KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE Digitaalitelevision ja kolmannen sukupolven matkaviestinnän avointen järjestelmäalustojen kautta tapahtuvan uusien tietoyhteiskuntapalvelujen ja -sovellusten käytön esteet

Tiivistelmä

Tämä tiedonanto on komission vastaus pyyntöön tehdä selvitys ja raportoida esteistä, jotka vielä haittaavat tietoyhteiskuntapalvelujen käyttöä kolmannen sukupolven matkaviestinnän (3G) ja digitaalitelevisiopalvelujen avoimien jakelualustojen kautta. Komissio on tietoinen markkinoiden tilanteesta ja odotuksista, eikä rajoitu näihin kahteen jakelualustaan, vaan esittää tietoyhteiskuntapalvelujen tarjontaan monikanava-ajattelua, joka todennäköisesti yleistyy markkinoilla tulevaisuudessa. Tiedonannossa tarkastellaan joitain kaikille digitaalisille jakelutavoille yhteisiä kysymyksiä sekä muutamia erityisesti matkaviestintää ja digitaalitelevisiota koskevia seikkoja. Kahden viimeksi mainitun jakelualustan odotetaan täydentävän muita jakelutapoja, joissa myös tarjotaan tietoyhteiskuntapalveluja ja muita sähköisiä palveluja.

Tietoyhteiskunnan uusien palvelujen ja sovellusten tuominen laajasti kaikkien kansalaisten, myös erityistarpeita omaavien ihmisten, saataville on yksi EU:n tärkeimmistä päämääristä tulevan kymmenen vuoden aikana. Tuona jaksona käyttöön tulee monenlaisia jakelukanavia, joissa käytetään erilaisia liityntätapoja palvelujen tarjoamiseksi hyvin monenlaisiin päätelaitteisiin.

Tällä hetkellä tietoyhteiskuntapalveluja käytetään eniten pöytätietokoneen kautta. Tällä hetkellä kakkossijalla ovat digisovittimella varustetut televisiot ja matkapuhelimet, ja kehittymässä on päätelaitteita, joissa on yhdistelty eri laitetyyppien ominaisuuksia. Kun monikanavajakelu on tulevaisuudessa vakiinnuttanut asemansa, käyttäjien oletetaan haluavan käyttää samoja sähköisiä palveluja ja digitaalisisältöjä eri tilanteissa ja eri paikoissa erilaisten päätelaitteiden ja verkkoyhteyksien kautta. Jotta monikanavaympäristö yleistyisi ja eri jakelutiet täydentäisivät toisiaan, sääntelyssä on luotava käytetystä tekniikasta riippumattomat tasavertaiset olosuhteet kilpailulle, suosimatta yksittäisiä jakelutapoja toisten kustannuksella.

Näiden seuraavan sukupolven jakelualustojen tekniikat ja järjestelmäarkkitehtuurit ovat varsin monimutkaisia ja kehittyvät nopeasti. Mikään yksittäinen analyysi ei voi olla lopullinen. Erillisten alojen lähentyminen teknologian tasolla merkitsee, että uusien järjestelmien ja palvelujen kehitykseen kohdistuu vaikutteita ja perinteitä monilta eri aloilta, kuten televiestinnästä, radio- ja televisiotoiminnasta, kaapeliverkkotoiminnasta, Internet-palveluntarjonnasta, tietokone- ja ohjelmistoalalta, tiedotusvälineistä ja julkaisutoiminnasta, joilla standardoinnin ja yhteentoimivuuden merkitys vaihtelee. Digitaalitekniikan kehittyessä yhteennivoutuvilla markkinoilla on painetta siirtyä kohti täysin yhteentoimivia palveluja, mutta tämä saattaa kestää jonkin aikaa markkinoiden alku- ja kehitysvaiheessa. Teknisiä yhteentoimivuusongelmia syntyy yleensä, kun käyttöön tulee uusia ja kehittyneitä järjestelmiä. Uusimpien palvelujen, verkkojen ja tekniikoiden ei heti alusta asti voida taata olevan täysin yhteentoimivia kaikkien verkkojen kanssa.

Toimijat arvoketjun eri osissa myös 3G-matkaviestinnässä ja digitaalitelevisiotoiminnassa ymmärtävät yhteentoimivuuden arvon. Nämä kaksi mainittua toimialaa eivät kuitenkaan ole verrattavissa toisiinsa: niiden tekniikat kehittyivät erilaisissa kaupallisissa olosuhteissa ja erilaisin liiketoimintamallein. Maanpäällisen verkon digitaalitelevisiotoiminnassa on erityisen suuri haaste uudistaa tai luoda uusia elinkelpoisia liiketoimintamalleja ja hallita siirtyminen analogisista lähetyksistä digitaalisiin. Lopulta voidaan tarvita kansallisen tai Euroopan tason erityistoimenpiteitä, jos markkinavoimien ei yksin katsota pystyvän aikaansaamaan johdonmukaista lähestymistapaa digitalisointiin ja analogisten lähetysten lopettamiseen.

Yhteentoimivuus tulee todennäköisesti elämään teknologian muutosten mukaisesti. Komissio seuraa sähköisten palvelujen monikanavajakelun ja saatavuuden kehitystä voidakseen päättää, haittaako valmistajakohtaisten tekniikoiden käyttö tietoyhteiskuntapalvelujen laajaa saatavuutta tavalla, joka rajoittaa kohtuuttomasti käyttäjien valinnanvaraa.

Yhteentoimivuuden edistäminen digitaalitelevisiojärjestelmissä on EU:ssa yhdessä sovittu tavoite. EU:n tasolla on jo toteutettu joitain käytännön toimenpiteitä yhteentoimivuuden edistämiseksi. Asiasta järjestetään uusi julkinen kuuleminen vuoden 2003 lopulla ja vuoden 2004 alussa, koska komissiolla on velvollisuus raportoida heinäkuuhun 2004 mennessä siitä, missä määrin yhteentoimivuus ja valinnanvapaus on toteutunut digitaalitelevisiopalveluissa jäsenvaltioissa.

3G-matkaviestinnässä alan yritykset harjoittavat aktiivisesti standardointitoimintaa palvelujen kattavan yhteentoimivuuden mahdollistamiseksi. Tiedonannossa todetaan, että kun otetaan huomioon meneillään olevat toimet, alan omat ponnistelut ja todellisten palvelujen puuttuminen markkinoilta, on vielä paras odottaa ja katsoa ennen kuin voidaan päättää, tarvittaisiinko yhteentoimivuuden varmistamiseksi uusia poliittisia aloitteita.

Lisäksi tiedonannossa todetaan, että 3G- ja digitaalitelevisiojärjestelmien "avoimuus" on vain yksi - joskin tärkeä - tekijä tietoyhteiskuntapalvelujen saatavuuteen vaikuttavien monien kaupallisten tekijöiden joukossa. Muut haasteet, kuten kiinnostavien kuluttajapalvelujen kehittäminen, kuluttajien luottamusta vahvistavan turvallisen toimintaympäristön aikaansaaminen sekä sääntelyltään selkeän ympäristön luominen sähköisille palveluille, ovat yhtä tärkeitä pohdittaessa, tulevatko tietoyhteiskuntapalvelut laajasti kaikkien saataville.

Uusien palvelujen laajaa saatavuutta edistävien kaupallisten tekijöiden ohella myös julkishallinnolla voi olla huomattava vaikutus tietoyhteiskunnan luomiseen lainsäätäjänä, sääntelijänä, edistäjänä ja julkisten hankintojen tekijänä yksinkertaisesti siten, että se tarjoaa palvelujaan sähköisesti eri jakelukanavien kautta. Lainsäädännöllä ja sääntelyllä olisi luotava liiketoiminnalle suotuisat olosuhteet, jotka houkuttelevat investointeja, suosivat innovaatioita ja edistävät talouskasvua sekä turvaavat kuluttajien edut. Ensi alkuun viranomaisten olisi tarjottava palvelujaan verkossa ja noudatettava avoimuutta ja yhteentoimivuutta suosivia hankintaperiaatteita.

SISÄLLYSLUETTELO

TAUSTAA JA JOHDANTO

1. Johdanto

1.1. Tulevaisuudenvisio: tietoyhteiskunnan infrastruktuuri ja monikanavakäyttö

1.2. 'Tietoyhteiskuntapalvelut'

1.3. Yhteentoimivuus

1.4. Yhteentoimivuuden taloudelliset hyödyt ja kustannukset

1.5. Sovellusrajapinnat (API)

1.6. Avoimet järjestelmäalustat ja niiden hyödyt

2. Katsaus nykysuuntauksiin

3. Televisiolähetysten jakelualustat

3.1. Digitaalitelevisio

3.2. Esteet digitaalilähetysten avoimen jakelualustan yleistymiselle

3.3. Aineiston muokkaaminen ja monimuototuotanto

3.4. Uuden sääntelyjärjestelmän mukaiset kolmansien osapuolten oikeudet hyödyntää sovellusrajapintaa

4. Kolmannen sukupolven matkaviestintä

5. Digitaalitelevision ja kolmannen sukupolven matkaviestinnän avointen järjestelmäalustojen kautta tapahtuvan uusien tietoyhteiskuntapalvelujen ja -sovellusten käytön esteet

5.1. Palvelujen saantiin vaikuttavat tekijät - avoimuuden ja yhteentoimivuuden ohella

5.1.1. Patentit ja muut teollis- ja tekijänoikeudet

5.1.2. Kuluttajien luottamus massamarkkinoiden kysynnän luomisessa

5.1.3. Liiketoimintamallit

5.1.4. Digitaalitelevision käyttöönotto ja Euroopan kulttuurisen monimuotoisuuden hyödyntäminen

5.1.5. Sääntelyn selkeys

5.1.6. Radiotaajuudet: varaaminen ja joustavuus

6. Päätelmät ja seuranta

6.1. Seuranta - jäsenvaltioiden julkishallinto

6.1.1. Julkishallinto lainsäätäjänä

6.1.2. Julkishallinto ja sääntelijät

6.1.3. Julkishallinto tiedon ja tietoyhteiskuntapalvelujen toimittajana

6.1.4. Julkishallinto ostajana

6.1.5. Julkishallinto tukitoimien tarjoajana

6.1.6. Julkishallinto keskustelun helpottajana

6.2. Seuranta - Euroopan komissio

6.2.1. Äskettäin toteutettuja toimia

6.2.2. Tulevia toimia

6.2.3. Sääntelyyn ja tutkimukseen liittyvät toimet

6.2.4. Yksityisen sektorin toimien tuki

6.2.5. Vammaisiin liittyvät toimet

6.2.6. Monikansalliset toimet

6.3. Jatkuva prosessi

LIITE

TAUSTAA JA JOHDANTO

Barcelonan Eurooppa-neuvosto totesi maaliskuussa 2002, että digitaalinen televisio ja kolmannen sukupolven matkaviestimet ovat avainasemassa tarjottaessa laajaa mahdollisuutta käyttää vuorovaikutteisia palveluja. Se pyysi komissiota ja jäsenvaltioita edistämään avoimien järjestelmäalustojen käyttöä, jotta kansalaisilla olisi enemmän vapauksia valita, mitä kautta he käyttävät tietoyhteiskuntasovelluksia ja -palveluita. Lisäksi se kehotti komissiota muun muassa esittämään kattavan selvityksen esteistä, jotka vielä vaikeuttavat:

laajaa pääsyä tietoyhteiskunnan uusiin palveluihin ja sovelluksiin digitaalisen television ja kolmannen sukupolven matkaviestinten avoimien ympäristöjen kautta. [1]

[1] Puheenjohtajan päätelmät, kohta 41. Ks. http://ue.eu.int/en/Info/eurocouncil/ index.htm.

Sevillan Eurooppa-neuvosto palasi tähän kehotukseen ja pyysi komissiota antamaan Kööpenhaminan Eurooppa-neuvostolle joulukuussa 2002 selvityksen digitaalisen television ja kolmannen sukupolven matkaviestinnän ympäristöjen avaamista vielä vaikeuttavista esteistä. [2] Tämä tiedonanto on komission vastaus tuohon pyyntöön ja siinä on hyödynnetty komission yksiköiden aiemmasta työasiakirjasta joulukuusta 2002 helmikuuhun 2003 kestäneen julkisen kuulemisen tuloksia. Tiedonannon liitteessä komissio kuvaa aikaisemmasta työasiakirjasta järjestettyä julkista kuulemista, saatuja kommentteja ja sitä, kuinka nämä on otettu huomioon tässä tiedonannossa. Kyseessä on yksi monista tietoyhteiskuntaan liittyvistä raporteista ja aloitteista. Näihin kuuluvat muun muassa Sevillan Eurooppa-neuvoston kesäkuussa 2002 vahvistama eEurope 2005 -toimintasuunnitelma [3], jossa tuodaan esiin kaikille yhteisen tietoyhteiskunnan merkitys pyrittäessä Lissabonin tavoitteeseen tehdä EU:sta maailman kilpailukykyisin osaamistalous; tiedonanto kolmannen sukupolven matkaviestintäjärjestelmien käyttöönotosta [4]; sekä Eurooppa-neuvostolle ennen kevään Eurooppa-neuvostoa maaliskuussa 2003 esitetty telealan tilannekatsaus [5].

[2] Puheenjohtajan päätelmät, kohta 54. Ks. http://ue.eu.int/en/Info/eurocouncil/ index.htm.

[3] eEurope 2005: Tietoyhteiskunta kaikille, KOM(2002) 263 lopullinen.

[4] Kohti kolmannen sukupolven matkaviestinnän toteuttamista, KOM(2002) 301 lopullinen.

[5] KOM(2003) 65 lopullinen.

Tässä tiedonannossa esitetään analyysi digitaalitelevision ja kolmannen sukupolven matkaviestinnän avointen järjestelmäalustojen kautta tapahtuvan uusien tietoyhteiskuntapalvelujen ja -sovellusten käytön esteistä. Jotta ymmärrettäisiin selvästi määräävät tekijät luotaessa tietoyhteiskuntaa, tiedonannossa käsitellään myös muita seikkoja, jotka vaikuttavat tietoyhteiskuntapalvelujen saatavuuteen. Nämä muut tekijät liittyvät kaupallisiin, sääntelyllisiin ja kuluttajia koskeviin tekijöihin, joilla on vaikutusta tietoyhteiskuntaan; niiden merkitys ei ole vähäisempi kuin järjestelmäalustojen avoimuuden, ja mahdollisesti jopa suurempi. Niillä on suuri vaikutus siihen, mitä palveluja on saatavilla minkäkin päätelaitteen kautta.

1. Johdanto

Digitaalitekniikka on mullistanut tiedonsiirron, koska se mahdollistaa informaation (puheen, tekstin, äänen ja liikkuvan kuvan) esittämisen digitaalisessa muodossa, jolloin yleensä saavutetaan parempi laatu entistä tehokkaammin. Erilaista sisältöä voidaan siirtää erilaisissa verkoissa erilaisiin päätelaitteisiin. Tämän seurauksena eri palvelutyypit ja markkinat ovat lähentyneet ja täydentävät toisiaan yhä kehittyneemmällä tavalla.

