FI Euroopan unionin virallinen lehti C 21/26

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”28. järjestelmä: vaihtoehto sääntelyn vähentämiseksi yhteisön tasolla” (oma-aloitteinen lausunto)

2011/C 21/05

Esittelijä: Jorge PEGADO LIZ

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 16. heinäkuuta 2009 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla antaa oma-aloitteisen lausunnon aiheesta

28. järjestelmä: vaihtoehto sääntelyn vähentämiseksi yhteisön tasolla.

Asian valmistelusta vastannut ”yhtenäismarkkinat, tuotanto ja kulutus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 30. maaliskuuta 2010.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 26.–27. toukokuuta 2010 pitämässään 463. täysistunnossa (toukokuun 27. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 124 puolesta ja 8 vastaan 20:n pidättyessä äänestämästä.

1. Huomioita ja suosituksia

1.1 Monet kansalaisyhteiskunnan edustajat ovat viime aikoina esittäneet useaan otteeseen ja useissa yhteyksissä kysymyksen, voitaisiinko tietyillä aloilla ottaa käyttöön valinnainen järjestelmä, joka olisi vaihtoehto perinteiselle lainsäädännön yhdenmukaistamiselle. Tietyntyyppiset oikeudelliset suhteet, kuten siviilioikeudelliset sopimukset säänneltäisiin täysin tällaisen järjestelmän avulla.

1.2 Myös komission ja Euroopan parlamentin eri asiakirjoissa on viitattu nk. 28. järjestelmän mahdolliseen käyttöön lähinnä sellaisissa tärkeissä kysymyksissä, joissa täydellisen yhdenmukaistamisen on arveltu olevan vaikeaa tai mahdotonta.

1.3 ETSK on ilmaissut useissa lausunnoissaan tukevansa tällaisen järjestelmän perusteellista selvittämistä ja mahdollista soveltamista tietyillä aloilla.

1.4 ETSK teki tähän aiheeseen liittyvän aloitteen oma-aloitteisessa lausunnossaan aiheesta ”Eurooppalainen vakuutussopimus” (1). Eurooppalaisen vakuutussopimusoikeuden uudelleenmäärittelemistä tutkiva projektiryhmä (Project Group ”Restatement of European Insurance Contract Law”) toteutti hankkeen ja julkaisi hiljattain teoksen Principles of the European Insurance Contract Law (PEICL) yhteistä viitekehystä (Common Frame of Reference, CFR) koskevan hankkeen yhteydessä. Tämän lisäksi EU:n lainsäätäjä on käyttänyt samanlaista lähestymistapaa vain muutaman kerran yhtiöoikeuden, immateriaalioikeuden ja kansainvälisen oikeuden alalla.

1.5 Tällaisen säädöksen luonteesta, kohteesta, oikeudellisesta kehyksestä, soveltamisaloista, eduista tai ongelmista ei ole tähän mennessä kuitenkaan käyty perusteellista keskustelua. Ei ole myöskään keskusteltu siitä, miten se voisi vaikuttaa yhtenäismarkkinoiden toteutumiseen.

1.6 Tätä tarkoitusta varten ja ennakoivasta oikeudesta antamansa lausunnon (2) mukaisesti ETSK on päättänyt laatia tämän oma-aloitteisen lausunnon. Tässä yhteydessä se järjesti julkisen kuulemisen, jossa sidosryhmien edustajat, tutkijat ja virkamiehet eri jäsenvaltioista sekä komission edustajat saivat tilaisuuden ilmaista näkemyksensä.

1.7 ETSK ottaa huomioon suurimman osan kirjallisesta materiaalista ja viime vuosina julki tuoduista näkemyksistä, erityisesti kuulemistilaisuudessa esitetyt näkemykset ja toteaa, että määriteltäessä ja suunniteltaessa valinnaista järjestelmää, joka hyödyttää sekä sääntelyn parantamista että yksinkertaisen, ymmärrettävän ja käyttäjäystävällisen sääntely-ympäristön luomista, on tarkasteltava joitakin perusparametreja.

1.8 Valinnaisen järjestelmän tulee näin ollen täyttää seuraavat vaatimukset:

a) Se tulee mieltää kussakin jäsenvaltiossa ”toiseksi järjestelmäksi”, jolloin sopimuspuolet voivat valita kahdesta kotimaisesta sopimusoikeusjärjestelmästä.

b) Se tulee määritellä EU:n tasolla ja vahvistaa EU:n säädöksillä.

c) Sen tulee helpottaa sopimuspuolten vuorovaikutusta laadintaprosessissa.

d) Sen tulee sisältää pakottavia oikeussääntöjä, joilla varmistetaan, että heikompi osapuoli saa korkeatasoisen suojan. Suojan on vastattava vähintäänkin EU:n tai jäsenvaltioiden pakottaviin säännöksiin perustuvaa suojaa, ja säännöksiä tulee soveltaa aina tarvittaessa.

e) Sen tulee rajoittaa sopimuspuolten valintamahdollisuuksia siten, että niiden on valittava koko säädös, jolloin ne eivät voi valita vain ”parasta päältä”.

1.9 ETSK on ehdottanut uusia näkökulmia tulevalle keskustelulle mahdollisesta oikeusperustasta tämän lainsäädäntömekanismin toteuttamiseksi. Tässä yhteydessä on otettu huomioon, että oikeusperustan valinta saattaa riippua soveltamisalasta.

