KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin (94/19/EY) 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vakuusturvan vientikiellon soveltamisesta

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin (94/19/EY) 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vakuusturvan vientikiellon soveltamisesta

1. JOHDANTO

1.1. Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin pääperiaatteet

Talletusten vakuusjärjestelmistä 30 päivänä toukokuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 4 artiklassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan jäsenvaltiossa perustettujen ja siellä 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti virallisesti hyväksyttyjen vakuusjärjestelmien on katettava luottolaitosten muihin jäsenvaltioihin perustamien sivukonttoreiden tallettajat. [1]

[1] Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että "kunkin jäsenvaltion on varmistettava alueellaan yhden tai useamman talletusten vakuusjärjestelmän perustaminen ja hyväksyminen".

Tällä säännöksellä ulotetaan talletusten vakuusjärjestelmiin periaate, jonka mukaan vastaanottava jäsenvaltio tunnustaa vastavuoroisesti sellaisen luottolaitoksen pääkonttoriin sovellettavat säännökset, joka yhdessä sisämarkkinoilla toimivien sivukonttoreidensa kanssa muodostaa yhden yksikön, joka kuuluu yhden toimiluvan piiriin ja jonka toimintaa valvotaan keskitetysti.

Direktiivissä ei yhdenmukaisteta vakuusjärjestelmiä vahvistamalla yhdenmukaista talletussuojan tasoa. Direktiivin 7 artiklassa säädetään 20 000 euron vähimmäissuojasta, vaikka eräille jäsenvaltioille annetaankin mahdollisuus säilyttää alhaisempi taso (ei kuitenkaan alle 15 000 euroa) 31. joulukuuta 1999 asti. Direktiivissä säädetään myös, että jäsenvaltiot voivat rajoittaa talletussuojan kattamaan tietyn prosenttiosuuden talletusten määrästä (vähintään 90 %). Ylätasoa ei ole määrätty ja toisaalta eräät tallettajat tai talletukset (lueteltu direktiivin liitteessä I) voivat jäädä kokonaan talletussuojan ulkopuolelle. Eri vakuusjärjestelmien mukaisten talletussuojien tasossa ja laajuudessa [2] saattaakin esiintyä eroja varsinkin viiden vuoden siirtymäkauden aikana, jolloin talletussuojan vähimmäistasosta voidaan myöntää poikkeuksia.

[2] Ks. liitteenä oleva taulukko.

1.2 Vakuusturvan vientikielto

Periaatteesta, jonka mukaan kotijäsenvaltiossa voimassa olevaa talletusten vakuusjärjestelmää sovelletaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin sivukonttoreihin, on annettu määräaikainen poikkeus, joka on voimassa 31. joulukuuta 1999 asti. Tästä määräaikaisesta poikkeuksesta, jäljempänä talletussuojan 'vientikielto', säädetään direktiivin 4 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa. Kyseisen artiklan toisessa ja kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa:

"Turvan taso tai laajuus, mukaan lukien prosenttimäärä, ei saa 31 päivään joulukuuta 1999 asti olla suurempi kuin vastaanottavan jäsenvaltion alueella vastaavan vakuusjärjestelmän tarjoama enimmäistaso ja -laajuus.

Komissio laatii tähän päivämäärään mennessä kertomuksen toisen alakohdan soveltamisesta saadun kokemuksen perusteella ja tarkastelee tarvetta jatkaa näiden säännösten soveltamista. Komissio tekee tarvittaessa Euroopan parlamentille ja neuvostolle direktiiviehdotuksen, jonka tarkoituksena on pidentää säännösten voimassaoloaikaa." [3]

[3] Vastaavanlaisesta väliaikaisesta poikkeuksesta säädetään sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 97/9/EY 7 artiklassa (EYVL L 84, 26.3.1997, s. 22).

Komission tehtävänä on nyt laatia 4 artiklan 1 kohdan soveltamista koskeva kertomus ja tarkasteltava, onko vientikiellon soveltamista tarpeen jatkaa. Tässä yhteydessä on tarkasteltava lähemmin vientikiellon käyttöönottoon johtaneita syitä ja sen tulkintaa tuomioistuimessa käsitellyissä tapauksissa. Näitä kysymyksiä tarkastellaan seuraavassa jaksossa. Sen jälkeen arvioidaan saatuja kokemuksia ja esitetään näkökohtia talletussuojan vientikiellon voimassaolon jatkamisen puolesta ja sitä vastaan. Kertomuksen lopuksi komissio esittää arvionsa vientikiellon tulevaisuudesta.

