Talous- ja sosiaalikomitean lausunto "Eurooppalaista 'fair trade' -merkkiä koskeva aloite"

(96/C 204/14)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 30. maaliskuuta 1995 työjärjestyksensä 23 artiklan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Eurooppalaista 'fair trade' -merkkiä koskeva aloite".

Valmistelusta vastannut ulkosuhteiden, kauppapolitiikan ja kehitysyhteistyön jaosto hyväksyi lausuntonsa 15. huhtikuuta 1996. Esittelijänä oli Ann Davison.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 335. täysistunnossaan (huhtikuun 24. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 86 ääntä puolesta, 17 vastaan, ja 19 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Talous- ja sosiaalikomitea on ollut pitkään kiinnostunut kehitysmaiden työolojen ja -ehtojen sekä ympäristöstandardien ja taloudellisten olojen parantamisesta. Lausunnossaan Uruguayn kierroksen sopimusten vaikutuksista 1994 se kiinnitti huomiota markkinointi-ideaan, jonka ansiosta yritykset ja kuluttajat yhdessä voisivat vaikuttaa suur- ja muiden tilojen olosuhteisiin. Lausunnossa () todetaan: "Eurooppalaiset, vapaaehtoisuuteen perustuvat 'fair trade' -merkinnät auttavat kohottamaan kehitysmaiden eettisiä ja sosiaalisia standardeja. Merkki takaa kuluttajille, että kehitysmaan työntekijät, jotka ovat tehneet tuotteet, ovat saaneet tavanomaista rehdimmän palkan ja paremmat työehdot. Yritykset, jotka toteuttavat näitä eettisiä standardeja ja anovat 'fair trade' -merkkiä, saavat palkakseen julkisuutta ja niiden myynti tarkkaavaisille kuluttajille kasvaa. EU:n tulisi rahoittaa näitä aloitteita ja auttaa niitä leviämään."

1.2. Komitea on tutkinut ajatusta tarkemmin ja laatinut seuraavan lausunnon, jonka se osoittaa talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmille, kansallisille hallituksille sekä EU:n toimielimille.

2. Suositukset

2.1. Käydessään kauppaa kolmannen maailman maiden kanssa Euroopan unionilla, sen ulkopuolisilla teollisuusmailla sekä yrityksillä ja kuluttajilla on todellinen mahdollisuus edistää työolojen ja ympäristöstandardien parantamista vapaan kilpailun keinoin. Yritykset voivat tarjota ja kuluttajat voivat ostaa tuotteita, joiden tuotannossa ja myynnissä on otettu huomioon hyvät työolot. Lisäksi niiden tuottajille koituu lisähyötyä.

2.2. Tällaisen kysynnän syntyminen voi tehdä yrityksille kaupallisesti kannattavaksi kehittää tuotteita, joihin sisältyy lisäarvo, jonka kuluttajat tunnistavat hyödyttävän kolmannen maiden tuottajia ja parantavan tavalla tai toisella heidän asemaansa. Tämän kaltaisia tuotteita kutsutaan yleisesti fair trade -tuotteiksi. Termi on useissa Euroopan maissa kuitenkin epäselvä ja muitakin termejä käytetään. Merkit eivät koske kaupankäyntiehtoja Euroopassa tai vihjaa siihen, että tuotteet, joilla ei ole todistusta olisivat "epärehtejä", eivätkä ne tue kaupan säännöstelyä. Tämän vuoksi olisikin kenties parempi käyttää ilmausta "treat fair" tai "fair treat".

2.3. Jotta kuluttajat voivat olla varmoja, että kyseisten tuotteiden tuotannossa ja kaupassa on todellakin otettu huomioon hyvien työehtojen varmistaminen ja tuottajan saama lisähyöty kolmannessa maailmassa, tarvitaan riippumaton todistus. On tärkeää, että tällainen todistus kattaa sekä tuotteen toimittajan että kauppaehdot. Todistuksella tulisi varmistaa, että kaupasta koituva hyöty jaetaan tuottajien kanssa ja että toimittaja noudattaa tuottajien hyvinvointiin, ympäristöön ja työoloihin liittyviä standardeja. Myös markkinoitavan maataloustuotteen laatu on varmistettava.

