Alueiden komitean lausunto aiheesta "Yhteinen kalastuspolitiikka Kalastuksesta riippuvaisten alueiden turvaaminen"

(97/C 379/01)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon lokakuun 18. päivänä 1996 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan mukaisesti tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "Yhteinen kalastuspolitiikka Kalastuksesta riippuvaisten alueiden turvaaminen" ja antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:lle "Aluesuunnittelu Maatalous Metsästys Kalatalous Metsätalous Meri- ja vuoristoalueet",

ottaa huomioon valiokunta 2:n 25. kesäkuuta 1997 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 179/97 rev.), jonka esittelijät olivat Simon Day ja Duncan McPherson,

hyväksyi 17. ja 18. syyskuuta 1997 pitämässään 19. täysistunnossa (17. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Alueiden komitea on antanut oma-aloitteisen lausunnon aiheesta "Yhteisen kalastuspolitiikan alueelliset vaikutukset" (). Tämä on laaja-alainen lausunto, jossa käsitellään monia yhteisen kalastuspolitiikan (YKP) täytäntöönpanon mukanaan tuomia alueellisia kysymyksiä. Lausunnossa suositellaan kaiken kaikkiaan "käyttäjien" (kalatalouden yritysten ja pitkälti kalastuksesta riippuvaisten alueiden) osallistuvan paremmin kalavarojen hallintaan. Lausunnossa tullaan siihen johtopäätökseen, että tämä parantaisi kalakantojen säilyttämiseen tähtäävien sääntöjen noudattamista ja näin kalatalouden rakennemuutos voitaisiin toteuttaa joustavammin. Lausunnossa ehdotetaan puuttumista pikemminkin kalastuselinkeinon keskeisimpiin ongelmiin kuin näiden oireiden hoitoon.

1.2. Komissio antoi vastauksensa AK:n lausuntoon joulukuussa 1996. Nyt annettavalla lausunnolla pyritään selventämään aikaisemman lausunnon keskeisimpiä seikkoja, joita komissio ei vastauksestaan päätelleen ole täysin ymmärtänyt tai hyväksynyt. Lisäksi pyritään ilmaisemaan komissiolle alueiden komitean näkemys kolmesta erittäin merkittävästä asiasta:

1) kalavarojen tilasta kertovien arvioiden rahoituksen puute ja tästä johtuva luottamuspula, mikä turhauttaa kalastuksesta riippuvaisia paikallisyhteisöjä ja alueita, kun kalastusta rajoitetaan kalastuselinkeinon kokemusten kanssa ristiriitaisten tieteellisten arvioiden perusteella;

2) tarve määritellä selkeämmin kalastuksesta riippuvaiset paikallisyhteisöt ja alueet ja tarve ottaa kiintiöitä määriteltäessä huomioon paikallisyhteisön taloudelle elintärkeät lajit;

3) tarve luoda sellaiset olosuhteet, joissa tietyn jäsenvaltion lipun alla purjehtiville aluksille asetetusta kiintiöstä on suoraa taloudellista hyötyä kyseisen jäsenvaltion kalastuksesta riippuvaisille paikallisyhteisöille ja alueille mutta jotka eivät ole ristiriidassa Euroopan unionin perusperiaatteiden kanssa ja jotka ottavat huomioon Euroopan tuomioistuimen oikeuskäytännön.

2. Selvennys lausuntoon CdR 14/96

2.1. Komitea ei hyväksy komission näkemystä, että lausunnossa CdR 14/96 esitetty erityisarvostelu ei olisi suurelta osin osuvaa YKP:n viimeaikaisen kehityksen vuoksi. Komitea myöntää, että kunnallis- ja alueviranomaisten sekä kalastusjärjestöjen edustajia kuultiin neljättä monivuotista ohjausohjelmaa (Multi-Annual Guidance Programme MAGP IV) valmisteltaessa, mutta lausunnon tarkoittaman kalastuspolitiikkaa koskevan päätöksenteon osalta näin ei ole menetelty. Komitea on edelleen sitä mieltä, että kalakantojen hallinta voi olla nykyistä tehokkaampaa, mikäli kalastuselinkeino, jäsenvaltiot ja komissio kantavat yhdessä vastuun kestävän kalastuksen määrittelemisestä ja tavoitteen saavuttamisesta.