1.10 ETSK on tarkastellut yksityiskohtaisemmin tällaisesta säädöksestä saatavia monia etuja. Niihin kuuluvat esimerkiksi seuraavat:

a) Säädöksen ansiosta sopimuspuolet voivat ryhtyä liiketoimiin kaikkialla Euroopan unionissa yhden ja saman sopimusoikeusjärjestelmän perusteella. Yhtenäismarkkinoiden esteistä, kuten kansallisten oikeusjärjestelmien eroista johtuvista oikeudellisista riskeistä ja kustannuksista, vapauduttaisiin ilman eri toimenpiteitä.

b) Markkinat voisivat päättää säädöksen soveltamisesta, joten asianosaiset valitsisivat sen ainoastaan silloin, kun ne katsovat saavansa siitä etua.

c) Jokaisen jäsenvaltion oma oikeuskulttuuri säilyisi entisellään, minkä vuoksi säädös on helpompi hyväksyä poliittisella tasolla.

d) Hyvin suunniteltua ja EU-sääntelyllä toteutettua säädöstä sopimuspuolet voisivat käyttää täysin kotimaisissakin tilanteissa.

e) Tuomioistuimet eivät voisi pitää sitä ulkomaisen lain valintana. Näin ollen mm. jura novit curia -periaate (”tuomioistuin tuntee lain”) pätisi, eikä asioiden käsittelylle jäsenvaltion ylimmissä oikeusasteissa ja EU:n tuomioistuimessa olisi rajoituksia, kuten usein ulkomaista lakia tai yleisiä periaatteita sovellettaessa. Myöskään tuomioistuinten ulkopuolisia valitus- ja muutoksenhakumekanismeja tarjoavat elimet eivät voisi kieltäytyä käsittelemästä asiaa väittämällä, että siihen sovelletaan ulkomaista lakia.

1.11 ETSK on täysin tietoinen siitä, että säädöksen toteuttamiseen liittyy ongelmia mm. seuraavissa kysymyksissä:

a) Mikä on valinnaisen säädöksen ja EU:n kansainvälisen yksityisoikeuden keskinäinen suhde varsinkin kansallisen oikeusjärjestyksen perusteita (ordre public – Rooma I -asetuksen 593/2008 21 artikla) koskevien sääntöjen osalta.

b) Myös valinnainen alakohtainen säädös edellyttää tiettyjä yksityisoikeudellisia yleisperiaatteita.

c) Ainoastaan yksityisoikeudelliset kysymykset kattavalla valinnaisella säädöksellä ei voida ratkoa vero-oikeudellisia ongelmia.

d) Kuluttajien on saatava asianmukaisesti tietoa valinnaisen säädöksen luonteesta, eduista ja haitoista.

e) Tätä 28. järjestelmää ei kuitenkaan tulisi soveltaa Euroopan unionin jäsenvaltioissa voimassa olevaan työoikeuteen eikä työsopimuksiin.

1.12 ETSK onkin vakuuttunut siitä, että tästä olisi keskusteltava perusteellisemmin eri tasoilla – tutkijoiden, sidosryhmien (ammatti-ihmisten, kuluttajien jne.), tutkimuslaitosten ja EU:n toimielinten kesken lähinnä sääntelyn parantamistoimien yhteydessä – yhtenäismarkkinoiden toteutumisen edistämiseksi.

1.13 ETSK pyytää siksi komissiota jatkamaan aiheen tutkimista sekä teoreettisella että käytännön tasolla, jotta voidaan määritellä hankkeen toteutettavuuden ja käyttökelpoisuuden edellytykset.

1.14 Lisäksi ETSK suosittaa, että joko komissio tai Euroopan parlamentti tarkastelee jokaisen uuden lainsäädäntöaloitteen yhteydessä vaikutuksia koskevissa ennakkoarvioinneissaan sitä vaihtoehtoa, että otetaan käyttöön 28. järjestelmä. Vastaavanlainen arviointi pitäisi tehdä jo valmisteilla olevista ehdotuksista ja etenkin meneillään olevasta nk. matkapakettidirektiivin tarkistuksesta. Tällaisessa arvioinnissa olisi tutkittava tarkoin, millä tavoin valinnainen lainsäädäntö voisi vaikuttaa voimassa oleviin kansallisten lakien ja asetusten pakottaviin sääntöihin. Siinä on arvioitava sitä riskiä, että kyseistä säädöstä käytetään kansallisten pakottavien sääntöjen kiertämiseksi heikompien osapuolten vahingoksi.

2. Johdanto – Lausunnon tarkoitus

2.1 Yksi yhtenäismarkkinoiden tavoitteista on lainsäädännön parantaminen ja sääntelyn vähentäminen aina kun mahdollista. Kaikissa komission ja Euroopan parlamentin laatimissa sääntelyn parantamista koskevissa aloitteissa on pyritty löytämään parhaat keinot käyttäjäystävällisemmän sekä yrityksille, työntekijöille ja kuluttajille helposti lähestyttävän lainsäädäntöympäristön luomiseksi. ETSK on antanut eri lausunnoissaan näille aloitteille täyden tukensa.

2.2 Jokseenkin uusi ajatus paremmasta ja johdonmukaisemmasta tavasta säännellä tärkeitä asioita EU:n tasolla esitettiin ensimmäisen kerran ETSK:n lausunnossa ”Eurooppalainen vakuutussopimus” (3). Lausunnossa ehdotetaan, että eurooppalaista vakuutussopimusta koskevan lainsäädännön olisi perustuttava valinnaiseen järjestelmään, joka olisi vaihtoehto erilaisten kansallisten lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiselle.

2.3 Yhteistä viitekehystä koskevan hankkeen yhteydessä eurooppalaisen vakuutussopimusoikeuden uudelleenmäärittelemistä tutkiva projektiryhmä laati ja esitteli komissiolle tähän mennessä ainoan jäsennellyn ehdotuksen siitä, millainen valinnainen säädös EU:ssa voitaisiin ottaa käyttöön.