2.4. Merkinnän tekemisen säilyttäminen vapaaehtoisena niin täällä kuin kehitysmaissakin on tärkeää. Kauppiaiden, tavarantoimittajien ja kuluttajien tulee itse päättää osallistuvatko he toimintaan. Merkinnät toimivat ja niiden tuleekin toimia nimenomaan vapailla markkinoilla.

2.5. Kuluttajille pitää tiedottaa merkintäjärjestelmästä entistä paremmin. Vaikka yritysten onkin otettava ensimmäinen askel ja anottava merkkiä, sen suosio riippuu siitä, suosivatko kuluttajat merkin saaneita tuotteita vai ei. Jotta tämänkaltainen järjestelmä onnistuisi, sen tulee olla uskottava niin kuluttajien, tuottajien kuin kauppiaidenkin kannalta. Vaikka standardit ja niihin liittyvä myöntömenettelyt ovatkin alunperin eurooppalaisten "fair trade" -liikkeiden itsensä kehittämiä, on havaittavissa kuitenkin selvä kansainvälistymissuuntaus, jota tulisi rohkaista. Nykyiset standardit perustuvat mahdollisuuksien mukaan kansainvälisesti hyväksyttyihin, esim. ILO:n sopimuksiin, tutkimustuloksiin sekä yhteistyöhön nyt mukana olevien kolmansien maiden työnantaja- ja tuottajajärjestöjen kanssa. Tämän menettelyn tulisi hankkeiden vakiintuessa saada virallisempi muoto. Sellaiset järjestöt kuin kansainvälisen kaupan keskus (International Trade Center), joka parhaillaan suunnittelee omaa työohjelmaansa, voisivat toimia yhtenä tämänsuuntaisen kehityksen foorumina.

2.6. Vaikka standardeilla onkin kansainvälinen ulottuvuus, on kuitenkin tärkeää, että niiden soveltamisessa otetaan huomioon yksittäisten maiden ensisijaiset tavoitteet ja odotukset. Komitean edustamat eri eturyhmät voivat kaikki osallistua tähän kehittelytyöhön EU:ssa toimivien järjestöjensä ja kansainvälisten yhteyksiensä kautta. Mukana olevien kauppakamareiden, kauppayhdistysten sekä ammatti- ja kansalaisjärjestöjen tulee saada aktiivinen rooli. Tämäntyyppinen tietojenvaihto alentaa kustannuksia ja varmistaa standardien pysymisen realistisina. Nykyään tämä varmistetaan maakohtaisin tutkimuksin ja paikallisella lainsäädännöllä. Menettely voitaisiin tältäkin osin pyrkiä virallistamaan luomalla myöntömenettelystä vastaava elin. TSK tarjoaa puitteet näiden ryhmien yhteistyölle, jolla pyritään yhtenäistämään kansalliset "rehdin kaupankäynnin" järjestelmät. Yhtenäistäminen on tarpeen, sillä kansalliset järjestelmät voivat tahattomasti haitata kauppaa. TSK hoitaa jo nyt tätä tehtävää toimimalla sihteeristönä yhteisötason neuvoa-antavalle foorumille, jossa nämä samat yhteiskunnalliset eturyhmät panevat osaltaan täytäntöön EU:n ekomerkkiohjelmaa.

2.7. On tarpeen, että kehitetään standardien kehitys- ja varmistusjärjestelmästä sekä tuotteiden hyväksymisjärjestelmästä virallinen ja arvovaltainen järjestelmä. Sen sääntöjen tulee olla avoimet ja sen tulee olla vastuussa yhteiskunnalle. Järjestelmää olisi hyvä täydentää riitojen sovittelujärjestelmällä, johon voitaisiin turvautua kiistatilanteissa, kuten esim. silloin kun merkkiä ei myönnetäkään. Yritysten tulee saada varmuus, että ohjelma on rehti sekä heille että tuottajille. Lisenssimaksujen tulee olla kohtuulliset ja myöntämismenettelyssä yrityksiä tulee kohdella tasavertaisesti.

