EUROOPAN KOMISSIO Strasbourg 17.12.2019 COM(2019) 651 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN KESKUSPANKILLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE



































Kertomus varoitusmekanismista - vuosi 2020



































(makrotalouden epätasapainon ennalta ehkäisemisestä ja korjaamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 1176/2011 3 ja 4 artiklan mukainen kertomus) {SWD(2019) 630 final}



Kertomus varoitusmekanismista käynnistää makrotalouden epätasapainoa koskevan vuotuisen valvontamenettelyn. Menettelyn tavoitteena on havaita ja korjata epätasapainot, jotka haittaavat jäsenvaltioiden talouksien tai EU:n talouden häiriötöntä toimintaa ja jotka saattavat vaarantaa talous- ja rahaliiton moitteettoman toiminnan (asetuksen (EU) N:o 1176/2011 2 artiklan 1 kohta). Kertomuksessa esitetty analyysi pohjautuu talouspoliittisiin päätelmiin, jotka tehdään käyttäen valittuihin indikaattoreihin perustuvaa tulostaulua sekä useita lisäindikaattoreita, arviointivälineitä ja muita tietoja, joiden avulla määritetään, onko jäsenvaltioissa politiikkatoimia edellyttäviä epätasapainoja. Kertomuksessa nimetään jäsenvaltiot, joista komission on tarpeen tehdä perusteellinen tarkastelu arvioidakseen, miten makrotalouden riskit kasaantuvat tai purkautuvat kyseisissä jäsenvaltioissa, ja päätelläkseen, onko niissä epätasapainoja tai liiallisia epätasapainoja. Komissio laatii asianomaisia jäsenvaltioita koskevat perusteelliset tarkastelut ottaen huomioon Euroopan parlamentin kanssa käytävät sekä neuvostossa ja euroryhmässä käytävät varoitusmekanismia koskevat keskustelut. Vakiintuneen käytännön mukaisesti jäsenvaltioista, joissa havaittiin epätasapainotiloja edellisessä perusteellisessa tarkastelussa, tehdään joka tapauksessa uusi perusteellinen tarkastelu. Perusteelliset tarkastelut sisällytetään maaraportteihin. Perusteellisen tarkastelun tulokset vaikuttavat maakohtaisiin suosituksiin, jotka laaditaan osana talouspolitiikan eurooppalaista ohjausjaksoa. 1.Tiivistelmä Tällä kertomuksella käynnistetään yhdeksäs vuotuinen makrotalouden epätasapainoa koskeva menettely (MIP). Menettelyn tavoitteena on havaita ja korjata epätasapainot, jotka haittaavat jäsenvaltioiden talouksien tai EU:n talouden häiriötöntä toimintaa ja jotka saattavat vaarantaa talous- ja rahaliiton moitteettoman toiminnan, ja ehdottaa tarkoituksenmukaisia vastatoimia. Makrotalouden epätasapainoa koskeva menettely toteutetaan osana talouspolitiikan eurooppalaista ohjausjaksoa. Näin pyritään varmistamaan johdonmukaisuus niiden analyysien ja suositusten kanssa, jotka ovat tulosta muiden talousvalvonnan välineiden käytöstä. Samaan aikaan tämän kertomuksen kanssa hyväksytään vuotuinen kestävän kasvun strategia, jossa tarkastellaan Euroopan taloudellista ja yhteiskunnallista tilannetta sekä asetetaan EU:lle laaja-alaisia ensisijaisia politiikkatavoitteita. Tässä kertomuksessa nimetään jäsenvaltiot, joista olisi tehtävä perusteellinen tarkastelu sen arvioimiseksi, onko niissä politiikkatoimia edellyttäviä epätasapainoja. Varoitusmekanismia koskeva kertomus on talouden epätasapainojen tarkasteluväline, joka julkaistaan aina talouspolitiikan vuotuisen koordinointikierroksen alussa. Siinä esitetty analyysi pohjautuu talouspoliittisiin päätelmiin, jotka tehdään ohjeellisiin kynnysarvoihin suhteutettujen indikaattoreiden sekä tiettyjen lisäindikaattoreiden perusteella. Kertomuksen 2. kohta sisältää myös analyysin siitä, miten jäsenvaltioiden epätasapainot vaikuttavat koko euroalueeseen ja missä määrin ne edellyttävät koordinoituja politiikkatoimia euroalueen jäsenvaltioiden keskinäisten riippuvuussuhteiden vuoksi. Tältä osin tässä kertomuksessa esitetty analyysi täydentää arviointia, joka on esitetty euroalueen talouden analyysia koskevassa Euroopan komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa, joka liittyy komission suositukseen neuvoston suositukseksi euroalueen talouspolitiikasta. Varoitusmekanismia koskeva kertomus perustuu analyysiin, jonka mukaan talousnäkymät ovat muuttumassa: talouskasvu heikkenee ja inflaatio-odotuksia on tarkistettu alaspäin. Euroopan komission syksyn 2019 talousennusteen mukaan reaalisen BKT:n kasvu on EU:ssa 1,4 prosenttia ja euroalueella 1,1 prosenttia vuonna 2019. Tämä tarkoittaa, että kasvu hidastuu, sillä se oli EU:ssa 2 prosenttia ja euroalueella 1,9 prosenttia vuonna 2018. Vuonna 2020 BKT:n kasvun ennustetaan olevan EU:ssa 1,4 prosenttia ja euroalueella 1,2 prosenttia. Vuoden 2018 lopulta asti luvut ovat viitanneet vauhdin heikkenemiseen varsinkin nettoviennin ja teollisuustuotannon osalta. Laskusuhdanne on näkynyt erityisesti euroalueen suurissa jäsenvaltioissa, joihin kaupankäynti vaikuttaa enemmän, kun kauppapoliittisen toimintaympäristön epävarmuus lisääntyy. Inflaatio-odotukset ovat laskeneet huomattavasti, minkä seurauksena rahaviranomaiset ovat toteuttaneet vuoden 2019 jälkipuoliskolla toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on torjua tuotannon ja hintojen alkavaa laskusuhdannetta. Joukkolainojen tuotto on heikentynyt erityisesti pidemmissä maturiteeteissa. Vaikka kuluttajahintainflaatio ja tuottavuuden kasvu ovat viime aikoina hidastuneet, palkkojen nousu on vuodesta 2018 lähtien jonkin verran vahvistunut, kun työmarkkinat ovat kiristyneet. Olemassa olevat makrotalouden epätasapainot ovat vähitellen korjautuneet suotuisassa taloustilanteessa. Kriisin jälkeen velkaantumista on purettu laajalti, minkä seurauksena useat virtojen epätasapainot ja kestämättömät suuntaukset ovat korjautuneet (erityisesti suuret vaihtotaseen alijäämät, asuntojen hintojen nousua kiihdyttävä luotonannon liiallinen kasvu ja suuret yksikkötyökustannukset, jotka ovat merkki kustannuskilpailukyvyn heikkenemisestä). Varantoepätasapainoihin liittyvien heikkouksien (yksityisen ja julkisen velan sekä ulkomaisen velan suuri määrä) korjautuminen on alkanut myöhemmin ja edennyt hitaammin, mutta velkasuhteet ovat kääntyneet vankemmin laskusuuntaan, kun talous on kasvanut ja hinnat ovat kääntyneet jälleen nousuun viime vuosina. Samaan aikaan talouden toimeliaisuuden kiihtymiseen on useissa jäsenvaltioissa liittynyt yksikkötyökustannusten ja asuntojen hintojen voimakas nousu. Talousnäkymien muutos saattaa tarkoittaa olemassa olevien epätasapainojen hitaampaa mukautumista tai uusien riskien toteutumista tilanteessa, jossa liikkumavara häiriöihin vastaamiseksi on kapenemassa. Talousnäkymiin kohdistuvat heikkenemisriskit liittyvät erityisesti kaupan jännitteisiin ja globaalien arvoketjujen häiriöihin, kehittyvien talouksien odotettua voimakkaampaan laskusuhdanteeseen ja geopoliittisten jännitteiden kärjistymiseen. Nimelliskasvun odotetaan heikkenevän, mikä tarkoittaa, että myös velan vähentämistä tukeva ympäristö on heikompi. Korkojen huomattava aleneminen vähentää velkakustannuksia, mutta aiheuttaa toisaalta myös haasteita, jotka liittyvät muun muassa heikompiin kannustimiin vähentää velkaa, tuoton tavoittelusta johtuvaan mahdollisesti liialliseen riskinottoon ja rahoituslaitosten kannattavuuden heikkenemiseen tuottokäyrien tasoittuessa. Rahapoliittinen liikkumavara politiikan häiriöihin puuttumiseksi on kapenemassa, ja mahdollisuudet pehmentää häiriöitä yksityisten ja julkisten säästöjen avulla vaihtelevat huomattavasti eri puolilla EU:ta, sillä rajoituksena ovat korkeat velkasuhteet lukuisissa jäsenvaltioissa. Kertomuksessa esitetyn horisontaalisen analyysin perusteella voidaan tehdä muun muassa seuraavat päätelmät: ·Vaihtotaseet ovat hieman heikentyneet koko EU:ssa vuonna 2018, alijäämät ovat edelleen poikkeus ja suuret ylijäämät jatkuvat. Harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta maissa, joissa on aiemmin ollut suuria vaihtotaseen ylijäämiä, vaihtotaseet ovat nyt pitkälti tasapainossa, kun taas joissakin jäsenvaltioissa on edelleen suuria ja pysyviä ylijäämiä, jotka ylittävät talouden perustekijöiden mukaisen tason. Kaupan hidastuminen, vakaa kotimainen kysyntä ja öljyn hinnannousu ovat heikentäneet vaihtotaseita kautta linjan. ·Ulkomaiset nettovarallisuusasemat (NIIP) ovat parantuneet nopeammin, mutta monissa jäsenvaltioissa on edelleen paljon ulkomaista velkaa. Maltilliset vaihtotaseet ja viime vuosien jatkuva nimelliskasvu ovat tukeneet ulkomaisen rahoitusvelan supistamista suhteessa BKT:hen. Nettovelallismaiden ulkomaiset nettovarallisuusasemat ovat parantuneet aiempaa nopeammin myös positiivisten arvostusvaikutusten ansiosta. Nämä vaikutukset eivät kuitenkaan ole välttämättä pysyviä. Ulkomaiset nettovarallisuusasemat ovat edelleen pitkälti negatiivisia useissa EU-maissa, ja eräisiin viimeksi toteutuneisiin vaihtotaseisiin liittyy riski, että ne eivät riitä turvaamaan ulkoisten varantoasemien paranemista riittävän nopeasti. Samaan aikaan suuret nettovelkojat ovat kirjanneet yhä positiivisempia ulkomaisia nettovarallisuusasemia suurten ylijäämien vuoksi. ·Yksikkötyökustannukset ovat monissa jäsenvaltioissa kasvaneet aiempaa nopeammin, kun palkkojen nousu on kiihtynyt ja tuottavuuden kasvu hidastunut. Palkkojen nousu on kiihtynyt kaikkialla EU:ssa, kun työmarkkinat ovat kiristyneet. Yksikkötyökustannusten kasvu liittyy yhä enemmän myös tuottavuuden kasvun hidastumiseen. Joissain tapauksissa, erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan ja Baltian maissa yksikkötyökustannusten merkittävä kasvu on jatkoa muutama vuosi sitten alkaneelle suuntaukselle, joka liittyy työvoiman kysynnän kasvuun sekä osaamisvajeisiin ja työvoiman tarjonnan pullonkauloihin talouksissa, joissa palkat ovat keskimääräistä alhaisemmat. Myös euroalueen maissa yksikkötyökustannusten kasvu on kiihtynyt viime aikoina, joskin vähemmän. Yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet nettovelkojamaissa enemmän kuin nettovelallismaissa. Ero on kuitenkin kaventumassa, minkä seurauksena kustannuskilpailukyvyn kehitys ei enää samalla tavoin tue symmetrisempää tasapainottamista. ·Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit (REER) ovat vahvistuneet. Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit ovat vuodesta 2016 alkaen vahvistuneet useissa maissa samalla kun yksikkötyökustannusten kasvu on kiihtynyt ja valuuttakurssien nimellinen vahvistuminen jatkunut. Edeltävinä vuosina suhteelliset kustannukset ja hinnat laskivat monissa EU:n jäsenvaltioissa, kun nimelliset valuuttakurssit laskivat ja kustannus- ja hintainflaatio oli kilpailijoihin verrattuna vaimeaa. Alakohtainen uudelleenkohdentaminen suljetulta sektorilta avoimen sektorin toimintoihin, mitä nettovelallismaissa on tapahtunut useiden vuosien ajan kriisin jälkeen, on nyt hidastumassa tai pysähtymässä tai jopa kääntymässä päinvastaiseksi. ·Yksityisen sektorin velkavivun purkaminen etenee pitkälti nimellisen BKT:n kasvun ansiosta, kun taas kotitalouksien velkaantumisen väheneminen on hidastunut. Yksityisen sektorin nettosäästöt ovat vähentyneet, ja velkasuhteen supistuminen johtuu enenevässä määrin nimellisen BKT:n kasvusta. Velkavivun purkaminen on hidastunut, mikä johtuu sekä säästöjen vähenemisestä että BKT:n kasvun hidastumisesta. Erityisesti kotitaloudet ovat lisänneet lainanottoaan yhä useammissa jäsenvaltioissa. Vaikka velkaantumista on purettu useimmissa maissa, joissa velkasuhde on korkea, yksityisen sektorin velkasuhde on kasvanut muutamissa korkean velkaantuneisuuden maissa. Julkinen velka on edelleen vähentynyt useimmissa jäsenvaltioissa, mutta muutamissa korkean velkaantuneisuuden maissa vähennystä ei ole tapahtunut tai se on ollut rajallista. Valtion joukkovelkakirjojen tuotto kuitenkin laski huomattavasti vuonna 2019, myös kaikkein velkaantuneimpien valtiollisten lainanottajien osalta. ·EU:n pankkisektorin häiriönsietokyky on parantunut, mutta joitakin haasteita on yhä jäljellä. Vakavaraisuussuhteiden kasvu on pysähtynyt tasolle, joka ylittää sääntelynormit. Myös oman pääoman tuotto on vakiintunut aiempien vuosien paranemisen jälkeen. Järjestämättömien lainojen osuus on laskenut viime vuosina huomattavasti. Ongelmaluottojen määrä vähenee tällä hetkellä merkittävästi vain niissä maissa, joissa järjestämättömien lainojen osuus on suuri. Haasteita on kuitenkin edelleen useissa EU-maissa, joissa vakavaraisuussuhde ja kannattavuuden tunnusluvut ovat suhteellisen alhaisia ja järjestämättömien lainojen osuus suuri. Haasteita lisäävät muuttuvat talousnäkymät, joille on ominaista korkojen mataluus pitkällä aikavälillä ja heikkenevä talouskasvu. ·Asuntojen hinnat nousivat edelleen nopeasti vuonna 2018, mutta hintakehitys hidastui siellä, missä on vahvempia merkkejä yliarvostuksesta. Asuntojen hinnat nousivat edelleen vuonna 2018, ja yhä useammassa maassa asuntojen arvostukset ovat olleet 2000-luvun puolivälistä lähtien huipussaan, ja asunnot ovat todennäköisesti yliarvostettuja. Eniten asuntojen hinnat kuitenkin nousivat eräissä EU-maissa, joissa on toistaiseksi ollut vain rajoitetusti merkkejä yliarvostuksesta. Sen sijaan niissä maissa, joissa huoli yliarvostuksesta on ollut suurempi ja kotitalouksilla enemmän velkaa, hinnat ovat usein laskeneet. Joissain maissa uudet asuntoluotot näyttävät lisääntyvän, mikä saattaa johtaa asuntojen hinnannousun kiihtymiseen edelleen. ·Työmarkkinat kohenivat edelleen, ja työttömyys on vähentynyt kaikissa EU:n jäsenvaltioissa. Työttömyys on vähentynyt edelleen eri puolilla EU:ta, erityisesti nuorten ja pitkäaikaistyöttömien keskuudessa. Työmarkkinoiden kiristyminen näkyi jossain määrin voimakkaampana palkkojen nousuna myös euroalueen maissa. Siitä lähtien kun elpyminen alkoi, reaalipalkat nousivat vähemmän kuin työn tuottavuus vuoteen 2017 asti. Muutos tapahtui vasta vuodesta 2018 alkaen. Vaikka työllisyyden ja palkkojen kasvuun perustuva ansiotulojen lisääntyminen on osaltaan edistänyt kotimaisen kysynnän kasvua, ei ole juurikaan näyttöä palkkojen nousun siirtymisestä hinta-inflaatioon.

