Talous- ja sosiaalikomitean lausunto "Komission tiedonannosta 'Sosiaalisen suojelun tulevaisuus: taustaa eurooppalaiselle keskustelulle'"



Virallinen lehti nro C 066 , 03/03/1997 s. 0058



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto "Komission tiedonannosta `Sosiaalisen suojelun tulevaisuus: taustaa eurooppalaiselle keskustelulle`" (97/C 66/17) Komissio päätti 8. marraskuuta 1995 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta tiedonannosta. Asian valmistelusta vastannut sosiaali-, perhe-, koulutus- ja kulttuuriasiain jaosto antoi lausuntonsa 15. marraskuuta 1996. Esittelijänä oli André Laur ja apulaisesittelijöinä Carlo Meriano ja H.C.H. van den Burg. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 27. ja 28. marraskuuta 1996 pitämässään 340. täysistunnossa (marraskuun 28. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 67 ääntä puolesta, 41 vastaan, ja 15 pidättyi äänestämästä. Tässä talous- ja sosiaalikomitean lausunnossa aiheesta "Sosiaalisen suojelun tulevaisuus" otetaan huomioon seuraavat kaksi tavoitetta: yhtäältä sosiaalisen suojelun alalla on pyrittävä jäsenvaltioissa voimassa olevien sääntöjen ja harjoitettujen käytäntöjen entistä parempaan yhteensoveltuvuuteen, toisaalta tämä tavoite on toteutettava ottaen läheisyysperiaateen mukaisesti huomioon kunkin jäsenvaltion kulttuuri; näin ollen on ensisijaisesti jäsenvaltioiden tehtävä taata sosiaaliseen suojeluun liittyvien kustannusten ohjaus ja hallinta. 1. Johdanto 1.1. Euroopan komissio teki aloitteen 31. lokakuuta 1995 päivätyssä tiedonannossaan (KOM(95) 466 lopull.) eurooppalaisen keskustelun avaamiseksi sosiaalisen suojelun tulevaisuudesta. Keskustelun tarkoituksena on saada unionin toimielimet ja jäsenvaltiot pohtimaan yhdessä sosiaalisen suojelun jatkotoimia vuodesta 1996 eteenpäin. 1.2. Aloite perustuu sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja yhteisvastuun päätavoitteeseen, jolla tähdätään sosiaalisen suojelun korkean tason ylläpitämiseen tai saavuttamiseen. Tehtävä on kirjattu Euroopan unionin perustamissopimuksen 2 artiklaan. Tähän perustavoitteeseen pyrkiminen sekä unionin rooli ja edut vapaan liikkuvuuden alalla ovat johtaneet lähentymisstrategian syntymiseen. Strategia on määritelty kahdessa vuodelta 1992 peräisin olevassa suosituksessa: kesäkuun 24. päivän 1992 suosituksessa 92/441/ETY ja heinäkuun 27. päivän 1992 suosituksessa 92/442/ETY. Jäsenvaltiot ovat tunnustaneet näillä suosituksilla tarpeen ylläpitää, mukauttaa ja kehittää sosiaaliturvajärjestelmiään ja asettaneet yhteisiä tavoitteita tulosten saavuttamiseksi. 1.3. Tiedonannossa esitetään erityisperusteluja, jotka liittyvät viimeaikaisiin poliittisiin pyrkimyksiin sekä uuteen keskusteluun sosiaaliturvajärjestelmien kehittämisestä työllisyyden kannalta suotuisampaan suuntaan ja entistä tehokkaammiksi välillisiä työvoimakustannuksia pienentämällä tai vero- ja tukijärjestelmien yhteisvaikutusta hyödyntämällä. 1.4. Lisäksi tiedonannossa hahmotetaan joitakin viimeaikaisen ja tulevan kehityksen pääpiirteitä. Siinä korostetaan seitsemää täsmällistä aihetta, jotka kaipaavat syventämistä ja yhteistä pohdintaa. Etenkin viimeiseen näistä aiheista ("Sosiaalinen suojelu pitkällä aikavälillä") kuuluu useita suuntauksia ja ongelmia, joita on käsitelty komitean aiemmissa, mm. työelämän sekä perheen ja elämänkaaren muutoksia koskevissa lausunnoissa. Kuten tiedonannon kohdasta 2.3 käy ilmi, väestökehitykseen ei kuulu pelkästään ihmisten ikääntyminen, vaan myös perherakenteiden asteittainen muuttuminen. Tästä johtuu, ettei enää voida tyytyä tarkastelemaan tilannetta, jossa yksi perheenjäsen "ansaitsee talouden tulot" eli on perheen elättäjä, vaan kunkin talouden työntekijöitä on tarkasteltava kokonaisuutena mukaan lukien uusia työmuotoja ja -tapoja soveltavat työntekijät. Myös seikalle, että heidän työtapansa muuttuvat elämän aikana, olisi annettava sen ansaitsema huomio (). 2. Sosiaalinen suojelu Euroopassa 2.1. Talous- ja sosiaalikomitea viittaa sosiaaliseen suojeluun (ja sosiaaliturvaan) marraskuussa 1991 antamassa lausunnossaan, joka koskee ehdotuksia neuvoston suosituksiksi sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja toimintamallien lähentämisestä ja jonka lähtökohtana on yhteisvastuun periaate. Lausunnossa todetaan: "Sosiaaliturva on käsitettävä laajassa merkityksessään `sosiaaliseksi suojeluksi`, joka perustuu yhteisvastuuseen ja ulottuu kaikkiin yhteisön alueella laillisesti asuviin henkilöihin. Näillä henkilöillä on oikeus suojeluun tiettyjen riskien uhatessa, silloin kun he katsovat suojelua tarvitsevansa . Suojelulla mahdollistetaan riittävä toimeentulo ja estetään asianomaisten henkilöiden syrjäytyminen sairaus- ja onnettomuustapauksissa, äitiyden tai työttömyyden seurauksena vanhuusiässä tai perheongelmien vuoksi . Edellä luetellut riskitilanteet muodostavat siis sosiaalisen suojelun kohteen. Sosiaalisen suojelun käsite on puolestaan määritetty kansainvälisin ja yhteisötason sopimuksin ja lausunnoin (1) (1) EYVL N:o C 40, 17.2.1992, kohdat 1.4., 1.5. ja 1.6.". Kun luetteloon lisätään vanhemmuus, tämä määritelmä sisältää siis kaikki sosiaalisen suojelun muodot, jotka yhdistävät riskivakuutukset yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden tarpeisiin. 2.2. Komissio määrittää tiedonantonsa kohdassa 1.1 sosiaalisen suojelun "kollektiivisiksi tulonsiirtojärjestelmiksi, jotka on suunniteltu suojaamaan ihmisiä sosiaalisilta uhkatilanteilta". 2.3. Sosiaalinen suojelu on eurooppalaisen yhteiskuntamallin perustekijä. Suojelu valaa luottamusta ja myötävaikuttaa yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden lisääntymiseen sekä yhteenkuuluvuuden tunteen syntymiseen Euroopan kansalaisten keskuudessa. 2.4. Kaikki yhteisön sosiaaliturvajärjestelmät perustuvat yksilöiden yhteisvastuuseen, joka ilmenee hyvinvointivaltion perinteenä ja keskinäisinä vakuutusjärjestelminä. 2.5. Euroopan unionin jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmille on tyypillistä niiden moninaisuus. Kuten joistakin tutkimuksista käy ilmi (), eroja esiintyy vakuutusturvan laajuudessa, myöntämissäännöissä, tarjottujen etuuksien rakenteissa, käytössä olevan rahoituksen määrässä ja alkuperässä, päätöksentekoon osallistuvissa osapuolissa ja järjestelmien hallinnoinnissa. 