EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 01.10.1997 
KOM(97) 47.1 lopull. 
KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE 
JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
Neuvoston direktiivin 91/676/ETY vesien 
suojelemisesta maataloudesta peräisin 
olevien nitraattien aiheuttamalta 
pilaantumiselta täytäntöönpano 

1. JOHDANTO 3 
2. DIREKTIIVIN TAUSTA 4 
2.1 Nitraattiongelma 4 
2.2 Nitraattiongelman syyt 4 
2.3 Direktiivin historia 5 
2.4 Direktiivin pääpiirteet 6 
3. DIREKTIIVIN TÄYTÄNTÖÖNPANO 7 
3.1 Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 7 
3.2 Hyvän maatalouskäytännön ohjeet 8 
3.3 Pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden määrittely 9 
3.4 Valvonta 1 I 
3.5 Toimintaohjelmat 12 
3.6 Yhteenvetokertomukset 13 
4. JÄSENYYSVELVOITTEIDEN NOUDATTAMATTA JÄTTÄMISTÄ 
KOSKEVA MENETTELY 14 
5. DIREKTIIVIN MUTTAMINEN? 16 
6. PÄTTELMÄT 16 
1. JOHDANTO 
Kuusi vuotta nitraattidirektiivin voimaantulon1 jälkeen useimmat jäsenvaltiot eivät 
ole vielä panneet sitä täytäntöön. Näin ollen nitraattien aiheuttama vesien 
pilaantuminen on yhä ongelma kaikissa yhteisön jäsenvaltioissa. Monet 
juomaveden lähteet ylittävät sekä juomaveden valmistamiseen tarkoitetun 
pintaveden laatuvaatimuksista2 että juomavedestä3 annetuissa direktiiveissä 
kansanterveydellisistä syistä säädetyn enimmäispitoisuuden 50 mg/l. Ympäristön 
kannalta jäsenvaltioiden nitraattipäästöt Pohjanmereen, Itämereen, Välimereen ja 
Mustaanmereen ovat erityisen huomattavia rehevöitymisen aiheuttajia. Koska 
nitraattien aiheuttama pilaantuminen johtuu hajakuormituksesta, sen vähentäminen 
on yhteisölle ympäristöpoliittisesti haasteellista. Asiaa vaikeuttaa se, että kaikilla 
maan käytön muutoksilla on tuntuvia vaikutuksia pilaantumisen pääasiallisen 
aiheuttajan, maataloustuotannon, taloudelliseen elinkelpoisuuteen. 
Kuusi vuotta sitten, vuonna 1991, neuvosto antoi nitraattidirektiivin, jonka 
tavoitteena on vähentää ja estää maataloudesta peräisin olevien nitraattien suoraan 
tai välillisesti aiheuttamaa vesien pilaantumista. Tämä oli tärkeä askel 
vesipolitiikan kehittymisessä, sillä direktiivi noudatti aiheuttamisperiaatetta sekä 
periaatetta pilaantumisen torjumisesta lähteellä pyrkien ehkäisemään 
hajakuormitusta. Vaikka merkittävimmät direktiivissä säädetyt toimenpiteet 
toteutetaan monissa jäsenvaltioissa vasta myöhemmin, on jo ilmeistä, että tietyissä 
piireissä direktiivin vaatimuksiin suhtaudutaan voimakkaan kielteisesti, mikä on 
todennäköisesti osasyynä sen heikkoon täytäntöönpanoon koko yhteisössä. 
Komissio pitää nykyistä tilannetta äärimmäisen vakavana. Tällä hetkellä on 15 
jäsenvaltiosta 13:a vastaan aloitettu oikeudellinen menettely siksi, että ne ovat 
laiminlyöneet saattaa direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä ja/tai soveltavat 
sitä virheellisesti. Tämä direktiivin 11 artiklan mukainen täytäntöönpanoa koskeva 
kertomus annetaan siksi sopivaan aikaan tuomaan esiin jäsenvaltioiden huomattava 
hidastelu direktiivin säännösten täytäntöönpanossa. 
Kertomus alkaa lyhyellä katsauksella direktiivin taustaan, minkä jälkeen 
tarkastellaan sen täytäntöönpanon nykytilaa. Viimeisessä jaksossa osoitetaan 
selvästi, miksi komissio katsoo ottaen huomioon täytäntöönpanon verkkaisuuden, 
ettei direktiivin muuttamista koskevien ehdotusten esittäminen ole tällä hetkellä 
asianmukaista. 
1 EYVL N:o L 375 31.12.1991, s. 1. vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien 
aiheuttamalta pilaantumiselta 12 päivänä joulukuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi No 
91/676/ETY 
2 EYVL N:o L 194, 25.7.1975, s.26, jäsenvaltioissa juomaveden valmistamiseen Uirkoitctun pintaveden 
laatuvaatimuksista 16 päivänä kesäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi N:o 75/440/ETY 
3 EYVL N:o L 229. 30.8.1980. s. 11. juomaveden laadusta 15 päivällä heinäkuuta 1980 annettu neuvoston 
direktiivi N:o 80/778/ETY 
2. DIREKTIIVIN TAUSTA 
2.1 Nitraattiongelma 
Juomaveden nitraattipitoisuutta on säännelty Euroopan unionissa vuodesta 
1980 juomavesidirektiivillä. Siinä säädetään nitraattipitoisuuden 
ohjearvoksi 25 mg/l ja suurimmaksi sallituksi pitoisuudeksi 50 mg/l. Nämä 
arvot on nyt laajasti hyväksytty ihmisten terveyteen liittyvistä syistä ja on 
merkillepantavaa, että jäsenvaltiot eivät ole kyseenalaistaneet niitä 
komission tekemästä direktiivin muutosehdotuksesta neuvoteltaessa. 
