Kertomus yhteisön CO2-päästöjen ja muiden kasvihuonekaasupäästöjen valvontajärjestelmästä tehdyn neuvoston päätöksen 1999/296/EY mukainen kertomus /* KOM/2000/0749 lopull. */





KERTOMUS Yhteisön CO2-päästöjen ja muiden kasvihuonekaasupäästöjen valvontajärjestelmästä tehdyn neuvoston päätöksen 1999/296/EY mukainen kertomus (komission esittämä) SISÄLLYSLUETTELO 1. Yhteenveto 2. Johtopäätökset 2.1. Tietojen toimittamista koskevien vaatimusten noudattaminen 2.2. EU:n todellinen edistyminen 2.3. EU:n ennakoitu edistyminen 3. EY:n valvontajärjestelmä ja kertomuksen tarkoitus 3.1. EY:n valvontajärjestelmä 3.2. Kertomuksen tarkoitus 4. Miten jäsenvaltiot noudattavat tietojen toimittamista koskevia vaatimuksia- 4.1. Todellista edistymistä koskevien tietojen toimittaminen 4.1.1. Kasvihuonekaasupäästöjä koskevat selvitykset 4.1.2. Puutteelliset tiedot CO2:sta, CH4:stä ja N2O:sta 4.1.3. Puutteelliset tiedot fluoratuista kaasuista 4.1.4. Puutteelliset tiedot maankäytön muutoksista ja metsätaloudesta 4.2. Ennakoitua edistymistä koskevien tietojen toimittaminen 5. Todellisen edistymisen arviointi 5.1. Johdanto 5.2. Edistyminen Euroopan unionissa 5.2.1. Euroopan unionin edistyminen 5.2.2. Jäsenvaltioiden edistyminen 5.2.3. CO2-päästöt 5.2.4. CH4-päästöt 5.2.5. N2O-päästöt 5.2.6. Fluoratut kaasut 6. Ennakoidun edistymisen arviointi 6.1. Jäsenvaltioiden ennusteet verrattuina EU:n taakanjakosopimukseen 6.2. Yhteenveto jäsenvaltioiden lisätoimista 6.3. Yhteisön laajuiset ennusteet 6.4. Yhteenveto EU:n tasoisista toimista 7. Termit, lyhenteet ja yksiköt 1. Yhteenveto Tämä on ensimmäinen yhteisön CO2-päästöjen ja muiden kasvihuonekaasupäästöjen valvontajärjestelmästä tehdyn päätöksen 93/389/ETY muuttamisesta tehdyn neuvoston päätöksen 99/296/EY mukainen edistymistä koskeva kertomus. Kertomuksessa esitetään päätöksen mukaisen arviointiprosessin tulokset ja arvioidaan jäsenvaltioiden ja yhteisön todellista ja ennakoitua edistymistä ilmastonmuutosta koskevan YK:n puitesopimuksen (UNFCCC) ja Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten täyttämisessä. Puitesopimuksella pyrittiin vakauttamaan kasvihuonekaasupäästöt (vuoden 1990 tasolle); Kioton pöytäkirjassa EU:n tavoitteeksi asetettiin kasvihuonepäästöjen vähentäminen kahdeksalla prosentilla verrattuna vuoden 1990 tasoihin. Arviointi perustuu suurelta osin jäsenvaltioiden toimittamiin asiakirjoihin. Niihin sisältyy sekä varta vasten valvontajärjestelmää varten toimitettuja asiakirjoja että muita asiakirjoja, kuten kansallisia ilmastonmuutosstrategioita ja UNFCCC:n mukaisia kansallisia tiedonantoja. Ennakoidun edistymisen arvioinnissa on otettu huomioon myös kasvihuonekaasupäästöjä koskevat yhteisön laajuiset ennusteet. Kertomus kattaa tiedot todellisista kasvihuonekaasupäästöistä vuoden 1998 loppuun saakka sekä arviot päästöjen kehityksestä Kioton pöytäkirjan ensimmäisen sitoumusjakson (2008-2012) puoliväliin eli vuoteen 2010 saakka. Komissio on havainnut selvää edistymistä jäsenvaltioiden päästöselvitysten toimittamisessa ja pientä edistymistä kansallisissa toimissa ja ennusteissa. Tarvitaan kuitenkin vielä entistä kattavampia, tarkempia ja vertailukelpoisempia tietoja, erityisesti jotta voidaan arvioida tulevaa edistymistä. Tätä koskevaa työtä tehdään parhaillaan seurantakomiteassa ja sen kahdessa työryhmässä, joten tilanteen odotetaan parantuvan ensi vuonna. Tärkeimmät havainnot * EU:n kasvihuonekaasupäästöt vähenivät 2,5 prosenttia vuosina 1990-1998. Tämä viittaisi siihen, että EU kokonaisuutena kykenee täyttämään UNFCCC:n mukaisen sitoumuksensa vakiinnuttaa päästöt vuoden 1990 tasolle vuoteen 2000 mennessä. Tämä myönteinen kehitys johtuu kuitenkin pääasiassa suurista yksittäisistä päästövähennyksistä Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. * Useimmat jäsenvaltiot ovat kaukana Kioton pöytäkirjan mukaisista tavoitteistaan. Lisäksi nopeimmin kasvavan kasvihuonekaasujen päästölähteen eli liikenteen aiheuttamat päästöt lisääntyivät huomattavasti kaikissa jäsenvaltioissa yhtä lukuun ottamatta. * Nykyisten ennusteiden mukaan nykyisillä toimilla ("tätä menoa") EU:n kasvihuonekaasujen kokonaispäästöjä voitaisiin parhaassa tapauksessa vähentää vuoteen 2010 mennessä 57 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia, jolloin päästöjä olisi 1,4 prosenttia vähemmän kuin vuonna 1990. Pahimmassa tapauksessa päästöt vain vakiintuisivat vuoden 1990 tasolle. Lisäksi eri jäsenvaltiot vaikuttavat vähennysten saavuttamiseen hyvin erilaisissa määrin, ja useimmissa niistä päästöjen vähentäminen ei etene tyydyttävällä tavalla. * Tämä ei ole lähelläkään Kioton pöytäkirjan mukaista EU:n sitoumusta, joka koskee kasvihuonekaasujen vähentämistä kauteen 2008-2012 mennessä kahdeksan prosenttia vuoden 1990 tasoon verrattuna. Lisäksi yksittäiset jäsenvaltiot eivät täytä taakanjakosopimuksen mukaisia sitoumuksiaan. * Jäsenvaltioiden lisätoimilla päästöjen arvioidaan vähenevän vielä noin seitsemän prosenttia (vuoden 1990 tasoihin verrattuna). Kolmannes näistä lisävähennyksistä johtuu kuitenkin ennustetuista vähennyksistä ainoastaan Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kolmetoista muuta jäsenvaltioita ei kuitenkaan saisi pitää tätä kehitystä itsestään selvänä, koska kukin jäsenvaltio on vastuussa oman tavoitteensa saavuttamisesta. * Kaikkiin ennusteisiin on suhtauduttava varauksella, koska lisätoimia koskevien määrällisten tietojen puuttuminen aiheuttaa huomattavaa epävarmuutta (puolet jäsenvaltioista ei ole toimittanut tietoja). Lisäksi käytettäviä menetelmiä ja niiden perustana olevia oletuksia ei voida verrata. Lisäksi toimien täytäntöönpanosta ei voida olla varmoja. * Koska useimpien jäsenvaltioiden on vaikea täyttää EU:n taakanjakosopimuksen mukaiset sitoumuksensa, EU:n yhteisistä ja yhteensovitetuista toimista tulee entistä tärkeämpiä kansallisten ilmastostrategioiden täydentämiseksi ja vahvistamiseksi. Tällaisia toimia on jo ehdotettu esimerkiksi energiaverotuksen, uusiutuvien energialähteiden, energiatehokkuuden, liikennepäästöjen ja kaatopaikkojen osalta. Eurooppalaisessa ilmastonmuutosohjelmassa tehdään parhaillaan valmistelevaa työtä, jonka tarkoituksena on vahvistaa tämänhetkistä toimintaa ja kehittää EU:n lisätoimia. 2. Johtopäätökset Neuvoston päätöksen 99/296/EY mukaisessa ensimmäisessä edistymiskertomuksessa kuvastuu EY:n valvontajärjestelmän toiminnan paraneminen. Komitea ja sen kaksi työryhmää ovat laatineet suuntaviivat ja menettelyt, joiden tarkoituksena on auttaa jäsenvaltioita täyttämään päätöksen mukaiset velvoitteensa. Komissio onkin tämän seurauksena havainnut selvää edistymistä jäsenvaltioiden päästöselvitysten toimittamisessa ja pientä edistymistä kansallisissa toimissa ja ennusteissa. Todellisen edistymisen arviointi onnistui hyvin, sillä kaikista jäsenvaltioista saatiin tärkeimmät päästötiedot. Lopullinen analyysi kärsi kuitenkin siitä, että tiedot fluoratuista kaasuista, maankäytön muutoksista ja metsätaloudesta olivat puutteellisia ja tiedot metaani- ja typpioksiduulipäästöistä epävselviä. Päästöjen kehityksen arviointi oli vaikeampaa, sillä yksityiskohtaiset tiedot toimien kvantifioinnista, käytetyistä menetelmistä ja perustana olevista oletuksista puuttuivat vielä hyvin usein ja vaihtelivat suuresti jäsenvaltioiden välillä. Alle puolet jäsenvaltioista esitti riittävästi kvantifioituja ennusteita. Tämä vuoksi on vaikea varmuudella päätellä, saavuttavatko yksittäiset jäsenvaltiot tai yhteisö kokonaisuudessaan todennäköisesti Kioton tavoitteen. Yhteisön laajuiset ennusteet tulevasta kehityksestä tukivat yleensä jäsenvaltioiden ennusteita. Jäsenvaltioiden toimittamat tiedot ovat kuitenkin epätasaisia, toimia ei yleensä ole kvantifioitu ja on epävarmaa, mitä menetelmiä on käytetty (sekä kansallisella että Euroopan tasolla). Siksi lienee syytä soveltaa "turvamarginaalia" arvioitaessa, kuinka paljon EU:n päästöjä on vielä vähennettävä, jotta Kioton pöytäkirjan mukainen EU:n tavoite saavutettaisiin. Jotta voitaisiin olla varmoja Kioton sitoumusten täyttämisestä, EU:n olisi harkittava lisävähennyksiä, joiden saavuttamiseksi olisi kehitettävä lisätoimia. Yhteisten ja yhteensovitettujen toimien vaikutusten tarkka arviointi ja sen arvioiminen, miten paljon ne vaikuttavat EU:n tavoitteen saavuttamiseen, osoittautui vaikeaksi, koska tällaisten toimien määrällisestä arvioinnista ei saatu riittävästi tietoa. Tiedon puute on ilmeinen sekä jäsenvaltioiden että komission tasolla, mutta se on korjaantumassa sitä mukaa kun toiminta EY:n valvontajärjestelmän puitteissa vahvistuu. Johtopäätöksiä täsmennetään seuraavissa luvuissa. 