2.6. Nykyinen järjestelmien kirjavuus johtuu todennäköisesti hyvin erilaisista tilanteista jäsenvaltioissa, joissa on omaksuttu ja yhdistelty eri tavoin Beveridge- ja Bismarck-järjestelmien osia. 2.7. Euroopan unionissa ja joissakin muissa kansainvälisissä yhteyksissä noudatetaan kuitenkin yhtä laajaa ja yhteistä suuntalinjaa, joka koskee tavoitteita, riskivakuutusten laajuutta ja vähimmäisturvaa. Valtaosa Euroopan unionin jäsenvaltioista on hyväksynyt joidenkin kansainvälisten toimielinten kokoamat vähimmäisvaatimuslausekkeet. Kolmetoista jäsenvaltiota on ratifioinut ILO:n sopimuksen nro 102 vuodelta 1952 (), ja sama määrä jäsenvaltioita () on ratifioinut Euroopan neuvoston vuoden 1964 eurooppalaisen sosiaaliturvasäännöstön. Euroopan neuvoston vuoden 1990 tarkistetun sosiaaliturvasäännöstön allekirjoitti 10 jäsenvaltiota (). 2.8. Komission kertomuksessa sosiaalisesta suojelusta Euroopassa () tuodaan myös esille seikka, että laajemmassa vertailussa eurooppalaiset sosiaaliturvajärjestelmät eroavat muun maailman, esim. Yhdysvaltojen ja Japanin järjestelmistä, mutta niillä on keskenään paljon yhteisiä piirteitä. Kyseinen kertomus antaa aiheesta kokonaisvaltaisen kuvan. 2.9. Laajasti yksimielisiä ollaan myös siitä, ettei sisämarkkinoiden loppuun saattaminen eikä talous- ja rahaliiton (EMU) toteutuminen saa johtaa sosiaalisten saavutusten heikkenemiseen. Useista tutkimuksista () käy ilmi, että Euroopan kansalaiset ovat vakavasti huolissaan EMU:n vaikutuksista sosiaaliseen suojeluun, köyhyyteen ja syrjäytymiseen. 3. Sosiaalisen suojelun tavoitteet ja keinot Euroopassa 3.1. Yksi Euroopan unionin toiminnan avainalueista on "korkean työllisyyden ja sosiaalisen suojelun tason" edistämisen tavoite, joka ilmenee selvästi perustamissopimuksen 2 artiklasta. 3.2. Rooman sopimusta laadittaessa käytiin syvällinen keskustelu sosiaalisen suojelun yhdenmukaistamisen tarpeesta. Yhdenmukaistaminen katsottiin keinoksi välttää tilanne, jossa sosiaalinen suojelu muodostaisi vääristymiä ja kilpailua jäsenvaltioiden välille. Yhdenmukaistaminen edellyttää lainsäädäntöjen yhtenäistämistä järjestelmien, riskivakuutusten laajuuden ja suojelun vähimmäistasovaatimusten osalta, ja se voi myös vaatia yhteisön takuu- tai koheesiorahastojen luomista. Yhtenäistämishanke kuitenkin hylättiin myöhemmin. Euroopan yhteisöjen toiminta on sittemmin keskittynyt sosiaaliturvajärjestelmien koordinointiin. Sana "koordinaatio" merkitsee oikeustieteellisten, teknisten ja hallinnollisten suhteiden luomista sosiaaliturvajärjestelmien välille yhtenäisen sosiaalisen suojelun tarjoamiseksi jäsenvaltiosta toiseen muuttaville henkilöille. Koordinointi ei siis vaikuta järjestelmien ominaispiirteisiin. Koordinointijärjestelmät on virallistettu asetuksilla (ETY) N:o 1408/71 ja 574/72. Toisistaan eriytyneiden sosiaaliturvajärjestelmien koordinoiminen on epäilemättä hankala tehtävä, varsinkin kun sosiaaliturvajärjestelmät ovat kehittyneet ja kokeneet monia perusteellisia uudistuksia viime vuosina. 3.3. Yhteisötasolla omaksuttiin 1980-luvun lopussa komission aloitteiden pohjalta uusi sosiaaliturvajärjestelmien lähentämiseen tähtäävä lähestymistapa. Vuoden 1992 suosituksessa lähentymisstrategian tavoitteeksi määritettiin yhteisten tavoitteiden asettaminen jäsenvaltioiden toimintamallien ohjailemiseksi, jotta kansalliset järjestelmät saadaan toimimaan rinnakkain ja kehittymään yhteisön perustavoitteiden mukaisiksi (). Lisäksi julistettiin selvästi (), että järjestelmien moninaisuuden ja niiden kansallisiin kulttuureihin juurtumisen vuoksi sosiaaliturvajärjestelmien käsitteen, rahoituskeinojen ja järjestelmien rakenteen järjestäminen tulee olemaan jatkossakin jäsenvaltioiden tehtävä. Jäsenvaltioiden ainoa velvollisuus on arviointiraporttien laatiminen ja säännöllinen tiedottaminen politiikkansa kehittymisestä (). Neuvoston asenne suosituksia seuranneina vuosina on ollut rajoittava. 3.4. Talous- ja sosiaalikomitea osoitti jo marraskuussa 1991 antamassaan lausunnossa yhteisten tavoitteiden asettamisen periaatteen, jota se kannatti, ja käytännön välineiden puuttumisen välisen ristiriidan. Komitea korosti lausunnossaan jäsenvaltioiden välisten erojen pienentämisen tärkeyttä ja tarvetta luoda sosiaaliselle suojelulle "realistiset ja etenkin dynaamiset tulevaisuudennäkymät" (). 3.5. Jäsenvaltiot ovat puolustaneet voimakkaasti kansallista riippumattomuuttaan sosiaalisessa suojelussa Maastrichtin sopimuksen 3 b artiklaan () kirjattuun läheisyysperiaatteeseen vedoten. 3.6. Läheisyysperiaate liittyy erityisen tiiviisti sosiaalisen suojelun kenttään. Perustamissopimuksen 118 artiklan mukaan komission tehtävänä on edistää läheistä yhteistoimintaa jäsenvaltioiden välillä. 117 artiklassa mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen sekä sosiaalilaitoksista ja sosiaalipalveluista vastaavien säätiöiden kanssa on hyvin tärkeää. 3.7. Perustamissopimuksen 3 b artiklassa viitataan tapauksiin, joissa asetetut tavoitteet voidaan saavuttaa paremmin yhteisötasolla "toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia". Tämä herättää kysymyksen siitä, miten riittävyyttä ja tehokkuutta voidaan mitata ja etenkin kysymyksen perustamissopimuksen muissa määräyksissä lueteltujen taloudellisten ja yhteiskunnallisten vaatimusten, eritoten yhteenkuuluvuuden ja yhteisvastuullisuuden tavoitteiden soveltamisesta (Euroopan unionin perustamissopimuksen 2 artikla) (). 3.8. Jos "läheisyysperiaatetestiä" sovelletaan sosiaalisen suojelun alalla, kaksi seikkaa tukee selvästi Euroopan unionin tavoitteiden ja politiikkojen lähentämispyrkimysten entistä parempaa koordinointia, sellaisena kuin se määritettiin neuvoston suosituksessa vuodelta 1992 (): 1) Euroopan unionin jäsenvaltioiden nykyisten järjestelmien eroista johtuvat ja työntekijöiden vapaalle liikkuvuudelle äärimmäisen vahingolliset koordinointipolitiikan heikkoudet niin sosiaaliturvajärjestelmien osalta kuin järjestelmien verotuksenkin osalta; 2) jäsenvaltioiden välisen sosiaalisen ja verotuksellisen kilpailun vaikutukset: seurauksena voi olla sosiaalisen suojelun heikkeneminen tai sosiaalisen suojelun "heikompaan tasoon suuntautuva" lähentyminen. 3.9. Sisämarkkinoiden loppuun saattaminen ja talous- ja rahaliiton (EMU) toteuttaminen eivät ole kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien kannalta neutraaleja hankkeita. Niiden toteuttaminen ei saisi johtaa sosiaaliseen köyhtymiseen ja verojen kiristymiseen. Jäsenvaltioiden välinen sosiaalinen ja verotuksellinen kilpailu kulkee entistä enemmän eri suuntaan yhteisvastuun periaatteen sekä työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkean asteen tavoitteen kanssa. 