Juomavesien nitraatti katsotaan kansanterveydelliseksi ongelmaksi, koska 
se pelkistyy kehossa nopeasti nitriitiksi. Nitriitti aiheuttaa pääasiassa veren 
hemoglobiinin hapettumista methemoglobiiniksi, joka ei kykene 
kuljettamaan kudoksiin happea. Hapen kuljetuksen vähenemistä esiintyy 
erityisesti alle kuuden kuukauden ikäisillä pienillä lapsilla ja se aiheuttaa 
methemoglobinemiaa eli blue baby (sininen lapsi) -oireyhtymän. Tätä 
ilmiötä on havaittu vain nitraattipitoisuuksien ollessa huomattavasti yli 50 
mg/l, ja siksi tämä raja antaa riittävän suojan kyseistä oireyhtymää vastaan. 
Nitriitti reagoi lisäksi vatsassa olevien yhdisteiden kanssa ja muodostaa 
monilla eläinlajeilla karsinogeenisiksi havaittuja aineita, vaikka yhteys 
ihmisillä esiintyvään syöpään perustuu tällä hetkellä vain oletuksiin. Nämä 
seikat yhdessä antavat kuitenkin aiheen varovaisuuteen raja-arvon 
vahvistamisessa4 . 
Dobrisin arviossa5 esitetään maatalousmaasta valuvien päästöjen 
nitraattipitoisuuksia, jotka osoittavat 87 %:lla Euroopan maanviljelykseen 
käytetystä alueesta pohjaveden nitraattipitoisuuden ylittävän ohjearvon 25 
mg/l ja 22 %:lla alueesta arvon olevan korkeampi kuin 50 mg/l. Monilla 
alueilla pitoisuudet ovat kohoamassa ja olemassa olevia juomaveden 
lähteitä joudutaan sulkemaan tai ottamaan niissä käyttöön kalliita 
käsittelymenetelmiä, joiden kustannukset tulevat kuluttajan maksettaviksi. 
Kohonneet nitraattipitoisuudet lisäävät myös huomattavasti rehevöitymistä, 
erityisesti meri- ja rannikkoalueilla. Nitraatit kiihdyttävät merkittävästi 
levien kasvua, mikä johtaa huomattaviin ekosysteemin muutoksiin, yleensä 
huonompaan suuntaan. Suurten Pohjanmeren rannikkoalueiden samoin kuin 
joidenkin Välimeren alueiden on todettu kärsivän rehevöitymisestä. 
Tehokkain tapa vähentää tällaista rehevöitymistä on vähentää 
nitraattipäästöjä ja muiden typen lähteiden päästöjä. 
2.2 Nitraattiongelman syyt 
Sodanjälkeisen ajan maatalouspolitiikassa on keskitytty tuotannon 
kasvattamiseen mahdollisimman suureksi. Hintatuki ja taatut markkinat 
4 Huomattakoon, että Maailman terveysjärjestö tarkisti huhtikuussa 1997 antamiaan juomavedessä 
esiintyvän nitraatin ja nitriitin ohjearvoja ja totesi, että uusimpien tieteellisten nä\ttöjcn penistcella 
raja-ano 50mg/l olisi säilytettävä 
5 Stanners D. Bourdeau P. loini.. (1995) Europe's Environment. The Dobris Assessment. EEA 
4 
ovat olleet omiaan edistämään tehokkaita tuotantomenetelmiä. Näin on 
tapahtunut sekä yhteistä maatalouspolitiikkaa harjoittavassa EU:ssa että 
muissa maissa. Tällaisen politiikan avulla on tuotantoa on pystytty 
lisäämään huomattavasti, mutta se on yleisesti ottaen vaikuttanut 
ympäristöön haitallisesti, kuten nyt on nähtävissä. Nitraateista johtuvan 
pilaantumisen kannalta tarkasteltuna tehotuotanto on lisännyt kemiallisten 
lannoitteiden käyttöä ja entistä enemmän keskittänyt suuria karjamääriä 
pienille maa-alueille. Joillakin EU:n alueilla tehokas karjankasvatus on 
johtanut karjanlannan rakenteelliseen liikatuotantoon. Toisin sanoen 
karjanlantaa on enemmän kuin sitä voidaan levittää viljelysmaalle 
aiheuttamatta nitraatista johtuvaa pilaantumista. 
Nitraattien kulkeutuminen vesistöön voi viedä useita vuosia sen jälkeen, 
kun ne ovat poistuneet maaperän juurtumiskerroksesta. Itse asiassa suuri 
osa nykyisistä vesien korkeista nitraattipitoisuuksista on seurausta 
menneiden vuosikymmenten maatalouskäytärmöistä, ja tämän päivän 
maatalouskäytännöt määräävät nitraateista aiheutuvan pilaantumisen tason 
tulevaisuudessa6. Maatalouskäytännöt ovat epäilemättä parantuneet 
ympäristön näkökulmasta viime vuosikymmenenä, mutta silti ne yhdessä 
rakenteellisen liikatuotannon kanssa aiheuttavat edelleen nitraateista 
johtuvaa pilaantumista. Siksi on tarpeellista vieläkin muuttaa nykyisiä 
maatalouskäytäntöjä. Euroopan yhteisö on sitoutunut soveltamaan 
aiheuttamisperiaatetta. Nitraattidirektiivin osalta tämä merkitsee sitä, että 
maatalouselinkeinon harjoittajien olisi itse kannettava kustannukset, jotka 
aiheutuvat pilaantumisen vähentämiseksi toteutettavista nykyisten 
käytäntöjen muutostoimenpiteistä. Yhteisen maatalouspolitiikan hintatukien 
alentamiseen johtaneet muutokset, kuten MacSharryn uudistukset vuodelta 
1992, ja maataloutta ja ympäristöä koskeva asetus7 tukevat tätä politiikkaa 
samoin kuin kaikki muutkin uudistukset, joilla painopistettä siirretään pois 
tuotannon tukemisesta. 