2.1. Tietojen toimittamista koskevien vaatimusten noudattaminen * Jäsenvaltioiden on täydennettävä päästöselvityksiään toimittamalla täydellisemmät ja paremmat tiedot fluoratuista kaasuista sekä metaani- ja typpioksiduulipäästöistä ja maankäytön muutoksista ja metsäteollisuudesta aiheutuvista päästöistä sekä poistumisista. * Useiden jäsenvaltioiden on parannettava toimien ja ennusteiden kvantifiointia, mieluiten yksittäisten toimien tasolla. * Toimia ja ennusteita koskevia muita tietoja, esimerkiksi tietoja mallintamismenetelmistä ja perustana olevista oletuksista, on myös syytä parantaa. * Vastikään hyväksyttyjä suuntaviivoja, jotka koskevat sekä päästöselvityksiä että toimia ja ennusteita, on sovellettava täysimääräisesti, jotta vuonna 2001 voidaan laatia täydellisempi edistymiskertomus. * Seuraavaan edistymiskertomukseen tarkoitettuja tietoja on parannettava, erityisesti on selkeytettävä asiakirjoja esimerkiksi ottamalla käyttöön yhdenmukaiset taulukot keskeisiä tietoja varten. 2.2. EU:n todellinen edistyminen * Vuodesta 1990 kasvihuonekaasujen päästöt ovat vähentyneet Euroopan unionissa 2,5 prosenttia. CO2-päästöt pysyivät lähes ennallaan vuosina 1990-1998 (+0,2 prosenttia), mutta CH4-päästöt vähenivät 16,5 prosenttia ja N2O-päästöt 9,9 prosenttia. Näistä luvuista voisi päätellä, että Euroopan unioni pysyi vuonna 1998 sekä vuotta 2000 että kautta 2008-2012 koskevassa tavoitekehityksessään. Tämä suotuisa tilanne johtuu kuitenkin pääasiassa suurista yksittäisistä päästövähennyksistä Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Nämä kaksi jäsenvaltioita olivat Luxemburgin lisäksi ainoat, jotka alittivat selvästi päästötavoitteensa vuonna 1998. Ranska ja Ruotsi pääsivät lähelle tavoitteitaan, mutta kaikki muut jäsenvaltiot ylittivät ne selvästi. Koko EU:n edistymistä on siis syytä tulkita varoen. * CO2-päästöt asukasta kohden koko EU:ssa vähenivät hiukan vuosina 1990-1998. Tämäkin oli suurelta osin Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tapahtuneiden vähennysten ansiota. Vaikka päästöt asukasta kohden ovat yhä pienimmät Portugalissa, kasvu oli siellä prosentuaalisesti suurinta vuosina 1990-1998. Vähenemistä tapahtui eniten Luxemburgissa. * Liikenteen päästöt lisääntyivät kaikissa jäsenvaltioissa yhtä lukuun ottamatta. Kasvu oli erityisen voimakasta Irlannissa, Kreikassa, Portugalissa ja Espanjassa. Myös energiateollisuuden, tehdasteollisuuden ja pienpolton päästöt lisääntyivät monissa maissa, mutta yleensä vähemmän kuin liikenteen päästöt. * Fluorattuja kaasuja koskevat tiedot, jotka nyt puuttuvat, eivät todennäköisesti muuttaisi kokonaispäästöjen kehityssuuntausta olennaisesti, sillä näiden kaasujen osuus on verrattain pieni (1,6 prosenttia kasvihuonekaasujen kokonaispäästöistä). * Se, vaikuttavatko maankäytön muutoksia ja metsätaloutta koskevat tiedot jäsenvaltioiden ja EU:n päästöjen kehityssuuntaukseen, riippuu erityisesti nieluja koskevasta päätöksestä, joka tehdään Haagissa marraskuussa 2000 pidettävässä kuudennessa sopimuspuolten konferenssissa. 2.3. EU:n ennakoitu edistyminen Jäsenvaltioiden ennusteisiin perustuva edistyminen * Jäsenvaltioiden ennusteiden mukaan nykyisillä toimilla ("tätä menoa") EU:n kasvihuonekaasujen kokonaispäästöt (joihin eivät sisälly maankäytön muutokset ja metsätalous) vähenevät 1,4 prosenttia (CO2-päästöt lisääntyvät 2,9 prosenttia ja fluorattujen kaasujen päästöt 73,4 prosenttia, CH4-päästöt vähenevät 29,8 prosenttia ja N2O-päästöt 16,1 prosenttia) vuosina 1990-2010. Tämä tarkoittaisi, että Kioton tavoitteesta jäädään 6,6 prosenttia. Koska toimien toteutuminen on kuitenkin hyvin epävarmaa ja koska käytetyistä menetelmistä on epäselvyyttä, ei tätä lukua voida pitää luotettavana. * Jäsenvaltioiden suunnittelemilla lisätoimilla päästöjä lasketaan voitavan vähentää vielä noin 270 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia. Kahdeksan jäsenvaltioita ei kuitenkaan vielä ole riittävän tarkasti määritellyt tai arvioinut lisätoimiaan. Lisäksi näiden toimien vaikutuksesta ei ole kovinkaan suurta varmuutta niiden luonteen (toimien kehittäminen on yleensä vasta alussa) ja käytettyjen menetelmien vuoksi. * Koska yli puolet jäsenvaltioista on toimittanut puutteellisesti tietoja ennakoidusta edistymisestä, vaikuttaa siltä, että Kioton tavoite voidaan saavuttaa vain, jos Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta ylittävät taakanjakosopimuksen mukaiset tavoitteensa. Jos nämä maat saavuttavat EU:n taakanjakosopimuksen mukaiset tavoitteensa mutta eivät ylitä niitä, lisätoimien avulla saavutetut vähennykset olisivat kaikkiaan vain 184 miljoonaa tonnia, eli noin kaksi kolmannesta tarvittavista vähennyksistä. Ei voida odottaa, että Kioton tavoitteen saavuttamiseksi joidenkin jäsenvaltioiden on ylitettävä sitoumuksensa ja siten korvattava muiden jääminen tavoitteesta. Jäsenvaltioiden ennusteiden ja yhteisön laajuisten ennusteiden vertailu * Jäsenvaltiot ennustavat kasvihuonekaasupäästöjen vähenevän nykyisin toimin noin yhden prosentin vuosina 1990-2010, mutta viimeisimpien yhteisön laajuisten ennusteiden mukaan kasvihuonekaasupäästöt pysyvät jokseenkin vakaina vuoden 1990 päästöihin verrattuina (CO2-päästöt kuitenkin lisääntyvät neljä prosenttia, CH4-päästöt vähenevät 25 prosenttia ja N2O-päästöt 12 prosenttia, ja fluorattujen kaasujen päästöt lisääntyvät 62 prosenttia). * Jäsenvaltioiden "lisätoimin"-ennusteissa vuosittaisten kokonaispäästöjen arvioidaan vähenevän vuoteen 2010 mennessä noin 270 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia. CO2-päästöt vähenisivät kolme prosenttia, CH4-päästöt 30 prosenttia ja N2O-päästöt 17 prosenttia. Näistä lisätoimiin perustuvista skenaarioista ei vielä ole käyty perusteellista poliittista keskustelua. On kuitenkin mielenkiintoista, että samansuuntaisia tuloksia on saatu skenaariosta, joka perustuu kasvihuonekaasujen kannattavaan vähentämiseen yhteisössä. Yhteiset ja yhteensovitetut toimet * Jäsenvaltioiden toimittamiin tietoihin sisältyi vain vähän yhteisten ja yhteensovitettujen toimien määrällistä arviointia. EU:n tasolla on saatavissa arvioita joidenkin tällaisten toimien vaikutuksista. Autonvalmistajien kanssa tehty vapaaehtoinen sopimus on yhteisön toimi, jonka tiedetään vähentävän merkittävästi CO2-päästöjä, jos se toteutetaan moitteettomasti ja täysimääräisesti (CO2-päästöjen kasvu rajoitetaan 4,1 prosenttiin 6,7 prosentin sijaan). * Koska useimpien jäsenvaltioiden on vaikea saavuttaa taakanjakotavoitettaan, EU:n yhteisillä ja yhteensovitetuilla toimilla on tärkeä merkitys kansallisten ilmastostrategioiden vahvistamisessa. Näiden toimien määrällistä arviointia on kuitenkin parannettava sekä jäsenvaltioiden että yhteisön tasolla, sekä päästöjen vähentämisen että kustannushyödyn osalta. 