FI Euroopan unionin virallinen lehti C 110/89

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Naisiin kohdistuva perheväkivalta”

(2006/C 110/15)

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 14. heinäkuuta 2005 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta Naisiin kohdistuva perheväkivalta

Asian valmistelusta vastannut ”työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 22. helmikuuta 2006. Esittelijä oli Renate Heinisch.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 15.—16. maaliskuuta 2006 pitämässään 425. täysistunnossa (maaliskuun 16. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 99 ääntä puolesta 2:n pidättyessä äänestämästä.

1. Päätelmät ja suositukset

1.1 Miesten harjoittama naisiin kohdistuva perheväkivalta, olipa se fyysistä tai henkistä, on yksi vakavimmista ihmisoikeusloukkauksista; ihmisoikeuksia ovat oikeus elämään sekä fyysiseen ja psyykkiseen koskemattomuuteen. Koska tämän väkivallan syyt piilevät yhteiskunnillemme yhä tyypillisessä vallan epätasaisessa jakautumisessa sukupuolten välillä, se koskettaa naisia kaikissa yhteiskuntaluokissa. Tämä haittaa koko demokraattisen yhteiskunnan kehittymistä. Keskeisten ihmisoikeuksien kunnioittamiseen perustuvan eurooppalaisen politiikan yksi tärkeimmistä tehtävistä onkin torjua tämäntyyppistä väkivaltaa ja luoda tehokkaita valistus-, ehkäisy-, rikostutkinta- ja tukimenettelyjä.

1.2 Naisten turvallisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun, jotka kuuluvat henkilöiden perusoikeuksiin, on oltava perustavanlaatuisia lähtökohtia ja vähimmäisvaatimuksia kaikissa valtioissa, jotka ovat EU:n jäseniä tai haluavat liittyä siihen. ETSK kehottaakin painokkaasti EU:n puheenjohtajavaltioita puuttumaan edelleen kaikin voimin naisiin kohdistuvaan perheväkivaltaan.

Kohteet: EU:n puheenjohtajavaltiot, komissio.

1.3 Päävastuu perheväkivallan torjunnasta on jäsenvaltioilla. Koska eri jäsenvaltioiden reaktiot ovat kuitenkin hyvin vaihtelevia, pitää ETSK yleiseurooppalaista strategiaa ehdottoman välttämättömänä. — Koska naisiin kohdistuva perheväkivalta yhtäältä heijastaa mutta toisaalta myös tuottaa sukupuolten välistä eriarvoisuutta, ETSK ehdottaa, että komissio laatii jo olemassa olevien sopimusten pohjalta kattavan strategian tämän ongelman poistamiseksi. — Tämän yleiseurooppalaisen strategian pohjaksi tulee tehdä ensimmäinen EU:n laajuinen tutkimus naisiin kohdistuvan perheväkivallan esiintymisestä, sen yksilöllisistä ja yhteiskunnallisista seurauksista sekä sen aiheuttamista taloudellisista kustannuksista. — Koska perheväkivalta on ensisijaisesti tasa-arvo-ongelma ja sukupuolten tasa-arvo (gender equality) kuuluu työllisyyden, sosiaali- ja tasa-arvoasioiden pääosaston vastuualueeseen, ehdotetaan, että tälle pääosastolle annetaan komissiossa päävastuu yleiseurooppalaisen strategian kehittämisestä.

Kohteet: Komissio, työllisyyden, sosiaali- ja tasa-arvoasioiden pääosasto.

