Vähimmäisverotusta koskevaa oikeudellista kehystä sovelletaan yksinomaan verokantaan eli verotuksen tasoon. Siinä ei käsitellä veropohjan mahdollisesti haitallisia piirteitä. Siinä ei myöskään määrätä sen selvittämisestä, onko yksikön substanssi riittävä siihen, että se voisi harjoittaa sellaista toimintaa, jota sen on tarkoitus harjoittaa. On totta, että vähimmäisverotusta koskevien sääntöjen täytäntöönpano voi jossain määrin ehkäistä asteittain kuoriyhtiöiden perustamista. Tätä ei kuitenkaan vielä tiedetä tai voida taata tässä vaiheessa.

Tämä direktiivi on jatkoa komission tiedonannolle 2000-luvun yritysverotuksesta vankan, toimivan ja oikeudenmukaisen verojärjestelmän edistämiseksi EU:ssa ja perustuu yhteen tässä tiedonannossa ilmoitetuista poliittisista aloitteista. Näin ollen se täydentää useita muita poliittisia aloitteita, joita komissio edistää samanaikaisesti lyhyellä ja pitkällä aikavälillä. Niihin kuuluu ehdotus direktiiviksi monikansallisten konsernien maailmanlaajuisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta unionissa. Tämän direktiivin tavoitteena on torjua unioniin perustettujen kuoriyhtiöiden käyttämistä verotustarkoituksiin, ja sen soveltamisala on vähimmäisverotusta koskevaa direktiiviä laajempi, sillä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvat ilman tuloihin perustuvia kynnysarvoja kaikki yhteisöt ja oikeudelliset järjestelyt, joiden verotuksellinen kotipaikka sijaitsee jäsenvaltiossa. Toisaalta vähimmäisverotusta koskevaa oikeudellista kehystä sovelletaan ainoastaan monikansallisiin konserneihin ja suuriin kotimaisiin konserneihin, joiden kokonaistulot ovat yli 750 miljoonaa euroa. Tällaiset konsernit kuuluvat myös tämän direktiivin soveltamisalaan. Tämä johtuu siitä, että näillä kahdella aloitteella on eri päämäärät.

Komissio antoi esimerkiksi vuonna 2012 aggressiivista verosuunnittelua koskevan suosituksen, jossa se suositteli jäsenvaltioille erityisiä toimenpiteitä kaksinkertaista verottamatta jäämistä ja verotarkoituksiin liittyviä keinotekoisia järjestelyjä vastaan. Vuonna 2016 hyväksyttiin veron kiertämisen estämistä koskeva direktiivi, jonka tarkoituksena oli varmistaa veropohjan rapautumista ja voitonsiirtoja koskevista kansainvälisistä toimista johtuvien keskeisten veronkierron vastaisten toimenpiteiden koordinoitu täytäntöönpano jäsenvaltioissa. Vuonna 2011 hyväksyttyä DAC-direktiiviä on samanaikaisesti tarkistettu ja laajennettu useaan otteeseen, jotta on voitu mahdollistaa laajamittainen ja oikea-aikainen veroihin liittyvä tietojenvaihto koko EU:ssa muun muassa veropäätöksistä ja verovälittäjien pakollisista raportointijärjestelyistä. Kansainvälisellä tasolla EU on julkaissut vuodesta 2017 alkaen luetteloa veroasioissa yhteistyöhaluttomista lainkäyttöalueista. Sen tarkoituksena on muun muassa suojata jäsenvaltioiden veropohjia kolmansien maiden haitallisilta verokäytännöiltä.

Tämä direktiivi on osa välitöntä yhteisöverotusta koskevaa EU:n keskeistä strategiaa, ja sen tarkoituksena on varmistaa, että kaikki osapuolet maksavat oman osuutensa. Komissio toteuttanut viime vuosikymmenen aikana johdonmukaisesti veronkierron ja verovilpin torjuntaa koskevia politiikkoja.

Euroopan komissio antoi 18 päivänä toukokuuta 2021 tiedonannon 2000-luvun yritysverotuksesta vankan, toimivan ja oikeudenmukaisen verojärjestelmän edistämiseksi Euroopan unionissa. Tiedonannossa esitetään sekä pitkän että lyhyen aikavälin visio, joka tukee Euroopan elpymistä covid-19-pandemian jälkeen ja auttaa varmistamaan julkisten tulojen riittävyyden tulevina vuosina. Sen tavoitteena on luoda oikeudenmukainen ja vakaa liiketoimintaympäristö, joka voi tehostaa kestävää ja työllistävää kasvua unionissa. Tämä ehdotus on yksi tiedonannossa ilmoitetuista lyhyen aikavälin kohdennetuista aloitteista nykyisen verojärjestelmän parantamiseksi, jossa keskitytään varmistamaan oikeudenmukainen ja tehokas verotus.

Näin ollen direktiivillä varmistetaan olennainen koordinointi unionin tasolla direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. Edellä esitetyn perusteella ehdotuksessa ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi, ja se on näin ollen suhteellisuusperiaatteen mukainen.

EU:n tason aloite tuottaa myös lisäarvoa verrattuna siihen, mitä useilla erilaisilla kansallisen tason toimilla voitaisiin saavuttaa. Kun otetaan huomioon, että kaavailluilla säännöillä on rajatylittävä ulottuvuus ja että kuoriyhtiöitä käytetään yleisesti veropohjan heikentämiseen eri jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa kuoriyhtiö sijaitsee, kaikissa ehdotuksissa on ehdottomasti löydettävä tasapaino sisämarkkinoilla toisistaan poikkeavien etujen välille ja otettava huomioon kokonaiskuva yhteisten tavoitteiden ja ratkaisujen määrittämiseksi. Tämä voidaan saavuttaa ainoastaan, jos lainsäädäntö suunnitellaan keskustasolla. Lisäksi yhteinen lähestymistapa kuoriyhtiöihin takaisi oikeusvarmuuden ja vähentäisi EU:ssa toimiville yrityksille sääntöjen noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia.

Tämä nykyinen hajanaisuus voisi toistua ja mahdollisesti lisääntyä, jos jäsenvaltiot toimisivat yksinään. Tällainen lähestymistapa lisäisi nykyisiä tehottomuuksia ja vääristymiä, joita esiintyy erillisten toimenpiteiden välisessä vuorovaikutuksessa. Jos tavoitteena on hyväksyä ratkaisuja, jotka toimivat koko sisämarkkinoiden hyväksi ja parantavat niiden (sisäistä ja ulkoista) kestävyyttä kaikkiin jäsenvaltioihin yhtä lailla vaikuttavia tai mahdollisesti vaikuttavia veronkiertoon ja verovilppiin liittyviä käytäntöjä vastaan, asianmukainen etenemistapa on EU:n tasolla koordinoitu aloite.

