Huolenaiheet vaihtelevat suuresti yksittäisten ihmisten, alueiden ja maiden välillä, mutta haasteet ovat pitkälle samoja. Kaikki jäsenvaltiot ovat käyneet läpi perustavanlaatuisia muutoksia, jotka ovat vaikuttaneet ihmisten jokapäiväiseen elämään. Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa kansalaiset totuttelevat edelleen 1990-luvulla alkaneiden nopeatempoisten muutosten seurauksiin. Muissa jäsenvaltioissa viimeisin talous- ja yhteiskuntakriisi, joka oli pahin vuosikymmeniin, on jättänyt syvät jälkensä, vaikka suhteellisesti ottaen asiat ovat nyt paremmalla tolalla. Kaikissa jäsenvaltioissa on käynnissä nopeita ja perustavanlaatuisia muutoksia, kuten väestön ikääntyminen, uudet perhemuodot, nopea digitalisaatio, uudet työntekotavat sekä globalisaation ja kaupungistumisen vaikutukset.

Sosiaaliselle Euroopalle on vahva taloudellinen, sosiaalinen ja poliittinen tilaus. Sen tulevasta muodosta on päästävä yksimielisyyteen.

Keskustelua on käytävä siitä, miten Euroopan sosiaalisia malleja voitaisiin mukauttaa nykyisiin ja tuleviin haasteisiin ja miten eurooppalaista yhteisvastuuta saataisiin pönkitettyä. Tämä pohdinta-asiakirja Euroopan sosiaalisesta ulottuvuudesta on Euroopan komission panos kyseiseen keskusteluun. Siinä kuvataan trendit ja haasteet, ja ennen kaikkea siinä esitellään lähestymistapoja siihen, miten toiveista saadaan totta, eurooppalaisista vuoden 2025 maailmassa pärjääviä ja yhteiskunnistamme vahvempia ja sopeutumiskykyisempiä.

Yhteinen sosiaalinen lähestymistapa on yksi tapa saada uudelleen kannatusta ja ottaa tulevaisuus haltuun. Euroopassa on maailman tasa-arvoisimmat yhteiskunnat – seikka, jota unionissa arvostetaan suuresti. Vaikka maiden välillä on edelleen eroja talouskehityksessä ja sosiaalisissa perinteissä, sosiaalisia oikeuksia on vahvistettu Euroopassa entisestään sekä yksilötasolla että kollektiivisesti ja yhteistyötä työmarkkinaosapuolten kanssa on parannettu kansallisesti ja Euroopan tasolla. EU on antanut työntövoimaa vaikuttavamman politiikan laatimiseen ja oikeudenmukaisempien sosiaalisten saavutusten tavoitteluun.

Erinomaisista saavutuksista huolimatta haasteita riittää eri puolilla Eurooppaa. Talouskriisi on jättänyt syvät jäljet ihmisiin ja eurooppalaisiin yhteiskuntiin. Ihmiset eivät ole vakuuttuneita siitä, että avoimien markkinoiden ja yhteiskuntien sekä innovoinnin ja tekniikan muutosten mukanaan tuomat edut ja haasteet jakautuvat tasaisesti. Heidän luottamuksensa siihen, että Eurooppa pystyy vaikuttamaan tulevaan kehitykseen ja varmistamaan yhteiskuntien oikeudenmukaisuuden ja vaurauden, on rapautunut.

Ja sitten on niitä, joiden mielestä sosiaalinen Eurooppa on EU:n vahvin valtti sen edistäessä demokraattisia, yhteenkuuluvia, kulttuuriltaan moninaisia ja vauraita yhteiskuntia. Heille sosiaalinen Eurooppa tarkoittaa taloudellista ja sosiaalista edistystä, syrjinnän ja sosiaalisen syrjäytymisen torjuntaa sekä sitä, että eurooppalaiset ovat työmarkkinakelpoisia ja voivat elää antoisaa elämää. Heille Eurooppa tarjoaa parhaat välineet kansalaisten suojelemiseen ja heidän vaikutusvaltansa kasvattamiseen sekä yhteisten arvojen puolustamiseen tilanteessa, jossa erilaiset uhat ja epävarmuustekijät ovat lisääntymässä niin Euroopassa kuin sen ulkopuolellakin.

