Alueiden komitean lausunto aiheesta "Kaupunkien asunto- ja asunnottomuusongelmat"

(1999/C 293/07)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon työvaliokunnan 16. syyskuuta 1998 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan nojalla tekemän päätöksen antaa aiheesta lausunto ja määrätä sen valmistelu valiokunta 4:n "Maankäyttö - Taajama-asiat - Energia - Ympäristö" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 4:n 4. helmikuuta 1999 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 376/98 rev. 1 (esittelijä François Geindre),

hyväksyi 2. ja 3. kesäkuuta 1999 pitämässään 29. täysistunnossa (kesäkuun 3. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

Alueiden komitea katsoo aiheelliseksi antaa lausunnon asunnottomien ongelmasta. Vaikka ilmiö näyttäytyy erilaisena Euroopan unionin jäsenvaltioissa eikä vaikuta ensi kädeltä edes yhteisön toimivaltaan kuuluvalta, on kuitenkin selvää, että kaupunkien asunnottomat ovat Euroopan unionissa piilevän yhteiskunnallisen syrjäytyneisyyden räikeimpiä ilmenemismuotoja, ongelma, joka koskee ennen kaikkea alue- ja paikallisyhteisöjä. Lausunto on annettu lähinnä näiden tahojen näkökulmasta

1.1. Asunnottomat ja Euroopan unionin toiminnan perusteet

1.1.1. Asunnottomien asiat kuuluvat osittain asunto-ongelmista yhteisössä käytävän keskustelun piiriin. Se liittyy myös kysymykseen yhteisön sosiaalipolitiikan vahvistamisesta sekä yhteisön aloitteisiin ja ohjelmiin, joiden tarkoitus on syrjäytymisen ehkäiseminen. Asunnottomien ongelma on otettava huomioon myös kaupunkipolitiikan suunnittelussa.

1.1.2. Asunnottomien tuki- ja avustustoiminnan kehittämistä varten voidaan osoittaa useita oikeusperustoja.

1.1.3. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen (Maastrichtin sopimuksen) XIV osastossa käsitellään taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta, 130 a ja 130 e artiklassa säännellään yhteisön toimintaa, jonka tarkoituksena on vähentää eri alueiden välisiä kehityseroja sekä muita heikommassa asemassa olevien alueiden jälkeenjääneisyyttä (rakennerahastomekanismeista annetut määräykset).

1.1.4. Amsterdamin sopimuksen 13 artiklaa, jonka tarkoituksena on vähentää eriarvoisuutta ja syrjintää työmarkkinoille pääsyssä, voidaan alkaa käyttää perussopimuksen tultua voimaan. Siitä saadaan tukea hankkeille, joiden tavoitteena on estää ja vähentää sosiaalista syrjäytymistä. Amsterdamin sopimuksen 137 artiklassa annetaan selkeät valtuudet sosiaalisen syrjäytymisen torjuntaan. Tällä hetkellä Euroopan unioni joutuu soveltamaan Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 235 artiklaa, jonka mukaan vasta neuvoston yksimielisen kannan perusteella voidaan ryhtyä toimintaan, jota ei nimenomaisesti ole perustamissopimuksessa mainittu. Tällaisesta tilanteesta koituu yhteisön sosiaalista toimintaa vakavasti haittaavia esteitä.

1.1.5. Jäsenvaltioiden ja komission välillä käytävän keskustelun tuloksena Euroopan tasolla pitäisi pystyä torjumaan työttömyyttä ja yhteiskunnallista syrjäytymistä nykyistä paremmin. Tavoiteltuun toimintatasoon kuuluu (puiteasetusehdotuksessa) yksiselitteinen pyrkimys edistää yhteiskunnallista tasavertaisuutta ja tasavertaisia mahdollisuuksia. Ehdotuksessa kannustetaan kokonaisvaltaiseen kehitysnäkemykseen ja ennen kaikkea yhtenäisyyteen yhteisön eri rahastojen ja painopistealueiden, työllisyysstrategian, jäsenvaltioiden talous- ja sosiaalipolitiikan sekä jäsenvaltioiden aluepolitiikan välillä.

1.1.6. Lisäksi on otettava huomioon kaksi seikkaa. Ensiksikin komissio hyväksyi 15. lokakuuta 1998 yhteisön työllisyysstrategian suuntaviivat vuodeksi 1999 korostaen viittä päälinjaa, joista yksi on työmarkkinoiden avaaminen kaikille, myös vammaisille ja etnisille vähemmistöille. Toiseksi 17. lokakuuta 1998 vietettiin maailmanlaajuista köyhyyden päivää, jonka yhteydessä sosiaaliasioista vastaava komission jäsen Pádraig Flynn saattoi muistuttaa, että yhteisön politiikkaa on parannettava ja otettava huomioon 137 artiklan tarjoama oikeusperusta työelämään pääsyn helpottamiseksi tilanteessa, jossa Euroopan unionin kotitalouksen kokonaismäärästä 17 %:n tulot ovat alle köyhyysrajan.

1.1.7. Kaikkein varattomimpien henkilöiden, muun muassa asunnottomien tilanteeseen liittyvät huolenaiheet saavat vähitellen yhä vankemman aseman Euroopan unionin pohdinnoissa ja politiikoissa.

1.2. Alueiden komitean suositukset

1.2.1. Tässä lausunnossa tarkastellaan asunnottomuutta Euroopan unionissa sen kaikista näkökulmista. Siinä annetaan viisi suositusta ja huomiota, jotka on syytä tarkentaa heti.

1.2.2. Asunnottomien vaikean ja monisyisen ongelman vuoksi alueiden komitea

i) suosittelee, että Euroopan unioni jatkaa tilannetta selvittävien tutkimusten tukemista

ii) ehdottaa paikallisyhteisöjen välisen tietojen ja hankkeiden vaihtojärjestelmän vahvistamista Euroopan unionin laajuisesti nykyisiä verkostoja käyttäen

iii) suosittelee, että tämäkin problematiikka sisällytetään rakennerahaston tavoitealoihin

iv) kehottaa unionin toimielimiä syventämään periaatteellista näkemystään oikeudesta asianmukaiseen majoitukseen

v) korostaa Euroopan yhteenkuuluvuuden ja yhdentymisen kysymystä epäedullisessa asemassa olevien maiden naapuruuden näkökulmasta.

2. Yleistä

2.1. Asunnottomat ovat tulleet voimakkaasti näkyviin Euroopan unionin kaupunkien yleisillä paikoilla 1980-luvulta alkaen. Ongelma ei ole uusi, mutta se on saanut uudet mittasuhteet erityisesti siitä syystä, että äärimmäisen köyhyyden ilmentymiä pidetään yltäkylläisyyden yhteiskunnissa mahdottomina hyväksyä. Asunnottomien tilannetta ja elinolosuhteita pidetään kaikkialla loukkauksena ihmisoikeuksia vastaan.