Tämä ehdotus on toissijaisuusperiaatteen mukainen. Asian luonne on sellainen, että se vaatii yhteistä lähestymistapaa sisämarkkinoilla.

Parhaaksi arvioidulla vaihtoehdolla (vaihtoehto 4) odotetaan kuitenkin olevan myönteinen taloudellinen vaikutus. Sen tärkeimpänä välittömänä hyötynä odotetaan olevan veronkannon tehostuminen, sillä se vähentää kuoriyhtiöiden väärinkäyttöä EU:ssa. Pienikin vähennys arvioidussa nykyisessä verotuksellisessa tappiossa (joka on EU:ssa arviolta noin 20 miljardia euroa) lisäisi huomattavasti julkisia varoja. Vaihtoehto 4 on tehokkain vaihtoehto, koska siinä kuoriyhtiön olemassaolon tunnistamista tehostetaan soveltamalla jäsenvaltioiden välistä tietojenvaihtoa ja EU:n tason yhteistä seuraamusjärjestelmää. Seuraamuksista johtuvat sääntelymaksut voivat tuottaa joitakin muita välittömiä hyötyjä. Aloitteella on myös merkittäviä välillisiä hyötyjä. Tämän toiminnan ansiosta kerätään arvokkaita tietoja, jotka auttavat ymmärtämään paremmin kuoriyhtiöiden verotustarkoituksiin tapahtuvaa väärinkäyttöä. Se osoittaa myös, että EU on sitoutunut tekemään lopun veronkierrosta ja verovilpistä rajojensa sisällä, mikä kannustaa noudattamaan verosääntöjä.

Näitä eri vaihtoehtoja vertailtiin seuraavien perusteiden avulla: a) tehokkuus kuoriyhtiöiden väärinkäytön vähentämisessä, b) verohyödyt julkiselle taloudelle, c) yrityksille sääntöjen noudattamisesta aiheutuvat kustannukset, d) veroviranomaisille sääntöjen noudattamisesta aiheutuvat kustannukset, e) välilliset vaikutukset sisämarkkinoihin, f) välilliset vaikutukset yritysten väliseen kilpailuun, g) välilliset vaikutukset EU:n kilpailukykyyn, h) välilliset vaikutukset – sosiaaliset vaikutukset ja i) johdonmukaisuus. Vertailu osoitti, että vaihtoehtojen 2, 3 ja 4 voidaan odottaa olevan tehokkaita tämän aloitteen tavoitteiden saavuttamisessa vaihtoehtojen aiheuttamista kustannuksista huolimatta. Niistä vaihtoehto 4 vaikutti toimivan parhaiten. Sen odotetaan erityisesti varmistavan vaihtoehdoista parhaiten sen, että soveltamisalaan kuuluvat yhteisöt noudattavat sääntöjä, minkä lisäksi vaihtoehto on johdonmukainen nykyisen veronkierron ja verovilpin torjuntaa koskevan EU:n toimintaohjelman kanssa ja perustuu jo olemassa oleviin tietojenvaihtojärjestelmiin.

Mitä tulee kysymykseen siitä, ovatko kuoriyhtiöiden verotustarkoituksiin tapahtuvaan väärinkäyttöön kohdennetut toimenpiteet oikea- vai ennenaikaisia, komission käsitys on, että tällaisille toimenpiteille on todella selvä tarve. Toimenpiteiden tarve on selvä kuoriyhtiöiden väärinkäyttöön koko maailmassa ja erityisesti sisämarkkinoilla liittyneiden toinen toistaan seuranneiden skandaalien jälkimainingeissa. Maailmanlaajuista tosiasiallista vähimmäisverotusta koskevien sääntöjen tuleva soveltaminen ei ratkaisisi kokonaan kuoriyhtiöihin liittyvää ongelmaa, sillä näitä sääntöjä sovellettaisiin ainoastaan 750 miljoonan euron kynnysarvon ylittäviin monikansallisiin yrityksiin. Näin ollen kaikki yritykset, jotka eivät ylitä tätä kynnysarvoa, jäisivät näiden sääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle. Komissio pitää myös jäsenvaltioiden veropohjien suojelua entistäkin tärkeämpänä osana kestävän talouden varmistamista terveyskriisin aiheuttamissa poikkeuksellisissa olosuhteissa.

Nämä vastaajat korostivat myös, että on haastavaa määritellä, mikä on kuoriyhtiö, ja että substanssin puuttumisen arviointi riippuu kutakin yhteisöä koskevista tosiseikoista ja olosuhteista. Kyseiset vastaajat painottavat tältä osin, että verovelvollisilla olisi oltava tosiasiallinen oikeus esittää näyttöä erityisistä olosuhteistaan. Nämä vastaajat esittivät myös hyödyllisiä esimerkkejä rakenteista, joilta voitaisiin katsoa puuttuvan substanssin ja joita voitaisiin pitää sen perusteella kuoriyhtiöinä, mutta joita ei ole kuitenkaan perustettu verotuksellisten etujen saamiseksi, vaan perustelluista kaupallisista syistä.

Kuoriyhtiöiden, joihin liittyy riski väärinkäytöstä verotustarkoituksiin, yhteisten piirteiden osalta vastaajat olivat laajasti yhtä mieltä siitä, että yksi tällaisista tähän viittaavista piirteistä on oman pankkitilin puuttuminen. Laaja yksimielisyys vallitsi myös siitä, että toinen yhteinen piirre on se, ettei enemmistö yhtiön johtajista asu siinä maassa, jossa yhteisö sijaitsee. Vastaajat eivät kuitenkaan olleet laajasti yhtä mieltä siitä, ovatko työntekijöiden määrän kaltaiset muut tekijät merkityksellisiä.

Ensimmäisessä vaiheessa erilaiset yritykset jaetaan niihin, joihin liittyy riski puutteellisesta substanssista ja väärinkäytöstä verotustarkoituksiin, ja niihin, joiden osalta tämä riski on vähäinen. Riskitapauksia ovat yritykset, joilla on samanaikaisesti useita sellaisia piirteitä, joita havaitaan tavallisesti vailla substanssia olevilla yrityksillä. Näitä perusteita kutsutaan yleisesti ”gateway”-perusteeksi. Vähäriskisiä tapauksia ovat puolestaan yritykset, joilla ei ole lainkaan tai joilla on vain joitakin tällaisia piirteitä, eli ne, jotka eivät täytä ”gateway”-perustetta.

