Rikollisuus eri puolilla Eurooppaa on uhka EU:n kansalaisten turvallisuudelle ja hyvinvoinnille. Lainvalvontaviranomaiset tarvitsevat käyttöönsä vankkoja ja toimivia välineitä voidakseen torjua rikollisuutta tehokkaasti. Yhteistyö ja tietojen vaihto ovat tehokkaimpia välineitä rikollisuuden torjunnassa ja oikeuden tavoittelussa, kuten todetaan vuonna 2020 annetussa EU:n turvallisuusunionistrategiassa. Vakavaa ja järjestäytynyttä rikollisuutta koskevan EU:n vuoden 2021 uhkakuva-arvion mukaan yli 70 prosenttia järjestäytyneistä rikollisryhmistä toimii useammassa kuin kolmessa jäsenvaltiossa. Silloinkin, kun kyseessä näyttäisi selvästi olevan paikallinen rikos, sillä voi olla yhteyksiä muualle Eurooppaan, missä sama tekijä on tehnyt muita rikoksia. Tästä syystä lainvalvontaviranomaisten on voitava vaihtaa tietoja ripeästi. Sisärajattomallakin alueella on kuitenkin rajoja ja esteitä, jotka haittaavat lainvalvontaviranomaisten välistä tietojenvaihtoa. Ne synnyttävät katvealueita ja porsaanreikiä, joita lukuisat useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa toimivat rikolliset ja terroristit voivat hyödyntää. Jäsenvaltiot eivät kykene yksin korjaamaan tietojen saatavuuteen liittyviä puutteita, koska rikollisuuden torjunta ja turvallisuuden parantaminen ovat luonteeltaan rajatylittäviä tavoitteita. Siksi jäsenvaltioiden on turvauduttava toistensa apuun näissä kysymyksissä. EU:n lainvalvontaviranomaiset tekevät yhteistyötä ja vaihtavat tietoja erityisesti ns. Prüm-päätöksissä (neuvoston päätökset 2008/615/YOS ja 2008/616/YOS) vahvistettujen puitteiden kautta. Puitteet mahdollistavat DNA-tunnisteiden, sormenjälkitietojen ja ajoneuvorekisteritietojen vaihdon, mutta niissä on myös merkittäviä puutteita. Ennen kaikkea seuraavassa kuvatut neljä ongelmaa estävät lainvalvontaviranomaisia torjumasta rikollisuutta tehokkaasti näiden puitteiden avulla. Kaikki nämä ongelmat vaikuttavat EU:n lainvalvontaviranomaisten väliseen tietojen hakuun ja toimittamiseen. 1)Lainvalvontaviranomaiset eivät aina pysty selvittämään, onko toisten jäsenvaltioiden kansallisissa tietokannoissa sellaisia DNA-tunniste-, sormenjälki- tai ajoneuvorekisteritietoja, joita ne tarvitsisivat tehtäviensä suorittamiseen. 2)Lainvalvontaviranomaisilla ei ole tehokkaita keinoja tehdä kyselyjä muiden jäsenvaltioiden kansallisiin tietokantoihin tallennetuista, muihin merkityksellisiin tietoluokkiin kuuluvista tiedoista ja saada käyttöönsä näitä tietoja, joita ne tarvitsisivat tehtäviensä suorittamiseen (muihin tietoluokkiin kuuluvilla tiedoilla tarkoitetaan muita kuin DNA-tunniste-, sormenjälki- tai ajoneuvorekisteritietoja). 3)Lainvalvontaviranomaisilla ei ole tehokkaita keinoja tehdä kyselyjä Europolin tietokannassa olevista DNA-tunniste- tai sormenjälkitiedoista ja muista mahdollisista merkityksellisistä tietoluokista, joita ne tarvitsisivat tehtäviensä suorittamiseen. 4)Saatuaan tiedon osumasta eli siitä, että toisen jäsenvaltion tietokannassa on saatavilla tietoja, lainvalvontaviranomaisilla ei aina ole tehokasta pääsyä osumaa vastaaviin varsinaisiin tietoihin, jotka on tallennettu kyseisen jäsenvaltion kansalliseen tietokantaan. Nämä neljä toisiinsa liittyvää keskeistä puutetta aiheuttavat ongelmia, koska ne vaikeuttavat rikollisuuden tehokasta torjuntaa ja vaikuttavat EU:n kansalaisten turvallisuuteen ja hyvinvointiin. Ne antavat sijaa merkittäville toimenpidevaihtoehdoille, jotka edellyttävät ongelmien taustatekijöiden, asiaan liittyvien tavoitteiden, käytettävissä olevien toimenpidevaihtoehtojen ja niiden vaikutusten yksityiskohtaista arviointia.