Käsite 'Tietoyhteiskunta kaikille' sisältää ajatuksen, että ennemmin tai myöhemmin jokainen yksilö yhteiskunnassa käyttää arjessaan digitaalisia (eli ns. sähköisiä) palveluja. Arkielämämme muutos, joka koskettaa niin hallintoa ja yrityksiä kuin yksittäisiä kansalaisia, koteja ja koulujakin, etenee uusiin digitaalitekniikoihin liittyvien investointien ja innovaatioiden myötä, jotka kehittyvät ihmisten tarpeita vastaaviksi arjen palveluiksi. Tässä tiedonannossa keskitytään palvelujen jakelualustoihin, eli kanaviin, joiden kautta palveluja tarjotaan arvoketjun läpi, pikemminkin kuin varsinaisiin palveluihin sinänsä.

1.1. Tulevaisuudenvisio: tietoyhteiskunnan infrastruktuuri ja monikanavakäyttö

Joissain esityksissä on luotu kuvaa tulevaisuuden tietoyhteiskunnasta, jossa kuka tahansa sijainnistaan riippumatta pääsee käsiksi mihin tahansa tietoon ja voi viestiä kenen tahansa henkilön tai minkä tahansa laitteen kanssa kaupallisessa, sosiaalisessa tai ajanvietetarkoituksessa kaikin tarvittavin tavoin, ja ainoana rajoituksena ovat tällaista toimintaa säätelevät kaupalliset ja juridiset oikeudet ja käytetyn järjestelmän ja päätelaitteen ominaisuudet. Tällaisessa ihannetilanteessa kaikki palveluntarjoajat voisivat tarjota palveluja kaikille käyttäjille ja organisaatioille. Käytännössä eri järjestelmä/päätelaite-kokonaisuuksien ominaisuudet vaikuttavat siihen, millaisia palveluja niissä tarjotaan ja miten kuluttajat voivat palveluja käyttää.

Nykypäivän viestintäinfrastruktuurille on luonteenomaista, että se koostuu useista enemmän tai vähemmän erillisistä "saarekkeista". Jotkut näistä saarekkeista kattavat (lähes) koko maapallon, kuten puhelinverkko, mutta ovat ominaisuuksiltaan rajalliset (esim. pelkkä puheensiirto tai kapeakaistainen datansiirto). Toiset taas ovat laajakaistaisia, mutta maantieteelliseltä kattavuudeltaan pienempiä, koska palveluja tarjotaan pelkästään paikallisesti.

Näiden saarekkeiden yhteentoimivuus on kuitenkin lisääntymässä. Kehitys on luonteeltaan osittain teknistä (verkkojen digitalisointi helpottaa huomattavasti niiden yhteentoimivuutta), osittain markkinavetoista (käyttäjät haluavat mahdollisuuden käyttää eri palveluntarjoajien palveluja erilaisten päätelaitteiden avulla eri paikoissa ja tilanteissa) ja osittain sääntelyllistä (EU:n uudella sääntelyjärjestelmällä pyritään teknologiaan sitoutumattomalla sääntelyllä luomaan tasavertaiset toimintaolosuhteet, jotka edistävät kilpailuun perustuvan monikanavaympäristön kehittymistä).

Uudenaikaisten jakelualustojen tekniikat ja järjestelmäarkkitehtuurit ovat varsin monimutkaisia ja kehittyvät nopeasti. Toisiaan lähentyvillä markkinoilla ja toimialoilla on keskenään erilaiset kaupalliset taustat. Uusia järjestelmiä ja palveluja kehitellään lähentyvillä aloilla (muun muassa televiestinnässä, radio- ja televisiotoiminnassa, kaapeliverkkotoiminnassa, Internet-palveluntarjonnassa, tietokone- ja ohjelmistoalalla, tiedotusvälineissä ja julkaisutoiminnassa), joilla on erilaiset standardointi- ja yhteentoimivuusperinteet. Digitaalitekniikan kehitys ajaa edelleen toisiaan lähentyviä markkinoita kohti täysin yhteentoimivia palveluja. On kuitenkin muistettava, että markkinoiden ollessa edelleen alku- tai kehitysvaiheessa tämä voi vaatia vielä aikaa. Tekniset vaikeudet ovat yleisiä, kun otetaan käyttöön uusia ja edistyneitä järjestelmiä. Uusissa verkoissa, palveluissa ja tekniikoissa ei voida heti taata saumatonta yhteentoimivuutta kaikkien verkkojen kaikkien palvelujen kanssa. Ei olisi myöskään kuluttajien ja yritysten etujen mukaista lykätä markkinoille tuloa, kunnes täysi yhteentoimivuus olisi saavutettu.

1.2. 'Tietoyhteiskuntapalvelut'

Käsite 'tietoyhteiskuntapalvelu' määritellään EU-lainsäädännössä seuraavasti:

"etäpalveluna sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettava palvelu, josta tavallisesti maksetaan korvaus". [6]

[6] Direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48/EY, 1 artikla (EYVL L 217, 5.8.1998, s. 18).

Näin ollen tietoyhteiskuntapalveluihin kuuluu laaja valikoima monenlaista verkossa tapahtuvaa kaupallista toimintaa, kuten verkkokauppaa. Tietoyhteiskuntapalvelut eivät rajoitu pelkästään sellaisiin palveluihin, joissa tehdään verkon välillä asiaa koskeva sopimus, vaan niihin sisältyvät myös ne palvelut, joista palvelun vastaanottaja ei maksa suoraan. Tällaisia ovat esimerkiksi verkkovälitteinen tiedottaminen ja mainonta, tai välineiden tarjoaminen tiedon paikantamiseen, hankintaan ja käyttöön. Tietoyhteiskuntapalveluihin kuuluvat myös sellaiset palvelut, joissa siirretään tietoa viestintäverkon välityksellä, tarjotaan liittymää viestintäverkkoon tai pidetään saatavilla palvelun vastaanottajan toimittamaa tietoa. Pisteestä pisteeseen tapahtuva kohdeviestintä, kuten tilausvideopalvelut tai sähköpostitse tapahtuva mainonta, kuuluu myös tietoyhteiskuntapalveluihin [7]. Toisaalta esimerkiksi tavaroiden fyysinen jakelu, palvelujen tarjonta verkon ulkopuolella tai sellaiset palvelut, jotka luonteenomaisesti eivät sovellu etä- ja sähköiseen tarjontaan, kuten paikan päällä tehtävät tilintarkastuspalvelut tai potilaan fyysistä tutkimista edellyttävä lääketieteellinen neuvonta, eivät ole tietoyhteiskuntapalveluja.

[7] Ks. Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY, annettu 8 päivänä kesäkuuta 2000, tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista (EYVL L 178, 17.7.2000, s. 1), johdanto-osan 18 kappale. Tietoyhteiskuntapalvelut kuuluvat "suojattuina palveluina" myös ehdolliseen pääsyyn perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta 20 päivänä marraskuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/84/EY (EYVL L 320, 28.11.1998, s. 54) alaisuuteen, ja ne esiintyvät myös tupakkatuotteiden mainontaa ja sponsorointia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annettavassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (ei vielä julkaistu).

Televisiolähetykset, kuten ne on määritelty direktiivissä 89/552/ETY [8], ja radiolähetykset eivät ole tietoyhteiskuntapalveluja, koska niitä ei tarjota vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä. Eri alojen lähentymiskehityksen myötä siirtyminen todellisen ja näennäisen vuorovaikutteisuuden välillä on entistä helpompaa, joten loppukäyttäjien on yhä vaikeampaa nähdä eroa tällaisten lähetyspalvelujen ja tietoyhteiskuntapalvelujen välillä. [9] Monen eri jakelukanavan tilanteessa monet palveluntarjoajat käyttävät yhä enemmän televisioverkon tekniikoita palvelujensa toimittamiseen tilaajilleen ja asiakkailleen. Tämä ei kuitenkaan tee heidän palveluistaan televisiolähetyspalveluja direktiivin merkityksessä.

[8] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/36/EY, annettu 30 päivänä kesäkuuta 1997, televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY muuttamisesta (EYVL L 202, 30.7.1997, s. 60).

[9] Koska asiaan liittyvä teknologia kehittyy nopeasti, komissio jatkaa teknologian kehittymisen seuraamista. Se laatii säännöllisiä arvioita, kuten neljäs raportti direktiivin 89/552/ETY soveltamisesta, jossa komissio totesi, ettei sen tarkoituksena ole kyseenalaistaa yhteisön säännöstössä tietoyhteiskuntapalvelujen ja "televisio ilman rajoja" -direktiivin soveltamisalaan kuuluvien palvelujen välillä tehtävää eroa (KOM (2002) 778 lopullinen). Kun viestintäalojen lähentyminen alkaa olla yhä enemmän markkinoiden todellisuutta, sääntelyssä olisi pyrittävä puolueettomuuteen käytetyn jakelutekniikan suhteen. Näin ollen määritelmien olisi mieluiten perustuttava tarjottavaan palveluun (esim. audiovisuaalipalvelu, datalähetys) pikemminkin kuin käytettyyn verkkoon/jakelualustaan (esim. digitaalitelevisio, matkaviestintäverkko).

Tietoyhteiskuntapalveluja voivat siis olla ainakin (1) verkkotransaktioon perustuvat palvelut, kuten verkkokauppa sekä (2) tiedontarjonta, hakupalvelut ja muut verkkovälitteiset palvelut, kuten aikataulut, tuotekuvastot, aineistoluettelot ja vuorovaikutteiset pelit. [10] Kuluttajat käyttävät nykyään hyvin monenlaisia julkisia ja kaupallisia palveluja sekä verkossa että sen ulkopuolella. Tässä asiakirjassa keskitytään Barcelonan ja Sevillan pyynnön mukaisesti tietoyhteiskuntapalvelujen saatavuuteen avointen järjestelmäalustojen kautta [11], mutta tarkastelua laajennetaan välillä kuvastamaan toisiaan lähentyvien markkinoiden aiheuttamaa rajojen hämärtymistä.

[10] Sähköisen hallinnon palveluja, kuten sähköisiä opiskelu- ja terveydenhuoltopalveluja ei välttämättä tarjota erillistä korvausta vastaan, joten ne voivat jäädä tämän määritelmän ulkopuolelle. Ne täyttävät kuitenkin muut määritelmän perusteet. Ks. asiat 263/85 (Kok. 1988, s. 5365) ja 352/85 (Kok.1988, s. 2085).

[11] Vaikka tässä tiedonannossa ei käsitelläkään tuotteiden vapaata liikkuvuutta mahdollisesti haittaavia esteitä, jäsenvaltioiden olisi tarkasti pyrittävä välttämään esteiden luomista teknisten laitteiden vapaalle liikkuvuudelle. Tietoyhteiskunnan kehittämisessä olisi otettava palvelujen laajan saatavuuden edistämisen lisäksi huomioon myös tarve välttää synnyttämästä teknisiä ja hallinnollisia esteitä teknisille laitteille.

1.3. Yhteentoimivuus

Euroopan telealan standardointilaitos (ETSI) määrittelee yhteentoimivuuden (palveluntarjoajan näkökulmasta) asiakirjassaan STF228 seuraavasti: "mahdollisuus onnistuneeseen loppukäyttäjien väliseen viestintään monimuotoisessa ympäristössä, joka koostuu eri valmistajien ja (tai) palveluntarjoajien erilaisista toimialoista, verkoista, järjestelmistä, laitteista jne. Tässä yhteydessä viestinnällä tarkoitetaan loppukäyttäjien välistä tai loppukäyttäjän ja palveluntarjoajan välistä viestintää."

Verkko-operaattorin näkökulmasta tämä tarkoittaa kykyä toimia yhteen muiden verkkojen kanssa ja tarjota käyttäjille saumattomia palveluja. Sisällön- tai palveluntarjoajan näkökulmasta tämä merkitsee mahdollisuutta tarjota sovellusta tai sisältöä millä tahansa tarkoituksenmukaisella jakelualustalla.

Kuluttajalle yhteentoimivuus merkitsee parhaassa tapauksessa mahdollisuutta hankkia tarvittava päätelaite ja "ryhtyä helpolla tavalla käyttämään ja maksamaan palveluista ilman ennakkotietoa siitä, mitä palveluja jatkossa mahdollisesti tulee käyttämään". [12] Tulevaisuuden vuorovaikutteisissa palveluympäristöissä palveluntarjoajan ja kuluttajan välinen erottelu alkaa kuitenkin hämärtyä. On odotettavissa, että käyttäjät alkavat rikastuttaa ja luoda omia sisältöjään ja palvelujaan, jolloin he toimivat samanaikaisesti palvelujen tarjoajina ja kuluttajina.

[12] Ks. OPIMA-hankkeen (Open Platform Initiative for Multimedia Access) julistus osoitteessa http://opima.telecomitalialab.com/ opima_charter.htm.

Verkkojen yhteenliittäminen, palvelujen yhteentoimivuus ja laitteiden tekninen yhteensopivuus ovat olleet pääkeinoja vapautettaessa ja yhdenmukaistettaessa EU:n telealaa viimeisen kahden vuosikymmenen ajan, ja ne tulevat edelleen olemaan tärkeällä sijalla luotaessa yleiseurooppalaisia markkinoita. Nämä kolme tekijää - joilla vaikutetaan verkkoihin, palveluihin ja päätelaitteisiin - tulevat jatkossakin olemaan keskipisteessä luotaessa kaikille yhteistä tietoyhteiskuntaa. Verkkotasolla on jo tehty paljon standardointityötä, ja huomio on nyt kiinnittymässä palveluihin ja sovelluksiin sekä loppukäyttäjien päätelaitteisiin. Monen jakelukanavan ympäristössä yhteentoimivuuteen on päästävä uudenlaisissa järjestelmäarkkitehtuureissa: samantyyppisten laitteiden välillä samalla järjestelmäalustalla, esim. matkaviestin-matkaviestin; erityyppisten laitteiden välillä eri järjestelmäalustoilla, esim. matkaviestin-PC, digitaalitelevisio-matkaviestin tai Internet; IP-datalähetykset matkaviestimeen tai televisiovastaanottimeen. Samoin on päästävä yhteentoimivuuteen laitteiden ja palvelinten välillä järjestelmissä, joissa käyttäjälaitteita ja yhteydenottotapoja voi olla monenlaisia, esim. erilaisten päätelaitteiden käyttäessä tietyn palvelimen tai useiden palvelinten palveluja erityyppisten yhteyksien kautta.

Verkkojen, palvelujen ja päätelaitteiden yhteentoimivuus on suotavaa, mutta tietoyhteiskunta ei ole riippuvainen kaikkien päätelaitteiden, palvelujen ja verkkojen täydellisestä yhteenliittämisestä ja yhteentoimivuudesta, kunhan kuluttajilla on valinnanvaraa käyttämiensä palvelujen ja niiden käyttötapojen suhteen. Toimijat arvoketjun eri osissa myös 3G-matkaviestinnässä ja digitaalitelevisiotoiminnassa ymmärtävät omien palvelujensa ja muiden tarjoamien palvelujen välisen yhteentoimivuuden merkityksen.

Kun alalla on sovittu yhteisen standardin tarpeesta tietyssä asiassa, komissio voi helpottaa standardointiprosessia esimerkiksi antamalla eurooppalaisille standardointilaitoksille standardointitoimeksiantoja, mutta komissio ei voi ryhtyä arvailemaan markkinoiden kehitystä ja säätämään tiettyä standardia pakolliseksi, ellei alalla vallitse yhteisymmärrystä tarvittavasta standardista.