Tässä taloustilanteessa euroalueella tarvitaan sekä vaihtotaseen alijäämien että vaihtotaseen ylijäämien tasapainottamista, josta olisi hyötyä kaikille jäsenvaltioille. Euroalueen vaihtotaseen ylijäämän ennustetaan kääntyvän laskusuuntaan vientikysynnän hidastuessa, mutta pysyttelevän lähellä huippuaan ja talouden perustekijöiden mukaisen tason yläpuolella. Euroalueen ylijäämä kasvoi vahvan vientituloksen ansiosta ja siksi, että velkaantumista purettiin merkittävästi talouden eri aloilla, myös maissa, joissa tarvetta velkaantumisen purkamiseen oli vain vähän tai ei lainkaan. Viimeisin maltillinen kehitys johtuu pääasiassa globaalin kaupan heikkenemisestä ja suuremmasta energiataseen vajeesta. Tässä taloustilanteessa on suurempi tarve edistyä euroalueella sekä vaihtotaseen alijäämien että vaihtotaseen ylijäämien tasapainottamisessa, edistää siirtymistä korkeampaan inflaatio- ja korkotasoon ja vähentää riippuvuutta ulkomaisesta kysynnästä. Tätä varten euroalueen jäsenvaltioissa tarvitaan asianmukaista politiikkayhdistelmää, jossa otetaan huomioon keskinäiset riippuvuussuhteet ja heijastusvaikutukset. Vaikka monissa nettovelallismaissa on aiemmin korjattu suuriakin vaihtotaseen alijäämiä, niiden vaihtotaseet ovat heikkenemässä, ja suurten ulkomaisen ja kotimaisen velan määrien vähentäminen edellyttää jatkuvaa varovaisuusperiaatteiden mukaisten vaihtotaseiden ylläpitämistä ja velan asianmukaisen supistamisvauhdin varmistamista samalla kun jatketaan uudistuksia, jotka lisäävät BKT:n kasvupotentiaalia. Nettovelkojamaissa olisi hyödynnettävä alhaisten korkojen tarjoamaa mahdollisuutta lisätä jatkuvasti julkisia ja yksityisiä investointeja. Hyödyntämällä suotuisaa julkisen talouden rahoitusasemaa investointien ja muun tuottavan varainkäytön tukemiseen näissä maissa voitaisiin myös vähentää kasvunäkymien riippuvuutta ulkomaisesta kysynnästä ja tukea tasapainottamista euroalueella. Mahdolliset epätasapainojen lähteet ovat kaiken kaikkiaan pitkälti samat kuin vuoden 2019 varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa, mutta näkymät näyttäisivät olevan monessa suhteessa heikkenemään päin. Ulkoiset varantoasemat ovat parantuneet suotuisassa taloustilanteessa nopeammin, mutta vaihtotaseiden heikkeneminen ja nimellisen BKT:n hitaampi kasvu vähentävät lisäparannusten mahdollisuuksia. Jäljellä on yhä suuria vaihtotaseen ylijäämiä, kun taas kilpailukyvyn kehitys ei enää samalla tavoin tue tasapainottamista ja reaalisten efektiivisten valuuttakurssien vahvistuminen yleistyy. Yksityisen sektorin velkaantuminen vähenee hitaammin, joissain tapauksissa velkatason ollessa jo korkea, ja se on perustunut enenevässä määrin nimellisen BKT:n kasvuun. Nimellisen kasvun heikkenevien näkymien vuoksi herää kysymys, voidaanko velkaa edelleen vähentää maissa, joissa sitä on paljon, ilman yksityisten tai julkisten säästöjen lisäämistä tai BKT:n kasvupotentiaalin paranemista. Rahoitusalalla tilanne on vuosia jatkuneiden huomattavien parannusten jälkeen vakiintunut, mutta tulevaisuudessa saattaa ilmetä matalaan korkotasoon liittyviä uusia haasteita. Asuntojen hinnat nousevat edelleen voimakkaasti, ja asuntojen arvostukset ovat huipussaan yhä useammissa EU-maissa. Yliarvostetuilla markkinoilla hintojennousu hidastuu, mutta asuntoluottojen uudelleenkäynnistyminen saattaa joissain maissa tehdä asuntohintojen noususta itseään ylläpitävän ilmiön. Mahdolliset epätasapainojen lähteet yhdistyvät tiettyjen ryhmien puitteissa. Useat jäsenvaltiot kärsivät edelleen moninaisista ja toisiinsa liittyvistä velkaantuneisuuden aiheuttamista haavoittuvuuksista, jotka saattavat jossain määrin heijastaa rahoitusalan olosuhteita. Muutamissa jäsenvaltioissa haavoittuvuus johtuu pääasiassa suuresta ja pysyvästä julkisesta velasta ja kasvupotentiaalia rajoittavasta heikosta tuottavuudesta ja kilpailukyvystä. Joillakin mailla on puolestaan suuri pitkäaikainen vaihtotaseen ylijäämä. Joissakin jäsenvaltioissa huolenaiheet liittyvät kustannuskilpailukyvyn kehitykseen, johon saattaa liittyä myös ulkoisen rahoitusaseman heikkeneminen. Muutamissa jäsenvaltioissa suurimmat haasteet johtuvat asuntojen hintojen kehityksestä, johon joissain tapauksissa liittyy kotitalouksien suuri velkaantuminen. Tulevat haasteet edellyttävät makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn mukaisessa valvonnassa ennakoivaa toimintatapaa. Koska suurin osa virtojen epätasapainoista on korjattu ja varantoepätasapainot vähenevät asteittain, makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn mukaisessa valvonnassa kiinnitetään vähitellen enemmän huomiota sellaisten mahdollisesti kestämättömien suuntausten seurantaan, jotka saattavat kiteytyä keskipitkällä aikavälillä. Samalla muuttuva taloustilanne, mukaan lukien riskit, jotka johtuvat pääasiassa euroalueen ja EU:n ulkopuolisesta talousympäristöstä, korostavat tarvetta arvioida epätasapainoja yksityiskohtaisemmin myös euroalueen ja EU:n näkökulmasta. Useiden varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa mainittujen jäsenvaltioiden osalta esitetään yksityiskohtaisempi ja kattavampi analyysi niitä koskevassa perusteellisessa tarkastelussa. Kuten edellisillä vuotuisilla kierroksilla, perusteelliset tarkastelut sisällytetään maaraportteihin. Perusteellisissa tarkasteluissa esitettävä komission analyysi perustuu laajaan tietoaineistoon ja komission yhteistyössä neuvoston komiteoiden ja työryhmien kanssa kehittämiin asiaankuuluviin tieto- ja arviointikehyksiin. Perusteellisissa tarkasteluissa esitettävä analyysi muodostaa perustan jäsenvaltioissa vallitsevien epätasapainojen tai liiallisten epätasapainojen tunnistamiselle sekä maakohtaisten suositusten mahdolliselle päivittämiselle. Maat, joiden osalta on havaittu epätasapainoja tai liiallisia epätasapainoja, ovat nyt ja jatkossa erityisseurannan kohteena. Näin varmistetaan makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn puitteissa toteutettujen politiikkatoimien jatkuva seuranta. Perusteelliset tarkastelut laaditaan jäsenvaltioista, joissa on jo havaittu epätasapainoja tai liiallisia epätasapainoja. Varovaisuuteen perustuvan vakiintuneen käytännön mukaisesti perusteelliset tarkastelut laaditaan sen arvioimiseksi, ovatko olemassa olevat epätasapainot purkautumassa, jatkumassa vai pahenemassa, ja niissä otetaan asianmukaisesti huomioon toteutetut korjaavat politiikkatoimet. Näin ollen perusteellinen tarkastelu tehdään niistä 13 jäsenvaltiosta, joissa havaittiin epätasapainoja ja liiallisia epätasapainoja helmikuussa 2019 tehdyissä perusteellisissa tarkasteluissa. Epätasapainoja on havaittu kymmenessä jäsenvaltiossa (Alankomaat, Bulgaria, Espanja, Irlanti, Kroatia, Portugali, Ranska, Romania, Ruotsi ja Saksa) ja liiallisia epätasapainoja Italiassa, Kreikassa ja Kyproksessa. Tässä varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa esitetyn analyysin perusteella komissio ei katso tarpeelliseksi tehdä perusteellista tarkastelua muista jäsenvaltioista. Varoitusmekanismia koskevan kertomuksen arvioinnissa ei mainita muita merkittäviä riskejä, joiden vuoksi olisi tarpeen tehdä uusi perusteellinen tarkastelu jostakin muusta jäsenvaltiosta, jossa ei ole todettu epätasapainoa tai liiallista epätasapainoa makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn viimeisimmällä kierroksella. Sen sijaan tässä varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa todetaan, että tulevissa maaraporteissa on seurattava tiiviisti useita kehityssuuntia, joihin saattaa niiden pitkittyessä liittyä makrotaloudellisia riskejä. Nämä riskit liittyvät yksikkötyökustannuksiin ja niiden vaikutuksiin ulkoiseen kilpailukykyyn useissa jäsenvaltioissa (Latvia, Liettua, Slovakia, Tšekki, Unkari ja Viro) sekä asuntomarkkinoihin ja kotitalouksien velkaan (Belgia, Itävalta, Luxemburg, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta). 2. Makrotalouden epätasapainojen vaikutus euroalueella Euroalueen vaihtotase on ohittanut huippunsa, mutta se on edelleen hyvin ylijäämäinen. Euroalueen vaihtotase on siirtynyt kriisiä edeltävästä pitkälti tasapainoisesta rahoitusasemasta huippulukemaan, joka oli 3,2 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2016. Sittemmin se on laskenut vain vähän, 3,1 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2018 (kuvio 1). Euroalueen vaihtotaseen ylijäämä on edelleen maailman suurin, ja sen arvioidaan ylittävän talouden perustekijöiden perusteella odotettavissa olevan arvon (noin 1,7 % suhteessa euroalueen BKT:hen vuonna 2018). Euroalueen vaihtotaseen ylijäämä johtuu pääasiassa suurista ylijäämistä Saksassa ja Alankomaissa, joiden yhteenlasketut ulkoiset rahoitusasemat muodostivat 2,8 prosenttia euroalueen ylijäämästä vuonna 2018. Jos politiikka säilyy muuttumattomana, kausivaihtelusta puhdistetun euroalueen vaihtotaseen ylijäämän odotetaan Euroopan komission syksyn 2019 talousennusteen mukaan supistuvan 2,7 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2019 ja edelleen 2,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuoteen 2020 mennessä. Euroalueen vaihtotaseen ylijäämän supistuminen johtuu pääasiassa kauppataseen heikkenemisestä. Tärkein tekijä vaihtotaseen supistumisessa vuosina 2016–2018 on energiatase, öljyn hinnannousun vuoksi. Energiataseen alijäämä oli –1,7 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2017, ja se syveni –2,1 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2018. Muun tavarakaupan tase on pysynyt suunnilleen vakaana, noin 4,6 prosentissa suhteessa BKT:hen. Maailmanlaajuinen kasvun ja kaupan hidastuminen vuoden 2018 puolivälistä alkaen, kauppapoliittiseen toimintaympäristöön liittyvän epävarmuuden jatkuva lisääntyminen ja euron efektiivisen valuuttakurssin vahvistuminen vuonna 2018 ovat syitä euroalueen kasvun hidastumiseen sekä tuonnin että viennin osalta. Kuukausitason tiedot osoittavat, että euroalueen tavaravienti ja -tuonti muun maailman kanssa supistuvat edelleen vuonna 2019 (kuvio 2). Euroalueen vaihtotasetta voivat edelleen heikentää useat tekijät, kuten suhdanneolojen suhteellinen heikkeneminen maailmantalouden muilla aloilla, rajoittavien kauppapolitiikkojen vaikutukset ja geopoliittisista jännitteistä johtuva öljyn hinnannousun jatkuminen.



Kuvio 1: Euroalueen vaihtotaseen kehitys: erittely maittain Kuvio 2: Euroalueen ja muun maailman välisen kaupan kehitys Lähde: Eurostatin maksutaseluvut, Euroopan komission syksyn 2019 talousennuste. Lähde: Eurostatin ulkomaankauppatilastot Huom. Kausitasoitetut tiedot, käypinä hintoina. Euroalueen vaihtotaseen ylijäämä on viime aikoina hieman supistunut, mutta taustalla ovat eri tekijät kuin ne, jotka aiemmin kasvattivat sitä. Euroalueen vaihtotase kääntyi ylijäämäiseksi vuoden 2008 finanssikriisin jälkeen, mikä johtui suurten alijäämien jyrkästä korjausliikkeestä valtioiden rajat ylittävien rahavirtojen suunnan käännyttyä. Ylijäämä kasvoi, kun velkakriisi levisi Espanjaan ja Italiaan ja kotimainen kysyntä näissä maissa vaimeni. Samaan aikaan myös Saksan suuri vaihtotaseen ylijäämä kasvoi asteittain, kun kotimainen kysyntä kasvoi hitaammin kuin tuotanto ja velkaantuminen väheni kaikilla talouden sektoreilla. Kaiken kaikkiaan euroalueen ylijäämän kasvu finanssikriisin jälkeen vuoteen 2016 saakka johtui pääasiassa yksityisen sektorin laaja-alaisesta velkaantumisen vähentämisestä, johon julkinen sektori liittyi sen jälkeen kun velkakriisi paheni vuonna 2011. Euroalueen ylijäämän supistuminen vuodesta 2017 johtuu pääasiassa ylijäämän supistumisesta Saksassa ja jossain määrin myös Italiassa ja Espanjassa, jotka ovat suhteellisen suuria teollisuusviejiä ja riippuvaisia hiilivetyjä sisältävien energialähteiden tuonnista. Euroalueen vaihtotaseen viimeaikainen kehitys ei näyttäisi liittyvän merkittävään velkaantumisen lisääntymiseen vaan pikemminkin nettoviennin supistumiseen tilanteessa, jossa maailmanlaajuinen kauppa hidastuu ja energialasku kallistuu. Euroalueen vaihtotaseen ylijäämän supistuminen vuosina 2017 ja 2018 näkyy pääasiassa siinä, että rahoitusalan ulkopuolisten yritysten nettoluotonantoasema, joka oli positiivinen vuodesta 2013 asti, on alkanut heikentyä. Samaan aikaan yritysten nettosäästämisasteen kohtuullistuminen viime aikoina on tasapainottanut julkisen sektorin nettoluotonottoaseman paranemista (kuvio 4).



