FI Euroopan unionin virallinen lehti C 120/51

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Alueellisen verolainsäädännön vaikutus teollisuuden muutoksiin”

(2008/C 120/14)

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 16. helmikuuta 2007 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta

Alueellisen verolainsäädännön vaikutus teollisuuden muutoksiin.

Asian valmistelusta vastannut neuvoa-antava valiokunta ”teollisuuden muutokset” antoi lausuntonsa 13. marraskuuta 2007. Esittelijä oli Robert Schadeck ja apulaisesittelijä Bernard Gay.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 12.–13. joulukuuta 2007 pitämässään 440. täysistunnossa (joulukuun 13 päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 102 puolesta ja 7 vastaan 6:n pidättyessä äänestämästä.

Ensimmäinen osa — Päätelmät ja suositukset

A Euroopan talous on integroitunut vahvasti maailmantalouteen. Yhdentymisen taso riippuu taloudenalasta: se on erityisen voimakasta niillä teollisuuden aloilla, joilla suhtautuminen globalisaatioon on kaikkein avoiminta. Näin ollen myös Euroopan unionin (EU) talous- ja veropolitiikat on määriteltävä suhteessa maailmantalouden kehitykseen. Vaikka tässä lausunnossa käsitellään alueellisen verolainsäädännön vaikutusta teollisuuden muutoksiin EU:ssa, lausuntoa ei kuitenkaan tule tarkastella irrallaan yleismaailmallisesta tilanteesta.

B EU:n ja kaikkien sen jäsenvaltioiden on hallinnoitava talous-, raha-, sosiaali- ja ympäristöpolitiikkoja, joiden vaatimukset eivät rajoitu markkinoiden dynamiikkaan. Näin ollen on syytä huolehtia siitä, että alueellinen verolainsäädäntö vaikuttaa myönteisesti teollisuuden muutoksiin Euroopan tasolla. Muutokset vastaavat tietenkin markkinoiden dynamiikkaan, mutta niitä kannattaa tukea yllämainittujen politiikkojen avulla myös laajemmassa kontekstissa. Lissabonin strategia perustuu luonnostaan eri alojen (kilpailukyky, sosiaalinen ulottuvuus, ympäristönsuojelu) väliseen tasapainoon, josta on syytä huolehtia myös suhteessa jäsenvaltioiden väliseen verokilpailuun (1).

C Komitea toteaa, että verokilpailu on todellisuutta sisämarkkinoilla, ja se voi johtaa kilpailun vääristymiseen. Kilpailu edellyttää avoimuutta koskevia sääntöjä sekä mahdollisten väärinkäytösten ja haitallisten käytäntöjen tunnistamista (2). Lisäksi se edellyttää sellaisten indikaattorien olemassa oloa, jotka tarjoavat hyvän vertailukohdan verokilpailun tilan arvioimiseksi. ETSK katsoo kuitenkin, että verotus ei ole keskeinen tekijä pk-yritysten investointipäätösten kannalta. Liikkuvammissa monikansallisissa yrityksissä sillä sen sijaan on paljon enemmän painoarvoa.

D Verokilpailu ei koske ainoastaan yritysten verotusta. Rahoitusvarojen liikkuvuuden lisääntyessä kilpailu koskee myös henkilöiden pääomatuloa sekä omaisuusverotusta.

E Komitea katsoo, että eri viranomaisten verojärjestelyjen yhdenmukaistamisen myötä voidaan tehostaa sisämarkkinoiden toimintaa vähentämällä markkinahäiriöitä ja verotussääntöjen noudattamiskustannuksia erityisesti rajaseuduilla. ETSK toistaa suositukset, jotka se esitti Fiscalis 2013 -ohjelmasta äskettäin antamassaan lausunnossa (3).

F Kansallisen tason välitöntä verotusta koskevan koordinoinnin puute jäsenvaltioiden välillä johtaa komitean näkemyksen mukaan verottamatta jättämiseen (4), väärinkäytöksiin tai yhtenäismarkkinoiden toiminnan vääristymiseen. Lisäksi tilanne aiheuttaa EU:n kokonaisverotulojen epävakautta — tai jopa pienentymistä.

G Rajoittamaton verokilpailu yhteisön sisällä saattaa toisaalta lisätä vähiten liikkuvien verovelvollisten — esimerkiksi pienten yritysten ja paikkaan sidottujen palveluiden — verorasitusta ja toisaalta muuttaa verotuksen jakautumista veronmaksajien ja kuluttajien välillä julkisten menojen ja sosiaalietuuksien kattamiseksi. Viimeksi mainittu seikka vahingoittaisi sosiaalista yhteenkuuluvuutta.

H Pk- ja palveluyrityksillä on heikoimmat edellytykset hyötyä verokilpailusta. Komitea suosittelee, että käynnistettäisiin tukitoimia, esimerkiksi koulutusohjelmia näiden yritysten toimihenkilöille (kuten julkishallinnon virkamiehillekin) ja perustettaisiin erityisesti EU:n raja- ja syrjäseuduille asianmukaisia tietokantoja, joiden kautta kyseisiä yrityksiä autettaisiin niiden kansainvälistymiseen tähtäävissä toimissa.

I Komitea katsoo veropetosten torjunnan olevan tärkeää ja viittaa hiljattain aiheesta antamansa lausunnon (5) päätelmiin.

J Verorasituksen siirtäminen vähiten liikkuviin tuotantotekijöihin saattaa vähentää kyseisten yritysten ja niiden tarjoamien työpaikkojen kilpailukykyä niiden ulkomaisiin kilpailijoihin verrattuna. Kansallisen bruttokansantuotteen kasvu kärsii verorasituksen siirrosta, mikä saattaa uusien määrärahojen puuttuessa vähentää mahdollisuuksia julkisiin investointeihin.

