KOMISSION KAHDEKSAS RAPORTTI televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta - Euroopan televiestinnän sääntely ja markkinat vuonna 2002 {SEC (2002) 1329}

SISÄLLYSLUETTELO

1. TIIVISTELMÄ JA TÄRKEIMMÄT PÄÄTELMÄT

2. MENETELMÄT JA TAVOITTEET

2.1. Menetelmät

2.2. Tavoitteet

3. MARKKINAKATSAUS

3.1. Kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon markkinat

3.2. Kuluttajien mahdollisuus valita kiinteän verkon operaattori

3.3. Omistajana infrastruktuuria käyttävät operaattorit

3.4. Operaattorin valintaa ja ennaltavalintaa käyttävät operaattorit

3.5. Matkaviestintäverkon ja kiinteän verkon puheensiirron vähittäishinnat

3.6. Markkinarakenne

3.7. Digitaalitelevisio

4. SÄÄNTELYN TÄYTÄNTÖÖNPANON TILANNE JÄSENVALTIOISSA

4.1. Sääntelyjärjestelmä

4.2. Yhteenliittämis- ja käyttöoikeusjärjestelyt

4.3. Tilaajayhteyksien eriyttäminen

4.4. Datasiirtoyhteyden käyttöoikeus

4.5. Laajakaista-alan kilpailun kehittämiseen liittyvät sääntelynäkökohdat: paikallisliityntäverkko ja nopeat Internet-yhteydet

4.6. Kiinteät yhteydet

4.7. Numerointi

4.8. Kustannuslaskenta ja erillinen kirjanpito

4.9. Valtuutukset

4.10. Yleispalvelu, kuluttajat ja käyttäjät

4.11. Tietosuoja

5. UMTS-PÄÄTÖKSEN TÄYTÄNTÖÖNPANO

6. UUDEN SÄÄNTELYJÄRJESTELMÄN SAATTAMINEN OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ

1. TIIVISTELMÄ JA TÄRKEIMMÄT PÄÄTELMÄT

Vuonna 1998 tapahtuneen markkinoiden vapauttamisen jälkeen kilpailu Euroopan telemarkkinoilla on edistänyt kasvua ja innovaatioita sekä palvelujen laajaa saatavuutta yleisön keskuudessa.

Vuosina 1999-2001 telepalvelujen arvo nousi Euroopassa 24 prosenttia eli 182 miljardista eurosta vuonna 1999 aina 225 miljardiin euroon vuonna 2001. Pelkästään matkaviestintäalan tulot kasvoivat 32 prosenttia vuonna 2000 ja 21 prosenttia vuonna 2001, ja matkapuhelinten keskimääräinen yleisyysaste Euroopassa on nyt 75 prosenttia, kun se oli 70 prosenttia vuonna 2001. [1] Samalla on entistä useampia operaattoreita, joista kuluttajat voivat valita, ja uudet tulokkaat puskevat hintoja alaspäin. Vakiintuneiden operaattoreiden kotimaanpuheluista perimät hinnat ovat laskeneet keskimäärin noin 50 prosenttia markkinoiden vapauttamisen jälkeen ja ulkomaanpuheluista perimät hinnat noin 40 prosenttia. Uudet tulokkaat tarjoavat nyt monissa jäsenvaltioissa vakiintuneita operaattoreita alempia hintoja myös paikallispuheluissa.

[1] Tieto perustuu tilaajien kokonaismäärään koko EU:ssa.

Tulokehitykseen liittyvät indikaattorit näyttävät silti myönteisiltä. Realistiset arviot telepalvelumarkkinoiden kasvusta vuonna 2002 viidentoista jäsenvaltion yhteenlasketuilla kansallisilla markkinoilla vaihtelevat noin 5 prosentista [2] 7 prosenttiin [3]. Tämä vaikuttaa varsin terveeltä kehitykseltä, kun sitä verrataan arvioituun bruttokansantuotteen 1,0 prosentin keskimääräiseen kasvuun EU:ssa vuonna 2002 [4].

[2] Lähde: EITO (European Information Technology Observatory) 2002.

[3] Lähde: IDATE, Telecoms in Europe, marraskuu 2002.

[4] Lähde: Euroopan komission yksiköt.

Markkinat ovat kuitenkin jossain määrin haavoittuvat Internet-kuplan puhkeamisen, maailmantalouden taantuman ja runkoverkkokapasiteettiin tehtyjen liiallisten investointien jälkeen, ja kalliit hankintastrategiat ja kolmannen sukupolven matkaviestintäjärjestelmiin siirtymisen kustannukset ovat johtaneet voimakkaaseen velkaantumiseen. Siksi pelätäänkin, että pääomamarkkinoiden vaikeudet lisäävät markkinoiden keskittymistä vapauttamisen jälkeen, jolloin uusia tulokkaita mahdollisesti poistuu sähköisen viestinnän markkinoilta.

Parlamentti ja neuvosto hyväksyivät maaliskuussa 2002 uuden alakohtaisen sääntelypaketin, joka on suunniteltu nykyistä kilpaillummille markkinoille ja toisiaan lähentyville sähköisen viestinnän tekniikoille. Uudessa järjestelmässä sidotaan toisiinsa sääntelyvelvoitteiden asettaminen ja tehokkaan kilpailun puuttuminen. Uudessa sääntely-ympäristössä sääntelyelimet voivat keskittyä kilpailun edistämiseen, kansalaisten suojelemiseen ja yhtenäismarkkinoiden vahvistamiseen ottaen samalla huomioon innovaatioiden tarpeen ja alan kestävän kehityksen pitkällä aikavälillä.

Komission mielestä nyt on ensisijaista kannustaa nopeaa siirtymistä uuteen järjestelmään. Uusi järjestelmä tuo oikeudellista ennakoitavuutta ja joustavaa sääntelyä, joita tarvitaan alan jatkuviin investointeihin, ja lisäksi se täydentää eEurope-toimintasuunnitelman tavoitetta, joka koskee Internet-palvelujen kilpailtujen paikallisyhteyksien tarjoamista laajakaistaverkoissa mahdollisimman edullisesti ja kestävästi.

Kansallisilla sääntelyviranomaisilla on uudessa sääntelyjärjestelmässä merkittävä tehtävä yhdessä kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa. Niillä on tärkeä tehtävä uudessa järjestelmässä myös siksi, että ne varmistavat osaltaan yhteistyössä toisten kansallisten sääntelyviranomaisten ja komission kanssa, että sääntöjä sovelletaan johdonmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Kansallisten sääntelyviranomaisten on erityisesti arvioitava, onko merkityksellisillä markkinoilla todellista kilpailua, sekä päätettävä huomattavan markkinavoiman (eli merkittävässä markkina-asemassa oleville) toimijoille asetettavista sääntelyvelvoitteista. Nykyistä sääntelyä ja kilpailuoikeuden sääntöjä sovelletaan, kunnes tällainen arviointi on tehty. Komissio katsoo yleisesti, että onnistunut siirtyminen uuteen järjestelmään edellyttää nykyisen järjestelmän, mukaan luettuina yleispalvelua ja kuluttajansuojaa koskevat säännökset, täysimääräistä täytäntöönpanoa.

Tässä raportissa

- annetaan yleiskuva markkinoiden kehityksestä neljä ja puoli vuotta markkinoiden vapauttamisen jälkeen ja

- tarkastellaan uuteen sääntely-ympäristöön siirtymisen perustana olevien tärkeimpien sääntelyvelvoitteiden tilannetta sekä esitetään tarvittaessa indikaattoreita parhaista käytännöistä.

Lisäksi raportissa esitetään lyhyt arvio siitä, miten valmiita jäsenvaltiot ovat saattamaan uuden sääntelyn osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Markkinoita ja sääntelyä koskevia yksityiskohtaisia tietoja, mukaan luettuna arvio UMTS-päätöksen täytäntöönpanosta, löytyy liitteistä, jotka ovat komission yksiköiden valmisteluasiakirjan muodossa.

Markkinoiden kehitystä koskevat tärkeimmät päätelmät

- Telepalvelumarkkinoiden arvioidaan kasvavan 5-7 prosenttia vuonna 2002, mikä on hieman vähemmän kuin vuoden 2001 kasvu (9,5 prosenttia). Tätä voidaan verrata EU:n arvioituun keskimääräiseen BKT:n kasvuun, joka on 1,0 prosenttia vuonna 2002 (vuoden 2001 toteutunut kasvu EU:ssa oli 1,5 prosenttia).

- Operaattorin ennaltavalinta on osoittautunut erittäin onnistuneeksi keinoksi kilpailun vapauttamiseen kiinteän verkon markkinoilla, sillä viime vuoteen verrattuna kaksinkertainen määrä operaattoreita (224) tarjoaa sen avulla paikallispuheluja kotiasiakkaille ja 27 prosenttia enemmän kuin viime vuonna tarjoaa sen avulla kauko- ja ulkomaanpuheluja.

- Elokuun 2001 ja elokuun 2002 välillä myös omaa infrastruktuuria käyttävien kiinteän verkon operaattoreiden määrä on noussut 42 prosenttia, sillä niitä on nyt markkinoilla 50 enemmän kuin viime vuonna.

- Kuluttajien kannalta hinnat ovat yleisesti laskeneet samana ajanjaksona. Liittymämaksujen hintojen nousua on kompensoinut 5 prosentin lasku vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamien kiinteän verkon kotimaanpuhelujen hinnassa ja 4 prosentin lasku ulkomaanpuhelujen hinnassa viime vuodesta. Vaikka lasku on hidastunut, kotimaanpuhelujen hinnat ovat laskeneet yhteensä noin 50 prosenttia ja ulkomaanpuhelujen hinnat noin 40 prosenttia vuodesta 1998.

- Uusien tulokkaiden perimät hinnat ovat huomattavasti alempia kuin vakiintuneiden operaattoreiden perimät hinnat, sillä uusien tulokkaiden kotimaanpuhelut voivat olla joissakin maissa jopa 56 prosenttia ja ulkomaanpuhelut jopa 65 prosenttia edullisempia.

- Kilpailu matkapuhelujen vähittäismarkkinoilla on laskenut kuluttajien keskimääräisiä kuukausimaksuja 23 prosenttia vuosina 2000-2002 laskun ollessa voimakkainta 12 viime kuukauden aikana.

- Vakiintuneet kiinteän verkon operaattorit menettivät markkinaosuuttaan kauko- ja ulkomaanpuheluissa vuonna 2001, mutta niiden osuus paikallispuhelumarkkinoista vakiintui noin 89 prosenttiin markkinoiden vähittäismyyntituloista.

- Digitaalitelevisiomarkkinoiden vaikeuksista huolimatta digitaalitelevision yleisyysaste EU:ssa nousi vuonna 2002 hieman eli 21 prosenttiin.

Markkinoiden vaikeasta rahoitustilanteesta huolimatta nähtävissä on myönteisiä merkkejä palvelujen jatkuvasta kysynnästä ja kilpailuun perustuvasta markkinatoiminnasta. Vaikka verkkojen ja palvelujen tarjoamiseen valtuutettujen uusien tulokkaiden määrä on laskenut hieman, suoria (omaa infrastruktuurikäyttäviä) ja epäsuoria yhteyksiä [5] tarjoavien operaattoreiden määrä on noussut. Yleisesti ottaen uudet tulokkaat kasvattivat edelleen markkinaosuuttaan tuloista.

[5] Epäsuora yhteys tarkoittaa puheensiirrossa operaattorin valinnan tai ennaltavalinnan kautta tarjottavaa yhteyttä.

Kuluttajien kannalta vakiintuneiden operaattoreiden koti- ja ulkomaanpuheluista perimät hinnat ovat edelleen laskeneet, ja uusien tulokkaiden hinnat ovat monissa tapauksissa huomattavasti vakiintuneiden operaattoreiden hintoja alhaisempia. Viestintäkulut [6] henkeä kohti nousivat edelleen ainakin vuonna 2001, kun matkapuhelin- ja Internet-liittymien levinneisyys kasvaa yhä.

[6] Telepalveluihin ja viestintälaitteisiin (päätelaitteisiin) kohdistuvat käyttäjien menot.

Sääntelyä koskevat tärkeimmät päätelmät

- Kansallisilla sääntelyviranomaisilla on kaikissa jäsenvaltioissa direktiiveissä edellytetty riippumattomuus, taidot ja toimivaltuudet markkinoiden sääntelyyn. Osaa niistä haittaavat yhä raskaat kansalliset menettelyt, jotka voivat heikentää niiden kykyä valvoa uuden sääntelyjärjestelmän mukaisia velvoitteita. Myös muutoksenhakumenettelyt voivat kestää pitkään. Numeroiden hallinnointi on toteutettu hyvin kaikissa jäsenvaltioissa.

- Toimilupajärjestelyt ja lupamaksut ovat kiinteän verkon markkinoilla yleisesti ottaen nykyisen direktiivin mukaisia, ja niiden pitäisi mahdollistaa saumaton siirtyminen uuden sääntelyjärjestelmän kevennettyihin järjestelyihin.

- Yhteenliittämisjärjestelyissä on tehty suuri määrä yhteenliittämissopimuksia, joilla täydennetään laajamittaista markkinoille pääsyä. Yhteenliittämisen viitetarjousten hyväksyminen on kuitenkin viivästynyt joissakin jäsenvaltioissa. Vaikka yhteenliittämisestä perityt hinnat mahdollistavat yleisesti ottaen markkinoille pääsyn, muutamassa jäsenvaltiossa on valitettu, että vastavuoroisuusvaatimukset haittaavat uusia tulokkaita tai että kiinteän verkon markkinoilla on olemassa hintaruuvi.

- Vaikka kansalliset sääntelyviranomaiset ovat pyrkineet useilla päätöksillään selkiyttämään tilaajayhteyksien eriyttämisen sääntelyjärjestelmää, laitetilojen ja järjestelmien syrjimättömään käyttöoikeuteen ja sen hinnoitteluun liittyy yhä merkittäviä ongelmia. Pääomarahoituksen vaikeuksista huolimatta eriyttämiselle on joka tapauksessa merkittävä kysyntä pitkällä aikavälillä, kuten myös vakiintuneiden operaattoreiden nopeiden liittymien (datasiirtoyhteyden) syrjimättömälle käyttöoikeudelle. Joidenkin sääntelyelinten on jatkettava yhteenliittämisen ja puheensiirtotoiminnan avoimuuteen ja kustannuslähtöisyyteen liittyvää työtä eriytettyjen tilaajayhteyksien hinnoitteluun liittyen ja tämän kysymyksen erityispiirteet huomioon ottaen.

- DSL-markkinoilla (tilaajayhteyden kuparijohtimia käyttävät nopeat Internet-liittymät) 7,52 miljoonasta vähittäisasiakkaasta noin 5,86 miljoonaa on vakiintuneilla operaattoreilla ja noin 1,66 miljoonaa (22 prosenttia) on hankkinut xDSL-liittymänsä uudelta tulokkaalta. Neljälle prosentille vähittäisasiakkaita liittymä on toteutettu eriytetyn yhteyden kautta. Uusien tulokkaiden vaikeudet saada eriytettyjä tilaajayhteyksiä ja datasiirtoyhteyden syrjimätön käyttöoikeus sekä vakiintuneiden operaattoreiden edelläkävijän etu ja hinnoittelukysymykset ovat johtaneet siihen, että vakiintuneet operaattorit ovat suojanneet itselleen suuren osan markkinoista.

- Laajakaistayhteyksien osalta kokonaistilanne on hieman erilainen. Kun otetaan huomioon kaikki nopeiden Internet-palvelujen tarjoamisen mahdolliset yhteystavat, mukaan luettuna erityisesti kaapelimodeemi, EU:n vähittäisasiakkaiden 10,79 miljoonasta laajakaistayhteydestä 4,45 miljoonaa (41 prosenttia) on uusilla tulokkailla ja 6,34 miljoonaa, pääasiassa DSL-yhteyksiä, on vakiintuneilla operaattoreilla.