Kuvio 3: Euroalueen tuotanto, kotimainen kysyntä, nettovienti ja pohjainflaatio Kuvio 4: Euroalueen nettoluotonanto /nettoluotonotto sektoreittain Lähde: AMECO-tietokanta Lähde: Eurostat

Matalan inflaation ja matalan korkotason ympäristö aiheuttaa useita haasteita. Rahaviranomaiset ovat toteuttaneet sekä euroalueella että muilla suuralueilla maailmassa toimenpiteitä torjuakseen tuotannon alkavaa hidastumista ja inflaatio-odotusten kääntymistä alaspäin vuonna 2019. Näin ne ovat toimineet päinvastoin kuin aiemmin ilmoitettiin, kun tarkoituksena oli kiristää rahoitusehtoja. Joukkovelkakirjojen tuotot ovat kääntyneet negatiivisiksi ja laskevat erityisesti tuottokäyrien pitkässä päässä. Riskialttiimpien joukkovelkakirjojen korkoerot kapenevat. Pohjainflaatio on edelleen alle rahaviranomaisten tavoitteen; euroalueen tuotantokuilun arvioidaan kaventuvan sen jälkeen kun se vuonna 2017 kääntyi positiiviseksi pitkään jatkuneen vaimean kysynnän ja negatiivisten tuotantokuilujen kauden jälkeen (kuvio 3). Jatkossa velan vähentäminen ei ole heikomman nimelliskasvun vuoksi yhtä helppoa, mutta matala korkotaso vähentää velkakustannuksia. Historiallisesti erittäin alhaisella tasolla oleviin pitkiin korkoihin liittyy kuitenkin myös useita potentiaalisia haasteita, kuten pyrkimykset kiertää sääntelyrajoituksia ja tavoitella tuottoja riskialttiiden investointien avulla, luottoriskin aliarviointi ja heikentyneet kannustimet supistaa suuria velkamääriä kaventuneiden tuottoerojen seurauksena, sekä säänneltyjen rahoituslaitosten, erityisesti pankkien ja vakuutuslaitosten, kannattavuuden heikkeneminen tuottokäyrien tasoittuessa. Tasapainottaminen on euroalueella vielä kesken eikä kilpailukyvyn kehitys enää tue euroalueen sisäistä tasapainottamista samalla tavoin. Vaikka useimmat suuret vaihtotaseen alijäämät ovat korjautuneet, monissa euroalueen maissa on edelleen suuria ylijäämiä. Maissa, joissa on aiemmin ollut suuria alijäämiä, on tyypillisesti edelleen suuri negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema, usein yhdistettynä suureen yksityiseen tai julkiseen velkaan, mikä kertoo haavoittuvuudesta. Finanssikriisin jälkeen suhteellisten kustannusten ja hintojen sopeuttamisprosessi on tukenut tasapainottamista. Yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet nettovelkojamaissa nopeammin kuin nettovelallismaissa, eli ennen finanssikriisiä havaittu suuntaus on kääntynyt päinvastaiseksi. Suuntaus jatkuu edelleen, mutta erot näiden maaryhmien välillä eivät ole yhtä selviä (kuvio 5). Työmarkkinoiden kiristyminen myös nettovelallismaissa aiheuttaa palkkojen nousun kiihtymistä, ja kustannuskilpailukyky heikkenee edelleen tuottavuuden kasvun hidastuessa samalla kun pääoma-työvoimasuhteiden kasvu hidastuu tai kääntyy laskuun. Kilpailukykytasot, joita mitataan ostovoimapariteettina ilmaistulla BKT-deflaattorilla suhteessa kilpailijoihin (kuvio 6), ovat löyhästi sidoksissa ulkoisiin rahoitusasemiin ja tasapainottamistarpeisiin. Avoimen sektorin osuus kokonaisarvonlisäyksestä on vastannut suhteellisten hintojen sopeutusta: sen osuus on kasvanut kriisin jälkeen niissä maissa, joissa oli aiemmin suuri alijäämä. Tämä prosessi on kuitenkin hidastumassa tai kääntymässä päinvastaiseksi. Tässä taloustilanteessa euroalueella tarvitaan sekä vaihtotaseen alijäämien että vaihtotaseen ylijäämien tasapainottamista, josta olisi hyötyä kaikille jäsenvaltioille. Ulkomaisen ja kotimaisen velan suurten määrien vähentäminen edellyttää nettovelallismaissa varovaisuusperiaatteiden mukaisten vaihtotaseiden ylläpitämistä ja velan asianmukaisen supistamisvauhdin varmistamista samalla kun pyritään lisäämään kasvupotentiaalia. Tuottavuusnäkymien parantaminen erityisesti kohdennettujen investointien ja kokonaistuottavuutta tukevien uudistusten avulla on tarpeen koko euroalueella, mutta erityisesti nettovelallismaissa, koska tämä on olennaisen tärkeää sekä velkakantojen kestävyyden kannalta että suhteellisen kilpailukyvyn kehityksen muuttamiseksi enemmän tasapainottamista tukevaksi. Sitä vastoin nettovelkojamaissa julkisten ja yksityisten investointien lisääminen edelleen edistäisi potentiaalista kasvua, vähentäisi kasvunäkymien riippuvuutta ulkomaisesta kysynnästä näissä maissa ja tukisi kotimaista kysyntää, mikä edistäisi tasapainottamista euroalueella. Vallitsevassa taloustilanteessa finanssipoliittiset elvytystoimet maissa, joilla on suuri ylijäämä ja suotuisa julkisen talouden rahoitusasema, edistäisivät myös selviytymistä alhaisen inflaation ja matalan korkotason toimintaympäristössä ja tukisivat siten velkaantumisen vähentämistä ja nettovelallisasemien tasapainottamista.



Kuvio 5: Yksikkötyökustannusten kasvu euroalueella Kuvio 6: Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit (REER) BKT-deflaattorin perusteella Lähde: AMECO Huom. Maat, joissa ulkomainen nettovarallisuusasema (NIIP) > +35 % suhteessa BKT:hen: DE, LU, NL, BE, MT. Maat, joissa NIIP on 35 % – –35 % suhteessa BKT:hen: FI, EE, IT, LT, FR, SI, AT. Muissa maissa NIIP < –35 % suhteessa BKT:hen. Maakohtainen jako perustuu keskimääräisiin NIIP-arvoihin kaudella 2016–2018. Nettovelkojamaissa vaihtotase oli samalla kaudella keskimäärin ylijäämäinen. Luvut ovat BKT-painotettuja keskiarvoja kaikkien kolmen maaryhmän osalta. Lähde: Komission yksiköiden laskelmat Eurostatin ja IMF:n tietojen perusteella. Huom. Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit lasketaan ottaen huomioon BKT-deflaattorin osuus suhteessa kilpailijoihin ostovoimapariteettina ilmaistuna (olettaen, että US=100). Maakohtaiset painotukset ovat samat kuin ne, joiden perusteella laaditaan reaalisten efektiivisten valuuttakurssien indeksit (42 kilpailijaryhmää). 3. Epätasapainot, riskit ja sopeutus: kehityksen pääpiirteet eri maissa Varoitusmekanismia koskeva kertomus perustuu talouspoliittisiin päätelmiin, jotka on tehty makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostauluun sisältyvien indikaattorien pohjalta. Kyseisen tulostaulun avulla saadaan alustavaa näyttöä mahdollisista riskeistä ja haavoittuvuuksista. Tulostauluun sisältyy 14 indikaattoria, joille on asetettu ohjeelliset kynnysarvot. Ne kuvaavat muun muassa ulkoista rahoitusasemaa, kilpailukykyä, yksityisen sektorin velkaa, asuntomarkkinoita, pankkisektoria ja työllisyyttä. Tietojen vakauden ja maiden yhdenmukaisen kohtelun varmistamiseksi tulostaulu perustuu toteutunutta tilannetta kuvaaviin laadukkaisiin tilastotietoihin. Näin ollen tässä kertomuksessa käytettävän tulostaulun tiedot ulottuvat vuoteen 2018 asti. Makrotalouden epätasapainoa koskevasta menettelystä annetun asetuksen (asetus (EU) N:o 1176/2011) mukaisesti tulostaulun arvoja ei lueta mekaanisesti varoitusmekanismia koskevaan kertomukseen sisältyvissä arvioinneissa, vaan niiden pohjalta tehdään talouspoliittisia päätelmiä, joiden avulla voidaan paremmin ymmärtää yleistä taloudellista tilannetta ja ottaa huomioon maakohtaiset näkökohdat. Tulostaulun pohjalta tehtäviä päätelmiä täydennetään lisäindikaattoreilla. Varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa tehdyssä arvioinnissa otetaan huomioon myös tuoreemmat tiedot ja lisätiedot, arviointikehyksistä saadut tiedot sekä perusteellisissa tarkasteluissa ja asiaankuuluvissa analyyseissa tehdyt havainnot sekä komission syksyn 2019 talousennuste. Tulostaulun tiedot viittaavat siihen, että saattaa olla muodostumassa kustannuskilpailukykyyn ja asuntojen hintojen kehitykseen liittyviä ongelmia sen lisäksi, että korkeina pysyttelevät velkamäärät ovat korjautumassa vain asteittain. Tulostaulun kynnysarvot ylittyvät edelleen useimmiten julkisen velan, ulkomaisen nettovarallisuusaseman ja yksityisen velan tapauksessa (kuvio 7). Talouskasvu sekä vaihtotaseiden ja julkisen talouden tasapainon paraneminen ovat kuitenkin osaltaan auttaneet vähentämään ulkomaista nettovelkaa ja julkista velkaa suhteessa BKT:hen, mikä on vähentänyt niiden jäsenvaltioiden määrää, joissa näihin liittyvät tulostaulun kynnysarvot ylittyvät. Sitä vastoin yksityistä velkaa koskevan kynnysarvon ylittävien maiden määrä on pysynyt ennallaan, kun löyhemmät nettosäästöasemat tasapainottavat kasvun vaikutusta julkisen talouden velkasuhteeseen. Joissakin maissa talouskasvu näkyy myös työvoimakustannusten ja asuntojen hintojen nopeana kasvuna. Niiden jäsenvaltioiden lukumäärä, joissa yksikkötyökustannusten kasvu ylitti kynnysarvon, yli kaksinkertaistui verrattuna aiempiin tulostauluihin. Entistä useammat maat myös ylittävät reaalisen efektiivisen valuuttakurssin kynnysarvon valuuttakurssinsa vahvistumisen vuoksi. Asuntojen hintojen kehitys viime vuosina näkyy siinä, että tämän kynnysarvon ylittäneiden maiden lukumäärä on viime aikoina hieman noussut. Tapauksissa, joissa vaihtotase ylittää kynnysarvon, on edelleen kyse enimmäkseen ylijäämistä. Jatkuva työllistävä talouskasvu näkyy siinä, että korkeita työttömyyslukuja kirjataan yhä harvemmissa EU-maissa ja että nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyyteen ja työvoimaosuuteen liittyvät huolenaiheet ovat vähentyneet.



Kuvio 7: Niiden maiden määrä, joilla tulostaulun indikaattorin arvo ylittää kynnysarvon Lähde: Eurostat Huom. Niiden maiden määrä, joilla tulostaulun indikaattorin arvo ylittää kynnysarvon, perustuu tulostauluun sellaisena kuin se julkaistiin yhdessä vastaavan vuotuisen varoitusmekanismia koskevan kertomuksen kanssa. Tietoihin tämän jälkeen tehdyt mahdolliset tarkistukset voivat aiheuttaa sen, että tulostaulun indikaattorien uusimpien arvojen perusteella laskettu kynnysarvon ylittävien arvojen määrä poikkeaa yllä olevassa kuviossa ilmoitetusta määrästä.

Vaihtotaseet heikkenivät hieman useimmissa EU:n jäsenvaltioissa vuonna 2018. Kaupan hidastuminen, vakaa kotimainen kysyntä ja öljyn hinnannousu heikensivät vaihtotaseita useimmissa jäsenvaltioissa. Useimmissa tapauksissa vaihtotase ylittää tason, jota voitaisiin odottaa maakohtaisten talouden perustekijöiden perusteella (ns. norminmukaiset vaihtotaseet) ja joka tarvittaisiin suurten ulkomaisten velka-asemien korjaamiseksi (kuvio 8). Vaikka vaihtotaseiden heikkeneminen vuosina 2017 ja 2018 usein ylitti pelkän suhdannetekijöiden vaikutuksen (kuvio 9), suhdannekorjatut vaihtotaseet viittaavat yleensä siihen, että ulkoinen rahoitusasema on vahvempi kuin nimellinen alijäämä, koska tuotantokuilut ovat positiivisia lähes kaikkialla. ·Vain kahdessa jäsenvaltiossa vaihtotaseen alijäämä ylittää makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn alemman kynnysarvon. Kyproksella on EU:n suurin vaihtotaseen alijäämä tulostaulun kolmen vuoden keskiarvon perusteella. Vuonna 2018 alijäämä supistui, mutta ei saavuttanut tasoa, joka varmistaisi ulkomaisen nettovarallisuusaseman paranemisen riittävän nopeasti. Myös Yhdistyneen kuningaskunnan alijäämä ylittää tulostaulun kynnysarvon. Romaniassa vaihtotaseen alijäämä todettiin vain vuonna 2018, ‑4,6 prosenttia suhteessa BKT:hen, mikä merkitsi selvää heikkenemistä edellisvuosiin verrattuna. Lukema alittaa normin, ja suurta osaa heikkenemisestä ei voida selittää suhdannekierron perusteella. ·Vaihtotaseet heikkenivät useissa suurissa nettovelallismaissa. Vaihtotaseen toteutuma supistui vuonna 2018 Kreikassa, Portugalissa ja Espanjassa. Kreikan vaihtotaseen alijäämää ei voida selittää perustekijöillä, eikä se riitä korjaamaan erittäin negatiivista ulkomaista nettovarallisuusasemaa varovaisemmalle tasolle 10 vuoden aikajänteellä. Portugalissa viimeisimmät luvut ovat alle tason, joka varmistaisi negatiivisen ulkomaisen nettovarallisuusaseman korjaamisen asianmukaisessa tahdissa. Sitä vastoin Espanjan vaihtotaseen alijäämän kehitys vastaa tasoa, joka varmistaa ulkomaisen nettovarallisuusaseman korjaamisen asianmukaisessa tahdissa. Irlannin vaihtotase parani jyrkästi vuonna 2018, mikä johtui pitkälti monikansallisten yhtiöiden rajat ylittävistä liiketoimista. ·Neljässä EU-maassa vaihtotaseen ylijäämä ylittää edelleen makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulun ylemmän kynnysarvon. Nämä maat ovat Tanska, Saksa, Alankomaat tämän vuosikymmenen alusta lähtien ja Malta viime aikoina. Vuonna 2018 ylijäämät supistuivat Saksassa 0,7 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen ja Tanskassa hieman vähemmän. Sen sijaan Alankomaissa ja Maltassa ne pysyivät pitkälti muuttumattomina. Alankomaiden ja Maltan ylijäämäkehitykseen vaikuttivat myös monikansallisten yhtiöiden ja kansainvälisesti suuntautuneiden palvelusektorien toimintaan liittyvät valtioiden rajat ylittävät liiketoimet, jotka vaikuttavat sekä kauppa- että tulotaseisiin. ·Suuret ylijäämät kasvattavat suuria positiivisia ulkomaisia nettovarallisuusasemia entisestään. Maltaa lukuun ottamatta tulostaulun kynnysarvon ylittävät vaihtotaseen ylijäämät ylittävät myös talouden perustekijöiden mukaisen tason (kuvio 8). Kaikissa tapauksissa tulostaulun kynnysarvon ylittävät ylijäämät ylittävät myös tason, joka mahdollistaisi jo valmiiksi suuren ulkomaisen nettovarallisuusaseman vakauttamisen nykyiselle tasolle 10 vuoden aikajänteellä. Kuvio 8: Vaihtotaseet ja vertailuarvot vuonna 2018 Lähde: Eurostat (BPM6-tiedot) ja komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään vuoden 2018 vaihtotaseen mukaisessa järjestyksessä. Suhdannekorjatut vaihtotaseet: ks. alaviite 22. Norminmukaiset vaihtotaseet: ks. alaviite 21. Ulkomaisen nettovarallisuusaseman vakauttavan vaihtotaseen vertailuarvo määritellään vaihtotaseeksi, joka tarvitaan vakauttamaan ulkomainen nettovarallisuusasema nykytasolle seuraavien 10 vuoden aikana tai, jos ulkomainen nettovarallisuusasema on tällä hetkellä maakohtaisen varovaisuuskynnysarvon alapuolella, vaihtotaseeksi, joka tarvitaan ulkomaisen nettovarallisuusaseman varovaisuuskynnysarvon saavuttamiseksi seuraavien 10 vuoden aikana (ks. alaviite26).