K Verokilpailun myötä jokaisen valtion on parannettava julkisten menojensa hallintaa. Komitea toivoo, että tätä ei tehtäisi julkisten palveluiden tarjonnan tai laadun kustannuksella, sillä ne ovat äärimmäisen tärkeitä vaurautta, työpaikkoja — ja lopulta myös — veropohjaa luovan tuotannollisen toiminnan ylläpidon ja houkuttelevuuden kannalta. Verokilpailu ei saa haitata yhteisen sosiaaliturvan rahoitusta ja kattamista.

L Komitea tukee jäsenvaltioiden pyrkimyksiä poistaa haitallinen verokilpailu sekä niiden sitoumusta poistaa viimeistään vuonna 2010 joukko sellaisia haitallisia verojärjestelmiä, joita kuvataan vuonna 1997 hyväksytyissä käytännesäännöissä (6). Toisaalta komitea kehottaa komissiota jatkamaan samaan aikaan aloitettua samansuuntaista toimintaansa.

M Komitea tukee myös komission politiikkaa, jonka tarkoituksena on saada julkiset tuet, myös yrityksille valikoiden myönnettävät veroedut, hyödyttämään teollisuuden muutosten ja aluekehityksen kestäviä tavoitteita kuitenkin siten, että ne ovat koko ajan EU:n sisäisen kilpailupolitiikan mukaisia.

N Komitea toivoo, että otettaisiin käyttöön yhteinen yhtenäistetty yhtiöveropohja (7), joka perustuu jäsenvaltioiden väliseen verotuskäytäntöjen yksinkertaistamiseen, tasa-arvoisuuteen ja avoimuuteen. Tämän myötä sisämarkkinoista saataisiin mahdollisimman suuri hyöty säilyttäen samalla jäsenvaltioiden riippumattomuus talousarvio- ja verotusasioissa ja suojaten niitä mahdollisilta ristiriidoilta perussopimuksen määräysten kanssa. Koska yhteinen yhtenäistetty yhtiöveropohja perustuisi todennäköisesti vahvistettuun yhteistyöhön, komitea toivoo, että mahdollisimman moni jäsenvaltio ottaisi sen käyttöön.

O Komitea toivoo saavansa lisätietoja yhteistä yhtenäistettyä yhtiöveropohjaa koskevan hankkeen sisällöstä, säännöistä ja kehityksestä ennen kuin se antaa lausuntonsa tästä monimutkaisesta ja strategisesti tärkeästä asiakokonaisuudesta. Toistaiseksi komitea tyytyy vain viittaamaan vuonna 2006 antamaansa, komission jäsenen László Kovácsin pyynnöstä laadittuun valmistelevaan lausuntoon (8).

P Komitea kuitenkin pohtii ja kyseenalaistaa joitakin yhteiseen yhtenäistettyyn yhtiöveropohjaan liittyviä seikkoja. Se pitää toivottavana, että tämä vapaaehtoinen hanke käynnistettäisiin mahdollisimman monessa jäsenvaltiossa (tarvittaessa siirtymäsäännösten kautta) ja että jäsenvaltiot siirtymäajan päättyessä soveltaisivat kaikkiin veronmaksajiin yhtä ainoaa veropohjajärjestelmää. Lisäksi olisi tutkittava, annetaanko ulkomarkkinoilla toimiviin yrityksiin sovellettava yhteinen veropohja kansainvälisen tahon hallintaan. Lopuksi on syytä tarkastella kyseisen veropohjan vaikutusta verokantoihin, joiden väliset erot uhkaavat lisääntyä. Voitaisiin määritellä vähimmäisverokanta, joka olisi juuri uusien jäsenvaltioiden keskimääräisen verokannan alapuolella.

Q Komitea suosittelee, että komissio tiivistäisi verokäytäntöjen seurantaa tietyissä veroparatiiseissa, jotka pyrkivät saamaan itselleen tuloja, jotka olisivat jäsenvaltioiden verotusjärjestelmissä veronalaisia.

Toinen osa — Perustelut

1. Lausunnon tarkoitus

1.1 Verotus (verorasituksen taso ja kerättyjen verojen määrä) mainitaan usein kriteerinä, jonka perusteella voidaan arvioida alueen vetovoimaa teollisen, rahoitus- ja kaupallisen toiminnan kotipaikkana. Siitä ei kuitenkaan olla yksimielisiä, miten paljon verotuskriteeri painaa suhteessa muihin kriteereihin, kuten kaupallisen potentiaalin läheisyyteen, tuotantokustannuksiin, koulutetun henkilöstön saatavuuteen, julkisiin infrastruktuureihin ja laitteisiin, julkisiin tukiin jne.

1.2 Verojärjestelmät ovat monimutkaisia, eikä niiden vertailu ole helppoa. On kuitenkin erittäin tärkeää voida arvioida, saavutetaanko eri viranomaisten verokannustimilla niille asetetut tavoitteet. Lisäksi on tärkeää arvioida, mitä vaikutuksia tiettyyn alueeseen on sillä, että päätetään tukea myönteisiä teollisuuden muutoksia, sekä suhteuttaa vaikutukset arvioituihin kustannuksiin.

1.3 Lausunnon tarkoituksena on tuoda esiin suuntauksia, joiden perusteella voidaan ennakoida ja hallita teollisuuden muutoksia, lisätä eurooppalaista kilpailukykyä ja edistää Lissabonin tavoitteita sekä todellisia sisämarkkinoita, joiden tunnusmerkkinä on terve ja vääristymätön tai ainakin ”hyväksyttävä” (sisämarkkinasääntöjen mukainen) kilpailu.