1.4. Yhteentoimivuuden taloudelliset hyödyt ja kustannukset

Yhteentoimivuus on monta jakelukanavaa sisältävässä ympäristössä erittäin toivottava ominaisuus. Sillä voidaan saavuttaa mittakaavaetuja, jotka alentavat tuotanto- ja jakelukustannuksia ja voivat lopulta alentaa kuluttajahintoja. Tämä puolestaan voi edistää uusien tuotteiden ja palvelujen nopeaa käyttöönottoa, mikä taas voi vauhdittaa kriittisen massan saavuttamista. Kuten usein sähköisen viestinnän palveluissa, täydentävät palvelut voivat olla alkuperäisen palvelun tai tuotteen suosion menestymisen kannalta yhtä tärkeitä kuin omankin menestymisensä kannalta. Kaikkien täydentävien jakelukanavien yhteentoimivuus tukee laajemman palveluvalikoiman yleistymistä ja voi edistää palvelujen korvaavuutta ja keskinäistä vaihdettavuutta. Tämä tulee lopulta murtamaan tuotemarkkinoiden välisiä rajoja ja luomaan suurempia markkinoita. Nämä ilmiöt johtavat yhdessä suurempaan kilpailuun, jonka seurauksena innovointi lisääntyy ja kuluttajahinnat laskevat.

Toisaalta standardit voivat vähentää innovointihalukkuutta standardoidulla alalla. Ne voivat myös vähentää kilpailua, kun eri jakelukanavat ja palveluntarjoajat pyrkivät hallitsemaan koko markkinoita vertikaalisesti integroiduilla tuotteilla.

Asiaan liittyvien kustannusten ja hyötyjen arviointi etukäteen on usein mahdotonta. Tätä ei kuitenkaan välttämättä koskaan tarvitse tehdäkään. Jakelukanavien omistajat ja tieto- ja viestintätekniikan yritykset pitävät avoimien standardien käyttöönottoa usein mielekkäänä vaihtoehtona, koska täydentävillä tuotteilla voi olla tärkeä tehtävä kyseisten markkinoiden kehittämisessä. Esimerkiksi Internetin kohdalla mahdollisuus saada, myydä ja kehittää sisältöä Internetin välityksellä on osoittautunut tärkeämmäksi kuin pyrkimys tiettyyn verkkoon sidotun sisällön luomiseen. Kyse ei ole siitä, etteivätkö jakelukanavien omistajat haluaisi suljettua standardia ja markkinoita haltuunsa, vaan siitä, että ne ovat ymmärtäneet, että tällaiseen pyrkimisellä olisi todennäköisesti täysin päinvastaiset seuraukset.

1.5. Sovellusrajapinnat (API)

Verkon kautta tarjottavien palvelujen yhteentoimivuus edellyttää yleensä mahdollisuutta hyödyntää kyseisten sovellusten ohjelmistototeutuksen ulkoista rajapintaa eli sovellusrajapintaa (ns. API-liitäntä). Kolmannen osapuolen, joka haluaa luoda yhteentoimivan palvelun jonkin toisen palvelun kanssa on siis (1) saatava tietoonsa tuon toisen palvelun sovellusrajapinnan tekniset spesifikaatiot sekä (2) saatava käyttöönsä tarvittavat kehitystyökalut uuden palvelun suunnittelemiseksi ja palvelun ylläpitämiseksi tietyllä järjestelmäalustalla. [13] On myös tärkeää, että yhteensopivan sovelluksen valmistuttua kyseisellä kolmannella osapuolella on oikeus käyttää spesifikaatioita ilman kohtuuttomia juridisia tai kaupallisia rajoituksia. Muussa tapauksessa uuden kehitystyön hyödyt eivät välttämättä leviä kovin laajalle.

[13] Tämä edellyttää siis tietyn kaupallisen toimijan mahdollisuutta hyödyntää toisen yrityksen teknologiaa, verkkoelementtejä tai järjestelmäalustaa.

1.6. Avoimet järjestelmäalustat ja niiden hyödyt

Barcelonan Eurooppa-neuvosto antoi tukensa avoimille järjestelmäalustoille, koska niiden uskotaan lisäävän kansalaisten valinnanvapautta tietoyhteiskunnan sovelluksissa ja palveluissa. Viestintäverkkojen yhteydessä käytettiin edellä vertausta erillisistä saarekkeista. Näiden saarekkeiden yhteentoimivuus voisi parantua, jos kolmansilla osapuolilla olisi mahdollisuus käyttää alan nykyisten toimijoiden sovellusrajapintoja. Tämä ei kuitenkaan välttämättä ole tehokkain tapa edetä.

Tietyn palveluntarjonta-alustan "avoimuus" riippuu sen sovellusrajapintojen toteutustavasta, jossa on voitu käyttää avoimia standardeja, avoimen lähdekoodin ohjelmistotekniikkaa tai valmistajakohtaista "suljettua" tekniikkaa.

Avoimet standardit perustuvat (kaikkien osapuolten, myös kuluttajajärjestöjen edustajien) yhteisymmärrykseen, ne ovat yleisesti saatavilla, niistä on sovittu avoimesti ja ne ovat kaupallisesti hyödynnettävissä tasapuolisin, kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin. Avoimia standardeja kehittävät laajat tietyn alan edustajien ryhmittymät, jotka sopivat standardeista ja ylläpitävät niitä. Kun käytetään tällaisessa standardointiprosessissa laadittuja avoimia sovellusrajapintastandardeja, voidaan puhua avoimesta järjestelmäalustasta. Tällaisia yhteisymmärrykseen perustuvia avoimia standardeja kehitetään, jos markkinatoimijat pitävät sitä kaupallisten etujensa mukaisena, yleensä siitä syystä, että yhteiset standardit edistävät ja laajentavat markkinoita pitkällä aikavälillä.

Sovellusrajapinta on voitu toteuttaa avoimen lähdekoodin ohjelmistotekniikalla. Avoimen lähdekoodin ohjelmistoja (Open Source Software, OSS) voi vapaasti käyttää, muuttaa, tutkia, kopioida ja jaella, kunhan lähdekoodi julkaistaan täysin vapaasti. Tällaisia ohjelmistoja kehitetään ja vaihdetaan yleensä vapaaehtoisvoimin [14]. Kun tietyn teknisen jakelukanavan sovellusrajapinta on toteutettu avoimen lähdekoodin ohjelmistotekniikalla, kolmansilla osapuolilla on mahdollisuus tuon sovellusrajapinnan teknisten spesifikaatioiden avulla kehittää uusia palveluja ja tarjota niitä kyseisen jakelukanavan kautta.

[14] Tietoyhteiskunnan pääosasto on luonut asiaa varten omat sivut osoitteeseen: http://europa.eu.int/information_society/ topics/citizens/index_en.htm .

Valmistajakohtaisia suljettuja sovellusrajapintoja käyttävät jakelukanavat voisivat vapaaehtoisesti tai lakisääteisesti julkistaa sovellusrajapintojensa tekniset spesifikaatiot kolmansille osapuolille palvelujen saatavuuden ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi. [15] Teknologian valmistajakohtaisuus ja "suljettu" luonne tarkoittaa, että teknologian luoja määrää teknisten spesifikaatioiden jatkokehityksestä.

[15] Kun yleinen etu sitä vaatii, valmistajakohtaisten suljettujen sovellusrajapintojen teknisten spesifikaatioiden luovuttaminen kolmansien osapuolten käyttöön voidaan säätää pakolliseksi lailla. Näin tehtiin avoimen verkontarjonnan (ONP, Open Network Provision) aikaansaamiseksi. Tässä yhteisötason prosessissa säädettiin, että vakiintuneiden teleoperaattorien oli myönnettävä muille operaattoreille verkkonsa käyttöoikeuksia selkein, kustannuslähtöisin ja syrjimättömin ehdoin ennen kuin telealan markkinat saataisiin kokonaan vapautettua kilpailulle vuonna 1998. Samaa lähestymistapaa on sovellettu digitaalitelevisio- ja radiotoiminnan ehdollisen pääsyn järjestelmiin sähköisen viestinnän uudessa sääntelyjärjestelmässä. Tällainen velvoittaminen ei kuitenkaan sovi kaikille markkinoille ja se saattaa vähentää verkko-operaattoreiden halukkuutta investoida innovointiin. Sähköisen viestinnän uudessa sääntelyjärjestelmässä verkkojen käyttöoikeuksien myöntämisvelvoitteita voidaan asettaa ainoastaan huomattavan markkinavoiman yrityksille.

Yleinen piirre verkkojen teknologiaan liittyvässä innovoinnissa on usein olemassa olevien tekniikoiden yhdistely niin, että uusia sovelluksia ja uutta infrastruktuuria rakennetaan vanhojen järjestelmien päälle kumulatiivisesti. Tässä käytetään vanhoja teknologioita uudelleen innovatiivisin ja odottamattomin tavoin. Tästä aiheutuvat keskinäiset riippuvuussuhteet perustana toimineiden ja uusien verkkotekniikoiden välillä ovat tehneet yhteenliitettävyydestä ja yhteentoimivuudesta uusien verkkojen ja palvelujen keskeisiä periaatteita.

Eri markkinatoimijat painottavat eri puolia yhteentoimivuudessa ja avoimuudessa. Nämä painotukset vaihtelevat sen mukaan, (1) missä määrin kaikki palveluntarjoajat voivat hyödyntää kaikkia tietyn jakelualustan ominaisuuksia, (2) missä määrin palveluntarjoajat voivat vaikuttaa jakelualustan jatkuvaan kehitykseen ja (3) missä määrin kuluttajat voivat hyötyä mahdollisimman suuresta valinnanvarasta palveluissa ja niiden käytön välineissä.

Seuraavan sukupolven palveluja oletettuun monikanavaympäristöön parhaillaan kehittävien toimijoiden odotetaan pääsevän palvelujen yhteentoimivuuden kannalta hyväksyttävään vapaaehtoisen standardoinnin tasoon sekä rajapintatekniikoissa että tiedon esitys- ja tallennustapaan liittyvissä tekniikoissa (näistä lisää jäljempänä kohdassa 3.3). Toimijoiden liiketoimintamalleissa pyritään luomaan kysynnälle kriittinen massa, joka luo elinkykyisiä markkinoita. Nämä puolestaan nopeuttavat käyttöönottoa kuluttajien keskuudessa, jolloin päästään mahdollisesti operaattorien väliseen kilpailuun palveluntarjonnassa ja ainakin eri jakelukanavien välillä erilaiseen tarjontaan. Näin ollen päätös tietyn jakelukanavan tietyn rajapintatekniikan käytöstä tulisi normaalisti tehdä kaupallisin perustein.

2. Katsaus nykysuuntauksiin

Tällä hetkellä loppukäyttäjät käyttävät sähköisiä palveluja tyypillisesti pöytätietokoneella (PC:n) Internetin kautta. Tämän yhdistelmän levinneisyys on EU:ssa edelleen noin 40 prosenttia kotitalouksista [16]. Suurimmalla osalla PC:n kotikäyttäjistä on puhelinverkkoa käyttävä (kapeakaistainen) valintainen modeemiyhteys, mutta laajakaistaisten xDSL- ja kaapelimodeemiyhteyksien osuus kasvaa [17]. Myös muita yhteysvaihtoehtoja on olemassa: satelliittivälitteisessä Internet-yhteydessä tulokanavana on nopea tiedonsiirtoyhteys satelliitista PC:lle ja paluukanavana tavallinen puhelinverkko tai kaapeliverkko. Digisovittimella ja puhelinverkkoyhteydellä varustetun televisiovastaanottimen avulla voidaan myös käyttää Internetiä sekä tekstiviesti- ja sähköpostipalveluja. Pienellä näytöllä ja lisäohjelmistolla varustettuja lankapuhelimia voidaan käyttää sähköposti- ja tekstiviestikanavana ja perustason Internet-liittymänä. Matkaviestinnän Internet-palveluissa käytetään nykyään GPRS-tekniikkaa [18] (2.5G), jonka avulla liikkuva käyttäjä saa yhteyden esimerkiksi uutis-, matkatieto-, tulos- ja sähköpostipalveluihin. Suurempiin tiedonsiirtonopeuksiin tullaan pääsemään UMTS-tekniikalla (3G).

[16] http://europa.eu.int/comm/eurostat/Public/ datashop/print-product/EN?catalogue=Eurostat&product=1-ir031-EN&mode=download.

[17] Laajakaistaviestinnän viimeaikaisesta kehityksestä enemmän komission kahdeksannessa telealan sääntelypaketin täytäntöönpanoa koskevassa raportissa osoitteessa http://europa.eu.int/information_society/ topics/telecoms/implementation/annual_report/8threport/finalreport/com2002_0695en01.pdf .

[18] General Packet Radio Service, pakettikytkentäinen langaton tiedonsiirtotekniikka.

PC:n avulla voidaan sekä luoda että käyttää tietoyhteiskuntapalveluja. Erilliset tietokoneet - sekä palvelin- että asiakaskoneet - tulevat todennäköisesti jatkossakin olemaan tietoyhteiskunnan ytimessä. Erilliset tietokoneiden ja kulutuselektroniikkalaitteiden keskittymät pystyvät yhä enemmän viestimään keskenään, jolloin syntyy ns. digitaalisia kotiympäristöjä. Kuluttajien ei kuitenkaan odoteta pelkästään passiivisesti kuluttavan digitaalisisältöä, vaan he luovat, muokkaavat ja jakavat toisilleen monimuotoista multimediasisältöä. Näin ollen pöytätietokoneista tulee sekä tietoyhteiskuntapalvelujen luontiväline sekä yksi tärkeimmistä keinoista käyttää tällaisia palveluja. Viime kädessä pöytätietokoneiden odotetaan muodostavan osan monikanavajakeluympäristöstä, johon kuuluu matkaviestintää, digitaalisia radio- ja televisiopalveluja ja muita yhteystekniikoita, ja jossa yhteentoimivuus eri tekniikoiden välillä tulee olemaan hyvin tärkeä tekijä.

Joidenkin tietoyhteiskuntapalvelujen, erityisesti multimediapalvelujen, jakelu edellyttää laajakaistaista yhteyttä kuluttajalle. Digitaalitelevisioverkot (satelliittiverkot, maanpäälliset verkot ja kaapeliverkot) muodostavat yhden tällaisen jakelukanavan ja 3G-matkaviestintäverkot toisen [19]. Kaapelitelevisioverkkoja lukuun ottamatta televisioverkot ovat perinteisesti olleet yksisuuntaisen viestinnän järjestelmiä, mutta tietoyhteiskuntapalveluissa tarvitaan paluukanavaa. Tarjolle onkin tulossa järjestelmiä, joissa yhdistellään yksi- ja kaksisuuntaisen viestinnän tekniikoita.

[19] Ks. KOM(2002) 43 lopullinen.

Tämän tiedonannon pääaiheena olevien 3G-matkaviestinnän ja digitaalitelevisiotekniikan lisäksi jakelukanavakilpailuun on tulossa muitakin tekniikoita, varsinkin xDSL-tekniikat, paikallistason Ethernet-verkot, valokuitukaapelilla toteutettavat tilaajayhteydet, kaapelitelevisioverkkoa käyttävät Internet-yhteydet sekä langattomat lähiverkot (WLAN) ja digitaalisten radiolähetysten tekniikka (DAB).

