohdelajien sukukypsien yksilöiden poisheittäminen puolestaan vähentää välittömästi kyseisen kutevan kannan biomassaa. Muiden kuin pyynnin kohteena olevien kalojen, äyriäisten, merilintujen tai merinisäkkäiden saaminen saaliksi ja poisheittäminen luo meriekosysteemiin tarpeettomia kielteisiä vaikutuksia vahingoittamalla ekosysteemin toimintaa ja biodiversiteettiä tarjoamatta yhteiskunnalle mitään hyötyä. Eräät meren eliöt, kuten jotkut hai- ja rauskulajit ovat erittäin herkkiä kalastukselle, ja niiden määrät voivat sen seurauksena laskea hyvin alas, vaikka niitä saataisiin vain ei-toivottuina sivusaaliina. Tällaisissa tapauksissa jopa hyvin harvojen yksilöiden tahaton tappaminen saattaa olla biodiversiteetin kannalta ratkaisevaa. Ei-toivottujen sivusaaliiden palauttaminen mereen ei lievennä ongelmaa, sillä suurin osa kaloista ja äyriäisistä kuolee jouduttuaan saaliiksi ja tultuaan sen jälkeen heitetyksi takaisin mereen.

Mereneliösaaliiden poisheittäminen johtuu taloudellisista seikoista ja/tai eräistä voimassa olevista säädöksistä.

Kalojen poisheittämiseen on monissa kalastuksissa voimakkaita taloudellisia kannustimia silloin, kun purettujen saaliiden arvo halutaan keinotekoisesti maksimoida. Näin on erityisesti tapauksissa, joissa erikokoisista tai -laatuisista kaloista saadaan erilainen markkinahinta tai kun saaliiksi joutuu samanaikaisesti markkina-arvoltaan hyvin erilaisia lajeja. Joidenkin eliöiden arvo voi lisäksi olla alhainen tai olematon, koska niille ei ole markkinoita. Mutta vaikka markkinat olisivat olemassa, kaikkien saaliiksi saatujen myyntikelpoisten eliöiden käsittely ja varastointi aluksella, kun etusija olisi voitu antaa arvokkaille eliöille, tulee kalliiksi ja voi aiheuttaa huomattavia taloudellisia menetyksiä.

Eräiden nykyisin käytössä olevien sääntelyvälineiden soveltaminen johtaa väistämättä poisheittämisiin. Suurimmat sallitut saaliit eli TACit, jotka ovat sekakalastuksen tärkein hallintoväline, johtavat poisheittämisiin, kun joidenkin lajien osalta saadaan saaliiksi kiintiöt ylittäviä määriä samalla kun muiden lajien kiintiö ei ole vielä täyttynyt. Myös aluksesta purettavien kalojen vähimmäiskokojen soveltaminen johtaa poisheittämisiin, varsinkin sekakalastuksessa, jossa samanaikaisesti saaliiksi saataviin lajeihin kuuluvat täysikasvuiset kalat ovat erikokoisia.

Euroopan kalastuksessa poisheitetyistä saaliista on tietojenkeruuasetuksen mukaisesti kerätty järjestelmällisesti tietoja vuodesta 2002 alkaen. Tieteellis-teknis-taloudellinen kalastuskomitea on vuosien 2003–2005 tietojen pohjalta laatinut alustavan yleiskatsauksen[4] poisheitettyjen saaliiden määristä. Poisheitettyjen saaliiden osuus erilaisten tyypillisten pohjakalakantoja hyödyntävien kalastusten saalismäärästä on 20–60 prosenttia. Itämeren turskankalastuksessa poisheitetyt saaliit arvioitiin vähäisiksi. Pohjanmerellä kalastavien puomitroolareiden arvioitiin heittävän pois saaliistaan 40–60 prosenttia ja pohjatroolareiden noin 40 prosenttia. Britteinsaarten länsipuolisilla alueilla kalastavien pohjatroolarien saaliista heitetään pois 20–40 prosenttia. Atlantin eteläisemmillä vesillä riimuverkoilla ja tavallisilla verkoilla kalastavien yhteisön alusten saaliista heitetään pois alle 20 prosenttia, kun taas kyseisellä alueella kalastavat pohjatroolarit heittävät pois 30–60 prosenttia saaliistaan. Saatavilla olevat tiedot eivät kata kaikkia kalastuksia ja lajeja, eivätkä kaikki tiedot ole edustavia. Tieteellis-teknis-taloudellinen kalastuskomitea ei ole sen vuoksi voinut esittää arviota Euroopan kalastuksessa poisheitettyjen saaliiden absoluuttisesta kokonaismäärästä. Aiempiin tutkimuksiin[5] perustuvien arvioiden mukaan Pohjanmerellä 1990-luvulla poisheitettyjen saaliiden määrä oli 500 000–880 000 tonnia. Suurimpia saaliiden poisheittäjiä olivat kielikampelaa pyytävät puomitroolarit, meriraputroolarit ja joinakin vuosina turskakaloja pyytävät troolarit.