2. Verokilpailu ja taloudellisten tekijöiden liikkuvuus

2.1 Taloudellisten tekijöiden liikkuvuus kiihtyy EU:ssa seuraavista syistä: — Suuret yritykset pitävät Euroopan sisämarkkinoita yksinä markkinoina, kotimarkkinoinaan. — Sähköisessä kaupankäynnissä ei huomioida kansallisia rajoja. — Tuotanto- ja jakelutekijöiden arvoketjut ovat yhä jakaantuneempia ja ketjujen eri yksiköt yhä liikkuvampia (9). — Kuljetusinfrastruktuurien parannukset ja kulujen pieneneminen rahtien ryhmittelyn myötä rohkaisevat yrityksiä ja niiden tytäryhtiöitä levittäytymään maantieteellisesti. — Yritysten monikansalliset hankinnat ja fuusiot lisääntyvät. — Myös EU:n laajentuminen vaikuttaa osaltaan taloudellisten investointien, henkilöiden ja pääomien liikkuvuuteen. — Henkilöiden liikkuvuuden lisääntymiseen vaikuttaa myös osaamisen lisääntyminen sekä kielikoulutus.

2.2 Kukin jäsenvaltio käyttää kaikkia verojärjestelmänsä erityisiä tai rakenteellisia elementtejä houkutellakseen alueelleen investointeja ja toimintaa laajentaen siten työpaikkapotentiaaliaan ja veropohjaansa. Veronmaksajat (yritykset ja henkilöt) puolestaan pyrkivät optimoimaan taloudellisen tilanteensa kotimaansa ulkopuolella. Verotulot, joihin kansallisten verojärjestelmien erot heijastuvat, kuuluvat väistämättä strategisiin muuttujiin.

2.3 Investointien houkutteluun tähtäävä verokilpailu on todellisuutta myös kunkin jäsenvaltion sisällä.

2.4 Sen voimakkuutta ja todellisia vaikutuksia tuotantotekijöiden ja pääomien liikkuvuuteen ei ole helppo mitata. Aiheesta on tehty lukuisia tutkimuksia, mutta päätelmät eivät ole aidosti yhteneviä muutoin kuin siltä osin, että verokriteeri on vain yksi liikkuvien investointien sijoittumista määrittävistä tekijöistä. Tätä aihetta käsitellään tuonnempana.

2.5 Laajentuessaan 15-jäsenisestä 27-jäseniseksi Euroopan unioni muuttui entistä monimuotoisemmaksi. Jokaisella uudella jäsenvaltiolla on oma ja erityinen maantieteellinen, historiallinen, kulttuurinen, sosiaalinen, poliittinen ja taloudellinen konteksti. Lisäksi niistä jokainen tuo mukanaan erityisen teollisuusrakenteensa sekä verolainsäädäntönsä.

3. Verotuksen vaikutus teollisuuden muutoksiin

a) Työn verotus ja investoidun pääoman verotus

3.1 Koko Euroopan unionissa kaikkien verotulojen ja sosiaaliturvamaksujen yhteissumma on keskimäärin noin 39 prosenttia Euroopan BKT:sta. Maksut voidaan jakaa osiin seuraavasti (10): Yhtiöiden voitoista perittävät verot 10 % Yksityishenkilöiden tuloista perittävät verot 25 % Sosiaaliturvamaksut 26 % Välilliset verot 30 % Muut verot 9 % Verot ja sosiaaliturvamaksut YHTEENSÄ 100 %

3.2 Välilliset verot muodostuvat pääasiassa yleisistä kulutusveroista ja erityisesti arvonlisäverosta (alv), joka on yhtenäistetty EU:n tasolla, sekä tietyistä tuotteista ja palveluista kannettavista veroista, esimerkiksi valmisteveroista, jotka EU:ssa on osittain yhtenäistetty. Koska välillisillä veroilla on vain vähän merkitystä yritysten sijoittautumisen kannalta, tässä lausunnossa keskitytään pääasiassa työn verotukseen (3.2.1) ja yritysten investoiman pääoman verotukseen (3.2.2).

3.2.1 Palkansaajien tulosta perittävä vero ja kaikki sosiaaliturvamaksut vastaavat noin puolta kaikista veroista ja veroluonteisista maksuista. Nämä maksut perustuvat suoraan työhön, minkä vuoksi ne tietysti kasvattavat palkatun työvoiman aiheuttamia kuluja. Työvoiman hinta on teollisuuden kannalta ensiarvoisen tärkeä taloudellinen muuttuja, joten voitaneen todeta, että palkansaajien ansioita vähentävät verot ja veroluonteiset maksut — myös sosiaaliturvamaksut — saattavat suorasti tai epäsuorasti vaikuttaa EU:n teollisuusyritysten kilpailukykyyn. Vaikutus on suora silloin, kun viranomaiset saavat yrityksiltä veroja tai sosiaaliturvamaksuja. Kun verot ja sosiaaliturvamaksut peritään palkansaajilta, ne vähentävät ensin palkansaajien nettotuloa. Ne saattavat vaikuttaa myös epäsuorasti heidän bruttotulojensa määräytymiseen ja johtaa jopa muille alueille siirtymiseen. Samalla ne voivat lannistaa toiminnan kehittämisen muilla kuin matalan palkkatason teollisuusaloilla.

3.2.1.1 Työvoimakustannusten nousu kannustaa luonnollisesti yrityksiä kasvattamaan työn tuottavuutta lisäämällä investoidun pääoman intensiteettiä. Erityisen merkittävää tämä kannustus on niissä jäsenvaltioissa, joissa työ on kaikkein kalleinta. Työn suhteellinen hinta sen sijaan on muuttuja (muiden joukossa), joka kannustaa yrityksiä sijoittamaan intensiiviset investointinsa työhön pikemminkin niissä jäsenvaltioissa, joissa työvoimakustannukset ovat kaikkein matalimmat. Koska verotus ja sosiaaliturvamaksut ovat yleensä korkeampia niissä jäsenvaltioissa, joissa palkansaajakorvausten (mukaan luettuina työnantajan sosiaaliturvamaksut ja verot) taso ylittää Euroopan keskiarvon, työn verotus kasvattaa työvoimakustannusten eroa ja kannustaa siten luomaan työpaikkoja pikemminkin niihin jäsenvaltioihin, joissa kustannusrakenne on kilpailukykyisempi.