3.10. Sosiaalisen suojelun alalla määritettyjen kansallisen suvereniteetin ja yhteisvastuun välillä on ristiriita, joka muistuttaa komission äskettäin Euroopan unionin verotusta koskevassa mietinnössään ilmaisemaa ristiriitaa (): "Kansallisen verotuksellisen riippumattomuuden ilmeinen puolustaminen on johtanut asteittain, markkinoiden eduksi, jäsenvaltioiden suvereniteetin todellisiin menetyksiin verotusasioissa ". [epävirallinen käännös] 3.11. Tämän ristiriidan tunnistaminen ja sosiaalisen suojelun alalla todellisuudessa vallitsevien (epäsuorasti) sisämarkkinoita ja talous- ja rahaliittoa (EMU) koskevien suuntausten arvioimisen pitäisi johtaa perustamissopimuksen 3 b artiklan mukaiseen aktiivisempaan lähentymispolitiikkaan. Sosiaalipöytäkirjan 2 artikla antaa mahdollisuuden äänestää määräenemmistöllä sosiaalialan asioissa, jotka koskevat "työmarkkinoilta syrjäytyneiden henkilöiden integroimista". 3.12. Talous- ja sosiaalikomitean vastauksen komission esittämiin ongelmiin tulisi olla samoin kuin jo vuonna 1992 että monet tärkeät perusteet todellakin puhuvat sen puolesta, että Euroopan unionin tulisi kehittää entistä dynaamisempi sosiaalisen suojelun lähentymisstrategia luonnollisesti kansallisten kulttuurien ja käytäntöjen mukaisesti. Lähentymisen tulisi lähteä perustamissopimuksen perustavoitteista ja jäsenvaltioiden hyvinvointivaltioperinteestä, ja sitä pitäisi vahvistaa jäsenvaltioiden hyväksymillä kansainvälisillä ohjeilla. Lähentymisen tulisi tukea ja edistää sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja torjua sosiaalisen suojelun kehittyminen heikompaan suuntaan. 4. Mikä on sosiaalisen suojelun tulevaisuus Euroopassa? 4.1. Keskustelun legitimiteetin säilyttämiseksi eurooppalaisessa toimielimessä tässä asiakirjassa käsitellään komission tiedonannon kohdassa 3.4 lueteltuja aiheita yleisesti. 4.2. Euroopan sosiaalisen suojelun tulevaisuutta käsitellään siis seuraavista näkökulmista: työllisyysvaikutukset, rahoitus, väestön ikääntymisen vaikutukset, sisämarkkinoihin sopeutettu sosiaalinen suojelu, terveydenhoitojärjestelmät ja taistelu syrjäytymistä vastaan. 4.3. A Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen työllisyystilanteeseen 4.3.1. Työllisyydellä on keskeinen sija sosiaalista suojelua koskevassa keskustelussa, ja sosiaalisen suojelun kehittämisessä on pyrittävä työllisyyttä tukeviin ratkaisuihin. 4.3.2. Komissio huomauttaakin, että työllisyysasteen kohoaminen tasapainottaisi väestön ikääntymisen vaikutuksia ja helpottaisi sosiaalisen suojelun rahoittamista. 4.3.3. Odotettavissa olevan eliniän kohotessa avustuksia maksetaan entistä pidempään ilman, että sosiaaliturvamaksujen määrän suhteellisesti noustessa niiden maksajien määrässä tapahtuisi vastaava kehitys. Tätä tapahtuu ainakin niissä jäsenvaltioissa, joissa eläkeläiset eivät maksa sosiaaliturvamaksuja. Jos työttömyys häviäisi, aktiivisten sosiaaliturvan maksajien määrä lisääntyisi, ja he paikkaisivat näin ollen maksuista vapautettujen eläkkeensaajien kasvavaa määrää. 4.3.4. Mutta muitakin tekijöitä on otettava huomioon. 4.3.5. Tällä hetkellä korkeat epäsuorat kustannukset saattavat yhtäältä hillitä uusia työpaikkoja luovia investointeja. Tutkimus epäsuorien kustannusten ja työpaikkojen luomisen, sosiaaliturvamaksujen ja työvoiman kokonaiskustannusten sekä työvoimakustannusten ja työvoiman kysynnän välisestä suhteesta olisi varsin hyödyllinen. Tutkimus auttaisi työllistämistoimien suuntalinjojen täsmentämisessä. Lisäksi neuvosto ja komissio ovat todenneet työllisyyttä koskevassa yhteisraportissaan, jonka Eurooppa-neuvosto hyväksyi Madridissa, että on tutkittava sosiaaliturvamaksujen kohdistetun alentamisen vaikutuksia työllisyyteen, mutta lisäksi on tutkittava myös muita rahoituslähteitä. 4.3.6. Työttömyysavustukset ovat kuitenkin oleellisia myös taloudelle, sillä niiden avulla työttömät voivat jatkaa kuluttamista ja säilyttää työn hakemiselle välttämättömät henkiset valmiudet. 4.3.7. Sosiaalisen suojelun mukauttamisessa työllisyystilanteeseen voidaan toteuttaa useita toimia. 4.3.7.1. Pienituloisten sosiaalimaksujen keventäminen 4.3.7.1.1. Jacques Delors pani valkoisessa kirjassaan merkille, että Euroopan kokema kansainvälinen työllisyyskilpailu on kovinta vähän koulutetun työvoiman keskuudessa. Tästä syystä työmarkkinoiden nykytilanteessa tulisi voida ryhtyä toimiin, joilla kevennetään muun kuin palkkatyön työvoimakustannuksia pienentämällä sosiaaliturvamaksuja. Pitkällä aikavälillä tärkein tavoite tulee olla heikosti koulutetun työvoiman kannustaminen pätevyystasonsa nostamiseen. 4.3.7.1.2. Jäsenvaltiot voisivat tämänsuuntaista kehitystä silmällä pitäen luoda järjestelmän, jossa palkoista maksettaisiin sosiaaliturvamaksua vain tietyn tason ylittävältä osalta. Järjestelmä koskisi siis kaikkia palkkoja ja palkansaajia, mutta sosiaaliturvamaksut perittäisiin palkoista vain asetetun kynnyksen ylittävältä osilta asteittain. 4.3.7.1.3. Työnantaja hyötyy kaikkien palkkojen osittaisesta "sosiaalimaksuvapautuksesta" palkkatasosta riippumatta. Järjestelmä ei näin ollen rohkaise pitämään palkkoja asetetun tulokynnyksen alapuolella etujen saavuttamiseksi. 4.3.7.2. Työmuotojen kehitykseen mukautuminen 4.3.7.2.1. Työmarkkinoiden kehitys ja naisten entistä laajempi työssäkäyminen ovat muuttaneet työmuotoja. Näin ovat syntyneet tai kehittyneet joustavat ja epätyypilliset työmuodot (tilapäistyö, osa-aikatyö jne.) sekä mahdollisuus hoitovapaaseen. 4.3.7.2.2. Yksilöllisten työmuotojen väliset erot kasvavat, työmuodot liittyvät entistä läheisemmin yksityiselämän piiriin kuuluviin toimintoihin ja vastuualueisiin ja kehittyvät elämän aikana. Sosiaali- ja eläketurvajärjestelyt on sovitettava sellaisiksi, että uudet työmuodot otetaan huomioon riittävän kattavasti. Tarkoitukseen soveltuvia toimenpiteitä esitetään ILO:n yleissopimuksessa ja vuoden 1994 suosituksessa osa-aikatyöstä. Yleissopimuksen mukaan ammatinharjoittamiseen perustuvia julkisia sosiaaliturvajärjestelmiä tulisi muuttaa siten, että ne takaavat osa-aikaista työtä tekeville suhteellisesti katsoen samat edut kuin vastaavaa työtä tekeville täystoimisille työntekijöille. Kynnyksiä, joiden alapuolella osa-aikaiset työntekijät voivat jäädä vaille sosiaaliturvaa, on aika ajoin tarkastettava ja vähitellen madallettava. Keskustelu väliaikaistyöstä ja vaihtelevia työaikoja koskevista (poikkeavista) sopimustyypeistä ovat vasta aluillaan. Merkittävimpiä tekijöitä (yhdenvertaisten mahdollisuuksien ohessa) sosiaaliturvan parantamiseksi näyttää olevan aikaisempaa pidempien laskennallisten jaksojen ja/tai yksilökohtaisen työajan soveltaminen. 