2.3 Direktiivin historia 
Frankfurtissa vuonna 1988 pidetyssä vesialaa käsitelleessä ministeritason 
seminaarissa tarkasteltiin olemassa olevaa lainsäädäntöä ja esitettiin joukko 
toteutettavia parannuksia ja korjausta vaativia puutteita. Tähän mennessä 
6 Tämä koskee erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan assosioituneiden maiden osalla, koska vähäinenkin 
maatalouden tehostuminen samaan tapaan kuin Länsi-Euroopassa on tapahtunut sodanjälkeisenä 
aikana johtaa todennäköisesti maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman vesien 
pilaantumisen lisääntymiseen. 
7 EYVL N:o L 215. 30.7.1992. s. 85. ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon 
vaatimusten kanssa sopusointuismla maatalouden tuotantomenetelmistä 30 päivänä kesäkuuta 1992 
annettu neuvoston asetus N:o 2078/92. 
näistä on saatu toteutetuksi neuvoston hyväksymät yhdyskuntajätevesien 
käsittelyä koskeva direktiivi** ja nitraattidirektiivi. 
Nitraattidirektiivin ensimmäinen vaihe oli "Ehdotus neuvoston direktiiviksi 
makeiden vesien, rannikko- ja merivesien suojelemisesta hajanaisista 
lähteistä peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta"9. 
Ehdotus julkistettiin muutettuna10 vuonna 1990 Euroopan parlamentin 
annettua siitä lausuntonsa11. Kaikkiaan direktiiviä koskevat neuvottelut 
kestivät lähes kolme vuotta ja se hyväksyttiin Alankomaiden 
puheenjohtajakaudella, allekirjoitettiin 12 päivänä joulukuuta 1991 ja 
ilmoitettiin jäsenvaltioille 19 päivänä joulukuuta 1991. 
2.4 Direktiivin pääpiirteet 
Direktiivillä on kahdenlaisia tavoitteita: maataloudesta peräisin olevien 
nitraattien suoraan tai välillisesti aiheuttaman vesien pilaantumisen 
vähentäminen ja tällaisen pilaantumisen estäminen. Direktiivissä pyritään 
varmistamaan näiden tavoitteiden saavuttaminen edellyttämällä, että 
jäsenvaltiot määrittelevät pilaantumiselle alttiiksi joutuneet vedet ja 
pilaantumisuhan alaiset vedet sekä nimeävät nämä alueet 
pilaantumisalttiiksi vyöhykkeiksi12 direktiivissä säädetyistä 
valvontaohjelmista saatujen tulosten perusteella. Näitä vyöhykkeitä värien 
jäsenvaltioiden on laadittava toimintaohjelmia, jotka sisältävät 
maatalouskäytäntöjä koskevia pakollisia toimenpiteitä mukaan lukien 
karjanlannan maahan levittämisen vuosittaisten enimmäismäärien 
määrääminen. Jäsenvaltioiden on myös vahvistettava ainakin yhdet hyvän 
maatalouskäytännön ohjeet, joiden noudattaminen on vapaaehtoista 
pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden ulkopuolella ja pakollista niiden sisällä. 
Jäsenvaltioiden on seurattava vesien nitraattipitoisuuksia toteutettujen 
toimenpiteiden vaikutusten arvioimiseksi. 
Direktiivin täytäntöönpanon aikataulu on jäljempänä taulukossa 1. 
8 EYVL N:o L 135. 30.5.1991. s. 40. yhdyskuntajätevesien käsittelystä 21. toukokuuta 1991 annettu 
neuvoston derektiivi N :o 91 /271 /ETY. 
9 EYVL N:o C 54. 3.3.1989. s.4 
10 EYVL N:oC 51, 2.3.1990. s. 12 
11 EYVLN:o C 158, 26.6.1989. s. 487 
12 Jos jäsenvaltio määrittelee direktiivin 3 artiklan 5 kohdan mukaisesti koko alueensa, sitä ci teknisesti 
katsoen nimitetä pilaantumisalttiiksi vyöhykkeeksi. Näitä alueita koskevat vaatimukset oat kuitenkin 
täsmälleen samat ja pilaantumisalttiista vyöhykkeistä puhuttaessa niihin sisällytetään alueeseensa 3 
artiklan 5 kohtaa soveltavat jäsenvaltiot, elleivät kysymyksessä ole valvontavaatimukset. 
Taulukko 1: Direktiivin täytäntöönpanon aikataulu 
Vaatimus Direktiivin Säädetty | 
artikla toteuttamispäivä13 
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 12 20.12.1993 
Valvonta 5 (6 kohta) tai 6 20.12.1993 
Pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden 3 20.12.1993 
määrittely 
Hyvän maatalouskäytännön ohjeiden ~4 20.12.1993 
laatiminen 
Ensimmäisen nelivuotisen toimintaohjelman 5 20.12.1995 
laatiminen 
Yhteenvetokertomuksen toimittaminen 10 20.6.1996 
komissiolle 
Vyöhykeluetteloiden uudelleentarkastelun 3 \ 21.12.1997 
valmistuminen 
Sen vuoden alku, jona enintään 210 kg 1 20.12.1998 
typpeä sisältävä lantamäärä voidaan sallia 
hehtaaria kohti 
Ensimmäisen toimintaohjelman päättyminen 5 20.12.1999 
Sen vuoden alku, jona enintään 170 kg 1 20.12.2002 
typpeä sisältävä lantamäärä voidaan sallia 
hehtaaria kohti 
Toisen toimintaohjelman päättyminen 5 21.12.2003 
3. DIREKTIIVIN TÄYTÄNTÖÖNPANO 
Direktiivin täytäntöönpanon olisi edettävä samalla nopeudella kaikissa 
jäsenvaltioissa. Itävallalle, Suomelle ja Ruotsille, jotka liittyivät Euroopan 
unioniin 1. päivänä joulukuuta 1995, ei ole myönnetty tästä erivapauksia. 