Sekä Internetin että matkaviestinnän yleistyminen on Euroopassa ollut valtavaa viimeisen kymmenen vuoden ajan. Tulevien kymmenen vuoden aikana useimpien kotitalouksien saatavilla tulee todennäköisesti olemaan laajakaistaviestintään soveltuva nopea tiedonsiirtoyhteys. Televisiot ja matkaviestimet, joiden levinneisyys on jo nyt varsin laaja, tulevat jatkossakin olemaan yleisiä. Kustannustensa vuoksi ja koska jotkut käyttäjäryhmät vierastavat niitä, kotitietokoneet tuskin yleistyvät yhtä laajasti kuin televisiot ja matkaviestintä. Muut verkotettavissa olevat kulutuselektroniikan laitteet, kuten kämmentietokoneet tai erilaiset yhdistelmälaitteet eivät nekään todennäköisesti leviä yhtä laajalle kuin televisiovastaanottimet ja matkapuhelimet. Ne voivat kuitenkin toisiaan täydentävästi muodostaa osan kodin viestintäjärjestelmästä tai sen liitännäisjärjestelmästä, jossa eri päätelaitteille käytetään eri jakelukanavia.

Jos käytössä on paluukanava, tietoyhteiskuntapalveluja voidaan käyttää digitaalitelevision kautta. Digitaalitelevision lisäksi myös 3G-matkaviestintä on vaihtoehto Internet/PC-yhdistelmälle keinona käyttää tietoyhteiskuntapalveluja.

Digitaaliset radiolähetykset (DAB) ovat tehokas tapa jaella joukkolähetyksinä dataa liikkuviin päätelaitteisiin, ja ne tarjoavat luotettavan digitaalisen "kuljetuskontin", jonka tiedonsiirtokapasiteetti on vähintään 3G-matkaviestinnän luokkaa. DAB-tekniikkaa voidaan käyttää yksinään tai yhdisteltynä muihin järjestelmiin, kuten Internetiin ja matkapuhelimiin, ns. hybridipalveluna.

Tulevaisuuden laitteissa PC:n teho (erityisesti tiedon hallinta-, tallennus- ja prosessointikyky) yhdistyy kulutuselektroniikan kätevyyteen ja helppokäyttöisyyteen. Yksi tärkeä yhteentoimivuuden osa-alue tulevaisuudessa tulee olemaan näiden yhdistelmälaitteiden kyky selvittää, muokata ja ohjata vertaislaitteiden ominaisuuksia ja sopia niiden kanssa käytettävästä yhteyskäytännöstä ja tiedon esitys-, tallennus- ja siirtotavasta multimediasisällön jakelussa.

Muita jakelumuotoja, joilla saattaisi olla merkitystä tietoyhteiskuntapalvelujen saantikanavina, ovat DAB-tekniikka ja ns. IP datacasting -tekniikka. DAB perustuu avoimeen eurooppalaiseen digitaalisten radio- ja datalähetysten standardiin ja soveltuu erityisen hyvin liikkuvissa ajoneuvoissa vastaanotettaviin lähetyksiin. Paluukanavaan yhdistettynä sitä voitaisiin käyttää tietoyhteiskuntapalvelujen tarjontaan. Joillain AM-taajuuksilla digitaalisilla radiolähetyksillä voitaisiin kattaa koko Eurooppa yhdellä ainoalla lähettimellä. IP datacasting -tekniikalla digitaalitelevision, DAB-järjestelmän, 3G-matkaviestinnän ja muiden lähteiden moninaista sisältöä voidaan tarjota monen jakelukanavan datalähetysympäristössä käyttämällä Internetin IP-yhteyskäytäntöä. Sekä digitaalitelevisio- että matkaviestintäjärjestelmissä odotetaan hyödynnettävän IP datacasting -tekniikkaa. Näin voitaisiin luoda palveluja ja sovelluksia, jotka ovat yhteensopivia kaikissa IP-yhteyskäytäntöä käyttävissä verkoissa.

3. Televisiolähetysten jakelualustat

Televisiolähetyksiä tarjotaan tällä hetkellä sekä analogisella että digitaalitekniikalla, ja molempia jaellaan kaapeliverkon, satelliittiverkon ja maanpäällisen verkon välityksellä. Näiden eri tekniikoiden kaupallinen kypsyysaste, hyväksyntä kuluttajien keskuudessa ja markkinoilla, fyysinen peittoalue ja yleisyys kotitalouksissa vaihtelee. Koska tässä tiedonannossa tarkastellaan esteitä tietoyhteiskuntapalvelujen käytölle digitaalitelevision kautta, tässä yhteydessä ei kovin tarkkaan voida perehtyä monimutkaisiin tekijöihin, joita liittyy digitaalitelevision kehitykseen. Digitaalisten televisiolähetysten eteneminen tulee kuitenkin vaikuttamaan digitaalitelevision vielä (Euroopan laajuisesti puhuttaessa) syntyvaiheessa olevan jakelualustan kehittymiseen tarkoituksenmukaiseksi jakelualustaksi myös vuorovaikutteisille palveluille ja tietoyhteiskuntapalveluille.

Digitaalitelevisiopuolella vuorovaikutteisten palvelujen katsotaan yleensä kattavan sekä lisätoimintoiset lähetykset että "oikeasti" vuorovaikutteiset palvelut. Lisätoimintoisilla lähetyksillä tarkoitetaan sitä, että videosignaalia siirtävään datavirtaan voidaan sisällyttää erilaisia sovelluksia, erityisdataa ja multimediapalveluja (kertaluonteisesti tai toistuvana jaksona), jotka katsoja saa käyttöönsä joko reaaliaikaisesti tietyn valinnan suorittamalla tai tallentamalla kovalevylle, jolloin päästään ns. paikalliseen vuorovaikutteisuuteen. Tällainen palvelu ei täytä tietoyhteiskuntapalvelujen määritelmään kuuluvaa ehtoa 'henkilökohtaisesta pyynnöstä'. 'Todellisella' vuorovaikutteisuudella viitataan paluukanavalla välitettävään käyttäjän pyyntöön, johon palveluntarjoaja vastaa toimittamalla henkilökohtaisesti pyydettyä dataa ja palveluja erillään päälähetyksestä. Siirtyminen 'todellisen' ja 'näennäisen' vuorovaikutuksen välillä on yhä helpompaa, joten loppukäyttäjien on yhä vaikeampaa nähdä eroa niiden välillä. Kuluttajan päätös ryhtyä digitaalilähetysten käyttäjäksi johtuu todennäköisesti harvemmin halusta käyttää vuorovaikutteisia palveluja kuin kiinnostuksesta uuteen sisältöön (laadullisesti tai määrällisesti kiinnostavampaan tarjontaan).

3.1. Digitaalitelevisio

Digitaalinen lähetystekniikka mahdollistaa huomattavia parannuksia käytetyn siirtokapasiteetin (enemmän kanavia ja palveluja), kuvanlaadun ja tiedonhallinnan suhteen. Ilmaislähetykset [20] analogisella tekniikalla [21] kattavat lähes 100 prosenttia kotitalouksista, kun taas alla oleva taulukko (kuva 1) osoittaa, että digitaalitelevision levinneisyys on tällä hetkellä huomattavasti pienempi [22]. Taulukosta näkyy myös, että digitaalitelevisio on saavuttanut yli 30 prosentin rajan kolmessa jäsenvaltiossa. Digitaalitelevisio on tähän asti kehittynyt 'perinteisten' maksutelevisiopalvelujen yhteydessä, eli se on perustunut laajempiin kanavakokonaisuuksiin ja erikoissisältöihin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa saadut kokemukset osoittavat, että maksutelevisiopalvelujen yleistyminen saattaa pysähtyä tietylle tasolle; toisaalta lisäominaisuudet, kuten vuorovaikutteiset palvelut ja parempi kuvanlaatu saattavat edesauttaa yleistymistä tämän tason ylikin.

[20] 'Ilmaislähetyksiin' luetaan kuuluviksi kaikki kaapeliverkossa, satelliittiverkossa ja maanpäällisessä verkossa välitetyt ilmaislähetykset, mutta ei lähetyksiä, joiden katseluun tarvitaan jokin esimerkiksi dekooderin kaltainen ehdollisen pääsyn järjestelmä (esimerkkinä tästä ovat maksutelevisiopalvelut).

[21] Analogiset televisiovastaanottimet ovat yhteensopia minkä tahansa analogisen tekniikan kanssa ja pystyvät vastaanottamaan lähetyksiä maanpäällisestä verkosta, kaapeliverkosta tai satelliittiverkosta.

[22] Digitaalitelevision yleisyysasteessa on tässä yhteydessä otettu huomioon kaikki kotitaloudet, joissa on vähintään yksi minkä tahansa tyyppinen digitaalivastaanotin (esim. digisovitinlaite).

Kuva 1: Digitaalitelevision levinneisyys EU:ssa (arviot vuodelta 2002)

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde: Kahdeksas raportti televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta [KOM(2002) 695 lopullinen], liite 2 ('regulatory data'), kohta 11 ('digital television') osoitteessa http://europa.eu.int/information_society/ topics/telecoms/implementation/annual_report/8threport/index_en.htm sekä Strategy Analytics, "Interactive Digital TV market forecast data", lokakuu 2002.

Maanpäällisen verkon digitaalilähetysten katselua varten useimmat loppukäyttäjät ovat liittäneet analogiseen vastaanottimeensa erityisen sovittimen, ns. digisovittimen. Jokaisessa digisovittimessa ei kuitenkaan ole paluukanavaa. Monissa sovittimissa ei ole modeemia, eikä sellaisen liitäntämahdollisuutta. Tällaisilla kotitalouksilla ei siis ole yhteyttä tietoyhteiskuntapalveluihin (sellaisina kuin ne määritelty edellä), vaikka niillä onkin mahdollisuus seurata digitaalisia televisiolähetyksiä. Paluukanavan mahdollisuus tulee useimmissa tapauksissa riippumaan siitä, onko tällaiselle ominaisuudelle kuluttajien keskuudessa kysyntää, mutta kuluttajien kiinnostukseen vaikuttaa taas tarjolla olevien palvelujen houkuttelevuus.

Kaapeliverkkoa käyttävässä digitaalitelevisiossa on se etu, että siinä on jatkuvasti auki oleva paluukanava, joten tietoyhteiskuntapalveluja voidaan käyttää heti alusta saakka. Kaapeliverkolla ei kuitenkaan ole suurtakaan osuutta Euroopassa tällä hetkellä käytössä olevien 30 miljoonan digitaalitelevisiolaitteen jakelukanavana. Kaapeliverkon digitaalitelevisiotoiminnassa sovellusrajapinnat ovat yleensä valmistajakohtaisia eivätkä perustu avoimiin standardeihin.

Satelliittiverkon puolella loppukäyttäjä voi seurata digitaalilähetyksiä liittämällä analogiseen vastaanottimeensa digisovittimen tai hankkimalla digitaalitelevision, jossa digitaalivastaanotin on jo sisäänrakennettuna. Vuorovaikutteisten palvelujen käyttö edellyttäisi kuitenkin edelleen paluukanavaa. Myös satelliittiverkon digitaalitelevisiotoiminnassa sovellusrajapinnat ovat yleensä valmistajakohtaisia eivätkä perustu avoimiin standardeihin.

3.2. Esteet digitaalilähetysten avoimen jakelualustan yleistymiselle

Esteet, jotka vaikeuttavat tietoyhteiskuntapalvelujen käyttöä digitaalitelevisiolähetysten jakelualustojen kautta olisi erotettava esteistä, jotka hidastavat digitaalilähetysten yleistymistä. Jälkimmäisiin liittyy lähinnä kaupallisia ja sääntelyllisiä haasteita, joita tarkastellaan lyhyesti luvussa 5. Avoimet jakelualustat ovat toivottavia, koska ne tehostavat kuluttajien liityntämahdollisuuksia ja voivat lisätä käyttäjien valinnanvaraa. Jos digitaalitelevisiojärjestelmien rajapinnat ovat avoimia, eri palveluntarjoajien palvelut ja sovellukset voidaan tehdä yhteentoimiviksi ja loppukäyttäjät voivat helpommin saada sellaisten kolmansien tahojen palveluja ja sisältöjä, joiden kanssa heidän käyttämänsä jakelukanavan operaattori on tehnyt jakelusopimuksen.

Digitaalilähetyksiä tarjosivat Euroopassa aluksi vertikaalisesti yhdentyneet palveluntarjoajat maksullisina lähetyksinä satelliittiverkon ja ehdollisen pääsyn järjestelmien kautta. Koska markkinoiden käynnistyessä ei ollut eurooppalaista vuorovaikutteisen television standardia, alkuvaiheen toteutuksissa käytettiin digisovitinlaitteiden sovellusrajapinnoissa valmistajakohtaisia ja "suljettuja" tekniikoita. Dynaamisilla alkuvaiheen markkinoilla ei ole lainkaan harvinaista käyttää digitaalipalvelujen aloittamisvaiheessa valmistajakohtaisia sovellusrajapintatekniikoita. Luodakseen kukoistavat markkinat maksutelevisio- ja kaapeliverkko-operaattorit investoivat huomattavia summia palveluihin, infrastruktuuriin ja vastaanottimiin.

Nykyisin erityisesti maksullisten digitaalilähetysten markkinoilla käytössä olevalla tekniikalla verkkojen ja palvelujen sovellusrajapinnat eivät ole avoimia, joten valmistajakohtaisia omia erillisiä tekniikoitaan käyttävät yritykset voivat niputtaa kaikki sähköisten palvelujen komponentit yhdeksi kokonaisuudeksi, ja koska tällaisen tekniikan hyödyntämisoikeuksia ei välttämättä myönnetä muille yrityksille, ne voivat rajoittaa näin asiakkaiden valinnanvaraa palveluissa.

DVB-hankkeessa [23] huomattiin, miten tärkeää on aikaansaada digitaalitelevisiotoimintaan avoin rajapintastandardi, jota voitaisiin hyödyntää kaikilla digitaaliteknisillä alustoilla. Tätä varten hankkeessa luotiin MHP-standardi (Multi-media Home Platform), joka on tunnustettu ja hyväksytty Euroopan telealan standardointilaitoksessa ETSIssä. Standardin käyttöönotto on vielä alkuvaiheissaan. Yrityksen päätöksen siirtyä omasta suljetusta tekniikastaan avoimeen toisen sukupolven rajapintatekniikkaan, kuten MHP-standardiin, olisi perustuttava kestävään liiketoimintasuunnitelmaan, jossa otetaan huomioon tehdyt investoinnit ja kuluttajien muuttuvat tarpeet.

[23] DVB (Digital Video Broadcasting Project) on teollisuusvetoinen yhteenliittymä, jossa on edustettuna yli 300 lähetysyhtiötä, verkko-operaattoria, ohjelmistokehitysyhtiötä, sääntelyelintä ja muuta tahoa yli 35 maasta. Jäsenet ovat sitoutuneet laatimaan yleisiä standardeja digitaalisten televisio- ja datapalvelujen jakeluun maailmanlaajuisesti.