1.4 Naisiin kohdistuvaa perheväkivaltaa voidaan torjua tehokkaasti vain asianmukaisella jäsenvaltiotasolla. Kunkin jäsenvaltion tulisi laatia vielä luotavan yleiseurooppalaisen strategian pohjalta naisiin kohdistuvan perheväkivallan torjumista koskeva kansallinen toimintasuunnitelma, joka sisältää konkreettisia toimia ja määräaikoja strategian käytännön toteutumisen varmistamiseksi. Suunnitelmissa tulisi esittää aikataulut ja käytettävissä olevat varat sekä ottaa huomioon erityisesti seuraavat seikat: — Erityisesti poliisitoimea ja oikeuslaitosta koskevat säädökset. — Perheväkivallan tilastointi. — Apu- ja tukitoimet perheväkivallan todellisille ja mahdollisille uhreille erityisesti naisten vaikutusvallan vahvistamisen näkökulmasta. Tässä yhteydessä olisi erityisesti otettava huomioon myös työmarkkinoita ja konkreettisia työpaikkoja koskevat toimet. — Erityisryhmiin kuuluviin perheväkivallan uhreihin, kuten maahanmuuttajanaisiin, vanhuksiin ja tyttöihin, tulee kiinnittää erityistä huomiota. — Erityishuomiota olisi kiinnitettävä myös väkivallan tekijöihin suuntautuviin ehkäisy- ja rankaisutoimiin. — Kaikki toimet ja mallit tulisi suunnitella ja toteuttaa siten, että ne verkotetaan kattavasti eri elinten ja yksiköiden välillä. — Valtiosta riippumattomia organisaatioita tulisi tukea sekä rahallisesti että organisatorisesti, sillä niillä on tärkeä rooli etenkin naisiin kohdistuvan perheväkivallan ehkäisemisessä, tiedotuskampanjoiden ja koulutuksen järjestämisessä, uhrien avustamisessa ja tukemisessa sekä tekijöihin kohdistuvissa toimissa. Tällä ei kuitenkaan vapauteta valtioita niiden vastuusta perheväkivallan torjunnassa. — On myös tarjottava koulutusta oikeus-, poliisi-, kasvatus-, mielenterveys-, terveydenhoito- ja sosiaalialalla työskenteleville työntekijöille, joiden tehtävänä on tunnistaa perheväkivalta ajoissa ja auttaa sen uhreja tehokkaasti. — Tulisi nimetä jäsenvaltiokohtaisia raportoijia keräämään, vaihtamaan ja työstämään tietoa ja tilastoja naisiin kohdistuvasta perheväkivallasta. Samoin olisi edistettävä hyviksi osoittautuneiden toimintatapojen vaihtoa jäsenvaltioiden, liittymässä olevien maiden ja ehdokasmaiden välillä. — Kansalliset toimintasuunnitelmat ja niihin sisältyvät toimet ja mallit tulisi tehdä tunnetuiksi valistuskampanjoiden avulla.

1.5 ETSK pitää ehdottoman välttämättömänä, että ehdotettujen toimenpiteiden toteutusta valvotaan (seuranta). Tässä olisi kiinnitettävä erityistä huomiota siihen, kuinka halukkaita perheväkivallan uhrit ja todistajat ovat ilmoittamaan väkivallasta poliisille, sillä tämä kertoo heidän luottamuksestaan poliisiin ja yleensä oikeuslaitokseen sekä sosiaalitoimeen.

Kohde: Jäsenvaltiot.

1.6 Jotta voidaan käsittää naisiin kohdistuvan perheväkivallan mittasuhteet, kiinnittää yleisön huomio ongelmaan ja kehittää siihen institutionaalisella tasolla tehokkaita vastauksia, tarvitaan tietoja ja tilastoja kaikista jäsenvaltiosta — joskaan tilastoilla ei tietenkään koskaan voida kuvata perheväkivallan kaltaista ongelmaa sen koko laajuudessa.

1.7 ETSK pitää ehdottoman välttämättömänä, että naisiin kohdistuvasta perheväkivallasta pidetään luotettavia ja vertailukelpoisia tilastoja kaikissa jäsenvaltioissa, liittymässä olevissa maissa ja ehdokasmaissa. Tarvittavien edellytysten ja järjestelyjen luominen on aloitettava viipymättä.

Kohteet: Komissio, Eurostat, uusi Euroopan tasa-arvoinstituutti, jäsenvaltiot.

1.8 ETSK:n mielestä on välttämätöntä kehittää uusia ratkaisuja naisiin kohdistuvan perheväkivallan ehkäisevään ja rankaisevaan torjuntaan sekä hyvien toimintatapojen ja toimenpiteiden vaihtoon jäsenvaltioiden välillä ja unionin tasolla. Komitea katsoo, että tarkoituksenmukaisten, uhrien syyllisyydentunteen hälventämiseen tähtäävien viestien toistaminen valtakunnallisissa joukkoviestimissä voisi rohkaista uhreja paljastamaan heihin kohdistuneet teot. Se on ensimmäinen askel heidän vaikutusvaltansa vahvistamiseksi. Jäsenvaltioiden tulisi yrittää hyödyntää joukkoviestimiä tiedon levittämiseksi uhrien oikeuksista sekä heille tarkoitetuista menettelyistä ja tukipalveluista.