2.2. Asunnottomat ovat yksi sosiaalisen syrjäytymisprosessin ilmentymismuodoista. He ovat jo toistakymmentä vuotta herättäneet muussa väestössä vihamielisyydestä myötämielisyyteen meneviä reaktioita, heihin ovat kiinnittäneet huomiota tiedotusvälineet ja tutkijat (lukemattomia artikkeleita, raportteja, tutkimuksia ja teoksia) sekä instituutiot (oikeus asianmukaiseen majoitukseen, rakennepolitiikan ja/tai täsmätoimien kehittäminen).

2.3. Asunnottomuuskysymys juontaa juurensa kunkin jäsenvaltion yhteiskunnallis-taloudellisesta ja kulttuurisesta todellisuudesta. Sitä hoidetaan paikallisesti, ja aiheutetaan samalla reaktioita ja vastauksia, jotka heilahtelevat pakkokeinovaatimuksista solidaarisuuteen. Vaikka yhteiskunnan apua asunnottomille kannatetaan laajalti eri maissa, se synnyttää sekavia tunteita asukkaissa, jotka saattavat paikallistasolla esittää ristiriitaisia toiveita asunnottomien vastaanottamiseksi tai karkottamiseksi.

2.4. Kaikkia asunnottomuuteen liittyviä seurannaisongelmia (asunnon saantiehdot, kerjääminen, epäsosiaalinen käyttäytyminen, työelämään ja hoitoon pääsyn vaikeudet) ei voida käsitellä ainoastaan paikallishallinnon vastuutasolla. Todellisuudessa kyse on laajojen alueiden yhteistyöstä, johon on rajoja poistettaessa suhtauduttava uudella tavalla.

2.5. Asunnottomuus ei ole toissijainen tai vähäpätöinen kysymys vaan keskeinen ongelma, joka ei ole ratkaistavissa hyvin lyhyellä aikavälillä. Pyrittäessä taloudelliseen ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden Euroopan unionissa on otettava huomioon tulenarka asunnottomuusilmiö, joka vääjäämättä on eurooppalaisten kaupunkien arkipäivää vielä 21. vuosisadan alkupuolella. Alueiden komitea suosittaa, että pyritään tekemään kaikki mahdollinen, jotta asiantilaan ei alistuta sekä toivoo, että asunnottomuuden ehkäisemiseksi tehdään aloitteita.

3. Huonosti tunnettu kansanosa

3.1. Kaikkien Euroopan unionin maiden huolenaihe

3.1.1. Asunnottomat eivät ole ensi näkemältä vaikuttaneet Euroopan unionin huolenaiheilta. Valkoisessa kirjassa Euroopan sosiaalipolitiikasta ei mainittu erikseen asunnottomia. Monet köyhyyden ja syrjäytymisen torjunnasta annetut yhteisöaloitteet ja ohjelmat (Urban, Integra, Köyhyys, ESR:n hankkeet) ovat kuitenkin mahdollistaneet uutta luovien avustusjärjestelmien tukemisen jäsenvaltioissa. Lisäksi Euroopan tason keskustelujen viimeaikainen kehitys osoittaa, että kiinnostus ongelmakenttää kohtaan on kasvussa.

3.1.2. Kaikiss"a Euroopan unionin jäsenvaltioissa ollaan yhtä mieltä siitä, että asunnottomuus on muutoin hyvinvoivien valtioiden häpeäpilkku. Kaikkialla ollaan yksimielisiä myös toteamuksesta, jonka mukaan asunnottomuudessa kiteytyvät yhteiskunnan ja kaupunkien ongelmat. Asunnottomuus on näin ollen näkyvin syrjäytymisen ilmenemismuodoista, joita on kehittynyt ja kehittyy lisää Euroopassa".

3.1.3. Kansalaisten silmin katsottuna köyhyydellä ja syrjäytymisellä on monet kasvot. Kadulla asuminen on kuitenkin ensisijaisia köyhyyden määrittelyssä käytettyjä ilmiöitä kaikkialla unionissa. Epävarmuuden vallitessa pitkäaikaistyöttömyyden lisääntyessä joudutaan pohtimaan syrjäytymiskehityksen syitä. Tällöin asunnottomat ovat keskeisessä asemassa useimmissa jäsenvaltioissa.

3.1.4. Vailla asuntoa elävien henkilöiden määrä on kasvanut hälyttävästi 1980-luvulta alkaen. Ilmiön tosiasiallinen lisääntyminen tuntuu paikallisesti yhteiskunnan ja avustusjärjestöjen palveluihin kohdistuvan paineen kasvuna, mutta sen laajuudesta ei tiedetä tosiasiallisesti paljoakaan, samoin kuin yleensä puuttuvat tarkat tiedot itse asunnottomista. Huomattavaa kehitystä on kuitenkin tapahtunut viimeaikaisen tutkimustyön ansiosta.

3.1.5. Äärimmäinen köyhyys ja yksinäisten miesten suuri osuus tässä väestönosassa ovat tunnettuja tosiasioita. Väestönosan vähittäinen naisistuminen ja nuorentuminen käyvät myös selvästi ilmi monista Euroopan unionin kaupungeissa tehdyistä erityistutkimuksista. Samoin niistä ilmenee suuri alkoholinkulutus ja huumeiden käyttö sekä yleisen terveydentilan heikentyminen. Tuberkuloosi ja mielenterveyshäiriöt (vaikkei niitä pidäkään liioitella) mainitaan vakavina kansanterveydellisinä ongelmina. Muista jäsenvaltioista ja myös Pohjois-Afrikan maista, Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja Itä-Euroopasta tulleet ulkomaalaiset kasvattavat asunnottomien joukkoa eri tavoin eri maissa. Maahanmuuttajien osuuden lisääntyminen asunnottomien joukossa on joka tapauksessa huomioon otettava tekijä. Tosin heidänkin määränsä vaihtelee maittain.

3.1.6. Ongelman näkyvyys ja muodot vaihtelevat huomattavasti maittain, kaupungeittain ja hyvinvointityypeittäin, mutta suurimmassa osassa jäsenvaltioita on 1990-luvulla ollut havaittavissa samankaltaisia ilmiöitä: asunnottomien myymien "katulehtien" yleistyminen, kansalaisten julkiselle vallalle osoittamien vaatimusten ja erilaisten yhdistysten tekemien aloitteiden lisääntyminen.

3.1.7. Asunnottomat ovat tällä hetkellä hyvin näkyvästi esillä kuntien, kaupunkien ja valtioiden poliittisissa ohjelmissa. Tiettyinä vuodenaikoina, erityisesti talvisin, kun ankarat sääolosuhteet muuttuvat vaarallisiksi, asunnottomat herättävät oikeutettua myötätuntoa. Toisina, matkailijoiden suosimina vuodenaikoina asunnottomien herättämät reaktiot ovat torjuvampia ja vaikkakin jossain määrin ymmärrettäviä, monilta osin hyvin arveluttavia.