2.4 Lakimiehet, tutkijat ja eräät kansalaisyhteiskunnan sidosryhmien edustajat ovat viime vuosina ehdottaneet useissa yhteyksissä, että tällainen menetelmä voisi olla käyttökelpoinen vaihtoehto perinteiselle yhdenmukaistamiskäytännölle eläkejärjestelmien tai rahoituspalvelujen kaltaisilla erityisaloilla.

2.5 Komissio on vähitellen ryhtynyt tarkastelemaan mahdollisuutta käyttää 28. järjestelmän menetelmää eri aloilla, ja ETSK on ilmaissut sille tukensa useissa lausunnoissaan (4).

2.6 Järjestelmän käsite, luonne ja soveltamisyhteys on kuitenkin vielä määriteltävä asianmukaisesti. On erityisen tärkeää osoittaa, että tällainen menettely on toteuttamiskelpoinen ja tarjoaa lisäksi etuja sääntelyn parantamisen sekä yksinkertaisen, ymmärrettävän ja käyttäjäystävällisen sääntely-ympäristön kannalta. Tämä on käsillä olevan oma-aloitteisen lausunnon tavoite.

3. Käsitteen ”28. järjestelmä” sisältö

3.1 Järjestelmän luonne ja ominaispiirteet

3.1.1 Ilmaisuilla ”28. järjestelmä” ja ”valinnainen säädös”, joita käytetään usein toistensa synonyymeina, pyritään havainnollistamaan eurooppalaista sopimus- tai yksityisoikeutta, joka ei ohita kansallista oikeutta vaan tarjoaa vaihtoehdon, jonka soveltaminen on sopimuspuolten harkintavallassa.

3.1.2 Vaikka ilmaisua ”28. järjestelmä” käytetään yleisesti useissa EU:n toimielinten asiakirjoissa ja useimmissa asiasta julkaistuissa artikkeleissa, se saattaa kuitenkin olla hieman harhaanjohtava, sillä tällaista järjestelmää saatetaan pitää ulkomaisena sääntelyjärjestelmänä, kun taas jäsenvaltioiden 27 kansallista sopimusoikeutta mielletään ”kotimaiseksi” lainsäädännöksi.

3.1.3 Sen vuoksi olisikin tarkoituksenmukaisempaa puhua kaikissa jäsenvaltioissa niin sanotusta toisesta yksityisoikeudellisesta järjestelmästä (5). Tästä termistä ilmenee selvästi, että eurooppalainen valinnainen säädös otettaisiin osaksi jäsenvaltioiden kansallista oikeutta, kuten mikä tahansa EU:n oikeuslähde. Lyhyesti sanottuna nk. toinen järjestelmä tarjoaisi sopimuspuolille mahdollisuuden valita kahdesta kotimaisesta sopimusoikeusjärjestelmästä, joista toisen olisi säätänyt kansallinen lainsäätäjä ja toisen EU:n lainsäätäjä.

3.1.4 Sopimuspuolet voisivat käyttää tällaista toista järjestelmää liiketoiminnassaan kaikkialla Euroopan unionissa. Sopimuspuolten ei siis tarvitsisi ottaa huomioon jäsenvaltioiden 27:ää kansallista sääntelyjärjestelmää, vaan ne voisivat perustaa liiketoimensa yhteiseen eurooppalaiseen yksityisoikeusjärjestelmään. Tästä olisi apua, koska kummankaan sopimuspuolen ei tarvitsisi hyväksyä, että siihen sovelletaan oikeutta, jota se pitää ulkomaisena.

3.1.5 Toisesta järjestelmästä olisi erityisen paljon apua aloilla, joilla kansainvälisessä yksityisoikeudessa (Rooma I) kielletään sopimuspuolilta vapaa lainvalinta tai rajoitetaan sitä, kuten tapahtuu kuljetussopimuksissa (Rooma I, 5 artikla), kuluttajasopimuksissa (Rooma I, 6 artikla), vakuutussopimuksissa (Rooma I, 7 artikla) ja työsopimuksissa (Rooma I, 8 artikla). Valinnaista säädöstä voitaisiin soveltaa myös kansainvälisesti pakottaviin sääntöihin (Rooma I, 9 artikla), mikäli siinä huolehditaan riittävästi tällaisilla säännöillä suojatusta yleisestä edusta (6). Tätä toista järjestelmää ei kuitenkaan tulisi soveltaa Euroopan unionin jäsenvaltioissa voimassa olevaan työoikeuteen eikä työsopimuksiin.

3.1.6 Toisen järjestelmän ansiosta kaikkialla unionissa harjoitettava liiketoiminta voisi siis perustua yhteen ja samaan sopimusoikeusjärjestelmään sellaisillakin aloilla, joilla kansainvälisen yksityisoikeuden mukaan on pakko soveltaa heikompaa osapuolta suojelevia säännöksiä.

3.1.7 Tällainen valinnainen säädös on mainittu Rooma I -asetuksen johdanto-osan 14 kappaleessa, jossa todetaan seuraavaa: ”Siinä tapauksessa, että yhteisö antaa asianmukaisessa säädöksessä aineellisen sopimusoikeuden sääntöjä, – – tällaisessa säädöksessä voidaan säätää, että osapuolet voivat valita kyseiset säännöt sovellettaviksi.”