2.2. Komissio katsoo, että kalastuksesta riippuvaisten seutujen ottaminen mukaan rakennerahastojen alueellisiin tavoitteisiin on mahdollistanut kyseisten seutujen pääsyn Euroopan sosiaalirahaston (ESR), Euroopan aluekehitysrahaston (EAKR) ja kalastuksen ohjauksen rahoitusvälineen piiriin. Komissio katsoo lisäksi, että yhteisön Pesca-aloite edistää taloudellista monimuotoisuutta ja paikallis- ja aluetason toimijat on näin otettu mukaan "alhaalta ylös" -periaatteen mukaisesti. Alueiden komitea katsoo, että koska ESR ja EAKR eivät ole sen paremmin ala- kuin elinkeinokohtaisia rahastoja, niiden suoranainen vaikutus elinkeinon ongelmiin on rajallinen asetettaessa elinkeinon ongelmat vastakkain ongelmien oireiden kanssa. Kalastuksen ohjauksen rahoitusvälineen tavoitteet ovat tarkempia, minkä vuoksi sen avulla voidaan tarttua teollisuudenhaaran yhteiskunnallis-taloudelliseen ja kalastusta koskevaan ulottuvuuteen. Taloudellisen monimuotoisuuden edistämiseen pyrkivä Pesca-aloitekaan ei tue niitä, jotka eivät pysty luopumaan ammatistaan tai haluavat jäädä alalle. Ja sen kokonaisvaikutukset yksittäisten kalakantojen hallintaan ovat erittäin rajalliset. Tämän vuoksi komitea katsoo, että kalastuksen rakenteellisia ohjausvälineitä olisi hiottava ja varmistettava, että ne soveltuvat käytettäväksi rannikkoalueiden yhteisöissä. Ohjausvälineitä varten olisi myönnettävä nykyistä suuremmat budjettivarat alalla vaadittavien uhrausten, alan kohtaamien haasteiden ja sen Euroopan unionin talouteen antaman panoksen mukaisesti.

2.3. Alueiden komitea myöntää rakennepoliittisten toimien merkityksen kalastuksesta riippuvaisten seutujen laajan ja kestävän kehityksen sekä taloudellisen monimuotoisuuden kannalta. Tämä koskee etenkin Pesca-aloitetta, joka pääasiassa on aluekehityksen väline ja jota paikallis- ja alueviranomaisten sekä kalastuselinkeinon tulisi sen vuoksi hallinnoida yhteistyössä aluetasolla. Alueiden komitea tukee komission "Agenda 2000" -asiakirjassa ilmaisemia pyrkimyksiä ottaa rakennerahastojen seuraavassa uudistuksessa rannikkoyhteisöt ja kalastuksesta riippuvaiset seudut aiempaa paremmin huomioon.

Alueiden komitean mielestä rakennepoliittiset välineet voidaan kuitenkin paremmin sopeuttaa kalastuksesta riippuvaisten seutujen erityisoloihin ja ongelmiin etenkin, mikäli kalastuselinkeino sekä paikallis- ja alueviranomaiset saavat entistä suuremman roolin niiden suunnittelussa ja toteutuksessa. Sama koskee myös edellä mainittuja, luonteeltaan ala- ja ammattikohtaisempia toimia.

2.4. Komissio katsoo, että teknisten toimenpiteiden vaikutukset on määritelty väärin ensimmäisessä lausunnossa. Komitea on edelleen sitä mieltä, että talouden näkökulmasta katsottuna tekniset suojelutoimenpiteet laskevat mitä todennäköisimmin nettotuottoa, sillä ne vähentävät kalastuksen tehokkuutta ja siitä saatavia tuloja lyhyellä aikavälillä. Lisäksi komitea huomauttaa uudelleen, että koska toimenpiteet mahdollisesti vaikuttavat kielteisesti lyhyellä aikavälillä ja ovat monimutkaisia, niiden toimeenpano on vaikeutunut. Teknisten toimenpiteiden tarkoituksena ei välttämättä ole supistaa tuloja, mutta niiden vaikutukset saattavat olla kovinkin erilaisia kuin haluttu ja syntynyt tulos varsinkin lyhyellä aikavälillä.