2.8. Euroopan eri merkitsemisaloitteet ovat järjestäneet vastuukysymyksensä eri tavoin, usein toimintaympäristön lainsäädäntöä ja viranomaisjärjestelmää heijastaen. Kuitenkin eurooppalaisten lupastandardin EU45011 () kehittäminen tuo mukanaan mahdollisuuden varmistaa, että standardin mukanaan tuoma uskottavuus liitetään todistukseen. Lisäksi liikkeen Euroopan kokous aikoo järjestäytyä Euroopan laajuiseksi yhdistykseksi, kunhan eurooppalaisia yhdistyksiä koskeva asetus saa lainvoiman.

2.9. Muita kehittämistä kaipaavia käyttöaloja ovat tiedottaminen, kansainvälisesti hyväksyttyjen standardien ja menettelyjen kehittäminen sekä varsinkin heikoimmassa asemassa olevien tuottajien auttaminen kehittämään uusia, etenkin jalostettuja tuotteita ja valmisteita.

3. Päätelmät

3.1. Komitea on tyytyväinen merkitsemisjärjestelmän kehittymiseen ja toivoo voivansa edistää sitä jatkossa sisämarkkinoiden ja rehdin kilpailun puitteissa. Se suosittelee, että

3.2. kansalaisyhteiskunta käyttää termiä, joka kuvaa nykyistä paremmin rehtiä kaupankäyntiä varmistamaan, että kuluttajat ymmärtävät tavoitteena olevan kyseisten tuotteiden tuottajien aseman parantaminen kolmannessa maailmassa.

3.3. komissio perustaa erillisen budjettikohdan tämän työn edelleen kehittämiseksi keskipitkällä aikavälillä. Pitkällä aikavälillä järjestelmän tulisi pystyä rahoittamaan oma toimintansa.

3.4. komitealla ja sen jäsenillä on merkittävä rooli tiedottaessaan ajatuksesta sekä rohkaistessaan yhdenmukaistamista.

Bryssel, 24. huhtikuuta 1996.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Carlos FERRER

() TSK:n lausunto Uruguayn kierroksen vaikutuksista, EYVL N:o C 397, 31. 12. 1994.

() Luvan myöntäjiä koskeva CEN-standardi.

LIITE talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

1. Rehdin ehdoin hankittujen tuotteiden todistukset jäsenvaltioissa

1.1. Alankomaissa otettiin vuonna 1988 käyttöön Max Havelaar -merkki. Todistuksella varustettua kahvia saa nykyään yli 90 %:sta valintamyymälöitä. Sen myynnillä on 2,75 %:n markkinaosuus, joka kasvaa koko ajan. Useilla tunnetuilla kahvilaaduilla on Alankomaissa nykyään Max Havelaar -todistus, jolla on aina ollut hyvä kaiku tiedotusvälineissä. Max Havelaar -kahvi on sekä Alankomaiden että Euroopan parlamentin virallinen juoma, ja se on Hollannin kuninkaallisen perheen hyväksymä. Ensi vuosinaan Max Havelaar -merkki tuotti noin kuuden miljoonan ecun lisätulot kahvin pienviljelijöille pääasiassa latinalaisessa Amerikassa.

1.2. Saksan valintamyymälöihin alettiin tammikuussa 1993 toimittaa samantapaisella merkillä varustettua kahvia. Merkin nimi on "TransFair" ja aloitteentekijänä toimivat European Fair Trade Association sekä muut järjestöt. Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1994 käyttöön otettu "Fairtrade" -merkki kattaa kahvin, teen ja suklaan. Todistuksella varustettua kaakaota, hunajaa, suklaata ja jopa kaakaovoipohjaisia kosmetiikkatuotteita on saatavilla useissa jäsenmaissa.