3.1.8. Euroopan unionin tasolla toimii hallituksista riippumattomia järjestöjä, jotka käsittelevät asunnottomien ongelmia. Ne tukevat tutkimusta ja painostavat julkisia tahoja. Ne tiedottavat maiden välisistä samankaltaisuuksista ja eroista. Asunnottomien kansallisten tukijärjestöjen liitto (Fédération Européenne d'Associations Nationales Travaillant avec les Sans-Abri, FEANTSA) perustettiin 1989, ja vuodesta 1991 alkaen Euroopan komissio on valtuuttanut sen toimimaan Euroopan asunnottomien seurantakeskuksena jäsenvaltiotason järjestöjen muodostaman yliopistollisen verkon pohjalta. Verkon avulla on pystytty keräämään ja jakamaan tunnistamista, laskentaa ja tutkimusta helpottavia tietoja väestönosasta, jota ei tavoiteta perinteisillä kotipaikkaan perustuvilla tilastointimenetelmillä.

3.2. Heterogeeninen väestöryhmä

3.2.1. Asunnottomien esiinmarssi yli kymmenen viime vuoden aikana selittyy ensinnäkin sillä, että he ovat vallanneet kaupunkien yleiset paikat aikaisempaa näkyvämmin, vaikkei heidän lukumääräänsä voidakaan vielä täsmällisesti arvioida. Asunnottomilla on tiettyjä huomiota herättäviä yhteisiä toimintatapoja: talonvaltaukset, katulehdet, tukiyhdistysten lobbaustoiminta, mielenosoitukset sekä yleisten paikkojen ja tyhjillään olevien rakennusten käyttöönotto.

3.2.2. Voisi luulla, että on hyvin helppo luonnehtia väestöryhmää, jonka edustajiin jokainen eurooppalainen voi törmätä kotikaupunkinsa kaduilla, mutta itse asiassa sen seikkaperäinen tunteminen on varsin vaikeaa erityisesti siksi, ettei kaikkia asunnottomia voi kadulla tunnistaa asunnottomiksi.

3.2.3. Asunnottomien väestöryhmä tunnetaan huonosti ensiksikin siksi, että heistä ei ole tarkkaa eikä kaikissa maissa vakiintunutta oikeudellista määritelmää. Käsite "asunnoton" viittaa joka maassa erilaiseen todellisuuteen. Jäsenvaltioissa vallitsevat erilaiset määritelmät, säännöt ja käytänteet eivät selkiytä jo ennestään monimutkaista tilannetta. Euroopan unionin tasolla määritelmät eivät ole sen vakiintuneempia selkiyttämisyrityksistä huolimatta.

3.2.4. Eräissä tutkimuksissa ja eräiden jäsenvaltioiden säädöksissä kiertävä väestönosa yhdistetään yleisesti asunnottomiin, koska kyseisillä henkilöillä ei ole vakituista asuinsijaa. Näin erilaisten ryhmien niputtaminen voi vain hämärtää asioita. Tosiasiaksi kuitenkin jää, että suhtautuminen paikkakunnalle saapuviin kiertolaisiin on usein samankaltaista kuin asunnottomien osakseen saama kohtelu.

3.2.5. Asunnottomat tunnetaan huonosti myös siksi, että pohjimmiltaan ryhmä on erittäin heterogeeninen. Siihen kuuluu hyvin erilaisissa elämäntilanteissa olevia yksilöitä, mm. pitkään kadulla eläneitä miehiä - perinteiset rappioalkoholistit - ja nuoria naisia, jotka on vastikään häädetty asunnostaan. Tutkimuksissa on voitu osoittaa, että asunnottomuus on tilanne, joka muuttuu merkittävästi ajan kuluessa. Se voi olla ohimenevä tai pitkäaikainen vaihe tai pysyvä tila. Jotkut ovat olleet kadulla jo jonkin aikaa ja saattavat pysyä siellä pitkään. Toiset ovat kadulla vain hetken eivätkä palaa sinne enää milloinkaan, toiset palaavat aika ajoin. Kaikissa tapauksissa kyseisen ryhmän olemus ja yhteiskunnan tarjoamat vastaukset eivät välttämättä vastaa toisiaan.

3.2.6. Toisin sanoen asunnottomien ongelmaan liittyy myös semanttinen ongelma. Yleismerkityksessä "asunnottomalla" viitataan pikemminkin yhteiskunnalliseen asemaan kuin asuinolosuhteisiin. Asunnoton, kulkuri, laitapuolen kulkija ja kerjäläinen ovat yleensä synonyymejä. Asunnottomista käytävä keskustelu kääntyykin varsin usein keskusteluksi kerjäämisestä. Mutta kaikki kerjäläiset eivät suinkaan ole asunnottomia eikä päinvastoin. Sitä paitsi asunnottomuus liittyy hyvin kiinteästi koko laajaan asuntokysymykseen. Asunnottomiksi luokiteltavien henkilöiden läsnäolo kaupungeissa ei kuitenkaan ole pelkästään asunto-ongelma.

3.2.7. Enemmän tai vähemmän kätevällä termillä "asunnottomuus" tarkoitetaan yleisesti ongelmakokonaisuutta, jonka kohtaavat työssään päivittäin ne, jotka ovat tekemisissä asunnottomiksi luokiteltavien henkilöiden kanssa, huolehtivat heistä ja osallistuvat avustustoimintaan. Tällöin varsin erilaiset ilmiöt (asunnon puute, yleisillä paikoilla häiriköiminen, kerjääminen, irtolaisuus, äärimmäinen köyhyys, asuntomarkkinoiden ja -politiikan mullistukset) kootaan saman nimikkeen alle.

3.2.8. Näissä määritelmissä, jotka on omaksuttu käytännössä mutta joista voidaan aina väitellä, korostuu tilapäinen tai jatkuva pysyvän asunnon puuttuminen. Tutkimukset paljastavat tilanteiden samankaltaisuuden kadulla, vastaanottokeskuksissa ja tilapäisasunnoissa elävien kesken. Asunnoton väestönosa ei siis rajoitu kadulla yöpyviin, joiden tilanne on räikeän silmiinpistävä, tai avustusjärjestöjen ja viranomaisten tilastoimiin tuensaajiin.

3.2.9. Useimmissa tutkimuksissa korostetaan enemmän yhteiskunnallisia muutoksia kuin pelkkää asunnon menettämistä. Asunnottomia tarkastellaan tällöin suhteessa erilaisiin syrjäytymisen kehittymistapoihin eikä ainoastaan asuntomarkkinoiden toimintahäiriöihin.

3.2.10. Pisimmälle viedyissä tutkimuksissa kehotetaan aina pohtimaan kysymystä syrjäytymiskehityksen termein eikä vain kuvailemaan tilanteiden ilmiasua. Tässä ajattelumallissa asunnottomat eivät ole homogeeninen ryhmä. Totuudenmukainen kuva voidaan muodostaa vain ottamalla huomioon ilmiön aaltoliike, yksilölliset elämänvaiheet, tilanteeseen joutuminen ja siitä ulos pääseminen. Kyseessä on monitahoinen tilanne, joka on ymmärrettävä yhdeksi syrjäytymisprosessin viimeisimmistä ja koettelevimmista vaiheista.