Erityinen huoli digitaalisten televisiopalvelujen yhteentoimivuudesta sai EU:n luomaan yhteisiä välineitä tilanteen korjaamiseksi. Komissio on direktiivin 2002/21/EY (ns. puitedirektiivi) 17 artiklan nojalla ryhtynyt toimiin digitaalitelevisiopalvelujen yhteentoimivuuden edistämiseksi ja tätä kautta käyttäjien valinnanvapauden lisäämiseksi sisällyttämällä MHP-standardit sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja -palvelujen standardiluetteloon [24], joka on julkaistu puitedirektiivin samaisen 17 artiklan nojalla. Puitedirektiivin [25] 18 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on edistettävä sitä, että 1) kaikki vuorovaikutteisten digitaalitelevisiopalvelujen tarjoajat ja 2) kaikki kehittyneiden digitaalitelevisiolaitteiden valmistajat käyttävät sovellusrajapintoja avoimen standardin mukaisesti. Alan yrityksiä kannustetaan siis käyttämään MHP:n kaltaisia avoimia tekniikoita sovellusrajapintojen toteutuksessa. MHP:n valitseminen uusille markkinoille auttaisi välttämään siirtymäjärjestelyihin ja vanhoista järjestelmistä koituvaan painolastiin liittyvät ongelmat, joita on esiintynyt maksutelevisiojärjestelmien puolella. Komission seurantatoimia tässä asiassa kuvataan kohdassa 6.2.2.

[24] EYVL C 331, 31.12.2002, s. 32.

[25] EYVL L 108, 24.4.2002, s. 33.

MHP:n vapaaehtoisen käyttöönoton helpottamiseksi kansallisella ja alueellisella tasolla on laadittu erilaisia aiesopimuksia ja siirtymäsuunnitelmia lähetysyhtiöiden ja laitevalmistajien välillä. Niiden myötä MHP-standardia aletaan ehkä käyttää varsinkin ilmaislähetysten kohdalla vuorovaikutteisissa digitaalitelevisiopalveluissa alueilla, joilla ei tällä hetkellä ole lainkaan digitaalitelevisiotoimintaa. Lähetysyhtiöt, matkaviestintäoperaattorit ja kulutuselektroniikan laitevalmistajat kartoittavat aktiivisesti mahdollisuuksia, joita infrastruktuurien yhteiskäyttö ja uusien palvelujen tarjonta toisiaan täydentävällä tavalla voisi tarjota. Tässäkin voitaisiin hyötyä avointen yhteentoimivien standardien käytöstä (kuten toisen sukupolven matkaviestinnän GSM-standardin tapauksessa) ja saavuttaa mittakaavaetuja.

Koska viranomaiset valvovat maanpäällisen verkon digitaalilähetyksissä tarvittavien taajuuksien käyttöä, ne ovat perinteisesti säätäneet tietyn standardin pakolliseksi, jotta niukat taajuusvarat tulisivat hyödynnettyä mahdollisimman tehokkaasti. Viranomaisilla on uudessakin sääntelyjärjestelmässä mahdollisuus edellyttää tietyn standardin noudattamista ehtona oikeudelle käyttää taajuuksia [26]. DVB-T-siirtostandardi [27] mahdollistaa täyden yhteentoimivuuden televisiopalvelujen jakelussa ja vastaanotossa. Maanpäällisen verkon televisiotoiminnalla on rajallisesti kapasiteettia käytettäväksi vuorovaikutteisiin palveluihin, ja vastaanotinten on oltava kohtuuhintaisia, jotta saataisiin mittakaavaetuja.

[26] Valtuutusdirektiivin 6 artiklassa ja liitteen B osassa säädetyin edellytyksin (Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/20/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista (EYVL L 108, 24.4.2002, s. 21.)

[27] Digitaalitelevisiolähetysten siirtojärjestelmä maanpäällisessä verkossa, kehittäjä DVB Digital Video Broadcasting Project, standardoitu tunnuksella ETSI EN 300 744.

3.3. Aineiston muokkaaminen ja monimuototuotanto

Osa digitaalitelevision vaikeudesta liittyy saman sisällön tarjontaan usean eri jakelukanavan kautta. Nimenomaisesti digitaaliseen kaapeliverkkoon, satelliittiverkkoon tai maanpäälliseen verkkoon luotu sisältö ei yleensä toimi jossain toisessa verkossa ilman muutoksia. Vastaavanlaista yhteensopimattomuutta esiintyy jossain määrin myös saman televisioverkon sisällä käytettäessä erilaisia sovellusrajapintoja, kuten joskus on tapana. Markkinoilla, joilla on käytössä useita eri sovellusrajapintoja, vuorovaikutteiset sovellukset on muokattava erikseen jokaista rajapintaa varten. Tämä lisää palvelun- ja sisällöntarjoajien kustannuksia, mikä on erityisen suuri ongelma pienillä markkinoilla toimiville yrityksille [28]. Nykytekniikalla tämä lähestymistapa on parhaimmillaankin vain väliaikaisratkaisu sisällön yhteentoimivuusongelmaan erilaisilla digitaalitelevisiopalvelujen jakelualustoilla.

[28] DVB-hankkeessa tyypillisenä kustannuslisänä pidettiin 5-15 prosenttia, mutta joidenkin DVB:n jäsenten mielestä lisäys voisi muun muassa sovelluksen tyypistä riippuen olla suurempikin.

Pidemmällä aikavälillä tämä hintava muokkausprosessi voidaan mahdollisesti korvata vaihtoehtoisella ratkaisulla. Ohjelmistopohjaisten sisällönluontivälineiden edistyminen voi lopulta tehdä monimuototuotannosta ("multi-authoring") kiinnostavan ja kustannustehokkaan tavan tuottaa sisältöä. Lähetyssisältöjä voitaisiin tulevaisuudessa - vaihtoehtoisesti - luoda standardiformaattiin, kuten XML:ään, jolloin päästäisiin suurempaan yhteentoimivuuteen. Tällä tavoin Internetissä luodaan yhteentoimivaa sisältöä, jota voidaan lukea selaimella tai ns. esitysohjelmalla (presentation engine). Luomalla sisältöä standardoituun dataformaattiin voidaan välttyä sovellusten uudelleenmuokkauksen kustannuksilta.

3.4. Uuden sääntelyjärjestelmän mukaiset kolmansien osapuolten oikeudet hyödyntää sovellusrajapintaa

Siirtotekniikka, eli varsinaisen lähetyssignaalin siirtämisessä käytetty tekniikka, on jo digitaalitelevisiotoiminnan alusta saakka ollut standardinmukaista niin kaapeliverkoissa ja satelliittiverkoissa kuin maanpäällisessä verkossakin. Pullonkauloja on sen sijaan syntynyt kuluttajan pääsyssä järjestelmiin, eli yhdyskäytävinä vuorovaikutteisiin palveluihin toimivien digisovittimien sovellusrajapinnan tekniikassa. Tähän ongelmaan on puututtu yhteisön lainsäädännöllä. Sääntelyyn ryhdyttiin, jotta päästäisiin avoimuuteen ja yhteentoimivuuteen, ja jotta digitaalitelevisiopalvelut olisivat sekä kuluttajien että kolmansina osapuolina toimivien palveluntarjoajien ulottuvilla.

Uudessa sääntelyjärjestelmässä kolmannet osapuolet voivat saada oikeuden hyödyntää digitaalisissa televisio- ja radiolähetyksissä käytettävien ehdollisen pääsyn järjestelmien sovellusrajapintaa. Käyttöoikeusdirektiivin [29] 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oikeus asettaa oikeudenmukaisia, kohtuullisia ja syrjimättömiä velvoitteita silloin, kun se on välttämätöntä digitaalisten radio- ja televisiolähetysten tuomiseksi loppukäyttäjien saataville. Kahdessa toisiaan täydentävässä puitedirektiivin säännöksessä säädetään, että jäsenvaltioiden on 1) kannustettava vuorovaikutteisten digitaalitelevisiopalvelujen tarjoajia toteuttamaan palvelunsa niin, että niiden sovellusrajapinta vuorovaikutteisille palveluille on avoin ja 2) riippumatta kansallisten sääntelyviranomaisten käyttöoikeusdirektiivin edellä mainittujen säännösten nojalla toteuttamista toimenpiteistä edistettävä omistusoikeuksien alaisten sovellusrajapintatekniikoiden käyttöoikeuksien tarjontaa oikeudenmukaisin, kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin, jotta vuorovaikutteisten palvelujen tarjoajat voivat toimittaa palvelujaan kaikin toimintein. Näin ollen yhteisön lainsäädännössä säädetään digitaalitelevisiopalvelujen suhteen, että kolmansina osapuolina toimivilla palveluntarjoajilla on oltava mahdollisuus saada tarvittavat tiedot ja käyttöoikeudet kaikkien niiden sovellusrajapintojen osalta, joita ne tarvitsevat vuorovaikutteisten palvelujensa toimittamiseen kaikin toimintein. Samalla lainsäädännössä edistetään vuorovaikutteisten palvelujen yhteentoimivuutta puitedirektiivin 17 ja 18 artiklalla, joita käsitellään tarkemmin jäljempänä.

[29] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/19/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä (EYVL L 108, 24.4.2002, s. 7).

4. Kolmannen sukupolven matkaviestintä

Matkaviestintäala on kehittymässä pelkästä puheensiirron tarjonnasta (tekstiviestien kaltaisine lisätoiminteineen) data- ja multimediapalvelujen toimittamiseen matkaviestintäverkossa. 3G:n kehittynyt verkkoteknologia ja ohjelmistot lisäävät saatavilla olevien palvelujen valikoimaa erityisesti lisäämällä palvelujen toimitusnopeutta näissä verkoissa. Tämä lisää palvelujen käytettävyyttä ja vuorovaikutteisuutta. Esimerkkejä tällaisista palveluista ovat multimediaviestit, lipunvaraukset, videokatkelmien vastaanotto, pankkiasiointi ja maksaminen sekä sijaintisidonnaiset palvelut, kuten paikallisen ravintolan löytäminen. Samantyyppisten laitteiden välinen yhteentoimivuus esimerkiksi digitaalisen matkapuhelimen ja toisen matkapuhelimen välillä sekä alustojen välinen yhteentoimivuus esimerkiksi kämmentietokoneen tai matkapuhelimen ja PC:n välillä tulee olemaan erityisen tärkeää, kun otetaan huomioon liiketoimintamallit ja kehittymässä olevan palveluvalikoiman monipuolisuus.

Lisäksi laitteen ja palvelimen välinen yhteentoimivuus sovelluspalvelimen (ohjelmisto ja sisältö) ja lukuisien saantimenetelmien ja -laitteiden välillä tulee olemaan keskeinen edellytys innovatiivisten matkaviestintälaitteiden, -palvelujen ja -sovellusten laajalle yleistymiselle. Loppukäyttäjät voivat odottaa esimerkiksi yhteentoimivuutta minkä tahansa multimediaviestiominaisuudella varustetun GPRS-päätelaitteen ja minkä tahansa palveluntarjoajan palvelimen välillä. Matkapuhelimella suoritettavat maksut ovat huomattava haaste matkaviestintäoperaattoreille; kolmannen osapuolen palvelujen käyttö vaatii tulojen jakamisjärjestelyjä verkkopalvelujen ja sisältöpalvelujen tarjoajien välillä. Tässä yhteydessä tarvitaan avoimia, kaikilla alustoilla yhteensopivia ratkaisuja turvatoimintoja, kuten tunnistamista ja salausta varten käytön valvonnan ja luottamuksellisuuden varmistamiseksi.

Komissio suhtautuu myönteisesti telealan vetämiin ponnisteluihin yhteentoimivuustestausaloitteiden käynnistämiseksi. Niiden tarkoitus on poistaa kaikki yhteentoimivuusesteet joko päätelaite- tai verkkotasolla tai palvelu- ja sovellustasolla. Yhteentoimivuustestaus on keskeinen tekijä palvelujen hyväksyttävän laatutason varmistamiseksi ja jotta saavutettaisiin tyytyväisten käyttäjien kriittisen massan tuottamat mittakaavaedut.

Kolmannen sukupolven matkaviestintäjärjestelmien käyttöönottoa koskevassa komission tiedonannossa korostetaan matkaviestintäympäristön avoimuuden merkitystä ja todetaan, että ala on tiedostanut asian ja alkanut etsiä ratkaisuja avoimuuden ja yhteentoimivuuden haasteisiin perustamalla Open Mobile Alliance -järjestön [30]. Komissio seuraa 3G-matkaviestintäpalveluja ympäröivän arvoketjun kehittymistä ja harkitsee toimia, jos yksittäisten toimijoiden omistajakohtaiset ratkaisut uhkaavat 3G:n kehittymistä avoimeksi ja kilpailuvetoiseksi palveluympäristöksi.

[30] Open Mobile Alliance koostuu päätelaitteiden valmistajista, verkko-operaattoreista ja sovelluskehittäjistä.

Esteet tietoyhteiskuntapalvelujen tarjonnalle 3G-alustojen kautta eivät ole samat kuin 3G-verkkojen käyttöönoton esteet. Yleensä kuluttajien tulisi pystyä saamaan tietoyhteiskuntapalveluja ja -sovelluksia kaikkine toimintoineen yhdellä ja samalla päätelaitteella niin halutessaan, ja teknisiä rajoituksia voivat aiheuttaa vain laitteet.

Kesäkuussa 2002 antamassaan tiedonannossa "Kohti kolmannen sukupolven matkaviestinnän toteuttamista" [31] komissio tarkasteli 3G-alan tilannetta taloudellisesta, teknisestä, markkinapoliittisesta ja sääntelyllisestä näkökulmasta. Komissio viittasi tekstiviestien tuottamaan dataliikenteen nopeaan kasvuun, mikä antaa suuntaa kehittyneemmille 3G-palveluille. Erityisesti 3G-verkkojen kaupallisen käyttöönoton tyypillisiä haasteita ovat: sääntelyn esteet, hallinnolliset viiveet, infrastruktuurin jakamiseen ja jälleenmyyntiin liittyvä epävarmuus sekä antennien pystyttämisrajoitukset, jotka perustuvat yleensä terveysnäkökohtiin. Toimivien liiketoimintamallien perustamishankaluudet ovat yhteisiä kaikille palvelualustoille.

[31] KOM(2002) 301 lopullinen.

Matkapuhelimien houkuttelevuus palvelualustoina perustuu niiden jo nyt laajaan levinneisyyteen. Matkaviestinnän (toinen sukupolvi, GSM-standardi) yleisyys lähestyy 80 prosenttia EU:n väestöstä. Näytön pienikokoisuus kuitenkin haittaa web-sisällön saantia ja tarkastelua matkaviestimissä. Teknologian avulla pystytään todennäköisesti poistamaan tämä rajoitus, kun otetaan huomioon, kuinka paljon taloudellisia kannustimia liittyy Internet- ja videosisällön tarjoamiseen matkaviestinnän datapalvelujen osana.

Kunkin 3G-matkaviestintäoperaattorin odotetaan kehittävän ja tarjoavan omaa verkkoinfrastruktuurin ja palvelujen kokonaisuuttaan voidakseen luoda muista erottuvan kaupallisen läsnäolon ja tuotevalikoiman. Matkaviestintäoperaattoreiden odotetaan tarjoavan eri asiakastyypeille kohdistettuja erilaisia palvelupaketteja, joissa yhdistyvät puheensiirto, tekstiviestit, sähköposti sekä tieto- ja multimediapalvelut. Vaikka kussakin palvelupaketissa olisikin vain tilaajakohtainen rajallinen palvelukokonaisuus, Internet-yhteys ja Internet-tyyppiset palvelut muodostavat todennäköisesti kaikkien tuotteiden perustan. Kuluttajat haluavat todennäköisesti Internet-yhteyden ja tietoyhteiskuntapalvelut matkustaessaan ja liikkeellä ollessaan - ja joitakin niistä myös kotona tai työpaikalla. Langaton Internet (jossa IPv6:lla tulee olemaan tärkeä asema matkaviestintäpalvelujen tukemisessa) tuleekin todennäköisesti vaikuttamaan merkittävällä tavalla tulevaisuuden monikanavaiseen palveluympäristöön.