3. TOIMENPITEET POISHEITTÄMISKIELLON VAIHEITTAISEKSI KÄYTTÖÖN OTTAMISEKSI JA EI-TOIVOTTUJEN SIVUSAALIIDEN VÄHENTÄMISEKSI

Ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämispolitiikkaa on alettu soveltaa esimerkiksi eräissä Norjan, Islannin, Kanadan ja Uuden-Seelannin kalastuksissa kieltämällä kaupallisten lajien poisheittäminen. Näistä maista saadut kokemukset liittyvät suurelta osin kalastuksiin, jotka voidaan kohdentaa kerrallaan yhteen lajiin ja joissa ei näin ollen kohdata samoja ongelmia kuin kalastuksissa, joiden saaliit koostuvat useammasta eri lajista. Yhteisössä harjoitetaan muutamia kalastuksia, jotka voidaan kohdentaa yhteen lajiin ja joissa voidaan hyödyntää kansainvälisiä kokemuksia. Tällaisia ovat monet pelagiset kalastukset. Yhteisössä harjoitetaan kuitenkin monia pohjakalalajien kalastuksia, joissa saaliiksi saadaan samanaikaisesti useita lajeja ja joihin näitä kokemuksia ei voida suoraan soveltaa.

Tästä syystä ei-toivottujen sivusaaliiden vähentäminen ja poisheittämisen vaiheittainen lopettaminen Euroopan kalastuksessa edellyttää useiden välineiden yhdistämistä.

Uuden poisheittämispolitiikan tavoitteena on lopettaa saaliiden poisheittäminen. EU:n vesillä tavoite saavutetaan soveltamalla kalastuskohtaisesti räätälöityjä suunnitelmia, jotka voivat sisältää poisheittämiskieltoja ja muita lisätoimenpiteitä sivusaaliiden vähentämiseksi. Samanaikaisesti yhteisö tukee poisheittämisen lopettamiseen tähtääviä alueellisten kalastusjärjestöjen aloitteita.

Poisheittämiskieltoja on tarkoitus soveltaa kaikkiin kaloihin ja äyriäisiin. Poikkeuksia voidaan sallia silloin, kun on selkeästi osoitettu, että tietyistä kalastuksista poisheitettyjen tiettyjen lajien pitkän aikavälin eloonjäämisprosentti on korkea.

Nykyisin sovellettavia hoitotoimenpiteitä, jotka kannustavat turvautumaan saaliiden poisheittämiseen sekakalastuksissa, on tarkasteltava uudelleen, ja niiden käyttöä on tarkistettava tällaisen kannustusvaikutuksen vähentämiseksi tai poistamiseksi. TACien käyttö sekakalastuksissa ilman pyyntiponnistuksen valvomiseksi toteutettuja lisätoimenpiteitä rohkaisee jatkamaan sellaisten lajien pyyntiä, joiden kiintiön alus on jo käyttänyt kokonaan, niin kauan kuin alueelta saadaan saaliiksi lajeja, joita koskeva aluksen kiintiö ei ole vielä täyttynyt. TACit on sen vuoksi yhdistettävä pyyntiponnistuksen hillitsemistoimenpiteisiin, jolloin kalastus lopetetaan, kun käytettävissä on enää muutamia lajeja koskevia kiintiöitä. Sekakalastuksessa voi olla lisäksi tarpeen kehittää kiintiöiden siirto- ja joustomekanismeja.

Aluksesta purettavien kalojen vähimmäiskokoja koskevien voimassa olevien vaatimusten mukaan alamittaiset kalat on heitettävä pois aluksesta. Jos otetaan käyttöön vaatimus kaikkien kalojen purkamiseksi aluksesta, nuoria kaloja on suojeltava kohdennetulta kalastukselta. Tämä edellyttää, että nuorten kalojen kaupan pitäminen tehtäisiin niiden aluksesta purkamisen sijasta laittomaksi ottamalla käyttöön vähimmäiskoot ihmisravinnoksi tarkoitettujen kalojen kaupan pitämiseksi.

Ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämiseksi ja poisheittämisen lopettamiseksi voidaan käyttää myös muita voimassa olevia YKP:n välineitä ja lisätoimenpiteitä. Tällaisia välineitä ovat muun muassa kannustaminen valikoivien pyydysten kehittämiseen ja käyttöön, kalastuksen reaaliaikainen kieltäminen joillakin alueilla ja kalastusalueiden vaihtamista koskevat vaatimukset, kiintiöitä koskeva jousto, ei-toivotuista sivusaaliista suoritettavat maksut ja ei-toivottujen sivusaaliiden pakkolunastus.

Tehokkain toimenpide kalastusalan toimijoiden kannustamiseksi vähentämään ei-toivottuja sivusaaliita on poisheittämisen kieltäminen. Poisheittämiskiellon yhteydessä ei-toivotuille sivusaaliille määrätään maksu, mikä kannustaa kehittämään tekniikoita ja käytäntöjä, joiden avulla ei-toivotut saaliit vähenevät. Poisheittämiskiellon yhdistäminen kalastuksen reaaliaikaiseen kieltämisen ja kalastusalueiden vaihtamisvelvollisuuden kaltaisiin lisätoimenpiteisiin tarjoaa voimakkaita kannustimia ja ohjeita sivusaaliiden välttämiseen.

Monien teknisten säännösten käyttöönottamisen sijasta sovelletaan kalastustoimien hyväksyttäviin enimmäisvaikutuksiin perustuvaa lähestymistapaa. Tämän politiikan myötä vähenevä kalastuksen kielteinen vaikutus on meren eliöiden tarpeeton tappaminen kalastuksen vuoksi. Ei-myyntikelpoisten, nuorten tai kiintiön ylittävien eliöiden suurinta sallittua sivusaalista koskevat vaatimukset määritellään tällöin kalastuskohtaisesti. Näillä vaatimuksilla pyritään aluksi vähentämään sivusaaliita nykytilanteeseen verrattuna ja niitä tiukennetaan vähitellen sellaisten teknisten innovaatioiden ja kalastustapoihin tehtävien mukautusten kannustamiseksi, joilla tällaiset sivusaaliit voidaan välttää.

Kyseisen aloitteen tärkein vaikutin on lopettaa poisheittämiset vaiheittain ja vähentää ei-toivottuja sivusaaliita merkittävästi hoitotoimenpitein, joissa määritellään keinojen sijasta tulokset. Tällainen lähestymistapa merkitsee huomattavaa muutosta Euroopan kalastuksenhoidossa. Pyydyksiä ja kalastustapoja koskevat mikrotason hoitovaatimukset korvataan tässä lähestymistavassa tiettyjä tuloksia (suurimpia hyväksyttäviä sivusaaliita) koskevilla vaatimuksilla, ja kalastusalan toimijoilla on tällöin vapaus valita ratkaisut, jotka soveltuvat parhaiten eri kalastusten taloudelliseen ja käytännön tilanteeseen. Lähestymistapa tukeutuu voimakkaasti kalastusalan aloitteelliseen toimintaan teknisten ratkaisujen määrittelemiseksi ja muiden täytäntöönpanoon liittyvien kysymysten ratkaisemiseksi. Kaikkien kalojen aluksesta purkamista koskeva vaatimus merkitsee, että aluksista puretaan ajoittain kaloja, joiden kiintiöt ovat ylittyneet tai jotka ovat kaupallista vähimmäiskokoa pienempiä. On tarpeen harkita, pitäisikö nämä aluksista puretut sivusaaliit huomioida kiintiöissä ja olisiko kiintiöjärjestelmää muutettava sivusaaliiden sisällyttämiseksi siihen. On tarpeen tarkastella myös sivusaaliiden myyntiä – myydäänkö ne tavanomaisilla markkinoilla, ihmisravinnoksi (jos kaupallisen vähimmäiskoon mukaisia), kalarehun ja -öljyn valmistamiseksi tai muuhun tarkoitukseen. On päätettävä, voitaisiinko osa tällaisesta myynnistä saatavasta tuotosta käyttää joko viranomaisille tai kalastajille aiheutuvien sellaisten uusien menojen kattamiseksi, jotka ovat seurausta poisheittämisen lopettamiseksi toteutetuista toimenpiteistä.