Edellä esitetyn perusteella direktiivi on jäsennelty olennaisilta osiltaan edellä mainitun substanssitestin eri vaiheiden loogisen järjestyksen mukaisesti. Testissä on seuraavat seitsemän vaihetta: raportointivelvollisten yritysten tunnistaminen (niiden ”aiheuttaman riskin” perusteella); raportointi; mahdollisuus saada vapautus raportoinnista verotuksellisten syiden puuttumisen perusteella; olettama vähimmäistason mukaisen substanssin puuttumisesta; mahdollisuus kumota olettama; veroseuraamukset; automaattinen tietojenvaihto, jossa tiedot asetetaan saataville keskusrekisteriin, sekä mahdollinen verotarkastuksen suorittamispyyntö.

Direktiivin kohteena on erityinen järjestely, jota käytetään veronkiertoon tai verovilppiin. Kohteena olevassa järjestelyssä EU:hun perustetaan yrityksiä, joiden oletetaan osallistuvan taloudelliseen toimintaan, mutta jotka eivät kuitenkaan todellisuudessa harjoita minkäänlaista taloudellista toimintaa. Sen sijaan niiden perustamisen tarkoituksena on mahdollistaa tiettyjen verotuksellisten etujen siirtyminen niiden tosiasialliselle omistajalle ja edunsaajalle tai koko konsernille, johon yritykset kuuluvat. Esimerkiksi holdingyhtiö voi kerätä kaikki maksut yritysten rahoitustoiminnasta EU:n eri jäsenvaltioissa hyödyntämällä korkoja ja rojalteja koskevan direktiivin mukaisia vapautuksia lähdeveroista ja siirtää sen jälkeen nämä tulot matalaa veroastetta soveltavalla kolmannen maan lainkäyttöalueella sijaitsevalle lähiyhtiölle ja käyttää tällä tavalla hyväksi tietyn jäsenvaltion suotuisia verosopimuksia tai jopa paikallista verolainsäädäntöä. Tällaisen järjestelyn estämiseksi tässä direktiivissä vahvistetaan testi, joka auttaa jäsenvaltioita tunnistamaan yritykset, jotka osallistuvat taloudelliseen toimintaan, mutta joilla ei ole vähimmäissubstanssia ja joita käytetään väärin verotuksellisten etujen saamiseksi. Tätä testiä voidaan kutsua yleisesti ”substanssitestiksi”. Lisäksi direktiivissä säädetään veroseuraamuksista yrityksille, joilla ei ole vähimmäissubstanssia (kuoriyhtiöt). Direktiivissä säädetään myös automaattisesta tietojenvaihdosta ja siitä, että yksi jäsenvaltio voi esittää toiselle jäsenvaltiolle pyynnön verotarkastusten tekemisestä laajemmalle joukolle yrityksiä, joita kohdellaan riskin aiheuttavina yrityksinä (koska ne täyttävät tietyt ehdot), mutta joilta ei välttämättä puutu tässä direktiivissä tarkoitettua substanssia. Asianmukaisen verokohtelun määrittelyn ja tietojenvaihdon tarkoituksena on tehdä direktiivin kohteena olevasta järjestelystä vähemmän houkuttelevampi poistamalla saadut tai saatavissa olevat verotukselliset edut.

Direktiivi on osallistumista edistävä, ja sen tarkoituksena on saada soveltamisalaan piiriin oikeudellisesta muodostaan riippumatta kaikki yritykset, joilla voidaan katsoa olevan verotuksellinen kotipaikka jäsenvaltiossa. Direktiivin soveltamisalaan kuuluvat samalla tavoin oikeudelliset järjestelyt, kuten kumppanuudet, joilla katsotaan olevan verotuksellinen kotipaikka jäsenvaltiossa.

Kun tämä ehdotus direktiiviksi on hyväksytty, se olisi saatettava osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä 30 päivään kesäkuuta 2023 mennessä, ja se tulee voimaan 1 päivänä tammikuuta 2024. Direktiivin täytäntöönpanon seurantaa ja arviointia varten jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle vuosittain asianmukaiset tiedot kultakin verovuodelta sekä luettelo tilastotiedoista. Nämä asiaankuuluvat tiedot määritellään direktiivin 12 artiklassa.

Kuten olettaman kumoamisen tapauksessa, yrityksen verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittaman jäsenvaltion veroviranomaisella voidaan katsoa olevan parhaat edellytykset arvioida yrityksen toimittama asiaankuuluva näyttö. Jos veroviranomainen on vakuuttunut siitä, ettei kyseessä olevan yrityksen väliasema konsernissa vaikuta konsernin verovelvollisuuteen, viranomaisen olisi voitava vahvistaa, ettei yritystä voida luokitella tässä direktiivissä tarkoitetuksi ”kuoriyhtiöksi” verovuoden aikana. Koska vapautusmenettely voi aiheuttaa rasitteen sekä yritykselle että veroviranomaiselle, siinä todetun veronkiertoon tai verovilppiin liittyvän tarkoituksen puuttumisen perusteella tehdyn vapauttamispäätöksen voimassaoloa voidaan jatkaa viidellä vuodella (eli se voi olla voimassa enintään kuusi vuotta) kyseessä olevan verovuoden jälkeen, jos yrityksen todistamissa oikeudellisissa ja tosiasiallisissa olosuhteissa tapahdu muutoksia. Tämän ajanjakson jälkeen yrityksen on pyydettävä uudelleen vapautusta, jos se haluaa olla edelleen vapautettu ja kykenee osoittamaan olevansa edelleen oikeutettu siihen.

Edellä mainitut tiedot ovat olennaisia tietoja, jotka olettaman kumoamista pyytävän yrityksen on toimitettava, mutta se voi halutessaan toimittaa pyyntönsä tueksi myös muita lisätietoja. Seuraavaksi yrityksen verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittaman jäsenvaltion veroviranomaisen olisi arvioitava nämä tiedot. Jos veroviranomainen katsoo yrityksen kumonneen tyydyttävällä tavalla olettaman siitä, että se olisi tässä direktiivissä tarkoitettu kuoriyhtiö, viranomaisen olisi voitava todistaa kumoamismenettelyn tulos kyseessä olevan verovuoden osalta. Koska kumoamismenettely aiheuttaa todennäköisesti rasitteen sekä yritykselle että veroviranomaiselle, siinä todetun verotuksellisen vähimmäissubstanssin perusteella tehdyn kumoamispäätöksen voimassaoloa voidaan jatkaa viidellä vuodella (eli se voi olla voimassa enintään kuusi vuotta) kyseessä olevan verovuoden jälkeen, jos yrityksen todistamissa oikeudellisissa ja tosiasiallisissa olosuhteissa tapahdu muutoksia. Tämän ajanjakson jälkeen yrityksen on halutessaan uusittava kumoamismenettely.