2. VIENTIKIELLON TULKITSEMINEN

2.1 Direktiivin antamisen aikaan

1. Perustelut talletussuojan vientikiellon käyttöönotolle esitetään direktiivin johdanto-osan 14 kappaleessa:

2. "Markkinahäiriöt voivat johtua siitä, että tiettyjen luottolaitosten sivukonttorit tarjoavat korkeampia katetasoja kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneet luottolaitokset; ei ole suotavaa, että vakuusjärjestelmien tarjoamasta katetasosta ja sen laajuudesta tulee kilpailun väline; näin ollen on ainakin alustavaksi ajaksi tarpeen säätää, että kotijäsenvaltion järjestelmän toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevien sivukonttoreiden tallettajille tarjoama katetaso ja sen laajuus saa olla enintään samansuuruinen kuin vastaanottavan jäsenvaltion vastaavan vakuusjärjestelmän tarjoama enimmäistaso ja -laajuus; mahdollisia markkinahäiriöitä pitäisi muutaman vuoden kuluessa tarkastella uudelleen saadun kokemuksen ja pankkialan kehityksen perusteella".

Tämä sanamuoto ei kuitenkaan ole peräisin komission ehdotuksesta, kuten neuvoston puheenjohtajiston ennen yhteisen kannan antamista esittämästä kertomuksesta selvästi käy ilmi:

Neuvoston menettelyissä monet valtuuskunnat vaativat direktiiviin säännöksiä, joiden mukaan luottolaitos, jonka kotijäsenvaltion talletussuoja on kattava ja joka perustaa sivukonttorin valtioon, jossa talletussuoja on suppeampi, ei voi tarjota korkeampaa talletussuojan tasoa vastaanottavassa valtiossa kuin siellä tavallisesti tarjotaan (vientikielto). Tavoitteena on estää tällaista sivukonttoria saamasta edullisempaa kilpailuasemaa kuin paikalliset luottolaitokset.

Koska eräät valtuuskunnat pitävät tärkeänä tätä ehtoa, jota komissio ei ole halukas hyväksymään, ja koska se oikeudellisen yksikön mielipiteen mukaan voidaan ehkä hyväksyä, jos sitä sovelletaan vain tilapäisesti, puheenjohtajisto ehdottaa seuraavaa kompromissiratkaisua:

Direktiiviin sisällytetään vientikieltoa koskeva ehto, mutta se on voimassa vain 31. joulukuuta 1999 asti. Neuvosto voi päättää jatkaa vientikiellon soveltamista komission ehdotuksesta ennen kyseisen määräajan päättymistä." [4]

[4] Ote neuvoston (belgialaisen) puheenjohtajiston kertomuksesta, 9. syyskuuta 1993, neuvoston asiakirja 8520/93 EF 62.

2.2 Saksan hallituksen esittämän kumoamiskanteen jälkeen

3. Saksan hallitus nosti talletussuojan vientikieltoa vastaan kumoamiskanteen [5] seuraavista syistä:

[5] Asia C-233/94, Saksan liittotasavalta v. Euroopan parlamentti ja neuvosto.

(1) EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan mukaista perusteluvelvollisuutta ei ole noudatettu, joten yhteisöjen tuomioistuin ei voi valvoa toimien laillisuutta. Hallituksen mielestä neuvosto ja parlamentti eivät olleet täsmentäneet, miksei talletussuojan tarjoaman turvan tasosta ja laajuudesta voisi muodostua kilpailukeinoa. Kyseisen vientikiellon todettiin olevan ristiriidassa direktiivin päämäärän kanssa, sillä pyrkimyksenä oli vahvistaa tallettajien suojaa ja edistää luottolaitosten rajatylittävää toimintaa yhteisössä.

(2) Perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan määräysten rikkominen. Perusteluna tälle väitteelle esitettiin, että vientikielto hankaloitti rajatylittävien pankkipalvelujen tarjoamista yhteisössä ja oli vastoin mahdollisimman vähäisen yhdenmukaistamisen ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteita.