3.1.8 Koska valinnaista säädöstä sovellettaisiin kunkin jäsenvaltion oikeudessa toisena sopimusoikeusjärjestelmänä, se tulisi voida valita myös täysin kotimaisissa tapauksissa. Tällöin yrittäjät voisivat perustaa kaikki liiketoimensa – niin kotimaiset kuin kansainvälisetkin – toiseen järjestelmään, mikä auttaisi edelleen pienentämään oikeustoimien kustannuksia.

3.1.9 Toiselle järjestelmälle olisi ominaista myös se, että tuomioistuimet eivät voisi pitää sitä ulkomaisen lain valintana. Näin ollen mm. jura novit curia -periaate (”tuomioistuin tuntee lain”) pätisi, eikä asioiden käsittelylle jäsenvaltion ylimmissä oikeusasteissa olisi rajoituksia, kuten usein ulkomaista lakia tai yleisiä periaatteita sovellettaessa. Myöskään tuomioistuimen ulkopuolisia valitus- ja muutoksenhakumekanismeja tarjoavat elimet eivät voisi kieltäytyä käsittelemästä asiaa väittämällä, että siihen sovelletaan ulkomaista lakia. Esimerkiksi Saksan vakuutusalan kuluttaja-asiamies saattaa kieltäytyä käsittelemästä valitusta Saksan prosessilain mukaisesti, jos valitus on ratkaistava ulkomaisen lain mukaisesti (7). Eurooppalainen valinnainen säädös olisi kuitenkin jokaisessa jäsenvaltiossa toinen sopimusoikeusjärjestelmä, eikä Saksan vakuutusalan kuluttaja-asiamies siis voisi pitää sitä ulkomaisena lakina.

3.1.10 Lopuksi todettakoon, että EU:n lainsäätäjän antama valinnainen säädös voitaisiin alistaa ennakkoratkaisumenettelyyn EU:n tuomioistuimessa. Näin varmistettaisiin, että jäsenvaltioiden tuomioistuimet soveltavat valinnaista säädöstä EU:ssa yhdenmukaisesti (8).

3.2 Valinnainen sopimusoikeus ja heikomman osapuolen suojeleminen

3.2.1 Edellä kuvatun kaltainen toinen järjestelmä tarjoaisi vaihtoehdon, jota ei voitaisi rajoittaa kansallisen oikeuden pakottavilla säännöillä, mikäli järjestelmässä huolehditaan riittävästi tällaisilla säännöillä turvatusta yleisestä edusta. Tulee siis varmistaa, ettei heikomman osapuolen, erityisesti kuluttajien, suojelu heikkene (9) ja ettei järjestelmää käytetä kansallisen oikeuden pakottavien säännösten kiertämiseksi.

3.2.2 Tämä voidaan varmistaa kolmella tavalla:

a) Toiseen järjestelmään tulisi ensinnäkin sisältyä pakottavia sääntöjä, ja sen olisi tarjottava heikommalle osapuolelle korkeatasoista suojaa (10).

b) Lisäksi toisen järjestelmän yksittäisten säännösten poissulkeminen sopimuksella on estettävä, jotta kansallista oikeutta ja toista järjestelmää ei voida yhdistellä siten, että kummastakin oikeuslähteestä valitaan väljimmät normit.

c) Kuluttajille tulee tiedottaa valinnaisista säädöksistä kuluttajajärjestöjen yleisen kuluttajatiedotuksen yhteydessä, ja lisäksi yrittäjällä tulee olla velvollisuus informoida kuluttajaa ennen sopimuksen solmimista siitä, että tarjottuun sopimukseen sovelletaan valinnaista säädöstä.

3.2.3 Tällöin mahdollisuus valita toinen järjestelmä ei kannustaisi vahvempaa osapuolta ehdottamaan sopimuskumppanilleen heikomman suojan tarjoavan säädöksen soveltamista. Sen sijaan toisen järjestelmän valinnan kannustimena olisi mahdollisuus käyttää näitä sopimusehtoja kaikkialla unionissa. Ehtoja ei tarvitsisi mukauttaa kansalliseen oikeuteen, vaan ne perustuisivat toiseen järjestelmään, joka itsessään tarjoaisi heikommalle osapuolelle korkeamman suojatason kuin jäsenvaltioiden lainsäädännöt keskimäärin.

3.2.4 Valinnaisesta säädöksestä, jossa säädetään korkeasta kuluttajansuojan tasosta, on hyötyä kuluttajalle, sillä tuotteita, jotka on saatettu EU:n markkinoille valinnaisen säädöksen perusteella, on helpompi verrata toisiinsa. Valinnainen säädös saattaa siten lisätä avoimuutta.

3.3 Valinnaisen säädöksen oikeusperusta ja muoto

3.3.1 Keskustelussa vaihtoehtoisen säädöksen luonteesta ja ominaispiirteistä keskeisenä kysymyksenä on edelleen EU:n toimivalta antaa tällainen säädös. Eräiden kirjoittajien mukaan oikeusperustana voisi olla Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artikla (aiempi EY-sopimuksen 61 artiklan c alakohta ja 65 artikla), koska heidän mielestään tärkeää on lainvalinnan taso eikä aineellinen oikeus. EU tarvitsee siis vain luotettavan perustan, jonka avulla sopimuspuolet voivat valita sovellettavaksi laiksi vaihtoehtoisen säädöksen. Unionin tarvitsee näin ollen keskittyä vain kansainvälisen yksityisoikeuden kansallisten sääntöjen yhteensopivuuteen. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklaan perustuva säädös voisi kuitenkin koskea ainoastaan toimia ”yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia”, eikä se sitoisi Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Irlantia ja Tanskaa.