3. EY:n valvontajärjestelmä ja kertomuksen tarkoitus 3.1. EY:n valvontajärjestelmä Ihmisen aiheuttaman CO2:n ja muiden kasvihuonekaasujen valvontajärjestelmä perustettiin kesäkuussa 1993, kun neuvostossa kokoontuneet ympäristöministerit tekivät päätöksen 93/389/ETY. Päätöstä muutettiin huhtikuussa 1999 (neuvoston päätös 99/296/EY) valvontajärjestelmän saattamiseksi ajan tasalle Kioton pöytäkirjaan sisältyvien selvitysvaatimusten osalta. Valvontajärjestelmä on väline, jolla arvioidaan tarkasti ja säännöllisesti yhteisön edistymistä ilmastonmuutosta koskevan YK:n puitesopimuksen (UNFCCC) ja Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten täyttämisessä. Edistymistä arvioi komissio yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Arviointi perustuu kansallisiin ohjelmiin, ajan tasalle saatettuihin tietoihin, jotka jäsenvaltiot toimittavat neuvoston päätöksen 1999/296/EY 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti, sekä muihin asiaa koskeviin tietoihin. Kansallisiin ohjelmiin on sisällyttävä (a) tiedot todellisesta edistymisestä ja (b) tiedot ennakoidusta edistymisestä. Jäsenvaltioiden on toimitettava vuosittain 31. joulukuuta mennessä kahta edellistä vuotta koskevat tiedot [1], mahdolliset aiempia vuosia koskevat ajantasaistetut tiedot (mukaan lukien vertailuvuosi 1990 [2]) ja viimeisimmät tiedot arvioiduista päästöistä vuosina 2005, 2010, 2015 ja 2020 [3]. Kansallisiin ohjelmiin tehdyistä muutoksista, esimerkiksi uusista toimista, on myös ilmoitettava komissiolle 31. joulukuuta mennessä. Jos muutoksia ei ole tapahtunut, on siitä ilmoitettava komissiolle virallisesti. [1] Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle vuosittain 31. joulukuuta mennessä selvitykset vuonna n: [2] Vertailuvuosi on 1990, lukuun ottamatta HFC:tä, PFC:tä ja SF6:ta, joiden vertailuvuodeksi sopimuspuoli voi valita joko vuoden 1990 tai vuoden 1995. [3] Päätöksessä 99/296/EY säädetään, että jäsenvaltioiden on toimitettava tiedot ennakoiduista päästöistä ja niiden poistamisesta vuosina 2008-2012 sekä mahdollisuuksien mukaan vuonna 2005. Valvontajärjestelmän suuntaviivoissa "Guidelines for the methodology of the evaluation of progress towards the KP targets and for reporting of national programmes" edellytetään lisäksi, että tiedot ennakoiduista päästöistä ja niiden poistamisesta toimitetaan myös vuosilta 2015 ja 2020. Tiedon keräämisen, toimittamisen ja arvioinnin helpottamiseksi ja yhdenmukaistamiseksi neuvoston päätöksen 1999/296/EY mukaisesti perustettu seurantakomitea perusti kaksi työryhmää. Työryhmät ovat laatineet suuntaviivat [4], jotka koskevat sekä päästöselvitysten keruuta ja arviointia että kansallisia ohjelmia. Seurantakomitea hyväksyi suuntaviivat 1. syyskuuta 2000. Jäsenvaltiot ovat toimittaneet jo tätä kertomusta varten monia suuntaviivoihin sisältyviä tietoja, mutta usein rajoitetusti. [4] Suuntaviivat: Osa 1: Guidelines for Member States and EC Annual Inventories; Osa 2: Methodology for the Evaluation of Progress and for the Contents of National Programmes, Bryssel, 1. syyskuuta 2000. 3.2. Kertomuksen tarkoitus Kertomuksessa esitellään EY:n valvontajärjestelmän mukaisen arviointiprosessin tuloksia ja arvioidaan jäsenvaltioiden todellista ja ennakoitua edistymistä UNFCCC:n ja Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten täyttämisessä Rio de Janeirossa kesäkuussa 1992 tehdyn UNFCCC:n 4 artiklan mukaisesti Euroopan yhteisö päätti hyväksyä ohjelmia ja toimia, joiden tarkoituksena on palauttaa ihmisen aiheuttamat CO2-päästöt ja muut kasvihuonekaasupäästöt yhdessä tai erikseen vuoden 1990 tasolle vuoteen 2000 mennessä. Myöhemmin kolmannessa UNFCCC:n sopimuspuolten konferenssissa, joka pidettiin Kiotossa joulukuussa 1997, sopimuspuolet hyväksyivät UNFCCC:n Kioton pöytäkirjan, jossa joillekin niistä, muun muassa Euroopan yhteisölle (EY), asetetaan erisuuruiset, sitovat päästötavoitteet. Tämän sopimuksen mukaisesti EY suostui vähentämään kasvihuonekaasupäästöjään kahdeksan prosenttia kauteen 2008-2012 mennessä verrattuna vuoden 1990 tasoihin. Tämä kokonaistavoite on sittemmin jaettu eriytetysti jäsenvaltioiden kesken EU:n taakanjakojärjestelmän mukaisesti. Järjestelmästä päätettiin ministerineuvostossa kesäkuussa 1998. Sovitut tavoitteet esitetään taulukossa 1. Taulukko 1. Ministerineuvostossa päätetyt Kioton pöytäkirjan 4 artiklan mukaiset jäsenvaltioiden sitoumukset (EU:n taakanjako, kesäkuu 1998) Jäsenvaltio // Sitoumus (prosentuaalinen muutos kuuden kasvihuonekaasun päästöissä kauteen 2008-2012 mennessä vertailuvuoden 1990 tasoihin verrattuna) Alankomaat // -6 Belgia // -7,5 Espanja // +15 Irlanti // +13 Italia // -6,5 Itävalta // -13 Kreikka // +25 Luxemburg // -28 Portugali // +27 Ranska // 0 Ruotsi // +4 Saksa // -21 Suomi // 0 Tanska // -21 Yhdistynyt kuningaskunta // -12,5 Edistymisen arvioinnissa on kaksi pääosaa: * Todellisen edistymisen arviointi Todellisen edistymisen arviointi perustuu jäsenvaltioiden ja yhteisön tekemiin päästöselvityksiin. Siihen kuuluu vertailuvuotta koskevien selvitysten vertaaminen viimeisimpiin saatavilla oleviin selvityksiin, jotta saataisiin selville todelliset päästöjen kehityssuuntaukset, sekä vertaaminen jäsenvaltioiden ja yhteisön tavoitteisiin. * Ennakoidun edistymisen arviointi Ennakoitua edistymistä arvioidaan keräämällä ja arvioimalla tietoa sekä kansallisella että yhteisön tasolla hyväksytyistä ja suunnitelluista tai vasta keskusteltavina olevista toimista. Arviointi perustuu jäsenvaltioiden ja yhteisön ennusteisiin päästöjen kehityksestä. Siihen sisältyy näiden ennusteiden ja niiden perustana olevien oletusten ja osatekijöiden johdonmukaisuuden ja luotettavuuden arviointi kansallisten ohjelmien puitteissa. Arviointi perustuu suurelta osin jäsenvaltioiden toimittamiin asiakirjoihin. Niihin sisältyy sekä varta vasten valvontajärjestelmää varten toimitettuja asiakirjoja että muita asiakirjoja, kuten kansallisia ilmastonmuutosstrategioita ja UNFCCC:n mukaisia kansallisia tiedonantoja. Ennakoidun edistymisen arvioinnissa on otettu huomioon myös kasvihuonekaasupäästöjä koskevat yhteisön laajuiset ennusteet. Seuraavissa luvuissa arvioidaan tietojen toimittamista koskevien vaatimusten noudattamista. Arvioinnissa verrataan jäsenvaltioilta saatuja viimeisimpiä tietoja valvontajärjestelmän ja niiden suuntaviivojen vaatimuksiin, joita kaksi valvontajärjestelmätyöryhmää on laatinut tietojen toimittamisesta (4 luku). Tämän jälkeen kertomuksessa esitetään Euroopan ympäristökeskuksen työhön perustuva yhteenveto todellista edistymistä koskevan arvioinnin tuloksista (5 luku) sekä ennakoitua edistymistä koskevasta arvioinnin yhteenveto, joka perustuu edellä kuvattuihin, elokuussa 2000 saatavilla olleisiin tietoihin (6 luku). Kertomukseen liittyvä taustamateriaali, joka sisältää maakohtaisia tietoja sekä tietoja yhteisistä ja yhteensovitetuista toimista, julkaistaan erillisissä liitteissä (saatavissa komission www-sivulla: http://www.europa.eu.int/comm/environment/climat/docs.htm). 4. Miten jäsenvaltiot noudattavat tietojen toimittamista koskevia vaatimuksia- 4.1. Todellista edistymistä koskevien tietojen toimittaminen [5] [5] Tämän osan tiedot perustuvat Euroopan ympäristökeskuksen ja sen päästöjä käsittelevän alakohtaisen keskuksen laatimaan raporttiin "Annual European Greenhouse Gas Inventory 1990-1996", toukokuu 2000. 4.1.1. Kasvihuonekaasupäästöjä koskevat selvitykset Todellisen edistymisen arviointi edellyttää asianmukaisia kansallisia selvityksiä, joiden perustella laaditaan täydellinen, kaikki 15 jäsenvaltioita kattava kartoitus. Huhtikuun 1 päivään mennessä 2000 kaikki jäsenvaltiot olivat toimittaneet vuotta 1998 koskevat tiedot. Euroopan komissio saattoi siten koota kattavan kartoituksen koko kauden 1990-1998 CO2-, CH4- ja N2O-päästöistä. Tiedot toimitettiin ilmastonmuutosta käsittelevän hallitusten välisen paneelin (IPCC) vuoden 1996 suuntaviivojen sekä eräiden jäsenvaltioiden osalta vastikään käyttöön otettujen, viidennessä sopimuspuolten konferenssissa vuonna 1999 hyväksyttyjen yhteisten raportointimallien mukaisesti. 