3.1 Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 
Direktiivin 12 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on "saatettava 
tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset 
määräykset voimaan kahden vuoden kuluessa sen tiedoksi antamisesta", 
toisin sanoen viimeistään 20 päivänä joulukuuta 1993. Neljä vuotta 
määräajan jälkeen vain neljän jäsenvaltion katsotaan täyttäneen 
velvoitteensa. Taulukossa 2 esitetään ensiksi päivämäärät, jolloin 
jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet toimenpiteistä direktiivin 
voimaansaattamiseksi, ja toiseksi katsooko komissio toimenpiteiden 
vastaavan jäsenvaltion velvoitteita. 
13 Määräaikoihin, päivämäärin ja määräpäiviin sovellettavista säännöistä annetun neuvoston asetuksen 
N.o 1182/71 (ETY, Euratom) annettu 3 päivänä kesäkuuta 1971 mukaisesti, EYVL No L 124 
8.6.1971, s.l 
Taulukko 2: Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 
(tilanne 30.". 1997) 
Maa Ilmoittamispäivä 
(määräaika 
20.12.1993,4) Toimenpiteiden direktiivin 
mukaisuus 
Itävalta 26.1.1996 tarkastus kesken 
Belgia 
Tanska 17.12.1993 kvllä 
Suomi 24.3.199515 ei 
Ranska 27.8.1993 kvllä 
Saksa 1.4.1996 ci 
Kreikka 
Irlanti 17.7.1995 ci 
Italia 
Luxemburg 26.10.1994 kvllä 
Alankomaat 
Portugali 
Espanja 11.3.1996 kvllä 
Ruotsi 25.1.1996 tarkastus kesken 
Yhdistynyt 
kuningaskunta 28.6.1996 ei 
3.2 Hyvän maatalouskäytännön ohjeet 
Direktiivin 4 artiklassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on kahden vuoden 
kuluessa tämän direktiivin tiedoksi antamisesta Jeli viimeistään 20 päivänä 
joulukuuta 1993] laadittava hyvän maatalouskäytännön ohjeet, joita 
maanviljelijät noudattavat vapaaehtoisesti, ja joissa olisi oltava liitteen II A 
kohdassa tarkoitetut määräykset". Suurin osa jäsenvaltioista on nyt 
saattanut päätökseen tämän tehtävän, kuten jäljempänä taulukosta 3 on 
nähtävissä. Kun komissio tarkasteli ohjeita alustavasti vuoden 1994 lopulla 
tilanne oli kuitenkin toinen. Vaikka joitakin ohjeissa olevia sääntöjä 
voidaan pitää varsin yleisluontoisina, ohjeet ovat tärkeitä työvälineitä sekä 
direktiivin säännösten kannalta että myös sisällytettäessä maatalouteen 
ympäristönäkökohtia. Sen vuoksi komission tarkoituksena on tutkia niitä 
lähemmin. Tutkimuksen yhteydessä ei tarkastella ainoastaan sitä, ovatko 
ohjeet liitteessä II olevien vaatimusten mukaisia, vaan myös sitä, miten 
yhteneväisiä ohjeet ovat yhteisön eri alueilla, joilla harjoitetaan 
samankaltaista viljelyä, sekä laajempaa kysymystä hyvästä 
maantalouskäytännöstä. 
14 Itävallan. Suomen ja Ruotsin osalta 1.1.1995 
15 Suomi ilmoitti direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskcx ista lisätoimenpiteistä 
23. K). 1995 ja 14.8.1996 
Taulukko 3: Hyvän maatalouskäytännön ohjeet (tilanne 30.7.1997) 
-T^—**~~~~*~~-••—~*~~~~——————••—~T—————-———•———_————_•_————__.— ________ 
IMaa llmoittamispäivä (määräaika 20.12.1993lr- ) 
Itävalta 26.1.1996 
Belgia 
Tanska 17.12.1993 
Suomi 24.3.1995 
Ranska 10.2.1994 
Saksa 1.4.1996 
Kreikka 5.5.1994 
Irlanti 20. S. 1996 
__ 22.12.1993 
Luxemburg 25.3.1996 
Alankomaat Ï 5.1.1994 
Portugali 
Espanja 
Ruotsi 25.1.1996 
Yhdistynyt kuningaskunta I o. 11.1994 3.3 Pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden määrittely 
Direktiivin 3 artiklan l kohdassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on 
määriteltävä pilaantuneet vedet ja sellaiset vedet, jotka voivat pilaantua, jos 
5 artiklassa säädettyjä toimenpiteitä ei toteuteta, liitteessä I vahvistettujen 
perusteiden mukaan". Edelleen 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että 
"jäsenvaltioiden on kahden vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksi 
antamisesta |20.12.199317 | määriteltävä pilaantumisalttiiksi vyöhykkeiksi 
kaikki alueensa tunnetut maa-alueet, joilta vesi valuu 1 kohdan mukaisesti 
määriteltyihin vesiin". 