4.3.7.2.3. Nämä uudet tilanteet on otettava huomioon sosiaaliturvaa järjestettäessä. Olisi edistettävä erilaisia työaikamalleja kuten osa-aikatyötä, sekä vanhempainlomaa tai hoitovapaata, sikäli kuin ne auttavat luomaan työpaikkoja. 4.3.7.2.4. Uusiin työmuotoihin siirtymisen esteenä ei siis saa olla tilanteeseen mukautumaton sosiaaliturvajärjestelmä. Sosiaaliturvajärjestelmät on saatava joustaviksi ja niissä on voitava huomioida yksilöiden ammatillinen kehitys. Samalla olisi huolehdittava siitä, etteivät joustavasti tai epätavallisella tavalla työllistetyt saa muita alhaisempaa sosiaaliturvaa tai menetä sitä kokonaan. 4.3.7.3. Euroopan työmarkkinoiden edistäminen 4.3.7.3.1. Todella eurooppalaisten työmarkkinoiden toteuttaminen ja työvoiman vapaa liikkuvuus ovat unionin perustavoitteita. Ne myös vaikuttavat myönteisesti työllisyystilanteeseen. 4.3.7.3.2. Työvoiman vapaan liikkuvuuden takaamiseksi 51 artiklassa vahvistetaan yhteisölle valtuudet koordinoida siirtotyöläisten sosiaaliturva syrjintää mahdollisesti aiheuttavien tekijöiden poistamiseksi paikallisten ja muista maista tulleiden työntekijöiden väliltä. Sosiaaliturvan koordinointikoneiston tulisi näin ollen kattaa kaikki työntekijän asemassa olevat henkilöt. 4.3.7.3.3. Vapaaehtoisten lisäturvajärjestelmien merkitys kasvaa työntekijöiden sosiaalisen suojelun olennaisena osana. Koordinointikoneistoa tulisi soveltaa siten, että se koskee myös vapaaehtoisia lisäturvajärjestelmiä, jolloin taataan niiden voimassaolo koko unionin alueella. 4.3.7.4. Jatkuvan koulutuksen edistäminen ja kehittäminen 4.3.7.4.1. Koulutusjaksot tulevat jakaantumaan tulevaisuudessa koko aktiiviselle eliniälle. Jos halutaan luoda työllisyydelle suotuisa sosiaaliturvajärjestelmä, on välttämätöntä, että sosiaaliturvajärjestelmät tukevat myös yritysten rahoittamia koulutusmuotoja. Sosiaalinen suojelu on saatava uusien koulutusmuotojen kanssa yhteensopivaksi, koska katsomme koulutuksen lisäävän työllisyyttä. Sosiaalisen suojelun on näin ollen tuettava työllisyyttä. Kannusteita, kuten verojärjestelmää tulee kehittää siten, että ihmiset ovat valmiit kehittämään taitojaan myös omalla kustannuksellaan, uskaltavat vaihtaa työpaikkaa ja haluavat muuttaa. Eräissä jäsenvaltioissa harkittua mahdollisuutta perustaa "pätevöitymispankkeja" tulisi selvittää tarkemmin. 4.3.7.4.2. Jatkuvaa koulutusta hankittaisiin lisää, jos koulutusjaksot määritettäisiin systemaattisesti tavallisiksi työjaksoiksi eli koulutettavat kuuluisivat täyden sosiaaliturvan piiriin. 4.3.7.4.3. Jäsenvaltioiden on valvottava, että koulutus vastaa työvoiman kysyntää ja että koulutuksesta on todella hyötyä eikä sillä pyritä pelkästään saamaan lisäkoulutusta ilman työnsaantimahdollisuuksia. Ammattipätevyys on mukautettava talouden ja yritysten tarpeisiin. Toisin sanoen sen on mahdollistettava sosiaalinen tai ammatillinen yleneminen, johon sosiaalisen suojelun tulisi myötävaikuttaa. 4.3.7.4.4. Samanaikaisesti todetaan yleismaailmallinen ikäpyramidin vääristyminen, jonka selityksenä on sekä kouluiän piteneminen, koulutuksen kesto että keskimääräisen eliniän piteneminen. Koulu ei saa olla pelkästään nuorten "sosiaalinen puskuri", vaan ympäristö, jossa nuoret voivat oppia vanhempien ihmisten kokemuksista ja taidoista. Siten myös iäkkäät voisivat pysyä pitempään aktiivisina. 4.3.7.5. Passiivisten työttömyyskustannusten muuttaminen aktiivisiksi 4.3.7.5.1. Kustannusten muuttaminen voi olla esimerkiksi sosiaaliturvaa nauttivien työttömien entistä laajempaa hyödyntämistä tuottavasti. Heidät voitaisiin ohjata tehtäviin, jotka eivät vielä ole riittävän tuottavia tarjoamaan varsinaisia palkkatyöpaikkoja. Tavoitteena tulee olla todellisten työpaikkojen luominen. 4.3.7.5.2. Tästä huolimatta joitakin työllisyyden aloja olisi myös tuettava, koska päinvastoin kuin eräille etuoikeutetuille aloille, niille ei tahdo löytyä työntekijöitä alan ei-kaupallisuuden vuoksi. Esim. tietyillä palvelualoilla (yksityiset kodinhoitajat, kotiavustajat jne.) työnhakijoita ei ole riittävästi. Kysynnän tarpeita ei pystytä läheskään aina tyydyttämään. Jäsenvaltioiden olisi siis tuettava yksityisiä yrityksiä, järjestöjä ja jopa julkista sektoria kehittämään tämäntyyppistä toimintaa. Ei-kaupallista työtä ei näin pidettäisi pelkkänä välivaiheena varsinaiseen työhön siirtymiseksi, vaan täysipainoisena, tavanomaisena ammattina. EU:n olisi vaikutettava aktiivisesti tässä asiassa tukemalla jäsenvaltioiden kautta tähänastista voimakkaammin myös tällaisia aloja, joilla tuotetaan maksullisia sosiaalipalveluita, mikäli se auttaa työttömien sijoittumista työmarkkinoille. 4.3.7.5.3. Samoin sosiaaliturvajärjestelmät voisivat antaa tukensa koulutuksen rahoitukselle luomalla työmarkkinaosapuolille, siinä määrin kuin mahdollista, entistä suoremman osallistumisen mahdollistavat rakenteet ja tiiviimmän suhteen työttömyysturvan ja työttömien työntekijöiden jatkokoulutuksen välille. 4.3.7.5.4. Lopuksi on luotava muuta työllisyyttä lisäävää toimintaa. Esimerkkeinä mainittakoon erityiskorvauksien antaminen varhaiseläkkeelle siirtyville henkilöille nuorten työllistämistarkoituksessa tai toimet pitkäaikaistyöttömien työelämään palauttamiseksi. 4.3.7.5.5. Tällaiset toimet edellyttävät kuitenkin, että työnantajat sitoutuvat noudattamaan tiukasti niille työmarkkinaosapuolten välisissä sopimuksissa asetettuja työllistämisvelvoitteita. 4.3.7.5.6. Pyrittäessä muuttamaan passiivinen työttömyys aktiiviseksi työllisyyspolitiikaksi sosiaaliturvajärjestelmien mukauttaminen sekä työajan eriytyvä ja entistä joustavampi hallinnointi on komitean mielestä välttämätöntä, jotta nuoret isät ja äidit pääsisivät entistä paremmin työmarkkinoille. Toimenpiteitä voitaisiin täydentää edistämällä hoitovapaita sekä kehittämällä lastenhoitoa ja hoitopaikkoja. 4.3.7.5.7. Näitä suuntaviivoja noudattamalla jäsenvaltiot myötävaikuttaisivat passiivisten kustannusten muuttamiseen aktiivisiksi. Työttömyysvakuutus ei saa olla yksittäinen sosiaalituen muoto, vaan sen tulee olla osa aktiivista työllisyyspolitiikkaa. 5. B Millaisia toimia sosiaalisen suojelun rahoittamiseksi? 