1.3. Luxemburgissa toimii TransFair Minka -järjestö, joka perustettiin vuonna 1994 ja jonka palveluksessa on yksi henkilö. Max Havelaar ja TransFair -merkillä varustettuja tuotteita on saatavilla, ja kahvin markkinaosuus on 1,4 %. Italiassa on vastikään otettu käyttöön TransFair-merkki. Irlannissa asiaa hoitaa Irlannin Fairtrade-verkosto, joka toimii yhteistyössä Yhdistyneen kuningaskunnan Fairtrade -säätiön kanssa. Sen merkillä varustettuja tuotteita on saatavilla Irlannissa. Saksan merkintäjärjestön nimi on TransFair Germany, ja siihen kuuluu 32 yhteiskunnallista, uskonnollista ja kehitysmaayhdistystä. TransFairin osuus markkinoista on 2 %, mutta yritykset tuntuvat olevan siirtymässä omiin "fair" tuotesarjoihinsa. Ranskassa yhdellä kahvimerkillä on Max Havelaar France -lisenssi. Tanskan Max Havelaar -haaraosasto perustettiin marraskuussa 1994. Belgian Max Havelaar -haaraosaston toiminta on vahvalla perustalla, merkkikahvin myynti kasvaa 10 % vuodessa. Itävallan TransFair -haaraosasto perustettiin vuonna 1994. Merkkituotteiden myynti vaihtelee maittain ja tuotteittain, mutta jos mainostamiseen on suhteellisen hyvin varaa, myynti vaihtelee yhden ja viiden prosentin välillä ja on vakaassa kasvussa.

1.4. Muissa EU:n jäsenvaltioissa ei vielä ole tuotteiden reilua alkuperää todistavia merkkejä. Max Havelaar -merkkiä myydään myös Sveitsissä ja TransFairia Kanadassa ja Japanissa. EU-maiden merkinantajajärjestöillä on kiinteät yhteydet, joiden avulla pyritään yhtenäistämään standardeja ja luomaan yhteinen merkki.

2. Standardointi ja valvonta

2.1. Hyväksymisjärjestöjen peruskriteereihin kuuluu etuja alkutuottajille, vähimmäishinnat, ennakkomaksut ja sopimusten vakaus. Alkutuottajien on otettava osaa päätöksentekoon siitä, kuinka hyväksymistodistusten avulla saatavat lisäedut käytetään. Plantaasien työntekijöiden on saatava paikkakunnan keskitasoa parempi palkka ja kehityksen on kuljettava kohti naisten samapalkkaisuutta ja edustusta. Mikäli he asuvat plantaasilla, majoituksen on täytettävä perusstandardit. On järjestettävä terveys- ja turvallisuuskoulutusta, ja edistyttävä ympäristötavoitteiden saavuttamisessa.

2.2. Suurin osa teestä tuotetaan suurtiloilla, mutta pienviljelijät tuottavat melkein kaiken kahvin. Pienviljelijöiltä edellytetään todella luotettavaa tuottajaosuuskuntaa, "rehtiä" hintaa, luottoehtoja ja pitkän aikavälin sitoumusta kaupankäyntiin. Vähimmäishinnat perustuvat kansainväliseen aineistoon, esimerkiksi kahvisopimukseen. Ne kattavat tuotantokustannukset sekä pienen varauksen tuleviin sijoituksiin. Ennakkomaksut takaavat, että tuottajat eivät joudu ottamaan velkaa ennen kuin he ovat saaneet tuotteensa myydyksi. Varmuutta antavat tulevia tilauksia koskevat aiesitoumukset.

2.3. Standardit eivät ole utooppisia, vaan parantavat alueella vallitsevia olosuhteita. (Yksittäisenä esimerkkinä mainittakoon, että majoituksen perusstandardit sisältävät esim. että juomavesipiste on korkeintaan 10 metrin päässä ja että talot eivät vuoda.)