(3) Vientikielto ei ole tallettajien suojaamisen periaatteen mukainen. Hallitus väitti, että koska vientikiellon mukaisesti sivukonttoreiden edellytettiin alentavan talletussuojan tasoa niiden maiden tasolle, jossa talletussuoja on suppeampi, kyseiset säännökset ovat vastoin velkojien suojaamisen periaatetta.

(4) Suhteellisuusperiaatteen rikkominen sekä tarpeellisuuden että suhteellisuuden osalta. Ensimmäisenä perusteluna tälle väitteelle esitettiin, että talletussuojan vientikielto rikkoo mahdollisimman vähäisen sääntelyn periaatetta. Luottolaitosten toimintaa vähemmän rajoittavat muut keinot (esim. suojalauseke) olisivat yhtä tehokkaita markkinahäiriöiden ehkäisemisessä. Toisen perustelun mukaan toimenpiteen luonteen ja laajuuden sekä vientikiellon hyödyllisyyden välillä oli epäsuhde. Hyödyllisyyttä rajoitti jo yksinomaan se, ettei ollut lainkaan varmaa, että markkinoille aiheutuisi häiriöitä.

4. Tuomioistuimen 13. toukokuuta 1997 antamassa tuomiossa esitetään varsin merkittäviä näkökohtia vientikiellon asianmukaisuuden arvioimiseksi.

5. Tuomioistuin toteaa tuomion 43 kohdassa, että vientikielto on poikkeus direktiivillä muuten tavoitellusta mahdollisimman vähäisestä yhdenmukaistamisesta ja järjestelmien vastavuoroisesta tunnustamisesta. "Aihepiirin monimutkaisuus ja jäsenvaltioissa voimassa olevien lainsäädäntöjen väliset erot huomioon ottaen on kuitenkin todettava, että parlamentilla ja neuvostolla oli valta asteittain toteuttaa tarvittava yhdenmukaistaminen". Suhteellisuusperiaatteen rikkomista käsittelevässä 55 kohdassa tuomioistuin korostaa, että "kyseessä olevan toimenpiteen tarpeellisuuden arvioimisessa on painotettava sitä, että yhteisön lainsäätäjän sääntelyn kohteena on ollut taloudellisesti hyvin monitahoinen tosiasiallinen tilanne. Kaikissa jäsenvaltioissa ei ennen direktiivin antamista ollut voimassa talletusten vakuusjärjestelmiä, ja jos olikin, suurimmalla osalla niistä ei suojattu muissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden luottolaitosten sivukonttoreiden tallettajia. Yhteisön lainsäätäjä joutui siis arvioimaan toimenpiteensä epävarmoja vaikutuksia tulevaisuudessa. Näin ollen sen valittavana oli tietyn vaaran yleinen ehkäiseminen tai yksittäistapauksissa suojaa antavan järjestelmän perustaminen" (55 kohta).

"Direktiivin johdanto-osan 14 kappaleesta käy ilmi, että parlamentti ja neuvosto ovat katsoneet asianmukaiseksi pyrkiä kaikkien sellaisten markkinahäiriöiden ehkäisemiseen, jotka johtuvat siitä, että tiettyjen luottolaitosten sivukonttorit tarjoavat korkeampia vakuustasoja kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneet luottolaitokset. Koska tästä mahdollisesti aiheutuvan markkinahäiriön syntymistä ei muulla tavoin pystytä täydellisesti estämään, yhteisön lainsäätäjä on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut pyrkivänsä perustellun tavoitteen toteuttamiseen. Vakuusturvan vientikiellosta luottolaitosten toiminnalle aiheutuvat rajoitukset eivät myöskään ole ilmeisen kohtuuttomia" (57 kohta).

6. Sen jälkeen kun tuomioistuin oli hylännyt kyseisen kumoamiskanteen, Saksa antoi heinäkuussa 1998 lain, jolla perustettiin yleinen ja pakollinen talletusten vakuusjärjestelmä, joka kattoi luottolaitokset ja sijoitusyhtiöt yhteisön asettamaan vähimmäistasoon asti (eli 90 prosenttia talletuksesta 20 000 euroon asti). Saksa vahvisti myös kaikki aikaisemmin voimassa olleet yksityiset vakuusjärjestelmät, jotka saavat jatkossakin tarjota selvästi korkeamman talletussuojan tason vapaaehtoisena ja täydentävänä palveluna. Yksityiset järjestelmät vastaavat tällä hetkellä julkisen vakuusrahaston hoitamisesta (jolla ei ole oikeushenkilöllisyyttä, mutta johon kaikkien on osallistuttava) ja luottolaitosten valvonnasta sekä maksavat tarvittaessa lainsäädännön mukaisen talletussuojan.