Neljännessä vaiheessa yrityksellä, jonka oletetaan olevan tässä direktiivissä tarkoitettu kuoriyhtiö, jota käytetään väärin verotustarkoituksiin, on oikeus osoittaa toisin eli todistaa, että sillä on substanssia tai ettei sitä ainakaan käytetä väärin verotustarkoituksiin. Tämä mahdollisuus on erittäin tärkeä siksi, että indikaattoreihin perustuvan substanssitestin avulla ei ehkä kyetä aina huomioimaan kaikkia kutakin yksittäistä tapausta koskevia erityisiä tosiseikkoja ja olosuhteita. Tämän vuoksi verovelvollisille annetaan tosiasiallinen oikeus väittää, etteivät ne ole tässä direktiivissä tarkoitettuja kuoriyhtiöitä.

Yrityksen, joka on ”gateway”-perusteen täyttämisen perusteella riskitapaus ja jonka raportoimien tietojen perusteella todetaan lisäksi, että siltä puuttuu ainakin yksi asiaankuuluvista substanssia koskevista tekijöistä, olisi oletettava olevan tässä direktiivissä tarkoitettu ”kuoriyhtiö” eli yhtiö, jonka substanssi on puutteellinen ja jota käytetään väärin verotustarkoituksiin.

Raportoitavien tietojen yhteydessä on toimitettava lisäksi tyydyttävä asiakirjanäyttö, joka olisi liitettävä myös veroilmoitukseen, jos se ei jo sisälly siihen. Vaadittavan näytön tarkoituksena on antaa veroviranomaisille mahdollisuus vahvistaa suoraan raportoitujen tietojen paikkansapitävyys ja muodostaa yleiskuva yrityksen tilanteesta, jotta ne voivat päättää mahdollisen verotarkastuksen käynnistämisestä.

On pidettävä mielessä, että nämä osatekijät vahvistetaan sellaisia yrityksiä silmällä pitäen, joiden rajatylittävä toiminta on maantieteellisesti liikkuvaa ja joilla ei ole omia resursseja omaa hallintoaan varten.

Tärkeinä pidetään seuraavaa kolmea osatekijää: 1) yrityksellä on yksinomaan sen käyttöön tarkoitetut toimitilat; 2) yrityksellä on vähintään yksi oma aktiivinen pankkitili unionissa; 3) yrityksellä on vähintään yksi johtaja, joka asuu lähellä yritystä ja on omistautunut sen toiminnalle, tai sen sijaan riittävä määrä työntekijöitä, jotka osallistuvat yrityksen keskeiseen tuloja tuottavaan toimintaan ja asuvat lähellä yritystä. Osoituksena johtajan omistautumisesta yrityksen toiminnalle voi olla hänen pätevyytensä, jonka olisi mahdollistettava johtajan aktiivinen osallistuminen päätöksentekoon, hänelle annetut viralliset valtuudet sekä johtajan todellinen osallistuminen yrityksen tavanomaiseen liiketoimintaan. Jos yrityksellä ei ole johtajaa, jolla olisi tarvittava pätevyys ja joka asuisi lähellä yritystä, sen sijaan voidaan katsoa, että yrityksellä on riittävä side verotukselliseksi kotipaikaksi ilmoitettuun jäsenvaltioon, jos suurimmalla osalla yrityksen tavanomaisista toiminnoista vastaavista työntekijöistä on verotuksellinen kotipaikka lähellä kyseistä jäsenvaltiota. Myös päätöksenteon olisi tapahduttava yrityksen jäsenvaltiossa. Nämä erityiset osatekijät on valittu verotuksellisesti merkittävää taloudellista toimintaa koskevan kansainvälisen standardin perusteella.

Verotusoikeuksien jakaminen vaikuttaa väistämättä ainoastaan jäsenvaltioihin, joita tämä direktiivi sitoo. Se ei vaikuta eikä voi vaikuttaa kolmansiin maihin. On kuitenkin todennäköistä, että joissakin tilanteissa osallisena on myös kolmansia maita. Kuoriyhtiöllä voi olla esimerkiksi tulovirtoja, jotka ovat lähtöisin kolmannesta maasta, kuoriyhtiön osakkeenomistajat voivat sijaita kolmannessa maassa tai kuoriyhtiöllä voi olla kolmannessa maassa sijaitsevaa omaisuutta. Tällaisissa tapauksissa verotusoikeuksien jakamisessa olisi noudatettava asianmukaisella tavalla jäsenvaltion ja kolmannen maan välillä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyjä sopimuksia. Jos tällaisia sopimuksia ei ole tehty, asianosainen jäsenvaltio soveltaa kansallista lainsäädäntöään.

i)tulovirtojen tapauksessa yhtäältä lainkäyttöalue, jolta tulo on lähtöisin tai jolla tulon maksava toimija sijaitsee, ja toisaalta lainkäyttöalue, joka on tulovirran lopullinen kohde, eli yrityksen osakkeenomistajan lainkäyttöalue;

Kun otetaan huomioon, että näiden etujen saamiseksi yrityksen on tavallisesti esitettävä todistus verotuksellisesta kotipaikastaan, tehokasta menettelyä varten säädetään, että kuoriyhtiön verotuksellisena kotipaikkana toimiva jäsenvaltio jättää joko myöntämättä todistuksen verotuksellisesta kotipaikasta tai myöntää varoituksen sisältävän todistuksen eli sisällyttää todistukseen yksiselitteisen lausuman, joka estää käyttämästä todistusta edellä mainittujen etujen saamiseksi. Verotuksellista kotipaikkaa koskevan todistuksen myöntämättä jättäminen tai edellä kuvaillun varoituksen sisältävän erityistodistuksen myöntäminen ei syrjäytä kuoriyhtiön verotuksellisena kotipaikkana toimivan jäsenvaltion kansallisia sääntöjä, jotka koskevat mahdollisia kuoriyhtiöön liittyviä verovelvollisuuksia. Kyseessä on vain hallinnollinen käytäntö, jonka avulla lähdevaltiolle ilmoitetaan, ettei sen pitäisi myöntää kuoriyhtiön kotijäsenvaltion kanssa tekemänsä verosopimuksen (tai sovellettavien EU:n direktiivien) mukaisia etuuksia maksuille, joiden kohteena on kyseinen kuoriyhtiö.

Lainsäädäntöehdotuksessa jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi vahvistaa seuraamukset tässä direktiivissä säädettyjen raportointivelvollisuuksien, sellaisena kuin ne ovat saatettuina osaksi kansallista lainsäädäntöä, rikkomisesta. Seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Jäsenvaltioiden välillä olisi saavutettava koordinoinnin vähimmäistaso käyttämällä vahvistetun vähimmäismäärän mukaisia sakkorangaistuksia rahoitusalalla voimassa olevien säännösten mukaisesti. Seuraamuksiin olisi kuuluttava hallinnollinen taloudellinen seuraamus, jonka suuruus on vähintään viisi prosenttia yrityksen liikevaihdosta. Tällaisessa vähimmäismäärässä olisi otettava huomioon kyseessä olevaa raportoivaa yhteisöä koskevat olosuhteet.