Tämä pohdinta-asiakirja ja valkoisen kirjan myötä käynnistynyt laajempi keskustelu auttaa meitä katsomaan yhteistuumin eteenpäin. Näin voimme yhdessä määritellä Euroopan sosiaalisen ulottuvuuden, joka perustuu siihen, mitä meillä on, ja vastaa 2000-luvun realiteetteja. Sosiaalinen ulottuvuus ilmentää Euroopan lähtökohtia, tämänhetkistä tilannetta ja tulevaa suuntaa. Siinä korostuvat maiden ja alueiden väliset erot mutta myös niiden yhteiset haasteet. On mietittävä EU:n roolia ja sitä, miten sen yhteistyötä jäsenvaltioiden, työmarkkinaosapuolten ja kansalaisyhteiskunnan kanssa voitaisiin parantaa.

Kun 27 jäsenvaltion EU hahmottelee tulevaisuuttaan, on välttämätöntä käydä keskustelua myös sen sosiaalisesta ulottuvuudesta. Eurooppa on viime vuosina joutunut toimimaan palomiehenä ”sammuttaessaan” yhä uusia kriisejä. Nyt on aika summata kokemukset ja kääntää uusi sivu. Sitä varten on omaksuttava pidemmän aikavälin näkökulma ja tarkasteltava kriittisesti perustavanlaatuisimpia taloudellisia ja yhteiskunnallisia muutoksia.

Paljon on ehtinyt tapahtua 60 vuodessa. Euroopan tasolla ja kansainvälisesti on sitouduttu turvaamaan tärkeimmät arvot ja oikeudet ja saavuttamaan keskeiset sosiaaliset tavoitteet muun muassa EU:n perusoikeuskirjan ja YK:n kestävän kehityksen tavoitteiden mukaisesti. Eurooppa näkyy konkreettisella tavalla kansalaisten arjessa: koulutuksessa, työssä, kotona, lomalla ja eläkkeellä.

Euroopan unionilla on aina ollut sosiaalinen ulottuvuus, joka on tiiviisti kytköksissä sen taloudellisiin päämääriin. Työ- ja elinolojen kohentaminen ja sukupuolten tasa-arvo ovat olleet EU:n keskeisiä tavoitteita siitä asti, kun naisten ja miesten samapalkkaisuusperiaate kirjattiin Rooman sopimuksiin vuonna 1957. Sittemmin sosiaalista ulottuvuutta on kehitetty rinta rinnan sisämarkkinoiden syventämisen ja EU:n kansalaisuuden kanssa, mikä on taannut yhdenvertaiset mahdollisuudet ja keskeiset oikeudet jäsenvaltioissa.

Määrätietoisten toimien ja vaikeiden päätösten ansiosta talous on uudelleen nousussa ja työttömyys laskussa kaikissa jäsenvaltioissa. Sekä EU:ssa että euroalueella työttömyys on nyt alhaisimmillaan sitten vuoden 2009. Tämä voi selittyä osittain sillä, että nuorille osana nuorisotakuuta annettavaa yksilöllistä tukea on parannettu.

Kriisi on koetellut Euroopan eri osia eri tavoin, mutta kaikkialla unionissa nuoret ovat kärsineet siitä suuresti. Vuoden 2016 lopussa nuorten työttömyysaste oli EU:ssa 18 prosenttia ja euroalueella 20 prosenttia. Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa luku oli 40 prosenttia. Ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan on olemassa todellinen riski, että tämän päivän nuoret aikuiset, jotka ovat koulutetumpia kuin yksikään aikaisempi sukupolvi, eivät saavuta vanhempiensa elintasoa.

Työttömyys on laskussa, mutta siinä on suuria eroja Euroopassa

Siitä huolimatta kehityksen saavutukset eivät jakaudu tasaisesti eri alueiden tai väestöryhmien kesken. Esimerkiksi yritysten toiminnan siirtäminen osittain tai kokonaan muualle on yksi sisämarkkinoiden yrityksille suoma mahdollisuus. Joissakin maissa siitä ei ole seurannut negatiivisia kokonaisvaikutuksia, kun taas monilla yksittäisillä alueilla se on aiheuttanut vakavia ongelmia ja menetyksiä.

Maatalousrahastojen ansiosta kehitys on ollut huomattavaa myös maaseutualueilla, joiden osuus Euroopan maa-alueesta on kolme neljäsosaa.