Kuvio 9: Vaihtotaseiden kehitys Lähde: Eurostat ja komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään nousevassa järjestyksessä, joka perustuu vaihtotaseen ja BKT:n suhteen vaihteluun vuosien 2007 ja 2018 välisenä aikana. Suhdanteen aikaansaama muutos lasketaan vaihtotaseen vaihteluna, joka ei sisälly suhdannekorjatun vaihtotaseen vaihteluun. Vuonna 2018 ulkomaiset nettovarallisuusasemat paranivat nopeammin useimmissa jäsenvaltioissa, mutta monissa niistä on edelleen paljon ulkomaanvelkaa. Ulkomaisten nettovarallisuusasemien paraneminen jatkui vuonna 2018 useiden maiden maltillisten vaihtotaseiden, BKT:n kasvun ja suurten positiivisten arvostusvaikutusten ansiosta (kuviot 10 ja 11). Monissa EU-maissa ulkomainen nettovarallisuusasema on kuitenkin pitkälti negatiivinen. Vuonna 2018 ulkomainen nettovarallisuusasema jäi 12 jäsenvaltiossa alle tulostaulun kynnysarvon, joka on –35 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tämä on vain yksi jäsenvaltio vähemmän kuin vuonna 2017. Niissä maissa, joissa ulkomainen nettovarallisuusasema on pitkälti negatiivinen, arvot alittavat sen, mitä voitaisiin pitää talouden perustekijöiden mukaisena tasona (ns. norminmukainen ulkomainen nettovarallisuusasema), ja joissain tapauksissa alle varovaisuuskynnysarvojen. Joissakin maissa ulkomaisen velan määrä on suuri myös silloin, kun se lasketaan ilman ulkomaisia suoria sijoituksia (FDI) ja muita maksukyvyttömyysriskittömiä instrumentteja (NENDI). ·Joissakin euroalueen jäsenvaltioissa, kuten Irlannissa, Kreikassa, Kyproksessa ja Portugalissa, on edelleen pitkälti negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema, alle –100 prosenttia suhteessa BKT:hen. Näissä maissa ulkomaiset nettovarallisuusasemat ovat selvästi sekä norminmukaisten että varovaisuuskynnysarvojen alapuolella. Irlannissa ja Kyproksessa ulkomaiset nettovarallisuusasemat kertovat myös monikansallisten yritysten taseiden ja valtioiden rajat ylittävien rahoitussuhteiden merkityksestä. Näissä neljässä maassa sekä Espanjassa näkyy vahvasti velkaantumisen vaikutus ulkomaiseen nettovarallisuusasemaan, mistä on osoituksena erittäin negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema ilman maksukyvyttömyysriskittömiä instrumentteja (NENDI). Kreikassa taas valtaosan ulkomaisesta nettovarallisuusasemasta muodostaa suuri ulkomainen julkinen velka, joka usein on myönnetty erittäin edullisin ehdoin. Kyproksessa suuri osa ulkomaisesta nettovarallisuusasemasta liittyy rahoitusalan ulkopuolisten, varustamoalalla toimivien erityisrahoitusyhtiöiden tase-eriin. ·Niissä maissa, joissa ulkomainen nettovarallisuusasema ei ole yhtä negatiivinen, mutta kuitenkin alle –35 prosenttia suhteessa BKT:hen, se on yleensä myös alle tason, jota voitaisiin odottaa maakohtaisten perustekijöiden perusteella. Tämä on tilanne Bulgariassa, Kroatiassa, Latviassa, Puolassa, Romaniassa, Slovakiassa ja Unkarissa. Muutamissa tapauksissa jäädään myös varovaisuuskynnyksen alapuolelle. Koska monissa näistä Keski- ja Itä-Euroopan ja Baltian maista on kuitenkin paljon suoria ulkomaisia sijoituksia, niiden ulkomainen nettovarallisuusasema paranee huomattavasti, jos se lasketaan ilman maksukyvyttömyysriskittömiä instrumentteja (NENDI). Eräissä muissakin EU-maissa ulkomainen nettovarallisuusasema on yli –35 prosenttia suhteessa BKT:hen, mutta alle asianomaisten kynnysarvojen (Liettua, Slovenia, Tšekki ja Viro). Myös näissä tapauksissa on pitkälti kyse näihin maihin tehdyistä suorista ulkomaisista sijoituksista. Tässä ryhmässä Ranska erottuu siksi, että sen negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema johtuu suurelta osin sellaisista instrumenteista, joihin liittyy maksukyvyttömyysriski.

·Useimmat suuret positiiviset ulkomaiset nettovarallisuusasemat kasvoivat edelleen vuonna 2018. Alankomaissa, Luxemburgissa, Maltassa ja Saksassa positiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema oli vähintään 60 prosenttia ja Tanskassa lähes 50 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tässä näkyy se, että vaihtotase on ollut vuosien ajan hyvin ylijäämäinen, minkä seurauksena on kertynyt suuri nettovarallisuusasema suhteessa muuhun maailmaan. Belgiassa sen sijaan erittäin positiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema heikkeni negatiivisten arvostusvaikutusten vuoksi. Kaikissa näissä tapauksissa ulkomaisten nettovarallisuusasemien lukemat ylittävät selvästi asiaa koskevat normit eli ne ovat selvästi yli sen, mikä olisi perusteltavissa tai odotettavissa maakohtaisten perustekijöiden perusteella. Kuvio 10: Ulkomaiset nettovarallisuusasemat (NIIP) ja vertailuarvot vuonna 2018 Lähde: Eurostat (BPM6, EKT-10), komission yksiköiden laskelmat. Huom. Irlannin, Luxemburgin ja Maltan NENDI-arvot jäävät kuvion ulkopuolelle. Maat esitetään laskevassa järjestyksessä sen perusteella, mikä ulkomaisen nettovarallisuusaseman suhde BKT:hen oli vuonna 2018. NENDI on ulkomainen nettovarallisuusasema ilman maksukyvyttömyysriskittömiä instrumentteja. Norminmukaisen ulkomaisen nettovarallisuusaseman ja ulkomaisen nettovarallisuusaseman varovaisuuskynnysarvon osalta ks. alaviite 26. Kuvio 11: Ulkomaisten nettovarallisuusasemien (NIIP) kehitys vuonna 2018 Lähde: Eurostat, komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään nousevassa järjestyksessä, joka perustuu ulkomaisen nettovarallisuusaseman ja BKT:n suhteen vaihteluun vuonna 2018. Kuviossa on esitetty ulkomaisen nettovarallisuusaseman ja BKT:n suhteen vuotuinen kehitys jaoteltuna seuraaviin viiteen osatekijään: rahoitustase, jonka olisi oltava yhtä kuin vaihto- ja pääomataseiden summa; reaalisen BKT:n potentiaalinen ja syklinen kasvu; inflaatio; ja arvostusmuutokset. BKT:n kasvun syklinen komponentti lasketaan todellisen ja potentiaalisen kasvun välisenä erotuksena. Yksikkötyökustannukset kasvavat kiihtyvää vauhtia useissa EU:n jäsenvaltioissa. Tulostaulun mukaan yksikkötyökustannusten kasvu ylitti vuonna 2018 kynnysarvon 8 maassa, mikä on kaksi kertaa enemmän kuin aiempina vuosina. Yksikkötyökustannusten kiihtyminen alkoi vuoden 2013 tienoilla ensin Baltian maissa ja hiukan myöhemmin useissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa. Joitain merkkejä siitä oli nähtävissä myös euroalueella. Vuotta 2019 koskevien ennusteiden mukaan yksikkötyökustannusten kasvu näyttää jossain määrin hidastuvan maissa, joissa kustannuskilpailukyvyn heikkeneminen on ollut viime vuosina merkittävämpää, mutta joissain tapauksissa yksikkötyökustannusten kasvu näyttää edelleen kiihtyvän (kuvio 12). ·Yksikkötyökustannusten kasvun kiihtymistä on havaittu yhä useammassa jäsenvaltiossa. Yksikkötyökustannusten kasvu on ollut erityisen vahvaa eräissä Keski- ja Itä-Euroopan ja Baltian maissa, etenkin Romaniassa sekä Bulgariassa, Latviassa, Liettuassa, Slovakiassa, Tšekissä, Unkarissa ja Virossa. Tulostaulun mukaan yksikkötyökustannusten kasvu ylittää kynnysarvon kaikissa näissä maissa. Vuonna 2019 yksikkötyökustannusten kasvun odotetaan hidastuvan jonkin verran useimmissa näistä maista, mutta kiihtyvän edelleen Slovakiassa ja Unkarissa. Yksikkötyökustannusten kasvu pysyi suhteellisen maltillisena, joskin aiempia vuosia suurempana, euroalueen nettovelallismaissa, etenkin Espanjassa, Kreikassa ja Kyproksessa. Portugalissa yksikkötyökustannusten kasvu ylitti euroalueen keskiarvon. Yksikkötyökustannukset kasvoivat jonkin verran myös suurissa nettovelkojamaissa. Saksassa yksikkötyökustannusten kasvu kiihtyi euroalueen suurista talouksista eniten. ·Yksikkötyökustannusten voimakas kasvu johtuu pitkälti palkkojen nousun elpymisestä työmarkkinoiden kiristyessä. Vuonna 2018 nimellispalkkojen kasvu oli merkittävin yksikkötyökustannusten kasvua selittävä tekijä (kuvio 13). Siitä lähtien kun talouden elpyminen alkoi, työllisyyden kasvua ja työttömyyslukujen laskua on seurannut palkkojen nousun kiihtyminen Phillipsin käyrän dynamiikan pohjalta. Siitä lähtien kun elpyminen alkoi, reaalipalkat nousivat kuitenkin vähemmän kuin työn tuottavuus vuoteen 2017 asti. Muutos tapahtui vasta vuodesta 2018 alkaen. Yksikkötyökustannusten kasvu on eri maissa yleensä voimakkaampaa siellä, missä työttömyys on alhaisinta ja missä esiintyy osaamisvajetta ja työvoiman tarjonnan pullonkauloja. Myös kiinnikuromiskehityksellä on merkitystä erityisesti Keski- ja Itä-Euroopassa. Myös yksikkötyökustannusten kasvuvauhdin ajoitus heijastaa työmarkkinoiden paranemista: yksikkötyökustannusten kasvuvauhti alkoi kiihtyä aiemmin niissä maissa, joissa vuoden 2011 euroalueen velkakriisiin liittyvä taantuma vaikutti vähemmän ja joissa työttömyys alkoi vähentyä aikaisemmin. ·Heikko työn tuottavuus vaikuttaa yksikkötyökustannusten kasvun kiihtymiseen yhä enemmän. Työn tuottavuuden kasvun hidastuminen vaikutti merkittävästi yksikkötyökustannusten kasvun kiihtymiseen vuosien 2017 ja 2018 välisenä aikana. Työn tuottavuus alkoi jälleen kasvaa useimmissa EU-maissa talouden elpymisen myötä sen jälkeen kun se oli finanssikriisin pahimpina vuosina merkittävästi hidastunut (kuvio 14). Työn tuottavuuden elpyminen liittyi pääasiassa kokonaistuottavuuden kasvuun, kun taas pääomaintensiteetin kasvu on edistänyt työn tuottavuuden kasvua vähemmän kuin kriisiä edeltävänä aikana. Viimeksi mainitulla tarkoitetaan sitä, että keskimääräinen pääoma työntekijää kohti kasvaa hitaasti tai supistuu työllisyyden voimakkaan kasvun ja investointien vähäisyyden vuoksi. Viime vuosina työn tuottavuus on kasvanut hitaammin kuin kriisiä edeltävänä aikana, mikä johtuu sekä maltillisemmasta kokonaistuottavuuden kasvusta että heikommasta pääomaintensiteetin kasvusta. ·Yksikkötyökustannusten kasvusuuntausten yhteys tasapainottamisen tarpeisiin on käymässä yhä heikommaksi. Vuonna 2018 yksikkötyökustannukset kasvoivat kaikissa euroalueen maissa. Erot nettovelkoja- ja nettovelallismaiden välillä olivat hyvin pieniä. Tämä poikkesi kriisin jälkeisistä vuosista, jolloin yksikkötyökustannukset kasvoivat selvemmin nettovelkojamaissa. Kun työmarkkinat alkoivat vähitellen kiristyä myös niissä maissa, joissa vaihtotase kääntyi vastakkaiseen suuntaan, työvoimakustannukset alkoivat nousta myös näissä maissa, ja kuilu suhteessa nettovelkojamaihin alkoi kaventua (ks. myös kertomuksen 2. kohta). Samoin kuin nettovelallismaissa, joissa on enemmän varaa työmarkkinoiden kiristymiseen, kilpailukyvyn kehitys saattaa tulevaisuudessa tukea tasapainottamista yhä vähemmän siksi, että palkkojen nousu olisi suhteellisen voimakasta ja tuottavuuden kasvu hillitympää, kun pääomaintensiteetin kasvun vaikutus heikkenisi. Kuvio 12: Yksikkötyökustannusten kasvu viime vuosina