3.2.11. On siis aina muistettava, että asunnottomat ovat hyvin heterogeeninen joukko, eikä heitä voida pitää vakiintuneena yhteiskunnallisena ryhmänä. Saman käsitteen piirissä yhdistyy hyvin poikkeavia tilanteita esim. sosiaalisten siteiden, asumisen tai sosiaaliturvan kannalta.

3.3. Epätarkat luvut

3.3.1. Tällaisista vaikeuksista ja epätarkkuuden mahdollisuuksista huolimatta asunnottomista on saatu aikaan tilastoja sekä maittain että Euroopan unionin tasolla. Niihin on kuitenkin suhtauduttava erittäin varauksellisesti, kuten tutkijat ja tarkkailijat kehottavat tekemään.

3.3.2. Päättäjien vakuuttamiseksi ja yleisen mielipiteen herättämiseksi asunnottomien määrän arviointi on nykyisin välttämätöntä. Kun on haluttu kiinnittää huomiota asunnottomiin esittämällä tilastotietoja, on usein lueteltu pelkkiä lukuja ilman ymmärtämisen kannalta välttämättömiä selityksiä (kuka? missä? kuinka kauan?) tai kyllin pitäviä laskenta- tai otantamenetelmiä. Niinpä nykyisin käytettävissä olevat arviot sisältävät hyvin usein sekä koko vuoden että osan vuodesta asunnottomana olevat henkilöt. Monesti sotketaan keskenään erilaisten asunnottomien kokonaismäärä ja asunnottomien tukipisteissä huollettujen määrä. Laskentatyötä vaikeuttaa kyseisen väestönosan luonnehdinnan epämääräisyys, sillä se voi vaihdella laatijoiden intressien mukaan. Jotkut suosivat venyvää määritelmää, joka kattaa tiukasti asunnottomiksi luokiteltujen lisäksi kaikki huonoissa asuinoloissa elävät. Toiset käyttävät ahtaampaa määritelmää, jonka piiriin kuuluvat syrjäytyneistäkin ainoastaan yhteiskunnan kaikkein köyhimmät.

3.3.3. Kaikissa unionin jäsenvaltioissa on tehty laskentatyötä. Luvut perustuvat usein avustusjärjestöjen tilastoihin, joskus myös viranomaisilta saatuihin lukuihin. Tietoja kerää ja julkaisee FEANTSA, joka kehottaa suhtautumaan niihin varauksin (taulukko A). Luvut kertovat enemmän avustusjärjestelmien laajuudesta kussakin jäsenvaltiossa kuin todellisista ongelmista. Ne riippuvat myös ongelmien paikallisesta määrittelystä. Koska kaikilla luvuilla ei ole tarkasti samaa perustaa eivätkä ne tarkoita samankaltaisia henkilöitä, seikkaperäiset kansainväliset vertailut eivät ole mahdollisia. Luvut antavat kuitenkin aavistuksen ilmiön laajuudesta sekä tilanteiden moninaisuudesta.

Taulukko A

Keskimääräinen arvio sellaisten asunnottomien määrästä, jotka turvautuivat viranomaisten tai avustusjärjestöjen tarjoamiin avustuspalveluihin 1990-luvun alussa.

>TAULUKON PAIKKA>

3.3.4. Joka päivä noin 1,1 miljoonaa Euroopan unionin kansalaista turvautuu asunnottomille järjestettyihin tukipalveluihin. Vuoden pituisena tarkkailujaksona luku on 1,8 miljoonaa. FEANTSA:n arvioiden mukaan lähes 18 miljoonaa Euroopan kansalaista elää hyvin huonokuntoisissa tai "epätavallisissa" asunnoissa eli tiloissa, joita ei ole tarkoitettu asumiskäyttöön.

3.3.5. On huomattava, että eräissä jäsenvaltioissa (Saksa, Belgia, Tanska, Suomi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi) tilastot osoittavat asunnottomille suunnattuja tukimuotoja käyttävien lukumäärän vähentyneen viime aikoina, vaikka tästä ei voidakaan tehdä johtopäätöstä, että asunnottomien kokonaismäärä olisi vähentynyt, pysynyt ennallaan tai lisääntynyt.

3.3.6. Luvut osoittavat joka tapauksessa, että ilmiö esiintyy varsin erilaisena Euroopan unionissa eikä välttämättä liity hyvinvointivaltion muotoihin eri maissa. Eräissä sekä eteläisissä (Espanja, Kreikka, Portugali) että pohjoisissa (Tanska, Suomi, Ruotsi) jäsenvaltioissa ongelma on tilastollisesti vähäpätöinen. Ilmiö on marginaalinen Itävallassakin, kun taas Saksassa, Ranskassa, Italiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa se on paljon merkittävämpi.

3.3.7. Lukumääräisten tietojen tarve on saanut monet viimeaikojen tieteellisistä tutkimuksista kohdistumaan asunnottomien määrän selvittämiseen. Niiden ansiosta on voitu ratkaista laskennallisia ongelmia, valaista asunnottomien haastattelututkimusten metodologisia ja eettisiä kysymyksiä sekä testata menetelmiä, joiden avulla voidaan päästä parempiin tuloksiin kuin huoltajien omissa arvioissa.

3.3.8. Koska pelkkien numerotietojen mielekkyys on sangen suhteellinen, tutkimuksissa on menty pitemmälle ja pureuduttu asunnottomien henkilökohtaisiin ominaisuuksiin ja elämänkaariin. Tällöin on kehitetty ja testattu kokonaisvaltaisempia väestölaskennan ja -arvioinnin menetelmiä (otantatutkimukset, avustustoiminnan yhteydessä suoritetut kyselytutkimukset, kadulla ja asuntoloissa olevien asunnottomien määrän keskinäissuhteen arviointi). Eräissä jäsenvaltioissa on tarkoitus suorittaa tutkimuksia, joiden menetelmät takaavat tulosten tietynasteisen luotettavuuden. Tosiasiana kuitenkin pysyy, että Euroopan unionin tasolla ei ole tarkkaa tietoa asunnottomien muuttoliikkeistä maasta toiseen. Festivaaleilta toiselle vaeltavien nuorten liikkeistä on kuitenkin saatu selvityksiä avustustyöntekijöiltä. Olisi tärkeää, että muuttoliikkeet tunnettaisiin nykyistä paremmin.

4. Monimutkaisia ongelmia ja monenlaisia vastauksia

4.1. Erityisen monitahoinen yhteiskunnallinen ongelma

4.1.1. Monissa tutkimuksissa selvitetään poliittisia ja yhteiskunnallisia muutoksia, jotka ovat vaikuttaneet eniten asunnottomuuden ilmiön yleistymiseen, esimerkiksi köyhyyden muotojen muuttuminen, epävarmuuden ja pitkäaikaistyöttömyyden lisääntyminen, psykiatristen sairaaloiden avohuoltopainotteisuus, alkoholin ja huumeiden käyttö, yksinhuoltajaperheiden lisääntyminen, sosiaaliturvan leikkaukset eräissä maissa ja niiden vääristynyt kehitys toisissa sekä asunnon saannin vaikeudet.