5.1. Työllisyys ja sosiaalisen suojelun rahoitus ovat tiiviisti sidoksissa toisiinsa. Jacques Delors toi valkoisessa kirjassaan esille, että sosiaalisen suojelun kustannuksien liiallinen sälyttäminen työelämän kannettaviksi saattaa jarruttaa työpaikkoja luovia investointipäätöksiä. 5.2. Työllisyystoimilla on usein vaikutuksia sosiaaliseen suojeluun ja päinvastoin. 5.3. Jos halutaan yhtäältä noudattaa työllisyyttä tukevaa politiikkaa ja olla toisaalta varmoja sosiaalisen suojelun rahoituksen tasapainosta, on luotava uusia sosiaalisen suojelun rahoitussääntöjä. Tarvitaan järjestelmiä, joilla ei ole kielteisiä vaikutuksia työvoimakustannuksiin ja siten työllisyysasteeseen. 5.4. Jäsenvaltioissa on noudatettu useita suuntaviivoja. 5.4.1. Ei saa unohtaa, että sosiaalisen suojelun tulevaisuus liittyy myös tällä hetkellä käytävään keskusteluun ja useimmissa jäsenvaltioissa toteutettuihin toimiin, joilla pyritään etsimään yhteiskunnan eri osatekijöihin kohdistuvien rasitusten tasapainoa. Koko väestölle tarkoitetut sosiaaliturvapalvelut olisi rahoitettava nykyistä enemmän verovaroin eikä maksuin. Siten kaikki veronmaksajat osallistuisivat tulojen keräämiseen. 5.4.1.1. Tämä on myös valtiovarainministerien neuvoston (Ecofin) epävirallista kokousta varten laaditussa, suuntaviivoja hahmottelevassa asiakirjassa "Verotus Euroopan unionissa" 20. maaliskuuta 1996 omaksuttu kanta. Työstä maksettavia sosiaaliturvamaksuja voidaan keventää siirtymällä entistä enemmän verotuksesta saataviin tai veronluonteisiin maksuihin perustuvaan järjestelmään. Tämä edellyttää jäsenvaltioiden yhteistä sopimusta verotuksen koordinoimisesta. Verovaroin rahoitettua sosiaaliturvaa laajennettaessa olisi suunniteltava mekanismeja, jotka mahdollistavat palveluiden takaamisen talousministereiden lyhytaikaista rahoituspelivaraa pidemmäksi ajaksi. 5.4.1.2. Tällaiset pyrkimykset vaativat jäsenvaltioilta yhteistä kansallisen yhteisvastuun, ammatillisen yhteisvastuun ja henkilökohtaisten vakuutusten uudelleen määrittämistä. Nämä käsitteet muodostavat sosiaalisen suojelun kolme pilaria. Voidaan siis ajatella esimerkiksi, että kansallisella yhteisvastuulla tarkoitetaan verotuloilla rahoitettavaa yleistä sosiaalista suojelua ilman, että sillä on yhteyttä palkkatyöhön. Ammatillinen yhteisvastuu puolestaan on riippuvainen palkkatyöstä ja se on suunnattu työttömyyden varalle. Ammatillinen yhteisvastuu voitaisiin rahoittaa työntekijän tai työnantajan sosiaaliturvamaksuina. 5.4.1.3. Jäsenvaltiot voisivat suuntautua yhdessä yhteisvastuullisuuden periaatetta noudattaen järjestelmään, jossa kulut jaetaan kaikkien yksilöiden ja yritysten kesken kunkin osapuolen maksukyvyn mukaan. 5.4.1.4. Rahoituspohja laajenisi työtuloista pääomatuloihin, yritysten lisäarvoon, energiatuloihin jne. 5.4.1.5. Esimerkiksi lisäarvon osalta tiedämme, että työn koneellistuminen vähentää työvoimatarvetta ja tuottaa usein merkittävästi lisäarvoa. Näin ollen jotkut yritykset osallistuvat hyvin vähän sosiaalisen suojelun palkkatuloista maksettavaan rahoitukseen, mutta tuottavat suurta voittoa. 5.4.1.6. Samoin sosiaaliturvakustannukset maksaminen jaettaisiin (niissä jäsenvaltioissa, joissa se on mahdollista) entistä suuremman väestönosan kesken, myös eläkeläisten, työttömien jne. maksettavaksi, mutta osallistuminen sopeutettaisiin kunkin maksukykyyn. 5.4.1.7. Valitaanpa sitten verotukseen tai vakuutusmaksuihin perustuva rahoitustapa, rahoitus on liitettävä kokonaisuudessaan hallintajärjestelmään, joka ei kyseenalaista jäsenvaltioiden valitsemia hallinnointitapoja, varsinkaan yhtäläisyyteen ja keskinäisyyteen perustuvia solidaarisia sosiaaliturvajärjestelmiä. 5.4.2. Mitä etuuksia rahoitetaan yhteisesti? 5.4.2.1. Yhteisötasolla on jo hahmoteltu aiheesta suuntaviivoja. Sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja toimintamallien lähentämistä koskevassa ehdotuksessa neuvoston suositukseksi on kyse suojelusta, jolla taataan "riittävä toimeentulo". 5.4.2.2. Tästä syystä verovaroja olisi käytettävä koko väestölle tarkoitettuihin palveluihin pitäen etusijalla väestöryhmiä, joita syrjäytyminen uhkaa erityisen voimakkaasti. 5.4.3. Millaisia muotoja yhteisrahoituksen tulisi saada? 5.4.3.1. Suunniteltujen rahoitusjärjestelmien osalta vaikuttaa siltä, että pääomittamista ei voida soveltaa sosiaaliseen suojeluun silloin kun suojelu on yleistä tai vähimmäistason suojelua. Jos asia on niin, että mikä tahansa sosiaalisen suojelun vaatima rahoituksellinen lisärasitus toteutuu aktiivisen työväestön nettopalkasta ja synnyttää yhä vaikeammin siedettäviä poliittisia jännitteitä, pääomittamiseen perustuvat sosiaaliturvajärjestelmät ovat alttiina taloudellisille ja väestömuutoksille. 5.4.3.2. Tällä hetkellä väestökehitys synnyttää kuitenkin epätasapainon, jonka seurauksia on vaikea kantaa ja joka on sosiaalisen suojelun tavoitteille erityisen vahingollista. 5.4.4. Perhepolitiikan edistäminen 5.4.4.1. Perheavustusten yhä lisääntyvää merkitystä on syytä korostaa. Perheavustuksiin suunnattuja pyrkimyksiä on pidettävä pitkän aikavälin investointeina, sillä perheavustukset voivat tasoittaa sosiaaliturvajärjestelmien tulevaa rakennetta. Tästä näkökulmasta katsottuna perheavustuksia voitaisiin pitää jopa edistyksellisenä. 5.4.4.2. Samoin Euroopan ikäpyramidin tasapainottamisessa olisi syytä ottaa huomioon Euroopassa jatkuvat (laillisen) siirtolaisuuden aiheuttamat muuttovirrat. 6. C Miten mukautua väestön ikääntymiseen? 6.1. Euroopassa on todettu jo joidenkin vuosien ajan kahdesta ilmiöstä johtuvaa väestön ikääntymistä: syntyvyyden laskemisesta ja eliniän pitenemisestä johtuva entistä suurempi ikääntynyt väestö. 6.2. Vuonna 1960 Euroopan väestöstä oli 31,8 % alle 20-vuotiaita, vuonna 1980 ja 1995 luvut olivat 30,1 % ja 24,2 %. Yli 60-vuotiaita oli väestöstä edellä mainittuina vuosina 15,4 %, 17,9 % ja 20,4 %. 6.3. Euroopan ikääntymisprosessia vauhdittaa entisestään Italiassa, Kreikassa, Portugalissa ja Irlannissa viime aikoina todettu syntyvyyden aleneminen. Syntyvyys on ollut perinteisesti korkea näissä valtioissa. 6.4. Ilmiöitä seuraa työikäisen väestön väheneminen, mikä tulee aiheuttamaan ongelmia lähinnä pitkällä aikavälillä eläkkeiden maksamiselle, saattamaan epätasapainoon sosiaalisen suojelun budjetin sekä edellyttämään toimia ikääntyvän väestön riippuvuuden kohtaamiseksi. 6.4.1. Väestön ikääntymisestä johtuvat eläkkeenmaksuongelmat 6.4.1.1. Jäsenvaltioissa on jo ryhdytty eläkkeenmaksujärjestelmien uudistamiseen edellä mainitusta tilanteesta johtuen. 