3.2.1.2 Kuluttajan näkökulmasta teollisuustuotteiden loppuhintaan vaikuttavat tietenkin kaikki kulut, myös verotus. Välilliset verot vaikuttavat tuotteeseen täysin neutraalilla tavalla sen myyntivaiheessa. Kuluttajan omassa jäsenvaltiossa sovellettava alv-prosentti on sama riippumatta siitä, onko tuotteen valmistanut samassa maassa, jossain toisessa jäsenvaltiossa vai EU:n ulkopuolisessa valtiossa sijaitseva yritys. Unionissa tuotannon eri vaiheissa perittävät maksut (esimerkiksi verot ja työkustannuksia lisäävät veroluonteiset maksut) ovat puhtaasti kansallisia kuluja, jotka vaikuttavat tuotteisiin tuotantovaltiossa. Näin ollen kuluttaja voi tuottajajäsenvaltion perusteella valita kevyemmin tai raskaammin verotettujen tuotteiden välillä. Lisäksi todettakoon, että vaikka työn kustannuksia korottavat sosiaalimaksut ja verot yhdenmukaistettaisiin unionin sisällä, kuluttaja voisi kuitenkin valita, ostaako unionissa valmistettuja tuotteita, joihin liittyvät verot ja sosiaalikulut ovat melko suuret, vai EU:n ulkopuolelta peräisin olevia tuotteita, joihin liittyvät kulut vaihtelevat, mutta ovat yleensä selvästi pienemmät. Näin ollen on tärkeää paitsi yhtenäistää työn tekemiseen liittyvien verojen ja sosiaaliturvamaksujen rakennetta myös huomioida analyysissa ne tekijät, jotka liittyvät EU:n ja muun maailman väliseen kauppaan.

3.2.1.3 Komitea suosittelee, että komissio tiivistäisi verokäytäntöjen seurantaa tietyissä veroparatiiseissa, jotka pyrkivät saamaan itselleen tuloja, jotka olisivat jäsenvaltioiden verotusjärjestelmissä veronalaisia.

3.2.2 Investoidun pääoman verotusta analysoidaan ensisijaisesti yrityksen tasolla ja toissijaisesti sijoittajan, erityisesti osakkeenomistajan kannalta.

3.2.2.1 Yritysten voiton verotus perustuu nimellisverokantoihin (11), joissa on tuntuvia jäsenvaltioiden välisiä eroja (ks. taulukko liitteessä 2). Belgiassa, Saksassa, Espanjassa ja Maltassa veroaste on 34–38 prosenttia, kun taas Kyproksessa, Irlannissa, Liettuassa ja Latviassa se on 10–15 prosenttia. Yleisesti voidaan todeta, että uusissa jäsenvaltioissa veroaste on merkittävästi matalampi kuin vanhoissa jäsenvaltioissa: EU15-maissa keskiarvo on 29,5 prosenttia ja EU10-maissa 20,3 prosenttia (12).

3.2.2.2 Nimellisverokannat ovat kuitenkin vain yksi epätäydellinen verotuksen indikaattori. Verorasituksessa onkin huomioitava sekä verotettavan tulon määritystapa että vero-osuuden määrittelyn yhteydessä toteutetut erilaiset tekniset toimenpiteet. Näin ollen vaikuttaa asianmukaiselta tarkastella myös pääomaan sovellettavaa implisiittistä veroastetta, jossa yrityksiltä kannettua veroa verrataan yritysten bruttotoimintaylijäämään (13) (ks. taulukko liitteessä 3).

3.2.2.3 Mainittujen kahden mittavälineen välinen ero on huomattava: — Tietyissä jäsenvaltioissa nimellisverokanta on erittäin korkea, mutta yritysten verotus tuntuu kuitenkin olevan suhteellisen kevyttä. — Toisissa jäsenvaltioissa nimellisverokanta puolestaan on ”houkutteleva” (erittäin matala), mutta yritysten tuloverotus tuntuu kuitenkin olevan suhteellisen raskasta. — On ilmeistä, että tietyt jäsenvaltiot soveltavat korkeaa verokantaa kapeaan veropohjaan, kun taas toisissa veropohja on laajempi, ja siihen sovelletaan matalampaa verokantaa. Todellinen verorasitus riippuu tietenkin näistä muuttujista. Näin ollen analyysi ei voi perustua ainoastaan muodollisten verokantojen tarkasteluun. Tätä väitettä tukevat esimerkiksi Irlantia ja Saksaa koskevat tiedot (14).

3.2.2.4 Jo nämä tilastotiedot yksinään kuvastavat verotuskysymysten monimutkaisuutta (15). Emme halua tehdä ennenaikaisia johtopäätöksiä, vaan tyydymme vain tuomaan esille jäsenvaltioiden väliset erot, joiden vuoksi tietty eurooppalaisilla markkinoilla teollista toimintaa harjoittava yritys saattaa konkreettisissa tilanteissa joutua huomaamaan, että verojen ja sosiaaliturvamaksujen suuruudessa on eri jäsenvaltioiden välillä merkittäviä eroja.