4.1.2. Eri sosiaalisten toimijoiden näkökannasta riippuen asunnottomuutta pidetään ennen kaikkea joko asunto-ongelmana, työllistämisongelmana, väestöongelmana, henkiseen sairauteen liittyvänä ongelmana, huume- tai alkoholiongelmana, perheväkivaltaongelmana, sosiaalibudjetin leikkauksista tai sen liiallisesta paisuttamisesta johtuvana ongelmana, perhesiteiden höltymisen tai köyhyyden lisääntymisen ja sen luonteen muuttumisen aiheuttamana ongelmana.

4.1.3. Asunnottomuuden selittämisessä voidaan erottaa kaksi päälinjaa. Voidaan keskittyä rakenteellisten ilmiöiden analysointiin (työttömyys, asuntomarkkinoiden muutokset, jne.). Voidaan myös keskittyä henkilökohtaisiin syihin, jotka ajavat yksilön asunnottomuuteen (tunne-elämän kolhut, sairaus, epäsuotuisat sosiaaliset lähtökohdat jne.). Yksilöllisiin muuttujiin keskittyvän selitysmallin kannattajat kritisoivat rakenteellista näkökulmaa, jossa ei oteta huomioon tilanteiden erityispiirteitä. Rakenteiden dynamiikkaan selityksensä perustavat puolestaan arvostelevat yksilöllisiä tekijöitä korostavia tarkkailijoita ja selittäjiä taipumuksesta leimaamiseen.

4.1.4. Väittelyssä rakenteellisista ja yksilöllisistä syistä ratkaisu löytynee ääripäiden väliltä. Perusteellisemmissa analyyseissä korostetaan tarvetta osoittaa yhteydet asuntomarkkinoiden, tukijärjestelmien ja työmarkkinoiden sekä yksilöllisten syiden kuten sosiaalisten, erityisesti perhesiteiden höltymisen, eräiden henkilökohtaisten vajavaisuuksien ja sosiaalisesti epäsuotuisien lähtökohtien välillä. Asunnottomuuden syyt eivät juonnu yksinomaan rakenteellisista tai yksilöllisistä ongelmista vaan todennäköisimmin molempien syiden yhteisvaikutuksesta. Tällainen yhdistelmä aiheuttaa noidankehän, joka saattaa ajaa jotkut ihmiset kadulle, sillä nämä ongelmakimput ruokkivat toisiaan.

4.1.5. Asunnottomuus paljastaa itse asiassa kaksi muuta ongelmaa: toisaalta instituutioiden rakenteellisen sopeutumattomuuden, toisaalta tiettyjen yksilöllisten heikkouksien tehokkaan hoitamisen ongelman.

4.1.6. Asunnottomuus on monitahoinen ongelma myös konkreettisten jokapäiväisten ulottuvuuksiensa osalta. Asunnottomuuden lisäksi kyse on usein ja ennen kaikkea työllistämisestä, terveydestä ja epäsosiaalisesta käyttäytymisestä. Joidenkin asuntoloissa tai väliaikaisasunnoissa asuvien ensisijainen ongelma on työnsaanti. Toisilla on suuria terveydellisiä vaikeuksia, jotka haittaavat asunnon saantia tai sen säilyttämistä. Jotkut taas saattavat aiheuttaa häiriötä julkisilla paikoilla käyttämällä niitä turvapaikkanaan tai tulolähteenään. Moni enemmän tai vähemmän laillinen toiminta, jota he harjoittavat henkensä pitimiksi, voidaan luokitella tietyssä määrin epäsosiaaliseksi käyttäytymiseksi (parveilu, uhkaava käytös, aggressiivinen kerjääminen), jolloin se saattaa osaltaan heikentää kaupunkien elämisen laatua ja lisätä turvattomuuden tunnetta.

4.1.7. Asunnon saantia tulee tarkastella osana laajempia yhteiskuntaan osallistumista tukevia yleisiä toimia, joiden avulla on mahdollista tarjota ahdingossa oleville integroituja palveluja ja taata siten terveydenhuoltopalvelujen saatavuus sekä työelämään pääsy.

4.2. Julkisten tilojen hoidon jokapäiväinen ongelma

4.2.1. Paikallisyhteisöille ja muille julkisista paikoista (asemat, liikekeskukset, yleiset puistot, jne.) vastaaville asunnottomat merkitsevät jokapäiväistä huolta toisaalta inhimillisestä suhtautumisesta, toisaalta järjestyksenpidosta kyseisissä tiloissa.

4.2.2. Asunnottomien sanotaan usein synnyttävän (pelkällä läsnäolollaan tai käyttäytymisellään) turvattomuuden tunnetta. Asunnottomien oma elinympäristö on hyvin väkivaltainen ja vaarallinen.

4.2.3. Kysymys asunnottomien asemasta hyvin ajankohtaisessa turvallisuusongelmien kentässä on polttava. Kerjäämisen kieltävät kaupunkien järjestyssäännöt, joita on annettu eräissä Euroopan unionin kaupungeissa (Saksassa, Belgiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) 1990-luvun puolivälin jälkeen, ovat lietsoneet poliittisia kiistoja sekä kokoontumis- ja ilmaisuvapaudesta käytävää väittelyä. Tämänkaltaiset hyvin arveluttavat kunnallispoliittiset toimet, joita vaatii usein merkittävä osa väestöstä, ilmentävät oireyhtymää, jonka anglosaksit ovat ristineet "nimbyksi" tai "nimeyksi" ("Not In My Back Yard" tai "Not In My Electoral Yard"). Kyseessä on pelko- ja torjuntareaktio, jonka aiheuttaa palvelujen tarjoaminen asunnottomille tai niiden tarjoamisen aloittaminen asuinympäristössä. Asunnottomien ongelma kompastuu ilmeiseen ristiriitaan: he saavat osakseen myötätuntoa ja heistä toivotaan huolehdittavan mutta ei aivan lähipiirissä.

4.2.4. Koska kokonaiset asuinalueet ja kaupungit suhtautuvat hyvin torjuvasti koko ongelmaan, on liioiteltua väittää, että kaikki tuntisivat yksimielisesti sympatiaa asunnottomia kohtaan. Tämänkaltaisten reaktioiden taustalla on usein houkutus sortua yleiseen paheksuntaan, mutta toisaalta ne osoittavat selkeästi kaunistelun ja kurjistelun asiattomiksi. Asunnottomuuteen liittyvät myös turvallisuusongelma ja häiriköinti. Asunnottomuus herättää kysymyksiä poliisitoimien politiikasta ja julkisten paikkojen järjestyksenpidosta.