Jotta tiedot olisivat hyvissä ajoin kaikkien niistä mahdollisesti kiinnostuneiden jäsenvaltioiden saatavilla, tietoja vaihdetaan automaattisesti keskusrekisterin välityksellä käyttämällä veroasioissa tehtävän hallinnollisen yhteistyön nykyistä mekanismia. Jäsenvaltiot vaihtavat tietoja kaikissa edellä mainituissa tilanteissa viipymättä ja joka tapauksessa viimeistään 30 päivän kuluessa siitä, kun viranomainen on saanut kyseiset tiedot. Tämä tarkoittaa 30 päivän kuluessa veroilmoitusten vastaanottamisesta tai 30 päivän kuluessa siitä, kun viranomainen tekee päätöksen, jolla se vahvistaa, että yritys on kumonnut olettaman tai että yritykselle olisi myönnettävä vapautus. Tietoja vaihdetaan automaattisesti myös 30 päivän kuluessa siitä, kun tässä direktiivissä tarkoitetun riskin aiheuttavan yrityksen tarkastus on saatu päätökseen, jos tällaisen tarkastuksen tulos vaikuttaa tietoihin, joita kyseisestä yrityksestä on jo vaihdettu tai olisi pitänyt vaihtaa. Vaihdettavista tiedoista säädetään tämän direktiivin 13 artiklassa. Periaatteena on, että näiden tietojen olisi annettava kaikille jäsenvaltioille mahdollisuus saada tässä direktiivissä tarkoitetun riskin aiheuttavien yritysten raportoimat tiedot. Lisäksi vaihdettujen tietojen olisi annettava muille jäsenvaltioille mahdollisuus ymmärtää arvioinnin perustelut silloin, kun jäsenvaltion viranomainen tekee arvioinnin olettaman kumoamisesta tai direktiivin velvollisuuksista vapauttamisesta. Muilla jäsenvaltioilla olisi oltava aina mahdollisuus pyytää toista jäsenvaltiota tekemään verotarkastus mistä tahansa yrityksestä, joka täyttää tässä direktiivissä tarkoitetun ”gateway”-perusteen, jos jäsenvaltioilla on epäilyksiä siitä, onko sillä vaadittavaa vähimmäissubstanssia. Pyynnön kohteena olevan jäsenvaltion olisi tehtävä tämä verotarkastus kohtuullisessa ajassa ja ilmoitettava sen tulos pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle. Jos yhteisön todetaan olevan ”kuoriyhtiö”, tietoja olisi vaihdettava automaattisesti tämän direktiivin 13 artiklan mukaisesti.

Kaikilla jäsenvaltioilla on milloin tahansa pääsy EU:ssa sijaitsevia kuoriyhtiöitä koskeviin tietoihin ilman, että niiden tarvitsee esittää tietojensaantia koskevaa pyyntöä. Tämän vuoksi tietoja vaihdetaan jäsenvaltioiden välillä ensimmäisestä vaiheesta alkaen, kun yritys luokitellaan tässä direktiivissä tarkoitetun riskin aiheuttavaksi yritykseksi. Tietoja vaihdetaan myös silloin, kun jäsenvaltion veroviranomainen tekee arvioinnin yksittäisiä tapauksia koskevien tosiseikkojen ja olosuhteiden perusteella ja päättää vahvistaa, että kyseessä oleva yritys on kumonnut olettaman siitä, että se olisi kuoriyhtiö, tai että se olisi vapautettava tämän direktiivin mukaisista velvollisuuksista. Tämän avulla varmistetaan, että kaikilla jäsenvaltioilla on mahdollisuus saada hyvissä ajoin tietoonsa tehdyt päätökset ja kunkin arvioinnin taustalla olevat perustelut. Jäsenvaltiot voivat myös pyytää yrityksen jäsenvaltiota tekemään verotarkastuksia, jos niillä on syytä epäillä, ettei yrityksellä ehkä ole direktiivissä määriteltyä vähimmäissubstanssia.

ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 115 artiklan,

ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen,

sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille,

ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon,

ottaa huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon,

noudattaa erityistä lainsäätämisjärjestystä,

sekä katsoo seuraavaa:

(1)Oikeudenmukaisen ja tehokkaan verotuksen varmistaminen sisämarkkinoilla sekä veronkierron ja verovilpin torjuminen ovat edelleen unionin tärkeitä poliittisia painopisteitä. Vaikka tällä alalla on saavutettu viime vuosina merkittävää edistystä erityisesti veron kiertämisen käytäntöjen torjuntaa koskevan neuvoston direktiivin 2016/1164 hyväksymisen ja hallinnollista yhteistyötä koskevan neuvoston direktiivin 2011/16/EU soveltamisalan laajentamisen ansiosta, lisätoimenpiteitä tarvitaan, jotta voidaan torjua yksilöityjä veronkiertoon ja verovilppiin liittyviä käytäntöjä, joita ole otettu täysin huomioon unionin nykyisessä oikeudellisessa kehyksessä. Varsinkin monikansalliset konsernit perustavat usein yrityksiä, joilla ei ole vähimmäissubstanssia, jotta ne voisivat vähentää maksettavikseen tulevien verojen kokonaismäärää muun muassa siirtämällä voittoja pois tietyistä korkean verotuksen jäsenvaltioista, joissa ne harjoittavat taloudellista toimintaa ja luovat lisäarvoa liiketoiminnalleen. Tämä ehdotus täydentää sitä edistystä, jota yritysten avoimuuden osalta on saavutettu vahvistamalla rahanpesun vastaisessa kehyksessä loppuomistajatietoja koskevat vaatimukset, joilla puututaan tilanteisiin, joissa yrityksiä perustetaan joko yritysten itsensä tai niiden hallinnoiman ja omistaman omaisuuden, kuten kiinteän omaisuuden tai muun arvokkaan omaisuuden, todellisten omistajasuhteiden salaamiseksi.

(2)On tiedossa, että jäsenvaltioihin voidaan perustaa yrityksiä, joilla ei ole vähimmäissubstanssia, jotta saataisiin pääasiassa verotuksellista etua, erityisesti heikentämällä toisen jäsenvaltion veropohjaa. Siitä huolimatta, että osa jäsenvaltioista on kehittänyt veropohjaansa tällaisilta järjestelyiltä suojelevan lainsäädännöllisen tai hallinnollisen kehyksen, asiaa koskevien sääntöjen vaikutus jää usein rajalliseksi, koska sääntöjä sovelletaan vain yhden jäsenvaltion alueella, ja ne eivät kata tehokkaasti tilanteita, joissa on osallisena useampi kuin yksi jäsenvaltio. Lisäksi tällä alalla sovellettavat kansalliset säännöt vaihtelevat huomattavasti eri puolilla unionia, kun taas toisissa jäsenvaltioissa ei ole lainkaan sääntöjä, joilla torjuttaisiin yritysten, joiden substanssi on olematon tai vähäinen, väärinkäyttöä verotustarkoituksiin.