b) Yrityksen arvoketju

3.3 Pienet ja keskisuuret yritykset (pk-yritykset) suhtautuvat markkinoiden globalisoitumiseen yhä avoimemmin — sekä aktiivisina että passiivisina osapuolina. Erityisen avoimia ovat ne, jotka sijaitsevat EU:n raja- ja syrjäseuduilla. Pk-yritykset ovat usein yksittäisten henkilöiden tai perheiden omistamia eivätkä ne siten pääse hyötymään verokilpailusta yhtä hyvin kuin suuret monikansalliset yritykset. Niillä ei nimittäin ole organisaatiota, hallintoa, rahoitusta eikä tietoja, joita kilpailusta hyötyminen edellyttää. Eri maiden veroilmoituskäytäntöihin mukautuminen sekä esimerkiksi veropohjien, verokantojen, vapautusten ja poistoja koskevien sääntöjen erot aiheuttavat päinvastoin pk-yrityksille ylimääräisiä kustannuksia, jotka haittaavat niiden pääsyä ulkomarkkinoille. Samaan aikaan tämä kansainvälistyneiden (tai kansainvälisyyteen pyrkivien) pk-yritysten joukko on kuitenkin yksi parhaista kasvun moottoreista Lissabonin strategian mukaisen vaurauden, lisäarvon, innovaation ja tietenkin työpaikkojen luomisen kannalta. Näiden yritysten auttaminen edellyttää tukitoimia. Niiden toimihenkilöitä, niin kuin julkishallinnon henkilöstöäkin, on koulutettava, jotta he voisivat auttaa muutoksessa.

3.4 Monet yritykset, joilla on merkittävä vaikutus yhteisön sisäisessä kaupassa, — ja erityisesti kansainvälistä kauppaa EU:n ulkopuolella käyvät yritykset — noudattavat yleensä seuraavaa taloudellista mallia: — Yritykset ovat pääomayhtiöitä, ja niiden osakkaat eivät välttämättä asu sillä alueella tai siinä jäsenvaltiossa, jossa yrityksen päätoimipaikka sijaitsee. — Ne muodostuvat yleensä emo- ja tytäryhtiöistä, jotka muodostavat melko yhtenäisen yhtiöryhmän, konsernin. — Konsernin eri yksiköt toimivat useissa jäsenvaltioissa. — Konsernin eri yksiköt vastaavat kukin jostain erityistehtävästä, jokainen yksikkö osallistuu arvon tuottamiseen, ja arvoketju on selkeästi jaettu eri yhtiöiden välillä siten, että kullakin yhtiöllä on tietty tehtävä kokonaisuudessa.

3.5 Nykyaikaiset teollisuuskonsernit vastaavat monista limittäisistä taloudellisista toiminnoista (arvo- ja toimitusketjujen hallinnointi, tuotannon eri vaiheiden organisointi, aineettoman omaisuuden, kuten taitotiedon, patenttien ja tuotemerkkien, optimointi), tarkoituksenaan markkinoida tuotteitaan systemaattisiin markkina-analyyseihin perustuvan strategian mukaisesti. Taloudellisten toimintojen sijoittaminen on osa loogista kokonaisuutta, jonka muuttujista yksi on verotus.

3.6 Tällaisessa konsernirakenteessa on syytä tarkastella sekä jokaista erillistä oikeudellista yksikköä että konsernia kokonaisuudessaan. Konserni jakaa taloudellisia toimintoja jokaiselle yksikölleen markkinoita koskevien taloudellisten tietojen perusteella pyrkien saavuttamaan kokonaisuuden kannalta mahdollisimman hyvän tehokkuuden ja tuoton. Jäsenvaltioilla on oikeus hioa verotustaan elinkeinoelämän edistämiseksi. Samoin yrityksillä on oikeus käsitellä veroja samalla tavoin kuin muitakin yritystä rasittavia kuluja.

3.7 Kuhunkin oikeudelliseen kokonaisuuteen sovelletaan sijaintipaikan verolainsäädäntöä, ja verotusolosuhteet vaikuttavat konsernin hallinnolliseen päätöksentekoon siinä missä muutkin muuttujat.

3.8 Unionin markkinoilla toimivien teollisuuskonsernien todellisuus on siis hyvin monimutkainen. Sen sijaan, että puhutaan konsernin sijoittamisesta, toiminnan siirtämisestä tai uudelleensijoittamisesta, olisi asianmukaisempaa laatia teollisuusrakenteesta toiminnallinen analyysi ja määritellä, mitkä sijoittautumistekijät vaikuttavat kussakin taloudellisessa toiminnassa jäsenvaltiotasolla, EU:n tasolla tai jopa sen ulkopuolella. Eräät taloudelliset toiminnot ovat liikkuvampia kuin toiset, ja eräiden liikkuvien toimintojen osalta verotus on muita olennaisempi sijoittautumistekijä. Vaikka onkin selvää, että verotus kuuluu päätöksentekoon vaikuttaviin muuttujiin, olisi kuitenkin virhe yliarvioida sen merkitystä sijoituspaikan valinnassa.

4. Yritysten verotusta koskevan jäsenvaltioiden välisen kilpailun puitteet

4.1 EU:n sisäiseen verokilpailuun vaikuttaa tällä hetkellä kolme toimenpidekokonaisuutta: — Käytännesäännöt ja verolainsäädännön muutoksista ilmoittamista koskeva järjestelmä, jotka hyväksyttiin vuonna 1997, ovat käynnistäneet valtiovarainministerien aktiivisen vuoropuhelun, jonka tarkoituksena on varmistaa, että lainsäädäntätoimet eivät kannusta haitalliseen verokilpailuun (kohdat 4.2–4.4). — EU:n kilpailulainsäädännön, ja erityisesti valtiontukiin liittyvän lainsäädännön, tavoitteena on estää se, että tietyt yritykset saisivat yhteismarkkinoiden hyvän toiminnan vastaisia valtiotukia eräiden verojärjestelmien käyttöönoton tai verolainsäädännön käytännön toteuttamisen myötä (kohdat 4.5–4.7). — Suurin osa jäsenvaltioista on laatinut lainsäädäntöä estämään sellaisten keinotekoisten ja sopimattomien rakenteiden luomista, joiden tavoitteena on saada yritykset hyötymään alhaisesta verotuksesta (kohta 4.8).