4.2.5. Asunnottomuuskysymyksen päivittäinen hoito jossain kaupungissa on osoitus julkishallinnon vaikeuksista selviytyä monimutkaisista ongelmista ja toteuttaa tilanteen vaatimia toimia oikeudenmukaisena vastauksena erilaisiin ja toisistaan suuresti poikkeaviin kysymyksiin, joita sääliä tuntevat tai huolestuneet asukkaat esittävät asunnottomien majaillessa heidän käyttämillään kaduilla ja julkisilla paikoilla. Keskitie on aina löydettävissä yleisen tuomion ja kaunistelun väliltä. Joitakuita on toistuvasti muistutettava heidän velvollisuuksistaan ja toisia kehotettava suvaitsevaisuuteen.

4.2.6. Ei ole olemassa ihmeratkaisua, joka oikeudenmukaisesti ja tehokkaasti poistaisi tällaisen ristiriidan. Sen sijaan yritykset, turvallisuuspalvelut ja kunnat ovat kehittäneet julkisten paikkojen, niiden käyttäjien ja asunnottomien kannalta myönteisiä ratkaisuja kaikissa Euroopan unionin maissa. Alueiden komitean mielestä olisi paikallaan luoda kokemusten vaihtamiseksi erityinen verkko, jossa voitaisiin keskustella muodostuneista käytänteistä ja punnita niiden tehokkuutta, oikeudenmukaisuutta ja käyttökelpoisuutta toisissa oloissa.

4.3. Alueellisen yhteistyön tärkeys

4.3.1. Asunnottomuus on paikallistason todellisuutta. Se herättää kysymyksen samalla alueella sijaitsevien kaupunkien yhteistyöstä. Ongelman tärkeyden vuoksi on paikallaan kerrata hiukan historiaa.

4.3.2. Aina kaupunkien synnystä lähtien irtolaiskysymys on ollut Euroopan paikallisyhteisöjen hallitsijoille polttava ongelma. Keskiajalla köyhien ja irtolaisten käsite vaihteli paikallisista yhteiskunnallis-poliittisista voimasuhteista riippuen, ja köyhäinapua saatettiin antaa kokonaisille kaupungeille, mutta yksikään kaupunki ei pystynyt huolehtimaan köyhäinavusta kokonaisen alueen laajuudessa. Kaupungeilla oli vain kaksi vaihtoehtoa: joko ottaa vastaan saapuvat köyhät tai ajaa heidät pois. Kunta, joka uskonnollisista tai poliittisista syistä päätti ottaa köyhät vastaan, ei voinut tietää, tekisivätkö muut yhteisöt samoin vai käyttäisivätkö ne hyväkseen naapurinsa vieraanvaraisuutta ajaakseen kulkijat pois omilta porteiltaan. Näin muodostui jännitteitä irtolaisuuden alueellisuuden ja avun paikallisuuden välille. Uuden ajan alussa, kun köyhien ja irtolaisten määrä kasvoi, jännite lisääntyi. Valtakeskukset puuttuivat silloin asiaan kaikkialla Euroopassa, ja köyhät sidottiin kotiseuduilleen. Apu oli kuitenkin riittämätöntä, ja järjestelmä järkkyi helposti sodan, epidemian tai huonon sadon seurauksena.

4.3.3. Kun kaupungit ja niiden keskinäinen riippuvuus lisääntyivät, valtiovalta puuttui asiaan ja toteutti alueellisen tasapainon paikallisten hyväntekeväisyysjärjestelmien osoittauduttua kyvyttömiksi. Enää ei köyhiä suljettu laitoksiin, joissa heitä huollettiin tai rankaistiin. Kullekin määrättiin sopiva tehtävä, jonka tarkoituksena oli käännyttää, rangaista, hoitaa tai kasvattaa. Suojatyöpajoissa työskenteli monenlaista väkeä erilaisine rajoituksineen ja velvollisuuksineen. Pyrkimyksenä oli työllistää työkykyiset köyhät omavaraisen tukijärjestelmän puitteissa. Valtakeskuksilla oli tällöin suuri merkitys kaupunkien tukijoina. Antamalla pientä tukea paikalliselle huoltojärjestelmälle valtiovalta varmisti yhtenäisyyden säilymisen. Euroopan valtioiden osuus irtolaisuuden torjunnassa ja köyhäinavussa kasvoi jatkuvasti. Paikallisyhteisöjen itsehallinto väheni paisuvan valtiomahdin ottaessa paikallisyhteisöt yhä tiukemmin hallintaansa.

4.3.4. Valtakeskuksissa uskottiin aluksi, että köyhät voitiin sitoa paikalleen velvoittamalla kukin seurakunta ruokkimaan omat asukkaansa. Käsitys pakkotyön tervehdyttävästä vaikutuksesta levisi, kunnes sekin osoittautui harhaksi.

4.3.5. Kun irtolaisuusongelman käsittelyn historiaa tarkastellaan tältä kannalta, nykyiset ilmiöt avautuvat. Opetuksena on, että itsehallinnolliset kunnat eivät pysty ilman keskusvallan sääntelyä kollektiiviseen toimintaan irtolaisuuden hallitsemiseksi. Valtion toiminnan tarkoituksena on tällöin järjestää liikkuvuuden valvonta ja kaupunkien yhteistyö. Keskushallinnon ohjailulla ei kuitenkaan lopullisesti poisteta kuntien pulmia.

4.3.6. Vielä nykyisinkin paikallisyhteisöt pyrkivät huolehtimaan ainoastaan niistä köyhistä, joiden ne katsovat kuuluvan omaan vastuualueeseensa, ja seuraavat samalla huolestuneina naapurikaupunkien suhtautumista. Asunnottomuuden kollektiivinen hoito on edelleen alueelliseen tasapainoon ja järjestäytymiseen liittyvä ongelma. Paikallisyhteisön kannalta kyse on asunnottomien vastaanottamisen vuoksi sosiaalimenoina ja vaalikannatuksena maksettavan hinnan minimoimisesta, samalla kun täytetään sekä lailliset että moraaliset velvoitteet. On siis aina päätettävä, ketkä ovat "omia" asunnottomia ja ketkä kuuluvat muiden yhteisöjen huollettaviin. Tämä mielivaltainen jako perustuu iänikuiseen tapaan luokitella köyhät "avun ansainneisiin" ja muihin.

4.3.7. Näin ollen asunnottomien ongelma on edelleen paikallisyhteisöjen yhteistyöongelma aikana, jolloin hallintojärjestelmillä on vaikeuksia sopeutua nykyajan alueelliseen todellisuuteen. Asunnottomuuden kollektiivisia ratkaisupyrkimyksiä voidaan siis tarkastella ihmisten ja vastuun päättymättömänä edestakaisena pallotteluna. Kun jäsenvaltioiden rajat avautuvat ja maahan virtaa epäedullisemmassa asemassa olevasta naapurimaasta epäedullisemmassa asemassa olevia ihmisiä, ongelma kärjistyy entisestään. Alueiden komitea katsoo, että Euroopan unionin toimielinten kuuluu ymmärtää tämä ilmiö nykyistä paremmin voidakseen kehittää oikeudenmukaisia ja tehokkaita sääntelykeinoja. Yhteisötasolla pystytään varmasti käsittelemään ongelmia, joihin liittyy merkittäviä kansainvälisiä näkökulmia.