- Kiinteiden yhteyksien, ja erityisesti Internet-yhteyksien tarjoamisessa yritysmarkkinoilla käytettävien yhteyksien, toimitusajoissa on tapahtunut huomattava parannus, mutta yhteyksien hinnoissa kaikilla yhteysnopeuksilla olevat merkittävät erot viittaavat siihen, ettei kustannuslähtöisyyden periaatetta vieläkään sovelleta.

- Kun on kyse kustannuslaskentavelvoitteista EU:n hinnoitteluperiaatteiden soveltamiseksi, jäsenvaltiot ovat siirtymässä EU:n suositusten mukaisiin kustannuslaskentamenetelmiin. Kansallisilla sääntelyviranomaisilla on silti vielä paljon tehtävää kirjanpidon tarkastamisessa, joten markkinoilla on epävarmuutta siitä, noudattavatko vakiintuneet operaattorit avoimuuden ja kustannuslähtöisyyden periaatteita.

- Vaikeudet asennusoikeuksien ja rakennuslupien saamisessa infrastruktuurin toteuttamiseen ovat jatkuva ongelma etenkin kolmannen sukupolven matkaviestintäpalveluissa. Jäsenvaltioiden aloitteet koordinoinnin ja johdonmukaisuuden parantamiseksi tällä alalla ovat kuitenkin rohkaisevia.

- Yleispalvelun tarjoaminen on varmistettu kaikissa jäsenvaltioissa ilman merkittäviä ongelmia, vaikka lisätyötä tarvitaankin esimerkiksi toimenpiteissä vammaisia käyttäjiä ja sellaisia käyttäjiä varten, joilla on sosiaalisia erityistarpeita, sekä yleispalveluun kuuluvien luettelo- ja numerotiedotuspalvelujen tarjoamisessa. Käyttäjien ja kuluttajien etujen turvaamiseksi tarvittavat toimenpiteet on yleisesti ottaen jo toteutettu, vaikka joitakin järjestelmän vaatimuksia, kuten eriteltyä laskutusta, ei vielä täysin noudateta.

- Jäsenvaltioiden on selkiytettävä liikennetietojen tallentamista koskevaa yleistä lähestymistapaansa. Tallentamisaikoja ja tekeillä olevaa lainsäädäntöä, joka koskee liikennetietojen tallentamista kansalliseen turvallisuuteen liittyvistä syistä ja rikosten tutkintaa varten, ei ole juurikaan yhdenmukaistettu, mikä aiheuttaa operaattoreille ja erityisesti rajat ylittäville operaattoreille epäselvyyttä etenkin niiden lisääntyvän taloudellisen rasitteen osalta.

Kun telepalvelujen vapauttamisesta on kulunut neljä ja puoli vuotta, kansallisella tasolla toteutettu sääntely on erittäin suurelta osin EU:n järjestelmän mukaista. Toimilupa- ja yhteenliittämisjärjestelyt ovat mahdollistaneet laajamittaisen markkinoille pääsyn, jota täydentävät operaattorin ennaltavalinta ja numeroiden siirrettävyys, ja lisäksi kiinteiden yhteyksien toimitusajat ovat edelleen lyhentyneet ja on edistytty asianmukaisten kustannuslaskentamenetelmien kehittämisessä EU:n hinnoitteluperiaatteiden soveltamiseksi. Kansallisten sääntelyviranomaisten saavutukset tällä alalla ovat huomattavia.

Vielä on kuitenkin tehtävää erityisesti tilaajayhteyksien eriyttämiseen liittyvissä hinnoittelu- ja käyttöoikeuskysymyksissä. Kustannuslähtöisyyden ja syrjimättömyyden periaatteiden täysimääräinen soveltaminen on tältä osin välttämätöntä, ja se olisi ulotettava yhteenliittämiseen ja kiinteiden yhteyksien, mukaan luettuina yhteenliittävät kiinteät yhteydet, tarjoamiseen.

Suurelta osin myönteinen arvio voidaan vahvistaa tarkastelemalla vireillä olevia rikkomismenettelyjä, joista käy ilmi kaksi osa-aluetta, nimittäin kustannuslaskenta ja yleispalveluun kuuluvat luettelopalvelut, joiden täysimääräinen täytäntöönpano on varmistettava vielä varsin monessa jäsenvaltiossa. Muuten vireillä olevissa asioissa on kyse lähinnä yksityiskohtien selkiyttämisestä, vaikka komissio tarkasteleekin uusien menettelyjen tarpeellisuutta, mikäli edellä mainituissa olennaisissa kysymyksissä ei edistytä.

Lopuksi hallinnot voivat nykyisessä rahoitustilanteessa auttaa sähköisten viestintäpalvelujen toteuttamisessa tarkastelemalla alaan kohdistuvia lisärasitteita, kuten telepalvelujen erityisveroja, infrastruktuurin, mukaan luettuina matkapuhelintukiasemat, sijoittamisesta valtion maalle perittäviä suhteettomia maksuja sekä huomattavasti yhteisön tasolla annettuja suosituksia pitemmälle meneviä radiosäteilyn rajoituksia.

2. MENETELMÄT JA TAVOITTEET

2.1. Menetelmät

Komissio on antanut Euroopan parlamentille ja neuvostolle raportteja nykyisen sääntelypaketin siirtämisestä osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen täytäntöönpanosta. Raporteissa on annettu tietoa keskeisiin markkinaindikaattoreihin liittyvistä suuntauksista, kuten markkinoiden kasvusta, vähittäispalvelujen, kiinteiden yhteyksien ja yhteenliittämisen hinnoista, paikallisliityntäverkosta ja vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuuksista.

Tätä raporttia laatiessaan komission yksiköt järjestivät valmistelukokouksia viidentoista jäsenvaltion pääkaupungeissa, ja sen jälkeen Brysselissä järjestettiin kuulemistilaisuuksia, joihin kutsuttiin markkinatoimijoiden edustuselinten, kansallisten sääntelyviranomaisten, kansallisten kilpailuviranomaisten, ministeriöiden sekä kuluttaja- ja käyttäjäjärjestöjen edustajia. Kuulemiset järjestettiin syyskuun 10. päivän ja lokakuun 11. päivän 2002 välisenä aikana. Kannanottojaan toimittivat kirjallisesti jotkin kansalliset viranomaiset sekä markkinatoimijat ja järjestöt.

Kansalliset sääntelyviranomaiset toimittivat markkina- ja sääntelytietoja komission yksiköiden laatiman kyselylomakkeen avulla. Kaikki raportin tiedot ovat tästä lähteestä, ellei muuta ole mainittu, ja tiedot koskevat tilannetta 1. elokuuta 2002, ellei muuta ole mainittu. Sääntelytilanteen kuvaus koskee tilannetta 1. marraskuuta 2002, ellei raportissa toisin sanota.

2.2. Tavoitteet

Uusi sääntelyjärjestelmä, joka hyväksyttiin maaliskuussa 2002 ja jota sovelletaan heinäkuusta 2003 alkaen, pohjautuu periaatteeseen, jonka mukaan yhä kilpaillummilla ja tekniikan osalta lähentyvillä markkinoilla kansallisten sääntelyelinten olisi voitava arvioida kilpailun tasoa ja soveltaa ennakkosääntelyllisiä velvoitteita ainoastaan silloin, kun kilpailu ei ole tehokasta. Uusi järjestelmä vähentää sääntelytaakkaa myös keventämällä toimilupaehtoja ja helpottamalla infrastruktuurin toteuttamista.

Uuden järjestelmän siirtymäsäännöksissä nimenomaisesti vaaditaan jäsenvaltioita säilyttämään tietyt nykyisen sääntelyjärjestelmän mukaiset velvoitteet, kunnes sääntelyviranomaiset ovat analysoineet markkinat ja määrittäneet, ovatko ennakkosääntelylliset korjaavat velvoitteet uuden järjestelmän nojalla tarpeen. Sääntelyviranomaiset voivat tämän jälkeen pitää voimassa kyseiset velvoitteet, muuttaa niitä tai poistaa ne. Mainittuja velvoitteita sovelletaan huomattavan markkinavoiman toimijoihin, ja ne koskevat erityisesti käyttöoikeuksia, syrjimättömyyttä, avoimuutta, hintojen kustannuslähtöisyyttä, kustannuslaskentaa ja erillistä kirjanpitoa. Uuteen järjestelmään siirretään muitakin nykyisestä järjestelmästä johtuvia ja yleisemmin sovellettavia velvoitteita, jotka koskevat erityisesti yleispalvelua ja kuluttajansuojaa.

Onnistunut siirtyminen uuteen järjestelmään edellyttää nykyisen järjestelmän täysimääräistä täytäntöönpanoa. Siksi raportissa arvioidaan, missä määrin nykyisen järjestelmän tärkeimpiä velvoitteita tosiasiallisesti noudatetaan jäsenvaltioissa. Seitsemännessä raportissa tuotiin esille sääntelyn pullonkaulatekijöitä, ja tässä raportissa selvitetään, missä jäsenvaltioissa niitä vielä esiintyy. Raportissa luodaan entiseen tapaan yleiskatsaus markkinoiden kehitykseen liitteissä annettujen yksityiskohtaisten tietojen perusteella. Lopuksi arvioidaan komission raportointivelvollisuuden mukaisesti UMTS-päätöksen [7] täytäntöönpanoa.

[7] EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON PÄÄTÖS 128/1999/EY, TEHTY 14 PÄIVÄNÄ JOULUKUUTA 1998, KOLMANNEN SUKUPOLVEN MATKAVIESTINTÄ- JA LANGATTOMAN VIESTINTÄJÄRJESTELMÄN (UMTS) KOORDINOIDUSTA KÄYTTÖÖNOTOSTA EUROOPAN YHTEISÖSSÄ (EYVL L 17, 22.1.1999, S. 1).

3. MARKKINAKATSAUS

3.1. Kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon markkinat

Telepalvelumarkkinoiden kasvu jatkuu, ja kasvun arvioidaan olevan 4,9 prosentin [8] ja 7 prosentin [9] välillä, eli hieman vähemmän kuin 9,5 prosenttia vuonna 2001 (EU:n BKT kasvoi vuonna 2001 keskimäärin 1,5 prosenttia ja vuonna 2002 arviolta 1,0 prosenttia [10]). Viidentoista jäsenvaltion yhteenlaskettujen kansallisten markkinoiden arvon arvioidaan olevan 236 miljardia euroa vuonna 2002 [11].

[8] Lähde: EITO (European Information Technology Observatory) 2002.

[9] Lähde: IDATE, Telecoms in Europe, marraskuu 2002.

[10] Lähde: Euroopan komission yksiköt.

[11] Lähde: Euroopan komission yksiköt.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Internetin yleisyysaste kotitalouksissa oli 40 prosenttia kesäkuussa 2002, kun se oli 36 prosenttia kesäkuussa 2001.

Matkapuhelinten levinneisyys on joissakin jäsenvaltioissa lähes saavuttanut huippunsa (yli 85 prosenttia neljässä jäsenvaltiossa). Vaikka matkaviestintäpalvelujen tilaajien määrä nousee edelleen (tilaajia on nykyisin 284 miljoonaa), kasvuvauhti on nyt 6 prosenttia verrattuna 69 prosenttiin vuonna 2000 ja 36 prosenttiin vuonna 2001.

>VIITTAUS KAAVIOON>

3.2. Kuluttajien mahdollisuus valita kiinteän verkon operaattori

Tilaajat voivat kaikissa jäsenvaltioissa valita kauko- ja ulkomaanpuhelujensa tarjoajan. Lähes kaikki tilaajat voivat kahdessatoista jäsenvaltiossa valita yli viiden vaihtoehtoisen operaattorin joukosta, kun kahdessa jäsenvaltiossa (Belgia ja Luxemburg) valinnanvara on pienempi (Belgiassa 40 prosenttia ja Luxemburgissa 100 prosenttia tilaajista voi valita 3-5 operaattorin joukosta).

Vaihtoehtoista operaattoria kauko- ja ulkomaanpuheluissa tosiasiallisesti käyttävien tilaajien osuus on suurin Suomessa ja Italiassa, sillä Suomessa 65 prosenttia ja Italiassa 50 prosenttia tilaajista ei käytä vakiintuneen operaattorin verkkoa. Kuudessa jäsenvaltiossa (Tanska, Espanja, Ranska, Portugali, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) osuus on 20-30 prosenttia.

Paikallispuheluissa tilanne on kuitenkin huomattavasti monimutkaisempi. Kahdeksassa jäsenvaltiossa (Espanja, Ranska, Irlanti, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) lähes kaikilla tilaajilla on paikallispuheluissa valittavanaan yli viisi vaihtoehtoista operaattoria, kun Luxemburgissa ja Italiassa valinta on tehtävä 3-5 operaattorin välillä. Saksassa vain 30 prosenttia ja Suomessa 42 prosenttia tilaajista voi soittaa paikallispuhelunsa muun kuin vakiintuneen operaattorin verkon kautta.

Vaihtoehtoista operaattoria paikallispuheluissa tosiasiallisesti käyttävien tilaajien osuus on keskimäärin 15 prosenttia, ja merkittävää edistystä on tapahtunut ainoastaan Tanskassa (25 prosenttia), Espanjassa (17 prosenttia), Ranskassa (8,9 prosenttia) ja Italiassa (40 prosenttia).

3.3. Omistajana infrastruktuuria käyttävät operaattorit

Kuluttajalla on mahdollisuus valita edellä mainittu kiinteän verkon operaattori joko suoran yhteyden eli eriytettyjen tilaajayhteyksien kautta tai siten, että käyttäjällä on suora liityntä omistajan infrastruktuuriin esimerkiksi kaapelin kautta, tai operaattorin valinnan tai ennaltavalinnan avulla eli reitittämällä puhelut vaihtoehtoisen operaattorin verkkoon siten, että asiakas käyttää puhelukohtaista tunnusnumeroa tai että puhelu reititetään oletusarvoisesti yhden tai useamman ennaltavalitun operaattorin verkkoon.

Suoria yhteyksiä kotiasiakkaille tarjoavia vaihtoehtoisia operaattoreita on kaikissa jäsenvaltioissa, ja määrä on lisääntynyt 50 operaattorilla elokuun 2001 jälkeen (42 prosenttia). Kuitenkin vain kahdessa jäsenvaltiossa (Tanska ja Espanja) lähes 100 prosenttia tilaajista voi valita yli viiden suoria yhteyksiä tarjoavan vaihtoehtoisen operaattorin joukosta. Italiassa 50 prosentilla tilaajista on valittavanaan kaksi vaihtoehtoista operaattoria, kun Belgiassa osuus on 40 prosenttia, Suomessa 35 prosenttia, Luxemburgissa 18 prosenttia ja Saksassa 18 prosenttia. Ranskassa vain alle prosentti tilaajista voi olla käyttämättä vakiintunutta operaattoria paikallispuheluissa. Sitä paitsi suoria yhteyksiä tarjoavien vaihtoehtoisten operaattoreiden tosiasiallinen käyttö on erittäin rajallista (keskimäärin 4,5 prosenttia kymmenen maan perusteella), mutta osuus vaihtelee Yhdistyneen kuningaskunnan 17 prosentista ja Tanskan 13 prosentista kahdeksan muun maan selvästi pienempään osuuteen.

3.4. Operaattorin valintaa ja ennaltavalintaa käyttävät operaattorit

Operaattorin valintaa ja ennaltavalintaa kotiasiakkaille tarjottavissa palveluissa käyttävien operaattoreiden määrä on lisääntynyt. Operaattorin ennaltavalinnan käyttö leviää nopeasti, ja nyt noin 224 operaattoria (eli kaksi kertaa enemmän kuin viime vuonna) tarjoaa sen avulla paikallispuheluja ja 272 operaattoria (eli 27 prosenttia enemmän kuin viime vuonna) kauko- ja ulkomaanpuheluja kotiasiakkaille.