4.2 Käytännesäännöt, jotka eivät ole juridisesti sitovia, velvoittavat jäsenvaltiot noudattamaan terveen verokilpailun periaatteita. Prosessin seurauksena on eritelty joukko verotukseen liittyviä lainsäädännöllisiä, hallinnollisia ja sääntelyllisiä toimia, jotka vaikuttavat — tai voisivat vaikuttaa — merkittävästi yritysten taloudellisten toimintojen sijoittamiseen EU:ssa. Asianomaiset jäsenvaltiot ovat ilmaisseet myöntymyksensä ja ryhtyneet konkreettisiin toimiin kyseisten järjestelmien muuntamiseksi sitä silmällä pitäen, että haitallinen verokilpailu saataisiin kitketyksi joitakin poikkeuksia (16) lukuun ottamatta vuoteen 2010 mennessä.

4.3 Komitea suhtautuu myönteisesti käytännesääntöjen aikaansaamiin tuloksiin, sillä poistamalla haitalliset verokäytännöt (17) jäsenvaltiot vahvistavat tervettä verokilpailua EU:ssa ja edistävät sisämarkkinoiden loppuun saattamista. Komitea rohkaisee komissiota jatkamaan aloitteen toteuttamista laajentamalla käytännesääntöjen vaikutusalaa sekä arvioimalla eräitä viime vuosina käyttöön otettuja erityisiä verojärjestelmiä.

4.4 On niin ikään perustettu jäsenvaltioiden ja komission välille ilmoitusjärjestelmä, jonka tarkoituksena on varmistaa, että verolainsäädännön muutokset ovat unionin politiikan mukaisia. Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet siihen, että ne eivät ota käyttöön uusia verotustoimia, joiden arvioidaan olevan unionin edun kannalta haitallisia.

4.5 Jo Rooman sopimuksessa oli määräyksiä, jotka kielsivät jäsenvaltioita myöntämästä yrityksille tukia — veroedut mukaan luettuna — jotka vääristävät tai uhkaavat vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Määräysten noudattamisen valvonta ja seuranta annettiin komission tehtäväksi. Vuonna 1997 Ecofin-neuvostoon kokoontuneet valtiovarainministerit, jotka käynnistivät käytännesääntöihin liittyvän työskentelyn, valtuuttivat yksiselitteisesti komission jatkamaan valtiontukiin liittyvää toimintaansa sekä torjumaan jäsenvaltioiden verolainsäädäntöä, joka olisi edellä mainittujen perustamissopimuksen määräysten vastaista.

4.6 Komissio on kymmenen viime vuoden aikana vahvistanut asteittain toimintaansa tällä alalla. Ensinnäkin se käynnisti — jäsenvaltioita kuultuaan — selvitysprosessin, jonka päätteeksi se tarkensi sen toimintaa useilla aloilla ohjaavia kriteereitä. Komissio on lisäksi käynnistänyt erityisiä toimia, joilla pyritään torjumaan tiettyjen jäsenvaltioiden käyttöönottamia erityisiä verotustoimia.

4.7 Toisin kuin luonteeltaan poliittiset ja sitomattomat käytännesäännöt, valtiontukiin liittyvä lainsäädäntö on oikeudellisesti sitovaa. Komissiolla on vahva auktoriteettiasema, ja se voi kieltää soveltumattoman tuen käyttöönoton, edellyttää, että tukeen tehdään muutoksia, tai velvoittaa kyseisen jäsenvaltion perimään takaisin yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet, jos niistä ei ole ilmoitettu ennen niiden käyttöönottoa. Tukia saaneiden yritysten on tässä tapauksessa palautettava niille myönnetyt veroedut.

4.8 Useimmilla jäsenvaltioilla on verotusta koskevia määräyksiä, joiden tarkoituksena on torjua veronkiertoa sekä toiminnan siirtämistä verotuksellisesti suotuisammille alueille. Kaikki jäsenvaltiot haluavat houkutella omalle alueelleen taloudellista toimintaa, hankkia siihen liittyviä verotuloja ja estää verotuskohteiden siirtämisen ulkomaille.

4.8.1 Vaikka verotustoimissa on eroa jäsenvaltioiden välillä, on toisinaan aiheellista kysyä, sopivatko tällaiset määräykset yhteen sisämarkkinoiden ja EU:n sisäisen vapaan liikkuvuuden kanssa, jos kaikissa jäsenvaltioissa sovellettava verolainsäädäntö on yhteisön lainsäädännön mukaista. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on tarkentanut tätä aihepiiriä koskevaa kantaansa: Määräykset, joiden tarkoituksena on torjua veronkiertoa sekä tulojen siirtämistä verotuksellisesti suotuisammille alueille, ovat periaatteessa vapaata liikkuvuutta EU:n sisällä koskevan periaatteen vastaisia. Tällaiset määräykset ovat kuitenkin perusteltuja ainoastaan, jos niiden tarkoituksena on yksinomaan torjua oikeasuhtaisesti keinotekoisten ja sopimattomien rakenteiden ottamista käyttöön.

4.9 Komitea katsoo veropetosten torjunnan olevan tärkeää ja viittaa hiljattain aiheesta antamansa lausunnon (18) päätelmiin.

4.10 Rooman sopimuksen 93 artiklan mukaan neuvosto antaa yksimielisesti ”säännökset liikevaihtoveroja — – koskevan lainsäädännön yhdenmukaistamisesta siltä osin kuin yhdenmukaistaminen on tarpeen sisämarkkinoiden toteuttamisen ja toiminnan varmistamiseksi”.