Kohteet: Jäsenvaltiot, eurooppalainen rikoksentorjuntaverkosto (EUCPN).

2 Perustelu

2.1 Miesten harjoittaman naisiin kohdistuvan väkivallan laajuus, syyt ja vaikutukset

2.1.1 Miesten harjoittama naisiin kohdistuva väkivalta on neljän viime vuosikymmenen aikana muuttunut sen uhreiksi joutuneiden naisten ”yksityisasiaksi” leimatusta ja siksi vaietusta ongelmasta sosiaaliseksi ongelmaksi, josta käydään kiivasta julkista ja kriminaalipoliittista keskustelua. Nais- ja feministiliikkeellä on ollut (ja on edelleen) tässä kehityksessä ratkaiseva osa. Ne ovat painokkaasti ja sinnikkäästi kiinnittäneet huomiota miesten perhepiirissä harjoittaman naisiin kohdistuvan väkivallan laajuuteen sekä viranomaisten ja instituutioiden riittämättömään reagointiin siihen.

2.1.2 Perheväkivalta ei ole yksittäisten naisten henkilökohtainen ongelma, vaan yhteiskuntapoliittinen ongelma, joka liittyy rakenteelliseen naisten syrjintään miesten yhä edelleen hallitsemassa yhteiskunnassa. Perheväkivaltaa esiintyy kaikissa maissa ja kaikissa yhteiskuntaluokissa, joskin sen laajuus vaihtelee. Se vaikuttaa naisten pääsyyn tai palaamiseen työmarkkinoille ja/tai heidän mahdollisuuksiinsa hoitaa kaikki työpaikkaansa liittyvät velvollisuudet.

2.1.3 Maailman terveysjärjestön vuonna 2002 julkaisemassa raportissa ”Väkivalta ja terveys maailmassa” (World Report on Violence and Health) analysoitiin 48 tutkimusta naisiin kohdistuvasta väkivallasta. Raportin mukaan 10–69 prosenttia naisista (maasta ja otantatavasta riippuen) on joutunut fyysisen väkivallan kohteeksi parisuhteessaan. (1) Euroopan osalta Saksan perhe-, vanhus-, nais- ja nuorisoasiain ministeriö esittää vuonna 2004 julkaisemassaan ja useita eurooppalaisia tutkimuksia arvioivassa selvityksessä ”Naisten elämäntilanne, turvallisuus ja terveys Saksassa”(Lebenssituation, Sicherheit und Gesundheit von Frauen in Deutschland) ruumiillista väkivaltaa kokeneiden naisten osuudeksi 7–45 prosenttia. (2)

2.1.4 Näitä tilastotietoja arvioitaessa on otettava huomioon, että ne ovat yhtäältä erittäin riittämättömiä ja toisaalta vain rajallisesti, jos lainkaan, vertailukelpoisia: tiedot perustuvat erilaisiin ”naisiin kohdistuvan väkivallan” määritelmiin, otantamenetelmät ja -koot ovat hyvin erilaisia, ja lisäksi naisten valmius antaa tietoja heihin kohdistuneesta parisuhdeväkivallasta vaihtelee suuresti. Se päätelmä esitetyistä tiedoista voidaan kuitenkin hyväksyä, että kaikissa maailman valtioissa, myös Euroopan unionin jäsenvaltioissa, esiintyy miesten naisiin kohdistamaa väkivaltaa ja että se on myös kaikissa valtioissa oletettavasti paljon yleisempää kuin tilastotiedoista käy ilmi.

2.1.5 Kiistämätöntä on se, että miesten naisiin kohdistaman väkivallan laatu ja laajuus riippuu patriarkaalisten valtarakenteiden olemassaolosta ja — paljolti näiden rakenteiden määräämistä — sukupuolirooleista kussakin yhteiskunnassa. Miesten naisiin kohdistama väkivalta on ilmiö, jonka välittömät syyt ovat yhteiskunnallisissa rakenteissa, tässä tapauksessa miesten ja naisten välisessä epätasa-arvossa. Tasa-arvon puute on myös yksi syy siihen, että tämäntyyppistä väkivaltaa ei tutkita eikä torjuta riittävästi eikä sen tekijöitä aseteta syytteeseen tarpeeksi usein. Näin ollen naisten ja miesten tasa-arvoa ja yhtäläistä asemaa edistävät yhteiskunnalliset prosessit ja naisten yhtäläisten oikeuksien ja vapauksien tunnustaminen auttavat merkittävästi vähentämään tätä väkivaltaa. Naisten sosiaalinen asema, koulutus ja uramahdollisuudet, taloudellinen riippumattomuus kumppanista ja ylipäätään heidän yhteiskunnallisen osallisuutensa laajuus ovat ratkaisevia tekijöitä pyrittäessä tekemään naisten elämästä itsenäistä ja pienentämään perheväkivallan uhkaa.