Kauko- ja ulkomaanpuhelujen tarjontaan (412 operaattoria) jo laajasti käytettyä operaattorin valintaa hyödynnetään yhä useammin myös paikallispuhelujen tarjonnassa (334 operaattoria). Operaattorin valintaa on nyt alettu käyttää paikallispuheluissa Kreikassa, Ranskassa ja Alankomaissa. Kun otetaan huomioon kahdentoista maan luvut, operaattorin valintaa käyttävien operaattoreiden määrä on noussut keskimäärin 61 prosenttia paikallispuheluissa ja 22 prosenttia kauko- ja ulkomaanpuheluissa (Yhdistynyt kuningaskunta on jätetty pois laskuista, sillä tiedot eivät ole ajallisesti vertailukelpoisia).

EU:ssa on myönnetty operaattoritunnus yhteensä 927 uudelle tulokkaalle.

3.5. Matkaviestintäverkon ja kiinteän verkon puheensiirron vähittäishinnat

Tässä luvussa kaikki esitetyt hinnat ovat vakiintuneen operaattorin hintoja (kiinteän verkon markkinat) tai johtavan operaattorin [12] hintoja (matkaviestintä), lukuun ottamatta kohtaa 3.5.7, jossa tarkastellaan uusien tulokkaiden hintoja.

[12] Tilaajamäärien perusteella.

3.5.1. Matkaviestintäverkon hinnat [13]

[13] Tietoa laskentamenetelmistä liitteessä 1.

3.5.1.1. Yksityisasiakkaat

Vuosina 2000-2002 tyypillisen yksityisasiakkaan keskimääräiset kuukausikulut ovat laskeneet 27,42 eurosta 21,12 euroon. Tämä merkitsee 23 prosentin vähennystä, mutta kulut ovat laskeneet eniten 12 viime kuukauden aikana.

Kuluttajat ovat hyötyneet vähennyksistä vuoteen 2001 nähden eniten Espanjassa (45 prosenttia), Itävallassa (42 prosenttia), Portugalissa (34 prosenttia), Irlannissa (35 prosenttia), Saksassa (28 prosenttia) ja Belgiassa (24 prosenttia). Keskimääräiset matkaviestintäkulut ovat korkeimmat Ranskassa (31 euroa), jossa kulut ovat 47 prosenttia EU:n keskitasoa korkeammat, ja seuraavana tulee Yhdistynyt kuningaskunta (25 euroa). Kulut ovat pienimmät (10 euroa) Espanjassa, jossa ne ovat puolet EU:n keskimääräisistä kuukausimaksuista.

>VIITTAUS KAAVIOON>

3.5.1.2. Yritysasiakkaat

Vuosina 2000-2002 tyypillisen yritysasiakkaan keskimääräiset kuukausikulut ovat laskeneet 68,54 eurosta 54,74 euroon. Tämä 20 prosentin vähennys on pienempi kuin yksityisasiakkailla, mikä edustaa päinvastaista kehitystä kuin kiinteän verkon puheensiirrossa samana ajanjaksona. Kulut ovat laskeneet eniten 12 viime kuukauden aikana.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Maksut ovat laskeneet vuodesta 2001 eniten Belgiassa (60 prosenttia), Portugalissa (34 prosenttia), Yhdistyneessä kuningaskunnassa (29 prosenttia), Espanjassa (25 prosenttia) ja Alankomaissa (22 prosenttia). Yritysten matkaviestintäkulut ovat korkeimmat Ruotsissa (81 euroa) eli 49 prosenttia EU:n keskitasoa korkeammat, ja seuraavana tulee Tanska (80 euroa). Kulut ovat pienimmät (20 euroa) Belgiassa, jossa ne ovat 38 prosenttia EU:n keskimääräisistä kuukausikuluista.

3.5.2. Kuukausittainen liittymämaksu

Vakiintuneiden operaattoreiden kuukausittaiset liittymämaksut nousivat vuosina 2001 ja 2002 kotiasiakkailla 5,4 prosenttia ja yritysasiakkailla 7,3 prosenttia. Vuosina 1998-2002 kuukausittaiset liittymämaksut ovat nousseet kotiasiakkailla kaikkiaan 20 prosenttia ja yritysasiakkailla 16,6 prosenttia. Samalla kokonaisuutena lähes kaikkien puhelujen ja erityisesti kotimaan- ja ulkomaanpuhelujen hinnat ovat laskeneet; tämä on ollut osa hintojen tasapainottamista, jolla pyritään poistamaan kilpailun vastaiset johtavien operaattoreiden ristikkäistuet.

3.5.3. Paikallispuhelut

Toisin kuin viime vuonna, jolloin vakiintuneen operaattorin paikallispuhelusta perimä hinta pysyi samana tai nousi vain hieman, suuntaus on muuttunut tällä markkinalohkolla. Kolmen minuutin puhelujen hinta on pysynyt samana, mutta kymmenen minuutin puheluissa on tapahtunut pieni lasku, jolloin vuosien 2000 ja 2001 noususuuntaus on taittunut. Itävallassa hinta nousi (21 prosenttia lyhyissä puheluissa ja 8 prosenttia kymmenen minuutin puheluissa). Muissa jäsenvaltioissa hinnat pysyivät vakaina, mutta ne laskivat Tanskassa, Saksassa ja erityisesti Kreikassa (16 prosenttia). Sekä kolmen että kymmenen minuutin puhelujen hinnat ovat edelleen EU:n keskitasoa korkeammat Belgiassa, Irlannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja erityisesti Itävallassa, jossa paikallispuhelut ovat kaikkein kalleimmat (68 prosenttia EU:n keskitasoa korkeammat).

3.5.4. Kotimaanpuhelut

Seitsemännessä raportissa mainittu suuntaus, jossa erot alueellisten ja kotimaanpuhelujen hinnoittelussa vähenevät tai poistuvat kokonaan, jatkuu edelleen, ja vakiintuneen operaattorin kaukopuhelujen hinnat ovat laskeneet entisestään. Vuoden 1998 jälkeen kolmen minuutin kotimaanpuhelujen hinnat ovat laskeneet 47 prosenttia ja kymmenen minuutin puhelujen hinnat 49 prosenttia. Kolmen minuutin puhelun hinta on nyt 35 senttiä ja kymmenen minuutin puhelun hinta 109 senttiä.

Vaikka laskusuuntaus onkin jatkunut, lasku on vuonna 2002 ollut hitaampaa kuin edellisinä vuosina ja määrällisesti vain puolet vuoden 2001 laskusta (lasku on tänä vuonna ollut kolmen minuutin kotimaanpuheluissa 5 prosenttia, kun se oli 11 prosenttia vuonna 2001, ja kymmenen minuutin puheluissa 5 prosenttia, kun se oli 13 prosenttia vuonna 2001).

Saksassa, Portugalissa ja Alankomaissa kotimaanpuhelujen hinta nousi. Hinta laski Tanskassa, Kreikassa, Italiassa ja erityisesti Espanjassa (38 prosenttia). Kotimaanpuhelujen hinnat ovat edelleen EU:n keskitasoa korkeammat Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Italiassa, Portugalissa ja Saksassa (jossa hinnat ovat 26 prosenttia EU:n keskitasoa korkeammat).

OECD:n hintakorimenetelmä [14] osoittaa, että yksityisasiakkaiden keskimäärin kuukaudessa kotimaanpuheluihin (paikallis- ja kaukopuhelut sekä liittymämaksu) käyttämä summa laski elokuun 1998 ja elokuun 2002 välisenä aikana 34,7 eurosta 30,5 euroon (alv mukaan luettuna). Summa laski eniten vuosina 1998 ja 2000 (13 prosenttia), kun keskimääräinen lasku on kahtena viime vuonna ollut ainoastaan 0,4 prosenttia. Yritysasiakkaiden kohdalla summa on laskenut suhteellisesti enemmän eli samana ajanjaksona 80 eurosta 62,8 euroon (ilman alv:tä), toisin sanoen 23 prosenttia.

[14] Lisätietoa menetelmästä liitteessä 1.

>VIITTAUS KAAVIOON>

3.5.5. Ulkomaanpuhelut [15]

[15] Lisätietoa menetelmästä liitteessä 1.

Ulkomaanpuhelujen keskihinta on laskenut viime vuodesta kotiasiakkailla 4 prosenttia eli 1,12 eurosta 1,07 euroon (alv mukaan luettuna) ja yritysasiakkailla 0,76 eurosta 0,73 euroon (ilman alv:tä). Hinta on laskenut vuosina 1998-2002 kotiasiakkailla yhteensä 38 prosenttia eli 1,71 eurosta 1,07 euroon ja yritysasiakkailla 41 prosenttia eli 1,24 eurosta 0,73 euroon.

>VIITTAUS KAAVIOON>

3.5.6. Keskimääräinen kuukausihinta (eri puheluista muodostettu hintakori)

Uusi OECD:n menetelmä [16] osoittaa, että EU:n koti- ja ulkomaanpuheluista sekä matkaviestintäverkkoon tehtävistä puheluista muodostetun hintakorin painotettu keskimääräinen kuukausihinta on laskenut vuoteen 2001 verrattuna ainoastaan 0,6 prosenttia kotiasiakkailla ja 2,8 prosenttia yritysasiakkailla.

[16] Lisätietoa menetelmästä liitteessä 1.

Kotiasiakkaiden hinnat nousivat Saksassa, Irlannissa, Alankomaissa, Itävallassa ja Portugalissa. Hinnat laskivat Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, Espanjassa, Italiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Yritysasiakkaiden hinnat nousivat Saksassa, Alankomaissa ja Itävallassa. Kuukausikulut ovat laskeneet vuoteen 2001 verrattuna kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Luxemburgia ja Suomea, joissa se on pysynyt samana.

3.5.7. Uudet tulokkaat

Kaikki edellä mainitut hinnat ovat vakiintuneiden toimijoiden hintoja. Uudet tulokkaat veloittavat puhelun tyypistä ja kestosta riippuen yleensä huomattavasti vähemmän kuin vakiintuneet toimijat. Kilpailu on lisääntynyt paikallispuhelujen lohkolla vuodesta 2001, ja uudet tulokkaat tarjoavat nyt alennettuja hintoja kymmenessä jäsenvaltiossa; alennukset ovat Itävallassa jopa 37,5 prosenttia ja Belgiassa 25 prosenttia. Alennukset ovat huomattavasti suurempia kotimaanpuheluissa, sillä uusien tulokkaiden hinnat ovat Yhdistyneessä kuningaskunnassa jopa 56 prosenttia, Ranskassa 46 prosenttia ja Saksassa 35 prosenttia alemmat kuin vakiintuneiden operaattoreiden hinnat (pitkissä puheluissa).

Kilpailu on rajuinta ulkomaanpuhelujen lohkolla, jolla operaattorit tarjoavat jopa 65 prosentin alennuksia (Itävallassa) läheisiin EU-maihin soitetuista puheluista verrattuna vakiintuneiden operaattoreiden hintoihin. Muita esimerkkejä läheisiin EU-maihin soitetuista puheluista ovat Ranska (59 prosentin alennus) ja Portugali (54 prosentin alennus). Kaukaisiin EU-maihin soitetuissa puheluissa uusien tulokkaiden hinnat ovat Itävallan ohella jopa 42 prosenttia (Yhdistynyt kuningaskunta) ja 38 prosenttia (Luxemburg ja Ranska) vakiintuneiden operaattoreiden hintoja alemmat.

3.6. Markkinarakenne

3.6.1. Kiinteän verkon operaattorit

Yleisen verkon puheensiirron tarjoamiseen valtuutettuja operaattoreita oli elokuussa 2002 yhteensä 1231 (325 paikallista ja 906 kansallista operaattoria). Palveluja tarjoaa tosiasiallisesti yli 600 operaattoria (125 paikallista ja 478 kansallista operaattoria).

Yleisen verkon ja sen verkkopalvelujen tarjoamiseen valtuutettuja operaattoreita oli elokuussa 2002 yhteensä 1 561 (654 paikallista ja 907 kansallista operaattoria). Paikallisliityntäverkkopalveluja tarjoaa tosiasiallisesti 429 operaattoria (253 paikallista ja 176 kansallista operaattoria), runkoverkkopalveluja 285 operaattoria (59 paikallista ja 226 kansallista operaattoria) ja ulkomaanverkkopalveluja 237 operaattoria (44 paikallista ja 193 kansallista operaattoria).

Valtuutettujen operaattoreiden määrä kasvoi vuosittain noin 50 prosenttia vuosina 1998-2001, mutta viime vuonna operaattorit alkoivat järjestää uudelleen liiketoimintaansa, mikä johti toimintojen keskittymiseen markkinoilla (erityisesti kaapelioperaattoreiden välillä). Markkinoiden vakiintuminen ja muutamat konkurssit ovat kaiken kaikkiaan laskeneet valtuutettujen operaattoreiden määrää noin 9 prosenttia puheensiirtoa tarjoavien operaattoreiden osalta ja 1,5 prosenttia yleisen verkon operaattoreiden osalta.

>VIITTAUS KAAVIOON>

3.6.2. Matkaviestintäverkon operaattorit

Euroopassa on myönnetty yhteensä 79 kansallista digitaalisen matkaviestinnän toimilupaa (GSM- ja DCS 1800 -verkko), ja matkaviestintämarkkinoilla toimii yhteensä 54 matkaviestintäverkon operaattoria ja 100 matkapuhelinpalvelujen operaattoria (lähinnä jälleenmyyjiä).

Espanjassa, Italiassa, Ruotsissa ja Suomessa on yhä analogisia toimilupia; analogiset verkot on määrä poistaa käytöstä Suomessa vuoden 2002 lopussa ja muissa maissa vuosina 2005-2007.

Jäsenvaltiot ovat myöntäneet yhteensä 62 kolmannen sukupolven (3G) toimilupaa (48 toimilupaa on myönnetty sellaisille operaattoreille, joilla on jo digitaalinen toimilupa).

3.6.3. Markkinaosuudet

Vakiintuneiden operaattoreiden osuus yleisen kiinteän verkon puheensiirtomarkkinoiden vähittäiskaupan tuloista oli (vuoden 2001 lopussa) arvioiden mukaan keskimäärin 89 prosenttia paikallispuheluissa, 73,5 prosenttia kaukopuheluissa ja 67,6 prosenttia ulkomaanpuheluissa.

Vakiintuneet kiinteän verkon operaattorit menettivät vuoden 2000 lopun ja vuoden 2001 lopun välisenä aikana arvioiden mukaan keskimäärin noin 9 prosenttia kaukopuhelujen ja 11 prosenttia ulkomaanpuhelujen markkinaosuudesta, mutta paikallispuhelujen markkinaosuus pysyi suurin piirtein samana (-0,5 prosenttia).

Lukuun ottamatta Kreikkaa, jossa markkinoiden vapauttaminen alkoi myöhemmin kuin muissa maissa, ainoastaan Belgian ja Saksan vakiintuneilla operaattoreilla on yhä lähes 100 prosentin osuus paikallispuhelumarkkinoista. Viidessä jäsenvaltiossa (Espanja, Ranska, Irlanti, Italia ja Alankomaat) vakiintuneella operaattorilla on 80-90 prosentin ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa noin 66 prosentin markkinaosuus. Kaukopuheluissa vakiintuneen operaattorin osuus vähittäiskaupan tuloista on arvioiden mukaan 97 prosenttia Kreikassa, 82 prosenttia Espanjassa, noin 50-75 prosenttia kuudessa jäsenvaltiossa (Saksa, Ranska, Irlanti, Italia, Alankomaat ja Ruotsi) ja noin 53 prosenttia Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Ulkomaanpuheluissa ainoastaan Espanjan ja Kreikan vakiintuneilla operaattoreilla on yli 80 prosentin markkinaosuus ja Italian ja Irlannin vakiintuneilla operaattoreilla on 74 prosentin markkinaosuus, kun markkinaosuus on neljässä jäsenvaltiossa (Belgia, Saksa, Ranska ja Alankomaat) 61-68 prosenttia, Yhdistyneessä kuningaskunnassa 45 prosenttia ja Ruotsissa 43 prosenttia.