Lähde: AMECO-tietokanta; vuoden 2019 tiedot ovat peräisin Euroopan komission syksyn 2019 talousennusteesta. Huom. Maat esitetään nousevassa järjestyksessä yksikkötyökustannusten kasvun perusteella (vuosi 2018). Kuvio 13: Yksikkötyökustannusten kasvun erittely, 2018 Lähde: AMECO-tietokanta ja komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään nousevassa järjestyksessä yksikkötyökustannusten kasvun perusteella (vuosi 2018). Erittely perustuu vakiomalliin, jossa yksikkötyökustannusten kasvu jaetaan nimellisen tuntipalkan ja työn tuottavuuden välillä. Työn tuottavuus jaetaan edelleen tehtyihin työtunteihin, kokonaistuottavuuteen ja pääoman muodostukseen käyttämällä yleistä kasvutilinpitomallia. Kuvio 14: Tuottavuuden kasvun jakautuminen, 2002–2018 Lähde: AMECO-tietokanta. Huom. Työn tuottavuus mitattuna työntekijäkohtaisen BKT:n perusteella. Tiedot tuottavuudesta ja sen alakomponenteista (kokonaistuottavuus ja pääomaintensiteetin kasvu) koskevat kolmea kautta vasemmalta oikealle seuraavasti: 2002–2007 (vaaleansiniset pylväät ja merkkiviiva), 2007–2012 (keskisininen) ja 2012–2018 (tummansininen). Kustannuskilpailukyvyn heikkeneminen alkoi näkyä myös reaalista valuuttakurssia (reaalinen efektiivinen valuuttakurssi, REER) koskevissa toimenpiteissä, mikä osittain kuvasti nimellistä vahvistumista. Yksikkötyökustannusten kasvu näkyi viime aikoihin asti vain marginaalisesti yksikkötyökustannuksiin perustuvien reaalisten efektiivisten valuuttakurssien vahvistumisessa. Tärkein syy tähän oli kustannusten ja hintojen suhteellisen voimakas kasvu EU:n ulkopuolisissa kumppanimaissa sekä euron heikkeneminen vuosikymmenen vaihteessa ja vuonna 2015. Viime vuosina yksikkötyökustannuksiin perustuvat reaaliset efektiiviset valuuttakurssit ovat alkaneet heikentyä, mikä on kuvastunut osittain myös erilaisista deflaattoreista (BKT tai kulutus) rakentuvista, reaalista efektiivistä valuuttakurssia koskevista toimenpiteistä. Tähän on ollut syynä yksikkötyökustannusten jatkuva kasvu ja euron vahvistuminen vuosina 2016–2018. Tämän johdosta niiden jäsenvaltioiden määrä, joissa reaalisen efektiivisen valuuttakurssin kasvu ylitti tulostaulun mukaan kynnysarvon, kasvoi vuonna 2018. Tällä hetkellä vain yksi jäsenvaltio jää alemman kynnysarvon alapuolelle kurssin alenemisen vuoksi (Yhdistynyt kuningaskunta), kun taas viisi muuta jäsenvaltiota (Belgia, Liettua, Saksa, Tšekki ja Viro) on ylittänyt kurssinousun kynnysarvon. ·Yksikkötyökustannuksiin perustuvat reaaliset efektiiviset valuuttakurssit vahvistuvat useimmissa jäsenvaltioissa ja nousevat nopeasti viime vuosiin verrattuna. Kasvu on ollut useissa erityisesti euroalueen ulkopuolisissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa voimakkainta sitten vuoden 2016, mutta se on ollut huomattavaa myös monissa euroalueen maissa, erityisesti Baltiassa, mutta myös Luxemburgissa, Portugalissa, Saksassa ja Slovakiassa (kuvio 15). ·Erityisesti euron nimellinen vahvistuminen muodosti osan vuosina 2016–2018 kirjatusta reaalisesta vahvistumisesta. Tämä suuntaus on kuitenkin pysähtynyt ja kääntynyt hieman päinvastaiseksi vuonna 2019. Euroalueen ulkopuolella nimellisten efektiivisten valuuttakurssien (NEER) vahvistuminen oli vuosina 2016–2018 voimakkainta Bulgariassa ja Tšekissä, kun taas kurssit laskivat Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. ·Hintamarginaali on saattanut supistua jonkin verran, sillä yksikkötyökustannuksiin perustuva reaalinen efektiivinen valuuttakurssi on yleisesti ottaen vahvistunut enemmän kuin YKHI- tai BKT-deflaattoriin perustuvat reaaliset efektiiviset valuuttakurssit. Yksikkötyökustannuksiin ja BKT-deflaattoreihin perustuvien reaalisten efektiivisten valuuttakurssien välillä havaittiin huomattavia eroja erityisesti Bulgariassa, Latviassa, Liettuassa, Romaniassa, Slovakiassa ja Tšekissä. Vaikka inflaatiokehitys on ollut valuuttakurssien nimellisen vahvistumisen vuoksi vaimeaa, useimmissa EU-maissa kilpailukyky on heikentynyt mitattuna yhdenmukaistettuun kuluttajahintaindeksiin (YKHI) perustuvalla reaalisella efektiivisellä valuuttakurssilla.

·Tästä viimeaikaisesta kilpailukyvyn heikkenemisestä huolimatta nykyinen kilpailukykytilanne on useimmissa EU-maissa suotuisampi kuin ennen kriisiä, sillä yhdenmukaistettuun kuluttajahintaindeksiin perustuvan reaalisen efektiivisen valuuttakurssin taso on usein alhaisempi kuin viimeaikaisten huippujen aikana. Muutamissa maissa, erityisesti Belgiassa, Itävallassa, Liettuassa ja Virossa, nykyiset yhdenmukaistettuun kuluttajahintaindeksiin perustuvat reaaliset efektiiviset valuuttakurssit ylittävät viimeaikaiset huiput, mikä on seurausta kurssinousujen jatkumisesta. ·Reaalinen heikkeneminen tapahtuu yleensä samanaikaisesti suljetun sektorin tuotteiden suhteellisen hinnan laskun ja avoimen sektorin osuuden kasvun kanssa, mikä parantaa mahdollisuuksia vientivetoiseen kasvudynamiikkaan. Tiedot vahvistavat usein tämän suuntauksen, joka kuitenkin näyttää hidastuvan tai jopa kääntyvän laskuun useissa EU-maissa, erityisesti Baltian maissa (kuvio 16). Kuvio 15: Nimellisten ja reaalisten efektiivisten valuuttakurssien (NEER ja REER) dynamiikka Lähde: AMECO-tietokanta. Huom. Maat esitetään yksikkötyökustannusten kasvuun perustuvan reaalisen efektiivisen valuuttakurssin keskimääräisen vuotuisen vaihtelun (2016–2018) mukaisessa nousevassa järjestyksessä. Yksikkötyökustannuksiin ja BKT-deflaattoriin perustuvat reaaliset valuuttakurssit ja nimellinen efektiivinen valuuttakurssi lasketaan 37 kauppakumppanin osalta, kun taas yhdenmukaistettuun kuluttajahintaindeksiin (YKHI) perustuva valuuttakurssi lasketaan 42 kauppakumppanin osalta.



Kuvio 16: Avoimen sektorin osuus Lähde: AMECO-tietokanta. Huom. Avoimen sektorin (maatalous, valmistusteollisuus, kauppa, liikenne ja viestintäpalvelut) osuus lasketaan avoimen sektorin arvonlisäyksen osuutena talouden kokonaisarvonlisäyksestä (%). Vientimarkkinaosuus kasvoi useimmissa jäsenvaltioissa vuonna 2018. Tulostaulussa raportoidut kumulatiiviset vientimarkkinaosuuksien muutokset viiden vuoden aikana ovat positiivisia useimmissa EU-maissa. Vain yhdessä jäsenvaltiossa (Ruotsissa) kirjattiin tulostaulun kynnysarvon ylittäviä markkinaosuuksien menetyksiä. Viimeaikaiset vuotuiset tiedot viittaavat siihen, että vientimarkkinaosuuksien kasvu on yleisesti ottaen ollut positiivista (kuvio 17). ·EU:n jäsenvaltioiden markkinaosuuksien viimeaikainen kasvu liittyy edelleen osittain suhteellisen vahvaan vientikysyntään alueilla, joilla on tiiviit kauppasuhteet EU-maihin. Myös viimeaikainen reaalisten efektiivisten valuuttakurssien heikkeneminen on saattanut vaikuttaa asiaan. EU-maiden markkinaosuudet supistuivat kriisin jälkeisinä vuosina ja alkoivat kohentua EU:n sisäisen vientikysynnän elpyessä. Viime vuosina tapahtunut kaupan hidastuminen useissa kehittyvissä talouksissa verrattuna EU:n sisäiseen kauppaan on todennäköisesti vaikuttanut vientimarkkinaosuuden kasvuun EU-maissa aivan viime vuosina. Tämän vahvistaa se, että vientimarkkinaosuudet ovat kasvaneet rajoitetummin OECD-maihin verrattuna (liitteen taulukko 2.1). Reaalisten efektiivisten valuuttakurssien vahvistumisen vuoksi vientimarkkinaosuuksien kasvu vaikuttaa reaalisesti tarkasteltuna maltillisemmalta. ·Vuonna 2018 vientimarkkinaosuudet kasvoivat eniten Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa, mutta kasvu hidastui usein huomattavasti aiempiin vuosiin verrattuna. Eräät nettovelkojamaat, kuten Saksa, menettivät markkinaosuuksia. Nettovelallismaita tarkasteltaessa voidaan todeta, että vientimarkkinaosuudet ovat pienentyneet Espanjassa ja Bulgariassa ja niiden kasvu on hidastunut Portugalissa, kun taas tilanne on parantunut Kreikassa (eniten vuonna 2018), Romaniassa ja Kyproksessa. Kuvio 17: Vientimarkkinaosuuksien muutokset Lähde: Eurostat, komission yksiköiden laskelmat.

Huom. Huom. Maat esitetään nimellisten vientimarkkinaosuuksien vuotuisen vaihtelun (vuosi 2018) mukaisessa nousevassa järjestyksessä. Nimelliset vientimarkkinaosuudet lasketaan jakamalla maan käypinä hintoina ilmoitettu vienti myös käypinä hintoina ilmoitetulla koko maailman viennillä. Reaalisten vientimarkkinaosuuksien kasvu lasketaan vähentämällä koko maailman viennin määrän kasvuvauhti maan vientimäärän kasvuvauhdista. Käytettävissä olevien vertailuarvojen mukaan yksityisen sektorin velkasuhde on edelleen korkea useissa jäsenvaltioissa. ·Kaksitoista jäsenvaltiota ylitti vuonna 2018 tulostaulussa yksityiselle velalle asetetun kynnysarvon. Määrä on sama kuin vuosina 2016 ja 2017. Yksityisen sektorin velkasuhde oli yli 200 prosenttia suhteessa BKT:hen Alankomaissa, Irlannissa, Kyproksessa ja Luxemburgissa. Kyseisten maiden velkalukuihin vaikuttavat erityisesti monikansallisten yhtiöiden ja erillisyhtiöiden toimintaan liittyvät rajatylittävät yritysten sisäiset liiketoimet. Tanskassa ja Ruotsissa yksityisen sektorin velan suhde BKT:hen on noin 200 prosenttia ja Belgiassa, Portugalissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa suhde on lähellä 150:tä prosenttia tai sen yläpuolella suhteessa BKT:hen. ·Alankomaissa, Espanjassa, Kyproksessa, Portugalissa, Ranskassa ja Ruotsissa sekä kotitaloudet että rahoitusalan ulkopuoliset yritykset vaikuttavat yksityisen sektorin suureen velkasuhteeseen (kuviot 18 ja 19). Irlannissa ja Luxemburgissa yritysten suuri velkaantuneisuus vaikuttaa yksityisen velan suureen määrään. Suomessa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kyse on pikemminkin kotitalouksien velasta. ·Erot yksityisen velan määrissä maiden välillä selittyvät pitkälti eroilla talouden perustekijöissä, joiden vuoksi velkaantuminen on perusteltavissa. Tällaisiin kuuluvat muun muassa kasvu- ja investointinäkymät sekä rahoitusalan kehitys. Velkatason arvioinnissa olisi sen vuoksi otettava huomioon nämä tekijät sekä muut seikat, jotka vaikuttavat suuren velan aiheuttamiin riskeihin ennakoivasta näkökulmasta. Vuoden 2018 tietojen perusteella kaikki maat, joissa yksityinen velka ylittää tulostaulun kynnysarvon, ylittävät myös maakohtaiset varovaisuuskynnysarvot ja perustekijöihin perustuvat vertailuarvot. Lähteet: Eurostatin konsolidoimattomat neljännesvuosittaiset sektoritilit, komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään rahoitusalan ulkopuolisten yritysten vuoden 2018 velkasuhteen mukaisessa laskevassa järjestyksessä. Maakoodien alapuolella olevat luvut ilmaisevat vuoden, jolloin velkasuhde oli huipussaan. Lähteet: Eurostatin konsolidoimattomat neljännesvuosittaiset sektoritilit, komission yksiköiden laskelmat. Huom. Maat esitetään kotitalouksien vuoden 2018 velkasuhteen mukaisessa laskevassa järjestyksessä. Maakoodien alapuolella olevat luvut ilmaisevat vuoden, jolloin velkasuhde oli huipussaan.





Yksityisen sektorin velkaantuminen vähenee pääasiassa nimellisen BKT:n kasvun myötä, tosin hitaammin, ja joissakin tapauksissa suuri velka on alkanut kasvaa uudelleen. Viime vuosina rahoitusalan ulkopuolisten yritysten ja kotitalouksien velka erittäin velkaantuneissa maissa, kuten Espanjassa, Irlannissa, Kyproksessa ja Portugalissa, on supistunut vähintään 25 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen verrattuna huippulukemiin (kuviot 18 ja 19). Myös Latviassa, Sloveniassa, Unkarissa ja Virossa kirjattiin huomattavaa supistumista, erityisesti yritysten velkasuhteissa. Aivan viime vuosina velkasuhteiden supistuminen on hidastunut. Tämä on entistä ilmeisempää kotitalouksien velan osalta. Useimmissa EU:n talouksissa velkasuhteen supistuminen on jatkunut, mutta joissain tapauksissa erityisesti kotitalouksien velkaantuminen on alkanut uudelleen. ·Velkaantumisen purkaminen perustuu yhä enemmän nimellisen BKT:n kasvuun. Yksityisen sektorin luottovirrat ovat edelleen maltillisia eivätkä yhdessäkään jäsenvaltiossa ylittäneet tulostaulun kynnysarvoa vuonna 2018. Viime vuosien nimellisen BKT:n kasvu on mahdollistanut sen, että useat maat ovat alkaneet siirtyä ”passiiviseen velkaantumisen purkamiseen” eli velkasuhteet ovat supistuneet positiivisista luottovirroista huolimatta. BKT:n jatkuva kasvu on nimellisvelan supistumisen johdosta keventänyt painetta vähentää velkaantumista ”aktiivisesti”. Itse asiassa harvemmat maat ovat kirjanneet negatiivisia luottovirtoja joko yrityksille tai kotitalouksille vuoteen 2017 verrattuna (kuviot 20 ja 21). Suhdannekierron ollessa huipussaan BKT:n noususuhdanteen vaikutus on kuitenkin muuttumassa vähäisemmäksi tai jopa kääntymässä päinvastaiseksi, mikä merkitsee sitä, että mahdollisuudet jatkaa passiivisen velkaantumisen purkamista riippuvat ratkaisevasti potentiaalisen BKT:n kasvusta. ·Yritysten velan väheneminen on jatkunut useimmissa EU-maissa, ja se perustuu yhä enemmän BKT:n kasvuun. Vuoden 2018 ensimmäisen neljänneksen ja vuoden 2019 ensimmäisen neljänneksen välisenä aikana rahoitusalan ulkopuolisten yritysten velkaantumisen aktiivista purkamista tapahtui ainoastaan Belgiassa, Italiassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Sloveniassa ja Tanskassa (kuvio 20, joka perustuu konsolidoimattomiin tietoihin). Kyproksessa, Maltassa ja Bulgariassa yrityssektorin nettoluottovirrat olivat yli 5 prosenttia suhteessa BKT:hen huolimatta rahoitusalan ulkopuolisten yritysten jo ennestään suuresta velasta. Rahoitusalan ulkopuolisten yritysten velan kasvu Ranskassa, Saksassa ja Ruotsissa perustui jossain määrin dynaamisiin luottovirtoihin. Itse asiassa velkaantuminen on lisääntynyt Ranskassa ja Ruotsissa huolimatta siitä, että rahoitusalan ulkopuolisten yritysten velka ylittää vertailuarvot. ·Kotitalouksien velan väheneminen on hidastunut huomattavasti. Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ruotsissa, Belgiassa ja Ranskassa kotitalouksien velka suhteessa BKT:hen kasvoi vuonna 2018, vaikka se oli jo suhteellisen korkealla tasolla (lähellä vertailuarvoja tai niiden yläpuolella). Vain muutamissa jäsenvaltioissa (Kreikka ja Irlanti) velkaantumisen purkaminen on aktiivista (kuvio 21). Maissa, joissa velkaantumista purettiin, se oli hidasta, ja näin oli erityisesti Espanjassa, Kyproksessa ja Portugalissa.