2.4. Toimittajia on kahta tyyppiä: työnantajat ja pienviljelijöiden yhdistykset. Yhdistyksen osalta kriteerit on suunniteltu niin, että voidaan varmistaa, että yhdistys edustaa aidosti tuottajia ja että sen jäsenet ovat pääasiassa itsenäisiä pienviljelijöitä. Työnantajat (esim. suurtilat ja plantaasit) arvioidaan sen mukaan, täyttävätkö ne laajasti tunnustetut sosiaaliset standardit ja sallivatko ne, että tuottajien edustajat osallistuvat minkä tahansa lisän käyttöpäätökseen. Standardit perustuvat ILO:n suosituksiin ja konventioihin, tärkeysjärjestys neuvotellaan paikallisten työntekijäjärjestöjen kanssa. Tämä on järkevää, koska liikkeen standardien on oltava arvovaltaisia.

2.5. Hyväksymisjärjestöt suorittavat tarkastuskäyntejä jokaisen toimittajan luo varmistaakseen, että ne täyttävät vaaditut standardit jatkuvasti. Mikäli on olemassa kansainvälisiä rekistereitä, tarkastuksen suorittaa yksi järjestö muiden puolesta. Lisenssin saaneiden yhtiöiden neljännesvuosittaiset selvitykset sekä vuosittaiset tilintarkastukset takaavat, että merkinnän saaneet tuotteet on ostettu rekisteröidyiltä toimittajilta rehdein ehdoin.

3. Standardit käytännössä

3.1. Kehitysmaiden viljelijät joutuvat usein kärsimään kansainvälisten markkinoiden vaihteluista ja liikatarjonnasta. Kaakaon viljelyyn suostutellut, Etelä-Belizessä sijaitsevan Toledon maya-viljelijät pettyivät pahan kerran, kun hinta putosi niin alas, että ei kannattanut edes korjata satoa. Viljelijät lähtivät kylistä etsimään tilapäistä työtä. Yhdistyneen kuningaskunnan Fairtrade-säätiöltä tukea hakenut uusi yritys pelasti tilanteen. Se tarjosi paremman hinnan, joka kattoi tuotantokustannukset ja mahdollisti sijoitukset ja pitkän aikavälin toimitussitoumuksen kaupankäyntiin. Viljelijät palasivat puolentoista hehtaarin tiloilleen ja kolminkertaistivat satonsa kahdessa vuodessa. He voivat nyt lähettää lapsensa keskiasteen kouluun, ostaa lääkkeitä ja käydä tarvittaessa lääkärissä.

3.2. Suklaa sai Fairtrade-merkin ja kaikki merkittävämmät valintamyymäläketjut myyvät sitä nykyään Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Sen myynnin tuottoa virtaa 19 000 ecua vuodessa suoraan 150 kaakaonviljelijän käyttöön ja kyseisen yhtiön mukaan suklaan myynti on kaksinkertaistunut merkin ansiosta.

3.3. Dominikaanisessa tasavallassa sijaitsevan El Cacaon kahvintuottajayhdistyksellä on samoin apteekki ja kaksi lääkäriä Max Havelaar -merkin ja sen takaaman vähimmäishinnan ansiosta. Useat viljelijät voivat nykyään lähettää lapsensa kouluun, mihin heillä ei ennen ollut varaa. Tästä huolimatta useat perheet näkevät edelleen nälkää hiljaisena kautena, kun kahvinpavut on poimittu.

3.4. Max Havelaarista erillisenä hankkeena kahvintuottajien yhdistys on alkanut käyttää orgaanisia lannoitteita chinolan ja jamssin viljelyssä pienillä palstoilla, jotka eivät sovellu kahvin viljelyyn, hankkiakseen tuloja hiljaisena kautena. Tähän päästiin vain Max Havelaarin kohtuullisten kahvin hintojen luoman turvaverkon avulla, joka tuki investointia. Tuottajilla olisi usein aloitekykyä, mutta heillä ei ole varaa sijoittaa kestävään kehitykseen.