Markkinaosuudet Tanskassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Itävallassa ja Suomessa ovat saatavilla ainoastaan lähtevän liikenteen minuutteina. Kansalliset markkinaosuudet ovat (paikallis- ja kaukopuheluissa) 90 prosenttia Portugalissa, 87 prosenttia Luxemburgissa ja 65 prosenttia Tanskassa. Suomessa paikallispuhelujen markkinaosuus on 92,5 prosenttia ja kaukopuhelujen markkinaosuus 32 prosenttia. Ulkomaanpuhelujen markkinaosuus on Luxemburgissa ja Portugalissa yli 70 prosenttia, Tanskassa 53 prosenttia ja Suomessa 54 prosenttia. Itävallassa markkinaosuus kiinteän verkon puheensiirron koko markkinoista on arvioiden mukaan noin 70 prosenttia.

Viidessä maassa (Espanja, Ranska, Irlanti, Luxemburg ja Yhdistynyt kuningaskunta) vakiintuneen operaattorin markkinaosuus paikallispuheluissa Internetiin on alle 80 prosenttia.

Johtavien matkapuhelinoperaattoreiden (entisen vakiintuneen operaattorin tytäryhtiöitä kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa) keskimääräinen markkinaosuus on 48 prosenttia tuloista. Johtavan operaattorin osuus on yli 50 prosenttia ainoastaan kuudessa jäsenvaltiossa, kuten vuonna 2001, mutta osuus on pienentynyt kolmessa jäsenvaltiossa (Belgia, Irlanti ja Suomi). Toisaalta johtavat operaattorit ovat kasvattaneet markkinaosuuttaan Espanjassa ja Luxemburgissa.

3.7. Digitaalitelevisio

EU:n digitaalitelevisiomarkkinat, jotka kasvoivat voimakkaasti vuoteen 2001 saakka, kokivat kovia viime vuonna. Digitaalitelevisiopalveluja tarjoavien yritysten ja erityisesti maksutelevisio-operaattoreiden taloudelliset vaikeudet ovat johtaneet konkursseihin etenkin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa ja Espanjassa, jotka kuuluvat suurimpiin kansallisiin digitaalitelevisiomarkkinoihin. Vaikea markkinatilanne on johtanut fuusioihin satelliitti- ja kaapelialoilla, mikä viittaa siihen, että usean maksutelevisio-operaattorin välistä kilpailua on vaikea ylläpitää samoilla kansallisilla markkinoilla. Kansalliset kilpailuviranomaiset ja komissio ovat äskettäin arvioineet fuusiohankkeita Espanjassa ja Italiassa.

Markkinaongelmien takia digitaalitelevisio ei ole yleistynyt EU:ssa yhtä nopeasti kuin viime vuosina, sillä yleisyysaste on nyt noin 21 prosenttia verrattuna 18 prosenttiin vuonna 2001. Tämän raportin liitteenä olevissa luvuissa eivät välttämättä näy uusimmat konkurssit, joten todellinen yleisyysaste saattaa olla samalla tasolla kuin vuonna 2001.

Vaikka kehitys oli kaiken kaikkiaan vaatimatonta, digitaalitelevisio yleistyi viime vuonna varsin voimakkaasti niissä jäsenvaltioissa, joissa sen eteneminen on vielä alussa. Erilainen kehitys eri jäsenvaltioissa on tasoittanut edellisinä vuosina havaittua markkinoiden vinoutumista. Vuonna 2001 viidellä jäsenvaltiolla (Saksa, Ranska, Espanja, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta) oli 90 prosentin markkinaosuus, mutta heinäkuussa 2002 niiden osuus koko markkinoista (digitaalitelevisiotalouksista) oli pudonnut 84 prosenttiin.

Eri jakelutapojen kehitystä kuvaavat luvut osoittavat, että digitaalisella satelliittitelevisiolla on 64 prosentin osuus koko satelliittitelevisiomarkkinoista ja digitaalisella kaapelitelevisiolla 16 prosentin osuus koko kaapelitelevisiomarkkinoista. Maanpäällisellä digitaalitelevisiolla on ainoastaan noin 4 prosentin osuus maanpäällisistä televisiopalveluista. Markkinoiden viimeaikainen kehitys viittaa siihen, että tulevat maanpäällisen verkon palvelut perustuvat pikemminkin maksuttomiin palveluihin kuin maksutelevisiopalveluihin lyhyellä aikavälillä.

4. SÄÄNTELYN TÄYTÄNTÖÖNPANON TILANNE JÄSENVALTIOISSA

Komissio on aiemmissa raporteissa arvioinut edistymistä tärkeimpien vaatimusten täytäntöönpanossa; nämä nykyisen sääntelypaketin direktiiveissä ja muissa säädöksissä vahvistetut vaatimukset koskevat kansallisia sääntelyviranomaisia, toimilupien myöntämistä, yhteenliittämistä, hintoja, kustannuslaskentaa, numerointia ja yleispalvelua.

Koska tämän raportin tavoitteena on arvioida edistymistä sääntelyvelvoitteiden täytäntöönpanossa sen perusteella, miten ne siirretään uuteen järjestelmään, on järkevää luokitella velvoitteet uusien direktiivien rakenteen mukaisesti.

4.1. Sääntelyjärjestelmä

4.1.1. Kansalliset sääntelyviranomaiset

Komissio on painottanut useaan otteeseen kansallisten sääntelyviranomaisten keskeistä tehtävää televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanossa. Tilanteessa, jossa rahoitusmarkkinoiden epävakaus voi vaikuttaa toimijoihin, on välttämätöntä, että sääntelyelimet kykenevät toimimaan tehokkaasti ja puolueettomasti ja takaamaan näin oikeusvarmuuden ja sääntelyn ennakoitavuuden. Kansallisissa oikeus- ja hallintojärjestelmissä voidaan päättää, miten kansallisten sääntelyviranomaisten toiminta järjestetään ja miten ne käyttävät toimivaltaansa, kunhan EU:n järjestelmän perusvaatimukset täyttyvät. Liitteessä 2 on yksityiskohtaista tietoa kansallisten sääntelyviranomaisten organisaatiosta. Mahdollisista eroista huolimatta kansalliset sääntelyviranomaiset ovat kaiken kaikkiaan tehneet merkittävää työtä nykyisen järjestelmän monimutkaisten näkökohtien sääntelyssä, ja niillä on hyvät valmiudet suoriutua uuden järjestelmän täytäntöönpanosta. Seuraavat huomiot on tarkoitettu ohjenuoraksi asioissa, joihin on kenties kiinnitettävä huomiota siirtymäaikana.

Uusi järjestelmä perustuu sääntelyelinten ja markkinatoimijoiden tähänastisiin kokemuksiin. Uusissa direktiiveissä on selkeitä säännöksiä, joilla jäsenvaltioita velvoitetaan varmistamaan, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on asianmukaiset toimivaltuudet suorittaa erilaisia tehtäviä, kuten suorittaa analyysi merkityksellisistä markkinoista, määritellä huomattavan markkinavoiman toimijat, ratkaista riitoja, asettaa sääntelyllisiä ja yleispalveluvelvoitteita sekä valvoa valtuutusehtojen noudattamista. Kansallisille sääntelyviranomaisille annetaan uudessa järjestelmässä laaja harkintavalta, joten nykyisessä järjestelmässä käyttöön otetuilla varotoimenpiteillä, joilla varmistetaan erityisesti niiden rakenteellinen ja toiminnallinen riippumattomuus markkinatoimijoista, on edelleen olennainen merkitys.

Sääntelyelimen riippumattomuuteen nykyisessä järjestelmässä liittyvien ongelmien pitäisi poistua Belgiassa, kun lähiaikoina annetaan lainsäädäntöä, jossa sääntelyelimelle siirretään toimivaltuudet, jotka nykyisin ovat valtiolle kuuluvasta vakiintuneen operaattorin omistusosuudesta vastaavalla ministerillä.

Sääntelyä koskevien toimivaltuuksien jakamiseen on kehittynyt kaksi mallia. Joissakin jäsenvaltioissa riippumaton ja itsenäinen elin tai virasto käyttää kaikkia toimivaltuuksia, mukaan luettuina toimilupien myöntämiseen, yhteenliittämiseen, käyttöoikeuksiin, hintavalvontaan, taajuuksien jakamiseen ja numerointiin liittyvät toimivaltuudet (Saksa, Kreikka, Irlanti, Itävalta, Alankomaat lukuun ottamatta taajuuksia, Portugali), kun muissa jäsenvaltioissa sääntelyelin käyttää sääntelyä koskevia toimivaltuuksia vaihtelevassa määrin yhdessä asianomaisen ministeriön kanssa. Toimivaltuuksien hajaantuminen heikentää väistämättä markkinoilla tarvittavaa sääntelyn varmuutta etenkin silloin, kun markkinoilla katsotaan, että poliittiset näkökohdat vaikuttavat ministeriöiden toimilupa- tai hintavalvontapäätöksiin. Jos nämä näkökohdat sivuutetaan, riippumattoman elimen yleistä toimintakykyä voidaan aivan yksinkertaisesti parantaa siirtämällä kaikki sääntelyä koskevat toimivaltuudet pois ministeriöltä, kuten esimerkiksi Kreikassa on tehty.

Markkinoilla pidetään edelleen kansallisten sääntelyviranomaisten resurssipulaa tehokkaan sääntelyn jarruna. Tältä osin markkinatoimijat ovat sitä mieltä, että sääntelyelimet voisivat maksimoida resurssinsa hyödyntämällä entistä enemmän mielipiteenmuokkausta ja julkisuutta kilpailun vastaisen toiminnan torjunnassa. Kahdessa jäsenvaltiossa kansallisella sääntelyviranomaisella on varsin runsaasti henkilöstöä, mutta vain pieni osa henkilöstöstä hoitaa televiestinnän sääntelytehtäviä (Belgia, Luxemburg). Joissakin tapauksissa uudet tulokkaat katsovat, että kansallisten sääntelyviranomaisten organisaatiossa on vielä parantamisen varaa, jotta ne voisivat käsitellä kysymyksiä nopeasti ja tehokkaasti (Belgia, Alankomaat, Suomi).

Nykyisessä ja tulevassa järjestelmässä tarvitaan tehokkaita mekanismeja, jotta kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksiin voidaan hakea muutosta. Lähes kaikissa jäsenvaltioissa muutosta haetaan tuomioistuimelta, joka on yleensä hallintotuomioistuin. Tanska on ainoa maa, jossa on perustettu sellainen erillinen muutoksenhakuelin, joka ei ole tuomioistuin, ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kilpailua koskevia jaettuja toimivaltuuksia käyttävän Oftelin tiettyjä päätöksiä koskevat muutoksenhakupyynnöt esitetään ensin kilpailukomissiolle. Joissakin tapauksissa muutoksenhakupyynnöt käsitellään ensin sisäisesti kansallisessa sääntelyviranomaisessa (Belgia, Espanja, Luxemburg, Alankomaat), mikä voi viedä aikaa ja resursseja pois puhtaasta sääntelyyn liittyvästä valvonnasta. Itävaltaan on tuonut parannuksia uusi laki, jossa säädetään asianmukaisen muutoksenhakumekanismin käyttöönotosta, mutta epävarmuus näyttää silti jatkuvan, koska laissa ei säädetä tuomiovallasta vireillä olevissa asioissa. Saksassa pidetään muutoksenhakumenettelyn pitkittymistä luottamuksellisuussääntöjen takia kilpailun esteenä.

Käytäntönä nykyisessä järjestelmässä on usein ollut, että muutoksenhakuelimet tutkivat pikemminkin prosessin kuin asiaratkaisun. Tämä tilanne on korjattava uudessa järjestelmässä, ja siihen on todellakin tulossa muutos: esimerkiksi Ranskassa muutoksenhakutuomioistuin voi nyt asiantuntijan avulla arvioida paitsi kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen laillisuutta myös sen asiasisältöä.

Näyttää siltä, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on kaikissa jäsenvaltioissa riittävät toimivaltuudet markkinoiden sääntelyyn, vaikka toimivaltuuksien lisäämistä voidaan tarvita Belgiassa vähittäishintojen ja yhteenliittämispäätöksiä koskevan muutoksenhaun osalta sekä Suomessa kytkentäisen datasiirron osalta. Kahdessa jäsenvaltiossa kansallinen sääntelyviranomainen joutuu odottamaan valitusta (Alankomaat) tai pyyntöä (Saksa) voidakseen käsitellä tiettyjä sääntelykysymyksiä, jolloin päätösten tekeminen viivästyy (Saksa). Lähes kaikissa jäsenvaltioissa kansallisilla sääntelyviranomaisilla on kuitenkin oltava entistä paremmat oma-aloitteiset sääntelyvalmiudet, jotta ne pystyisivät esimerkiksi tilaajayhteyksien eriyttämisessä varmistamaan syrjimättömyyden, terveen kilpailun, taloudellisen tehokkuuden ja mahdollisimman suuren hyödyn käyttäjille.

Uudessa järjestelmässä kansallisen sääntelyviranomaisen on ratkaistava riidat neljän kuukauden kuluessa. Nykyisin kaikissa jäsenvaltioissa on käytössä riidanratkaisumenettelyjä, mutta yhdessä tapauksessa (Italia) kansallinen sääntelyviranomainen ei ole aina ratkaissut sen käsiteltäväksi annettuja riitoja. Tietyissä tapauksissa määräaika on ylitetty (Alankomaat, Itävalta, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta). Kahdessa jäsenvaltiossa riidanratkaisumenettelyä luonnehditaan pitkäksi (Suomi) tai monimutkaiseksi (Ranska).

Sääntelypäätösten on oltava tehokkaita ja oikea-aikaisia, mutta tässä ei aina onnistuta. Vaikeuksia liittyy ilmeisesti siihen, että päätöksiä ei saada aikaan määräajassa (Italia, Suomi) tai että kaikkia kuulemismenettelyissä esitettyjä näkemyksiä ei oteta täysimääräisesti huomioon (Kreikka, Irlanti) tai että operaattoreille ei anneta tarpeeksi vastausaikaa kuulemismenettelyissä (Ruotsi).

Uusia vaatimuksia on otettu käyttöön (Tanska, Irlanti) tai niitä ollaan ottamassa käyttöön (Suomi), jotta voidaan varmistaa operaattoreiden sääntelyvelvoitteiden valvonta ja parantaa sitä. Useimmilla jäsenvaltioilla on toimivaltaa määrätä seuraamuksia toimilupaehtojen rikkomisesta, vaikka välillä onkin epäselvää, missä määrin tätä toimivaltaa käytetään (Saksa). Suomessa on erittäin paljon huomattavan markkinavoiman yrityksiä, joten kansallisella sääntelyviranomaisella on vaikeuksia varmistaa, että ne noudattavat velvoitteitaan, jolloin uudet tulokkaat eivät saa tarvittavia sääntelytakeita.