Käytännössä 3G-operaattoreiden houkutteleva palveluvalikoima tulee sisältämään pääsyn muiden palveluntarjoajien palveluihin, joista on esimerkkinä lyhyiden videokatkelmien lataaminen sisällöntarjoajalta. Näiden datapalvelujen toimittaminen edellyttää sitä, että 3G-operaattorit varmistavat loppukäyttäjän matkapuhelimen ohjelmiston ja kolmannen osapuolen palvelujen ohjelmiston välisen yhteentoimivuuden. Matkapuhelimissa on oltava sovellusrajapinnat, jotka yhdistävät puhelimen kolmannen osapuolen palvelujen ohjelmistoon. Verkko-operaattorit, matkapuhelinvalmistajat, palvelujen kehittäjät ja muut markkinatoimijat voivat kehittää omia ainutlaatuisia sovelluksiaan ja innovatiivisia palvelujaan ensin siten, että uudet tuotteet eivät alussa toimi kaikissa verkoissa tai kaikkien palveluntarjoajien kesken. Operaattorit haluavat ensin varmistaa palvelun hyväksyttävän tason, minkä vuoksi ne todennäköisesti valvovat tiukasti kaikilta osin sen käyttöönottoa alusta lähtien ja mahdollisesti siirtymäkauden ajan.

Monikanavaympäristössä jotkin käyttäjät haluavat vastaanottaa julkisen radio- ja televisioverkon lähetyksiä muillakin alustoilla kuin digitaalitelevisiossa. Näitä saattavat hyvinkin olla 2G-, 2.5G- ja 3G-matkaviestintälaitteet. Tässä yhteydessä nousevat esiin avoimet standardit ja yhteentoimivuus käytettäessä digitaalisia matkaviestintälaitteita multimediapalvelujen toimittamiseen. Tarvitaan käyttöjärjestelmiä ja ohjelmointirajapintoja digitaalisten televisiolähetyspalvelujen tapaan.

Matkaviestintäalalla harjoitetaan standardointia monella tasolla. Open Mobile Alliance on matkaviestintäpalvelujen teknisten spesifikaatioiden keskipiste, joka työskentelee muiden järjestöjen ja yritysten kanssa. Matkaviestintäpalvelujen spesifikaatioiden laatimisessa noudatetaan neljää pääperiaatetta: (1) tuotteet ja palvelut perustuvat avoimiin, maailmanlaajuisiin standardeihin, yhteyskäytäntöihin ja rajapintoihin, (2) sovelluskerros on alustasta riippumaton (esim. GSM, GPRS, EDGE, CDMA, UMTS), (3) verkkoarkkitehtuuri ja palvelujen apuohjelmat ovat riippumattomia käyttöjärjestelmistä ja (4) sovellukset ja alustat ovat yhteentoimivia.

Ala on tunnustanut, että yhteentoimivuutta tarvitaan, ja edellä kuvattu toiminta osoittaa, että se tekee jo yhteistyötä varmistaakseen 3G-palvelujen saumattoman yhteistoiminnan verkko-operaattorista tai päätelaitevalmistajasta riippumatta ja erilaisista perusstandardeista huolimatta. Maailmassa, jossa toimii lukuisia laitetoimittajia, verkko-operaattoreita ja palveluntarjoajia, yhteentoimivuus on saavutettava siten, että tuote- ja palveluvalikoima voidaan toteuttaa kilpailuvetoisesti. Komissio aikoo edelleen edistää markkinoiden vaatimuksiin perustuvien huippulaadukkaiden avointen standardien ja spesifikaatioiden kehittämistä ja laajalti yleistynyttä yhteentoimivuustestausta, mukaan luettuna monen standardin yhteentoimivuus, jolla varmistetaan saumaton käyttötuntuma eri päätelaitteiden ja matkaviestintäverkkojen (operaattoreiden) välillä samoin kuin jäsenvaltioiden rajojen yli.

5. Digitaalitelevision ja kolmannen sukupolven matkaviestinnän avointen järjestelmäalustojen kautta tapahtuvan uusien tietoyhteiskuntapalvelujen ja -sovellusten käytön esteet

Digitaalitelevision ja 3G-matkaviestinnän alalla on perusteltuja rajoituksia - ei niinkään teknisiä esteitä - yritysten vapaudelle tulla markkinoille ja kilpailla siellä. Näitä ovat yrityksille asetettavat velvoitteet, jotka vaikuttavat keskeisiin panostuksiin arvoketjun tukkutasolla. Tällaisia ovat radiotaajuuksien myöntämisehdot ja siirtovelvoitteet. Komissio on antanut jo kaksi matkaviestintäaiheista tiedonantoa [32]. Vuonna 2003 on tarkoitus antaa lisäohjeistusta yhtenäismarkkinoiden periaatteista ja uuden sääntelyjärjestelmän siirtovelvoitteita koskevista säännöistä.

[32] KOM(2002) 301 lopullinen - KOM(2001) 141 lopullinen.

5.1. Palvelujen saantiin vaikuttavat tekijät - avoimuuden ja yhteentoimivuuden ohella

Tekijät, jotka voivat rajoittaa sähköisten palvelujen laajaa yleistymistä tulevaisuudessa, ovat laajempia kuin avoimiin rajapintoihin ja alustoihin liittyvät tekijät. Tekniset esteet voidaan voittaa aina, kun siihen on voimakkaita kaupallisia kannustimia. Mutta tietoyhteiskunnan luominen merkitsee sekä teknisten että ei-teknisten toimien kokonaisuutta, joilla luodaan edellytykset tietoyhteiskunnan kehitykselle. Niitä käsitellään tässä vain lyhyesti, mutta ne tuovat esiin suurempia kysymyksiä kuin alustojen avoimuus, ja niitä on syytä käsitellä laajemmin kuin tässä on mahdollista.

5.1.1. Patentit ja muut teollis- ja tekijänoikeudet

Kun tietoyhteiskunta on yhä enemmän todellisuutta, talouskasvu perustuu yhä enemmän tietoon ja osaamiseen. Tämä kasvun veturien muuttuminen on johtanut valmistajakohtaista teknologiaa käyttävään teknisen innovoinnin sykliin, joka puolestaan vie kohti yhteensopivuutta ja yhteentoimivuutta, joiden turvin voidaan sopia standardeista. Tämä sykli toistuu usein verkottuneissa teknologioissa.

Itse tiedon saantia koskevat ehdot ja edellytykset ovat tulossa yhä tärkeämmäksi tietoyhteiskuntapalvelujen ja talouden jatkokehitykselle. Esimerkiksi patenttijärjestelmän tarkoitus on maksimoida innovaation yhteiskunnalliset hyödyt takaamalla ajallisesti rajattu monopoli vastikkeeksi uuden teknisen tiedon paljastamisesta. Se on poliittinen väline, jolla yritetään tasapainottaa avoimuutta, innovoinnin edistämistä ja kilpailun lisäämistä. On kuitenkin merkkejä siitä, että viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana sellaisten patenttien määrä on lisääntynyt merkittävästi, jotka liittyvät enemmän kilpailuesteiden luomiseen kuin tutkimus- ja kehitysinvestointien lisäämiseen [33]. Strateginen patentointi ja "patenttikilpailut" näyttävät tulleen erityisen tärkeiksi verkottuneilla alueilla, joilla kehitetään toisistaan riippuvia tuotteita, kuten digitaalitelevisiossa ja 3G-verkossa tarjottavia tuotteita. Patentoinnin merkitys markkinoille tuloon tällä alueella on kuitenkin epäselvä.

[33] "Technology policy in the telecommunications sector", Enterprise papers 8, Koski, H. (2002).

Komission ehdotuksessa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi tietokoneella toteutettujen keksintöjen patentoitavuudesta pyritään edistämään tämän alan innovointia ja yhdenmukaistamaan Euroopan patenttiviraston ja jäsenvaltioiden patentinmyöntämiskäytäntöjä [34]. Yhteentoimivuutta tällä direktiiviehdotuksella pyritään edistämään säilyttämällä (tekijänoikeutta käsittelevän) direktiivin 91/250/EY tietokoneohjelmien analysointia ja purkamista koskevat säännökset. Samoin sillä pyritään kannustamaan innovointia ja kilpailua. Direktiivi on parhaillaan yhteisön lainsäädäntöelinten käsittelyssä. Kun direktiivi on annettu ja pantu täytäntöön, komission yksikön aikovat tutkia, kuinka hyvin direktiivien tavoitteet saavutetaan, ja erityisesti - yhteentoimivuuteen liittyen - sitä, estääkö patenttioikeuksien myöntäminen yhteentoimivien sovellusten hyödyntämisen.

[34] KOM(2002) 92 lopullinen - 2002/0047(COD) (EYVL C 151, 25.6.2002, s. 29).

Terveet, oikeudenmukaiset ja kilpailuun perustuvat markkinat ovat paras tae tietoyhteiskuntapalvelujen tuomiseksi kuluttajien ulottuville. Digitaalisisältöön kohdistuvien oikeuksien hallintajärjestelmien (DRM) tehokas toteuttaminen on epäilemättä tärkeä tällaisten markkinoiden ominaisuus, ja osapuolten tulisi jatkaa tukeaan alan ja kuluttajien sidosryhmien ponnisteluille löytää kansainvälisesti toimivia ratkaisuja. Tällaisten ratkaisujen tulisi turvata direktiivissä 2001/29/EY [35] tunnustettujen henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien riittävä suoja, jotta voidaan toteuttaa lainsäädännössä vahvistetut periaatteet ja takuut suojattujen teosten uusien digitaalisten hyödyntämistapojen yhteydessä. DRM-järjestelmät ja -palvelut ovat läheisesti sidoksissa kuluttajien käsitykseen valinnanvapaudesta tietoyhteiskuntapalvelujen saannissa. Avointen, joustavien ja yhteentoimivien DRM-järjestelmien edistäminen pysyy komission poliittisena painopisteenä.

[35] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY, annettu 22 päivänä toukokuuta 2001, tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa (EYVL L 167, 22.6.2001, s. 10).

5.1.2. Kuluttajien luottamus massamarkkinoiden kysynnän luomisessa

Sekä digitaalitelevision että matkaviestinnän markkinoilla elinkeinoelämä, viranomaiset ja kuluttajajärjestöt ovat merkittävässä asemassa käyttäjien vuorovaikutteisia palveluja kohtaan tunteman uskon ja luottamuksen vahvistamisessa. Erityisesti tämä koskee yksityisyyden suojaa ja suojaa kuluttajatietojen, kuten luottokorttitietojen paljastamista vastaan. Käyttäjien luottamus ja digitaaliteknologian käyttö lisääntyvät suhteessa siihen, kuinka paljon heillä on tietoa (varsinkin kuluttajajärjestöjen tuella) luottamuksellisuus- ja turvallisuustakeiden olemassaolosta, ja suhteessa siihen, kuinka tehokkaasti julkisen ja yksityisen sektorin toimilla edistetään niitä. Edellä mainitulla tietosuojadirektiivillä pyritään luomaan tarvittavaa luottamusta asettamalla operaattoreille ja palveluntarjoajille velvoitteita: (1) tarjota turvallinen ympäristö kaikelle sähköiselle viestinnälle (kattaen 3G:n, Internetin ja digitaalitelevision), (2) taata viestinnän ja siinä siirrettyjen tietojen luottamuksellisuus ja (3) rajoittaa tiukasti asiakastietojen uudelleenkäyttöä muuhun tarkoitukseen kuin siihen, mihin ne alunperin oli tarkoitettu [36].

[36] Direktiivi 2002/58/EY, henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla (EYVL L 201, 31.7.2002, s. 37).

5.1.3. Liiketoimintamallit

Digitaalitelevisiopalveluja markkinoidaan useimmin laatusisältöön tai kanavamäärään vedoten (esimerkiksi maissa, joissa kaapelitelevisio ei ole kovin yleinen ja monia kanavia ei ole saatavana analogisesti) tai televisiolaitteen siirrettävyyden etuihin vedoten (esimerkiksi maissa, joissa kaapelitelevisio on yleinen). Todella vuorovaikutteinen digitaalitelevisio - kaapeli-, satelliitti- tai maanpäällisessä verkossa - on useimmissa jäsenvaltioissa vasta lapsenkengissä. Kuluttajilla on vain vähän kokemusta vuorovaikutteisesta digitaalitelevisiosta, joten he eivät juurikaan tiedä siitä tai heillä ei ole suurta mielenkiintoa näitä uusia palveluja kohtaan, minkä vuoksi massamarkkinakysyntää on vielä vähän. Kuitenkin kokemus on erityisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa osoittanut, että vuorovaikutteisella digitaalitelevisiolla on huomattavaa potentiaalia.

Keskeisin este digitaalitelevision kautta - erityisesti maanpäällisessä verkossa - tarjottavien vuorovaikutteisten palvelujen yleistymiselle ei ole tekninen, vaan liittyy siihen, kuinka hankalaa on kehittää toimivia liiketoimintamalleja tarvittavan infrastruktuurin (lähettimet, päätelaitteet) rakentamiseksi pelkästään markkinadynamiikan pohjalta. Tämä vaikuttaa taloudellisiin näkökohtiin, investointeihin ja sisällön saatavuuteen. Samaan tapaan todellinen haaste digitaalitelevision kehittymiselle tietoyhteiskuntapalvelujen jakelukanavaksi piilee elinkelpoisten liiketoimintamallien löytämisessä. Tietoyhteiskuntapalvelut edellyttävät myös joko kiinteää tai langatonta ratkaisua paluukanavaa varten. Digitaalitelevision yleistyminen maanpäällisessä verkossa edellyttää kysynnän kriittistä massaa, houkuttelevaa sisältöä ja palveluja, jotta markkinat lähtisivät toimimaan mittakaavaetujen kautta. Tällaisen kestävän syklin aikaansaaminen on ilmaislähetyksissä hankalampaa kuin maksutelevisiossa, koska laitteiden hankintaa ei tueta ensimmäisessä yleistymisvaiheessa horisontaalisilla vähittäismarkkinoilla.

3G-verkot ja -palvelut eivät puolestaan ilmesty "suurena pamauksena", vaan ala kehittyy hiljalleen kohti täydellistä 3G-multimediapalveluvalikoimaa, jota tarjotaan ensin GPRS-verkoissa. Tämän johdosta kysyntäkin voi kehittyä asteittain. Viranomaiset voivat lisätä kysyntää varmistamalla, että niiden omat tietoyhteiskuntapalvelut ovat saatavana 3G-jakelualustojen kautta.

5.1.4. Digitaalitelevision käyttöönotto ja Euroopan kulttuurisen monimuotoisuuden hyödyntäminen

Jäsenvaltioiden televisioalan markkina- ja sääntelyolosuhteet vaihtelevat suuresti, mikä johtuu paljolti kieli- ja kulttuurisyistä [37]. Digitaalitelevision panosta tietoyhteiskunnan luomisessa heikentää erityisesti kansallisen tason ajoituksen epäyhtenäisyys digitaalitelevision toteuttamisessa maanpäällisessä verkossa.