3.3.2 Toisten kirjoittajien mielestä tarkoituksenmukaisin oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 352 artikla (aiempi EY-sopimuksen 308 artikla). Sen perusteella unionilla olisi oikeus hyväksyä kyseisenlainen valinnainen säädös saavuttaakseen yhden perussopimuksissa asetetuista tavoitteista, koska perussopimuksissa ei oletettavasti ole määräyksiä ”tähän tarvittavista valtuuksista” (11).

3.3.3 Yhtenä mahdollisena oikeusperustana tulisi kuitenkin pitää myös Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artiklaa (aiempi EY-sopimuksen 95 artikla), sillä kyseessä on sellaisen ”lainsäädännön lähentäminen”, joka ”suoraan vaikuttaa yhteismarkkinoiden toteuttamiseen tai toimintaan” ja joka on annettu ”26 artiklassa [aiempi EY-sopimuksen 14 artikla] tarkoitettujen tavoitteiden toteuttamiseksi”. Lisäksi aina silloin, kun EU:n lainsäätäjällä on valtuudet lähentää kansallisia sopimusoikeuksia Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artiklan perusteella, sen tulisi myös voida antaa valinnainen säädös, jolla loppujen lopuksi puututaan vähemmän kansallisiin järjestelmiin ja joka on näin ollen toissijaisuusperiaatteenkin mukaisesti suositeltavampi valinta.

3.3.4 Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen uusi 118 artikla muodostaa erityisen oikeusperustan, mutta sen soveltamisalaan kuuluvat vain teollis- ja tekijänoikeudet.

3.3.5 Mahdollisimman suuren yhdenmukaisuuden varmistamiseksi tällainen säädös pitäisi antaa asetuksen muodossa (Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 288 artiklan toinen kohta). Asetuksena se olisi osa jokaisen jäsenvaltion aineellista oikeutta, ja sen vuoksi sitä sovellettaisiin ainoastaan silloin, kun kyseessä olevaan sopimukseen voidaan Rooma I -asetuksen lainvalintasääntöjen mukaisesti soveltaa jäsenvaltion oikeutta. Sääntelyn pitäisi olla kattavaa sen sijaan, että asetettaisiin vain vähimmäisvaatimuksia.

3.3.6 Uuden valinnaisen säädöksen yhteensopivuus toissijaisuusperiaatteen kanssa pitäisi joka tapauksessa arvioida huolellisesti.

3.4 Sisältö

3.4.1 Tulevan valinnaisen säädöksen tulisi koostua yleisestä osasta, jossa säädetään sen valinnaisesta soveltamisesta, ja erityisestä osasta, joka sisältää säädöksen soveltamisalaan kuuluvia oikeudenaloja koskevat aineelliset säännökset.

3.4.2 Valinnaisen säädöksen tulisi olla rakenteeltaan seuraavanlainen:

Ensimmäinen luku – Yleiset säännökset

Ensimmäisessä luvussa olisi vain 4 tai 5 artiklaa (12), ja siinä määriteltäisiin valinnaisen säädöksen soveltamisala ja esitettäisiin osapuolille tarjoutuvat vaihtoehdot. Lisäksi siinä määriteltäisiin pakottavat säännöt (erityisesti heikompaa osapuolta suojelevat säännöt). Tässä luvussa tulisi myös kieltää turvautuminen kansalliseen oikeuteen ja säätää, että sen sijasta lainsäädännölliset aukot täytetään määrittelemällä kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädännöille yhteiset yleisperiaatteet (13).

Toinen luku – Erityissäännökset

Toinen luku sisältäisi valinnaisen säädöksen soveltamisalaan kuuluvia oikeudenaloja koskevat aineelliset säännöt.

3.5 Edut ja ongelmat

3.5.1 Valinnainen säädös mahdollistaisi ensinnäkin sen, että sopimuspuolet voivat ryhtyä liiketoimiin kaikkialla Euroopan unionissa yhden ja saman sopimusoikeusjärjestelmän perusteella. Sen avulla vapauduttaisiin sisämarkkinoiden esteistä, kuten kansallisten oikeusjärjestelmien erojen kuluttajille tai yrityksille aiheuttamista oikeudellisista riskeistä ja kustannuksista (14).

3.5.2 Lisäksi valinnainen säädös tarjoaisi etuja kansallisen lainsäädännön yhtenäistämiseen tai yhdenmukaistamiseen verrattuna.

3.5.2.1 Ensinnäkin päätös valinnaisen säädöksen soveltamisesta jätetään markkinoiden tehtäväksi. Säädöksessä varmistetaan, että sitä sovelletaan ainoastaan silloin, kun sopimuspuolet katsovat saavansa siitä etua. Markkinoiden kansainväliset toimijat tulevat todennäköisesti hyödyntämään valinnaisia säädöksiä. Paikalliset toimijat puolestaan säästävät kustannuksissa, jotka aiheutuvat säädöksen saattamisesta kansallisen lainsäädännön osaksi; varsinkin kun niiden ei tarvitse uusia sopimusehtojaan mukauttaakseen ne uuteen eurooppalaiseen järjestelmään.

3.5.2.2 Toiseksi jäsenvaltioiden omat oikeuskulttuurit säilyisivät ennallaan. Näin ollen valinnainen säädös olisi helpompi hyväksyä poliittisella tasolla. Sama pätee jäsenvaltioiden lakimiehiin: he todennäköisesti vastustavat perinteisten oikeussääntöjen korvaamista eurooppalaisella sopimusoikeudella. Heillä ei kuitenkaan olisi mitään syytä vastustaa valinnaista säädöstä, joka jättäisi kansallisen oikeuden ennalleen.