Yhteistyö kansallisen sääntelyviranomaisen ja kansallisen kilpailuviranomaisen välillä nykyisen sääntelyjärjestelmän toiminnan valvonnassa on yleisesti ottaen parantunut markkinoiden vapauttamisen jälkeen, ja se toimii käytännössä hyvin monessa jäsenvaltiossa (erityisesti Tanskassa, Kreikassa, Ranskassa, Irlannissa, Italiassa, Alankomaissa, Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Kahdessa jäsenvaltiossa on jo otettu käyttöön muodollisia menettelyjä tällaista yhteistyötä varten (Tanska, Irlanti), ja kahdessa jäsenvaltiossa kilpailuviranomainen antaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle ei-sitovia lausuntoja markkinoiden kilpailuedellytyksiin vaikuttavista asioista (Saksa lukuun ottamatta huomattavan markkinavoiman yritysten nimeämistä, jossa lausunto on sitova, ja Italia). Eräissä muissa jäsenvaltioissa kansallinen kilpailuviranomainen ei osallistu lainkaan päätöksentekoprosessiin vaan jättää päätöksenteon kansalliselle sääntelyviranomaiselle (Kreikka, Alankomaat lukuun ottamatta markkina-analyysiä). Yhdessä jäsenvaltiossa (Portugali) uudet tulokkaat toivoisivat, että kilpailuviranomainen osallistuisi päätöksentekoon nykyistä useammin.

Kilpailun toimivuuden arvioinnin korostaminen, jota vaaditaan uudessa sääntelyjärjestelmässä, merkitsee, että näiden kahden viranomaisen välinen yhteistyö tulee yhä tärkeämmäksi tulevaisuudessa (ks. luku 6).

4.1.2. Numeroiden hallinnointi

EU:n sääntelyjärjestelmässä edellytetään, että kansallinen sääntelyviranomainen valvoo numerointisuunnitelmia. Tämä pitää paikkansa kaikissa jäsenvaltioissa.

Jotkin jäsenvaltiot ovat viime vuosina muuttaneet numerointisuunnitelmiaan, jotta ne voisivat ottaa huomioon numeroiden lisääntyneen kysynnän etenkin matkaviestintäpalvelujen kehityksen takia ja edistää tervettä kilpailua.

Numeroiden hallinnointi ei ilmeisesti ole ongelma markkinatoimijoille tai kuluttajajärjestöille. Jotkin Itävallan numerot ja numeroalueet eivät kuitenkaan ole numerointisuunnitelman mukaisia.

4.1.3. Taajuushallinto

Radiotaajuuksien hallinnon johdonmukaisuus ja avoimuus ovat viime vuosina lisääntyneet merkittävästi kaikkialla EU:ssa. Kaikissa jäsenvaltioissa on nyt julkistettu kansallinen taajuussuunnitelma ja taajuuksien hallintaan nimetty viranomainen, joka voi olla viestintäalan valvonnasta muutenkin vastaava viranomainen tai erillinen, taajuuksien hallintaan erikoistunut elin. Aika ajoin ilmenee yhä yksittäisiä ongelmia, jotka koskevat taajuuksien varaamista tiettyyn tarkoitukseen, mutta yleiseen taajuuksien hallintaan liittyvistä merkittävistä ongelmista ei ole ilmoitettu. Jotkin jäsenvaltiot ovat äskettäin tehneet aloitteita tai järjestäneet kuulemisia taajuuksien hallinnan tulevasta kehityksestä, ja tällöin on käsitelty taajuuskaupan tai toimiluvasta vapautettujen taajuuksien käytön kaltaisia kysymyksiä, jotka ovat yhä ajankohtaisempia myös EU:n tasolla.

4.2. Yhteenliittämis- ja käyttöoikeusjärjestelyt

4.2.1. Yhteenliittäminen

Sääntelyjärjestelmässä kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että operaattorit, jotka on nimetty huomattavan markkinavoiman yrityksiksi kiinteän verkon markkinoilla, julkaisevat yhteenliittämisen viitetarjouksen, joka sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen niiden yhteenliittämistarjouksen sisällöstä. Kiinteän verkon huomattavan markkinavoiman operaattoreiden on myös perittävä kustannuslähtöisiä hintoja yhteenliittämisestä ja käyttöoikeuksista, ja lisäksi niiden on otettava käyttöön avoimia kustannuslaskentajärjestelmiä ja noudatettava avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita. Niihin operaattoreihin, jotka on nimetty huomattavan markkinavoiman yrityksiksi kansallisilla matkaviestintämarkkinoilla, sovelletaan niin ikään avoimuus- ja syrjimättömyysvelvoitteita, ja matkapuhelinoperaattoreiden, joilla on huomattava markkinavoima kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, on noudatettava myös kustannuslähtöisyyden periaatetta.

Näiden velvoitteiden tehokas täytäntöönpano on ollut avoimien ja kilpailtujen markkinoiden ehtona, sillä näin on varmistettu yhteenliittämisen oikeudenmukaiset, kohtuulliset ja syrjimättömät ehdot, ja se on ehdoton edellytys siirtymiselle uuteen sääntelyjärjestelmään. Käytännössä yhteenliittämisjärjestelyt toimivat hyvin kaikkialla Euroopassa, sillä yhteenliittämistarjoukset on yleisesti ottaen suunnattu markkinoiden tarpeisiin, ja aiemmissa raporteissa [17] on tuotu esille, että sopimuksia on tehty paljon.

[17] http://europa.int/information-society/ topics/telecoms/implementation/index http://europa.eu.int/comm/competition/ liberalization/others

4.2.1.1. Yhteenliittämisen viitetarjous

Kiinteän verkon huomattavan markkinavoiman operaattorit kaikissa jäsenvaltioissa ovat julkaisseet yhteenliittämisen viitetarjouksen, vaikka kahdessa jäsenvaltiossa viitetarjoukseen tutustuminen edellyttää, että pyytävä osapuoli kertoo henkilöllisyytensä (Itävalta, Saksa). Viitetarjouksen kattavuuteen liittyvät ongelmat on ilmeisesti ratkaistu kaikissa jäsenvaltioissa, ja kaikki viitetarjoukset sisältävät nyt tekniset ja taloudelliset ehdot puheensiirron lähde- ja kohdeverkkona toimimiselle kaikilla yhteenliittämisen tasoilla. Suomessa on kuitenkin ilmoitettu paikallisverkon yhdysliikenteen hinnoitteluun liittyvistä ongelmista.

Vaikka kilpailijat voivat viitetarjouksen mukaisesti tehdä yhteenliittämissopimuksia kaikissa jäsenvaltioissa, viidessä maassa (Kreikka, Irlanti, Italia, Luxemburg, Portugali) kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksyntä viitetarjoukselle on viivästynyt.

4.2.1.2. Yhteenliittävät kiinteät yhteydet

Yhteenliittävät kiinteät yhteydet (eli 64 kbit/s - 34 Mbit/s kiinteät yhteydet, jotka yhdistävät uusien tulokkaiden infrastruktuurin asiakkaan tiloihin) mahdollistavat sen, että uudet tulokkaat voivat tarjota asiakkailleen kattavia palveluja, vaikka niiden omat verkot eivät ole vielä tarpeeksi laajoja näiden palvelujen tarjoamiseen niiden oman infrastruktuurin avulla.

Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat kaikissa jäsenvaltioissa ryhtyneet toimiin varmistaakseen yhteenliittävien kiinteiden yhteyksien saatavuuden ja valvoakseen hinnoittelua. Suomessa on kuitenkin epäselvää, tarjoavatko kaikki alueelliset ja paikalliset vakiintuneet operaattorit yhteenliittäviä kiinteitä yhteyksiä.

Liitteessä 1 on tietoa yhteenliittävien kiinteiden yhteyksien hinnoista verrattuna EU:n enimmäishintaan.

4.2.1.3. FRIACO - Kiinteähintaisten Internet-yhteyksien lähdeverkkomaksut

Mielipiteet siitä, onko hyödyllistä tarjota kiinteähintaista yhteenliittämistä kapeakaistaisia Internet-liittymiä varten, vaihtelevat suuresti. Joidenkin sääntelyelinten mielestä se on omiaan rohkaisemaan laajakaistan yleistymistä, sillä se totuttaa käyttäjät kiinteähintaiseen vähittäismyyntiyhteyteen, mutta muiden sääntelyelinten mielestä sen on nyt korvannut DSL-tekniikka (nopeat digitaaliset tilaajayhteydet). Joka tapauksessa vakiintuneiden operaattoreiden on tarjottava ketään syrjimättä uusille tulokkaille kiinteähintaista yhteenliittämistä, jos ne tarjoavat omille asiakkailleen vähittäismyyntinä omaa kiinteähintaista kapeakaistaista Internet-liittymäänsä. Markkinoille pääsyn varmistamiseksi on erityisen tärkeää, ettei FRIACO-sopimus sisällä sellaisia verkkorakennevaatimuksia, joita uusien tulokkaiden enemmistö ei pysty täyttämään. On myös tärkeää, että vakiintunut operaattori tarjoaa kiinteähintaista yhteenliittämistä uusien tulokkaiden haluamilla verkkohierarkian tasoilla. Tämä tarkoittaa, että syrjimättömyyden periaatetta ei pidä soveltaa ainoastaan muodollisesti, vaan on otettava huomioon sen taustalla oleva tavoite eli markkinoiden vapauttaminen.

Tämä tavoite on toistaiseksi saavutettu epätasaisesti. Vakiintunut operaattori tarjoaa FRIACO-yhteenliittämistä paikallistasolla ja sitä korkeammalla tasolla ainoastaan kahdessa jäsenvaltiossa (Italia, Yhdistynyt kuningaskunta) ja paikallistasolla lisäksi kolmessa maassa (Ranska, Alankomaat, Portugali). Espanjassa vuoden 2001 yhteenliittämisen viitetarjouksessa otettiin käyttöön yleinen kapasiteettiin perustuva yhteenliittämismalli (joka koskee sekä puheensiirtoa että datasiirtoa), mutta sen täytäntöönpanossa on ollut vaikeuksia. Saksassa kansallinen sääntelyviranomainen on ryhtynyt toimiin FRIACO-mahdollisuuden määräämiseksi pakolliseksi, pystymättä kuitenkaan vielä varmistamaan sen saatavuutta meneillään olevien oikeudenkäyntien takia. Joissakin maissa ei ole saatavilla FRIACO-mahdollisuutta, vaikka vakiintuneet operaattorit tarjoavat asiakkaille kiinteähintaista Internet-yhteyttä (esimerkiksi Suomessa) tai kiinteähintaista Internet-yhteyttä tiettyinä aikoina (esimerkiksi sunnuntaisin) osana yhdistettyä tarjousta (Luxemburg).

4.2.1.4. Yhteenliittämishinnat

Kustannuslähtöisyyden periaate on kiinteiden verkkojen alalla pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa, vaikka edelleen esiintyy ongelmia, jotka liittyvät todisteiden saamiseen kustannuksista asianmukaisten kustannuslaskentajärjestelmien avulla. Vain yhdessä maassa (Tanska) kansallinen sääntelyviranomainen vertailee yhä parhaita käytäntöjä vahvistaessaan yhteenliittämishinnan, tosin LRAIC-kustannuslaskentajärjestelmän [18] mukaisesti määritettyjen hintojen on määrä tulla voimaan 1. tammikuuta 2003. Yleisesti ottaen näyttää siltä, että yhteenliittämishinnat ovat nyt tasolla, joka mahdollistaa markkinoille pääsyn, vaikka korkeista hinnoista valitetaan vielä etenkin Suomessa.

[18] Pitkän aikavälin keskimääräiset lisäkustannukset.

Joissakin jäsenvaltioissa (Belgia, Kreikka, Espanja, Luxemburg, Alankomaat, Suomi) valitetaan hintaruuvista kiinteän verkon yhteenliittämishintojen ja vakiintuneen operaattorin vähittäishintojen sekä niihin sovellettavien alennusten välillä. Kaikki kansalliset sääntelyviranomaiset eivät ole vielä ryhtyneet toimiin hintaruuvin poistamiseksi (paikallistason yhteenliittämisen osalta korjaavat toimenpiteet tulivat Alankomaissa voimaan äskettäin, ja ne tulevat Luxemburgissa voimaan tammikuussa 2003).

Huolta aiheuttaa edelleen se, että maksut, joita uudet tulokkaat voivat periä puhelinliikenteen välittämisestä kohdeverkkoina toimivissa kiinteissä verkoissaan, perustuvat toisinaan vastavuoroisuuteen (Tanska, Saksa, Espanja, Italia), vaikka näihin operaattoreihin ei sovelleta kustannuslähtöisyysvelvoitetta eivätkä ne välttämättä tarjoa vastaavaa yhteenliittämispalvelua. Lisäksi on väitetty, että uusilta tulokkailta perityt yhteenliittämishinnat ovat syrjiviä verrattuna vakiintuneiden operaattoreiden toisiltaan perimiin hintoihin (Suomi). Tämä osoittaa, että vakiintuneiden operaattoreiden määräävän aseman väärinkäyttö on estettävä silloinkin, kun ne ovat yhteenliittämisen ostajia.

Kahdessa maassa (Ranska, Italia) kansallinen sääntelyviranomainen on ottamassa käyttöön hintakattomenettelyä, jota sovelletaan 1. tammikuuta 2003 alkaen, jotta markkinoilla voitaisiin entistä paremmin ennustaa yhteenliittämishintojen tuleva taso. Tämä aloite parantaa markkinoiden vakautta, ja markkinatoimijat ovat suhtautuneet siihen myönteisesti.

Matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksuissa sääntelyelimet ovat toteuttaneet monenlaisia toimenpiteitä nykyisen järjestelmän sallimissa rajoissa hintojen sääntelemiseksi. Itävallassa kansallinen sääntelyviranomainen vahvisti matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksut sillä perusteella, että hintojen olisi oltava "asianmukaisia", soveltamalla pakollista kustannuslaskentajärjestelmää (ks. jäljempänä). Joissakin jäsenvaltioissa (Alankomaat, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta) kansallinen sääntelyviranomainen vaati alentamaan matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksuja, sillä se piti hintoja liian korkeina tai kohtuuttomina, vaikka se ei ollut nimennyt kyseisiä matkapuhelinoperaattoreita huomattavan markkinavoiman yrityksiksi kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla. Suomessa ei ole nimetty matkapuhelinoperaattoreita, joilla on huomattava markkinavoima kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, mutta kolme niistä on nimetty huomattavan markkinavoiman yrityksiksi omilla merkityksellisillä markkinoillaan, mikä tarkoittaa kansallisen lain nojalla sitä, että niiden yhteenliittämismaksujen on oltava kustannuslähtöisiä. Sääntelyelin on tutkinut kahden tällaisen operaattorin yhteenliittämismaksujen kustannuslähtöisyyttä. Muissa jäsenvaltioissa kansallinen sääntelyviranomainen on vaatinut alennusta, jota se pitää siirtymisenä kohti kustannuslähtöisyyden periaatetta, kun huomattavan markkinavoiman matkapuhelinoperaattori(t) oli nimetty kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla (Belgia, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Ruotsi). Muissa maissa ei ole nimetty huomattavan markkinavoiman matkapuhelinoperaattoreita kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla eikä kansallinen sääntelyviranomainen ole puuttunut matkaviestintämaksuihin.

Useimmat jäsenvaltioiden matkapuhelinoperaattoreiden kustannuslaskentamallit perustuvat nykyisin täysimääräisesti kohdennettuihin hankintakustannuksiin. Poikkeuksia ovat Yhdistynyt kuningaskunta, jossa kansallinen sääntelyviranomainen on ainoana kehittänyt nykykustannuksiin perustuvan pitkän aikavälin lisäkustannusten LRIC-mallin, ja Itävalta, jossa matkapuhelinoperaattoreiden on käytettävä LRIC-kustannusrakennetta, mutta niiden kustannuslaskentaa ei tarkisteta. Italiassa kansallinen sääntelyviranomainen on vaatinut matkapuhelinoperaattoreita siirtymään hankintakustannuksiin perustuvasta kustannuslaskentajärjestelmästä LRIC-järjestelmään vuodesta 2003 alkaen. Espanjassa sääntelyelin on äskettäin hyväksynyt kahden huomattavan markkinavoiman yrityksiksi kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla nimetyn matkapuhelinoperaattorin kustannuslaskentajärjestelmät, mutta se ei pystynyt hyväksymään yhteenliittämishintoja kustannuslaskentatietojen puuttumisen takia.