4.1.2. Puutteelliset tiedot CO2:sta, CH4:stä ja N2O:sta Luxemburgin tietoja täydennettiin vuosien 1991-1993 osalta täydellisten selvitysten laatimiseksi CO2-, CH4- ja N2O-päästöistä vuosina 1991-1998 [6]. [6] Tietoja täydennettiin ottamalla ensimmäisiksi arvioiksi lähimmältä edeltävältä vuodelta ilmoitetut päästöt. Fossiilisten polttoaineiden polttamisesta aiheutuneiden CO2-päästöjen osalta käytettiin kuitenkin jäsenvaltioiden ilmoittamia uusimpia arvioita yhdistettyinä fossiilisten polttoaineiden aiheuttamien CO2-päästöjen myöhempiä kehityssuuntauksia koskeviin tietoihin, jotka perustuvat Eurostatin uusimpiin laskelmiin. 4.1.3. Puutteelliset tiedot fluoratuista kaasuista Jäsenvaltioiden 1. huhtikuuta 2000 mennessä ilmoittamissa tiedoissa fluoratuista kasvihuonekaasuista (HFC:t, PFC:t ja SF6:t) on vielä huomattavia puutteita. Päästöistä ei ole täydellisiä tietoja, ja kemiallisia erittelyjä koskevat tiedot ovat puutteellisia. Fluorattujen kaasujen kokonaispäästöistä EU:ssa ei ole voitu laatia luotettavia kehityssuuntauksia, eivätkä nämä kaasut sisälly 3 luvussa olevaan analyysiin. Joitakin suuntaa-antavia päästöarvioita kuitenkin esitetään. Ne perustuvat käytettävissä oleviin kansallisiin tietoihin, joita on täydennetty komission selvitysten tuloksilla. 4.1.4. Puutteelliset tiedot maankäytön muutoksista ja metsätaloudesta Tässä kertomuksessa käytetyt tiedot CO2-, CH4- ja N2O-päästöistä eivät sisällä maankäytön muutoksista ja metsätaloudesta aiheutuneita päästöjä ja poistumia. Tähän on kaksi syytä: (a) jäsenvaltioiden laskentamenetelmät eivät ole yhdenmukaisia, (b) menetelmiä koskevat päätökset siitä, mitkä CO2-nielut hyväksytään Kioton pöytäkirjan mukaisesti, ovat tekemättä (päätökset tehdään mahdollisesti UNCFFF:n sopimuspuolten kuudennessa konferenssissa, joka pidetään marraskuussa 2000). 4.2. Ennakoitua edistymistä koskevien tietojen toimittaminen Ennakoidun edistymisen arviointi edellyttää tietoja sekä kaikista harkituista toimista että jäsenvaltioiden päästöennusteista. Harkitut toimet sisältävät nykyiset toimet (joita toteutetaan parhaillaan) ja lisätoimet (jotka toteutetaan tulevaisuudessa). Ennusteisiin sisältyvät arviot nykyisten toimien päästöjä vähentävistä vaikutuksista ("tätä menoa" -skenaario) sekä ennusteet lisätoimien vaikutuksista. Taulukossa 2 esitetään esimerkkejä siitä, mitä ja minkälaisia tietoja jäsenvaltiot toimittivat toimistaan, ja taulukossa 3 on esimerkkejä päästöennusteita koskevista tiedoista. Taulukko 2. Jäsenvaltioiden toimia koskevat tiedot >TAULUKON PAIKKA> + ;++;+++ Mitä enemmän +-merkkejä, sitä enemmän tietoa jäsenvaltio on toimittanut. - = ei tietoja. Taulukosta 2 voidaan tehdä seuraavat johtopäätökset: * Espanjan, Italian ja Irlannin ja pääasiallinen tietolähde on toinen kansallinen tiedonanto (1997/1998). * Alankomaat, Itävalta, Luxemburg, Ranska, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta toimittivat uusimmat kansalliset ilmastonmuutosohjelmansa, jotka on julkaistu joko 1999 tai 2000. Belgia, Kreikka, Portugali, Ruotsi, Saksa ja Suomi, ja laativat yhteenvedon uusimmista toimistaan varta vasten EU:n valvontajärjestelmää varten. * Useimmat maat toimittivat tarkat tiedot toimien tavoitteista ja soveltamistilanteesta. Toiseen kansalliseen tiedonantoon perustuvat tiedot lienevät kuitenkin vanhentuneita. * Toimien (sekä nykyiset toimet että lisätoimet) kvantifiointi (kasvihuonekaasupäästöjen väheneminen miljoonina tonneina) on hyvin vähäistä useimpien jäsenvaltioiden kohdalla. Sama koskee tietoja toimien kustannuksista. * Kymmenen jäsenvaltiota ilmoitti kaikkien kaasujen vähentämistoimista, neljä CO2:n, CH4:n ja N2O:n ja yksi vain CO2:n vähentämistoimista. * Kolmannes jäsenvaltioista ei vieläkään toimittanut tietoja fluoratuista kaasuista. * Eri kaasuja (sikäli kuin niitä ilmoitettiin) ja aloja koskevien toimien erittely oli selkeää. Taulukko 3. Jäsenvaltioiden ennusteita koskevat tiedot >TAULUKON PAIKKA> Taulukosta 3 voidaan tehdä seuraavat johtopäätökset: * Ennusteita koskevat tiedot ovat peräisin hyvin erilaisista lähteistä: viiden jäsenvaltion lähteenä on yhä toinen kansallinen tiedonanto (1997/1998), joka lienee vanhentunut. Neljän jäsenvaltion tiedot ovat peräisin varta vasten Euroopan komissiota varten laadituista tiedonannoista. Niissä on yleensä paljon tietoa, mutta ne eivät ole kovin selkeitä eivätkä johdonmukaisia. Viisi maata toimitti vastikään julkaistun kansallisen ilmastonmuutosohjelman, joka on kattavin toimitetuista tietolähteistä. * Ennusteiden perusteet vaihtelevat suuresti: eräät maat käyttävät vain yhtä skenaariota, mutta toisilla niitä on monta, jolloin ne yleensä perustuvat eri oletuksiin. Kuusi jäsenvaltiota toimitti "ilman toimia" -skenaarion. Seitsemän jäsenvaltiota esitti "lisätoimin"-ennusteen. * Ennusteiden laatimiseen käytetyistä menetelmistä tai ennusteiden perustana olevista oletuksista ei toimitettu kattavia tai selkeitä tietoja. * Ennusteiden alkamisajankohta määriteltiin harvoin selkeästi. * Muutama maa eritteli ennusteet kaasuittain ja aloittain. Toiseen kansalliseen tiedonantoon perustuvissa ennusteissa kaasut ja alat oli yleensä yhdistetty. Useimmista ennusteista puuttuu yksittäisten toimien vaikutusten kvantifiointi, kuten jo taulukon 2 yhteydessä todettiin. Tämä on erityisen huolestuttavaa, kun kyseessä on ennustetun kehityksen arviointi. 5. Todellisen edistymisen arviointi [7] [7] Tässä luvussa esitetyt tiedot perustuvat Euroopan ympäristökeskuksen ja päästöjä käsittelevän alakohtaisen keskuksen laatimaan raporttiin "EC and Member States Greenhouse Gas Emission Trends 1990-1998", topic report 6" (heinäkuu 2000). Jollei muuta ilmoiteta, tässä luvussa esitetyt tiedot kasvihuonekaasupäästöistä eivät sisällä teollisia fluorattuja kaasuja (HFC:t, PFC:t ja SF6) eivätkä maankäytön muutoksista ja metsätaloudesta aiheutuneita päästöjä tai poistumia. Tiedot kasvihuonekaasupäästöistä ovat arvioita, ja sen vuoksi ne eivät ole täysin luotettavia. Luotettavimmat tiedot koskevat CO2-päästöjä. Tiettyä vuotta koskevat tiedot ovat epävarmempia kuin monivuotisia suuntauksia koskevat tiedot, joissa vaihtelut tasoittuvat. Vuosien 1990-1998 suuntauksia koskevien tietojen epävarmuuden arvioidaan olevan 2-5 prosenttia. Kansallisia arvioita, jotka koskevat fossiilisten polttoaineiden poltosta johtuvia CO2-päästöjä, on verrattu Eurostatin laatimiin arvioihin, ja niiden on todettu vastaavan toisiaan hyvin (eroavaisuudet enintään 2 %). 5.1. Johdanto Tässä osassa arvioidaan Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden edistymistä UNFCCC:n ja Kioton pöytäkirjan mukaisten kasvihuonekaasuja koskevien sitoumusten täyttämisessä. Tavoitteena on arvioida johdonmukaisesti ja vertailukelpoisesti kunkin jäsenvaltion vaikutusta koko EY:tä koskevien kasvihuonekaasutavoitteiden saavuttamiseen. Analyysissä ei pyritä arvioimaan sitä, kuinka hyvin jäsenvaltiot ovat pysyneet tavoitteissaan, vaan sitä, mikä oli niiden osuus EY:n kasvihuonekaasupäästöistä vuonna 1998. Edistymistä arvioidaan vertaamalla vuosia 1990-1998 koskevia EY:n ja jäsenvaltioiden kasvihuonekaasupäästötietoja kahteen hypoteettiseen lineaariseen tavoitekehitykseen, jotka ovat: (1) UNFCCC:n vuotta 2000 koskeva tavoitekehitys ja (2) Kioton vuosia 2008-2012 koskeva tavoitekehitys. Laskemalla poikkeamat näistä tavoitekehityksistä vuonna 1998 voidaan mitata EY:n ja sen jäsenvaltioiden todellinen edistyminen vuonna 1998. 