3.5.3 Nk. toisia järjestelmiä on sitä paitsi jo olemassa (ks. 3.6.3). Tämä osoittaa selvästi, että jäsenvaltioiden valtiosäännöt eivät tuota ongelmia valinnaisia säädöksiä annettaessa.

3.5.4 Valinnaisen säädöksen ottaminen osaksi sopimusoikeutta tai muuta yksityisoikeuden alaa saattaa kuitenkin olla käytännössä ongelmallista. Vaihtoehtojen luominen ja kahden rinnakkaisen sopimusoikeusjärjestelmän suhteen säänteleminen ei ole tietenkään helppoa. Mahdollisen uuden valinnaisen säädöksen hahmotelma on kuitenkin osoittanut, että käytännön ongelmat voidaan ratkaista.

3.6 Vastaavanlaisia säädöksiä

3.6.1 Valinnaisia säädöksiä on jo olemassa sekä kansainvälisellä tasolla että EU:ssa.

3.6.2 Kansainvälisistä esimerkeistä mainittakoon YK:n yleissopimus kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista (1980) (15) sekä yksityisoikeuden yhdenmukaistamiseksi toimivan kansainvälisen instituutin (Unidroit) yleissopimukset kansainvälisestä factoring-toiminnasta (myyntilaskurahoituksesta) (16) ja kansainvälisestä rahoitusleasing-toiminnasta (17). Näissä yleissopimuksissa noudatetaan opt-out-mallia (18).

3.6.3 EU-tasolla on useita valinnaisia säädöksiä:

— eurooppalaisia yhtiömuotoja koskevat asetukset, kuten asetukset eurooppayhtiöstä (Societas Europaea, SE) (19), eurooppalaisesta taloudellisesta etuyhtymästä (20) tai eurooppaosuuskunnasta (21)

— eurooppalaisia teollis- ja tekijänoikeuksia koskevat asetukset, kuten asetukset yhteisön tavaramerkistä (22) ja yhteisöpatentista (23)

— asetukset, joissa säädetään eurooppalaisista siviiliprosesseista, kuten asetukset eurooppalaisesta maksamismääräysmenettelystä (24) ja eurooppalaisesta vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä (25).

Muitakin valinnaisia säädöksiä on ehdotettu, kuten asetusta eurooppalaisesta perintötodistuksesta (26). Näillä asetuksilla tai ehdotuksilla lisätään kansallisen oikeuden säädösten rinnalle eurooppalaisia säädöksiä.

4. 28. järjestelmä ja sääntelyn parantaminen

4.1 Yhtenäismarkkinoiden toteutuminen

4.1.1 Valinnainen säädös edistäisi voimakkaasti yhtenäismarkkinoiden toimintaa. Se on toissijaisuusperiaatteen mukaisen vapaaehtoisen yhdenmukaistamisen täydellisin muoto.

4.1.2 Valinnainen säädös edistää myös kuluttajien liikkumisvapautta ja vahvistaa rajatylittävää liikkuvuutta sekä yritysten keskinäistä kilpailua.

4.1.3 Lissabonin sopimuksen voimaantulo ei muuta tilannetta valinnaisen järjestelmän laatimisen osalta.

4.2 Eurooppalainen sopimusoikeus

4.2.1 Eurooppalaisen sopimusoikeuden yhteisten periaatteiden kehittämisverkosto (CoPECL-Network [Common Principles of European Contract Law]) sai hiljattain valmiiksi ehdotuksen yhteiseksi viitekehykseksi (27) ja toimitti sen Euroopan komissiolle. EU:n lainsäätäjä voisi käyttää ehdotettujen sääntöjen mukaista mallia, kun komission jäsenen Viviane Redingin kannattama (28) valinnainen säädös annetaan. Vielä tarvitaan kuitenkin säännös yhteisen viitekehyksen tai yhteisten periaatteiden valinnaisesta soveltamisesta PEICL-julkaisun 1 artiklan 102 kohdassa esitetyn ehdotuksen mukaisesti (29).

4.3 Tulevia soveltamisaloja

4.3.1 Valinnaiselle säädökselle on suurempi tarve sellaisilla sopimusoikeuden aloilla, joilla sovelletaan pääasiassa pakottavia kansallisia oikeussääntöjä, sillä ne muodostavat oikeudellisen esteen yhtenäismarkkinoiden toiminnalle (30). Komissio on jo huomauttanut tästä asiasta rahoituspalveluihin ja muun muassa vakuutussopimuksiin liittyvissä kysymyksissä (31). Rahoituspalvelut (pankki- ja vakuutusoikeus – kyseistä alaa koskevan ehdotuksen on kuitenkin oltava sopusoinnussa yhteisen viitekehyksen kanssa) ovat mahdollisesti yksi keskeinen ala, jolla valinnaista säädöstä voidaan tulevaisuudessa soveltaa, kunhan kuluttajansuojalainsäädäntö otetaan kaikissa oloissa asianmukaisesti huomioon.

4.3.2 Nk. 28. järjestelmää voitaisiin ryhtyä soveltamaan myös kulutustavarakaupan (varsinkin internetmyynnin) alalla. Kulutustavarakauppaan liittyvissä kysymyksissä on kuitenkin punnittava tarkoin valinnaisen säädöksen suhde ehdotukseen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kuluttajan oikeuksista (32).