2.1.6 Tutkimustulokset ovat yksiselitteisiä myös siinä suhteessa, että naisiin kohdistuvalla väkivallalla on huomattavat psyykkiset, psykososiaaliset ja terveydelliset seuraukset — joilla puolestaan on omat vaikutuksensa esim. terveydenhuoltoon ja työmarkkinoihin.

2.2 Naisiin kohdistuva perheväkivalta Euroopan unionin aiheena

2.2.1 Yksi virstanpylväs naisiin kohdistuvan väkivallan uudelleenarvioinnissa oli Pekingissä 1995 järjestetty Yhdistyneiden kansakuntien neljäs naisten maailmankonferenssi, johon osallistuivat myös kaikki Euroopan unionin jäsenvaltiot. Jäsenvaltioiden edustajat kannattivat — yhdessä kaikkien muiden konferenssiin osallistujien kanssa — Pekingin julistusta ja siihen liittyvää toimintaohjelmaa ja päättivät samassa yhteydessä mm. ryhtyä toimenpiteisiin naisiin kohdistuvan väkivallan ehkäisemiseksi ja poistamiseksi. (3)

2.2.2 Vaikka toimenpiteiden toteuttaminen on jäsenvaltioiden velvollisuus, myös unionin tasolla on tehty työtä jäsenvaltioiden tukemiseksi tässä tehtävässä. Painopistealana on tässä yhteydessä ollut — naiskaupan ohella — naisiin kohdistuva perheväkivalta (ks. myös European Women's Lobbyn 2004 julkaisema raportti ”Beijing+10 1995–2005” (4)).

2.2.3 Yksi tuoreimmista Euroopan tason toimista on Euroopan neuvoston Varsovan huippukokouksessa 16.–17. toukokuuta 2005 tekemän päätöksen suunniteltu täytäntöönpano: ”Euroopan neuvosto ryhtyy toimiin naisiin kohdistuvan väkivallan torjumiseksi. Niihin kuuluvat myös sopivat toimenpiteet perheväkivallan torjumiseksi. Euroopan neuvosto asettaa työryhmän, joka arvioi yksittäisissä valtioissa tässä suhteessa saavutettua edistystä ja seuraa Euroopan laajuista kehitystä. Tavoitteena on laatia ehdotuksia mahdollisia toimenpiteitä varten.” (5)

2.2.4 Lisäksi Euroopan parlamentilla on käsiteltävänä ”naisten oikeudet ja sukupuolten tasa-arvo” -valiokunnan laatima mietintö naisiin kohdistuvan väkivallan torjunnan nykytilanteesta ja mahdollisista tulevista toimista. (6)

2.3 Analyysi ja ETSK:n ehdotukset

2.3.1 EU:n tasolla on viime vuosina kiistatta tapahtunut edistystä naisiin kohdistuvan perheväkivallan käsittelyssä: se tunnustetaan kaikkia EU:n jäsenvaltioita koskettavaksi ongelmaksi, ja kaikkialla on myös käynnistetty ohjelmia ja toimenpiteitä, joilla pyritään kiinnittämään huomiota tällaiseen väkivaltaan sekä ehkäisemään ja hillitsemään sitä. Myös jäsenehdokasvaltiot ovat myöntäneet ongelman ja pyrkivät parannuksiin asiassa. (7)

2.3.2 Asiaa koskevat tiedot ovat kuitenkin hyvin hajanaisia ja tuskin vertailukelpoisia keskenään: ei ole yhteisiä määritelmiä nimenomaan tämäntyyppisen väkivallan tilastoimiseksi, eikä myöskään ole tarkkoja tietoja toimenpiteistä, joita yksittäisissä jäsenvaltioissa on toteutettu naisiin kohdistuvan perheväkivallan ehkäisemiseksi, torjumiseksi ja sen tekijöiden rankaisemiseksi — puhumattakaan mahdollisuuksista arvioida näiden toimien tehokkuutta.