5.2. Edistyminen Euroopan unionissa 5.2.1. Euroopan unionin edistyminen Vuonna 1998 Euroopan unionin kasvihuonekaasujen kokonaispäästöt olivat 4 046 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia, joka on 104 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia eli 2,5 prosenttia vähemmän kuin vuonna 1990 (kuva 1 ja taulukko 4). Koko EU:n kasvihuonekaasupäästöistä 82 prosenttia koostuu CO2:sta. Sekä CH4:n että N2O:n osuus on noin yhdeksän prosenttia. CO2-päästöt pysyivät lähes ennallaan vuosina 1990-1998 (lisäys oli seitsemän miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia eli 0,2 prosenttia), mutta CH4-päästöt vähenivät 16,5 prosenttia ja N2O-päästöt 9,9 prosenttia. Näin ollen koko Euroopan unioni pysyi sekä vuotta 2000 että vuosia 2008-2012 koskevassa tavoitekehityksessään. Kuva 1: Koko EU:n kasvihuonekaasupäästöt verrattuina vuotta 2000 ja vuosia 2008-2012 koskevaan tavoitekehitykseen (ei sisällä teollisia fluorattuja kaasuja eikä maankäytön muutoksia ja metsätaloutta) >VIITTAUS KAAVIOON> Huom. Lineaarinen tavoitekehityskäyrä ei pyri kuvaamaan aiempia tai tulevia kehityssuuntauksia. Siitä ei siis voi päätellä, miten hyvin EY (mahdollisesti) saavuttaa vuosia 2008-2012 koskevat kasvihuonekaasutavoitteensa. Se kuvaa arviota EY:n kasvihuonekaasujen kokonaispäästöistä vuonna 1998. 5.2.2. Jäsenvaltioiden edistyminen Jäsenvaltioiden tasolla tilanne on kuitenkin toinen. Taulukosta 4 ilmenee, että kasvihuonekaasupäästöt lisääntyivät vuosina 1990-1998 kaikissa jäsenvaltioissa kolmea (Saksa, Luxemburg ja Yhdistynyt kuningaskunta) lukuun ottamatta. Huomattava vähentyminen Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa johtui lähinnä parantuneesta energiatehokkuudesta sekä Saksassa uusien osavaltioiden rakennemuutoksesta ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa muutoksista, joita tapahtui sähköntuotannossa käytettävissä polttoaineissa (siirtyminen hiilestä maakaasuun). Yhdeksässä jäsenvaltiossa CO2-päästöt lisääntyivät jopa voimakkaammin kuin kasvihuonekaasujen kokonaispäästöt, ja kolmessa maassa lisäys oli huikeat 20 prosenttia (Irlanti, Portugali ja Espanja). Onneksi CO2-päästöjen lisääntymistä kompensoi ainakin osittain metaani- ja typpioksiduulipäästöjen väheneminen. Taulukko 4. Kasvihuonekaasu- ja CO2-päästöt EU:ssa, miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia (ei sisällä teollisia fluorattuja kaasuja eikä maankäytön muutoksia ja metsätaloutta) [8] [8] 6 Jäsenvaltiot toimittivat kansalliset selvityksensä YK:n ilmastonmuutosta koskevan puitesopimuksen mukaisesti 15. huhtikuuta 2000 mennessä. Näiden ja päätöksen 99/296/EY mukaisesti toimitettujen selvitysten välillä on pieniä eroja. Ne johtuvat muutoksista, joita eräät jäsenvaltiot tekivät valvontajärjestelmän viimeisen tietojen toimittamispäivän eli 1. huhtikuuta jälkeen. >TAULUKON PAIKKA> (1) Tietoja ei ole korjattu lämpötilavaihtelujen tai sähkökaupan huomioon ottamiseksi. (2) Ilmoitettu väheneminen johtuu osittain siitä, että vuosina 1996 ja 1998 liikennepäästöjen mittaamiseen käytettiin eri menetelmiä. Taulukossa 5 on lisää tietoa eri alojen, kuten energiateollisuuden (pääasiassa sähköntuotanto), tehdasteollisuuden, liikenteen ja pienpolton aiheuttamien kasvihuonekaasupäästöjen lisääntymisestä tai vähentymisestä kaikissa jäsenvaltioissa ja koko EU:ssa. Seitsemässä jäsenvaltiossa (Alankomaat, Espanja, Italia, Irlanti, Kreikka, Portugali ja Ranska,) kaikkien alojen päästöt lisääntyivät. Liikenteen päästöt lisääntyivät 14 jäsenvaltiossa, ja seitsemässä (Alankomaat, Belgia, Espanja, Itävalta, Irlanti, Kreikka ja Portugali) lisäys oli enemmän kuin 20 prosenttia (1990 ja 1998). Useimmissa jäsenvaltioissa myös energia-alan (10 jäsenvaltiota) ja teollisuuden (11 jäsenvaltiota) päästöt lisääntyivät, mutta yleensä vähemmän kuin liikenteen päästöt. Pienpolton päästöt lisääntyivät yhdessätoista jäsenvaltiossa. (Katso myös CO2:ta koskeva 5.2.3 luku) Taulukko 5. Kasvihuonekaasujen päästöjen muutokset prosentteina vuosina 1990-1998 koko EU:ssa ja kussakin jäsenvaltiossa (ei sisällä fluorattuja kaasuja eikä maankäytön muutoksia ja metsätaloutta) >TAULUKON PAIKKA> Taulukossa 6 esitetään yhteenveto tuloksista, jotka saatiin vertaamalla jäsenvaltioiden kasvihuonekaasupäästöjä niiden vuotta 2000 ja vuosia 2008-2012 koskevaan tavoitekehitykseen. Vuonna 1998 vain Saksa, Luxemburg ja Yhdistynyt kuningaskunta alittivat selvästi kasvihuonekaasuja koskevan tavoitekehityksensä (taulukko 6). Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan tulevat parannukset ovat kuitenkin todennäköisesti pienempiä, joten suuntauksen ei voida olettaa jatkuvasti laskevana. Ranska ja Ruotsi pääsivät lähelle lineaarista Kioton tavoitekehitystään. Kaikki muut jäsenvaltiot ylittivät selvästi kasvihuonekaasujen rajoittamista ja vähentämistä koskevat tavoitekehityksensä. Irlanti, Espanja ja Alankomaat ylittivät vuonna 1998 lineaarisen Kioton tavoitekehityksensä yli 10 mittapisteellä. Taulukko 6. Koko EU:n ja yksittäisten jäsenvaltioiden edistyminen vuonna 1998 >TAULUKON PAIKKA> Huom. Pisteitä on annettu sen mukaan, kuinka paljon CO2- ja kasvihuonekaasupäästöt poikkeavat lineaarisesta tavoitekehityksestä vuonna 1998. Taulukossa käytetään seuraavia merkintöjä: ( enemmän kuin kaksi mittapistettä alle lineaarisen tavoitekehityksen (positiivinen vaikutus EU:n kehityssuuntaukseen) ( enemmän kuin kaksi mittapistettä yli lineaarisen tavoitekehityksen (negatiivinen vaikutus EU:n kehityssuuntaukseen) o noin kaksi mittapistettä alle tai yli lineaarisen tavoitekehityksen 5.2.3. CO2-päästöt Taulukosta 4 ilmenee, että CO2-päästöjen kehityssuuntauksissa on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Vain kolmen jäsenvaltion päästöt vähenivät: Luxemburg (-61,1 prosenttia), Saksa (-12,6 prosenttia) ja Yhdistynyt kuningaskunta (-6,5 prosenttia). Näiden maiden päästöt vähenivät yhteensä 174 miljoonaa tonnia, kun muiden jäsenvaltioiden päästöt kasvoivat samana aikana 181 miljoonaa tonnia. CO2-päästöt vähenivät absoluuttisesti eniten Saksassa (128 miljoonaa tonnia) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (38 miljoonaa tonnia). Suhteellinen kasvu oli suurinta koheesiomaissa Irlannissa (+26,8 prosenttia), Portugalissa (+24,9 prosenttia) ja Espanjassa (+20,8 prosenttia). Absoluuttinen kasvu oli suurinta Espanjassa (47 miljoonaa tonnia) ja Italiassa (29 miljoonaa tonnia). Fossiilisten polttoaineiden kulutus on CO2-päästöjen suurin aiheuttaja. Energiankulutukseen vaikuttaa voimakkaasti kaksi tekijää: talouden kasvu ja ulkoilman lämpötila. CO2-päästöt vähenivät 1990-luvun alussa, koska talouskasvu oli hidasta kaikissa jäsenvaltioissa ja koska päästöt vähenivät selvästi Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Päästöt olivat suurimmillaan vuosina 1991 ja 1996, jotka olivat 1990-luvun kaksi kylmintä vuotta. Viime vuosina lämpötilakorjatut CO2-kehityssuuntaukset ovat taas olleet nousussa: vuonna 1998 CO2-päästöt olivat 1990-luvun kolmanneksi suurimmat vaikka lämpötilat olivat verrattain leudot (kuva 2). Kuva 2: Koko EU:n CO2-päästöt ja niitä lisäävät tekijät (bruttokansantuotteen todellinen kasvu, lämmityspäivät ja energiankulutus) >VIITTAUS KAAVIOON> Huom. Kuvaan on merkitty CO2-päästöjen kehityssuuntaukset, todellinen BKT, lämmityspäivien lukumäärä (alhainen ulkoilman lämpötila merkitsee paljon lämmityspäiviä) ja sisämaan bruttoenergiankulutus asteikkona, jossa 1990 = 100 (kuvan vasemmassa laidassa), sekä CO2-päästöt (tonneina) asukasta kohden (kuvan oikeassa laidassa). Vuosien 1998-2000 todellista BKT:ta kuvaavat luvut ovat arvioita. Vuoden 1998 energiakulutusindeksi on laskettu kuukausitietojen perusteella. Vuosina 1990-1998 BKT kasvoi 17,4 prosenttia ja sisämaan bruttoenergiankulutus 8,2 prosenttia, mutta CO2-päästöt vain 0,2 prosenttia, mikä viittaa hiili-intensiteetin laskuun sekä BKT:ssa että energiankulutuksessa. Hiili-intensiteetin laskun pääsyyt olivat: (1) energiatehokkuuden huomattava paraneminen Saksan yhdistymisen ja siihen liittyvän uusien osavaltioiden taloudellisen rakenneuudistuksen jälkeen, (2) muutokset Yhdistyneen kuningaskunnan