4.3.3 Valinnaisia säädöksiä voidaan antaa muillakin yksityisoikeuden aloilla kuin sopimusoikeuden alalla. Ilmeisiä ehdokkaita 28. järjestelmän soveltamisalaan liitettäväksi ovat irtainta omaisuutta tai aineettomia hyödykkeitä koskevat vakuusoikeudet. Eurooppalaista perintötodistusta (33) koskevasta komission ehdotuksesta ilmenee, miten valinnaisia säädöksiä voidaan ehkä soveltaa perintöoikeudessa. Valinnaista säädöstä voitaisiin tulevaisuudessa soveltaa ehkä myös aviovarallisuusoikeudessa.

4.3.4 Yleisen sopimusoikeuden alalla valinnaisen säädöksen tarve ei ole niin pakottava. Ehdotusta yhteiseksi viitekehykseksi, joka kattaa yleisen sopimusoikeuden, ei itse asiassa ole laadittu valinnaiseksi säädökseksi. Yhteistä viitekehystä koskevan ehdotuksen laatijat korostavat kuitenkin julkaisun johdannossa, että sitä voitaisiin käyttää ”perustana yhdelle tai useammalle valinnaiselle säädökselle” (34). Tämä ehdotus voitaisiin toteuttaa myös rajatusti niin, että ehdotetun yhteisen viitekehyksen yleiset säännökset sisällytetään valinnaiseen säädökseen, jota sovelletaan vain tietyillä sopimusoikeuden aloilla. Näin olisi helpompi huolehtia siitä, ettei sääntelyyn jää aukkoja. Sellaisia syntyy väistämättä, jos vahvistetaan vain tietyntyyppisiä sopimuksia koskevat säännökset.

5. Yhtenäismarkkinoiden seurantaryhmän 6. tammikuuta 2010 järjestämän julkisen kuulemistilaisuuden tuloksia

5.1 Nk. 28. järjestelmästä on jo olemassa tai ehdotettu useita muunnoksia eurooppalaisen yhtiöoikeuden, teollis- ja tekijänoikeuksia koskevan prosessioikeuden ja perintöoikeuden aloilla. Kaikissa niissä ylitetään kansalliset rajoitukset ja puututaan muuta sääntelyä vähemmän kansallisiin lainsäädäntöihin, ja ne avaavat uusia mahdollisuuksia rajatylittävää kaupankäyntiä harjoittaville markkinatoimijoille. Nk. 28. järjestelmän on kuitenkin täytettävä korkeat kuluttajansuojavaatimukset ja myös oltava yhdenmukaistamista tiukempi. Eläkkeet ovat yksi keskeinen 28. järjestelmään liittyvä kysymys, sillä noin 18 miljoonaa eurooppalaista eläkeläistä asuu vieraassa jäsenvaltiossa. Pohjimmiltaan 28. järjestelmässä pitäisi keskittyä hyvään tiedottamiseen ja luottamuksen rakentamiseen (esim. sopimukset), ja sen pitäisi yksinkertaistaa palveluja ja hyödykkeitä (erityisesti rahoituspalveluja). Vähittäisrahoituspalvelujen alalla etusijalle on asetettava kuluttajansuojalainsäädännön parantaminen: kriisi on osoittanut, että kaikkia kuluttajille tarjottavia rahoituspalveluita on säänneltävä ja että kuluttajille, jotka toivovat yksinkertaistettuja rahoituspalveluja, tulee tarjota sellaisia. Nk. 28. järjestelmän kaltaisen vaihtoehdon ja sen oikeusperustan hyväksymiseksi tarvittava poliittinen yhteisymmärrys on kuitenkin vielä saavuttamatta. Komission vaikutusarvioinneissa olisi järjestelmällisesti tutkittava mahdollisuutta ”valinnaiseen lähestymistapaan” eli 28. järjestelmän käyttöönottoon, vaikka sen avulla voidaankin ratkoa vain erityisongelmia eikä se ole yleispätevä vaihtoehto sopimusoikeudelle.

Bryssel 27. toukokuuta 2010 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Mario SEPI

(1) EUVL C 157, 28.6.2005, s. 1.

(2) EUVL C 175, 28.7.2009, s. 26.

(3) EUVL C 157, 28.6.2005, s. 1.

(4) EUVL C 157, 28.6.2005, s. 1, esittelijä: Jorge Pegado Liz; EUVL C 318, 23.12.2006, s. 200, esittelijä: Jörg Frank von Fürstenwerth; EUVL C 65, 17.3.2006, s. 134, esittelijä: Guido Ravoet; EUVL C 309, 16.12.2006, s. 26, esittelijä: Edgardo Maria Iozia; EUVL C 65, 17.3.2006, s. 13, esittelijä: Umberto Burani; EUVL C 27, 3.2.2009, s. 18, esittelijä: Angelo Grasso; EUVL C 151, 17.6.2008, s. 1, esittelijä: Edgardo Maria Iozia, EUVL C 175, 28.7.2009, s. 26, esittelijä: Jorge Pegado Liz.

(5) Näkemys vaihtoehtoisesta säädöksestä niin sanottuna toisena järjestelmänä, ks. Heiss, ”Introduction”, teoksessa Basedow, Birds, Clarke, Cousy & Heiss (toim.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 45.

(6) Ranskan kansalliskokous antoi hiljattain kuluttajien oikeuksia koskevan tiedonannon (esittelijänä M. Karamanli), jossa ehdotetaan, että eurooppalaista 28. sääntelyjärjestelmää testattaisiin Rooma I -asetuksen yhteydessä.

(7) Ks. Heiss, ”Introduction”, teoksessa Basedow, Birds, Clarke, Cousy & Heiss (toim.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 47.

(8) Ibid.