3. PERUSTELUJA KIELLON JATKAMISEN PUOLESTA JA SITÄ VASTAAN

3.1 Arviointiperusta

Kun vakuusturvan vientikieltoa tarkistetaan direktiivissä edellytetyllä tavalla, vaikuttaa erityisen tärkeältä korostaa seuraavaa kahta seikkaa.

Direktiivin johdanto-osassa todetaan, että (kiellon aiheuttamia) "mahdollisia markkinahäiriöitä pitäisi muutaman vuoden kuluessa tarkastella uudelleen saadun kokemuksen ja pankkialan kehityksen perusteella".

Edellä jo mainittiin tuomioistuimen todenneen seuraavaa merkittävästä ehdosta määräaikaisen poikkeuksen myöntämiselle direktiivillä muuten tavoitellusta mahdollisimman vähäisestä yhdenmukaistamisesta ja järjestelmien vastavuoroisesta tunnustamisesta: "aihepiirin monimutkaisuus ja jäsenvaltioissa voimassa olevien lainsäädäntöjen väliset erot huomioon ottaen on kuitenkin todettava, että parlamentilla ja neuvostolla oli valta asteittain toteuttaa tarvittava yhdenmukaistaminen". Näin ollen saattaisi olla asianmukaista arvioida, onko tilanne edelleen samanlainen.

3.2 Perusteluja vientikiellon säilyttämiselle

Seuraavassa tärkeimpiä perusteluja, joita eräät jäsenvaltiot ovat esittäneet kiellon säilyttämiselle:

(1) Kokemusten puute. Tätä kertomusta laadittaessa eli viiden vuoden kuluttua direktiivin voimaantulosta parlamentin ja neuvoston pyynnöstä tarkasteltavaa säännöstä ei koskaan ole todellisuudessa käytetty jäsenvaltioissa voimassa olevissa talletusten vakuusjärjestelmissä, sellaisina kuin ne muutettiin tai otettiin käyttöön saatettaessa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Yksikään luottolaitos, jolla on sivukonttoreita muissa jäsenvaltioissa, ei ole suoraan taloudelliseen tilanteeseensa liittyvistä syistä lykännyt tarkastelujakson aikana tehtyjen talletusten vapauttamista.

(2) Kielteisten kilpailuvaikutusten vaara. Niiden jäsenvaltioiden edustajat, joiden mielestä komission pitäisi ehdottaa kiellon voimassaolon jatkamista, vetoavat yleensä tuomioistuimen tuomioon sisältyneeseen perusteluun, jonka mukaan "vakuusjärjestelmien vakuusturvan tasosta ja laajuudesta ei saisi tulla kilpailukeinoa", sillä se saattaa aiheuttaa markkinahäiriöitä. Hallitukset katsovat, että markkinahäiriöiden mahdollisuutta ei voida kokonaan sulkea pois, ja vetoavat siihen, että kyseisten luottolaitosten toimintaa koskeva vientikielto ei ole aiheuttanut kielteisiä vaikutuksia niiden alueella tai vaikeuttanut niiden toimipaikkojen toimintaa muissa jäsenvaltioissa.

(3) Erityisen vaikea ajanjakso. Eräät jäsenvaltiot ovat todenneet, että olisi erityisen epätarkoituksenmukaista antaa kiellon voimassaolon päättyä vuoden 1999 lopulla, koska tämä muutos olisi kaikkien niiden muiden markkinoilla tapahtuvien muutosten lisänä, jotka ovat jo lisänneet markkinahäiriöiden esiintymisriskiä. Yksi tällainen tekijä on ollut äskettäinen siirtyminen euron käyttöön, toinen EU:n suunniteltu laajentumiskehitys. On väitetty, että eräillä EU:n jäsenyyttä hakeneilla mailla voisi olla vaikeuksia vahvistaa talletussuojan vähimmäistaso. Tästä syystä eräät jäsenvaltiot ovat huolestuneita siitä, että vientikiellon päättyminen voisi lisätä huomattavasti markkinahäiriöiden riskiä.