sähköntuotannossa sekä (3) yleinen siirtyminen hiilestä maakaasuun, uusiutuviin energialähteisiin ja ydinvoimaan. EU:ssa käytetään kuitenkin vielä paljon fossiilisia polttoaineita, mutta niiden osuus sisämaan bruttoenergiankulutuksesta on hiukan pienentynyt: vuonna 1990 osuus oli 81 prosenttia ja vuonna 1997 79 prosenttia (öljy: 42 prosenttia, maakaasu: 21 prosenttia, kiinteät polttoaineet: 16 prosenttia). Loppu koostuu ydinvoimasta, jonka osuus on noin 15 prosenttia, ja uusiutuvista energialähteistä, jonka osuus on kuusi prosenttia. Suurin CO2-päästöjä aiheuttava ala on energiateollisuus, joka tuotti 32 prosenttia vuoden 1998 CO2-päästöistä, vaikka päästöt vähenivät 6,2 prosenttia vuodesta 1990. Toiseksi suurin aiheuttaja oli liikenne (24 prosenttia), jonka päästöt lisääntyivät 15,3 prosenttia vuodesta 1990. Pienpoltosta aiheutuneiden CO2-päästöjen osuus oli 20 prosenttia (kolmen prosentin lisäys vuoteen 1990 verrattuna) ja tehdasteollisuuden 18 prosenttia (5,7 prosentin lasku vuoteen 1990 verrattuna). Kaikkiaan voidaan havaita siirtymä energiasta ja tehdasteollisuudesta liikenteeseen ja pienpolttoon. (Katso myös taulukko 5 luvusta 5.2.2) Kuvasta 3 ilmenee CO2-päästöjen kehitys asukasta kohden vuosina 1990-1998. Kuva 3: Koko EU:n CO2-päästöt asukasta kohden jäsenvaltioittain sekä EU:n keskiarvo >VIITTAUS KAAVIOON> Koko EU:n CO2-päästöt asukasta kohden vähenivät jonkin verran: 9,1 tonnista vuonna 1990 8,9 tonniin vuonna 1998 (2 prosenttia). Tämä johtuu jälleen paljolti vähentymisestä Saksassa (-16 prosenttia) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (-10 prosenttia). Vähentymistä on tapahtunut myös Ruotsissa (-2 prosenttia) ja Luxemburgissa (-65 prosenttia), missä lasku on erityisen huomattava. Muissa jäsenvaltioissa päästöt asukasta kohden lisääntyivät vuosina 1990-1998. Päästöt asukasta kohden olivat vuonna 1998 suurimmat Suomessa (12,4 tonnia) ja pienimmät Portugalissa (5,4 tonnia). Prosentuaalisesti kasvu oli suurinta Portugalissa (+32 prosenttia), Espanjassa (+19 prosenttia) ja Irlannissa (+20 prosenttia). 5.2.4. CH4-päästöt CH4-päästöt vähenivät melko tasaisesti, ja vuonna 1998 ne olivat 16,5 prosenttia alle vuoden 1990 tason. Maatalouden CH4-päästöt vähenivät kuusi prosenttia, mutta niiden osuus CH4-päästöistä kasvoi 49 prosenttiin vuonna 1998. Jätteistä aiheutuvat päästöt vähenivät 24 prosenttia, ja niiden osuus CH4-päästöistä laski 30 prosenttiin vuonna 1998. Vuonna 1998 CH4-päästöistä 17 prosenttia oli polttoaineiden hajapäästöjä. CH4-päästöjen väheneminen johtui ennen kaikkea kaatopaikkojen päästövalvonnasta (keruu soihdutusta tai voimantuotantoa varten), vuotojen vähenemisestä maakaasun jakelujärjestelmissä sekä hiilikaivostuotannon vähenemisestä. CH4-päästöjen kehityssuuntauksissa on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä: Suomi vähensi CH4-päästöjään 42 prosenttia ja Saksa 36 prosenttia, mutta Espanjan CH4-päästöt lisääntyivät 26 prosenttia. Absoluuttisesti suurinta väheneminen oli Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Alankomaissa. Eniten CH4-päästöt lisääntyivät Espanjassa. 5.2.5. N2O-päästöt N2O-päästöt olivat lähes 10 prosenttia alle vuoden 1990 tason. Maatalouden N2O-päästöt vähenivät vain vähän (-2 prosenttia), mutta teollisuusprosesseista lähtöisin olevat päästöt vähenivät 36 prosenttia vuosina 1990-1998. Näin ollen maatalouden osuus N2O-päästöistä kasvoi vuonna 1998 61 prosenttiin ja teollisuusprosessien laski 20 prosenttiin. Liikenne on pieni mutta nopeasti kasvava N2O-päästölähde, ja sen päästöt melkein kaksinkertaistuivat vuosina 1990-1998 katalysaattorin käyttöön oton jälkeen. Luxemburg (-31 prosenttia) ja Saksa (-27,5 prosenttia) vähensivät N2O-päästöjään huomattavasti, kun taas Suomessa N2O-päästöt lisääntyivät 33,9 prosenttia vuosina 1990-1998. Absoluuttisesti suurinta väheneminen oli Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Italiassa. Kasvu oli suurinta Espanjassa ja Suomessa. Saksassa vähenemistä tapahtui eniten vuonna 1998, kun uudet N2O-päästöjen vähentämismenetelmät otettiin käyttöön kahdessa adipiinihapon valmistuslaitoksessa. 5.2.6. Fluoratut kaasut Kuten 4.1.3 luvussa todettiin, fluorattujen kasvihuonekaasupäästöjen kehityssuuntaukset ovat hyvin epävarmoja, koska jäsenvaltioiden toimittamat tiedot olivat puutteellisia. Valvontajärjestelmän mukaisesti tietoja toimittaneista jäsenvaltioista saatujen puutteellisten tietojen perusteella voidaan ohjeellisesti arvioida, että fluorattujen kaasujen (osittaiset) päästöt olivat vuonna 1998 EU:ssa 37 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia. Komission muiden selvitysten perusteella fluorattujen kaasujen kokonaispäästöjen arvioidaan ohjeellisesti olleen vuonna 1995 koko EU:ssa 70 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia. Tämä vastaa 1,6 prosenttia tässä osassa käsitellyn kolmen kaasun (CO2, CH4 ja N2O) kokonaispäästöistä EU:ssa. Ei ole todennäköistä, että tässä luvussa esitetyt johtopäätökset muuttuisivat merkittävästi, jos fluorattujen kaasujen päästöt otettaisiin huomioon. 6. Ennakoidun edistymisen arviointi 6.1. Jäsenvaltioiden ennusteet verrattuina EU:n taakanjakosopimukseen Tässä osassa verrataan jäsenvaltioiden uusimpia vuotta 2010 koskevia "nykyisin toimin" -ennusteita ("tätä menoa") niiden EU:n taakanjakosopimuksen mukaisiin sitoumuksiin. Vertailun avulla saadaan selville ero niiden tulosten, joita nykyisillä toimilla oletetaan saavutettavan, ja jäsenvaltioiden ja EU:n Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten välillä. On kuitenkin pidettävä mielessä, että eri jäsenvaltioiden "nykyisin toimin" -ennusteet eivät aina ole keskenään täysin vertailukelpoisia, sillä ennusteissa huomioon otettujen toimien raja-ajankohta vaihtelee. Luvussa 6.3 näitä jäsenvaltioiden laatimia ennusteita verrataan tuoreimman yhteisön laajuisen päästöennusteanalyysin tuloksiin. Taulukossa 7 esitetään yhteenveto nykytilanteesta. Se sisältää yksittäisten jäsenvaltioiden sitoumukset ja uusimmat vuotta 2010 koskevat "nykyisin toimin" -ennusteet. Taulukosta ilmenee myös "nykyisin toimin" -ennusteiden ja taakanjakosopimuksen mukaisen sitoumuksen välinen ero. Jäsenvaltioiden ennusteiden mukaan koko EU:n kasvihuonekaasuja voitaisiin näitä toimia toteuttamalla vähentää 1,4 prosenttia vuoden 1990 tasoon verrattuna. Tämä tarkoittaisi, että nykyisten toimien vaikutuksen ja Kioton tavoitteen välinen ero olisi noin 6,6 prosenttia (absoluuttisesti mitattuna 278 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia vuonna 2010). Tarkempi analyysi paljastaa kuitenkin, että nykyisten toimien osuus EU:n taakanjakosopimuksen mukaisten tavoitteiden saavuttamisessa vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Tämä kuvastaa sitä, että toimien kehittäminen on joissakin maissa pidemmällä kuin toisissa (vain Yhdistynyt kuningaskunta arvioi ylittävänsä tavoitteen toteuttamalla Kioton ympäristökokouksen jälkeen ilmoitettuja toimia). Taulukossa esitettyjen ennusteiden vertaileminen on siis vaikeaa. Lisäksi ennusteet ovat hyvin epävarmoja, koska ennusteissa tehdyt oletukset esimerkiksi BKT:n kasvusta ovat epävarmoja. On myös kyseenalaista, vähentävätkö toimet lopulta päästöjä niin paljon kuin on oletettu. Kaiken kaikkiaan arvioitua 6,6 prosentin eroa EU:n taakanjakosopimuksen ja vuotta 2010 koskevien päästöennusteiden välillä ei voi pitää luotettavana, koska jäsenvaltiot eivät täytä taakanjakositoumuksiaan yhdenmukaisesti ja koska ennusteet sinänsä ovat epävarmoja. Eräät jäsenvaltiot käsittelevät tätä epävarmuuskysymystä kansallisissa ohjelmissaan tai toimittamissaan tiedoissa. Useimpien kohdalla tietoja ei kuitenkaan ole niin paljon, että mikään kvantifiointi olisi mahdollista. Taulukko 7. Jäsenvaltioiden "nykyisin toimin" -kokonaispäästöennusteet verrattuina Kioton