4.11 Euroopan komissio on käynnistänyt useita kiinnostavia aloitteita, joiden tarkoituksena on viimeistellä sisämarkkinat yritysten verotusta koskevilla toimenpiteillä. Erityisesti todettakoon, että komissio vahvisti 3. toukokuuta 2007 jatkavansa työskentelyään yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan käyttöön ottamiseksi. Verotuksesta vastaava komission jäsen aikoo tehdä vuoden 2008 alkupuoliskolla ehdotuksen direktiiviksi yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan soveltamisen aloittamisesta vuoteen 2010 mennessä. Komitea on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että yhteinen yhtenäistetty yhtiöveropohja voi edistää merkittävällä tavalla sisämarkkinoiden onnistumista, vaikka se lisääkin avoimuutta ja aktivoi verokilpailua. Komitea rohkaisee komissiota jatkamaan työskentelyään, vaikka siihen liittyvät ongelmat ovatkin monimutkaisia. Tällä hetkellä vaikuttaa kuitenkin ennenaikaiselta kommentoida hanketta yksityiskohtaisemmin, koska komissio ei ole vielä edes esitellyt yksityiskohtaista mallia yhteisen yhtenäistetyn veropohjan määrittelystä tai yhtenäistetyn verojärjestelmän käyttöönotosta EU:n 27 jäsenvaltion tasolla. Komitea kuitenkin esittää tulevaisuutta varten joitakin pohdintoja ja kysymyksiä yritysten verotukseen liittyvästä yhteistä yhtenäistettyä yhtiöveropohjaa koskevasta hankkeesta.

5. Yhteistä yhtenäistettyä yhtiöveropohjaa koskevaan hankkeeseen liittyvät komitean pohdinnat ja kysymykset

5.1 Koska yhteinen yhtenäistetty yhtiöveropohja voisi olla jäsenvaltioille vapaaehtoinen (ja perustuisi todennäköisesti vahvistettuun yhteistyöhön), komitea toivoo, että mahdollisimman moni jäsenvaltio ottaisi sen käyttöön, tarvittaessa siirtymäsäännösten kautta.

5.2 Jos yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan soveltaminen on yrityksille vapaaehtoista, valinnan mahdollisuus pakottaa kunkin hankkeeseen osallistuvan jäsenvaltion hallinnon käsittelemään kahdenlaisia ilmoitus- ja verojärjestelmiä. Onko tämä järkevää, kun suurin osa jäsenvaltioista pyrkii parantamaan julkisten palveluidensa tuottavuutta?

5.3 Jos monikansalliset yritykset päättävät alkaa soveltaa yhteistä yhtenäistettyä yhtiöveropohjaa, eikö ole olemassa vaara, että yritysten välinen kohtelu (muodollisuudet, kirjanpitovaatimukset, verotus) vääristyy yhteistä veropohjaa soveltavien jäsenvaltioiden sisällä?

5.4 Eikö kahden edellisen kohdan perusteella olisi suotavaa, että saman jäsenvaltion sisällä samaa järjestelmää alettaisiin asteittain soveltaa kaikkiin veronmaksajiin?

5.5 Jos yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan on tarkoitus lisätä avoimuutta, olisiko se annettava kansainvälisen tahon hallintaan?

5.6 Yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan myötä veropohjien laskennasta johtuvat verotuksen piilevät erot heijastuvat yhteisen veropohjan valinneiden jäsenvaltioiden verokantoihin. Eikö yhteisen veropohjan soveltaminen johda siihen, että verokantojen (ainakin nimellisverokantojen) erot lisääntyvät entisestään? Verokilpailu uhkaa vilkastua verokantojen ilmoittamisen osalta. Komission tutkimuksen (2001) mukaan nimellisverokantojen etääntyminen toisistaan oli tärkein syy verokilpailun aiheuttamiin taloudellisiin vääristymiin!

5.7 Jos yhteisen yhtenäistetyn yhtiöveropohjan valinneiden jäsenvaltioiden veroprosenttien väliset erot säilyisivät ennallaan (viimeaikaisen lähentymistaipumuksen vastaisesti) tai jopa kasvaisivat, olisiko mahdollista harkita vähimmäisverokannan määrittelyä näille jäsenvaltioille? Vähimmäisverokanta voisi olla esimerkiksi juuri uusien jäsenvaltioiden hyväksymän verokannan alapuolella. Tällöin näiden maiden tilanne suhteessa ulkomaisen pääoman tuontiin ei muuttuisi. Toiset jäsenvaltiot puolestaan voisivat ottaa käyttöön korkeamman verokannan tarvitsematta pelätä ulkomaisen veropolitiikan liian aggressiivista vaikutusta niiden taloudelliseen pääomaan.

Bryssel 13. joulukuuta 2007 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Dimitris DIMITRIADIS

(1) ”Verokilpailusta on kysymys silloin, kun (kansallisen, alueellisen tai paikallisen) hallinnon päätökset vaikuttavat suoraan muiden hallintotasojen valmiuksiin ja kun markkinamekanismit eivät riitä kyseisen vuorovaikutuksen hallinnointiin.” (Lähde: OECD). Katso yksityiskohtaisemmat tiedot liitteestä 1.

(2) Haitalliset verotustoimenpiteet ovat yritysverotukseen sovellettavien käytännesääntöjen laajan määritelmän mukaan toimenpiteitä, ”jotka vaikuttavat tai voivat merkittävästi vaikuttaa liiketoiminnan sijoittumiseen yhteisössä”. Mahdollisesti haitallisiksi käytännesäännöissä määritellään toimenpiteet, ”joilla todellista verotustasoa selvästi alennetaan verrattuna toimenpiteisiin, joita kyseisessä jäsenvaltiossa tavallisesti sovelletaan, nollaverotus mukaan lukien”.

(ks. http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/company_tax/harmful_tax_practices/index_en.htm).

(3) EUVL C 93, 27.4.2007.