Kuvio 20: Rahoitusalan ulkopuolisten yritysten velkasuhteen muutos, eri osatekijöiden vaikutus (vuoden 2018 ensimmäinen neljännes – vuoden 2019 ensimmäinen neljännes) Kuvio 21: Kotitalouksien velkasuhteen muutos, eri osatekijöiden vaikutus (vuoden 2018 ensimmäinen neljännes – vuoden 2019 ensimmäinen neljännes) Lähteet: Eurostatin konsolidoimattomat neljännesvuosittaiset sektoritilit, komission yksiköiden laskelmat. Huom. Kuvioissa on esitetty konsolidoimattoman velkasuhteen (velka suhteessa BKT:hen) vuotuinen kehitys jaoteltuna seuraaviin viiteen osatekijään: luottovirrat, reaalisen BKT:n potentiaalinen ja syklinen kasvu, inflaatio ja muut muutokset. BKT:n kasvun syklinen komponentti lasketaan todellisen ja potentiaalisen kasvun välisenä erotuksena. Aktiivinen velkaantumisen purkaminen merkitsee velan nettomääräistä takaisinmaksua (negatiiviset nettoluottovirrat), joka yleensä johtaa sektorin taseen nimelliseen supistumiseen. Passiivinen velkaantumisen purkaantuminen on sen sijaan seurausta siitä, että nimellisen BKT:n nopeampi kasvu kumoaa positiivisten nettoluottovirtojen vaikutuksen. Tämä johtaa siihen, että velka suhteessa BKT:hen vähenee. EU:n pankkialan olosuhteet ovat parantuneet huomattavasti viime vuosina, ja ne ovat pitkälti vakiintuneet. Pankkisektorilla on edelleen haasteita, jotka johtuvat erityisesti alhaisesta kannattavuudesta ja järjestämättömien lainojen suuresta määrästä useissa jäsenvaltioissa. Ensisijaisen pääoman (T1) osuudet eivät ole kasvaneet sen jälkeen, kun ne ylittivät lakisääteiset vaatimukset kaikissa jäsenvaltioissa, ja maiden välillä on huomattavia eroja. Pankkialan oman pääoman tuotto on elpynyt merkittävästi viime vuosina, mutta viime aikoina tuoton kasvu on heikentynyt. Muutamien maiden, erityisesti Italian, Kreikan ja Portugalin (kuviot 22 ja 23), haasteena ovat suhteellisen alhaiset kannattavuusasteet, keskimääräistä pienemmät vakavaraisuusasteet ja suhteellisen suuret järjestämättömien lainojen osuudet. ·Rahoitusalan velkojen kasvu on edelleen vähäistä, selvästi alle tulostaulun kynnysarvon, Suomea lukuun ottamatta. Rahoitusalan velkojen kasvu hidastui vuonna 2018 useimmissa jäsenvaltioissa hieman verrattuna vuoteen 2017. Pankkien luottovirrat kasvoivat kuitenkin vuonna 2018 hieman nopeammin kuin vuonna 2017 erityisesti kotitalouksille myönnettyjen luottojen osalta, ja ne vakiintuivat vuoden 2019 ensimmäisten kuukausien aikana, kun lainaehdot alkoivat kiristyä. ·Vakavaraisuussuhteet vakiintuivat useimmissa jäsenvaltioissa, kun taas oman pääoman tuotto heikkeni jonkin verran monissa tapauksissa vuonna 2018. Oman pääoman tuotto pysyi vuonna 2018 negatiivisena Kreikassa ja Portugalissa ja kääntyi positiiviseksi Kyproksessa. Pankkien oman pääoman arvostus kasvoi vuonna 2017, mutta se laski vuonna 2018 ja suurimman osan vuotta 2019, vaikka Euroopan osakemarkkinoiden kokonaisindeksien kehitys oli positiivinen, mikä heijasteli muun muassa alan kannattavuusnäkymiä koskevia tarkistettuja markkinanäkymiä. ·Joissakin EU:n jäsenvaltioissa kannattavuus- ja vakavaraisuussuhteet ovat suhteellisen alhaisia ja järjestämättömien lainojen osuus on suuri. Kreikassa järjestämättömien lainojen osuus on edelleen yli 40 prosenttia. Kyproksen järjestämättömien lainojen suhde parani vuonna 2018 huomattavasti pääasiassa lainojen myynnin ja suuren pankin alasajon vuoksi, ja kannattavuus on kääntynyt positiiviseksi. Portugalissa ja Italiassa järjestämättömien lainojen osuus on vähentynyt huomattavasti vuodesta 2016, ja viimeisimmät tiedot osoittavat, että tämä kehitys jatkui vuonna 2018, joskin maltillisempana. Järjestämättömien lainojen osuus on laskenut alle 10 prosentin molemmissa maissa. Järjestämättömien lainojen osuus pieneni vuonna 2018 Bulgariassa, Irlannissa, Kroatiassa, Romaniassa, Sloveniassa ja Unkarissa. Näissä maissa kyseinen osuus on EU:n keskiarvon yläpuolella. ·Nykyiset talousnäkymät, joille on ominaista pitkäkestoinen matala korkotaso, asettavat uusia haasteita. Korkojen lasku tuntuu enimmäkseen pidemmissä maturiteeteissa, mikä johtaa tuottokäyrien tasoittumiseen ja korkomarginaalien supistumiseen entisestään. Tällainen tasoittuminen haittaa pankkien maturiteettitransformaatiota ja saattaa heikentää niiden kannattavuutta. Koska alhainen tuotto koskee erityisesti vähäriskistä rahoitusomaisuutta, se voi rasittaa erityisesti sellaisten pankkien ulkopuolisten rahoituslaitosten kannattavuutta ja tasetta, joiden salkku on sijoitettu suurelta osin vähäriskiseen varallisuuteen, kuten vakuutusyhtiöihin, erityisesti henkivakuutusten alasektoriin, ja eläkerahastoihin. Kuvio 22: Pankkisektorin kannattavuus ja pääoma Kuvio 23: Järjestämättömät lainat Lähde: Vuoden 2008 tietoja järjestämättömien velkainstrumenttien bruttomääristä ei ole saatavilla seuraavien maiden osalta: Irlanti, Kroatia, Ruotsi, Slovenia ja Tšekki. Huom. Kuviossa 23 esitetään vuotta 2008 ja ”kasvua huippuvuoteen” koskevien tietojen osalta bruttomääräisten järjestämättömien velkainstrumenttien osuus kaikista bruttomääräisistä velkainstrumenteista. Järjestämättömien lainojen osuudet ilmoitetaan vuosien 2018 ja 2019 ensimmäiseltä neljännekseltä. Maakoodien alapuolella olevat luvut ilmaisevat vuoden, jolloin järjestämättömien velkainstrumenttien määrä oli huipussaan.

Asuntojen hintojen nousu jatkui nopeana vuonna 2018, mutta hintadynamiikka hidastui siellä, missä on vahvempaa näyttöä yliarvostuksesta. Asuntojen hintojen nousun nopeutuminen johtaa siihen, että yhä useammat asuntomarkkinat ovat lähellä kriisiä edeltäneitä huippulukemia tai ovat ylittäneet ne (kuvio 26). Vuonna 2018 asuntojen reaalihintojen kasvu ylitti tulostaulun kynnysarvon seitsemässä jäsenvaltiossa (Alankomaat, Irlanti, Latvia, Portugali, Slovenia, Tšekki ja Unkari), mikä on yksi enemmän kuin vuonna 2017. Asuntojen hinnat nousivat erityisen voimakkaasti niissä EU-maissa, joissa on ollut toistaiseksi vain vähän tai ei ollenkaan näyttöä asuntojen hintojen yliarvostuksesta, kun taas hintojen nousu on hidastunut maissa, joille on ominaista vahvempi näyttö yliarvostuksesta. Vuoden 2019 toiseen neljännekseen ulottuvien tietojen mukaan tulostaulun kynnysarvo saattaa ylittyä tänä vuonna Kroatiassa, Portugalissa, Puolassa, Tšekissä ja Unkarissa, jos nämä suuntaukset jatkuvat vuoden jälkipuoliskolla. Tämän vuoden alkupuoliskolla asuntojen hintojen nousu kiihtyi vuoteen 2018 verrattuna Kroatiassa, Kyproksessa ja Ruotsissa ja hidastui Irlannissa, Latviassa, Romaniassa, Sloveniassa ja Tanskassa. ·Osa asuntojen hintojen nousun nopeutumisesta liittyy talouden perustekijöihin. Asuntojen hinnat kääntyivät nousuun vuonna 2013 alkaneen talouden elpymisen ja korkojen laskun myötä. Tässä suhteessa se selittyy talouden perustekijöillä. Vaikka asuntojen hintojen nousu kiihtyi, uusien asuntoluottojen kasvulla ei ole ollut tähän mennessä merkittävää itsenäistä roolia hintojen nousun liikkeellepanevana voimana, toisin kuin kriisiä edeltävänä aikana. Se voisi kuitenkin osaltaan vaikuttaa asuntojen hintojen jatkuvaan nousuun. ·Asuntojen hintojen voimakas nousu vaikuttaa arvostustasoihin. Alankomaissa, Irlannissa, Latviassa, Portugalissa, Sloveniassa ja Unkarissa asuntojen reaalihintojen nousu oli nopeaa jo vuonna 2017 ja kiihtyi edelleen vuonna 2018 (kuvio 24 ja kuvio 25, oikea yläkulma). Pitkittynyt nopea nousu useissa maissa lisää vähitellen yliarvostusriskejä: niiden EU-maiden määrä, joille on arvioitu olevan ominaista asuntojen yliarvostus, on kasvanut viime vuosina. Näyttö yliarvostuksesta (mitattuna kasvavalla arvostusten erolla) on viime aikoina vahvistunut esimerkiksi Saksassa ja Portugalissa. Asuntojen hinnat ovat olleet huipputasolla tai ylittäneet sen 2000-luvun puolivälistä lähtien useissa maissa (Belgia, Itävalta, Luxemburg, Malta, Portugali, Saksa ja Tšekki; kuvio 26). Asuntojen hintataso on monissa maissa törmännyt maksukykyrajoituksiin, mikä käy ilmi asuntojen hintatason ja käytettävissä olevien asukaskohtaisten tulojen suhteesta. Arvioiden mukaan noin puolessa EU-maista tarvitaan yli 10 vuoden tulot, jotta voidaan ostaa 100 neliömetrin asunto. Vastaavasti joka kymmenes eurooppalainen asuu kotitaloudessa, joka käytti vähintään 40 prosenttia tuloistaan asumiseen vuonna 2017. ·Asuntojen hintojen nousu on hidastunut jonkin verran useissa maissa, joissa on näyttöä yliarvostuksesta ja kotitalouksien suuresta velasta, ja Ruotsin asuntomarkkinoilla hintojen korjaus alaspäin on alkanut. Asuntojen hintojen viimeaikainen nousu on yleensä ollut sitä vähäisempää, mitä suurempi yliarvostus on ollut. Tällainen suuntaus, joka ei ole ollut nähtävissä aiempina vuosina, oli selvästi havaittavissa vuonna 2018 maissa, joissa asuntojen hintojen arvioidaan olevan yliarvostettuja. Vuonna 2018 Belgia, Itävalta, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta erottuivat muista jäsenvaltioista siinä, että niissä asuntojen hinnat olivat yliarvostettuja vaihtelevassa määrin, kotitalouksien velka oli suuri ja lisäksi asuntojen hinnat nousivat vuonna 2018 vähemmän kuin vuonna 2017 (kuvio 25). Tällaiset hintojen nousun hidastumiset voisivat heijastaa maksukykyrajoituksia, asuntojen tarjonnan elpymistä ja kansallisella tasolla, myös makrotason vakauden valvonnan alalla, käyttöön otettuja politiikkoja. Lisäksi Ruotsissa asuntojen hinnat laskivat vuonna 2018 vuositasolla sekä nimellisesti että reaalisesti, mutta vuoden 2019 kahta ensimmäistä vuosineljännestä koskevat tiedot viittaavat jonkinasteiseen vakiintumiseen. Luxemburgissa ei sitä vastoin ole toteutettu sopeutustoimia, vaan haavoittuvuudet ja yliarvostusriskit lisääntyivät edelleen. ·Monissa jäsenvaltioissa asuntojen hinnat ovat yliarvostettuja ja kotitaloudet raskaasti velkaantuneita. Tämä koskee erityisesti Luxemburgia, Ruotsia, Tanskaa ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Alankomaille on ominaista kotitalouksien erittäin suuri velkaantuneisuus ja korkea hintataso verrattuna tuloihin. Asuntolainakannan kasvu oli vuonna 2018 erityisen nopeaa Bulgariassa, Romaniassa ja Slovakiassa (yli 10 % nopeampaa kuin edellisenä vuonna) sekä Belgiassa, Itävallassa, Liettuassa, Luxemburgissa, Maltassa, Ranskassa, Tšekissä, Unkarissa ja Virossa (yli 5 % edellisvuodesta). Joissakin tapauksissa voimakas kasvu alkoi jo suhteellisen korkealta tasolta, esimerkiksi Belgiassa tai Ranskassa. Kuva muuttuu jonkin verran, kun otetaan huomioon vain uusiin asuntolainoihin liittyvä velan muutos, toisin sanoen kun takaisinmaksujen vaikutus jätetään huomiotta (kuvio 27). Asuntojen hintojen ja uusien asuntolainojen välinen maakohtainen suhde vaikuttaa heikolta, eikä ole selvää näyttöä siitä, että hinnat nousisivat nopeammin siellä, missä uusia asuntolainoja otetaan enemmän. Tämä viittaa siihen, että luotonannolla ei ole tähän mennessä ollut keskeistä roolia asuntojen hintojen nousun vauhdittamisessa. Monissa maissa, erityisesti Slovakiassa, Luxemburgissa, Saksassa ja Alankomaissa, asuntojen hintojen voimakas nousu on kuitenkin yhdistetty asuntolainojen voimakkaaseen kasvuun.