Vedet on määriteltävä pilaantumisalttiiksi, jos ne täyttävät yhden tai 
useampia liitteessä I säädetyistä perusteista. Tämä merkitsee sitä, että 
pintavesien ja pohjavesien osalta on määriteltävä alueet, joilla vedet 
sisältävät tai on vaara, että ne sisältävät yli 50 mg/l nitraatteja. Lisäksi on 
määriteltävä kaikki vedet, jotka on todettu rehevöityneiksi tai joiden on 
todettu olevan vaarassa rehevöityä lyhyen ajan kuluessa. On tärkeää 
huomata, että kaikkien edellä mainittujen kohtien vaatimukset koskevat 
kaikkia vesiä eikä ainoastaan niitä, joita käytetään tällä hetkellä 
juomaveden valmistamiseen. Siksi jäsenvaltioiden on arvioitava kaikki 
vedet riippumatta siitä, käytetäänkö niiden vettä juomavetenä. 
On myös tarpeellista korostaa, että 50 mg/l oleva taso ei ehkä ole riittävä 
rehevöitymisen vähentämiseksi. Siksi sitä ei pidetä direktiivis.sä 
16 Itävallan. Suomen ja Ruotsin osalta 1.1.1995 
17 Itävallan. Suomen ja Ruotsin osalta 1.1.1995 
määritettynä raja-arvona; on jopa todennäköistä, että se on huomattavasti 
liian korkea rehevöitymisen vähentämiseksi. 
Direktiivin 3 artiklan 5 kohdassa jäsenvaltiot vapautetaan velvoitteesta 
määritellä erityiset pilaantumisalttiit vyöhykkeet, jos ne laativat 
toimintaohjelmat koko alueelleen ja soveltavat niitä siellä. Tähän mennessä 
viisi jäsenvaltiota on käyttänyt tätä mahdollisuutta. Kuviosta 4 on 
nähtävissä, milloin jäsenvaltiot ovat suorittaneet 3 artiklan mukaisen 
määrittelyn, ja jos se on suoritettu, onko määritelty vyöhykkeet vai koko 
alue. Kuten kyseisestä taulukosta nähdään, useimmat maista, jotka eivät ole 
käyttäneet 3 artiklan 5 kohtaa, ovat laiminlyöneet tämän velvoitteen 
täyttämisen, eli suojelua tarvitsevia alueita ei ole nimetty kuusi vuotta 
direktiivin hyväksymisen jälkeen. 
Taulukko 4: 
30.7.1997) Pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden määrittely (tilanne 
Maa Päivä, jona määrittely Määritelty alue 
suoritettu loppuun 
(määräaika 
20.12.1993lx) 
Itävalta 26.1.1996 koko alue 
Belgia 
Tanska 12.7.1993 koko alue 
Suomi 
Ranska - 46% maatalousmaasta* 
"Säksä 7.11.1994 koko alue 
Kreikka 
Irlanti 17.7.1995 ci vyöhykkeitä* 
Italia -
Luxemburg 19.10.1994 koko alue 
Alankomaat 5.1.1994 koko alue 
Portugali 
Espanja 
Ruotsi 25.1.1996 5 pilaantumisaltista vyöhykettä* 
Yhdistynyt 10.2.1997 69 pilaantumisaltista vyöhykettä * 
kuningaskunta 
* Komissio tutkii parhaillaan näitä päätöksiä. 
Komissio on tietoinen tarpeesta tarkistaa, että kaikki alueet, jotka 
jäsenvaltioiden olisi pitänyt määritellä pilaantumisalttiiksi vyöhykkeiksi, on 
määritelty sellaisiksi. Tätä tarkoitusta varten se aikoo teettää tutkimuksen 
näiden tarkistusten avuksi heti, kun jäsenvaltioilta on saatu riittävästi 
tietoja. Tällä hetkellä asianomaisen tutkimuksen suorittaminen ei ole 
mahdollista, koska vain kolme niistä jäsenvaltioista, jotka ovat valinneet 
18 Itävallan. Suomen ja Ruotsin osalta 1.1.1995 
10 
pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden määrittelyvaihtoehdon, on saattanut 
määrittelytyönsä päätökseen. 
Direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa jäsenvaltioille säädetään velvoite, jonka 
mukaan niiden on "tarkasteltava uudelleen ja tarvittaessa muutettava tai 
täydennettävä pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden luetteloa silloin, kun se on 
aiheellista ja vähintään joka neljäs vuosi, jotta voidaan ottaa huomioon 
muutokset ja tekijät, joita ei voitu ennustaa edellisen määrittelyn aikana". 
Tämä tehtävä on saatettava päätökseen viimeistään 21 päivänä joulukuuta 
1997 ja siitä on ilmoitettava komissiolle viimeistään 21 päivänä kesäkuuta 
1998. Siksi on liian aikaista sanoa, tuleeko 3 artiklassa tarkoitetun alueen 
suuruus yhteisössä muuttumaan. 
3.4 Valvonta 
Valvontaa käsitellään sekä direktiivin 5 että 6 artiklassa. Jäsenvaltioiden, 
jotka soveltavat valintansa mukaan 3 artiklan 5 kohtaa, ei tarvitse täyttää 6 
artiklan vaatimuksia paitsi jos ne päättävät sen sijaan määritellä 
vyöhykkeitä 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Tässä tapauksessa niiden olisi 
suoritettava kyseistä valvontaa vuoden ajan ennen muutoksen toteuttamista. 
Direktiivin 5 artiklan 6 kohta koskee jäsenvaltioita, jotka soveltavat 3 
artiklan 5 kohtaa. Niiden on "valvottava vesien (pinta- ja pohjavesien) 
nitraattipitoisuutta valituissa mittauspaikoissa, jotka mahdollistavat vesien 
maatalouslähteistä peräisin olevien nitraattien aiheuttaman pilaantumisen 
laajuuden toteamisen". 