3.3 Perusteluja vientikiellon poistamiselle

(1) Pankkialan yhtenäismarkkinoiden periaate. Vientikielto muodostaa poikkeuksen pankkialan yhtenäismarkkinoiden periaatteeseen ja esteitä sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden harjoittamiselle. Sivukonttoreiden tallettajien kuuluminen vastaanottavan jäsenvaltion vakuusjärjestelmään voi johtaa syrjintään saman luottolaitoksen tallettajien välillä maksukyvyttömyystilanteessa. Se on näin ollen vastoin periaatetta, jonka mukaan luottolaitos ja sen sivukonttorit pitäisi sekä lainsäädännön että pankkitoiminnan kannalta katsoa yhdeksi yksiköksi. Näistä syistä neuvosto ja parlamentti vahvistivat vientikiellon vain siirtymäjärjestelynä. Poikkeuksen käyttöönoton pääperusteluna oli ennen direktiivin antamista vallinneen tilanteen monimutkaisuus ja epäselvyys.

(2) Pankkialalla tapahtunut kehitys. Pankkiala on muuttunut huomattavasti direktiivin antamisen jälkeen sekä vakuusjärjestelmien yhdenmukaistamisen ja rahoitusalan yhdentymisen tuloksena.

Vakuusjärjestelmien yhdenmukaistamisessa on tapahtunut paljon muutoksia 31. joulukuuta 1999 päättyvän siirtymäkauden aikana. Lainsäädännön mukainen talletussuojan vähimmäistaso (20 000 euroa) on käytössä kaikissa jäsenvaltioissa ja kaikki sivukonttorit - niiden sijainnista riippumatta - kuuluvat järjestelmään. Pitää paikkansa, että direktiivi ei ole yhdenmukaistanut täydellisesti jäsenvaltiokohtaisia talletussuojan tasoja ja tiettyjä eroja esiintyy vielä siirtymäkauden lopullakin. Direktiivissä säädetään kuitenkin selvästi perusperiaatteesta, jonka mukaan sovelletaan kotijäsenvaltion tarjoamaa talletussuojan tasoa, vaikka jäsenvaltiokohtaista suojan tasoa tai edellytyksiä ei olekaan yhdenmukaistettu. On kuitenkin mielenkiintoista havaita, että kansalliset talletussuojan tasot ovat lähentyneet. Kattavammat järjestelmät ovat supistaneet turvan tasoa. [6] Vuodesta 1994 eri järjestelmien tarjoamissa talletussuojissa esiintyneet erot ovat supistuneet selkeästi. Kaikissa jäsenvaltiossa (kolmea valtiota lukuun ottamatta) 1. tammikuuta 2000 alkaen pakollinen talletussuojan taso on 20 000-25 000 euroa tallettajaa kohden. Ainoita poikkeuksia ovat Tanska (40 000 euroa), Ranska (60 000 euroa) ja Italia (104 000 euroa).

[6] Saksa kavensi pakollisen talletussuojansa noudattamaan yhteisön edellyttämää vähimmäistasoa ja -laajuutta (ks. taulukko); Italia on supistanut talletussuojansa tason rajaa 104 000 euroon (vuonna 1994 rajana oli 600 000 euroa); Suomessa täydellinen talletussuoja on supistettu 25 000 euroon.

Yhteenvetona voidaan todeta, että direktiivin antamishetkellä vallinneet suuret erot, jotka oikeuttivat myöntämään määräaikaisen poikkeuksen yhtenäismarkkinoiden periaatteesta, ovat poistuneet. Näin ollen tärkein peruste poikkeuksen myöntämiselle on kadonnut.

Toinen pankkialan kehityssuuntaus, jolla on merkittäviä vaikutuksia arvioitaessa vientikieltoa, on rahoitusalan yhdentyminen. Tätä kehitystä on tapahtunut rinnakkain monella alueella. Eräänä kehitystekijänä on ollut sähköisten verkkojen yleistyminen, mikä on edistänyt sähköisten pankkipalvelujen käyttöönottoa ja helpottanut näin rajatylittävää kauppaa. Toinen ratkaisevan tärkeä seikka on ollut euron käyttöönotto, joka on poistanut valuuttakurssiriskit 11 jäsenvaltion väliltä. Kolmantena merkittävänä seikkana on ollut suuntaus pankkialan rakennemuutokseen ja ryhmittymiseen. Sulautumien ja yritysostojen kautta pankit ovat vahvistaneet asemaansa voidakseen kilpailla kansainvälisellä tasolla. Kaiken kaikkiaan yhdentymiskehitys on ollut voimakasta viime vuosina ja tämä suuntaus on selvästi jatkumassa.