2.5. Komitea asettaa kyseenalaiseksi komission näkemyksen, että rannikkoseutuja on suojeltu kalastuskiintiöillä. Kalastuskiintiöillä ei ole mitään tekemistä rannikkoseutujen kanssa eikä niitä ole suunniteltu estämään kyseisten seutujen kalastusta. Sitä paitsi rannikkoseuduilla kalastetaan myös sellaisia lajeja, joiden pyyntiä ei ole rajoitettu. Komitea on edelleen sitä mieltä, että alueiden kiinteämpi osallistuminen päätöksentekoon takaisi rannikkoseuduilla suosittavan pienten rannikkoyhteisöjen kalastusaluksia.

2.6. Komissio haluaa kehittää aloitteita, joilla YKP tuodaan lähemmäksi alueita ja joissa alueiden erityispiirteet otetaan huomioon, mutta samalla se korostaa, että aloitteet on toteutettava nykyisissä institutionaalisissa kehyksissä eli yhden yhteisen politiikan puitteissa, sen sijaan että olisi olemassa useita rinnakkaisia politiikkoja. Komitean mielestä on tärkeintä, miten yleisen politiikan täytäntöönpano vaikuttaa paikallistasolla. Toteutettaessa YKP:tä on aluetasolla otettava huomioon politiikan sosiaaliset ja taloudelliset seuraukset.

3. Kalavarojen arviointi

3.1. Komitean mielestä EU:n kalakantojen arviointiin ei ole käytetty riittävästi voimavaroja. Kalakantojen hallinta edellyttää luotettavia arvioita ja tällaisten arvioiden puuttuminen heikentää pyrkimyksiä pitää politiikan turvin kalastus tasapainossa käytettävissä olevien kalavarojen kanssa. Luotettavien ja todenmukaisten mittausmenetelmien puutteessa ylivarovainen lähestymistapa on valitettavasti yleinen. Arvioitaessa kalakantoja, joiden pyyntiä ei ole rajoitettu, ongelma moninkertaistuu. Useissa jäsenvaltioissa kalavarojen tutkimuksen rahoitukseen on annettu niukasti varoja, ja komission tulisikin kehottaa jäsenvaltioita kohdentamaan voimavaroja arviointiin, jonka pohjalta voidaan saada luotettavia tietoja.

3.2. Koska nykyisin luotetaan virheellisiin tietoihin perustuviin arvioihin, kalakantojen kanssa suoraan tekemisissä olevat tahot eivät voi vaikuttaa pyyntirajoitusten asettamiseen tai muuttamiseen. Tiedemiesten kalakannoista antamien tietojen ja kalastusalusten havaitsemien kalakantojen välinen ero epäilyttää kalastuselinkeinon harjoittajia. Tämän vuoksi YKP:n perusajatukseen ei luoteta eivätkä kalastajat pahimmassa tapauksessa tunne pyyntirajoituksia omikseen.

3.3. On mahdotonta laatia järkeviä hallintasuunnitelmia luonnonvarojen käytöstä, mikäli luonnonvarojen riittävyyttä ei tunneta yksityiskohtaisesti. Komissio ehdottaa kalastuslaivaston rajua supistamista neljännessä monivuotisessa ohjausohjelmassa (MAFP IV), jotta aluskapasiteetti vastaisi käytettävissä olevia kalavaroja. Komitean mielestä tämä on virheellinen menettelytapa, ellei kalakantoja voida määritellä paremmin. Aluskannan summittainen supistaminen ilman tarkkaa kalakantojen arviointia saattaa hyvinkin johtaa päinvastaiseen tulokseen kuin kalastuksen sopeuttamiseen nykyisiin kalakantoihin. Laivaston supistamisesta koituu mitä todennäköisimmin suhteetonta haittaa kalastuksesta riippuvaisille paikallisyhteisöille ja alueille. Jäsenvaltioita tulisi kannustaa poistamaan aluksia käytöstä siten, että ne ottavat huomioon alueen riippuvuuden kalataloudesta ja sallivat kalakantojen luonnollisen vaihtelun.