4.2.1.5. Huomattavan markkinavoiman määrittäminen

Perustelut, joita kansallinen sääntelyviranomainen käyttää määrittäessään huomattavan markkinavoiman olemassaolon, on julkistettu kaikissa jäsenvaltioissa yhtä (Tanska) lukuun ottamatta.

Näyttäisi siltä, että EU:ssa on sovellettu johdonmukaisesti huomattavan markkinavoiman määrittämistä koskevia periaatteita kiinteän verkon operaattoreiden kohdalla, sillä jäsenvaltiot ovat nimenneet vakiintuneen operaattorin huomattavan markkinavoiman yritykseksi kiinteän verkon markkinoilla. Yhdessä maassa (Suomi) huomattavan markkinavoiman määrittämisen kannalta merkitykselliset markkinat eivät kuitenkaan ole kansalliset kiinteän verkon markkinat ja näiden markkinoiden osia (paikallispuhelut, kaukopuhelut, ulkomaanpuhelut ja niin edelleen) käytetään perustana huomattavan markkinavoiman määrittämisessä.

Tietty johdonmukaisuus on saavutettu myös huomattavan markkinavoiman määrittämisessä matkaviestintämarkkinoilla, vaikka vaihtelua esiintyy jonkin verran. Kolmetoista jäsenvaltiota on nimennyt vähintään kaksi johtavaa matkapuhelinoperaattoria huomattavan markkinavoiman yrityksiksi matkaviestintäpalvelumarkkinoilla, koska niiden markkinaosuus ylitti yhteenliittämisdirektiivissä asetetun 25 prosentin rajan, eivätkä ne ole nimenneet yrityksiä, joiden markkinaosuus jää tämän rajan alle. Yhdessä maassa (Saksa) päätettiin olla nimeämättä matkapuhelinoperaattoreita huomattavan markkinavoiman yrityksiksi matkaviestintämarkkinoilla, vaikka niiden markkinaosuus ylitti 25 prosentin rajan, koska oletettiin, että loppukäyttäjillä on riittävästi tasapainottavaa vastavoimaa. Yhdessä maassa (Itävalta) komissiolle ei ole ilmoitettu syitä siihen, että päätettiin olla määrittämättä huomattavan markkinavoiman yritystä matkaviestintämarkkinoilla.

Kun on kyse huomattavan markkinavoiman matkapuhelinoperaattoreiden nimeämisestä kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, huomattavaa markkinavoimaa koskevien periaatteiden soveltamisessa on saavutettu tietty johdonmukaisuus huomattavan markkinavoiman määrittämistä koskevaa ONP-komitean selvitystä [19] käyttämällä. Jotkin kansalliset sääntelyviranomaiset käyttivät suoraan tätä selvitystä ja arvioivat huomattavan markkinavoiman laskemalla markkinaosuudet puhelujen, mukaan luettuina verkon sisäiset puhelut, välittämisestä kohdeverkkoina toimivissa kiinteissä verkoissa ja matkaviestintäverkoissa saatujen kokonaistulojen mukaan. Ainoastaan ne matkapuhelinoperaattorit, jotka ylittivät 25 prosentin rajan, nimettiin huomattavan markkinavoiman yrityksiksi viidessä maassa (Kreikka, Ranska, Irlanti, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta), joskin niissä tutkittiin myös lisäperusteita. Joissakin muissakin jäsenvaltioissa (Belgia, Itävalta, Portugali) pidettiin ratkaisevana 25 prosentin markkinaosuuden rajaa. Näissä tapauksissa kansalliset sääntelyviranomaiset eivät kuitenkaan laskeneet markkinaosuutta täysin edellä mainitun selvityksen mukaisesti. Jotkin jäsenvaltiot nimesivät matkapuhelinoperaattoreita huomattavan markkinavoiman yrityksiksi kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla, vaikka näiden operaattoreiden markkinaosuus jäi alle 25 prosentin rajan, tehden päätöksensä yhteenliittämisdirektiivissä säädettyjen lisäperusteiden mukaisesti (Italia, Espanja, Ruotsi). Joissakin maissa ei ole laskettu matkapuhelinoperaattoreiden markkinaosuuksia kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla tai asiaa koskevia päätöksiä ei ole julkaistu (Saksa, Luxemburg).

[19] ONPCOM 99-03.

4.2.1.6. Virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreiden (MVNO) käyttöoikeudet

Sähköisten viestintäverkkojen käyttöoikeuksien yksi osa-alue, joka ei kuulu nykyiseen sääntelyjärjestelmään mutta joka saattaa yksittäisten sääntelyviranomaisten päätöksestä kuulua uuteen järjestelmään ja jonka merkitys todennäköisesti kasvaa tulevaisuudessa, koskee virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreiden (MVNO) käyttöoikeuksia. Useimmissa jäsenvaltioissa MVNO-mallista käydään vielä ainoastaan kaupallisia neuvotteluja, mutta joissakin jäsenvaltioissa kansalliseen telelainsäädäntöön on sisällytetty tällaisia verkon käyttöoikeuksia koskevia säännöksiä. Esimerkiksi Tanskassa valtakunnallista verkkovierailua koskevia säännöksiä sovelletaan virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreille myönnettäviin verkon käyttöoikeuksiin; Espanjassa toteutetulla lainmuutoksella on otettu käyttöön uudenlainen toimilupa virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreille; Irlannissa virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreiden käyttöoikeuksia koskeva tarjous oli valintaperusteena ns. A-toimiluvalle äskeisessä 3G-toimilupamenettelyssä; Suomessa esitys uudeksi viestintämarkkinalaiksi sisältää säännöksen, jossa säädetään tällaisista käyttöoikeuksista; Itävallassa kansallinen sääntelyviranomainen epäsi hiljattain operaattorin yhteenliittämispyynnön, joka koski palvelujen tarjontaa virtuaalisena matkapuhelinoperaattorina. Perusteena oli, että tämä ei toistaiseksi ole Itävallan lain mukaan mahdollista, joskin sääntelyviranomainen piti lain muuttamista tässä suhteessa toivottavana.

Vaikka virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreiden käyttöoikeuksia koskeva malli näkyy yhä useammin jäsenvaltioiden kansallisissa oikeusjärjestelmissä, sen kaupallinen kehitys on vielä varsin rajallista, sillä EU:ssa on vain vähän täysimääräisesti toimivia virtuaalisen matkaviestintäverkon operaattoreita. Tämä johtuu todennäköisesti ainakin osittain näihin käyttöoikeuksiin liittyvistä monimutkaisista kustannus- ja hinnoittelukysymyksistä. Kun matkaviestintäverkon kapasiteetti ja datasovellukset lisääntyvät nopean datansiirtoa vaativan matkaviestinnän markkinoiden kehittyessä, on kuitenkin todennäköistä, että myös tällaiset käyttöoikeudet yleistyvät ja kehittyvät.

4.3. Tilaajayhteyksien eriyttäminen

Tilaajayhteyksien eriytetystä tarjoamisesta annetun asetuksen tavoitteena on helpottaa markkinoille pääsyä ja lisätä kilpailua erityisesti nopeissa Internet-liittymissä. Ilmoitettujen (huomattavan markkinavoiman) operaattoreiden on tarjottava täysin eriytettyä käyttöoikeutta, jossa koko yhteys vuokrataan uudelle tulokkaalle, sekä rinnakkaiskäyttöoikeutta, jossa uusi tulokas vuokraa ainoastaan yhteyden ylätaajuusalueen, joka soveltuu nopeiden Internet-liittymien tarjontaan.

Ilmoitettujen operaattoreiden on julkaistava markkinoiden tarpeisiin soveltuva eriytettyjen yhteyksien viitetarjous, jonka on oltava riittävän eritelty, jotta operaattorit voivat valita ainoastaan tarvitsemansa verkkoelementit ja -toiminnot. Ilmoitettujen operaattoreiden on toteutettava tilaajayhteyksien eriyttämistä koskevat kohtuulliset pyynnöt sekä sovellettava avoimia, kohtuullisia ja syrjimättömiä ehtoja, mikä tarkoittaa, että niiden on tarjottava muille operaattoreille vastaavia toimintoja kuin ne tarjoavat itselleen ja tytäryhtiöilleen. Eriytetystä käyttöoikeudesta perittävien hintojen on oltava kustannuslähtöisiä.

4.3.1. Eriytettyjen yhteyksien viitetarjous

Komissio totesi seitsemännessä raportissa, ettei asetuksen täytäntöönpano ollut sujunut tyydyttävästi. Komissio ryhtyikin toimiin niiden viiden jäsenvaltion osalta, joissa eriytettyjen tilaajayhteyksien viitetarjous ei kattanut rinnakkaiskäyttöoikeutta. Tilanne korjattiin pian, ja kaikissa jäsenvaltioissa on nyt viitetarjous, joka kattaa sekä täysin eriytetyn käyttöoikeuden että rinnakkaiskäyttöoikeuden. Komissio ryhtyi kuitenkin sen jälkeen (maaliskuussa 2002) toimiin niiden neljän jäsenvaltion osalta, joissa viitetarjous ei ollut riittävän eritelty, sillä siinä ei ollut mahdollisuutta vuokrata ainoastaan tilaajan tilojen lähellä sijaitsevasta kytkentäkaapista tilaajalle ulottuvaa tilaajayhteyden osaa, jota tarvitaan mahdolliseen VDSL- tai HDSL-palvelujen tarjoamiseen. Jäsenvaltioissa ryhdyttiin toimiin tämänkin puutteen korjaamiseksi.

Tilaajayhteyksien eriyttämisessä on kaikesta huolimatta edistytty hitaasti viime vuonna, ja siihen ovat vaikuttaneet selvästi telemarkkinoiden laskusuuntaus ja operaattoreiden vaikeudet saada investointeihin pääomarahoitusta. Lokakuun 1. päivään 2002 mennessä EU:ssa oli vain hieman yli miljoona eriytettyä yhteyttä (yhteensä lähes 187 miljoonasta tilaajayhteydestä), ja niistä suurin osa oli täysin eriytettyjä yhteyksiä (1 050 740) ja pieni määrä rinnakkaiskäytössä olevia yhteyksiä (27 700). Lokakuussa 2001 eriytettyjä yhteyksiä oli 600 000, joten eriyttäminen on vähitellen yleistymässä.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Viivästyminen esteiden, erityisesti syrjimättömien käyttöoikeusehtojen ja kustannuslähtöisten hintojen puuttumisen, poistamisessa on kuitenkin aiheuttanut merkittäviä ongelmia, sillä uudet tulokkaat eivät pystyneet saavuttamaan markkinoilla tarvittavaa kriittistä massaa, ennen kuin taloudellinen taantuma vaikeutti huomattavasti investointeja.

Viitetarjouksia on muutettu ja parannettu joissakin jäsenvaltioissa. Belgiassa ja Alankomaissa ilmoitetut operaattorit julkaisivat viimein kattavat viitetarjoukset vuonna 2002 (tosin kansallisen sääntelyviranomaisen on vielä hyväksyttävä niiden tietyt osat), ja joissakin jäsenvaltioissa viitetarjouksia muutettiin kansallisten sääntelyviranomaisten puututtua asiaan (Tanska, Espanja, Ranska, Italia, Itävalta, Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta). Saksassa taas ei pystytty sopimaan viitetarjouksesta vuodeksi 2002, joten vuoden 2001 viitetarjous on yhä voimassa, kunnes kansallinen sääntelyviranomainen päättää asiasta. Tilaajayhteyksien eriyttämisen tulokset ovat olleet pettymys monessa jäsenvaltiossa, joten näyttää siltä, että kansalliset sääntelyviranomaiset tarvitsevat vielä jonkin aikaa asetuksen tai uuden sääntelyjärjestelmän mukaisia toimintavaltuuksia, jotta voidaan varmistaa avoin ja kustannuslähtöinen hinnoittelu sekä kattavat ja syrjimättömät ehdot.

Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat useimmiten joutuneet puuttumaan hinnoitteluun, sekä eriytettyjen että rinnakkaiskäytössä olevien yhteyksien hintaan, mutta myös rinnakkain sijoittamiseen ja liitännäispalveluihin sovellettaviin hintoihin. Eriytetyistä tilaajayhteyksistä perityissä hinnoissa on tapahtunut parannusta viime vuonna, ja keskimääräinen kuukausimaksu EU:ssa on nyt 13 euroa täysin eriytetyn tilaajayhteyden osalta ja 5,6 euroa rinnakkaiskäytössä olevan tilaajayhteyden osalta. Näissä hinnoissa ja niihin liittyvissä maksuissa, erityisesti kytkentämaksussa, on kuitenkin huomattavaa vaihtelua. Kun lasketaan täysin eriytetyn yhteyden keskimääräinen hinta (jakamalla maksut vuoden jaksolle [20]), EU:n keskiarvoksi saadaan 22,6 euroa kuukaudessa ja hinnat vaihtelevat Tanskan 12 eurosta Suomen 32,7 euroon. Kun sama lasketaan rinnakkaiskäytössä olevasta yhteydestä, EU:n keskiarvoksi saadaan 16 euroa ja hinnat vaihtelevat Espanjan 7 eurosta Luxemburgin 24 euroon. Hinnat ovat yleisesti ottaen korkeita verrattuna etenkin vakiintuneiden operaattoreiden kuluttajilta perimiin puhelinliittymämaksuihin. Vähittäis- ja tukkumaksujen välisen epäjohdonmukaisuuden lisäksi korkeat hinnat voivat joissakin tapauksissa johtua poikkeavista hinnoittelumenetelmistä.

[20] Jakso vastaa sopimuskautta, jonka jälkeen yleisimmin katsotaan, että operaattorilla ei ole takeita asiakassuhteen jatkuvuudesta.

>TAULUKON PAIKKA>

Erot tilaajayhteyksien hintatasossa saattavat johtua epäasianmukaisista hinnoittelumenetelmistä, eikä niitä voida selittää pelkästään väestöjakauman tai verkkoelementtien tosiasiallisten kustannusten eroilla.

Tämä näyttää pitävän paikkansa erityisesti rinnakkaiskäyttöoikeuden kohdalla. Näyttää siltä, että rinnakkaiskäyttöoikeuden kustannukset kohdennetaan EU:ssa usealla eri tavalla, joten on ollut vaikea selvittää, ovatko hinnat todella kustannuslähtöisiä tai onko ne kohdennettu asianmukaisesti. Eroja esiintyy sen mukaan, kohdennetaanko kustannukset kokonaan puhelinlinjan äänikaistaan (jolloin rinnakkaiskäyttöoikeuden kustannukset jäävät hyvin pieniksi), jaetaanko ne tasan äänikaistan ja ylätaajuuksien kesken vai sovelletaanko ns. retail minus -hinnoittelua. Vaikuttaa siltä, että kussakin lähestymistavassa on haittansa ja että tosiasiallisia kustannuksia on hyvin vaikea määrittää. Ensimmäisenä mainittu, joissain jäsenvaltioissa käytetty menetelmä johtaa yleisesti ottaen kuitenkin alhaisempiin kustannuksiin.