(9) Professori M. Hesselink Amsterdamin yliopistosta toteaa sosiaalisesta oikeudenmukaisuudesta seuraavaa: ”— 28. järjestelmä voidaan valita painamalla sinistä painiketta —. Se, että ehdotetusta yhteisestä viitekehyksestä tulisi vaihtoehtoinen säädös yritysten ja kuluttajien välisissä sopimuksissa, ei johtaisi sosiaaliseen polkumyyntiin. — Ehdotetun yhteisen viitekehyksen valitseminen sovellettavaksi lainsäädännöksi, jos EU:n lainsäätäjä sen sallii, voisi hyödyttää molempia osapuolia yritysten ja kuluttajien välisissä sopimuksissa.”

(10) Ks. Heiss & Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law: Reflections from a Private International Law Perspective, ERPL 13 (2005), s. 693 (699).

(11) Hesselink, Rutgers & de Booys, The Legal Basis for an Optional Instrument on European Contract Law, Centre for the Study of European Contract Law Working Paper No. 2007/04.

(12) Ajatus perustuu julkaisuun Principles of European Insurance Contract Law (PEICL) ja edellyttää lisäkeskusteluja.

(13) Kaikenlaisten sekaannusten välttämiseksi nämä yhteiset yleisperiaatteet on määriteltävä tai on käytettävä kaikentyyppisiin sopimuksiin sovellettavia yleissäännöksiä, jotka esitetään teoksessa Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Outline Edition 2009 (Book I-III), sikäli kuin ne hyväksytään tai vahvistetaan EU:n säädöksellä.

(14) Ks. esimerkiksi Basedow, Ein optionales Europäisches Vertragsgesetz: Opt-in, opt-out, wozu überhaupt?, ZEuP 2004, 1.

(15) Sopimuksen teksti on saatavilla osoitteessa www.uncitral.org.

(16) Ibid.

(17) Ibid.

(18) Ks. kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista tehdyn yleissopimuksen 6 artikla, kansainvälistä factoring-toimintaa koskevan yleissopimuksen 3 artikla ja kansainvälistä rahoitusleasing-toimintaa koskevan yleissopimuksen 5 artikla.

(19) Neuvoston asetus (EY) N:o 2157/2001, annettu 8 päivänä lokakuuta 2001, eurooppayhtiön (SE) säännöistä, EYVL L 294, 10.11.2001, s. 1.

(20) Neuvoston asetus (ETY) N:o 2137/85, annettu 25 päivänä heinäkuuta 1985, eurooppalaisesta taloudellisesta etuyhtymästä (ETEY), EYVL L 199, 31.7.1985, s. 1.

(21) Neuvoston asetus (EY) N:o 1435/2003, annettu 22 päivänä heinäkuuta 2003, eurooppaosuuskunnan (SCE) säännöistä, EUVL L 207, 18.8.2003, s. 1.

(22) Neuvoston asetus (EY) N:o 207/2009, annettu 26 päivänä helmikuuta 2009, yhteisön tavaramerkistä, EUVL L 78, 24.3.2009, s. 1.

(23) Asetus annettiin 4. joulukuuta 2009, mutta sitä ei ole vielä julkaistu virallisessa lehdessä.

(24) Ks. johdanto-osan 10 kappale eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12. joulukuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1896/2006, EUVL L 399, 30.12.2006, s. 1, sellaisena kuin se on muutettuna.

(25) Ks. johdanto-osan 8 kappale eurooppalaisesta vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä 11. heinäkuuta 2007 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 861/2007, EUVL L 199, 31.7.2007, s. 1.

(26) Ks. VI luku ehdotuksessa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten ja virallisten asiakirjojen tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta, KOM(2009) 154 lopullinen.

(27) Ks. von Bar, Clive, Schulte-Nölke ym. (toim.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Outline Edition (2009). Ehdotus vakuutusalaa koskevaksi yhteiseksi viitekehykseksi sisältyy teokseen Basedow, Birds, Clarke, Cousy & Heiss (toim.), Principles of European Insurance Contract Law (2009).

(28) Oikeus-, perusoikeus- ja kansalaisasioista vastaavan komission jäsenehdokkaan Viviane Redingin kuuleminen Euroopan parlamentissa 7. tammikuuta 2010.

(29) Principles of European Insurance Contract Law (PEICL) -julkaisun 1 artiklan 102 kohdassa, joka koskee näiden sääntöjen vaihtoehtoista soveltamista, todetaan seuraavaa: ”Euroopan vakuutussopimusoikeuden periaatteita sovelletaan, mikäli sopimuspuolet minkään kansainvälisestä yksityisoikeudesta johtuvan lainvalintarajoituksen estämättä ovat sopineet näiden periaatteiden soveltamisesta sopimukseensa.” (The PEICL shall apply when the parties, notwithstanding any limitations of choice of law under private international law, have agreed that their contract shall be governed by them.) (Basedow, ”The Optional Application of the Principles of European Insurance Contract Law”, teoksessa Fuchs [toim.], European Contract Law, ERA Forum Special Issue 2008 vol 9, 111).

(30) Ks. Heiss & Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law, ERPL (2005), s. 693, 697 ja sitä seuraavat sivut.

(31) Ks. esimerkiksi komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle aiheesta ”Euroopan sopimusoikeuden yhtenäistäminen – Toimintasuunnitelma”, 12.2.2003, KOM(2003) 68 lopullinen, kohdat 47 ja 48.

(32) KOM(2008) 614 lopullinen.

(33) Ks. KOM(2009) 154 lopullinen, jota käsitellään edellä kohdassa 3.6.3.

(34) Von Bar, Beale, Clive & Schulte-Nölke teoksessa von Bar, Clive, Schulte-Nölke ym. (toim.) Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) – Outline Edition (2009), ”Introduction”, s. 79.