Pilaantumisalttiita vyöhykkeitä määrittelevien jäsenvaltioiden on 
noudatettava 6 artiklan säännöksiä. Niissä annetaan ohjeita 
valvontamenetelmistä kaikkia vesiä varten. Jäsenvaltioiden on tarkasteltava 
uudelleen makeiden pintavesiensä sekä rannikko- ja suistovesiensä 
rehevöitymistilannetta joka neljäs vuosi. Makeiden vesien 
nitraattipitoisuuksia olisi pitänyt mitata vuoden ajan 19 päivän joulukuuta 
1991 ja 20 päivän joulukuuta 19C>3 välisenä aikana ja jokaisena sitä 
seuraavana neljän vuoden ajanjaksona (eli 21 päivään joulukuuta 1997 
saakka). Ainoita poikkeuksia tästä ja seuraavista uudelleentarkasteluista 
ovat näytteenottoasemat, joilla kaikkien edellisten näytteiden 
nitraattipitoisuus on ollut alle 25 mg/l ja joilla ei ole esiintynyt mitään uutta 
tekijää, joka voisi lisätä nitraattipitoisuutta. Tällaisessa tapauksessa 
valvontaohjelma täytyy toistaa vain joka kahdeksas vuosi. 
Komission on vaikea arvioida, millä tavoin jäsenvaltiot noudattavat 
direktiiviä, tai arvioida muuten niiden suorittamaa valvontaa, koska 
jäsenvaltioiden ainoa velvoite toimittaa valvontatietoja komissiolle on 
esittää ne 10 artiklassa säädetyssä yhteenveto-kertomuksessa. Myös tällä 
tavoin toimitetut tiedot tarvitsee antaa pelkästään yhteenvetona. Useat 
jäsenvaltiot ovat kuitenkin huomauttaneet kertomuksissaan, että niiden 
suorittama valvonta on tällä hetkellä direktiivin vaatimuksiin verrattuna 
riittämätöntä. Vähän aikaa sitten suoritetussa tutkimuksessa19 todettiinkin, 
että monet jäsenvaltiot eivät ole vielä perustaneet valvontaa ja hallintoa 
varten tarvittavia infrastruktuureja, jotka ovat välttämättömiä useissa 
direktiiveissä säädettyjen valvontavaatimusten täyttämiseksi. 
3.5 Toimintaohjelmat 
Direktiivin 5 artiklassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on 1 artiklassa 
määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi laadittava toimintaohjelmia 
määriteltyjä pilaantumisalttiita vyöhykkeitä varten kahden vuoden kuluessa 
3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta ensimmäisestä määrittelystä tai yhden 
vuoden kuluessa kustakin 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitetusta myöhemmästä 
määrittelystä". Toimintaohjelmien kesto on neljä vuotta, ensimmäisen olisi 
pitänyt alkaa 20 päivänä joulukuuta 1995 ja sen tulisi päättyä 20 päivänä 
joulukuuta 1999. Silloin alkaa toinen toimintaohjelma, joka kestää jälleen 
neljä vuotta ja päättyy 21 päivänä joulukuuta 2003. 
Toimintaohjelmat ovat tärkeimpiä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia, 
koska niissä edellytetään toimenpiteitä pakollisten rajoitusten asettamiseksi 
maanviljelijöiden toiminnalle direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. 
Nämä toimenpiteet on lueteltu liitteessä III. Kaksi näistä vaatimuksista on 
muita merkittävämpiä. Liitteen III kohdassa l edellytetään, että 
lannoitteiden levittäminen maahan perustuu viljelykasvien typen tarpeen ja 
niiden maaperästä ja lannoituksesta saaman typen määrän väliseen 
tasapainoon. 
Liitteen III kohdassa 2 säädetään 170 kg typpeä vuodessa 
hehtaarikohtaiseksi enimmäismääräksi, joka voidaan käyttää maahan 
karjanlantana. Direktiivissä sallitaan kuitenkin ensimmäisen 
toimintaohjelman aikana jopa 210 kg typpeä vuodessa hehtaaria kohti. 
Kumpaakin mainittua enimmäismäärää sovelletaan vastaavien 
toimintaohjelmien neljäntenä vuotena, eli 210 kg typpeä hehtaaria kohti 
vuodessa 20 päivästä joulukuuta 1998 alkaen ja 170 kg typpeä hehtaaria 
kohti vuodessa 20 päivästä joulukuuta 2002 alkaen. Direktiivin tässä 
kohdassa jäsenvaltioiden sallitaan vahvistaa myös poikkeuksia näistä 
määristä, mutta vain, jos ne voidaan perustella puolueettomin perustein ja 
jos ne eivät vaaranna direktiivin tavoitteiden saavuttamista. 
Jäsenvaltioiden olisi pitänyt käynnistää toimintaohjelmansa 20 päivänä 
joulukuuta 1995. Taulukosta 5. jossa myös todetaan, ovatko 
toimintaohjelmat direktiivin mukaisia, on kuitenkin havaittavissa, että vain 
harvat jäsenvaltiot ovat näin tehneet. Ottaen huomioon, että nämä 
toimenpiteet edustavat direktiivin tärkeintä sisältöä, tämä laiminlyönti on 
vaikeasti perusteltavissa. 
19 Anio pohjavesitutkimuksen kustannuksista jäsenvaltioissa. Euroopan komissiolle. PO XI. 
Sopimuksella B4-3040/95/000345/MAR/D1 suoritettu tutkimus. 