4.4. Pontta vaatimukselle oikeudesta asuntoon

4.4.1. Asunnottomuuskysymyksen saatua lisähuomiota sekä tukijärjestöjen ja yleisen mielipiteen painostuksen lisäännyttyä kaikkien jäsenvaltioiden hallitukset ovat kehittäneet säädöstöä, joka koskee oikeutta asuntoon.

4.4.2. Unionin 15 jäsenvaltiota ovat ratifioineet kaikki ihmisoikeuksia koskevat kansainväliset asiakirjat. Niissä tunnustetaan viitteellisesti oikeus asianmukaiseen majoitukseen yhtenä ihmisen perusoikeuksista, jota ihmisarvon kunnioitus edellyttää. Kesäkuussa 1996 pidetyn Habitat II -konferenssin jälkeen, jossa voitiin todeta Yhdysvaltojen ja Euroopan unionin välillä eräitä erimielisyyksiä oikeudesta asuntoon, asiasta on muodostunut tietty eurooppalainen käsitys, joka ilmentää valtioiden sitoutumista pyrkimykseen saattaa voimaan kyseinen oikeus, vaikka jäsenvaltioiden tilanteet, lähestymistavat ja lait poikkeavatkin toisistaan.

4.4.3. Oikeus asuntoon on lisätty eräiden jäsenvaltioiden perustuslakiin (Alankomaat, Belgia, Espanja, Portugali, Ruotsi, Suomi). Ranskassa se on tavoite, jolla on perustuslaillinen painoarvo. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin lainsäädännössä ei tunneta oikeutta asuntoon mutta asunnottomuutta hoidetaan lakisääteisin erityisjärjestelyin velvoittamalla paikallisyhteisöt majoittamaan tiettyjä ensisijaisiksi katsottuja väestönosia (Yhdistynyt kuningaskunta) tai ainoastaan laskemaan asunnottomat ja määrittelemään ensisijaiset asunnontarvitsijat (Irlanti). Saksan osavaltioiden on huolehdittava siitä, ettei kukaan joudu yöpymään kadulla. Yleisen järjestyksen nimissä osavaltiot voivat määrätä tyhjät asunnot luovutettaviksi käyttöön. Tanskassa kunnilla on velvollisuus osoittaa asunnottomille kunnollinen asunto.

4.5. Hätäratkaisuna käynnistetyt ja pysyviksi jääneet hankkeet

4.5.1. Entistä näkyvämmät ja tiedotusvälineissä paljon huomiota saaneet asunnottomat ovat herättäneet yleisön ja viranomaisten keskuudessa skandaalinkäryisiä ja paheksuvia reaktioita, mikä on nostanut keskusteluun "sosiaalisen hätätilan" kyseenalaisen tematiikan.

4.5.2. Noin kymmenen vuoden aikana asunnottomista huolehtiminen - erityisesti hätämajoitus - on saanut uusia muotoja. Asunnottomiin on kohdistettu erityistoimenpiteitä ja -välineitä. Perinteiset toimet majoituksen ja ravinnon turvaamiseksi ovat vakiinnuttaneet asemansa, ja ne muodostavat nykyisin avustusjärjestöjen ja julkishallinnon ylläpitämän monimutkaisen palvelujärjestelmän. Uusiakin palvelumuotoja on luotu (liikkuvat toimintayksiköt, päiväkeskukset, tarkoitusta varten suunnitellut vastaanottolat jne.). Hyvin erilaiset ammattimaiset ja vapaaehtoiset auttajat toimivat nykyään hyvin erilaisissa puitteissa.

4.5.3. Monimutkaisessa oikeudellisessa tilanteessa, jossa toimivaltaristiriidat ja rahoitusvaikeudet ovat tavallisia, kaupungeista ja yhdistyksistä on löytynyt kekseliäisyyttä. Uusia määräyksiä ja järjestelmiä on kokeiltu ennen kaikkea paikallisesti. Tällöin on turvauduttu kuntien ja järjestöjen yhteistyöhön.

4.5.4. Mutta kaikissa maissa valtaosa asunnottomille suunnatusta yhteiskunnan tuesta on edelleen hätämajoitusta ja -vastaanottoa ilman todellista strategiaa asuntopolitiikan ja sosiaalisen integraatiopolitiikan kehittämiseksi.

4.5.5. Hätäpalveluiden ja -majoituksen osalta näyttää olevan aiheellista arvioida eri järjestelmiä, jotta voidaan selvittää niiden heikkoudet ja vahvuudet. Eräät toimintakeskukset ja -tyypit näyttävät mahdollistavan ihmisarvoisen ja tehokkaan avun, jota vaikeuksissa olevat arvostavat. Toisissa tapauksissa asunnottomat kieltäytyvät tarjotusta avusta siksi, että se merkitsee joutumista alttiiksi törkeälle ahdistelulle ja väkivallalle.

4.5.6. Tarkkailijat ja toimijat ovat yhtä mieltä hätäratkaisujen tarpeellisuudesta mutta myös rajallisuudesta, sillä ne ovat luonteeltaan ainoastaan lievittäviä ja täydentäviä. He kiinnittävät huomiota myös taipumukseen vakinaistaa hätäratkaisuja. Väliaikaisiksi tarkoitetut järjestelmät muuttuvat helposti pysyviksi, ilman että rahoitusjärjestelyt kuitenkaan vastaavasti vakiintuisivat tai että asunnottomille voitaisiin järjestää todellisia mahdollisuuksia katkaista syrjäytymiskierre. Tietynlaisen kahtiajaon karikot terveydenhuollon, asunto- ja työllisyyspolitiikan ja sosiaalisen suojelun aloilla korostuvat tällöin. Kyse on vakavasta epäkohdasta, jota ei sovi jättää huomiotta, kun vahvistetaan yhteisön politiikkaa taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden toteuttamiseksi.

5. Päätelmät

Alueiden komitealle on osoitettu Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksessa toisaalta alue- ja paikallisyhteisöjen edustus, toisaalta toimivalta käsitellä taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevia kysymyksiä sekä rakenne- ja koheesiorahastoihin liittyviä erityismekanismeja.

Näissä kahdessa ominaisuudessa alueiden komitea tekee viisi suositusta ja huomiota.

5.1. Tuetaan asunnottomia koskevaa tutkimusta

5.1.1. Asunnottomia koskevaan tutkimukseen liittyy eräitä ristiriitoja. Harva väestönosa on itse asiassa saanut osakseen niin paljon poliittista, tieteellistä tai tiedotusvälineiden huomiota. Lehtiartikkeleita, kokouksia, kirjoja, kyselytutkimuksia ja puheita on paljon. Tutkimusta on tehty ainakin kolmesta näkökulmasta: asunnottomuus yhteiskunnallisena ilmiönä, elämäntapana ja toimenpiteiden kohteena.