4. SEURANTA JA VALVONTA

Poisheittämistä koskevat voimakkaat taloudelliset kannustimet huomioon ottaen on odotettavissa, että poisheittämiskiellon käsittävän sivusaaliiden vähentämispolitiikan käyttöönoton jälkeen saatetaan edelleenkin turvautua saaliiden poisheittämiseen, jos kiellon soveltamista valvotaan puutteellisesti tai jos oikeudelliset seuraamukset eivät vastaa poisheittämisestä saatua välitöntä taloudellista hyötyä. Näin ollen komissio katsoo, että soveltamisen valvonta on ensisijaisen tärkeä politiikan täytäntöönpanoon liittyvä näkökohta. Komissio ehdottaa sivusaaliisiin liittyviä hoitotoimenpiteitä, joita koskevat seurantajärjestelmät voidaan panna käytännössä täytäntöön ja jotka ovat kustannustehokkaita. Poisheittämistä on vaikeaa tarkastella reaaliaikaisesti, ja sitä on vaikeaa jälkeenpäin dokumentoida. Sen vuoksi voidaan väittää, ettei poisheittämiskieltoa voida koskaan valvoa täydellisesti taikka taata kaikkien laittomien poisheittämisten lopettamista. Myönteinen tulos saavutetaan kuitenkin, jos riittävän suuri osuus kalastajista muuttaa toimintatapaansa (käyttävät valikoivampia pyydyksiä ja siirtyvät pois alueilta, joilla sivusaaliit ovat liian suuret) poisheittämiskieltoa noudattamalla ja/tai koska soveltamisen valvontajärjestelmässä on luotu väärintekijöitä kohtaan riittävästi painetta.

Tarkkailijajärjestelmät ovat tärkeä osa soveltamisen valvontaa. Ne eivät kuitenkaan sinällään voi olla yleispätevä ratkaisu, sillä ne tulevat kalliiksi erityisesti silloin, kun kalastukseen osallistuu suuri joukko pieniä tai keskikokoisia aluksia. Poisheittämiskieltoja asettaneista maista saatujen kokemusten perusteella tarkkailijajärjestelmien on oltava osa soveltamisen valvontajärjestelmää, johon on kuuluttava vähintään seuraavaa:

- yksittäisistä aluksista purettujen saaliiden tarkka seuranta, johon liittyy saaliita ja purettuja määriä koskevien yksityiskohtaisten numerotietojen systemaattinen analysointi ja näiden numerotietojen vertaaminen aluksella olevien tarkkailijoiden toimittamiin tietoihin silloin, kun tarkkailijoita ei ole mahdollista asettaa kaikille kalastusaluksille,

- sähköisten kalastuspäiväkirjojen järjestelmät, joiden avulla saaliiden koostumuksesta on mahdollista toimittaa lähes reaaliaikaisia tietoja, erityisesti kun harkitaan kalastuksen reaaliaikaista kieltämistä joillakin alueilla,

- pyydysten seuranta ja valvonta,

- sidosryhmien osallistuminen ja yhteistyö.

Saaliita, jotka on pakko purkaa aluksesta, vaikka niitä ei voida myydä (esim. myyntikokoa pienemmät kalat, sallitun kiintiön ylittävät saaliit), on niin ikään seurattava tarkasti, jotta varmistetaan, että ne eivät häiritse olemassa olevia laillisia markkinoita ja että ne eivät tuota aluksille voittoa, johon nämä eivät ole oikeutettuja.

Kalastuksen reaaliaikaista kieltämistä varten toteutettava sivusaaliiden seuranta ja analysointi edellyttää, että kaikista laivastoista saatuja tietoja kootaan ja analysoidaan jatkuvasti ja että luodaan mekanismi, jonka avulla yhteisön elin voi kommunikoida asianomaisen jäsenvaltion kanssa kalastuksen kieltämisen tarpeesta.

Jos kiintiövälineiden hallinnosta tehdään joustavampaa, on otettava käyttöön mekanismeja, joilla varmistetaan, että joustavuutta sovelletaan samalla tavoin kaikkialla yhteisössä.

Tämän politiikan tavoitteiden saavuttamista on seurattava. Tärkein tavoite on vähentää meren eliöiden tahatonta kuolleisuutta. Sen vuoksi on tärkeää ottaa käyttöön tieteellisiä ohjelmia, joissa seurataan vastaavien populaatioiden kuolleisuuden kehittymistä.