12 
Taulukko 5: Toimintaohjelmat (tilanne 30.7.1997) 
Maa Päivä, jona ilmoitus on Direktiivin mukaisuus? 
annettu (määräaika 
20.12.1995) 
Itävalta 11.11.1996 tutkimus kesken 
Belgia 
Tanska 8.1.1996 tutkimus kesken 
Suomi 
Ranska 
Saksa 1.4.1996 ci 
Kreikka 
Irlanti 
Italia -
Luxemburg 19.10.1994 "ci 
Alankomaat 
Portugali ~ -
Espanja -
Ruotsi 25.1.1996 tutkimus kesken 
Yhdistynyt -
kuningaskunta 
Lisäksi on tärkeää ottaa huomioon Alankomaiden tapaus. Alankomaiden 
viranomaiset toimittivat toimintaohjelmansa komissiolle 22 päivänä 
joulukuuta 1995 ja ilmoittivat tulevansa käyttämään liitteessä III säädettyä 
poikkeusmahdollisuutta. Tutkittuaan poikkeuksen perustelut ja 
keskusteltuaan niistä Alankomaiden viranomaisten kanssa komissio päätti, 
että se ei voinut suositella nitraatteja käsittelevälle komitealle poikkeuksen 
hyväksymistä. Nitraatteja käsittelevän komitean marraskuussa 1996 
pidetyssä seitsemännessä kokouksessa Alankomaiden viranomaiset 
peruuttivat toimintaohjelmansa ja ilmoittivat komissiolle, että ne eivät enää 
hakeneet poikkeuksen soveltamista. 
Jos direktiivin täytäntöönpanon jossain vaiheessa käy ilmeiseksi, että 
direktiivissä säädetyt toimenpiteet eivät ole riittäviä sen tavoitteiden 
saavuttamiseksi, jäsenvaltioiden on 5 artiklan 5 kohdan mukaisesti 
toteutettava tarpeellisina pitämiään lisätoimenpiteitä tai vahvistettuja 
toimia. Tämän tavoitteen saavuttamisen edistämiseksi kaikkien 
jäsenvaltioiden on 5 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti 
laadittava ja toteutettava valvontaohjelmia toimintaohjelmien tehokkuuden 
arvioimiseksi. 
3.6 Yhteenvetokertomukset 
Direktiivin 10 artiklassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on annettava 
komissiolle liitteessä V tarkoitetut tiedot sisältävä kertomus tämän 
direktiivin tiedoksi antamista seuraavalta nelivuotiskaudelta ja kultakin sitä 
seuraavalta nelivuotiskaudelta". Liitteessä V edellytetään perustietojen 
antamista edellä olevissa kohdissa mainituista aiheista. 
13 
Jäsenvaltioiden olisi pitänyt antaa komissiolle kyseiset tiedot viimeistään 20 
päivänä kesäkuuta 1996. Direktiivin 11 artiklan mukaisesti komission olisi 
pitänyt toimittaa yhteenvetokertomukset Euroopan parlamentille ja 
neuvostolle viimeistään 20 päivänä joulukuuta 1996. Jäljempänä 
taulukkosta 6 ilmenee, että useimmat jäsenvaltiot toimittivat kertomuksensa 
myöhästyneinä. Tämän vuoksi komissio on joutunut lykkäämään 
kertomuksensa julkaisemista. 
Taulukko 6: Yhteenvetokertomukset (tilanne 30.7.1997) 
I Maa Päivä, jona ilmoitus on annettu (määräaika 
20.6.1996) 
Itävalta 11.11.19% 
Belgia 
Tanska 20.12.1996 
Suomi 19.9.1996 
Ranska 2v 12.1996 
"Saksa 12.11.1996 
Kreikka 19.11.1996 
Irlanti 17.7.1995 
Italia -
Luxemburg 4.2.1997 
Alankomaat 9.7.1996 
Portugali S. K). 1996 
Espanja 
Ruotsi 4.9.1996 
Yhdistynyt kuningaskunta 9.1.1997 
Kertomukset ovat olleet muodoltaan ja sisällöltään erilaisia, ja niiden pituus 
on vaihdellut huomattavasti. Komissio esittää näihin tietoihin perustuvan 
yhteenvetokertomuksen, mutta saatujen tietojen vaihtelevan tason vuoksi 
kovin käyttökelpoisen asiakirjan laatiminen on vaikeaa. Nitraatteja 
käsittelevän komitean 1. kesäkuuta 1995 pidetyssä kuudennessa 
kokouksessa komissio esitti luonnoksen yhteiseksi kertomusmaliiksi, ja 
jäsenvaltiot antoivat siitä kommenttinsa. Koska lopullista versiota ei 
kuitenkaan esitetty ajoissa, yksikään jäsenvaltio ei käyttänyt sitä. Komissio 
aikoo esittää tulevaisuudessa komitealle ohjeet, joiden mukaan tulokset 
olisi toimitettava loppuasiakirjasta saatavan hyödyn lisäämiseksi. 
4. JÄSENYYSVELVOITTEIDEN NOUDATTAMATTA JÄTTÄMISTÄ KOSKEVA MENETTELY 
Komissio voi aloittaa Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 169 artiklan 
mukaisen menettelyn jäsenvaltiota vastaan, joka on jättänyt noudattamatta 
direktiivissä säädetyt velvoitteensa. Kuten edellä esitetyistä taulukoista käy ilmi, 
enemmistö jäsenvaltioista on direktiivin täytäntöönpanon aikataulusta myöhässä, 
jotkut jopa erittäin paljon. Kuten komission tiedonannossa yhteisön 
14 
ympäristölainsäädännön voimaan saattamisesta20 todettiinkin, oikeustoimien 
aloittaminen useimpia jäsenvaltioita vastaan on tarpeellista tämän direktiivin 
noudattamatta jättämisen vuoksi. Menettelyt edistyvät luonnollisesti eri tahtiin sen 
mukaan, mikä noudattamatta jättämisen luonne on ja missä määrin jäsenvaltioiden 
ja komission välillä on käyty vuoropuhelua. Joitakin jäsenvaltioita vastaan on 
myös käynnissä kaksi erillistä oikeustointa. 