2.3.3 Tässä lausunnossa naisiin kohdistuva perheväkivalta määritellään seuraavasti: Perheväkivalta on parisuhdeväkivaltaa, eli psyykkistä tai fyysistä (mukaan luettuna seksuaalinen väkivalta) avioliitossa tai muissa parisuhteissa. Perheväkivallaksi lasketaan myös eron jälkeen tapahtuva väkivalta, jos sillä on suora suhde aikaisempaan yhteiselämään. Tällaisella väkivallalla pyritään kontrolloimaan ja hallitsemaan, ja se loukkaa kumppanin vapautta sekä fyysistä, psyykkistä ja seksuaalista koskemattomuutta. Erityisesti psyykkisellä väkivallalla (”henkinen julmuus”) voi olla huomattava vaikutus sen uhriksi joutuneen naisen kykyyn puolustautua tällaista väkivaltaa vastaan tai lopettaa suhde. Useimmissa tapauksissa perheväkivallan tekijät näyttävät olevan miehiä ja uhrit naisia.

2.3.4 Väkivalta ei vaikuta vain itse uhriin, vaan myös muihin perheenjäseniin, erityisesti lapsiin. Lapset, jotka joutuvat todistamaan perheväkivaltaa, ovat aina samalla psyykkisen väkivallan uhreja. He joutuvat muita lapsia useammin kärsimään myös fyysisestä väkivallasta. Tästä huolimatta perheväkivalta ei ole suoraan ja välittömästi lapsiin kohdistuvaa väkivaltaa.

2.3.5 Lapsiin — myös ja nimenomaan heidän lähipiiristään kohdistuva väkivalta — on niin tärkeä aihe, että sitä tulisi käsitellä erikseen eikä samassa yhteydessä naisiin kohdistuvan perheväkivallan kanssa.

2.3.6 Edellä esitetyn pohjalta on keskusteltu erityisesti seuraavista suosituksista:

2.3.7 Kartoitetaan naisiin kohdistuvan perheväkivallan torjuntaa ja väkivallantekijöiden syytteeseen asettamista sääntelevä lainsäädäntö sekä sen täytäntöönpano jäsenvaltioissa.

2.3.7.1 Tähänastisten kokemusten mukaan lainsäädännön olemassaolo on ratkaisevan tärkeää, jotta perheväkivallasta voidaan valistaa ja jotta sitä voidaan ehkäistä ja torjua sopivilla toimenpiteillä. Esimerkkinä voidaan mainita Itävallassa tapahtunut kehitys (siitä lähtien, kun laki suojasta perheväkivaltaa vastaan säädettiin 1. toukokuuta 1997). Vastaavia lainsäädäntötoimia on sittemmin toteutettu useissa Euroopan valtioissa. (8)

2.3.7.2 Euroopan unionissa käytävää keskustelua varten olisi tärkeää saada tarkkoja ja ajankohtaisia tietoja kunkin maan oikeudellisista järjestelyistä, etenkin poliisin menettelytavoista, tuomioistuimien toimivallasta ja varsinkin muiden toimijoiden, kuten tuki- ja neuvontaorganisaatioiden (kansalaisjärjestöt) toiminnasta ja verkottumisesta.

2.3.7.3 Yhtä tärkeää olisi kuitenkin saada varmaa tietoa säädösten toimeenpanosta käytännössä. Jäsenvaltioista on saatu tietoja, joiden mukaan säädökset yksin eivät riitä estämään ja torjumaan tehokkaasti naisiin kohdistuvaa perheväkivaltaa.

2.3.8 Kehitetään ja kerätään tilastotietoja naisiin kohdistuvasta perheväkivallasta.

2.3.8.1 Tilastojen nykytilanne on erittäin epätyydyttävä: naisiin kohdistuvasta perheväkivallasta ei ole toistaiseksi olemassa EU:n tasolla yhtenäistettyjä ja siten vertailukelpoisia päteviä ja todistusvoimaisia tilastotietoja. Tanskan puheenjohtajuuskaudella kehitettyjä ”indikaattoreita” ei ole nähtävästi toistaiseksi pantu täytäntöön.