3.4. Vuodesta vuoteen rajusti muuttuvat, epätäydellisiin ja vanhentuneisiin tietoihin perustuvat kalastuskiintiöt ovat omalta osaltaan lisänneet elinkeinon epävakautta. Kalatalouteen ei ole mielekästä sijoittaa pääomaa. Tämä vaikuttaa niin vanhentuneen laivaston uusimiseen kuin rannikolla tapahtuvaan kalanjalostukseen tehtäviin sijoituksiin, jotka antaisivat kalastuksesta riippuvaisten alueiden primaarituotteille lisäarvoa ja vilkastuttaisivat näin paikallista elinkeinoelämää.

3.5. Kalavarojen arviointia ja lopullisten pyyntirajoitusten asettamista tulee tarkistaa siten, että vastaisuudessa kiintiöt asetetaan ennen meneillään olevan kiintiökauden päättymistä. Kalakantoja ja siis kiintiöitä on arvioitava pitemmällä aikavälillä ja on otettava käyttöön joustavia menetelmiä, joilla lajikohtaisia pyyntirajoituksia voidaan väljentää, kun asiasta on koottu tieteellistä tietoa. Komitean mielestä monivuotiset pyyntirajoitukset antaisivat vakaamman pohjan alueelliselle suunnittelulle ja hallinnalle. Olisi harkittava kiintiökauden muuttamista siten, että otettaisiin huomioon biologiset seikat (kuten pääasiallisten kalakantojen kutuaika) sekä taloudelliset seikat (kuten markkinavaihtelut). Komitea katsoo, että kiintiökausi voisi vaihdella alueittain. Pääasia on edelleen, että kalastajien tietoa ja kokemusta tulisi voida käyttää hyväksi yksittäisten kalavesien kiintiöistä päätettäessä.

4. Kalastuksesta riippuvuuden määritteleminen

4.1. Komitean mielestä alueyhteisöjen riippuvuus kalastuksesta paikallistasolla on arvioitava uusin taloudellisin kriteerein, joissa tulisi ottaa huomioon ko. kalavesillä pääasiallisesti kalastettavat lajit, toisin sanoen sellaiset lajit, joita ilman paikallisen kalastuslaivaston ylläpito ei kannattaisi.

4.2. Koska kalakantojen tieteelliseen arviointiin ei ole riittävästi varoja alueen elinkeinoelämän kannalta erityisen merkittävät kalalajit tulisi kartoittaa ja tieteellisen arvioinnin tulisi keskittyä näihin lajeihin. Keskittämällä kartoitus alueen taloudelle merkittävimpiin lajeihin kalakantoja voitaisiin hyödyntää mahdollisimman laajalti, kestävästi ja paikallinen kalastus sopeuttaa kalavarojen runsauteen. Avoimempi tieteellinen arviointi ja paikallisten kalastajien tiedon hyödyntäminen kalakantoja arvioitaessa saisi alueen kalastuselinkeinon harjoittajat ottamaan enemmän hallintavastuuta.

5. Taloudellinen hyöty

5.1. Komitea ei aseta kyseenalaiseksi kalastuskapasiteetin sopeuttamista kalavarojen kestävään käyttöön ja hyväksyy, että nykyisen YKP:n voimassaoloaikana on otettu käyttöön valvontajärjestelmä, jolla jokaiselle jäsenvaltiolle on asetettu lajikohtainen kalastuskiintiö. Niin kauan kuin tilanne on tällainen, kalastuksesta ja kalastuksen sivuelinkeinoista riippuvaisten alueiden ja yhteisöjen tarpeet on turvattava ja kunkin jäsenvaltion lipun alla purjehtivien alusten kiintiön määrittelevillä perusteilla on varmistettava, että alusten lukumäärä on suhteutettu siihen, missä määrin jäsenvaltion alueet ovat riippuvaisia kalastuksesta, rikkomatta Euroopan unionin perusperiaatteita ja ottaen huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön.

Bryssel, 17. syyskuuta 1997.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Pasqual MARAGALL i MIRA

() CdR 14/96, 18. tammikuuta 1996 EYVL C 129, 2.5.1996, s. 1