6.4.1.2. Jäsenvaltioiden tulisi määrittää yhteiset suuntaviivat niin, että tänä päivänä eläketurvamaksuja maksavat henkilöt voivat nauttia eläkettä kun sen aika koittaa. 6.4.1.3. Eläkeikä ei ole sama kaikkialla Euroopassa. Suurimmassa osassa valtioista eläkeikä on 65 vuotta, paitsi Ranskassa ja Italiassa (60 vuotta) sekä Tanskassa (67 vuotta). Lisäksi joissakin valtioissa naiset siirtyvät pois työelämästä miehiä aikaisemmin (Itävalta, Belgia, Kreikka, Italia, Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta). 6.4.1.4. Kokemuksia vaihtamalla jäsenvaltiot voisivat määrittää optimaalisen eläkeiän, mikä mahdollistaa eläkkeisiin liittyvien parametrien yhteensovittamisen ja samanaikaisesti optimaalisen eläkeiän muuttamisen, kun sitä tarvitaan sitä määrittävien tekijöiden muuttuessa. Jäsenvaltioiden eläkeiän määrittäviä lainsäädäntöjä voitaisiin tarvittaessa lähentää toisiinsa. 6.4.1.5. Työikäisen väestön vähetessä eläkeikää yritetään luonnollisesti nostaa. Tämä ratkaisu johtaa sosiaaliturvamaksujen maksuajan pitenemiseen ja vanhuuseläkkeiden maksuajan lyhenemiseen. Samanaikaisesti yritykset voivat hyötyä vanhempien henkilöiden arvokkaaksi todetusta kokemuksesta pidempään. 6.4.1.6. Tähän suuntaukseen turvaudutaan kuitenkin harvoin, koska se lisää työnhakijoiden määrää ja vähentää nuorten työpaikkoja. Lisääntyvä nuorisotyöttömyys on yhä huolestuttavampaa. 6.4.1.7. Yksi välimuotoinen tai vaihtoehtoinen ratkaisu ongelmaan on asteittainen eläkkeelle siirtyminen. Tämä tarkoittaa sitä, että yksilöt lyhentävät asteittain työaikaansa (vähitellen tapahtuva osa-aikaisuuteen siirtyminen), mutta lisäävät työiän kestoa (asteittain tapahtuva eläkeiän nostaminen). Järjestelmä pitäisi mukauttaa myös asianomaisiin yrityssektoreihin. Joillakin rakennekriisistä kärsivillä aloilla on ennakoitava vaara työttömyyspäivärahojen kasvamisesta. 6.4.1.8. Edellä mainittu kummitoimintaa muistuttava järjestelmä on sosiaalisesti merkittävä, koska ikääntyvät henkilöt siirtyvät sen avulla asteittain pois työelämästä samanaikaisesti kun nuoriso siirtyy asteittain koulutuksen, esimerkiksi oppisopimuskoulutuksen tai työ- ja koulutusjaksoja sisältävien ohjelmien kautta työelämään. Järjestelmän käyttöönotto edellyttää kuitenkin tarkoin määritettyjä puitteita ja yhteisiä sopimuksia, joita kaikki asianomaiset tahot noudattavat. 6.4.1.9. Tässä yhteydessä tulee korostaa, että monien kohdalla todellinen eläkeikä on virallista eläkeikää alempi. Tämä johtuu pitkälti huonoissa työoloissa tehdyn työn vuoksi myönnetyistä ennenaikaisista eläkkeistä. Vakuutusjärjestelmälle aiheutuvien kulujen alentamiseksi ja kyseisten henkilöiden elämänlaadun parantamiseksi tarvitaan kuntoutusta ja huonojen työolojen parantamista. Tätä tarkoitusta varten tulisi EU:n sisäistä tavoitteellista tietojenvaihtoa kehittää. 6.4.2. Väestön ikääntymisestä johtuva riippuvaisuus 6.4.2.1. Väestön ikääntymisestä johtuvaan riippuvuuteen liittyy kaikissa Euroopan valtioissa toinenkin tekijä. Joidenkin vuosikymmenien ajan on jo nimittäin havaittu, että ydinperhe kutistuu entisestään eikä vanhuksille ole paikkaa lastensa perheissä. 6.4.2.2. Näyttää siltä, että yhteiskunnan odotetaan kantavan vastuun vanhuksista ja korvaavan perheen perustamalla sukupolvien välisiä yhteisvastuujärjestelmiä. Voitaisiin esimerkiksi kehittää verotuksellinen maksu, joka mahdollistaisi vanhuksille suunnattujen rakenteiden, avun, hankkeiden yms. rahoituksen riippuvuustilanteiden minimoimiseksi. Tällaisen osallistumisen tulisi koskea kaikkia, koska apukin koskee meitä kaikkia. 7. D Millainen sisämarkkinoihin sopeutettu sosiaaliturvajärjestelmä? 7.1. Yksi Euroopan rakentamisen perustavoitteista on henkilöiden ja tavaroiden vapaa liikkuvuus sekä palvelujen vapaa tarjonta sisämarkkinoilla. 7.2. Näiden vapauksien harjoittaminen on oleellinen osa yhteisön talouselämän ja Euroopan kansalaisten arkipäivää. 7.2.1. Sosiaalinen suojelu ja henkilöiden vapaa liikkuvuus 7.2.1.1. Henkilöiden vapaan liikkuvuuden tämänhetkisestä tilanteesta osalta todetaan kaksi seikkaa: Euroopan valtioiden väliset muuttovirrat ovat lisääntyneet. Euroopan kansalaiset käyttävät vapaan liikkuvuuden mahdollisuutta entistä enemmän ja yhä monimuotoisemmin hyväkseen mm. opiskelua, koulutusta, tutkimusta, työskentelyä ja eläkepäivien viettoa varten. samanaikaisesti jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien sisällöissä ja kustannuksissa on huomattavia eroja. 7.2.1.2. Vapaan liikkuvuuden mahdollisuutta hyödyntävät henkilöt eivät saa samaa sosiaaliturvaa kaikissa jäsenvaltioissa. Tämä on este henkilöiden todelliselle vapaalle liikkuvuudelle. Euroopan kansalaiset voivat joutua valitsemaan kohdemaansa tarjotun sosiaaliturvan laadun ja kustannusten perusteella, mikä voi puolestaan johtaa "etuusmatkailuun". Tämän tyyppinen matkailu perustellaan usein jäsenvaltioiden terveyspalvelujen tehokkuuden eroilla. 7.2.1.3. Koska kyse on eurooppalaisesta ongelmasta, tuntuu loogiselta etsiä ongelmaan eurooppalainen ratkaisu. 7.2.1.4. Tiedämme, että suurin osa jäsenvaltioista on ryhtynyt uudistamaan sosiaaliturvajärjestelmiään. Tietyn asteisen lähentymisen edistäminen jäsenvaltioiden järjestelmien välillä on siis ensisijaisen tärkeää, jotta uudistukset olisivat eurooppalaisen ajattelun mukaisia. 7.2.1.5. Uudistukset tulisi saada samansuuntaisiksi, koska jäsenvaltioilla on samankaltaisia huolenaiheita. Uudistusprosessia on siis johdettava kohti tietynasteista lähentymistä, johon tulee sisällyttää sopimus: kansalaisille tarjottavien palvelujen luonteesta ja tasosta: kaikille Euroopassa virallisesti asuville kansalaisille tulee taata kunkin jäsenvaltion määrittämät sosiaaliset vähimmäispalvelut, unionin asukkaiden vähimmäistuloa koskevien säädösten yhdenmukaistamisesta, jonka perustaksi voitaisiin ottaa ILO:n sosiaaliturva-yleissopimus. Päätettäessä puolison ja perheenjäsenten saattamisesta turvan piiriin on otettava huomioon nykyaikaiset elin- ja työskentelyolosuhteet siten, ettei työmarkkinoille osallistuminen vaikuta kannattamattomalta, palvelujen piiriin pääsemisestä. Jäsenvaltioiden on viimein sovittava siitä, onko palvelujen saaminen sidoksissa asuinpaikkaan, työhön vai yksilön varallisuuteen. 7.2.2. Sosiaalinen suojelu ja palvelujen tarjoamisvapaus 7.2.2.1. Euroopan rakentamisen yhteydessä tunnustetulla ja edistetyllä ajatuksella palvelujen tarjoamisvapaudesta on myös vaikutuksia sosiaalisen suojelun tulevaisuuteen. Yhteisön sisäisen kilpailun synnyttämä tarjoamisvapaus aiheuttaakin sosiaalista suojaa hallinnoivien laitosten välille lähinnä tehtävienjako-ongelmia. 