[37] Erot liittyvät televisioverkkojen tyyppiin (maanpäällinen, kaapeli- ja satelliittiverkko), liiketoimintamalleihin (esim. maksutelevisio ja ilmaislähetykset), digitalisoinnin tasoon ja muihin näkökohtiin.

5.1.5. Sääntelyn selkeys

Kun otetaan huomioon digitaalitelevision ja 3G-verkkojen kyky yhdistää tiettyjä perinteisten palvelujen ominaisuuksia ja toimittaa niitä uuden perinteisestä poikkeavan infrastruktuurin kautta, esimerkkinä datalähetykset, niin sekä kaupallinen tarjonta että palvelujen yleistyminen kuluttajien keskuudessa edellyttävät, että palvelujen sääntelyllinen kohtelu on selkeä.

EU:n uusi sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmä, joka pannaan täytäntöön 25. heinäkuuta 2003, antaa alalle yhteisen säännöstön [38]. Se kattaa sähköisen viestinnän verkot ja palvelut sekä niihin liittyvät toiminnot, jotka tukevat palvelujen tarjontaa tällaisten verkkojen tai ehdollisen pääsyn järjestelmien kautta. Kokemus on osoittanut, että EU:n direktiivien täytäntöönpano kansallisessa lainsäädännössä saattaa joskus olla erilaista, joten on olemassa vaara, että kaikissa tapauksissa ei pystytä takaamaan sitä selkeyttä ja oikeusvarmuutta, jota markkinatoimijat edellyttävät television, matkaviestinnän ja jakelukanaviltaan lähentyvien tietoyhteiskuntapalvelujen kehittämiseksi.

[38] Direktiivit 2002/19/EY, 2002/20/EY, 2002/21/EY ja 2002/22/EY (EYVL L 108, 24.4.2002, s. 7-77). Direktiivi 2002/58/EY, viite alav. 53, annettiin 12. heinäkuuta 2002.

Erityisesti radio- ja televisiolähetysten ja sähköisen viestinnän erilaisten sääntelyrakenteiden valossa on tärkeää, että jäsenvaltiot selkeyttävät kaikkien toimivaltaisten sääntelijöiden vastuita. Uusien verkkoarkkitehtuurien kehittyessä on tarpeen, että kaikki asiaan liittyvät kansalliset sääntelyviranomaiset työskentelevät yhdessä varmistaakseen, että uuden sääntelyjärjestelmän periaatteita ja yhteisön oikeuden yleisiä säännöksiä sovelletaan johdonmukaisesti uusiin palveluihin ja toimintoihin, jotka tapahtuvat sisällön ja infrastruktuurin välisellä rajalla.

Komission yksiköt tutkivat, onko kolmannen osapuolen maksuja koskevaa säännöstöä selkeytettävä tai lainsäädäntöä muutettava. Tällaiset maksut liittyvät esimerkiksi matkaviestintäoperaattoreiden tarjoamiin lisämaksullisiin palveluihin. Asiaan liittyvä yhteisön lainsäädäntö, kuten toinen pankkidirektiivi [39] ja sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoita koskeva direktiivi [40], näyttää tältä osin tulleen täytäntöönpannuksi jäsenvaltioissa hyvin eri tavalla. Jotta kaikille maksupalveluille saataisiin tasavertaiset toimintaolosuhteet Euroopan tasolla, lainsäädäntöä on ehkä muutettava, ja ainakin sitä on selkeytettävä. Tämä tulee olemaan osa komission yksiköiden luvussa 6. ehdottamaa seurantaa.

[39] Toinen neuvoston direktiivi 89/646/ETY, annettu 15 päivänä joulukuuta 1989, luottolaitosten liiketoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta ja direktiivin 77/780/ETY muuttamisesta (EYVL L 386, 30.12.1989, s. 1).

[40] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/46/EY, annettu 18 päivänä syyskuuta 2000, sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta (EYVL L 275, 27.10.2000, s. 39).

5.1.6. Radiotaajuudet: varaaminen ja joustavuus

Tähän mennessä taajuuksia on yleensä varattu yksilölliseltä pohjalta kytkettyinä erityispalveluihin, alueisiin ja yrityksiin liittyviin ehtoihin. Lähetystoiminnan harjoittajat saavat taajuuksia yleensä lähes tai kokonaan ilmaiseksi, jos ne ovat sitoutuneet yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin (kuten julkisen palvelun yleisradiolähetyksiä koskevan tehtävän hoitamiseen), mistä aiheutuu huomattavia kustannuksia. Niiden käyttämien taajuuksien arvoa on selkeytettävä. Tämä ei sulje pois hyvitystä ohjelmointivelvoitteiden hoitamisesta, kuten tilanne on tällä hetkellä. Toisaalta toimilupa ja siihen liittyvät taajuuksien käyttöoikeudet tulivat joillekin 3G-matkaviestintäoperaattoreille kalliiksi. Pitkällä aikavälillä saatetaan tarvita uusia joustavia välineitä taajuuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi. Näitä voivat olla jälleenmyynti tai käyttömaksut [41]. Taajuuksien arvottaminen on tärkeää riippumatta siitä, mihin niitä käytetään. Taajuuksien hallinnoinnin koordinointia koskeva uusi EU:n sääntelyjärjestelmä tarjoaa foorumeja tällaisten välineiden kehittämiselle.

[41] Kuten suositellaan toimintasuunnitelmassa eEurope 2005: "Tietoyhteiskunta kaikille" ja 3G:n käyttöönottoa koskevassa tiedonannossa, viite alav. 4 ja 5.

Taajuuksien niukkuus voi olla merkittävä - eri maissa eri suuruinen - este digitaalisten televisiopalvelujen menestymiselle maanpäällisessä verkossa Euroopassa. Tilannetta pahentaa tilapäinen taajuuspula, joka liittyy digitaalisten lähetysten aloittamisen siirtymäkauteen, jolloin lähetykset lähetetään sekä analogisesti että digitaalisesti. Vuoden 1961 Tukholman taajuussuunnitelman uudistaminen tulee olemaan tärkeä tekijä maanpäällisten lähetystaajuuksien käytön tehostamisessa tulevaisuuden kokonaan digitaalisessa ympäristössä.

6. Päätelmät ja seuranta

Tavoite "tietoyhteiskunta kaikille" säilyy huolimatta telealan viimeaikaisista hankaluuksista. Digitaalitelevision ja 3G-verkkojen kaupalliset ja tekniset ympäristöt ovat äärimmäisen monimutkaisia. Avoimien alustojen yhteentoimivuus on vain yksi osa paljon laajempaa ja monimutkaisempaa problematiikkaa, joka hidastaa uusien digitaalisten palvelujen markkinoille tuloa ja vaikuttaa olennaisesti niiden yleistymisen laajuuteen. 3G-matkaviestinnässä ala pyrkii ratkaisemaan palvelujen yhteentoimivuuden, kun taas digitaalitelevision puolella alan vapaaehtoinen siirtyminen MHP-standardiin voi todennäköisesti ainakin osittain ratkaista yhteentoimivuuskysymyksen. Näiden kahden alustan välisten palvelujen kehittäminen voi nostaa esiin myös alustojen väliseen yhteentoimivuuteen liittyviä kysymyksiä.

Avoimet alustat ja yhteentoimivuus ovat erittäin tärkeitä luotaessa tietoyhteiskuntaa kaikille, mutta eivät riitä yksin sen toteuttamiseen. Tietoyhteiskunnan luomista haittaavien sääntelyllisten, kaupallisten ja kuluttajiin liittyvien esteiden, joita jäsenvaltiot, Euroopan parlamentti, alan toimijat ja komissio ovat jo yksilöineet, poistamiseksi määrättyjä toimia on arvioitava järjestelmällisesti. Alan itsensä on löydettävä ratkaisuja kaupallisiin haasteisiinsa, mutta sille on luotava tukea tarjoava ja kannustava toimintaympäristö.

6.1. Seuranta - jäsenvaltioiden julkishallinto

Viranomaisilla on tärkeä rooli luotaessa liiketoiminnalle suotuisia olosuhteita, jotka houkuttelevat investointeja, suosivat talouskasvua sekä turvaavat kuluttajien edut.

6.1.1. Julkishallinto lainsäätäjänä

Euroopan parlamentti ja neuvosto antoivat sähköisen viestinnän uuden sääntelyjärjestelmän vuoden 2002 alkupuoliskolla, ja jäsenvaltiot siirtävät parhaillaan sitä omaan lainsäädäntöönsä. Tämän järjestelmän täydellinen ja oikea-aikainen täytäntöönpano viimeistään heinäkuussa 2003 tarjoaa johdonmukaisen säännöstön kaikentyyppisille sähköisen viestinnän infrastruktuureille. Uusi järjestelmä perustuu sisällön sääntelyn erottamiseen infrastruktuurin sääntelystä, mutta toisin kuin aiemmassa telealan sääntelyssä, se kattaa radio- ja televisiosignaalin siirtoon käytettävät verkot. Jäsenvaltioiden lyhyen ajan kriittinen tavoite on varmistaa, että kansallisessa lainsäädännössä, jolla uusi sääntelyjärjestelmä pannaan täytäntöön, vältetään kaikki monitulkintaisuus "radio- ja televisiolähetyksiä" koskevan lainsäädännön ja "sähköisen viestinnän palveluja" koskevan lainsäädännön välillä, jotta uusiin ja innovatiivisiin palveluihin sovellettavat säännöt olisivat selvät.

6.1.2. Julkishallinto ja sääntelijät

Riippumattomille kansallisille sääntelijöille on annettu huomattavasti harkintavaltaa uuden sääntelyjärjestelmän säännösten soveltamisessa sähköiseen viestintään. Yhtenäismarkkinoiden sirpaloitumisen estämiseksi käytettävissä on useita koordinointimekanismeja - sekä sääntelijöiden välillä että komission kanssa - ja tiettyihin toimiin liittyviä julkisia kuulemismekanismeja. Radio- ja televisiolähetysten sääntely on hankalampaa, koska sääntelyvastuu jakautuu joissakin jäsenvaltioissa paikallisten, alueellisten ja kansallisten elinten kesken, kun taas muutamassa valtiossa yksi ainoa elin valvoo sekä radio- ja televisiolähetystoimintaa että sähköistä viestintää. Koska digitaalisten televisiolähetyspalvelujen rinnalla tarjotaan vuorovaikutteisia televisiopalveluja, on elintärkeää, että radio- ja televisiolähetyksistä vastaavien ja toisaalta sähköisestä viestinnästä vastaavien kansallisten sääntelijöiden vastuut jaetaan selkeästi ja että he toimivat hyvässä yhteistyössä.

Komission perustama eurooppalainen sääntelyviranomaisten ryhmä on myös yksi mekanismi, jolla varmistetaan uuden järjestelmän johdonmukainen soveltaminen jäsenvaltioissa sekä EU:n tason koordinointi. Koordinointi estää epäyhtenäiset lähestymistavat ja estää uusien esteiden syntymisen tietoyhteiskuntapalvelujen sisämarkkinoille. Ryhmä tarjoaa myös asiantuntemusta, joka voi auttaa sääntelyn soveltamisessa tietoyhteiskuntapalveluihin, yksilöidä kansallisten järjestelmien välisiä eroja ja viime kädessä - yhteistyössä muiden asiaan liittyvien sääntelijöiden kanssa - luoda tasavertaisen sääntely-ympäristön EU:ssa.

6.1.3. Julkishallinto tiedon ja tietoyhteiskuntapalvelujen toimittajana

Julkishallinto on tärkeä tiedontoimittaja kansalaisille, ja eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa on yksilöity sähköinen hallinto, sähköinen terveydenhuolto ja sähköinen opiskelu keskeisiksi painopisteiksi. Tähän saakka suurin osa toiminnasta on liittynyt julkishallinnon tiedottamiseen verkossa eikä niinkään sen tietoyhteiskuntapalvelujen tarjoamiseen. Julkishallinto on kuitenkin tärkeä palvelujen toimittaja, ja houkuttelevien tietoyhteiskuntapalvelujen kehittäminen tuo lisää käyttäjiä verkkoon ja edistää muiden verkkopalvelujen kehittämistä. Komissio on halunnut kannustaa viranomaisia antamaan tietoa sähköisessä muodossa, minkä vuoksi se on ehdottanut direktiiviä julkisen sektorin asiakirjojen uudelleenkäytöstä ja kaupallisesta hyödyntämisestä [42]. Julkishallinnon tulisi siten olla ensimmäisinä varmistamassa, että sen sähköiset palvelut ovat saatavana muodossa, joka voidaan toimittaa useilla eri jakelualustoilla. eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa kehotetaan jäsenvaltioita hyödyntämään vuoden 2004 loppuun mennessä julkisten peruspalvelujen monikanavatarjonnan suomat mahdollisuudet.

[42] Ehdotus direktiiviksi julkisen sektorin asiakirjojen uudelleenkäytöstä ja kaupallisesta hyödyntämisestä, KOM(2002) 207 lopullinen, 2002/123 (COD).

Television kautta toimitettavaksi suunnitellut sähköisen hallinnon palvelut on suunniteltava asianmukaisesti, ts. sekä niille, joilla on digitaalitelevisiossaan paluukanava, että niille, joilla tätä ei ole. Vailla paluukanavaa olevilla käyttäjillä tulisi olla vaihtoehtoinen pääsy rajallisempaan tietoon. Näitä palveluita ei tällä hetkellä ole luokiteltu tietoyhteiskuntapalveluiksi EU:n oikeuden mukaan, mutta ne ovat kuitenkin kansalaisille tärkeitä. Julkishallinnon portaalien tulisi toimia porttina sähköisen hallinnon palveluihin sekä digitaalitelevisiossa että Internetissä, ja palveluihin tulisi kuulua sekä ei-vuorovaikutteisia että vuorovaikutteisia palveluja.

6.1.4. Julkishallinto ostajana

Innovatiivisten uusien palvelujen ongelmana on usein alhainen kysyntä, jolloin yksikkökustannuksia alentavaa massatuotantoa on vaikea perustella. Niinpä kustannukset pysyvät korkeina ja hillitsevät kysyntää. Julkishallinnolla on huomattavaa, vaikkakin usein hajanaista ostovoimaa, jota tietyissä tapauksissa voidaan käyttää tehokkaasti tällaisten ongelmien ratkaisemiseen ja siten myötävaikuttaa tietoyhteiskunnan luomiseen kaikille. Julkishallinto voisi vauhdittaa uusia markkinoita ja palveluita julkisten hankintojensa kautta ja - mikä yhtä tärkeää - luoda yleistä luottamusta uusia palveluja ja markkinoita kohtaan suosimalla avoimuutta ja yhteentoimivuutta [43].