Joissain jäsenvaltioissa täysin eriytetyn käyttöoikeuden hinnan määräytymisperusteena käytetään sitä, paljonko nykyisen verkon kyseisen osan kahdentaminen maksaisi (nykykustannukset). Uudet tulokkaat katsovat yleisesti ottaen nykykustannusten käytön johtavan korkeampiin hintoihin kuin jos hinnoitteluperusteena käytettäisiin historiallisia hankintakustannuksia. Toinen syy hintaeroille EU:ssa saattaa olla se, että vastaavanlaisten verkkoelementtien kustannukset kuoletetaan eri maissa hyvin eri tavoin. Hintaerot voivat selittyä myös erilaisilla tavoilla kohdentaa yhteiset ja yleiskustannukset.

4.3.2. Rinnakkain sijoittaminen

Uusilla tulokkailla on joissakin jäsenvaltioissa vielä ongelmia rinnakkain sijoittamisen ja etenkin rinnakkain sijoittamista vakiintuneen operaattorin tiloihin koskevien käytännön ehtojen toteutuksessa (Saksa, Irlanti, Portugali).

Syrjimättömyyden periaatteen käytännön soveltamisesta tilaajayhteyksien eriyttämiseen on saatu vain vähän kokemusta. Yhtenä kysymyksenä monessa jäsenvaltiossa on se, olisiko periaatteen soveltamisen johdettava erillisen rinnakkain sijoittamisen asemesta tilan jakamiseen (co-mingling) etenkin silloin, kun uusi tulokas tarvitsee ainoastaan suhteellisen pienen pinta-alan tai kun erilliseen rinnakkain sijoittamiseen tarvittava tila on suhteellisesti paljon kalliimpaa. Näyttää siltä, että rinnakkain sijoittamiseen tarkoitetun tilan kysynnän viimeaikainen lasku sekä lisääntynyt tietoisuus mahdollisesta syrjinnästä lisää paineita tilan jakamiseen, joka on nykyisin mahdollista Belgiassa, Tanskassa, Ranskassa, Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Vaikka keskusten sijoittamiseen ja kulkuoikeustunnusten luovuttamiseen liittyy selviä turvallisuusongelmia, yleisille salassapitolausekkeille on tuskin tarvetta. Ranskassa poistettiin velvollisuus erillisten rinnakkain sijoittamiseen tarkoitettujen huoneiden rakentamiseen, kun kansallinen sääntelyviranomainen puuttui asiaan, mutta ongelmana ovat edelleen ne yleensä strategisilla alueilla sijaitsevat tilat, jonne on jo rakennettu tällaisia huoneita ja uusilla tulokkailla on jo velvollisuus käyttää näitä huoneita (ja maksaa niistä).

Rinnakkain sijoittamiseen tarvittavien vakiintuneen operaattorin tilojen vuokrien hinnoittelu aiheuttaa vaikeuksia. Komissio aikoo tehdä asiassa lisäselvityksiä yhdessä kansallisten sääntelyviranomaisten kanssa.

Toisena ongelmana on syrjinnän vaara, jos vakiintuneen operaattorin markkinointiosasto voi saada tietoa tilaajayhteyden tarjoajan vaihtoa harkitsevista asiakkaista, kun uudet tulokkaat haluavat tietoa näiden mahdollisten tilaajayhteyksien osoitteista ja teknisestä toteutettavuudesta.

4.4. Datasiirtoyhteyden käyttöoikeus

Komissio on johdonmukaisesti ollut sitä mieltä, että datasiirtoyhteyden käyttöoikeuden syrjimätön tarjoaminen on välttämätöntä paikallisliityntäverkon ja erityisesti nopean Internetin kilpailun kehittymiselle EU:ssa. Jo ennen kuin tilaajayhteyksien eriyttämisestä säädettiin EU:n tasolla, yhteisön lainsäädäntö kattoi jonkinlaisia "rinnakkaiskäyttöoikeuksia", joten huomattavan markkinavoiman operaattoreiden on noudatettava syrjimättömyyden periaatetta, kun ne käyttävät yleistä kiinteää puhelinverkkoa ja etenkin mitä tahansa erikoisverkkoliittymää. Niiden on tarjottava erikoisverkkoliittymiä ja niitä koskevia tietoja muille samoin ehdoin ja samanlaatuisina kuin omille yksiköilleen tai tytäryhtiöilleen tai liikekumppaneilleen. Lisäksi niiden on toteutettava kaikki kohtuulliset pyynnöt saada oikeus käyttää verkkoa, mukaan luettuna oikeus käyttää verkkoa muista kuin tavanomaisista verkon liityntäpisteistä.

Datasiirtoyhteyden käyttöoikeudella (vakiintuneen operaattorin tarjoamilla DSL-palveluilla) tarkoitetaan tilannetta, jossa vakiintunut operaattori luo asiakkaan tiloihin nopean tilaajayhteyden ja antaa sitten tämän tilaajayhteyden kolmansien osapuolten käyttöön, jotta nämä voivat tarjota nopeita palveluja asiakkailleen. Datasiirtoyhteys voidaan määritellä siirtokapasiteetin tarjoamiseksi puhelinliittymään liitetyn loppukäyttäjän ja uuden tulokkaan käytössä olevan yhteenliittämispisteen välillä. Se ei käsitä jälleenmyyntituotteita, koska ne eivät sisällä yhteenliittämismahdollisuuden tai siirtokapasiteetin tarjoamista siten, että uudet tulokkaat voivat tarjota asiakkailleen omia räätälöityjä DSL-palveluja.

Kun vakiintunut operaattori tarjoaa datasiirtoyhteyttä (nykytekniikalla yleensä xDSL-palveluja) itselleen, tytäryhtiölleen tai kolmannelle osapuolelle, sen on edellä mainittujen säännösten mukaisesti tarjottava tällaista käyttöoikeutta avoimin ja syrjimättömin ehdoin myös uusille tulokkaille.

4.4.1. Kansallisten sääntelyviranomaisten toimet syrjimättömän käyttöoikeuden varmistamiseksi

DSL-palveluihin tarvitaan kuparijohdinpohjainen yhteys, ja monissa tapauksissa vakiintunut operaattori pystyy yhä valvomaan tätä infrastruktuuria, jolloin uudet tulokkaat eivät voi hyödyntää itsenäisesti omia xDSL-tekniikoita ja -palveluja. Siksi tarvitaan selvästikin kansallisten kilpailuviranomaisten suoria toimia DSL:n tukkumyynnissä (datasiirtoyhteys ja jälleenmyynti). Ranskan kansallisen kilpailuviranomaisen mukaan väärinkäytöksiä oli ilmennyt, joten kansallinen sääntelyviranomainen pystyi vaatimaan, että vakiintunut operaattori tekee tukkumyyntitarjouksen. Italiassa vakiintunutta operaattoria estettiin tulevaisuudessa ottamasta käyttöön vähittäishintoja, ennen kuin kansallinen sääntelyviranomainen on hyväksynyt vastaavan tukkuhinnan.

Lähinnä kuitenkin vain kansalliset sääntelyviranomaiset ovat ryhtyneet toimiin sen varmistamiseksi, ettei vakiintunut operaattori sulje näitä markkinoita kokonaan itselleen. Alankomaiden kansallinen sääntelyviranomainen teki äskettäin vakiintuneen operaattorin ADSL-tukkumyyntitarjouksen peruuttamisen jälkeen tärkeän päätöksen datasiirtoyhteyden käyttöoikeudesta. Tämä vahvistaa aiemmin Italiassa ja Ranskassa tehdyissä päätöksissä omaksuttua näkemystä, jonka mukaan vaikka vakiintunut operaattori ei välttämättä tarjoa datasiirtoyhteyden käyttöoikeutta DSL-keskittimessä tai ATM-vaihteessa omille loppukäyttäjää lähempänä oleville yksiköilleen, niin markkinat ovat rakentuneet siten, että vakiintunut operaattori on velvoitettava tarjoamaan näillä tasoilla datasiirtoyhteyden käyttöoikeutta muille (ei ainoastaan jälleenmyyntituotetta).

4.4.2. Hinnoittelu

Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi varmistettava kustannuslaskennan avoimuus vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamien xDSL-yhteyksien hinnoittelussa, jotta voidaan välttää sellaiset tarpeettomat ristikkäistuet, jotka voivat vääristää markkinoita. Hinnoissa voidaan ottaa huomioon kohtuulliset kannustimet jotta voidaan kompensoida uusien innovatiivisten palvelujen käyttöönottoon liittyvät kestävät investoinnit ja riskit, mutta sääntelyelimen hintavalvonnalla on estettävä vakiintunutta operaattoria saamasta monopolia tai kohtuuttomia tuottoja liityntäverkkotoiminnastaan.

Jäsenvaltioissa on paljon erilaisia vähittäismyyntitarjouksia, datasiirtoyhteyden tukkumyyntitarjouksia ja jälleenmyyntitarjouksia xDSL-palveluista sekä erilaisia datanopeuksien ja muiden teknisten olosuhteiden yhdistelmiä, joten on erittäin vaikeaa verrata EU:n hintatasoja. Juuri näiden tarjousten vaihtelevuus ja monimutkaisuus onkin yksi kilpailun kehittymistä estävä tekijä, ja joissakin tapauksissa operaattoreiden ja kansallisten sääntelyviranomaisten on vaikea määrittää, onko tukku- ja vähittäismyyntituotteiden hintojen välillä hintaruuvia.

Hintatietoja ilmoittaneista maista uudelta tulokkaalta esimerkiksi 512 Mbit/s ADSL-yhteydestä perittävä hinta vaihtelee Belgian 13,3 eurosta Itävallan 25,4 euroon, mutta tässäkin suppeassa vertailussa teknisissä parametreissä on eroja muun muassa sen mukaan, mistä yhteenliittämispisteestä palvelu tarjotaan (paikallinen DSL-keskitin tai ATM-vaihde).

4.5. Laajakaista-alan kilpailun kehittämiseen liittyvät sääntelynäkökohdat: paikallisliityntäverkko ja nopeat Internet-yhteydet

Tilaajayhteyksien eriyttämisestä antamansa tiedonannon [21] jälkeen komissio on painottanut tilaajayhteyksien täyden eriyttämisen, rinnakkaiskäytön ja datasiirtoyhteyden käyttöoikeuden toisiaan täydentävää roolia pyrittäessä lisäämään kilpailua paikallisliityntäverkossa ja laajakaistayhteyksien kehityksessä. Vakiintuneet operaattorit kykenivät pitkään luomaan omia paikallisliityntäverkkojaan yksinoikeuksien turvin ja monopoliasemaan perustuvilla maksuilla. Niillä on sen vuoksi xDSL-palveluja kehitettäessä huomattava etulyöntiasema, koska näitä tekniikoita kehitetään kuparijohdinverkon käytön maksimoimiseksi; tämän infrastruktuurin luominen on uusille tulokkaille hyvin vaikeaa ja kallista.

[21] KOM(2000) 237 lopullinen, 26. huhtikuuta 2000.

Kun otetaan huomioon edellä kuvatun tilaajayhteyksien eriyttämisen ja datasiirtoyhteyden käyttöoikeuden tilanne, vakiintuneilla operaattoreilla oleva edelläkävijän etu, johon joissakin tapauksissa liittyy polkumyyntiä ja muuta kilpailun vastaista toimintaa, näyttää estävän puhelinverkon kautta käytettävien nopeiden Internet-palvelujen markkinoiden kehittymistä. Myönteistä on, että uusilla tulokkailla on asiakkainaan 22 prosenttia xDSL-käyttäjistä. Uusien tulokkaiden markkinaosuudet ovat kuitenkin hyvin erilaisia eri jäsenvaltioissa, ja datasiirtoyhteyden käyttöoikeuden hintaruuvin osalta tarvitaan vielä paljon sääntelyponnisteluja, kuten myös syrjimättömyyden yleistä soveltamista, jotta niiden markkinaosuus kehittyisi. Tämä puolestaan auttaa uusia tulokkaita laajentumaan riittävästi, jotta ne voivat hyödyntää eriyttämistä nykyistä paremmin.

Luxemburgilta ei saatu tietoja. Kaikkiaan 187 miljoonasta yleisen kytkentäisen puhelinverkon (PSTN) tilaajayhteydestä 7,52 miljoonaa (4 prosenttia) on laajakaistaisia, pääasiassa xDSL-yhteyksiä. Monia niistä tarjoavat vakiintuneet operaattorit (5,86 miljoonaa yhteyttä), joten eriytetyn tilaajayhteyden tai datasiirtoyhteyden käyttöoikeuden kautta toteutettua uuden tulokkaan xDSL-yhteyttä käyttää 1,66 miljoonaa asiakasta (eli 22 prosenttia). Kun otetaan huomioon, että yli 871 000 näistä uusien tulokkaiden yhteyksistä on pelkkiä jälleenmyyntiyhteyksiä, jotka eroavat vain vähän vakiintuneiden operaattoreiden omasta tuotteesta, ja että yli 90 prosenttia jäljelle jäävistä yhteyksistä sijaitsee vain kolmessa jäsenvaltiossa, todellinen kilpailutilanne on selvästi sellainen, että vakiintuneilla operaattoreilla on selkeä määräävä asema tukkumarkkinoilla.

Tilanne on jossakin määrin rohkaisevampi, kun otetaan huomioon kilpailu kaikissa liityntäjärjestelmissä. Kun otetaan huomioon sekä yleisen kytkentäisen puhelinverkon yhteydet että kaikki muut yhteystavat, erityisesti kaapelimodeemiyhteydet, EU:ssa on tällä hetkellä noin 10,79 miljoonaa laajakaistaista asiakasliittymää. Näistä noin 6,34 miljoonaa liittymää on vakiintuneilla teleoperaattoreilla, joten uusilla tulokkailla on noin 4,44 miljoonaa liittymää eli 41 prosenttia kaikista laajakaistaliittymistä.

Jos seitsemännessä raportissa viitattiin esimerkiksi Saksan tilanteeseen: Saksassa täysin eriytettyjen tilaajayhteyksien ilmeisen suuri määrä peittää sen tosiseikan, että useimpia eriytettyjä yhteyksiä käytetään muihin tarkoituksiin kuin DSL-palvelujen tarjoamiseen, ja lisäksi on vaikuttanut siltä, että vakiintunut operaattori tarjoaa DSL-vähittäispalveluja alle omakustannushinnan. Tätä käsitystä on sittemmin tukenut Saksan monopoliasioista vastaava viranomainen, joka joulukuussa 2001 julkaisemassaan raportissa viittasi DSL-palvelujen olevan käytännössä vakiintuneen operaattorin monopoli seitsemännessä raportissa mainituista syistä.

Tämä on yksi esimerkki yksillä markkinoilla toimivan vakiintuneen operaattorin huomattavan markkinavoiman vaikutuksesta toisiin, niihin läheisesti liittyviin markkinoihin, joilla uudet tulokkaat joutuvat kilpailemaan eriytettyjen yhteyksien avulla ainoastaan ISDN-markkinoilla, koska ne eivät pysty kilpailemaan vakiintuneen operaattorin kanssa DSL-markkinoilla. Muissa maissa eriytettyjä yhteyksiä ei yksinkertaisesti ole otettu tehokkaasti käyttöön, koska uudet tulokkaat eivät ole kyenneet kilpailemaan vakiintuneen operaattorin vähittäismyyntinä tarjoamien DSL-palvelujen kanssa. Keinot, joilla edistetään pääsyä kiinteään verkkoon, vaihtelevat, mutta uudet tulokkaat eivät voi kehittää liiketoimintaa eivätkä perustella investointikustannuksia, jos sääntelyssä on jatkuvasti epäselvyyttä tai epävarmuutta vakiintuneiden operaattoreiden noudattamista laajakaistapalvelujen vähittäismyynnin hinnoittelukäytännöistä.