5. EI-TOIVOTTUJEN SIVUSAALIIDEN VÄHENTÄMISPOLITIIKAN JA MUUTOSKANNUSTIMIEN SOSIAALISET VAIKUTUKSET

Uuden politiikan taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset ovat hyvin riippuvaisia kunkin kalastuksen ja kalastuksesta riippuvaisten rannikkokuntien erityisrakenteesta ja taloudellisesta tilanteesta. Taloudellisten ja sosiaalisten vaikutusten arvioinnit laaditaan sen vuoksi kalastuskohtaisesti.

Poisheittämisen lopettamiseen tähtäävän politiikan vaiheittainen täytäntöönpano voisi hyvin yleisellä tasolla johtaa lyhyen aikavälin nettokustannusten lisääntymiseen ja tulonmenetyksiin. Arvoltaan alhaisempien sivusaaliiden käsittely ja varastointi maksaa, ja aluksesta puretuista kokonaissaaliista saatava tulo vähenee. Kalastuskieltoalueiden ja toisille kalastusalueille siirtymistä koskevien vaatimusten käyttö voi merkitä, että etäisyydet kalastusalueille kasvavat, jolloin pyyntimatka pitenee ja polttoainekustannukset kasvavat. Valikoivien pyydysten pakollinen käyttö saattaa niin ikään alentaa kannattavuutta lyhyellä aikavälillä. Myös markkinointi- ja jakeluketjun loppupäässä on odotettavissa vaikutuksia, jotka johtuvat aiemmin poisheitettäviksi joutuneiden saaliiden aluksesta purkamisesta ja käsittelystä.

Kyseisestä politiikasta seuraa pidemmällä aikavälillä taloudellista hyötyä, kun nuorten ja kiintiön ylittävien kalojen sivusaaliiden vähentyminen johtaa suurempiin ja terveempiin kantoihin ja näin lisääntyneisiin kalastusmahdollisuuksiin. Aiemmin poisheitetyistä saaliista saataville tuotteille voitaisiin lisäksi luoda muita markkinoita.

Soveltamisen valvontaa olisi täydennettävä kannustamalla ei-toivottujen sivusaaliiden ja poisheittämisen välttämiseen.

Yksi mahdollinen kannustin on myöntää alukselle etuuskohteluun oikeutettu asema, kuten sellaisille aluksille annettu ensisijainen mahdollisuus kalastukseen, joiden kirjatut sivusaaliit ovat alhaisia.

Lisäksi voitaisiin pohtia, olisiko vaadittujen teknisten ja käytänteitä koskevien muutosten kehittämistä mahdollista tukea Euroopan kalatalousrahastosta. Aiemmin poisheitettyjen kalojen ja erityisesti väistämättömien, kaupallisesti vähämerkityksisten tai merkityksettömien sivusaaliiden käyttöä koskevien vaihtoehtojen kehittämiseen voidaan niin ikään myöntää tukea. Tuen myöntämistä voitaisiin harkita sellaisten edistyneiden kalastustaktiikoiden kehittämiseen, joissa laivastot saisivat atk-järjestelmien kautta tietoa alueista, joilla kohtuuttoman suurten sivusaaliiden riski on korkea.

6. TULEVAT TOIMET

Poisheittämisen vaiheittaista lopettamista ja ei-toivottujen sivusaaliiden vähentämistä koskevan politiikan täytäntöönpanon periaatteista keskustellaan tämän asiakirjan pohjalta jäsenvaltioiden ja sidosryhmien kanssa vuoden 2007 aikana. Politiikan täytäntöönpanon järjestys ja suunnitelma vahvistetaan kalastuskohtaisesti. Asetuksia valmistellaan ja esitetään suunnitelman mukaisesti vuodesta 2008 alkaen.

Kaikki yhteisön kalastukset kattavien asetusten asteittainen laatiminen on pitkän aikavälin hanke.

[1] KOM(2002) 656. Muut poisheittämistä ympäristön kannalta käsittelevät tiedonannot ovat KOM(2002) 186 ja KOM(2004) 438.

[2] Komission tiedonannon tekninen taustamateriaali "A policy to reduce unwanted by-catch and eliminate discards in European fisheries". Komission yksiköiden valmisteluasiakirja – SEK(2007) 380.

[3] FAO Fisheries Technical Paper 339 (1994); FAO Fisheries Report 547 (1996); FAO Fisheries Technical Paper 470 (2005).

[4] Discarding by EU fleet. Tieteellis-teknis-taloudellisen kalastuskomitean raportti. Komission yksiköiden valmisteluasiakirja – http://ec.europa.eu/fisheries/legislation/reports_en.htm.

[5] Kuten esitetty FAO:n asiakirjassa Fisheries Technical Paper 470 (2005).