(4) Kaksinkertainen verottamattomuus voi johtua jäsenvaltioiden verosääntöjen koordinoinnin puutteesta. Esimerkiksi voidaan ottaa se, miten jäsenvaltiot määrittelevät oman ja vieraan pääoman. ”Yhdessä jäsenvaltiossa saatetaan pitää jotakin transaktiota osuutena omasta pääomasta pikemminkin kuin lainana, eikä näin ollen veroteta pääomasta saatavaa tuottoa, kun taas toisessa jäsenvaltiossa lainaa saatetaan pitää vieraana pääomana ja määritellä maksetut korot vähennyskelpoisiksi menoiksi korkoja maksavalle yhtiölle. Tämä saattaa johtaa tilanteeseen, jossa yhdessä jäsenvaltiossa voidaan tehdä vähennyksiä, joille ei löydy vastaavaa verotusta toisessa jäsenvaltiossa. Toinen huomionarvoinen kysymys liittyy ns. hybrideihin yhteisöihin, eli yhteisöihin, joita yksi jäsenvaltio pitää yhtiöinä (’verotuksellisesti läpinäkymättöminä’) ja toinen jäsenvaltio ei-yhtiömuotoisina (’verotuksellisesti läpinäkyvinä’). Tällaiset erot jäsenvaltioiden käyttämissä määritelmissä voivat johtaa kaksinkertaisiin verovapautuksiin tai -vähennyksiin.” (Lähde: Euroopan komission tiedonanto aiheesta ”Jäsenvaltioiden välittömän verotuksen järjestelmien koordinointi sisämarkkinoilla”, KOM(2006) 823 lopullinen, kohta 3).

(5) ETSK:n lausunto aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle koordinoidusta strategiasta veropetosten torjunnan tehostamiseksi”, EUVL C 161, 13.7.2007, s. 8.

(6) Ks. http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/company_tax/harmful_tax_practices/index_en.htm#code_conduct. Ks. myös liite 4.

(7) Ks. komission hiljattain antama tiedonanto ”Kasvun ja työllisyyden lisäämiseen ja EU-yritysten kilpailukyvyn parantamiseen tähtäävän yhteisön ohjelman toteuttaminen: ohjelman edistyminen vuonna 2006 ja jatkotoimet yhteistä yhtenäistettyä yhtiöveropohjaa koskevan ehdotuksen antamiseksi”, KOM(2007) 223 lopullinen, 2.5.2007.

(8) ECO/165 — CESE 241/2006, EUVL C 88, 11.4.2006.

(9) Ks. komitean lausunto aiheesta ”Arvo- ja toimitusketjujen kehittyminen eurooppalaisessa ja maailmanlaajuisessa yhteydessä”, CCMI/037 — EUVL C 168, 20.7.2007, s. 1.

(10) Lähde OECD:n julkisia tuloja koskeva tilastot vuosilta 1965–2005, vuoden 2006 painos (Statistiques des recettes publiques 1965–2005: Édition 2006). Tiedot perustuvat EU15:een.

(11) Lakisääteinen verokanta on lailla määritelty verokanta.

Tosiasiallinen verokanta on yksityishenkilön tai yrityksen kaikkien valtiollisten vähennysten ja maksujen jälkeen maksaman veron määrä jaettuna yksityishenkilön tai yrityksen kokonaistulon tai veronalaisen tulon määrällä.

Implisiittiset verokannat määritellään erikseen jokaisen taloudellisen toiminnon osalta. Niissä verrataan sektorin kokonaisverotuloja (kulutus, työ, pääoma) laskennalliseen verokantaan, jonka määrittelyssä on käytetty kansallisen tilinpidon tuotanto- ja tulotietoja.

Pääoman implisiittinen kokonaisverokanta lasketaan vertaamalla pääomaverotuksesta saatavaa kokonaistuloa talouden kaikkeen (periaatteessa) mahdolliseen verotettavaan pääoma- ja elinkeinotuloon. Sen tarkoituksena on kuvastaa pääomatulon keskimääräistä verotaakkaa.

(Edellä esitettyjen määritelmien lähde: Euroopan komissio, verotuksen pääosasto — ks. Structures of the taxation systems in the EU, 1995-2004, European Commission).

Liitteissä 2 ja 3 olevissa taulukoissa verrataan EU:n jäsenvaltioita nimellisverokantojen ja pääoman implisiittisen kokonaisverokannan osalta. Tosiasiallisten verokantojen laskentatapojen erojen vuoksi näistä verokannoista ei ole mahdollista laatia vastaavaa taulukkoa.

(12) Lähde: Euroopan komissio, Structures of the taxation systems in the European Union: 1995–2004, s. 83 (asiakirja TAXUD E4/2006/DOC/3201). Bulgariaa ja Romaniaa koskevat tiedot eivät ole vielä saatavilla.

(13) Tarkempi metodologinen analyysi sekä tietojen yksityiskohtainen esittely löytyy edellä mainitun teoksen sivuilta 84–87.

(14) Edellä esitetyn paradoksin näyttää Saksan ja Irlannin tapauksessa vahvistavan eräs toinen indikaattori. Pääomaverotus kattaa Saksassa 15 prosenttia kokonaisverotuksesta, kun sama prosentti Irlannissa on 28. (Lähde: Structures of the taxation systems in the EU, 1995–2004, Euroopan komissio, taulukko C.3_T).

(15) Tämän lausunnon yhteydessä ei ole mahdollista analysoida näitä tietoja ja etsiä niihin tarkkoja selityksiä erikseen kunkin jäsenvaltion osalta. Ei myöskään ole mahdollista varmistaa tilastollisia indikaattoreita vertaamalla niitä muihin tietokantoihin.

(16) Joidenkin järjestelmien osalta määräaika on asetettu vuoteen 2016.

(17) Ks. liitteenä olevan muistion 1 kohdassa 2 esitetty määritelmä.

(18) ETSK:n lausunto aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle koordinoidusta strategiasta veropetosten torjunnan tehostamiseksi”, ECO/187 — EUVL C 161, 13.7.2007, s. 8.