2.3.8.2 Eurostat voi nykyisin korkeintaan kerätä yksittäisten jäsenvaltioiden perheväkivaltaa koskevia rikostilastoja, mikäli niitä yleensä on. Oikeus-, vapaus- ja turvallisuusasioiden pääosaston mukaan Eurostatissa kehitetään parhaillaan välinettä vertailukelpoisten rikostilastotietojen otantaa varten. Europol on toistaiseksi kiinnittänyt perheväkivaltaan yhtä vähän huomiota kuin Interpol. Daphne-ohjelman puitteissa toteutetut ponnistelut ovat hyvin hyödyllisiä nykytilanteen parantamiseksi, ja niitä tulisi ehdottomasti jatkaa.

2.3.8.3 Vaikka edelleen on pyrittävä keräämään vertailukelpoisia tilastotietoja perheväkivallasta, lienee helpompaa suorittaa jäsenvaltiotasolla vertailukelpoisin perustein toteutettavia kyselytutkimuksia (Victim Surveys). Daphne-ohjelmasta tuettavassa EIDIV-hankkeessa (European Indicators Database on Intimate Partner Violence) tehdään samankaltaisia ehdotuksia ”yhtenäistetyistä eurooppalaisista kyselytutkimuksista”, jotka voitaisiin toteuttaa suhteellisen yksinkertaisesti ja nopeasti. Tässä yhteydessä voitaisiin kerätä tietoja myös erilaisten tukipisteiden (kansalaisjärjestöt) käytöstä ja toiminnasta.

2.3.8.4 Myös Eurobarometri-kyselyjen yhteydessä voitaisiin tehdä edustavia kyselytutkimuksia. Esimerkiksi edellä mainitun perheväkivallan vastaisen eurooppalaisen kampanjan yhteydessä suoritettiin Eurobarometri-kysely eurooppalaisten suhtautumisesta perheväkivaltaan. Vuonna 2006 on tiettävästi tarkoitus suorittaa uusi kysely.

2.3.9 Painotetaan naisiin kohdistuvan perheväkivallan ehkäisemisen merkitystä.

2.3.9.1 Naisiin kohdistuvan perheväkivallan ehkäiseminen on ratkaisevan tärkeää. Vaikka onkin tärkeää tuoda perheväkivalta päivänvaloon — rikkoa vaikenemisen muuri –, asettaa sen tekijät rikosoikeudelliseen syytteeseen, sillä perheväkivalta on rikos, sekä auttaa, suojella ja tukea uhreja, vielä paljon tärkeämpiä ovat kaikki toimenpiteet, joilla pyritään siihen, ettei perheväkivaltaa ylipäätään tapahtuisi.

2.3.9.2 Yhteiskunnallista ja kattavaa ehkäisytyötä varten tarvitaan ennen muuta tiedotusta ja valistusta siitä, ettei modernissa demokraattisessa yhteiskunnassa voida hyväksyä miesten naisille tekemää väkivaltaa. Jo varhaislapsuudesta lähtien lasten — niin poikien kuin tyttöjen — on opittava, että pojat ja tytöt — miehet ja naiset — ovat samanarvoisia ja heillä on samat oikeudet ja velvollisuudet ja samat mahdollisuudet. Tasa-arvokasvatusta on jatkettava koko kouluajan ja vielä myöhemmin.

2.3.9.3 Perheväkivallalla on vakavia vaikutuksia lapsiin, jotka joutuvat näkemään sitä ja kasvamaan väkivaltaisessa ympäristössä. Tämän vuoksi lapsia on autettava ajoissa ja pitkäjänteisesti, jotta he pääsevät irti väkivallan noidankehästä ja oppivat väkivallattomia ongelmanratkaisutapoja.

2.3.9.4 Sopivilla sosiaalisilla, taloudellisilla ja oikeudellisilla toimenpiteillä voidaan estää sellaisten elämäntilanteiden syntyminen, jotka ovat erityisen alttiita perheväkivallalle. Tällaisia elämäntilanteita ovat muun muassa huonot aineelliset olot, taloudellinen riippuvuus kumppanista, ahtaat asuinolot sekä etenkin alkoholin ja huumeiden väärinkäyttö. Huonot sosiaaliset olot voivat lisätä naisten vaaraa joutua väkivallan kohteeksi, vaikka naisiin kohdistuvaa perheväkivaltaa esiintyykin kaikissa yhteiskuntaluokissa.

2.3.10 Tuetaan toimenpidehankkeita ja yhteistyökumppanuuksia: avun optimointi, tekijöihin kohdistuva työ ja vaikutusvallan lisääminen.