Tilanne on vielä huonompi maissa, joissa liittymämaksu on tosiasiallisesti alhaisempi (kuten Saksassa, Kreikassa, Espanjassa, Irlannissa, Portugalissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) kuin operaattoreiden eriytetyn tilaajayhteyden vuokra. Useimmissa tapauksissa tilaajayhteyden hinta tietenkin nousee, jos loppukäyttäjä ottaa vakiintuneelta operaattorilta lisäksi DSL-liittymän, mutta tämä vaikuttaa joka tapauksessa johtavan tilanteeseen, jossa uusilla tulokkailla ei käytännössä ole mahdollisuuksia tuottavaan liiketoimintaan.

Kuten edellä on mainittu, tilaajayhteyksien täyttä eriyttämistä, rinnakkaiskäyttöä ja datasiirtoyhteyden käyttöoikeutta on pidettävä toisiaan täydentävinä vaihtoehtoina, kun paikallisliityntäverkko avataan kilpailulle. Tässä tilanteessa on selvää, että sääntelyelimet eivät voi tinkiä tämän käyttöoikeusvelvoitteen täysimääräisestä valvonnasta.

Kansallisten sääntelyviranomaisten on tutkittava tarkoin, millainen vaikutus vakiintuneiden operaattoreiden liittymätarjousten teknisillä rajoituksilla on uusille tulokkaille. Jotkin vakiintuneet operaattorit uskovat noudattavansa syrjimättömyyden sääntöä tarjotessaan liittymää ainoastaan siinä pisteessä, josta niiden loppukäyttäjää lähempänä olevilla yksiköillä on pääsy verkkoon (yhdessä ääripäässä paikallisessa DSL-keskittimessä [22] ja toisessa ääripäässä jossakin kansallisessa liityntäpisteessä (POP)). Käytännössä tämä voi kuitenkin aiheuttaa suuria siirtokustannuksia uudelle tulokkaalle, jonka verkolla ei ole samaa maantieteellistä laajuutta eikä koostumusta, tai vaihtoehtoisesti saattaa sen pelkästään jälleenmyyjän asemaan, jos se ei pysty valvomaan etäasiakkaalle toimitettujen yhteyksien laatua ja siirtonopeutta silloin, kun asiakas on liitetty vakiintuneen operaattorin verkon kautta sen liityntäpisteeseen. Tästä syystä uusien tulokkaiden on erittäin tärkeää päästä verkkoon DSL-keskittimen ja liityntäpisteen lisäksi myös ATM-tasolla, jotta ne voisivat saada täyden hyödyn omasta verkostaan (tai vaihtoehtoisista verkkotarjouksista) ja valvoa loppukäyttäjäliittymän teknisiä ominaisuuksia.

[22] DSLAM.

Valpasta sääntelyä tarvitaan jatkossakin, koska vaihtoehtoisilla yhteystavoilla pystytään vain hitaasti lisäämään kilpailua laajakaistapalveluissa useimmissa jäsenvaltioissa. Kaapelimodeemiyhteyden huomattavaa menestystä lukuun ottamatta langattomat tilaajayhteydet sekä kuitu-, satelliitti- ja kiinteät yhteydet eivät ole kehittyneet merkittävästi, vaikka Yhdistyneestä kuningaskunnasta (kiinteät yhteydet) ja Italiasta (satelliitti- ja kuituyhteydet) onkin saatu rohkaisevia merkkejä.

Kaapelimodeemiyhteys on saavuttanut huomattavan menestyksen Alankomaissa, Belgiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja sen asema on melko vahva myös Espanjassa, Itävallassa ja Ranskassa. Kaapeliverkko-operaattoreilla on ongelmana verkkojensa parantamista koskevia sääntelyn ja rahoituksen esteitä, joten edellä mainittuja maita lukuun ottamatta ne eivät tällä hetkellä kykene kilpailemaan tehokkaasti eivätkä kehittämään laajakaistapalvelujaan riittävän nopeasti, jotta ne pysyisivät kilpailevien DSL-yhteyksien tarjoajien nopean kehityksen tahdissa.

Langattomat tilaajayhteydet (WLL) eivät ole toistaiseksi lunastaneet niihin asetettuja odotuksia, eivätkä monet toimiluvan saaneet operaattorit ole pystyneet täyttämään toimilupaan sisältyviä käyttöönottovelvoitteitaan, vaan jotkin niistä ovat joutuneet selvitystilaan tai palauttamaan toimilupansa. Vain muutamissa jäsenvaltioissa on pieniä langattomien tilaajayhteyksien saarekkeita, eivätkä ne pysty lainkaan tai juuri lainkaan kilpailemaan muiden laajakaistayhteystapojen kanssa.

Vaikka nykyinen taloudellinen tilanne ja investointivarojen puute vaikuttavatkin hyvin selvästi vaihtoehtoisten yhteysinfrastruktuurien kehittymiseen, on selvää, että vakiintuneiden operaattoreiden määräävä asema kiinteän verkon yhteyksien markkinoilla estää kilpailun kehittymisen laajakaistapalveluissa ylipäätään. Vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamat DSL-palvelujen keinotekoisen alhaiset vähittäishinnat eivät edistä eEurope-toimintasuunnitelman tavoitteita, vaan ne ovat omiaan estämään kilpailua ja pitkällä aikavälillä ne nostavat laajakaistapalvelujen kuluttajahintoja.

4.6. Kiinteät yhteydet

Komissio on toistuvasti tähdentänyt, että kiinteiden yhteyksien valikoiman oikea-aikainen ja tehokas saatavuus kustannuslähtöisin hinnoin on edellytys tehokkaan kilpailun kehittymiselle erityisesti nopeissa Internet-yhteyksissä. Nykyisessä sääntelyjärjestelmässä ilmoitettujen (huomattavan markkinavoiman) operaattoreiden on tarjottava vähimmäismäärä kiinteitä yhteyksiä (puheensiirtotaajuuksista 2 Mbit/s yhteyksiin) erityisten teknisten standardien mukaisesti kustannuslähtöisin hinnoin ja syrjimättömyyden periaatetta noudattaen [23].

[23] Tämä tarkoittaa, että niiden on sovellettava samoja ehtoja samoissa oloissa vastaavia palveluja tarjoaviin organisaatioihin sekä tarjottava muille samoin ehdoin ja samanlaatuisia palveluja kuin ne tarjoavat omille yksiköilleen tai tytäryhtiöilleen.

Lisäksi ainakin yksi operaattori on velvoitettava tarjoamaan vähimmäismäärä kiinteitä yhteyksiä maan kaikissa pisteissä. Tämän vuoksi kysymys siitä, onko jollakin operaattorilla kiinteiden yhteyksien markkinoilla - ja millaisilla siirtonopeuksilla - huomattava markkinavoima, on toissijainen tälle vaatimukselle, joka koskee kiinteiden yhteyksien tarjonnan takaamista koko markkinoilla. Koska siirtokapasiteetti ja markkinoiden tarpeet ovat kehittyneet lainsäädännön valmistelun jälkeen, kysymys siitä, onko tällaisen tarjontavelvoitteen koskettava suurempia siirtonopeuksia, on annettava kansallisten sääntelyviranomaisten päätettäväksi. Esimerkiksi Alankomaissa vakiintuneella operaattorilla ei ole huomattavaa markkinavoimaa nopeampien kuin 2 Mbit/s yhteyksien vähittäismyynnissä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakiintunut operaattori pyysi lokakuussa 2001 Oftelia päättämään, että sillä ei ole huomattavaa markkinavoimaa suurien siirtonopeuden kiinteissä yhteyksissä, kun Oftel on puuttunut vähittäismyyntitason kilpailun puuttumiseen ryhtymällä toimiin tukkumyyntitasolla. Tanskassa kansallinen sääntelyviranomainen on päättänyt, että kansainvälisten yhteyksien tarjoamista koskevat velvoitteet voitaisiin poistaa ja että runkoverkkojen tarjoamista koskevat velvoitteita voitaisiin lieventää vähitellen.

Niiden jäsenvaltioiden määrän lisääntyminen, joissa on paljon kilpailua nopeasta siirtokapasiteetista, johtaa nopeita yhteyksiä tarjoavien huomattavan markkinavoiman operaattoreiden vähenemiseen kansainvälisistä yhteyksistä alkaen. Kun EU on siirtymässä uuteen sääntelyjärjestelmään, kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että lyhyen välimatkan yhteyksiä ja liityntäyhteyksiä koskevia sääntelyvelvoitteita noudatetaan täysin ja että yksi toimittaja velvoitetaan vastedeskin tarjoamaan vähimmäismäärä kiinteitä yhteyksiä maan alueella.

4.6.1. Hinnoittelu

Siitä huolimatta, että sääntelyllisiä velvoitteita on sovellettu EU:n tasolla jo yli kymmenen vuotta, uudet tulokkaat joutuvat usein turvautumaan alennettuihin vähittäishintoihin tai ns. retail minus -hinnoitteluun, ja on edelleenkin jäsenvaltioita, joissa vakiintuneen operaattorin tai sen tytäryhtiöiden kiinteiden yhteyksien hintojen kustannuslähtöisyys ei ole täysin taattu (Belgia, Itävalta). Belgiassa on tekeillä tutkimus kiinteiden yhteyksien kustannuslaskentamallista sekä toinen tutkimus mahdollisista huomattavan markkinavoiman operaattoreista, kun taas Irlannissa selvitellään parhaillaan kiinteiden yhteyksien hinnoittelua. Suomessa huomattavan markkinavoiman operaattoreille ei ole asetettu kustannuslähtöisyysvelvoitetta kiinteiden yhteyksien tarjoamisessa, koska näillä markkinoilla kilpailun katsotaan jo olevan tehokasta. Luxemburgissa asiakkaiden ostohyvitykset laskevat hintoja sääntelyelimen vahvistamia hintoja alemmiksi, mikä aiheuttaa ongelmia kilpailijoille.

4.6.1.1. Kotimaiset kiinteät yhteydet

Huomattavin kehitys 64 kbit/s yhteyksissä elokuun 2001 jälkeen on ollut, että hinnat ovat vakiintuneet; kolmessa tutkitussa yhteystyypissä (2, 50 ja 200 km) hinnat ovat alentuneet keskimäärin vain 0,5 prosenttia. Tämä keskimääräinen aleneminen peittää paikallisyhteyksien hintojen hienoisen nousun (0,6 prosenttia), jota tasoittavat 200 km:n yhteyksissä tapahtuneet hintojen laskut (-2 prosenttia). Tämä vakaus taittaa kolme vuotta jatkuneen laskusuuntauksen, jolloin hinnat laskivat 25 prosenttia vuosina 1998-2002 (20 prosentin lasku paikallisyhteyksissä ja 30 prosentin lasku 50 km:n ja 200 km:n yhteyksissä).

Yhdistynyt kuningaskunta on edelleenkin paikallisyhteyksissä ja 200 km:n 64 kbit/s yhteyksissä kallein jäsenvaltio. Paikallisyhteyksien hinnat halvimmassa maassa, Saksassa, ovat 64 prosenttia alhaisemmat kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Seitsemän jäsenvaltiota on näissä yhteystyypeissä EU:n keskitasoa halvempia, kun taas 200 km:n yhteyksissä vain viisi on halvempia. Vuonna 2002 hinnat nousivat Belgiassa ja Itävallassa ja laskivat Saksassa, Espanjassa ja Ranskassa.

Keskimääräinen hintojen lasku on 2 Mbit/s yhteyksissä suurempi (3,5 prosenttia) kuin 64 kbit/s yhteyksissä, mikä johtuu pääasiassa paikallisyhteyksien hintojen alenemisesta (lähes 5 prosenttia). Kahdessa muussa tutkitussa yhteystyypissä (50 km ja 200 km) tapahtui 2,4 prosentin (50 km) ja 3,2 prosentin (200 km) lasku. Hintojen aleneminen on kuitenkin kaiken kaikkiaan hidastunut huomattavasti edellisiin vuosiin verrattuna, koska kaikki etäisyydet huomioon ottaen vuosina 1998-2002 hinnat alenivat 2 Mbit/s yhteyksissä keskimäärin 37 prosenttia.

Maiden väliset vuokrien erot ovat 2 Mbit/s yhteyksissä selvempiä kuin 64 kbit/s yhteyksissä. Tanskassa 2 km:n yhteydet ovat 85 prosenttia halvempia (1 956 euroa) kuin Alankomaissa (13 363 euroa). Toisin kuin 64 kbit/s yhteyksissä, niiden maiden lukumäärä (7), joissa veloitettavat hinnat ovat EU:n keskitasoa halvempia, ei muutu yhteyden pidentyessä.

Espanja on 200 km:n yhteyksissä kallein maa (58 893 euroa), kun Ruotsi on 78 prosenttia halvempi (12 737 euroa). Itävallassa paikallisyhteydet halpenivat huomattavasti, 46 prosenttia, mitä kompensoi 9 prosentin nousu pitemmissä yhteyksissä. Espanjassa keskimääräinen hintojen lasku paikallisyhteyksissä ja 200 km:n yhteyksissä oli 5,5 prosenttia. Päinvastainen tilanne oli Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa tapahtuneen paikallisyhteyksien hintojen valtavan nousun (29 prosenttia) vaikutusta lievensi hiukan pitkien yhteyksien hintojen lasku (15 prosenttia).

4.6.1.2. Kansainväliset kiinteät yhteydet

Toisin kuin kotimaisissa kiinteissä yhteyksissä, ulkomaisten puoliyhteyksien keskimääräiset vuosivuokrat jatkoivat EU:ssa laskuaan viime vuonna. Hintojen aleneminen jatkui samaan tahtiin tai nopeutui 64 kbit/s yhteyksissä kaukaisiin EU-maihin ja Yhdysvaltoihin mutta hidastui yhteyksissä läheisiin EU-maihin. Keskimääräinen hintojen lasku elokuuhun 2001 verrattuna oli 7,4 prosenttia; eniten hinnat laskivat Yhdysvaltoihin suuntautuvissa yhteyksissä (11 prosenttia).

Kreikka on edelleenkin EU:n sisällä kallein maa 64 kbit/s yhteyksissä. Toiseksi kalleimpia hinnat ovat Belgiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, vaikka Irlannin ja Suomen lisäksi näissä kahdessa maassa, erityisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Yhdysvaltoihin suuntautuvien yhteyksien hinnat ovat laskeneet valtavasti. Halvimpia maita ovat Luxemburg ja Tanska. Kaukaisiin EU-maihin suuntautuvien yhteyksien hinnat ovat Luxemburgissa 64 prosenttia halvemmat kuin Kreikassa.

Hintojen aleneminen 2 Mbit/s yhteyksissä on ollut viime vuosien yleinen suuntaus välimatkasta riippumatta. Kalleimpia maita kaukaisiin kohteisiin suuntautuvissa yhteyksissä ovat tässäkin Kreikka, Ruotsi ja Portugali. Toisessa ääripäässä Luxemburgin ja Suomen hinnat ovat halvimpia. Yhteyksissä läheisiin EU-kohteisiin Kreikka ja Espanja ovat kalleimpia ja Tanska on selvästi halvin.

4.6.2. Toimitusajat ja palvelun laatu

Kiinteitä yhteyksiä koskevaa vuosiraporttia valmisteltaessa komission huomio kiinnitettiin siihen, että toimitusajat voisivat merkittävästi parantua vuoden 2001 loppupuolella ja vuoden 2002 alussa niissä maissa, joiden toimitusajat olivat olleet huonoimpien joukossa (Saksa, Irlanti, Alankomaat). Nämä toivotut parannukset on kuitenkin vielä vahvistettava vuositilastoin, ja näissä maissa sekä Itävallassa on edelleenkin ongelmia kiinteiden yhteyksien eri siirtonopeuksissa parhaita käytäntöjä noudattaviin EU-maihin verrattuna.

Toimitusaikojen ja muiden luokkien vertailu nostaa kuitenkin esiin kysymyksen v