5.1.2. Kaikki tämä toiminta on epäilemättä lisännyt tuntemusta väestönosasta, joka vielä 1990-luvun alussa näytti olevan uusi, epäselvä ja määrittelemätön. Mutta saadut tiedot näyttävät jääneet harvojen haltuun, julkinen valta ei niitä käytä, eikä niiden avulla pystytä vastaamaan lukuisiin kysymyksiin, joita päättäjät, toimittajat ja asukkaat jatkuvasti esittävät.

5.1.3. Uusi ohjelma voi perustua ainoastaan aikaisempaan toimintaan ja se on tehtävä tiiviissä yhteistyössä asianomaisten institutionaalisten toimijoiden kanssa. Eräitä kysymyksiä, joita ei vielä ole käsitelty, on aiheellista ottaa esiin. Niitä ovat esimerkiksi asunnottomien muuttoliikkeet Euroopan unionin maissa ja avustuspolitiikkojen arviointi. Muitakin kysymyksiä, joita on jo käsitelty eräissä kyselytutkimuksissa, esimerkiksi asunnottomien naisistuminen ja asunnottomien perheisiinsä ylläpitämät suhteet, on aiheellista tarkastella erityisen huolellisesti.

5.1.4. Ohjelmaa voitaisiin käsitellä jonkin tärkeän eurooppalaisen organisaation koolle kutsumassa foorumissa, jolloin mukaan saataisiin eturivin poliitikkoja sekä alue- ja paikallisyhteisöjen ja kansalaisjärjestöjen edustus. Se voitaisiin ehkä järjestää komission Huomispäivän kaupunki -teeman puitteissa.

5.2. Asiantuntemuksen ja hankkeita koskevan tiedon vahvistaminen

5.2.1. Yksi suurista puutteista, johon monet asunnottomuuden tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota, on kaupunkien ja yhteisötason toimijoiden välisen tietojen vaihdon puuttuminen. Lukuisissa, erityisesti järjestöjen verkoissa tietoa ja kokemuksia kuitenkin vaihdetaan ja kehitetään siten Euroopan tason keskustelua. Asunnottomien kansallisten tukijärjestöjen liiton FEANTSA:n lisäksi mainittakoon Euroopan köyhyyden vastustajien verkosto (EAPN) (European Anti Poverty Network) ja "Euroopan peruskirja oikeudesta asuntoon ja syrjäytymisen ehkäisystä" -asiakirjan ympärille muodostettu verkosto.

5.2.2. Näiden järjestöjen kokemuksiin ja menetelmiin nojautuen alueiden komitea ehdottaa, että Euroopan unioniin luodaan kevyt järjestelmä kirjaamaan ja levittämään (toimitettujen asiakirjojen ja seminaarien muodossa ja Internetin avulla) aloitteita, hyväksi todettuja käytäntöjä ja paikallisia tutkimuksia. Tässä yhteydessä tulee tukea ja täydentää FEANTSA:n tekemää työtä alueyhteisöjen kannalta.

5.2.3. Kokemusten ja aloitteiden vaihtoa tulee tarkastella osana niiden instituutioiden ja välineiden asteittaista harmonisointia, joilla jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä taataan oikeus asuntoon.

5.3. Taloudellista ja yhteiskunnallista syrjäytymistä koskevat Euroopan rakennerahaston suuntaviivat

5.3.1. Alueiden komitea toteaa asunnottomuuskysymystä koskevien Euroopan unionin aloitteiden merkittävyyden. Se suosittelee, että kyseinen ongelmakenttä otetaan korostetusti rakennerahastotavoitteiden piiriin. Tämä voi tapahtua tukitoimina taloudellisen ja yhteiskunnallisen syrjäytymisen ehkäisemiseksi. Samalla myös työllistymismahdollisuuksien tulisi parantua. Myös EAKR:n sekä Urbanin ja Interregin kaltaisten yhteisön aloitteiden tulisi varautua toimenpiteisiin, jotka auttaisivat asunnottomien sopeuttamista takaisin yhteiskuntaan. On tärkeää, että tulevaisuudessa Euroopan sosiaalirahastosta tuetaan vaikeuksissa oleville ihmisille tarkoitettuja aloitteita. Vaikka yhteisön teksteissä viitataan usein työllisyyteen ja työmarkkinoihin, tulee kuitenkin korostaa, että alue- ja paikallisyhteisöjen toteuttavat pohjustavia toimia (asuminen, terveys, lukutaito jne.), jotka edistävät lopulta työelämään siirtymistä. Nämä toimet on myös voitava ottaa huomioon jäsenvaltioiden työllisyyssuunnitelmissa, jotka ovat mallina tavoitteen 3 kansallisille ohjelmille.

5.3.2. Alueiden komitean mielestä paikallisaloitteiden toteuttamista varten tarvitaan verraten joustavia määrärahoja, joilla pyritään edistämään Euroopan yhdentymistä ja yhteistyötä.

5.4. Oikeutta asuntoon koskevan periaatteen syventäminen Euroopan unionin tasolla

5.4.1. Ottaen huomioon, että asunto on tärkein edellytys yhteiskunta- ja työelämään sijoittumista ajatellen, alueiden komitea kehottaa Euroopan unionin toimielimiä syventämään oikeutta asianmukaiseen majoitukseen koskevan periaatteen käsittelyä.

5.5. Huomioita köyhien maiden naapuruudesta ja uusista muuttoliikkeistä

5.5.1. Alueiden komitea kiinnittää huomiota myös ongelmaan, joka syntyy epäedullisessa asemassa olevien muuttaessa maasta toiseen.

5.5.2. Asunnottomuus heijastaa vauraissa maissa piilevää köyhyysongelmaa ja herättää kysymyksen vastaanotosta ja suvaitsevaisuudesta Euroopan unionin ulkorajoilla. Eräiden jäsenvaltioiden asunnottomista yhä suurempi määrä on kotoisin erityisesti Itä-Euroopan maista; joukossa on poliittisia pakolaisia mutta myös talouspakolaisia. Muuttoaaltojen suuruutta ei pidä paisutella muttei myöskään vähätellä.

5.5.3. Tämä arkaluontoinen kysymys ansaitsee tulla korostetuksi käsiteltäessä Euroopan unionin laajentumista sekä taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden peruskysymystä. Nykyinen muuttoliike epäedullisessa asemassa olevista maista herättää kysymyksiä näiden maiden integraatiomahdollisuuksista, kyseisten ilmiöiden teknisestä hallinnasta sekä kyvystämme lievittää inhimillistä hätää, joka näyttäytyy kaikessa polttavuudessaan joskus hyvinkin pienten lasten harhaillessa Euroopan kaduilla.

Bryssel 3. kesäkuuta 1999.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Manfred DAMMEYER