sitoumuksiin >TAULUKON PAIKKA> Taulukossa 8 esitetään "nykyisin toimin" -ennusteen tulokset eriteltyinä kasvihuonekaasuittain. Siitä ilmenee, että koko EU:n CO2-päästöjen odotetaan lisääntyvän 97 miljoonaa tonnia eli 2,9 prosenttia vuosina 1990-2010, mutta metaanipäästöjen (129 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia (-30 prosenttia)) ja typpioksiduulipäästöjen (61 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia (-16 prosenttia) ennustetaan vähenevän merkittävästi. Fluoratuista kaasuista ei ole yhtä kattavia tietoja, joten varmojen johtopäätösten tekeminen on vaikeaa. Tietoja toimittaneiden maiden päästöjen ennustetaan kuitenkin lisääntyvän 37 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia eli 73 prosenttia vuoteen 2010 mennessä vertailuvuoteen verrattuna [9]. [9] Fluorattuja kaasuja koskevia yhteisön laajuisia ennusteita käsitellään 6.3 luvussa. Taulukko 8. Jäsenvaltioiden "nykyisin toimin" -ennusteet eriteltyinä kasvihuonekaasuittain >TAULUKON PAIKKA> 6.2. Yhteenveto jäsenvaltioiden lisätoimista Kertomuksen edellisessä osassa todettiin jäsenvaltioiden arvioineen, että ero niiden vaikutusten, joita nykyisillä toimilla oletetaan saavutettavan vuoteen 2010 mennessä, ja EU:n Kioton pöytäkirjan mukaisen tavoitteen välillä on 6,6 prosenttia. Jäsenvaltioiden nykyisten ilmastonmuutosohjelmien tavoitteena on poistaa tämä ero kehittämällä lisätoimia, joita tulevaisuudessa toteutetaan. Taulukossa 9 verrataan Kioton tavoitteen saavuttamiseksi tarvittavaa päästöjen vähenemistä lisätoimin saavutettavaan vähenemiseen (sikäli kuin lisätoimet on kvantifioitu). Taulukosta ilmenee, että vain seitsemän jäsenvaltiota (Itävalta, Tanska, Ranska, Saksa, Italia, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) on kvantifioinut lisätoimensa. Kahdeksan jäsenvaltiota (Belgia, Kreikka, Suomi, Irlanti, Luxemburg, Portugali, Espanja ja Ruotsi) ei ole kvantifioinut näitä toimia. Lisätoimilla arvioidaan vähennettävän kaikissa jäsenvaltioissa yhteensä noin 266 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia. Suurimpia vähentäjiä ovat Ranska, Saksa, Italia, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta. Yhdistynyt kuningaskunta olettaa ylittävänsä EU:n taakanjakosopimuksen mukaisen sitoumuksensa 66 miljoonalla tonnilla ja Saksa 17 miljoonalla tonnilla. Niiden osuus lisävähennyksistä olisi siten kolmannes. Jos Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta täyttävät EU:n taakanjakosopimuksen mukaiset sitoumuksensa mutta eivät ylitä niitä, lisätoimin voitaisiin vähentää yhteensä vain 184 miljoonaa tonnia. Tämä olisi 93 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia vähemmän kuin EU:n Kioton pöytäkirjan mukainen sitoumus. Maissa, jotka ovat eritelleet lisätoimilla saavutettavan vähenemisen kasvihuonekaasuittain, suurin osa vähenemisestä koostuu CO2-päästöistä. Monissa maissa lisätoimien suunnittelu on vasta alussa, ja nämä toimet ovatkin vielä epävarmempia kuin edellisessä osassa käsitellyt toimet. Näin ollen voidaan samalla lailla epäillä arvioidun luvun 266 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia luotettavuutta. Koska sekä "nykyisin toimin" että "lisätoimin"-skenaarioon perustuva ennuste on huomattavan epäluotettava, on syytä soveltaa turvamarginaalia määriteltäessä, kuinka paljon EU:n on vielä vähennettävä päästöjään saavuttaakseen Kioton tavoitteen. Jotta voitaisiin olla varmoja Kioton sitoumusten täyttämisestä, EU:n olisi turvamarginaalin vuoksi harkittava lisävähennyksiä. . Taulukko 9. Jäsenvaltioiden "nykyisin toimin" -ennusteiden ja Kioton sitoumusten välinen ero verrattuna määriteltyihin lisätoimiin >TAULUKON PAIKKA> - ei kvantif = lisätoimia ei ole kvantifioitu. = ei tietoja lisätoimista. Taulukossa 10 on yhteenveto ja erittely kunkin jäsenvaltion lisätoimista. Taulukosta ilmenee, että useimmat maat suunnittelevat lisätoimia kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi ja että nämä toimet koskevat yleensä kaikkia kasvihuonekaasuja aiheuttavia aloja ja päästölähteitä. Koska näiden toimien vaikutuksia ei ole kvantifioitu, useimmista jäsenvaltioista ei ole saatavissa tietoja myöskään aloittain jakautuneista määrällisistä vaikutuksista. Taulukko 10. Yhteenveto lisätoimista >TAULUKON PAIKKA> 6.3. Yhteisön laajuiset ennusteet Edellä esitetyssä analyysissä käytettiin jäsenvaltioiden toimittamia skenaarioita ja päästöennusteita sen arvioimiseksi, miten jäsenvaltioiden ja EU:n ennustetaan edistyvän Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten saavuttamisessa. Tähän lähestymistapaan sisältyy kuitenkin eräitä heikkouksia, joista yksi on, että jäsenvaltiot käyttävät ennusteiden laatimiseen hyvin erilaisia malleja tai menetelmiä, jotka eivät aina ole täysin selkeitä. Tämä saattaa johtaa tuloksiin, joita ei aina voi laskea yhteen (koska esimerkiksi alat on määritelty eri tavoin). Lisäksi energiajärjestelmillä ja -markkinoilla on EU:n laajuisia ja kansainvälisiä ulottuvuuksia, joiden vaikutukset eivät näy yksittäisiä maita koskevissa malleissa. Näistä syistä tässä osassa tarkastellaan ennustettua edistymistä Kioton päästösitoumusten saavuttamisessa käyttäen uusimpia yhteisön laajuisia kasvihuonekaasupäästöennusteita, jotka ovat peräisin meneillään olevasta tutkimuksesta Economic Evaluation of Sectoral Emission Reduction Objectives for Climate Change (ilmastonmuutosta koskevien alakohtaisten päästörajoitustavoitteiden taloudellinen arviointi). [10] Tutkimuksen etuja ovat yhdenmukaisten menetelmien käyttäminen koko EU:ta koskevien kasvihuonekaasupäästöjen ennustamiseksi ja mahdollisuus ottaa huomioon EU:n laajuiset vaikutukset energiajärjestelmään. [10] Tätä tutkimusta tekevät ympäristöasioiden pääosastolle Ecofys, AEA Technology Environment ja Ateenan kansallinen teknillinen korkeakoulu. Se julkaistaan vuoden 2000 loppupuolella. Tutkimuksen alustavien tulosten mukaan kasvihuonekaasujen kokonaispäästöt ovat vuonna 2010 todennäköisesti suunnilleen samalla tasolla kuin vuonna 1990, mikäli toimintaa ei muuteta. Tuloksiin sisältyvät vuoden 1997 lopussa käytössä olleet toimet sekä autonvalmistajien kanssa henkilöautojen CO2-päästöjen rajoittamiseksi tehtyjen sopimusten vaikutukset [11]. [11] Sopimuksia on tehty eurooppalaisten, japanilaisten ja korealaisten autonvalmistajien kanssa. Ennuste ei täysin vastaa jäsenvaltioiden analyysien tuloksia, joissa kasvihuonekaasujen kokonaispäästötasojen arvioidaan vuonna 2010 olevan hieman yli prosentin alhaisempia kuin vuonna 1990. Verrattaessa kasvihuonekaasuittain tehtyjä erittelyjä voidaan todeta, että alakohtaisia tavoitteita koskevan tutkimuksen alustavien tulosten mukaan CO2-päästöt lisääntyvät 4,1 prosenttia [12], mutta jäsenvaltioiden ennusteiden mukaan ne lisääntyvät 2,9 prosenttia eli hieman vähemmän. Sekä alakohtaisia tavoitteita koskevassa tutkimuksessa että jäsenvaltioiden ennusteissa CH4- ja N2O-päästöjen arvioidaan vähenevän huomattavasti. Jäsenvaltiot kuitenkin ennustavat näiden kaasujen vähenevän enemmän. [12] Lukuun sisältyvät autonvalmistajien kanssa tehdyn ympäristösopimuksen vaikutukset. Tutkimuksessa arvioidaan, että ilman sopimusta CO2-päästöt olisivat 6,7 prosenttia suuremmat vuonna 2010. Molemmissa ennusteissa arvioidaan fluorattujen kaasujen päästöjen (joiden absoluuttinen määrä tosin on pieni) lisääntyvän selvästi vuosina 1990-2010 (62 prosenttia alakohtaisia tavoitteita koskevassa tutkimuksessa ja 73 prosenttia jäsenvaltioiden ennusteissa), mutta, kuten 6.1 luvussa todettiin, jäsenvaltioiden toimittamat tiedot näistä kaasuista ovat puutteellisia. On syytä huomata, että myös alakohtaisia tavoitteita koskevassa tutkimuksessa fluorattujen kaasujen päästöjen arviointimenetelmä oli melko ylimalkainen. Jäsenvaltioiden "lisätoimin"-ennusteiden mukaan CO2-päästöt vähenevät vuosina 1990-2010 kolme prosenttia verrattuna vuoden 1990 tasoihin, CH4-päästöt vähenevät 30 prosenttia ja N2O-päästöt 17 prosenttia. Alakohtaisia tavoitteita koskevassa tutkimuksessa selvitetään kannattavinta tapaa vähentää koko EU:n päästöjä siten, että saavutetaan Kioton tavoite eli kahdeksan prosenttia vähemmän päästöjä kuin vuonna 1990 vuoteen 2010 mennessä. Tutkimuksen alustavat tulokset ovat samansuuntaiset kuin jäsenvaltioiden "lisätoimin"-ennusteet. Jäsenvaltioiden ja yhteisön ennusteita on kuitenkin analysoitava edelleen, kun lopulliset tulokset saadaan. 