Suurin osa sopimusrikkomustapauksista perustuu joko siihen, että toimenpiteitä ei 
ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä tai että toteutetut toimenpiteet eivät ole 
direktiivissä säädettyjen mukaisia. Siksi tässä vaiheessa ei ole todisteita siitä, että 
direktiivissä säädetyillä toimenpiteillä ei olisi merkittävää vaikutusta nitraateista 
aiheutuvaan pilaantumiseen silloin, kun niillä on ollut mahdollisuus vaikuttaa. 
Tämä on sen vuoksi komission tärkein syy olla tekemättä ehdotuksia direktiivin 
muuttamiseksi. Jäsenvaltioita vastaan aloitettujen sopimusrikkomusmenettelyjen 
tämänhetkinen tilanne on esitetty taulukossa 7. Tämän taulukon tiedot esitetään 
komission tietojen julkistamista koskevien sääntöjen mukaisesti, ja siksi ei ole 
aihetta olettaa, että menettelyjä ei olisi aloitettu luetteloon kuulumattomia 
jäsenvaltioita vastaan tai että niitä ei olisi aloitettu tietyn maan osalta luettelossa 
mahdollisesti mainitsemattomien direktiivien osien vuoksi. 
Taulukko 7: Jäsenvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien menettelyjen 
tämänhetkinen tilanne (30.7.1997) 
Maa 
Belgia 
Suomi 
Ranska 
Kreikka 
Irlanti 
Italia 
0 Alankomaat 
Portugali 
Espanja 
Yhdistynyt 
kuningaskunta Saattaminen 
osaksi 
kansallista 
lainsäädäntöä 
vi 
vi 
tuomioistuin 
lp* 
tuomioistuin 
vi 
tuomioistuin 
vi Pilaantumis­
alttiiden 
alueiden 
määrittely 
lp* 
tuomioistuin 
lp* 
tuomioistuin 
tuomioistuin 
tuomioistuin Ohjeet 
tuomioistuin 
tuomioistuin 
tuomioistuin Toiminta­
ohjelma 
lp* Kertomus 
lp* 
vi = virallinen ilmoitus; lp = lausunto perusteluineen: tuomioistuin = menettely yhteisöjen 
tuomioistuimessa 
* = komissio on tehnyt päätöksensä ja julkaissut sen lehdistötiedotteessa, mutta päätöstä ci ole 
vielä pantu täytäntöön 
20 COM(96) 500 lopullinen. 22.10.1996 
15 
5. DIREKTIIVIN MUTTAMINEN? 
Kuten edellä 4 jaksossa todettiin, tärkein syy siihen, että komissio ei tee 
ehdotuksia direktiivin muuttamiseksi, on direktiivin täytäntöönpanon 
viivästyminen, minkä vuoksi on mahdotonta arvioida direktiivin tehokkuutta. 
Komissio tietää kuitenkin, että koska niin moni jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä 
tässä direktiivissä säädetyt velvoitteensa, tämän voitaisiin väittää osoittavan, että 
vika on direktiivissä. Komissio ei pidä tällaisten väitteiden perusteita kestävinä, 
koska suurin osa jäsenvaltioiden toteutettavaksi säädetyistä toimenpiteistä (toisin 
sanoen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä, valvonta, pilaantumisalttiiden 
alueiden määrittäminen, hyvän maatalouskäytännön ohjeet ja kertomusten 
antaminen) ovat yksinkertaisia. Vaikka toimien yhteensovittaminen eri 
ministeriöiden välillä voi olla ongelmallista (erityisesti ympäristö- ja 
maatalousministeriöiden välillä), kyseiset ongelmat ovat puhtaasti 
menettelytapakysymyksiä, jotka on mahdollista ratkaista. 
Koska direktiivissä ei ole säädetty velvoitetta antaa kertomusta sen 
täytäntöönpanossa esiintyneistä ongelmista, tarkkojen tietojen antaminen 
täytäntöönpanon viivästymisen syistä ei ole mahdollista. Komission tiedossa on 
kuitenkin, että ongelmina ovat olleet perustietojen puuttuminen nitraateista 
aiheutuvan pilaantumisen laajuudesta ja yhteensovittaminen eri ministeriöiden 
välillä, kuten edellä on todettu. 
6. PÄTTELMÄT 
Kuusi vuotta tämän direktiivin voimaantulon jälkeen tilanne sen täytäntöönpanon 
osalta on useimmissa jäsenvaltioissa siinä määrin epätyydyttävä, että direktiivin 
muuttaminen millään tavoin ei olisi asianmukaista. Direktiivin täydellisen 
täytäntöönpanon laiminlyönti merkitsee asiaan liittyvien oikeudellisten 
näkökohtien lisäksi ympäristöön ja ihmisten terveyteen liittyvien vakavien 
ongelmien ratkaisemisen laiminlyömistä. Vaikka komissio tulee tekemään kaiken 
voitavansa direktiivin täytäntöönpanon varmistamiseksi. erityisesti 
jäsenvelvoitteiden noudattamatta jättämismenettelyn avulla, tämä ei sinänsä auta 
saavuttamaan direktiivin tavoitteita. Siksi on välttämätöntä pyrkiä löytämään 
kaikki mahdolliset keinot tarpeellisen painostuksen luomiseksi, jotta direktiivi 
pantaisiin täytäntöön välittömästi. 
16 
ISSN 1024-4492 
KOM(97) 473 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 14 03 
Luettelonumero : CB-CO-97-488-FI-C 
ISBN 92-78-25034-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
t 1