Rahoitusalan yhdentymisprosessissa vientikielto hajottaa yhtenäismarkkinoita kansallisiin markkinoihin. Se on poistettava, jotta voidaan edistää EU:n rahoitusmarkkinoiden vakaata yhdentymiskehitystä. Pankkialan yhdentyminen merkitsee myös sitä, että rajatylittävistä pankkipalveluista on vähitellen muodostumassa todellinen vaihtoehto kotimaisille pankkipalveluille. Vientikieltoa voidaankin laillisesti ja helposti kiertää rajatylittävien talletusten kautta supistamalla näin vähitellen niitä kilpailuvaikutuksia, joita vakuusjärjestelmillä voi olla kotimaan tasolla. [7]

[7] Asiantuntijoiden mukaan tällä hetkellä talletusten vakuusjärjestelmien mukaisen talletussuojan tason erot eri jäsenvaltioissa eivät ole riittävän merkittäviä - ainakaan nykyisissä suhteellisen vakaissa markkinaolosuhteissa - tarjotakseen tallettajille merkittävän kannustimen kiertää vientikieltoa rajatylittävillä talletuksilla. Tämä voidaan kuitenkin tulkita viitteenä siitä, että talletussuojan tasoeroilla ei ole ratkaisevaa merkitystä kilpailulle.

(3) Konkreettisia arvioita mahdollisista markkinahäiriöistä ei ole. Millään jäsenvaltiolla ei ole vientikiellon poistamisesta mahdollisesti aiheutuvien markkinahäiriöiden osalta puolueetonta ja tosiasioihin perustuvaa tietoa, jolla voitaisiin perustella huolta siitä, että markkinahäiriöriskit ovat todennäköisiä tai merkittäviä. Jäsenvaltiot eivät ole myöskään pystyneet täsmentämään sellaisten markkinahäiriöiden muotoa tai laajuutta, joista kotimaiset luottolaitokset joutuisivat kärsimään vientikiellon päättyessä.

Sitä vastoin ulkomaiset sivukonttorit - jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioihin, joissa on korkeampi talletussuoja kuin alkuperäisessä kotijäsenvaltiossa - epäröivät vastaanottavan jäsenvaltion korkeamman talletussuojan tason soveltamista (talletussuojan täydentäminen eli ns. topping-up), vaikka niille olisi tarjottu mahdollisuus tähän syrjimättömin perustein. On jopa merkkejä siitä, että jotkut ulkomaiset sivukonttorit, jotka aluksi osallistuivat täydennysjärjestelmiin, eivät enää toimi niin. Kyseiset ulkomaiset sivukonttorit ovat selkeästi sitä mieltä, että talletussuojan nostaminen vastaanottavan jäsenvaltion tasolle ei ole siihen liittyvien kustannusten arvoinen - kotimaisten pankkienhan on vastattava näistä kustannuksista osana pakollista talletussuojaa. Näin ollen näyttää selvästi siltä, että pankit eivät pidä talletussuojan eroja merkittävänä kilpailutekijänä.

(4) Mainontakiellon noudattaminen. Mikään jäsenvaltio ei ole todennut, että jokin pankki olisi rikkonut tai yrittänyt rikkoa direktiivissä säädettyä kieltoa käyttää talletussuojan tasoeroja kaupallisessa mainonnassaan.

4. PÄÄTELMÄT

Talletusten vakuusjärjestelmät on nyt yhdenmukaistettu jäsenvaltioissa direktiivin periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti. Tästä syystä vaikuttaa suhteettomalta jatkaa vientikieltoa - jota voitaisiin helposti ja laillisesti kiertää rajatylittävillä talletuksilla - sellaisten markkinahäiriöiden välttämiseksi, jota kukaan ei pysty arvioimaan ja täsmentämään ja joiden syntyminen vaikuttaa epätodennäköiseltä.