Kuvio 24: Asuntojen hintojen muutokset ja arvostuserot vuonna 2018 Kuvio 25: Arvostuserot, muutokset hintojen nousussa vuosina 2017–2018 ja kotitalouksien velka (% kotitalouksien tuloista) Lähde: Eurostat ja komission yksiköiden laskelmat. Huom. Positiivinen arvostusero arvioidaan seuraavien kolmen parametrin perusteella: hinta-tulosuhteen ja hinta-vuokrasuhteen poikkeamat niiden pitkän aikavälin keskiarvoista sekä arvostuserojen perustekijämallilla saadut tulokset; ks. alaviite 39. Kuplien koko kuviossa 25 vastaa kotitalouksien velan suhdetta kotitalouksien käytettävissä oleviin bruttotuloihin. Kroatian osalta kotitalouksien käytettävissä olevia bruttotuloja koskevia tietoja ei ole saatavilla vuoden 2012 jälkeiseltä ajalta, ja ne ekstrapoloidaan koko talouden käytettävissä olevien bruttotulojen kasvun perusteella. Maltaa koskevat tiedot kotitalouksien bruttotuloista puuttuvat, ja niiden osuus bruttokansantulosta on arvioitu 56 prosentiksi. Kuvio 26: Asuntojen hintataso verrattuna tuloihin ja asuntojen reaalihintaindeksit verrattuna korkeimpiin tasoihin, 2018 Kuvio 27: Asuntojen hintojen nousu ja uudet asuntoluotot vuonna 2018 Lähde: Eurostat ja komission yksiköiden laskelmat. Huom. Uusia asuntoluottoja koskevat tiedot puuttuvat kuuden maan (Bulgaria, Malta, Ranska, Ruotsi, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta) osalta. Hintataso verrattuna tulotasoon mitataan 100 neliömetrin asunnon hinnan ja kotitalouksien käytettävissä olevien keskimääräisten tulojen suhteena. Kroatian osalta tietoja kotitalouksien käytettävissä olevista bruttotuloista henkeä kohden ei ole saatavilla vuoden 2012 jälkeiseltä ajalta, ja ne ekstrapoloidaan koko talouden käytettävissä olevien bruttotulojen kasvun perusteella. Maltaa koskevat tiedot kotitalouksien bruttotuloista puuttuvat, ja niiden osuus bruttokansantulosta on arvioitu 56 prosentiksi. Julkisen talouden velkasuhteet ovat supistuneet edelleen useimmissa EU:n jäsenvaltioissa, mutta eivät joissakin jäsenvaltioissa, joissa ne ovat suurimmat. Velkasuhteet ylittivät tulostaulun kynnysarvon 14 jäsenvaltiossa vuonna 2018, kun vuonna 2017 näin oli 15 jäsenvaltiossa. Belgian, Italian, Kreikan, Kyproksen ja Portugalin velka on vähintään 100 prosenttia suhteessa BKT:hen, ja Espanjan ja Ranskan velka on hieman tätä pienempi. Seitsemässä maassa (Belgia, Espanja, Irlanti, Kypros, Portugali, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta) julkisen velan määrä on yli 60 prosenttia suhteessa BKT:hen ja myös yksityisen sektorin velkaantuneisuus ylittää tulostaulun kynnysarvon. Vuonna 2018 julkisen talouden velkasuhteet supistuivat edelleen, mutta usein hieman vähemmän kuin edellisenä vuonna, mikä johtui julkisen talouden rahoitusaseman löyhentymisestä ja nimellisen BKT:n kasvun jo jonkinasteisesta hidastumisesta. Jotkin suurimmista julkisen talouden velkasuhteista eivät kuitenkaan kohentuneet tai ne jopa kasvoivat entisestään vuonna 2018: julkinen velka pysyi muuttumattomana Ranskassa ja kasvoi Italiassa, Kreikassa ja Kyproksessa. Vaikka tämä johtui eräissä tapauksissa poikkeuksellisen suurista velkaa kasvattavista virta-varanto-korjauseristä, toisissa tapauksissa se on merkki julkisen talouden vakauttamisen puutteesta. Valtion joukkovelkakirjalainojen tuotto on kuitenkin pienentynyt ja supistunut edelleen myös vuoden 2019 aikana jopa velkaantuneimpien lainanottajavaltioiden osalta. Tuotot olivat kaikkien aikojen pienimmät. Velkasuhteen ennustetaan kasvavan vuosina 2019–2021 erityisesti Romaniassa, mutta myös Italiassa ja vähäisemmässä määrin Suomessa ja Ranskassa. Useimmissa muissa EU-maissa velkasuhde supistuu jonkin verran vähemmän kuin viime aikoina.





Laatikko 1: Työllisyys ja sosiaalinen kehitys EU:n työmarkkinat paranivat edelleen vuonna 2018, vaikka talouden toimeliaisuus hidastui vuoden jälkipuoliskolla. Työllisyys on kasvanut edelleen EU:ssa, ja työllisten määrä on noussut ennätykselliseksi. Työttömyys on vähentynyt kaikissa EU:n jäsenvaltioissa, erityisesti niissä, joissa se on korkea, mikä on supistanut maiden välisiä eroja, vaikka monissa jäsenvaltioissa työttömyys on edelleen korkealla tasolla. Työttömyyden väheneminen hidastui vuoden 2019 alkupuoliskolla, mikä saattaa johtua myös jäljellä olevan työvoimareservin pienenemisestä. Talouden elpyminen on edistänyt myös useimpien köyhyysindikaattoreiden paranemista, mutta sosiaalinen tilanne on edelleen huolestuttava joissakin jäsenvaltioissa. Vuodesta 2008 lähtien köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riski on pienentynyt useimmissa EU:n jäsenvaltioissa (7 miljoonaa ihmistä vähemmän kuin vuonna 2008; noin 13 miljoonaa vähemmän verrattuna vuoteen 2012). Samoin vakava aineellinen puute on vähentynyt erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan maissa, joissa lähtötaso on korkea. Suhteellinen köyhyysriski on kuitenkin monissa jäsenvaltioissa yhä kriisiä edeltäneen tason yläpuolella. Kaiken kaikkiaan vakavien makrotaloudellisten heikkouksien purkaminen on heikentänyt kyseisten maiden työllisyys- ja sosiaalista tilannetta. Erityisesti niissä jäsenvaltioissa, joissa on liiallisia epätasapainoja, työllisyystilanne ja sosiaalinen kehitys ovat edelleen heikkoja. Niiden maiden tilanne, joissa on epätasapainoja, vaihtelee jonkin verran, mikä johtuu myös epätasapainojen erilaisesta luonteesta ja vakavuudesta. Työttömyysaste aleni vuonna 2018 edelleen kaikissa jäsenvaltioissa, mutta on edelleen korkea eräissä jäsenvaltioissa. Työttömyys väheni eniten maissa, joissa työttömyysaste on korkea (vähennys oli yli 2 prosenttiyksikköä Kreikassa, Kroatiassa ja Kyproksessa). Viidessä jäsenvaltiossa (Espanjassa, Italiassa, Kreikassa, Kroatiassa ja Kyproksessa) työttömyysasteet ylittivät vuonna 2018 kuitenkin edelleen tulostaulun indikaattorin kynnysarvon, joka on 10 prosenttia viimeksi kuluneiden kolmen vuoden jaksolta laskettuna keskiarvona. Työttömyysasteet alittivat vuonna 2018 merkittävästi eli noin 4 prosenttiyksiköllä vuonna 2013 kirjatut huippulukemat, mutta noin puolessa jäsenvaltioista ne ovat edelleen korkeampia kuin vuonna 2008. Työttömyysasteet laskivat edelleen vuoden 2019 ensimmäisellä puoliskolla: EU:n työttömyysaste laski 6,3 prosenttiin ja euroalueen 7,5 prosenttiin vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä. Työllisyysasteet paranivat edelleen kaikissa jäsenvaltioissa. EU:n työllisyysaste (20–64-vuotiaat) oli vuonna 2018 korkeimmillaan 73,2 prosenttia (euroalueella 72,0 %), ja se parani edelleen vuoden 2019 toisella neljänneksellä ja oli ennätykselliset 73,9 prosenttia, mikä on selvästi enemmän kuin kriisiä edeltänyt 70,2 prosentin huipputaso vuonna 2008. Työntekijöiden määrä kasvoi vuoteen 2017 verrattuna eniten Maltassa (5,4 %), Kyproksessa (4,1 %), Luxemburgissa (3,7 %) ja Irlannissa (3,2 %), ja vähiten Puolassa (0,3 %), Romaniassa (0,2 %) ja Italiassa (0,9 %). Työvoimaosuudet kasvoivat edelleen lähes kaikkialla EU:ssa. Työvoimaosuus (15–64-vuotiaat) on kolmen viime vuoden aikana supistunut ainoastaan kahdessa maassa: Kroatia ja Espanja ylittivät molemmat tulostaulun kynnysarvon, joka on –0,2 (–0,6 prosenttiyksikköä molemmissa tapauksissa). Kaiken kaikkiaan EU:n ja euroalueen työvoimaosuudet olivat vuonna 2018 ennätyksellisen korkeat (EU 73,7 % ja euroalue 73,4 %) eli noin 3,5 ja 2,5 prosenttiyksikköä enemmän kuin ennen kriisiä. Tämä johtui pääasiassa siitä, että ikääntyneiden työntekijöiden ja naisten työvoimaosuus kasvoi. Pitkäaikais- ja nuorisotyöttömyys parani voimakkaammin kuin muut työmarkkinat, mutta se on edelleen korkea useissa EU-maissa. Pitkäaikaistyöttömyys väheni kaikissa jäsenvaltioissa vuonna 2018, ja kaikissa maissa se oli alhaisempi kuin kolme vuotta aikaisemmin. Korkeimmat pitkäaikaistyöttömyysasteet olivat Kreikassa (13,6 %), Espanjassa (6,4 %), Italiassa (6,2 %) ja Slovakiassa (4 %), mutta kaikki Italiaa lukuun ottamatta kirjasivat huomattavan vähennyksen vuoteen 2015 verrattuna (noin 5 prosenttiyksikköä Espanjassa, 4,6 prosenttiyksikköä Kreikassa ja 3,6 prosenttiyksikköä Slovakiassa). Nuorisotyöttömyysaste laski kaikissa EU:n jäsenvaltioissa kolmen vuotta 2018 edeltäneen vuoden aikana. Lasku oli kyseisellä ajanjaksolla vähintään 10 prosenttiyksikköä Espanjassa, Kroatiassa, Kyproksessa, Portugalissa ja Slovakiassa. Nuorisotyöttömyysaste on kuitenkin edelleen yli 30 prosenttia Espanjassa, Italiassa ja Kreikassa. Samaan aikaan 9,6 prosenttia (15–24-vuotiaista) nuorista EU:ssa ei ollut vuonna 2018 työelämässä tai koulutuksessa. Lisäksi useissa jäsenvaltioissa (Bulgaria, Espanja, Italia, Kreikka, Kroatia, Kypros ja Romania) kyseinen osuus oli yli 12 prosenttia. Köyhyys ja sosiaalinen syrjäytyminen ovat vähentyneet entisestään, mutta ne ovat edelleen korkealla tasolla joissakin jäsenvaltioissa. Köyhyysriskin tai sosiaalisen syrjäytymisen riskin alaisen väestön osuus supistui EU:ssa edelleen ja oli 21,9 prosenttia vuonna 2018. Tämä on noin kolme prosenttiyksikköä alhaisempi kuin vuonna 2012 havaittu huippu. Osuus laski useimmissa maissa kolmen vuoden aikana vuoteen 2018 asti, mutta Alankomaissa, Luxemburgissa, Virossa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa osuus kasvoi, vaikkakin joissain maissa (Alankomaat ja Luxemburg) lähtötaso oli suhteellisen alhainen. Huolimatta siitä, että köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste laski Bulgariassa merkittävästi eli lähes 39 prosentista 32,8 prosenttiin, se on edelleen EU:n suurin, minkä jälkeen tulevat Romania ja Kreikka, joissa molemmissa luku on yli 30 prosenttia, sekä Latvia ja Liettua, joissa luku on hieman tämän alle. Alhaisimmat köyhyys- ja syrjäytymisriskiasteet ovat Tšekissä (12,2 %), Sloveniassa (16,2 %), Slovakiassa (16,3 %), Suomessa (16,5 %) ja Alankomaissa (16,8 %). Vaikka köyhyydessä ja sosiaalisessa syrjäytymisessä on yleisesti ottaen tapahtunut myönteistä kehitystä, jotkin sen osatekijät näyttävät kehittyvän eri tavoin, mikä aiheuttaa huolta joissakin EU-maissa. Etenkin on huomattava seuraavat seikat: ·Köyhyysriskin alaisen väestön osuus on lisääntynyt viime vuosina kolmasosassa jäsenvaltioita. Kolmen vuoden aikana lisäys oli suurin Luxemburgissa (3 prosenttiyksikköä), Yhdistyneessä kuningaskunnassa (2,3 prosenttiyksikköä), Alankomaissa (1,7 prosenttiyksikköä) ja Belgiassa (1,5 prosenttiyksikköä), kun taas Kreikassa, Portugalissa, Puolassa ja Unkarissa osuus aleni merkittävästi, 2–3 prosenttiyksikköä kussakin. ·Vakava aineellinen puute väheni kolmen viime vuoden aikana (ja myös vuonna 2018) useimmissa EU:n jäsenvaltioissa. Kolmen vuoden aikana vähennys oli Bulgariassa yli 13 prosenttiyksikköä ja Kreikassa, Kroatiassa, Kyproksessa, Latviassa, Maltassa, Romaniassa ja Unkarissa vastaava luku oli vähintään 5 prosenttiyksikköä. ·Lopuksi on todettava, että talouden elpyminen on vähentänyt hyvin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa asuvien (alle 60-vuotiaiden) henkilöiden osuutta lähes kaikissa EU-maissa, lukuun ottamatta Luxemburgia ja Ruotsia, joissa osuus kasvoi, ja Suomea, jossa osuus pysyi samana kolmen vuoden ajan vuoteen 2018 asti. Samaan aikaan työssäkäyvien köyhyys kasvoi hieman ja oli 9,5 prosenttia vuonna 2018 koko EU:ssa eli edelleen lähellä vuoden 2016 huippulukemaa (9,6 %).