[43] Avoimen lähdekoodin politiikka on myös osa Yhdistyneen kuningaskunnan sähköisen hallinnon yhteentoimivuuspolitiikkaa, ks. http://www.govtalk.gov.uk/ interoperability/egif.asp ja Saksan julkisten hankintojen politiikkaa, ks. http://www.bund.de/Service/English/News/ Open-Source-for-Administration-.6482.htm

Komission aikaisemmat yritykset tukea yhteentoimivia standardeja eivät aina ole tuottaneet toivottuja tuloksia. Näistä hankkeista saatu kokemus osoittaa, että onnistumisen keskeinen edellytys on laajuus ja että kaikkien hankkeiden laajuuden on oltava EU:n tasoa. Jäsenvaltiot voisivat esimerkiksi palveluja hankkiessaan ottaa kohteeksi yhden alan (esimerkiksi sähköiset terveydenhoidon etukortit) ja hyväksyä Euroopan tason standardin. Tuloksena olisi epäilemättä alan standardi ja EU-tason yhteentoimivuus.

6.1.5. Julkishallinto tukitoimien tarjoajana

Jäsenvaltiot edistävät aktiivisesti tutkimus- ja kehitystoimintaa, jota avointen alustojen ja yhteensopivuuden kehittäminen edellyttää. Erityisesti IST-ohjelma on tärkeässä asemassa. Jäsenvaltioiden julkishallinnot edistävät aktiivisesti myös digitaalitelevision käyttöönottoa, ja eEurope 2005 -toimintasuunnitelman puitteissa ne julkistavat vuoden 2003 loppuun mennessä aikeensa mahdollisesta siirtymisestä analogisesta televisiosta digitaalitelevisioon. eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa jäsenvaltioita kehotetaan tarjoamaan sisältöä eri jakelualustoilla. Jäsenvaltioiden julkishallinnot voivat myös osallistua kehitystyöhön elinkeinoelämän kanssa ryhtymällä julkis-yksityisiin kumppanuuksiin [44].

[44] Ruotsin hallitus antoi 2 miljardia euroa laajakaistainfrastruktuurin rakentamiseen. http://www.regeringen.se/galactica/ service=irnews/action=obj_show?c_obj_id=32477.

6.1.6. Julkishallinto keskustelun helpottajana

Komission raportissa konvergenssia koskevasta vihreästä kirjasta vuonna 1999 tuotiin esille vastakkainasettelu sisällöntarjoajien ja infrastruktuurin tarjoajien välillä: edelliset halusivat oikeuden toimittaa sisältönsä minkä tahansa infrastruktuurin kautta ja jälkimmäiset halusivat säilyttää kaupallisen vapautensa [45]. Uudessa sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmässä tunnustetaan, että tällaiset vastakkainasettelut on ratkaistava tapauskohtaisesti, todellisiin markkinaolosuhteisiin perustuen ja kansallisten sääntelyviranomaisten valvonnassa. Jos eri osapuolten kaupalliset intressit uhkaavat estää luontevan yhteistyön, julkishallinto ja sääntelijät voivat helpottaa asiasta käytävää keskustelua.

[45] KOM(1999) 108 lopullinen.

6.2. Seuranta - Euroopan komissio

6.2.1. Äskettäin toteutettuja toimia

eEurope-aloitteet, jotka käynnistettiin vuonna 1999, ovat yritys muuttaa yhteiskuntamme osaamisyhteiskunnaksi. Uusimmassa eEurope-aloitteessa, eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa, kehotetaan hyväksymään vuoden 2003 loppuun mennessä sovitut yhteentoimivuusperiaatteet, joilla tuetaan yleiseurooppalaisten sähköisen hallinnon palvelujen tarjontaa kansalaisille ja yrityksille. Tämä tulee olemaan tärkeä virstanpylväs todellisen tietoyhteiskunnan luomisessa kaikille.

Jotta kaikille yhteinen tietoyhteiskunta toteutuisi, julkisia ja kaupallisia palveluja on oltava tarjolla laajasti. eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa pyritäänkin edistämään monikanavaisuutta ja laajakaistan yleistymistä Internet-yhteytenä. Näin voidaan parantaa tuottavuutta julkisella ja yksityisellä sektorilla, mikä myötävaikuttaa kaikille avoimen tietoyhteiskunnan syntyyn esimerkiksi sähköisen opiskelun, terveydenhuollon ja hallinnon alalla. Komissio tunnustaa, että Internet ja sen yleistynyt käyttö ovat jo keskeinen osa tietoyhteiskuntaa, ja se on tukenut aloitetta lisätä Internetin kapasiteettia seuraavan Internet-yhteyskäytännön (IPv6) [46] kautta. Komissio on halunnut kannustaa viranomaisia antamaan tietoa sähköisessä muodossa, minkä vuoksi se on ehdottanut direktiiviä julkisen sektorin asiakirjojen uudelleenkäytöstä ja kaupallisesta hyödyntämisestä [47].

[46] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille: Internetin seuraava sukupolvi - tärkeimmät toimenpiteet siirryttäessä Internetin uuteen IPv6-yhteyskäytäntöön, KOM(2002) 96 lopullinen.

[47] Viite alav. 43.

Eräät viimeaikaiset yhteisön aloitteet osoittavat, kuinka paljon EU:n toimielimet ovat jo käsitelleet tietoyhteiskunnan luomiseen välittömästi liittyviä kysymyksiä. Muun muassa neuvoston 28. tammikuuta 2002 antamassa päätöslauselmassa [48]verkko- ja tietoturvallisuudesta, komission tiedonannossa samasta aiheesta [49] ja eEurope 2005 -toimintasuunnitelmassa [50] tunnustetaan, että kuluttajat ja yritykset tarvitsevat turvallisen ympäristön viestinnälleen ja kaupankäynnilleen. Sähköisen asioinnin ja tiedon turvallisuudesta on tullut olennaisen tärkeä tekijä sähköisten palvelujen tarjonnassa, kuten sähköisessä kaupankäynnissä ja verkon kautta välitettävissä julkisissa palveluissa. Direktiivillä 2002/58/EY varmistetaan, että viestinnässä ja asioinnissa noudatetaan oikeutta yksityisyyteen ja luottamuksellisuuteen [51]. Komissio on tehnyt ehdotuksen asetukseksi Euroopan verkko- ja tietoturvaviraston perustamisesta. Viraston on tarkoitus parantaa kansallisin voimin verkko- ja tietoturvallisuutta ja parantaa jäsenvaltioiden ja EU:n toimielinten valmiuksia ehkäistä ja torjua verkko- ja tietoturvaongelmia [52].

[48] EYVL C 43, 16.2.2002, s. 2.

[49] KOM(2000) 298 lopullinen, 6. kesäkuuta 2001; KOM(2000) 890.

[50] KOM(2002) 263 lopullinen.

[51] Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12 päivänä heinäkuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/58/EY (EYVL L 201, 31.7.2002, s. 37).

[52] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi Euroopan verkko- ja tietoturvaviraston perustamisesta, KOM(2003) 63 lopullinen.

6.2.2. Tulevia toimia

Puitedirektiivin 18 artiklan 3 kohdan mukaisesti komissio selvittää vuoden 2004 heinäkuuhun mennessä 18 artiklan vaikutukset. Jos yhteentoimivuutta ja kuluttajien valinnanvapautta ei ole saavutettu asianmukaisella tavalla yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa, komissio voi ryhtyä 17 artiklan mukaisiin toimiin: aikaisemmin julkaistu standardi saatetaan tehdä pakolliseksi julkisen kuulemisen jälkeen ja jäsenvaltioiden suostumuksella [53].

[53] Euroopan parlamentille 12. joulukuuta 2001 antamassaan lausunnossa komissaari Liikanen totesi: "Vuoden kuluttua näiden direktiivien soveltamispäivästä komissio selvittää, ovatko yhteentoimivuus ja käyttäjien valinnanvapaus toteutuneet riittävästi jäsenvaltioissa. Jos eivät, komissio voi ehdottaa asiaan kuuluvien eurooppalaisten standardien tekemistä pakolliseksi. Direktiivissä edellytetään, että komissio järjestää tällaisesta ehdotuksesta julkisen kuulemisen. Julkisen kuulemisen jälkeen ehdotus vietäisiin sääntelykomiteamenettelyyn (jossa vaaditaan jäsenvaltioiden määräenemmistö), ennen kuin se hyväksyttäisiin virallisena komission päätöksenä."

Komissio katsoo kuitenkin, että standardoinnin tulisi olla vapaaehtoista ja tapahtua alan ehdoilla. Standardisointi ei ole itsetarkoitus. On löydettävä yleisen edun mukainen tasapaino siinä, missä määrin standardointia tarvitaan yhteentoimivuuden saavuttamiseksi ilman sen mahdollisia kielteisiä vaikutuksia kilpailuun, innovointiin ja investointeihin tai että valittaisiin puolivalmista tai vanhentunutta teknologiaa. Toukokuussa 2003 komissio pyysi eurooppalaisia standardointijärjestöjä laatimaan johdonmukaisen kokonaisuuden standardeja, spesifikaatioita ja ohjeita puitedirektiivin 18 artiklan tosiasiallisen täytäntöönpanon tueksi vuorovaikutteisten digitaalisten televisiopalvelujen yhteentoimivuuden osalta.

Yhteistä etua koskevien palvelujen validointia ja käyttöönottoa koskevan eTEN-ohjelman suuntaviivoja muutettiin vuonna 2002 ohjelman suuntaamiseksi eEurope 2005 -toimintasuunnitelman tavoitteiden mukaiseksi. eTEN-työohjelmaa koskeva ehdotuspyyntö on tarkoitus julkaista toukokuussa 2003; tässä työohjelmassa käsitellään yhteensopivuuskysymyksiä yhtenä niistä yhteisistä tavoitteista, jotka vuoden 2003 ehdotuspyyntöön osallistuvien on saavutettava. Tämä asettaa yhteentoimivuuden kaikkien tulevien eTEN-hankkeiden olennaiseksi osaksi ja edellyttää, että hankkeissa otetaan huomioon erityistilanteet, joissa palveluja tarjotaan. eTEN-hankkeiden kattamien palvelujen on oltava nykyisten normien ja standardien mukaisia. Työohjelmassa kaavaillaan myös avointen standardien ja tarpeen mukaan avoimen lähdekoodin ohjelmistojen käyttöä.

Jäljempänä mainitut toimet kuvastavat tietoisuutta siitä, että monet muutkin tekijät kuin avoimet alustat vaikuttavat siihen, yleistyvätkö tietoyhteiskuntapalvelut laajalti; luettelo sisältää monia jo käynnissä olevia komission aloitteita:

6.2.3. Sääntelyyn ja tutkimukseen liittyvät toimet

(1) pyritään hyväksymään ehdotetut direktiivit julkisen sektorin tiedon uudelleenkäytöstä ja tietokoneella toteutettujen keksintöjen patentoitavuudesta;

(2) pyritään hyväksymään vuoden 2003 loppuun mennessä sovitut yhteentoimivuusperiaatteet, joilla tuetaan yleiseurooppalaisten sähköisen hallinnon palvelujen tarjontaa kansalaisille ja yrityksille; periaatteet koskevat tietosisältöjä ja niissä suositellaan teknisiä suuntaviivoja ja spesifikaatioita julkishallinnon tietojärjestelmien yhteenliittämiseksi koko EU:ssa ja ne perustuvat avoimiin standardeihin ja kannustavat käyttämään avoimen lähdekoodin ohjelmistoja (eEurope 2005 -toimintasuunnitelman kohta 3.1.1);

(3) tehdään tiivistä yhteistyötä sääntelyelinten (esim. eurooppalaisen sääntelyviranomaisten ryhmän (European Regulators Group) ja eurooppalaisten jakelukanavien sääntelyviranomaisten (European Platform Regulatory Authorities) kanssa sääntöjen yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi erityisesti vuorovaikutteisten digitaalisten televisiopalvelujen osalta; muutetaan tai selkeytetään vuoden 2003 loppuun mennessä matkaviestintäoperaattoreiden mikromaksupalveluihin sovellettavia sääntöjä;

(4) tuetaan edelleen demonstraatio- ja tutkimushankkeita, joissa edistetään palvelujen ja sisällön saatavuutta eri teknologia-alustoilla, kuten vuorovaikutteisessa digitaalitelevisiossa ja 3G-matkaviestinnässä;

(5) annetaan ohjeet julkisten varojen käytöstä matkaviestinnän infrastruktuuri-investoinneissa;

(6) tehdään vuoden 2003 loppuun mennessä ehdotus eContent-ohjelman jatko-ohjelmaksi (eEurope 2005 -toimintasuunnitelman kohta 3.5);

(7) järjestetään kesäkuussa 2003 "televisio ilman rajoja" -direktiivin uudelleentarkasteluun liittyvä julkinen kuuleminen, jossa otetaan huomioon vuorovaikutteiset televisiopalvelut;

6.2.4. Yksityisen sektorin toimien tuki

(8) tuetaan yksityistä sektoria sen kehittäessä yhteentoimivia sähköisen liiketoiminnan ratkaisuja tapahtumankäsittelyä, tietoturvaa, allekirjoituksia, hankintoja ja maksumenettelyjä varten, jotka helpottavat saumatonta, turvallista ja helppoa sähköistä liiketoimintaa ja langatonta kaupankäyntiä rajojen yli (eEurope 2005 -toimintasuunnitelman kohta 3.1.2);

(9) edistetään edelleen alan johtamaa standardointia vuorovaikutteisen digitaalitelevision yhteentoimivuuden alalla;

6.2.5. Vammaisiin liittyvät toimet

(10) tuetaan edelleen saavutettavuutta ja digitaalista viestintää koskevaa standardointia (esim. CENELECin työryhmä "TV for ALL" ja "Design for All" ja "Assistive Technology Standardisation Coordination Group" (DATSCG)) tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa;

(11) käsitellään viestintäkomitean vammaisten alaryhmässä (INCOM) perustetulla foorumilla vammaisiin käyttäjiin liittyviä kysymyksiä, jotta helpotettaisiin tällaisten käyttäjien mahdollisuuksia käyttää sähköisen viestinnän palveluja ja voitaisiin ehdottaa yhdenmukaistettuja kansallisen tason toimia kaikissa jäsenvaltioissa puitedirektiivin ja siihen liittyvien direktiivien tavoitteiden saavuttamiseksi;

(12) arvioidaan vuonna 2003, joka on Euroopan vammaisten vuosi, erityisin seurantatoimin eEurope 2002:n saavutuksia ja tehdään ehdotuksia tuleviksi toimiksi;

6.2.6. Monikansalliset toimet

(13) edistetään avoimuuden ja yhteentoimivuuden periaatteita kansainvälisellä tasolla yhdessä kolmansien maiden ja alueiden kanssa ja erityisesti Genevessä vuoden 2003 loppupuolella pidettävän tietoyhteiskuntahuippukokouksen yhteydessä, sekä jatkamalla työtä kansainvälisissä järjestöissä kuten Maailman kauppajärjestössä, Kansainvälisessä teleliitossa ja Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestössä.

6.3. Jatkuva prosessi

Barcelonan Eurooppa-neuvosto totesi, että digitaalinen televisio ja kolmannen sukupolven matkaviestimet ovat avainasemassa tarjottaessa laajaa mahdollisuutta käyttää vuorovaikutteisia palveluja. Tässä esitetty analyysi tukee näitä päätelmiä.

Tässä tiedonannossa on kuvattu, kuinka 3G-verkkojen ja digitaalitelevisioiden tekniset, sääntelylliset ja kaupalliset ominaisuudet voivat muovata niiden kautta välitettävien uusien palvelujen tulevaa kehitystä ja käyttöönottoa monikanavaympäristössä, joka heijastaa sitä, kuinka tulevaisuuden markkinat ja kulutustottumukset todennäköi