2.3.10.1 Perheväkivallan uhriksi joutuneet naiset saavat yleensä vain vähän tukea lähipiiristään. Myös asiassa varsinaisesti toimivaltaiset instituutiot ovat usein osoittautuneet sokeiksi tai voimattomiksi tämän ongelman edessä, sillä asian katsotaan kuuluvan yksityiselämän piiriin. Naisten turvakotien tekemä työ on osoittautunut toimivaksi; niiden apu- ja tukimahdollisuudet tulisi säilyttää ja niitä tulisi laajentaa. Lisäksi on parannettava edelleen erilaisten valtiollisten ja valtiosta riippumattomien laitosten ja elinten yhteistyötä esimerkiksi institutionalisoitujen yhteistyökumppanuuksien avulla (”toimenpidehankkeet”).

2.3.10.2 Toimenpidehankkeilla ja yhteistyökumppanuuksilla voidaan aloittaa ja saavuttaa näkökulmanvaihdoksia: miehet saadaan mukaan keskusteluun ja toimintaan sukupuolten välisissä suhteissa esiintyvää väkivaltaa vastaan, heitä kohdellaan osaltaan vastuullisina toimijoina eikä pidetä enää vain osana ongelmaa vaan myös ongelman ratkaisemisen aktiivisina osapuolina. Perheväkivallan uhriksi joutuneet naiset eivät jää uhrin roolinsa vangeiksi, vaan heidän vaikutusmahdollisuuksiaan vahvistetaan (empowerment). Näissä tehtävissä on nimenomaan valtiosta riippumattomilla toimijoilla (kansalaisjärjestöillä) suuri merkitys.

2.3.10.3 Pyrkimättä tyhjentävään luetteloon voidaan mainita vielä viisi muuta ongelma-alaa:

2.3.11 Otetaan maahanmuuttajanaisten tilanne paremmin huomioon.

2.3.11.1 Kaikkien käytettävissä olevien tietojen mukaan maahanmuuttajanaisten keskuudessa näyttäisi olevan ryhmiä, jotka joutuvat useammin perheväkivallan kohteeksi kuin vastaanottajavaltion väestön vastaavat ryhmät ja jotka myös saavat vähemmän valtiollista ja muuta apua. Tähän on moninaisia syitä. Niistä voidaan mainita naispuolisten maahanmuuttajien yhteisön tietynlainen, jatkuva eristyneisyys, vaikeudet päästä kosketuksiin kansalaisyhteiskunnan instituutioiden kanssa, kieliesteet ja sosiokulttuuriset erot sekä tietämättömyys apua tarjoavista rakenteista. Laittomasti maassa oleskelevat maahanmuuttajanaiset ovat ryhmä, jonka tilanne on erityisen ongelmallinen: he eivät voi ottaa vastaan apua, koska heidän oleskelunsa on laitonta ja koska he eivät tiedä, että heillä on apuun samat oikeudet kuin vastaanottajamaan kansalaisilla ja laillisesti maassa oleskelevilla maahanmuuttajanaisilla.

2.3.12 Nivotaan oikeus-, poliisi-, kasvatus-, mielenterveys-, terveydenhoito- ja sosiaalialalla työskentelevät ammattiryhmät tehokkaammin perheväkivallan torjuntaan.

2.3.12.1 Tässä kysymyksessä harjoitettavan kansallisen politiikan tavoitteena tulisi olla se, että oikeus-, poliisi-, kasvatus-, mielenterveys-, terveydenhoito- ja sosiaalialalla työskentelevät kykenevät tunnistamaan väkivallan ajoissa. Puutteet asianomaisten ammattiryhmien tiedoissa väkivallan oireista, ilmenemismuodoista, sykleistä ja eskalaatioasteista johtavat siihen, että väkivallasta vaietaan, prosesseja ei tunnisteta ja ryhdytään epäasianmukaisiin toimenpiteisiin, millä voi olla kohtalokkaat seuraukset.

2.3.13 Lähestymis- ja yhteydenottokieltojen tarkistus

2.3.13.1 Lait suojasta perheväkivaltaa vastaan sisältävät useimmiten mahdollisuuden antaa lähestymis- ja yhteydenottokieltoja. Näin pyritään suojelemaan uhreja heidän väkivaltaisilta kumppaneiltaan, mutta (eronneiden) miesten oikeus tavata lapsiaan mahdollistaa tämän suojan ”murtamisen”. Eräiden jäsenvaltioiden lainsäädännössä on jo säännelty, miten tällaisissa tilanteissa toimitaan.