7.2.2.2. Huomattakoon kuitenkin, että kilpailun käsite ei ole sama sosiaalisen suojelun alalla kuin monilla muilla aloilla. Säännöt eivät ole samat kuin puhtaasti kaupallisessa yritystoiminnassa. 7.2.2.3. Nykyisin on monia laitoksia, joiden tehtävänä tai yritystoiminnan alana on turvan tarjoaminen Euroopan unionin kansalaisille sairauden, vanhuuden, työttömyyden, työkyvyttömyyden tms. varalle. Nämä laitokset voivat olla julkisia tai yksityisiä, ja vakuutukset pakollisia tai vapaaehtoisia. 7.2.2.4. Jäsenvaltioille näyttää tarjoutuvan yksi mahdollisuus: toimivaltapuitteiden laatiminen näille laitoksille. 7.2.2.5. Laitosten toimivaltaa on tarkasteltava kahdella tasolla: maantieteellisellä toiminta-alueella ja niiden yritystoiminta-alueella eli alueella, jonka palveluista ne kantavat vastuun. 7.2.3. Sosiaalinen suojelu ja tavaroiden vapaa liikkuvuus 7.2.3.1. Tämä kolmas periaate vaikuttaa eurooppalaiseen kilpailukykyyn ja siten työvoimakustannuksiin. 7.2.3.2. Työvoimakustannukset ovat merkittävät monien kauppatavaroiden omakustannushintaa laskettaessa. Kustannukset tosin vaihtelevat kunkin jäsenvaltion sosiaalipolitiikasta riippuen. Tämä vie takaisin edellä käsiteltyyn rahoitusongelmaan. 7.2.3.3. Joka tapauksessa on oleellista, että Eurooppa säilyttää kansainvälisen kilpailukykynsä; työvoimakustannukset on siis pidettävä kilpailukykyisinä. Jäsenvaltioiden olisi löydettävä mahdollisimman neutraaleja työvoimakustannusten rahoituskeinoja, jotka mahdollistavat sosiaalisen suojelun korkean tason säilyttämisen. 7.2.3.4. Moniin tämänsuuntaisiin uudistuksiin on jo ryhdytty, mutta uudistukset vaativat koordinointia. Yhteisten suuntaviivojen noudattaminen on mahdollista siten, että palvelut eritellään niiden rahoituksen mukaan eli onko kyseessä kansallinen yhteisvastuu, ammatillinen yhteisvastuu vai yksityinen vakuutus. Yhteisten suuntaviivojen noudattamisessa tulisi ottaa huomioon vaihtoehtoiset rahoituslähteet. 8. E Euroopan terveydenhuoltojärjestelmät 8.1. Vaikka kunkin jäsenvaltion terveydenhuoltojärjestelmät ovat erilaiset, kaikki jäsenvaltiot ovat tällä hetkellä huolissaan terveydenhuoltokustannusten kasvusta. Kunkin jäsenvaltion toteuttamistaan uudistuksista keräämät kokemukset olisivat varmasti avuksi muille jäsenvaltioille. Samoin kuin joidenkin jäsenvaltioiden toteuttamilla toimilla on enemmän tai vähemmän vaikutuksia sen mukaan, sovitaanko toimista yhdessä muiden jäsenvaltioiden kanssa vai ei. 8.2. Voisivatko terveydenhuoltojärjestelmät olla ensimmäinen lähentymisperiaatteen soveltamisen alue? 8.3. On siis tarpeen perustaa tiedon- ja mielipiteidenvaihdon järjestelmä jäsenvaltioiden asianomaisten toimijoiden välille. 8.4. Esimerkiksi terveydenhuoltokustannusten kasvun osalta useisiin uudistuksiin on jo ryhdytty. Asianomaiset toimijat voivat turvautua useisiin välineisiin terveydenhuoltokustannusten hallitsemiseksi: terveydenhuoltokustannusten kokonaisbudjetti, lääketieteellisten ja hallintokulujen hallinta, terveydenhoidon ammattilaisten sopimukset jne. Toimijat voisivat turvautua eurooppalaisiin kumppaneihinsa tehdessään valintoja ja vertaillessaan saavutettuja tuloksia. Tämä on mahdollista monilla aloilla, kuten hoitolaitosten hallinnassa, apteekeissa, lääketieteellisessä tautien torjunnassa jne. 8.5. Hyväksyessään vuoden 1992 suosituksen sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja politiikan lähentämisestä EU:n jäsenvaltiot sitoutuivat pitämään kiinni tavoitteesta, jonka mukaan kaikille jäsenvaltion alueella laillisesti asuville henkilöille turvataan kuuluminen asianmukaisten terveyspalvelujen piiriin sekä taataan korkealuokkaisen terveydenhoitojärjestelmän ylläpito ja kehittäminen. Terveyskustannusten supistamissuunnitelmia on tarkistettava siten, että tavoite kaikkien yhdenvertaisista mahdollisuuksista korkealuokkaisiin terveydenhoitopalveluihin säilyy. Riskien valikointiin tähtääviin toimiin turvautuminen ("kermankuorinta") vaarantaisi yhteisvastuullisuuden periaatteen ja terveyspalveluiden tehokkuuden. 8.6. Kuten olemme jo todenneet, terveydenhuoltojärjestelmien hallinto vaihtelee suuresti Euroopan valtiosta toiseen. Niiden yhdenmukaistaminen ei siis ole mahdollista lähitulevaisuudessa. Sitä vastoin eri järjestelmille voidaan luoda yhteisiä piirteitä, etenkin siinä tarkoituksessa, että kaikki Euroopan kansalaiset voisivat nauttia samoista eduista. Tämä koskee erityisesti sairausvakuutusjärjestelmiä, jotka korvaavat kokonaan tai osittain lakisääteisen järjestelmän ja toimivat sisämarkkinoilla. 9. F Mikä on jäsenvaltioiden tehtävä syrjäytymisen torjumisessa? 9.1. Etenkin nuorten syrjäytyminen on lisääntynyt huolestuttavasti viimeisen 20 vuoden ajan rikkaissa maissa eli myös Euroopassa. Syrjäytymisen alkuperää ei vielä tunneta tarkkaan, mutta ilmiön pääasiallisista syistä on tehty oletuksia. On kyse yhtäältä varsinkin pitkäaikaistyöttömyyden lisääntymisestä ja toisaalta perhesuhteiden löyhtymisestä, mikä on seurannut ydinperheen hajoamista ja yhä yksilöllisempään elämäntyyliin siirtymistä. 9.2. Samanaikaisesti monet eurooppalaiset sosiaaliturvajärjestelmät rakentuvat niin, että useimmissa tapauksissa työttömällä henkilöllä ei ole myöskään sosiaaliturvaa. Työttömyyden lisääntyessä myös syrjäytyvien määrä kasvaa. 9.3. Tässä tilanteessa, jonka kehitys aiheuttaa huolta kaikissa jäsenvaltioissa, on otettava huomioon, että syrjäytyminen on sidoksissa sosiaaliseen suojeluun. Joissakin jäsenvaltioissa sosiaalivakuutukset sisältävät keinoja taistella syrjäytymistä vastaan esim. toimeentulotuen avulla. Sosiaalisen suojelun avulla tulisi toteuttaa syrjäytymisen vastaisia yhteistoimia koko Euroopan alueella. Jäsenvaltioiden ja EU:n olisi kiinnitettävä paljon nykyistä enemmän huomiota kansainvälisiin sosiaalistrandardeihin. 9.4. Jos kaikki sosiaalisesta suojelusta vastaavat laitokset ja Euroopan maat tekisivät yhteistyötä, syrjäytymisen vastainen yhteistoiminta olisi nykyistä tehokkaampaa ja laajempaa (). 9.5. Nyt voidaan jo mainita joitakin toiminta-alueita. 9.5.1. Kaikissa jäsenvaltioissa voitaisiin ottaa käyttöön toimeentulotuki, johon sisältyisi perusterveydenhoito (ilmaisen terveydenhuollon järjestäminen ilman ennakkomaksuja, sosiaalivastaanoton järjestäminen sairaaloihin jne.) sosiaalivakuutusten ulkopuolelle jäävien henkilöiden määrän supistamiseksi ja yleiseen sosiaaliseen suojeluun siirtymiseksi. Kaksitoista jäsenvaltiota hyväksyi suosituksen toimeentulotuesta yksimielisesti 24. kesäkuuta 1992. 