(3)On säädettävä yhteinen kehys, jotta voidaan vahvistaa jäsenvaltioiden kykyä torjua veronkiertoa ja verovilppiä koskevia käytäntöjä, joissa käytetään verotustarkoituksiin sellaisia yrityksiä, jotka eivät, päinvastoin kuin oletetaan, harjoita taloudellista toimintaa ja joiden substanssi on olematon tai vähäinen. Tällä pyritään varmistamaan, ettei veronkierron tai verovilpin välineinä käytetä yrityksiä, joilla ei ole vähimmäissubstanssia. Koska tällaisia yrityksiä voidaan perustaa yhteen jäsenvaltioon, mutta niiden käyttö voi heikentää jonkin toisen jäsenvaltion veropohjaa, on äärimmäisen tärkeää hyväksyä yhteiset säännöt, joiden avulla voidaan arvioida, mikä olisi katsottava sisämarkkinoilla riittämättömäksi verotukselliseksi substanssiksi, ja määritellä tällaiseen riittämättömään substanssiin liittyvät erityiset veroseuraamukset. Jos yrityksen substanssi katsotaan tämän direktiivin nojalla riittäväksi, se ei saisi olla este sille, että jäsenvaltiot soveltavat edelleen veronkierron ja verovilpin vastaisia sääntöjään, jos nämä säännöt ovat sopusoinnussa unionin lainsäädännön kanssa.

(4)Kattavan lähestymistavan varmistamiseksi sääntöjä olisi sovellettava kaikkiin unionissa toimiviin ja jäsenvaltiossa verotettavissa oleviin yrityksiin niiden oikeudellisesta muodosta ja asemasta riippumatta edellyttäen, että yrityksillä on verotuksellinen kotipaikka jäsenvaltiossa ja että niille voidaan myöntää todistus verotuksellisesta kotipaikasta kyseisessä jäsenvaltiossa.

(5)Jotta varmistetaan sisämarkkinoiden moitteeton toiminta, suhteellisuusperiaatteen noudattaminen ja mahdollisten sääntöjen tehokkuus, olisi suotavaa rajata näiden sääntöjen soveltamisala yrityksiin, joiden osalta on olemassa riski siitä, ettei niillä ole vähimmäissubstanssia ja että niitä käytetään pääasiassa verotuksellisen edun saamiseksi. Siksi olisi tärkeää vahvistaa kolmesta kumulatiivisesta ohjeellisesta ehdosta muodostuva ”gateway”-peruste, jotta voidaan todeta, minkä yritysten osalta edellä mainittu riski on riittävän suuri, jotta niihin voidaan soveltaa perustellusti raportointivaatimuksia. Ensimmäisen ehdon avulla olisi voitava tunnistaa sellaiset yritykset, jotka oletetusti harjoittavat maantieteellisesti liikkuvaa taloudellista toimintaa, koska on tavallisesti haastavampaa määritellä, missä tällaista toimintaa todellisuudessa harjoitetaan. Tällainen toiminta tuottaa tavallisesti merkittäviä passiivisia tulovirtoja. Näin ollen yritykset, joiden tulot koostuvat pääasiassa passiivisista tulovirroista, täyttäisivät tämän ehdon. Huomioon olisi myös otettava, että henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettua omaisuutta, kuten kiinteistöjä, huviveneitä, suihkukoneita, taideteoksia, tai pelkästään pääomaa, hallussaan pitävillä yhteisöillä ei välttämättä ole tuloja pitkään aikaan, mutta ne voivat silti saada merkittävää verohyötyä tällaisen omaisuuden omistamisen seurauksena. Koska jäsenvaltioiden täysin sisäiset tilanteet eivät vaaranna sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa, ja ne olisi parasta käsitellä jäsenvaltioiden tasolla, toisen ehdon olisi keskityttävä rajatylittävää toimintaa harjoittaviin yrityksiin. Rajatylittävän toiminnan harjoittaminen olisi määritettävä ottamalla huomioon yhtäältä kotimaisen tai ulkomaisen yrityksen liiketoimien luonne ja toisaalta sen omistama omaisuus, koska yhteisöillä, jotka ainoastaan pitävät hallussaan henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettua liiketoimintaan liittymätöntä omaisuutta, ei välttämättä ole liiketoimintaa pitkään aikaan. Näiden lisäksi kolmannen ehdon avulla olisi yksilöitävä sellaiset yritykset, joilla ei ole riittäviä omia resursseja keskeisten johtotehtävien hoitamista varten. Yritykset, joilla ei ole riittäviä omia resursseja, käyttävät yleensä hallintoon, johtamiseen, yhteydenpitoon ja säännösten noudattamiseen liittyviä palveluja tarjoavia kolmansia osapuolia tai tekevät etuyhteydessä olevien yritysten kanssa asianmukaisia sopimuksia tällaisten palvelujen tarjoamisesta, jotta ne voivat muodostaa ja säilyttää oikeudellisen ja verotuksellisen läsnäolon. Yritys ei täytä tätä ehtoa, jos se ulkoistaa vain tietyt oheispalvelut, kuten pelkät kirjanpitopalvelut, mutta säilyttää itsellään tärkeimmät tehtävät. Vaikka tällaisia palveluntarjoajia voidaan säännellä muissa verotukseen liittymättömissä tarkoituksissa, niiden tällaisiin muihin tarkoituksiin liittyvät velvollisuudet eivät riitä aina hillitsemään riskiä siitä, että tällaiset palveluntarjoajat mahdollistavat veronkiertoon ja verovilppiin käytettävien yritysten perustamisen ja ylläpitämisen.

(6)Olisi oikeudenmukaista sulkea suunniteltujen sääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle yritykset, joiden toiminnalta edellytetään riittävää avoimuutta ja joihin ei siten liity riskiä verotuksellisen substanssin puuttumisesta. Tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle olisi suljettava myös yritykset, joiden siirtokelpoisia arvopapereita on hyväksytty kaupankäynnin kohteeksi tai listattu säännellyllä markkinalla tai monenkeskisessä kaupankäyntijärjestelmässä, sekä tietyt rahoitusalan yritykset, joita säännellään unionissa raskaasti joko suoraan tai välillisesti ja joihin sovelletaan avoimuutta ja valvontaa koskevia vaatimuksia. Puhtaita holdingyhtiöitä, jotka sijaitsevat samalla lainkäyttöalueella kuin niiden toimintaa harjoittava tytäryhtiö ja niiden tosiasialliset omistajat ja edunsaajat, ei myöskään todennäköisesti käytetä verotuksellisen edun saamista varten. Tämä koskee myös holdingyhtiöiden tytäryhtiöitä, jotka sijaitsevat samalla lainkäyttöalueella kuin niiden osakkeenomistaja tai koko konsernin emoyritys. Tämän perusteella myös ne olisi suljettava soveltamisalan ulkopuolelle. Myös yritysten, joilla on riittävä määrä kokoaikaisia ja yksinomaan kyseisessä yrityksessä työskenteleviä työntekijöitä yrityksen toiminnan harjoittamista varten, substanssin olisi katsottava olevan vähimmäistason mukainen. Kun ei voida kohtuudella odottaa, että ne täyttäisivät ”gateway”-perusteen, ne olisi suljettava oikeusvarmuuden vuoksi nimenomaisesti tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.