Vientikiellon jatkaminen merkitsisi, että suojautumista tällaiselta epätodennäköiseltä riskiltä pidettäisiin tärkeämpänä kuin pankkipalvelujen yhtenäismarkkinoiden loppuunsaattamista. Koska Euroopan yhdentymisen syveneminen on tärkeä poliittinen tavoite, kuten äskettäin Kölnissä pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa hyväksytty rahoituspalveluja koskeva toimintaohjelma osoittaa, komission mielestä vientikieltoa ei enää voida jatkaa.

Sen jälkeen kun kiellon voimassaolo päättyy (31. joulukuuta 1999), komissio tarkastelee kuitenkin perusteellisesti markkinoiden kehitystä erityisesti markkinahäiriöiden osalta niiden tietojen perusteella, joita jäsenvaltioiden viranomaiset katsovat parhaaksi toimittaa. Komissio voi sen jälkeen harkita tarvetta sopivien lainsäädäntötoimenpiteiden ehdottamiseen.

LIITE I: Euroopan talousalueeseen kuuluvien maiden vakuusjärjestelmien pääpiirteet

Tiettyjen vakuusjärjestelmien soveltamisalaan kuuluvat talletukset (7 artiklan 2 kohdan soveltaminen)

1. Rahoituslaitosten talletukset eivät kuulu vakuusjärjestelmiin missään jäsenvaltiossa.

2. Vakuutusyhtiöiden talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Suomi, Ruotsi ja Islanti.

3. Valtion ja keskushallinnon talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Norja ja Islanti.

4. Maakunnallisten, alueellisten, paikallisten tai kunnallisten yhteisöjen talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Kreikka (alueellisia ja maakunnallisia yhteisöjä lukuun ottamatta), Suomi (vain kunnalliset yhteisöt), Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Norja ja Islanti.

5. Yhteissijoitusyritysten talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Suomi, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Islanti.

6. Eläkekassojen talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Kreikka, Suomi, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Islanti ja Italia.

7. Hallintoneuvoston jäsenten, henkilökohtaisesti vastuullisten yrityksen johdon edustajien ja yhtiömiesten sekä henkilöiden, joiden hallussa on vähintään viisi prosenttia luottolaitoksen pääomasta, talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Irlanti (20 prosenttia luottolaitoksen pääomasta), Suomi, Ruotsi, Norja, Islanti ja Yhdistynyt kuningaskunta (vain asuntolainarahastot); näiden maiden vakuusjärjestelmät kattavat myös edellä mainittujen tallettajien lähisukulaisten ja heidän lukuunsa toimivien välittäjien talletukset.

8. Samaan yrityskonserniin kuuluvien muiden yritysten talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Suomi, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta (vain asuntolainarahastot) ja Islanti.

9. Nimettömät talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Saksa, Ranska (liikkeeseen laskettuja maksuvälineitä vastaavat määrät), Itävalta, Ruotsi (jos kyseisenkaltaisia talletuksia on tehty) ja Yhdistynyt kuningaskunta (vain pankit tietyin ehdoin).

10. Talletukset, joista tallettaja on saanut luottolaitokselta sellaista korkoa ja taloudellisia etuja, jotka ovat myötävaikuttaneet laitoksen rahoitustilanteen vaikeutumiseen, eivät kuulu poikkeusten soveltamisalaan seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Suomi, Ruotsi ja Islanti.

11. Luottolaitoksen liikkeeseen laskemat velkakirjat sekä omien vekselien tunnustamisesta ja velkakirjoista aiheutuvat vastattavat kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Belgia (tietyin ehdoin), Portugali (vain talletustodistukset), Alankomaat (vain debentuurit, mutta ei velkakirjat), Ruotsi (tietyin ehdoin) ja Yhdistynyt kuningaskunta (vain pankit tietyin ehdoin).

12. Ulkomaan valuutan määräiset talletukset kuuluvat vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Kreikka, Espanja, Alankomaat, Luxemburg, Portugali, Suomi, Irlanti, Italia, Ruotsi, Norja ja Islanti. Itävallan järjestelmä kattaa euroalueeseen kuuluvien muiden jäsenvaltioiden valuutassa tehdyt talletukset sekä euromääräiset talletukset.

13. Oikeushenkilöiden tekemät talletukset kuuluvat poikkeuksetta vakuusjärjestelmiin seuraavissa jäsenvaltioissa: Tanska, Kreikka, Espanja, Ranska, Italia, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta.

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>