4. Yhteenveto tärkeimmistä haasteista ja valvonnan vaikutuksista Tasapainottaminen euroalueella on edelleen kesken, ja nykyisen taloustilanteen vuoksi sekä vaihtotaseen alijäämiä että ylijäämiä on tasapainotettava kiireellisesti, sillä se hyödyttäisi kaikkia jäsenvaltioita. Vaikka useimmat suuret vaihtotaseen alijäämät on korjattu, useissa euroalueen maissa on edelleen suuria ylijäämiä. Euroalueen rahoitusasema on vähitellen muuttunut ylijäämäksi, joka on alkanut supistua hieman lähinnä ulkomaisen vientikysynnän vähentymisen vuoksi. Varantoepätasapainot ovat alkaneet mukautua, mutta ne ovat on edelleen huomattavia, sillä joissakin euroalueen maissa ulkomainen nettovarallisuusasema on edelleen suurelta osin negatiivinen, kun taas muissa maissa ulkomainen nettovarallisuusasema on pitkälti positiivinen ja kasvava. Yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet nettovelkojamaissa nopeammin kuin nettovelallismaissa, mikä on kääntänyt ennen finanssikriisiä havaitut suuntaukset päinvastaisiksi. Tämä suuntaus jatkuu, mutta se on heikentynyt aiempiin kriisin jälkeisiin vuosiin verrattuna, sillä työmarkkinoiden kiristyminen nettovelallismaissa on johtanut suurempaan palkkojen nousuun tilanteessa, jossa tuottavuus on ollut heikkoa, kun taas nettovelkojamaissa palkankorotukset ovat olleet maltillisia huolimatta siitä, että työttömyys on pysynyt alhaisena useita vuosia. Vaihtotaseen positioiden symmetrinen tasapainottaminen auttaisi voittamaan nykyisen matalan inflaation ja alhaisen korkotason ja tukisi samalla nimellistä kasvua, mikä edistäisi velkaantumisen purkamista ja nettovelallispositioiden tasapainottamista. Monissa jäsenvaltioissa on eri laajuisia ja eri syistä johtuvia haasteita. Makrotalouden vakauteen kohdistuvien haasteiden vakavuus vaihtelee huomattavasti eri jäsenvaltioissa riippuen haavoittuvuuksien ja kestämättömien suuntausten luonteesta ja laajuudesta sekä siitä, miten ne vaikuttavat toisiinsa. Mahdollisen epätasapainon tärkeimmät lähteet yhdistyvät useiden typologioiden mukaisesti seuraavassa tiivistetyllä tavalla: ·Useat jäsenvaltiot kärsivät edelleen pääasiassa moninaisista ja toisiinsa kytköksissä olevista varantohaavoittuvuuksista. Tämä koskee yleensä maita, joihin luototuksen suhdannevaihtelut ovat iskeneet kovimmin ja joissa myös vaihtotase on kääntynyt vastakkaiseen suuntaan, millä on myös ollut vaikutuksia pankkisektoriin ja julkiseen velkaan. oKyproksen ja Kreikan tapauksessa korkeat velkakannat ja suuret negatiiviset ulkomaiset nettovarallisuusasemat yhdistyvät finanssisektorin jäljellä oleviin haasteisiin, vaikkakin Kyproksessa järjestämättömien lainojen osuus on vähentynyt ja kannattavuus parantunut. Kreikassa järjestämättömien lainojen osuuden pieneneminen on nopeutunut vuodesta 2018 alkaen, mutta osuus on edelleen erittäin suuri. Kreikassa potentiaalisen tuotannon kasvu on vähäistä tilanteessa, jossa työttömyysaste on korkea (vaikkakin aleneva). oEspanjassa, Irlannissa, Kroatiassa ja Portugalissa on myös varantoja koskevista vanhoista ongelmista aiheutuvia merkittäviä, moninaisia ja toisiinsa liittyviä haavoittuvuuksia. Bulgariassa yritysten velkaantuneisuuteen liittyy menneiden aikojen perua olevia pitkään jatkuneita rahoitusalan ongelmia, joihin puututaan toimintapolitiikan avulla. Näissä maissa varantoepätasapainot ovat vähentyneet uudelleen käynnistyneen nimellisen kasvun myötä. Joissakin tapauksissa tähän on liittynyt asuntojen hintojen voimakas nousu (Irlannissa ja viime aikoina Portugalissa), yksikkötyökustannusten kasvun palautuminen ja kilpailukyvyn paranemisen pysähtyminen Espanjassa ja Portugalissa sekä voimakas yksikkötyökustannusten nousu Bulgariassa. ·Joissakin jäsenvaltioissa haavoittuvuudet johtuvat pääasiassa suuresta julkisesta velasta, ja niihin yhdistyy ongelmia, jotka liittyvät potentiaaliseen tuotannon kasvuun ja kilpailukykyyn. Tämä koskee erityisesti Italiaa, jossa haavoittuvuudet liittyvät myös pankkisektoriin ja järjestämättömien lainojen suureen mutta nopeasti vähenevään määrään sekä heikkoon työmarkkinatilanteeseen. Belgiassa ja Ranskassa pääasiallisina ongelmina ovat suuri julkinen velka ja potentiaaliseen kasvuun liittyvät ongelmat sekä heikkenevä kilpailukyky. Ranskassa yksityissektorin suhteellisen suuri velkamäärä on kasvussa. Belgiassa kotitalouksien suhteellisen suuri ja kasvava velkamäärä yhdistyy mahdollisesti yliarvostettuihin asuntojen hintoihin. Ulkoinen rahoitusasema on edelleen vakaa, mutta se on viime aikoina heikentynyt jonkin verran. ·Joillekin jäsenvaltioille ovat ominaista suuret ja jatkuvat vaihtotaseen ylijäämät, jotka heijastavat vaihtelevassa määrin myös vaimeaa yksityistä kulutusta ja vaimeita investointeja ja jotka ylittävät sen, mikä olisi perusteltavissa talouden perustekijöillä. Tämä koskee erityisesti Saksaa ja Alankomaita. Alankomaissa suuri ylijäämä yhdistyy kotitalouksien suureen velkamäärään ja asuntojen hintojen voimakkaaseen nousuun. Asuntojen hintapaineita on viime aikoina havaittu myös Saksassa, mutta siellä velkataso on suhteellisen alhainen. Suuret ja jatkuvat ylijäämät saattavat kuvastaa sitä, että kasvua ja kotimaisia investointimahdollisuuksia menetetään, mikä vaikuttaa muuhun euroalueeseen tilanteessa, jossa inflaatio on sitkeästi tavoitetta hitaampaa ja ulkomainen kysyntä heikkenee. ·Joissakin jäsenvaltioissa hinta- tai kustannusmuuttujien kehityksessä on merkkejä mahdollisesta ylikuumenemisesta etenkin asunto- tai työmarkkinoilla. oRuotsissa, ja pienemmässä määrin Itävallassa, Luxemburgissa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, asuntojen hintojen nousu on jatkunut viime vuodet tilanteessa, jossa mahdollisesti esiintyy positiivisia arvostuseroja ja jossa kotitalouksilla on runsaasti velkaa. Viimeaikainen näyttö viittaa hintojen ja yliarvostusten jonkinasteiseen tarkistamiseen alaspäin Ruotsissa ja asuntojen hintojen nousun hidastumiseen muissa tapauksissa (Luxemburgia lukuun ottamatta). Asuntojen hintojen voimakkaampaan mutta uudempaan nousuun liittyy vähäisempää näyttöä yliarvostuksesta Latviassa, Slovakiassa, Sloveniassa, Tšekissä ja Unkarissa. Tšekin ja Slovakian osalta tähän liittyy asuntolainakannan kasvun jatkuminen ja kotitalouksien velkaantumisen lisääntyminen. Suomessa asuntojen hintojen nousu tai mahdollinen yliarvostus ei näytä olevan huomattavaa, mutta sen sijaan kotitalouksilla on runsaasti velkaa, jonka määrä kasvaa. oLatviassa, Liettuassa, Romaniassa, Slovakiassa, Tšekissä, Unkarissa ja Virossa työvoimakustannukset kasvavat edelleen suhteellisen ripeää tahtia samaan aikaan kun hintakilpailukyky heikkenee vähitellen. Viime vuosina voimakas yksikkötyökustannusten kasvu on Unkarissa yhdistynyt vaihtotaseen ylijäämän huomattavaan supistumiseen ja Slovakiassa rajalliseen mutta sitkeään vaihtotaseen alijäämään. Romaniassa yksikkötyökustannusten pitkäaikainen erittäin voimakas kasvu liittyy vaihtotaseen alijäämän syvenemiseen entisestään ja elvyttävään finanssipolitiikkaan. Kaiken kaikkiaan perusteellinen tarkastelu on aiheellinen 13 jäsenvaltion osalta: Alankomaat, Bulgaria, Espanja, Irlanti, Italia, Kreikka, Kroatia, Kypros, Portugali, Ranska, Romania, Ruotsi ja Saksa. Kaikki kyseiset jäsenvaltiot olivat perusteellisen tarkastelun kohteena makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn edellisellä kierroksella, ja niillä katsottiin olevan epätasapainoja tai liiallisia epätasapainoja. Uusien perusteellisten tarkastelujen avulla voidaan analysoida tarkemmin mainittuja haasteita ja arvioida toimintapoliittisia tarpeita. Nykyisten arvioiden päivittämiseksi seuraavissa perusteellisissa tarkasteluissa arvioidaan erityisesti, ovatko kyseiset epätasapainot pahenemassa vai korjautumassa. Tämä varoitusmekanismia koskeva kertomus viittaa myös siihen, että joissakin muissa jäsenvaltioissa on kehittymässä riskejä, jotka nykyisten tietojen perusteella eivät tällä hetkellä näytä antavan aihetta perusteelliseen tarkasteluun, mutta jotka kaikesta huolimatta ovat peruste tiiviimmälle seurannalle erityisesti seuraavissa maaraporteissa. Nämä riskit koskevat erityisesti kilpailukykyyn liittyvää kehitystä (Latvia, Liettua, Slovakia, Tšekki, Unkari ja Viro) ja asuntojen hintojen ja asuntomarkkinoiden sekä kotitalouksien velan kehitystä (Belgia, Itävalta, Luxemburg, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta). 5. Epätasapainot, riskit ja sopeutus: jäsenvaltiokohtaiset kommentit Belgia: Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn edellisellä kierroksella Belgialla ei havaittu makrotalouden epätasapainoja. Ajan tasalle saatetussa tulostaulussa seuraavat indikaattorit ylittävät ohjeelliset kynnysarvot: reaalisen efektiivisen valuuttakurssin muutos, yksityinen velka ja julkinen velka. Vaihtotase oli hieman alijäämäinen vuonna 2018, kun taas positiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema oli suuri. Vaikka tuottavuuden kasvu on hidasta, yksikkötyökustannusten nousu on pysynyt kurissa, sillä palkankorotukset ovat olleet maltillisia. Reaalisen efektiivisen valuuttakurssin kolmen vuoden muutos on edelleen vahvistunut ja ylittää kynnysarvon, vaikka yhden vuoden muutos kiihtyi vain vähän. Vientimarkkinaosuudet ovat pysyneet pitkälti vakaina. Yritysten suuri velkasuhde, jota maassa laajalti käytössä olevat konsernilainat kuitenkin paisuttelevat, on pienenemässä. Kotitalouksilla on suhteellisen paljon velkaa, joka liittyy pääasiassa asuntolainoihin, ja velan määrä kasvaa. Asuntojen reaalihinnat ovat nousseet maltillisesti viime vuosina, ja on merkkejä mahdollisesta yliarvostuksesta. Julkisen velan määrä on suuri ja vähenee vain hitaasti. Työpaikkojen luominen jatkui edelleen, ja työttömyysaste putosi ennätyksellisen alhaiseksi. Työmarkkinoiden ulkopuolella olevien osuus on suuri.

Talouspoliittisissa päätelmissä esiin nousevat julkisen mutta myös yksityisen sektorin velkaantuneisuuteen liittyvät kysymykset, mutta riskit ovat edelleen hallinnassa. Tästä syystä komissio ei tässä vaiheessa ryhdy perusteellisiin jatkotutkimuksiin makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn yhteydessä. Bulgaria: Komissio päätteli helmikuussa 2019, että Bulgarialla oli epätasapainoja, jotka liittyivät erityisesti rahoitusalan haavoittuvuustekijöihin sekä yritysten suureen velkaantuneisuuteen ja niiden järjestämättömien lainojen suureen määrään. Ajan tasalle saatetussa tulostaulussa seuraavat indikaattorit ylittävät ohjeelliset kynnysarvot: ulkomainen nettovarallisuusasema ja nimellisten yksikkötyökustannusten kasvu. Talouden ulkoinen rahoitusasema vahvistui entisestään, kun vaihtotaseen ylijäämä kasvoi ja negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema parani nopeasti lähestyen kynnysarvoa. Vaikka vientimarkkinaosuudet ovat kasvaneet kumulatiivisesti, kireät työmarkkinat ja osaamisvajeet ovat kiihdyttäneet palkkojen nousua. Tämän seurauksena yksikkötyökustannusten kasvu ylittää huomattavasti kynnysarvon, ja siihen on syytä kiinnittää huomiota. Suotuisten talous- ja rahoitusolosuhteiden vallitessa pankkisektori on vahvistanut vakavaraisuus- ja maksuvalmiussuhdelukujaan yleisesti. Luotonannon kasvu on voimakasta, ja se rahoitetaan kokonaisuudessaan talletuspohjan laajentumisella. Järjestämättömien lainojen määrä vähenee edelleen, mutta se on edelleen suhteellisen suuri rahoitusalan ulkopuolisissa yrityksissä ja kotimaisessa omistuksessa olevissa pankeissa. Pankkialan ja sen ulkopuolisen rahoitussektorin valvonnan vahvistamiseksi on toteutettu ja ollaan ottamassa käyttöön useita toimenpiteitä. Edelleen on kuitenkin haasteita ja haavoittuvuustekijöitä, jotka liittyvät joidenkin pankkien pääomavajeisiin ja vakuutusalan ratkaisemattomiin huolenaiheisiin. Yrityksillä on yhä suhteellisen runsaasti velkaa, vaikka se onkin vähentynyt huomattavasti. Julkinen velka on pieni ja laskusuunnassa. Asuntojen hinnat ovat edelleen nousseet, joskin hitaammin ja talouden perustekijöiden mukaisesti. Asuntolainojen ja rakennuslupien määrä on noussut voimakkaasti, ja niiden tulevaan kehitykseen on syytä kiinnittää erityistä huomiota. Työttömyys laski hyvin alhaiselle tasolle, ja työvoimaosuus kasvaa edelleen, mutta se on kuitenkin suhteellisen pieni. Talouspoliittisissa päätelmissä esiin nousevat kysymykset, jotka liittyvät rahoitusalalla edelleen oleviin haavoittuvuustekijöihin. Komissio katsoo tämän vuoksi ja myös ottaen huomioon helmikuussa havaitut epätasapainot, että on asianmukaista selvittää tarkemmin, jatkuvatko vai purkautuvatko epätasapainot. Tšekki: Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn edellisellä kierroksella Tšekillä ei havaittu makrotalouden epätasapainoja. Ajan tasalle saatetussa tulostaulussa seuraavat indikaattorit ylittävät ohjeelliset kynnysarvot: reaalinen efektiivinen valuuttakurssi, nimellisten yksikkötyökustannusten kasvu ja asuntojen reaalihintojen kasvu. Vaihtotase on hieman ylijäämäinen, mutta ylijäämä on laskusuunnassa. Negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema puolestaan supistui edelleen. Valuuttakurssisitoumuksen päättyminen huhtikuussa 2017 johti reaalisen efektiivisen valuuttakurssin vahvistumiseen erityisesti vuonna 2018. Nimelliset yksikkötyökustannukset ovat nousseet merkittävästi suurten palkankorotusten ja akuutin työvoimapulan vuoksi, mutta nousun odotetaan hidastuvan tulevaisuudessa. Tähän mennessä vientimarkkinaosuudet ovat kasvaneet. Samaan aikaan maa on alttiina kauppapoliittiseen ympäristöön ja globaalien arvoketjujen mahdolliseen häiriintymiseen liittyville riskeille. Asuntojen reaalihintojen kasvu on edelleen vahvaa, vaikka kasvu olikin vuonna 2018 hitaampaa kuin vuonna 2017. Lisäksi yksityisellä sektorilla, kotitaloudet mukaan luettuina, on suhteellisen vähän velkaa. Pankkisektori on erittäin vahva, ja järjestämättömien lainojen osuus on hyvin pieni. Julkinen velka vähenee edelleen, sillä valtion talousarvio on ollut ylijäämäinen vuodesta 2016. Työttömyysaste laski edelleen, koska työmarkkinat ovat edelleen erittäin kireät. Talouspoliittisissa päätelmissä esiin nousevat kilpailukykyyn ja asuntomarkkinoiden paineisiin liittyvät kysymykset, mutta riskit näyttävät olevan pitkälti hallinnassa. Tästä syystä komissio ei tässä vaiheessa ryhdy perusteellisiin jatkotutkimuksiin makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn yhteydessä. Tanska: Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn edellisellä kierroksella Tanskalla ei havaittu makrotalouden epätasapainoja. Ajan tasalle saatetussa tulostaulussa seuraavat indikaattorit ylittävät ohjeelliset kynnysarvot: vaihtotase ja yksityisen sektorin velka. Vaihtotase on edelleen voimakkaasti ylijäämäinen, joskin supistumassa. Vaihtotaseen ylijäämä on supistunut viime aikoina, koska yritykset ovat säästäneet vähemmän ja investoineet enemmän kotimaassa. Pe