(7)Jotta voidaan erottaa yritykset, joiden osalta on olemassa riski verotuksellisen substanssin puuttumisesta, ja varmistaa, että sääntöjen soveltamisalaan kuuluvat ainoastaan yritykset, joilla ei ole verotuksellista substanssia, yritysten olisi toimitettava tiedot resursseistaan siinä jäsenvaltiossa, jossa niiden verotuksellinen kotipaikka sijaitsee. Tällaisia tietoja tarvitaan sen varmistamiseksi, että yrityksellä on resursseja ja että se harjoittaa todella taloudellista toimintaa verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittamassa jäsenvaltiossa ja että yrityksen tulojen tai omaisuuden ja kyseisen jäsenvaltion välillä on olemassa riittävä side.

(8)Tämän direktiivin täytäntöönpanon helpottamiseksi yritysten, joiden osalta on olemassa riski substanssin puuttumisesta ja käyttämisestä pääasiassa verotuksellisen edun saamista varten, olisi ilmoitettava vuotuisessa veroilmoituksessaan, että niillä on verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittamassaan jäsenvaltiossa vähimmäistason mukaiset resurssit, kuten työntekijöitä ja toimitilat, ja mikäli näin on, toimitettava asiakirjanäyttö. Vaikka on yleisesti tunnustettua, että erilaiset toiminnot voivat edellyttää eritasoisia tai ‑tyyppisiä resursseja, niiden olisi kuitenkin oltava yhteisen vähimmäistason mukaisia kaikissa olosuhteissa. Tämän arvioinnin tarkoituksena olisi oltava ainoastaan yritysten verotuksellisen substanssin määrittäminen. Sen tarkoituksena ei ole kyseenalaistaa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (EU) 2015/849 määriteltyjen ”trusti- ja yrityspalvelujen tarjoajien” asemaa rahanpesun, rahanpesun esirikosten tai terrorismin rahoituksen tunnistamisessa. Vähimmäistason mukaisten resurssien puuttumisen voidaan katsoa viittaavan puutteelliseen substanssiin, jos yrityksen osalta on jo olemassa riski verotuksellisen substanssin puuttumisesta. Jotta varmistetaan yhteensopivuus asianmukaisten kansainvälisten standardien kanssa, yhteisen vähimmäistason olisi perustuttava haitallisia verokäytäntöjä käsittelevän foorumin puitteissa kehitettyihin nykyisiin eurooppalaisiin ja kansainvälisiin standardeihin, jotka koskevat merkittävää taloudellista toimintaa etuuksiin oikeuttavien verojärjestelmien tai puuttuvan yhteisöverotuksen yhteydessä. On tarpeen säätää veroilmoituksen yhteydessä toimitettavasta asiakirjanäytöstä, jotka tukevat yrityksen ilmoitusta siitä, että sillä on käytettävissään vähimmäistason mukaiset resurssit. Se on tarpeen myös, jotta viranomainen voi muodostaa kantansa yritystä koskevien tosiseikkojen ja olosuhteiden perusteella ja päättää, käynnistääkö se tarkastusmenettelyn.

(9)Verotuksen oikeusvarmuuden takaamista varten on välttämätöntä säätää yritysten antamien ilmoitusten sisältöä koskevat yhteiset säännöt. Yritysten, jotka täyttävät ”gateway”-perusteen ja joihin sovelletaan siksi raportointivaatimuksia, verotuksellisen substanssin olisi oletettava olevan riittämätön, jos ne ilmoittavat myös, etteivät ne täytä yhtä tai useampaa vähimmäissubstanssin kumulatiivista osatekijää, tai jos ne eivät toimita vaadittua näyttöä. Yrityksillä, jotka ilmoittavat täyttävänsä kaikki vähimmäissubstanssin osatekijät ja toimittavat vaadittavan asiakirjanäytön, olisi sen sijaan katsottava olevan verotuksellinen vähimmäissubstanssi, ja niille ei pitäisi aiheutua lisävelvollisuuksia tai seuraamuksia tämän direktiivin nojalla. Tämä ei saisi kuitenkaan vaikuttaa mahdollisesti sovellettavaan muuhun lainsäädäntöön tai viranomaisten oikeuteen tehdä tarkastus, myös asiakirjatodisteiden perusteella, ja päätyä mahdollisesti eri tulokseen.

(10)On yleisesti tunnustettu, että tosiseikat ja olosuhteet määrittävät viime kädessä sen, harjoittaako yritys todella verotuksellista taloudellista toimintaa vai käytetäänkö sitä pääasiassa veronkiertoon tai verovilppiin. Tämä olisi arvioitava tapauskohtaisesti kunkin yrityksen osalta. Näin ollen yrityksillä, joiden osalta oletetaan, ettei niillä ole verotuksellista vähimmäissubstanssia, olisi oltava oikeus osoittaa toisin, mukaan lukien oikeus osoittaa, ettei niiden avulla pyritä pääasiassa saavuttamaan verotukseen liittyviä tavoitteita, ja oikeus kumota tällainen olettama. Kun yritykset ovat täyttäneet tämän direktiivin mukaiset raportointivelvollisuutensa, niiden olisi toimitettava lisätietoja sen jäsenvaltion viranomaiselle, jossa niillä on verotuksellinen kotipaikka. Vaikka yritykset voivat toimittaa mitä tahansa asianmukaisina pitämiään lisätietoja, on kuitenkin tärkeää vahvistaa yhteiset vaatimukset siitä, millainen näyttö voidaan katsoa asianmukaiseksi lisänäytöksi, jota olisi siten edellytettävä kaikissa tapauksissa. Jos jäsenvaltio katsoo tällaisen lisänäytön perusteella, että yritys on kumonnut tyydyttävällä tavalla olettaman puutteellisesta substanssistaan, jäsenvaltion olisi voitava tehdä päätös sen vahvistamiseksi, että yrityksen verotuksellinen substanssi on tässä direktiivissä tarkoitetun vähimmäistason mukainen. Tällainen päätös voi säilyä voimassa niin kauan kuin yritystä koskevat tosiseikat ja oikeudelliset olosuhteet säilyvät muuttumattomina, kuitenkin enintään kuusi vuotta päätöksen tekemisestä. Tämä auttaa rajoittamaan sellaisia tapauksia varten osoitettavien resurssien määrää, joissa on osoitettu, ettei yritys ole tässä direktiivissä tarkoitettu kuoriyhtiö.