9.5.2. Työelämään uudelleen sijoittuminen on myös keskeinen tekijä syrjäytymisen vastaisessa taistelussa ja pitkäaikaistyöttömyydessä. Eurooppalainen syrjäytyneiden työllistymisaloite voisi parantaa syrjäytyneiden integroitumismahdollisuuksia normaaleille työmarkkinoille. 9.5.3. Lisäksi voitaisiin luoda eurooppalainen köyhyyden ja syrjäytymisen tarkkailuelin. Sen tarkoituksena olisi köyhyyden ja syrjäytymisen todellisten syiden tunnistaminen toimien paremmaksi suuntaamiseksi jäsenvaltioissa. Tarkkailusta huolehtisivat kansalliset elimet. 9.5.4. Syrjäytymisen torjumisessa, kuten työttömyyden vastaisessa taistelussakin, on tärkeätä valvoa, että toteutetut toimet eivät johda pelkästään jatkuviin avustuksiin vaan auttavat näitä henkilöitä löytämään paikkansa yhteiskunnasta. 9.5.5. Hyväntekeväisyysjärjestöjen organisoimaa vapaaehtoisten työntekijöiden tekemää yhteistyötä olisi vahvistettava ja tuettava kaikissa jäsenmaissa ja Euroopan unionissa sosiaalisen syrjäytymisen torjumiseksi. Bryssel, 28. marraskuuta 1996. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS () Ks. TSK:n lausunto "Työaika", EYVL N:o C 18, 22.1.1996 () Ks. esim. Danny Pietersin tutkimus "Introduction into the social security systems of the European Community Member States", Bryssel, 1993 ja komission kertomuksen "Sosiaaliturva Euroopassa 1995" (KOM(95) 457 lopull.) ensimmäinen luku. () ILO:n sopimuksen nro 102 sisältämät kahdeksan riskialuetta ovat: osa II: sairaudenhoito; osa III: sairausajan päivärahat; osa IV: työttömyyskorvaukset; osa V: vanhuuseläkkeet; osa VI: työtapaturmakorvaukset; osa VII: perheavustukset; osa VIII: äitiysavustus; osa IX: invaliditeettikorvaus ja osa X: perhe-eläke. Euroopan unionin eri jäsenvaltioissa hyväksyttiin seuraavat alueet: Saksa: osat II X; Itävalta: osat II, IV, V, VII ja VIII; Belgia: osat II X; Tanska: osat II, IV, V, VI ja IX; Espanja: osat II IV ja VI; Ranska: osat II ja IV IX; Kreikka: osat II VI ja VIII X; Irlanti: osat III, IV ja X; Italia: osat III VI; Luxemburg: osat II X; Alankomaat: osat II X; Yhdistynyt kuningaskunta: osat II V, VII ja X; Ruotsi: osat II IV ja VI VIII. () Seuraavat 13 Euroopan unionin jäsenvaltiota ovat ratifioineet vuoden 1964 eurooppalaisen sosiaaliturvasäännöstön: Saksa, Belgia, Tanska, Espanja, Ranska, Kreikka, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi. () Seuraavat jäsenvaltiot ovat tähän mennessä allekirjoittaneet 17. heinäkuuta 1995 päivitetyn tarkistetun säännöstön: Saksa, Belgia, Suomi, Ranska, Kreikka, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Portugali ja Ruotsi. () Komission kertomus: Sosiaaliturva Euroopassa 1995, 31. lokakuuta 1995, ensimmäinen luku. () Eurobarometri sosiaaliturvasta, kevät 1992. () Neuvoston heinäkuun 27. päivän 1992 suositus sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja toimintamallien lähentämisestä johdantokappaleen 6., 7., ja 8. perustelu (EYVL N:o L 245, 26.8.1992). () Saman asiakirjan johdantokappaleen 9. perustelu. () Saman asiakirjan viimeiset luvut. () TSK:n lausunto marraskuulta 1991, EYVL N:o C 40, 17.2.1992 () 3 b artikla: "Yhteisö toimii sille tällä sopimuksella annetun toimivallan ja asetettujen tavoitteiden rajoissa. Aloilla, jotka eivät kuulu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, yhteisö toissijaisuusperiaatteen mukaisesti toimii vain siinä tapauksessa ja siinä laajuudessa kuin jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, jotka suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia voidaan tämän vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. Yhteisön toiminnassa ei saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi." () Ks. esimerkiksi Brian Bercussonin artikkeli "The Dynamic of European Labour Law after Maastricht", Industrial Law Journal, vol. 23 nro 1, maaliskuu 1994, s. 14. () Neuvoston suositus 27.7.1992 sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja politiikkojen lähentämisestä, EYVL N:o L 245 (92/442/CEE). Neuvoston suositus 24.6.1992 riittävien resurssien ja maksujen yhteisistä kriteereistä sosiaalisen suojelun järjestelmissä, EYVL N:o 245 (92/441/CEE). () Lainaus asiakirjasta SEC(96) 487 final, 20. maaliskuuta 1996. () Huomautettakoon, että komitea on valmistelemassa oma-aloitteista lausuntoa aiheesta "Köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen kustannukset". LIITE talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Seuraavat suuren kannatuksen, vähintään neljänneksen annetuista äänistä saaneet muutosehdotukset hylättiin keskustelussa: Kohdat 3.8. 3.11 Poistetaan. Perustelu Näissä kohdissa pyritään osoittamaan erityisen epähavainnollisesti että läheisyysperiaate ei ehkä ole paras ratkaisu sosiaalisen suojelun alalla. Täten kohdat ovat ristiriidassa sekä niitä edeltävien kohtien että lausuntoluonnoksen hengen kanssa. Tekstin sisältö ja muoto keventyvät huomattavasti, jos nämä kohdat poistetaan ja niitä edeltävä teksti nivelletään suoraan kohtaan 3.12, jossa komitean kanta ilmaistaan selvästi ja yksiselitteisesti. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 55, ei-ääniä: 71, tyhjiä: 3. Kohta 4.3.7.1.1 Muutetaan kohdan toinen virke kuulumaan seuraavasti: "Tästä syystä työmarkkinoiden nykytilanteessa tulisi voida ryhtyä toimiin, joilla työkustannuksia kevennetään palkkakustannuksiin ja muihin kuin palkkakustannuksiin suunnattavin julkisin tulonsiirroin." Perustelu Saksankielisessä käännöksessä puhutaan palkkakustannusten eikä muiden kuin palkkakustannusten vähentämisestä. Palkkakustannusten pienentäminen ei ole kuitenkaan sopiva keino heikosti koulutetun työvoiman palauttamiseksi takaisin työmarkkinoille ja se vaikuttaisi myös työmarkkinaosapuolten itsenäisyyteen. Toimintatarvetta on tätä enemmän aktiivisessa työnedistämisessä ja tälle ryhmälle suunnatussa koulutuspolitiikassa. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 35, ei-ääniä: 78, tyhjiä: 11. Kohta 4.3.7.1.2 Poistetaan. Perustelu Unionin jäsenvaltioiden liian erilaiset sosiaalijärjestelmät. Erilaisia vaikutuksia pitää ensin tutkia tarkemmin. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 57, ei-ääniä: 66, tyhjiä: 7. Kohta 5.4.1.4 Poistetaan. Perustelu Tämä kysymys kuuluu kansallisen keskustelun piiriin. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 51, ei-ääniä: 66, tyhjiä: 4.