Elinoloja kuvaavat taloudelliset indikaattorit vaihtelevat Euroopassa. Kansallisetkaan keskiarvot eivät kerro koko totuutta, koska niiden taakse kätkeytyy maakohtaisia eroja suurempia eroja, esimerkiksi suhteellisen vauraita saarekkeita alhaisen elintason maissa ja päinvastoin. Yleisesti ottaen elintaso pääkaupungeissa on huomattavasti korkeampi kuin muualla maassa. Esimerkiksi Bratislava on nykyään EU:n viidenneksi vaurain ja Praha EU:n kuudenneksi vaurain alue, kun mittari on bruttokansantuote (BKT) asukasta kohti.

Lähentymisestä seuraa monia etuja. Sen myötä yhteenkuuluvuus ja vakaus on lisääntynyt eurooppalaisissa yhteiskunnissa ja unionissa. Elin- ja työolojen lähentyessä ihmiset voivat muuttaa maasta toiseen, koska muutto näyttäytyy positiivisena vaihtoehtona sen sijaan, että se olisi taloudellisen pakon sanelemaa. Kun ajan mittaan tapahtuvaan taloudelliseen lähentymiseen yhdistyy sosiaalisten olosuhteiden lähentyminen, sosiaalisen polkumyynnin pelko hälvenee ja sisämarkkinoiden kannatus kasvaa. Lähentymisen on kuitenkin tapahduttava asteittain, jotta maat, kansat ja yritykset ehtivät sopeutua tilanteeseen.

Matalamman elintason maiden lähentäminen korkeamman elintason maihin on aina ollut Euroopan tavoitteena. Aikaisemmin tavoite toteutui lähes itsestään sisämarkkinoiden ja EU-tukien avulla – jopa siinä määrin, että Maailmanpankki alkoi kutsua EU:ta lähentämisautomaatiksi. Viime vuosina tämä lähentyminen on kuitenkin hidastunut voimakkaasti, käytännöllisesti katsoen pysähtynyt, kun suorituskykyisimmät maat karkaavat muiden ulottumattomiin. Miksi näin on tapahtunut ja miksi se on ongelma?

Vaikka Eurooppa on maanosana toipumassa kriisistä, yksittäisten maiden ja alueiden välillä on eroja.

Maiden välillä on suuria eroja myös työllisyysasteessa, joka kertoo, kuinka suuri osuus työikäisestä väestöstä on tosiasiallisesti työelämässä. Ruotsissa, Saksassa, Alankomaissa, Tanskassa, Tšekissä, Virossa, Liettuassa ja Itävallassa työllisyysaste on yli 75 prosenttia. Se on tavoite, johon jäsenvaltiot ovat sopineet pyrkivänsä kollektiivisesti vuoteen 2020 mennessä. Naisten ja yli 55-vuotiaiden työntekijöiden työelämään osallistumisessa on jäsenvaltiokohtaisia eroja. Vaikka molempien ryhmien työllisyys on kasvussa, ne ovat edelleen työvoimassa selvästi aliedustettuina.

Työttömyys vähenee ja työllisyys kasvaa. Vuoden 2016 viimeisellä neljänneksellä EU:n työllisyysaste oli 71 prosenttia. Vastaava luku oli 69 prosenttia vuonna 2010, jolloin sovittiin 75 prosentin tavoitteesta. Tällä hetkellä 27 jäsenvaltion EU:ssa on enemmän ihmisiä työelämässä kuin koskaan aikaisemmin: työllisiä on 201 miljoonaa, joista 154 miljoonaa euroalueella.

Tilanteen kohentuminen selittyy pitkälti sillä, että naisten osuus työvoimasta on nousussa. Työpaikkojen syntyminen palvelualalle, lastenhoitojärjestelyjen parantuminen ja verotuksellisten pidäkkeiden poistaminen kotitalouden toisen aikuisen työssäkäynniltä siivittävät tätä suuntausta, tosin sukupuolten välillä on edelleen isoja eroja. Tilanne on kohentunut myös siksi, että useammat ihmiset pysyvät työelämässä aiempaa pidempään. Siitä on kiittäminen paitsi eläkeuudistuksia, myös osaamisessa, ihmisten terveydessä ja työoloissa tapahtuneita parannuksia kaikkialla Euroopassa.