6.4. Yhteenveto EU:n tasoisista toimista Yhteisön ensimmäinen strategia CO2-päästöjen rajoittamiseksi ja energiatehokkuuden parantamiseksi esiteltiin lokakuussa 1991 (SEC(91)1744 lopullinen). Kokonaistavoitteena oli yhteisön CO2-päästöjen vakiinnuttaminen vuonna 2000 vuoden 1990 tasolle. Kesäkuussa 1992 komission tiedonannossa (KOM(92) 246 lopullinen) ehdotettiin toisiaan vahvistavia toimia ja ohjelmia. Strategia perustui neljään pääalueeseen: * EY:n energiateknologian ohjelmat ja Euroopan laajuiset verkot * verotoimenpiteet * täydentävät kansalliset ohjelmat * CO2:n ja muiden kasvihuonekaasujen valvontajärjestelmä. Tämä strategia hahmoteltiin ensimmäisen kerran yhteisön ensimmäisessä YK:n ilmastonmuutosta koskevan puitesopimuksen (UNFCCC) mukaisessa tiedonannossa. Strategian täytäntöönpanon edistyminen marraskuuhun 1997 mennessä esiteltiin yhteisön toisessa UNFCCC:n mukaisessa tiedonannossa (SEC(98)1770). Tässä osassa luodaan katsaus sittemmin tapahtuneeseen edistymiseen ja sen taustalla olevien toimien ja ohjelmien tuleviin suuntaviivoihin. Komissio esitteli toukokuussa 1999 neuvostolle ja parlamentille tiedonannon nimeltä "Valmistautuminen Kioton pöytäkirjan täytäntöönpanoon" (KOM(1999) 230), jossa hahmoteltiin toimet, joita EU:ssa olisi toteutettava Kioton pöytäkirjan määräysten soveltamiseksi kaikilta osin. Neuvosto reagoi tähän tiedonantoon painottamalla yhteisön tason toimien välttämättömyyttä ja tähdentämällä, että yhteisillä ja yhteensovitetuilla toimilla voitaisiin täydentää kansallisia strategioita. Neuvosto kehottikin komissiota esittämään luettelon Euroopan tasolla toteutettavista ensisijaisista toimista ja poliittisista toimenpiteistä. Komissio esitteli luettelon lokakuussa 1999 ja ehdotti toimien edistämistä eurooppalaisten ilmastonmuutosohjelman puitteissa. Tämä ohjelma esitellään komission vastikään julkaistussa tiedonannossa "EU:n politiikka ja toimenpiteet kasvihuonekaasujen vähentämiseksi: kohti eurooppalaista ilmastonmuutosohjelmaa (ECCP)" (KOM(2000) 88 lopullinen). Komission eurooppalaisen ilmastonmuutosohjelman tavoitteena on, että kaikki asianmukaiset sidosryhmät valmistelevat yhteistyössä yhteisiä ja yhteensovitettuja toimia kasvihuone kaasujen vähentämiseksi. Tiedonannon mukaan ECCP:n yleistavoitteena on "määrittää kaikki Kioton pöytäkirjan täytäntöönpanemiseksi tarvittavat eurooppalaisen ilmastonmuutos strategian osat ja kehittää niitä". Ohjelman rakenne ja toteutus perustuvat työryhmiin ja alaryhmiin, joihin kutsutaan jäseniksi asianmukaisten sidosryhmien (eli komission, jäsenvaltioiden, teollisuuden ja kansalaisjärjestöjen) edustajia. Komission on tarkoitus myöhemmin käyttää ryhmien työn tuloksia tehostaakseen nykyisiä toimia ja tukeakseen pääosastoja uusien ehdotusten laatimisessa ja esittämisessä. Laajan ilmastonmuutosstrategian tukemiseksi on jo kehitetty useita poliittisia aloitteita. Joitakin toimia, kuten autonvalmistajien kanssa tehty sopimus henkilöautojen energiatehokkuudesta, on jo pantu täytäntöön. Komissio hyväksyi myös vastikään ehdotuksen direktiiviksi uusiutuvien energialähteiden edistämisestä sähkön sisämarkkinoiden yhteydessä ja toimintasuunnitelman energiatehokkuuden parantamiseksi yhteisössä. Myös muita aloitteita, esimerkiksi yhteisön liikennepolitiikan tarkistusta, kaupunkiliikennettä koskevaa vihreää kirja ja ympäristönsuojeluun myönnettävää valtiontukea koskevia suuntaviivoja, valmistellaan parhaillaan. Kaikki aloitteet eivät koske ensisijaisesti kasvihuonekaasujen vähentämistä, mutta niiden sivutuotteena saavutetaan ilmastonmuutoksen kannalta hyödyllisiä vaikutuksia. Taulukossa 11 esitetään arviot sellaisten toimien mahdollisista päästöjä vähentävistä vaikutuksista, joista arvio on suoritettu. Arviot muilla toimilla saavutettavista päästövähennyksistä laaditaan ECCP:n puitteissa tai muulla tavoin. Vähennysten avulla arvioidaan politiikan vaikutuksia kaikissa jäsenvaltioissa. ACEA/JAMA/KAMA-sopimus sisältyy 6.3 luvussa käsiteltyyn perusennusteeseen, ja tämän sopimuksen ja eräiden muiden EU:n tasoisten toimien, erityisesti kaatopaikkadirektiivin vaikutukset sisältyvät eräisiin jäsenvaltioiden esittämiin ennusteisiin. Taulukko 11. Arviot EU:n tasoisten toimien mahdollisista päästöjä vähentävistä vaikutuksista >TAULUKON PAIKKA> 7. Termit, lyhenteet ja yksiköt BKT Bruttokansantuote CCPM Common and Co-ordinated Policies and Measures at Community level (yhteiset ja yhteensovitetut toimet) CH4 Metaani CHP Combined Heat and Power (yhdistetty lämmön ja sähkön tuotanto) CO2 Hiilidioksidi COP Conference of the Parties (sopimuspuolten konferenssi) CRF Common Reporting Format (yhteinäinen esitystapa) EEA European Environment Agency (Euroopan ympäristökeskus) Ennakoitu edistyminen Ennakoitua edistymistä arvioidaan keräämällä ja arvioimalla tietoa sekä kansallisella että yhteisön tasolla hyväksytyistä ja suunnitelluista tai vasta keskusteltavina olevista toimista. Arviointi perustuu jäsenvaltioiden ja yhteisön ennusteisiin päästöjen kehityksestä. GHG Kasvihuonekaasu HFC:t Hydrofluorihiilivedyt IPCC Intergovernmental Panel on Climate Change (hallitustenvälinen ilmastonmuutospaneeli) Kasvihuonekaasut Ilman kaasumaiset ainesosat, sekä luonnolliset että ihmisen aiheuttamat, jotka absorboivat ja lähettävät uudestaan infrapunasäteilyä. Kioton pöytäkirja Katso: taakanjako EU:ssa Lähde Prosessi tai toiminta, josta vapautuu kasvihuonekaasua, aerosolia tai kasvihuonekaasuprekursoreita ilmaan. LUCF Land Use Change and Forestry (maankäytön muutokset ja metsätalous) N2O Typpioksiduuli Nielu Prosessi, toiminta tai järjestelmä, jonka avulla poistetaan kasvihuonekaasu, aerosoli tai kasvihuonekaasuprekursori ilmakehään. Päästöt Ilmaan päästetyt kasvihuonekaasut ja/tai niiden prekursorit tietyn alueen yläpuolella tiettynä aikana. PFC:t Perfluorihiilivedyt SF6 Rikkiheksafluoridi Taakanjako EU:ssa UNFCCC-sopimuksen Kioton pöytäkirjassa asetetaan erilaisia sitovia päästötavoitteita useille sopimuspuolille, Euroopan yhteisö (EY) mukaan luettuna. Tämän sopimuksen mukaisesti EY sitoutui vähentämään kasvihuonekaasupäästöjään kahdeksan prosenttia kauteen 2008-2012 mennessä verrattuna vuoden 1990 tasoihin. Tämä kokonaistavoite on sittemmin jaettu eriytetysti jäsenvaltioiden kesken EU:n taakanjakojärjestelmän mukaisesti. Järjestelmästä päätettiin ministerineuvostossa kesäkuussa 1998. Teolliset fluoratut kaasut HFC:t, PFC:t ja SF6 Todellinen edistyminen Todellisen edistymisen tarkastely perustuu jäsenvaltioiden ja yhteisön tekemiin päästöselvityksiin. Siihen kuuluu vertailuvuotta koskevien selvitysten vertaaminen viimeisimpiin saatavilla oleviin selvityksiin (jotta saataisiin selville todelliset päästöjen kehityssuuntaukset) sekä jäsenvaltioiden ja yhteisön tavoitteisiin. UNFCCC United Nations Framework Convention on Climate Change (ilmastonmuutosta koskeva YK:n puitesopimus) Valvontajärjestelmä Valvontajärjestelmä on väline, jolla arvioidaan tarkasti ja säännöllisesti yhteisön edistymistä ilmastonmuutosta koskevan YK:n puitesopimuksen (UNFCCC) ja Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten täyttämisessä. t 1 tonni (metrinen) = 1 megagramma (Mg) = 106 g Mg 1 megagramma = 106 g 1 tonni (t) Mt 1 megatonni (Mt) = 1012 g = 1 teragramma