(11)Kun otetaan huomioon, että tämän direktiivin tarkoituksena on estää veronkierto ja verovilppi, joita toteutetaan todennäköisesti sellaisten yritysten välityksellä, joilla ei ole vähimmäissubstanssia, ja jotta voidaan taata oikeusvarmuus ja tehostaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa, on erittäin tärkeää tarjota mahdollisuus saada vapautus niille yrityksille, jotka täyttävät ”gateway”-perusteen mutta joiden väliasemalla ei ole todellista hyödyllistä vaikutusta yrityksen konsernin tai tosiasiallisten omistajien ja edunsaajien yleiseen verotusasemaan. Tällaisilla yrityksillä olisi oltava siksi oikeus pyytää verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittaman jäsenvaltion viranomaista tekemään päätös, jolla ne vapautetaan suoraan ja kokonaan ehdotettujen sääntöjen noudattamisesta. Tällaisen vapautuksen olisi myös oltava ajallisesti rajoitettu, jotta viranomainen voi vahvistaa säännöllisesti, että vapautusta koskevan päätöksen oikeuttaneet tosiasialliset ja oikeudelliset olosuhteet ovat edelleen voimassa. Samaan aikaan mahdollisuus pidentää tällaisen päätöksen voimassaoloa auttaa rajoittamaan resurssien osoittamista tapauksiin, jotka olisi vapautettava tämän direktiivin soveltamisalasta.

(12) Jotta voidaan taata verotuksen oikeusvarmuus ja oikeudenmukainen verotus sisämarkkinoilla, olisi asianmukaista vahvistaa yksiselitteisesti säännöt, joissa täsmennetään sellaisten yritysten saapuvien ja lähtevien tulovirtojen verokohtelu, joiden verotuksellinen substanssi ei ole vähimmäistason mukainen ja jotka eivät ole toimittaneet toisin osoittavaa näyttöä tai näyttöä siitä, ettei niiden tavoitteena ole saada verotuksellista etua. Tällaisten tulojen olisi oltava verotettavissa siinä jäsenvaltiossa, jossa yrityksen osakkeenomistajilla on verotuksellinen kotipaikka, samaan tapaan kuin jos ne maksettaisiin suoraan tällaisille osakkeenomistajille. Jotta voidaan torjua kaksinkertaisen verotuksen riskiä, tällaisista tuloista yrityksen jäsenvaltiossa mahdollisesti maksettu vero olisi otettava huomioon ja vähennettävä yrityksen osakkeenomistajien jäsenvaltiossa maksettavasta verosta. Jos yrityksen osakkeenomistajilla ei ole verotuksellista kotipaikkaa jäsenvaltiossa, tällaisten tulojen olisi oltava verotettavissa sillä lainkäyttöalueella, jolla maksajalla on verotuksellinen kotipaikka, samaan tapaan kuin jos ne maksettaisiin suoraan yrityksen osakkeenomistajille. Vaikutukseltaan vastaavia sääntöjä olisi sovellettava tilanteissa, joissa tulovirtoja ei ole. Näin voi olla erityisesti silloin, jos kyse on pelkästään henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitetun kiinteän tai muun erittäin arvokkaan omaisuuden hallussa pitämisestä tai puhtaista holdingyhtiöistä. Kun otetaan huomioon riski useiden ilman vähimmäissubstanssia olevien yritysten perustamisesta ketjussa, on myös tärkeää sulkea pois mahdollisuus luokitella tulot verotettaviksi sellaisen osakkeenomistajan lainkäyttöalueella, joka on itse yritys, jolla ei ole vähimmäissubstanssia. Tämän direktiivin ei pitäisi vaikuttaa verotusoikeuksien jakamiseen jäsenvaltion ja kolmannen maan välillä tehtyjen tulojen tai pääoman kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevien sopimusten ja yleissopimusten mukaisesti.

(13)Jotta varmistetaan ehdotetun kehyksen tehokkuus, on tarpeen vahvistaa asianmukaiset veroseuraamukset yrityksille, joilla ei ole verotuksellista vähimmäissubstanssia. Yritykset, jotka ovat täyttäneet ”gateway”-perusteen ja joilla ei oleteta olevan verotuksellista substanssia ja jotka eivät ole myöskään toimittaneet toisin osoittavaa näyttöä tai näyttöä siitä, ettei niiden tavoitteena ole saada verotuksellista etua, eivät saisi hyötyä tulojen tai pääoman kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevista sopimuksista ja yleissopimuksista, joissa yrityksen verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittama jäsenvaltio on osapuolena, tai mistään muista sopimuksista, mukaan lukien investointien edistämistä ja suojelua koskevien kansainvälisten sopimusten säännökset, joilla on vastaava tarkoitus tai vaikutus. Tällaiset yritykset eivät saisi hyötyä neuvoston direktiivistä 2011/96/EU tai neuvoston direktiivistä 2003/49/EY. Tämän vuoksi näillä yrityksillä ei pitäisi olla oikeutta saada todistusta verotuksellisesta kotipaikasta siltä osin kuin se auttaa niitä näiden hyötyjen saamisessa. Yrityksen verotukselliseksi kotipaikakseen ilmoittaman jäsenvaltion olisi näin ollen kieltäydyttävä myöntämästä todistusta verotuksellisesta kotipaikasta. Vaihtoehtoisesti kyseisen jäsenvaltion olisi voitava myöntää tällainen todistus, jossa kuitenkin mainitaan siihen liitettävän varoituksen avulla, ettei yritys saisi käyttää todistusta edellä mainittujen verotuksellisten hyötyjen saamiseksi. Verotuksellista kotipaikkaa koskevan todistuksen myöntämättä jättäminen tai vaihtoehtoisesti verotuksellista kotipaikkaa koskevan erityistodistuksen myöntäminen ei saisi syrjäyttää yrityksen jäsenvaltion kansallisia verotuksellista kotipaikkaa koskevia sääntöjä ja niihin liittyviä asiaankuuluvia velvollisuuksia. Sen tarkoituksena olisi pikemminkin ilmoittaa muille jäsenvaltioille ja kolmansille maille, ettei kyseisen yrityksen liiketoimien osalta pitäisi myöntää huojennuksia tai hyvityksiä yrityksen jäsenvaltion kanssa tehdyn sopimuksen tai tarvittaessa unionin direktiivin nojalla.