2.3.13.2 Monien perheväkivallan uhriksi joutuneiden naisten on edelleen etsittävä suojaa turvakodeista. Turvakotien ponnisteluista huolimatta oleskelu saattaa heikentää uhrien, etenkin mukana seuraavien lasten psyykkistä hyvinvointia. Tämän vuoksi tulisi luoda oikeudelliset edellytykset sille, että perheväkivallan harjoittaja voidaan lähtökohtaisesti poistaa yhteisestä asunnosta ja että asunto annetaan yksinomaan uhrien käyttöön.

2.13.4 Kiinnitetään enemmän huomiota perheväkivallan kohteeksi joutuneiden vanhojen naisten tilanteeseen.

2.13.4.1 Naisten tuki- ja neuvontapisteiden kokemusten mukaan varsinkin vanhojen naisten on vaikeaa hakea ja saada apua väkivaltaa vastaan. Perinteiset sukupuoliroolit saattavat istua vielä lujassa. Perheväkivaltaa koskevassa julkisuustyössä tulisi ottaa vanhojen naisten kohderyhmä voimakkaammin huomioon, jotta heille saadaan tiedotettua paitsi avunsaantimahdollisuuksista myös heidän oikeudestaan saada apua.

2.3.15 Perheväkivallan uhrien sosiaalinen osallisuus yleensä ja erityisesti osallistuminen työmarkkinoille.

2.3.15.1 Naisiin kohdistuva perheväkivalta estää naisia osallistumasta yhteiskuntaan yleensä ja erityisesti työelämään. Seurauksena on syrjäytymistä, köyhyyttä sekä taloudellista ja aineellista riippuvaisuutta. Väkivallan fyysiset ja psyykkiset seuraukset eivät vaikuta vain työn saamiseen vaan myös tilanteeseen itse työpaikalla (poissaolot, psyykkinen pahoinvointi, asuinpaikan vaihdokset jne.). Näin ollen työmarkkinainstituutioiden tulisi tarjota kokonaisvaltaisia ratkaisuja tähän ongelmaan, esimerkiksi solmimalla työnantajien ja ammattiliittojen välillä sopimuksia, joilla suojellaan ja tuetaan kotiväkivallan uhreiksi joutuneita naistyöntekijöitä, kuten menetellään esimerkiksi Ruotsissa.

Bryssel 16. maaliskuuta 2006 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Anne-Marie SIGMUND

(1) Maailman terveysjärjestö (2002): World Report on Violence and Health. (www.who.int/violence_injury_prevention/violence/world_report/en/summary_en.pdf).

(2) Saksan perhe-, vanhus-, nais- ja nuorisoasiain ministeriö (2004): Lebenssituation, Sicherheit und Gesundheit von Frauen in Deutschland. Eine repräsentative Untersuchung zu Gewalt gegen Frauen in Deutschland (www.bmfsfj.de).

(3) The United Nations: Fourth World Conference on Women: Beijing Declaration and Platform for Action (www.un.org/womenwatch/daw/beijing/platform/index.html).

(4) European Women's Lobby: Beijing+10. 1995–2005: Review of the Implementation of the Beijing Platform for Action by the European Union. November 2004 (www.womenlobby.org).

(5) CM-SUIVI3(2005)7; www.coe.int/t/dcr/summit/20050517_plan_action_en.asp . Työryhmä on määrä asettaa vuonna 2006.

(6) Euroopan parlamentin ”Naisten oikeudet ja sukupuolten tasa-arvo” -valiokunnan mietintö naisiin kohdistuvan väkivallan torjunnan nykytilanteesta ja mahdollisista tulevista toimista, 9.12.2005 (2004/2220(INI)) (A6-0404/2005).

(7) Euroopan parlamentin ”Naisten oikeudet ja sukupuolten tasa-arvo” -valiokunnan mietintö Kaakkois-Euroopan naisista, 24.5.2004 (2003/2128(INI)) (A6-0404/2005).

(8) Albin Dearing/Max Haller: Das Österreichische Gewaltschutzgesetz. Wien 2000; Maria Ullmann: Der polizeiliche Umgang mit häuslicher Gewalt in Österreich. Teoksessa: Detlef Schröder/Peter Petzolt (Hrsg.): Gewalt im sozialen Nahraum I. Eine erste Zwischenbilanz nach Einführung des Gewaltschutzgesetzes. Frankfurt 2004, s. 7–23.