Suurin osa uusista työpaikoista on siinä mielessä laadukkaita, että ne tarjoavat riittävän ansiotulon, työmarkkinaturvan ja kannustavan työympäristön. Monet työpaikoista syntyvät palvelualalle, jolla suositaan korkeammin koulutettuja henkilöitä. Eniten työpaikkoja syntyy tieto- ja viestintäalalle, hallinnollisiin ja tukipalveluihin sekä ammatillisille, tieteellisille ja teknisille aloille. Uusista työpaikoista 85 prosenttia on pienissä ja keskisuurissa yrityksissä.

Euroopan erilaiset sosiaaliturvajärjestelmät

Työmarkkinaerojen lisäksi 27 jäsenvaltion EU:ssa on monenlaisia hyvinvoinnin ja sosiaalisen suojelun takaavia järjestelmiä, jotka eroavat toisistaan poliittiselta viritykseltään ja rahoitukseltaan. EU:ssa käytettiin vuonna 2015 sosiaaliseen suojeluun noin 40 prosenttia kaikista julkisista menoista. Se on lähes viidesosa BKT:sta. Kahdeksan jäsenvaltiota – Suomi, Ranska, Tanska, Itävalta, Italia, Ruotsi, Kreikka ja Belgia – osoitti BKT:staan vähintään 20 prosenttia sosiaaliseen suojeluun.

Hyvinvointijärjestelmien toimintatavat ilmentävät viime vuosisadalta perittyjä käytänteitä. Järjestelmät kehitettiin 1800-luvun lopulla, ja alun pitäen niillä pyrittiin ratkomaan teollistumisen mukanaan tuomia ongelmia (ks. liite I). Useimmissa maissa järjestelmät otettiin käyttöön toisen maailmansodan jälkeen, ja osassa ne kehittyivät nykymuotoonsa vasta 80- ja 90-luvuilla. Merkityksellisimpiä eroja ovat määrärahojen suuruus, kohdentaminen ja lähde, riskiturvan kattavuus ja työmarkkinaosapuolten rooli.

Sosiaalisen suojelun järjestelmät yhdessä verotuksen kanssa auttavat korjaamaan epätasaista tulonjakoa. Euroopasta löytyvät maailman tasa-arvoisimmat yhteiskunnat, vaikka niiden välillä onkin edelleen suuria eroja. Kotitalouksista vauraimmat 20 prosenttia tienaavat keskimäärin viisi kertaa enemmän kuin köyhimmät 20 prosenttia. Näin mitattuna tulonjako on epätasaisinta Romaniassa, Liettuassa, Bulgariassa, Latviassa, Kyproksella, Virossa ja Italiassa. Myös jäsenvaltioiden sisällä tulonjaossa on merkittäviä alueellisia eroja.

Kriisi on vaikuttanut syvästi moniin eurooppalaisiin, joiden tulotaso on pysynyt muuttumattomana tai laskenut. Vaikka kotitalouksien käytössä olevat reaalitulot (eli verotuksen jälkeen jäävät tulot) ovat viime aikoina olleet uudelleen nousussa, ne ovat periaatteessa vuoden 2008 tasolla.

Jopa vauraimmissa eurooppalaisissa yhteiskunnissa köyhyysriski on todellinen. Arvioiden mukaan lähes neljännestä EU27:n väestöstä uhkaa köyhyys tai sosiaalinen syrjäytyminen. Lapsiköyhyys on sekin edelleen yleistä ja lisääntymässä monissa jäsenvaltioissa. Köyhyydessä elävillä lapsilla on rajoitettu pääsy terveydenhoitoon, korkeampi koulunkäynnin keskeyttämisen riski ja aikuisina korkeampi riski päätyä työttömäksi ja köyhäksi. EU:n johtajat sitoutuivat vuonna 2010 vähentämään köyhyysriskin alaisuudessa elävien ihmisten määrää 20 miljoonalla vuoteen 2020 mennessä. Tavoitteesta ollaan edelleen todella kaukana; itse asiassa köyhyysriskin alaisuudessa elävien määrä on lisääntynyt 1,7 miljoonalla.

Miten Euroopan yhteiskunnat ja taloudet voivat selvitä kriisistä?

Vuonna 2008 alkanut maailmanlaajuinen finanssi- ja talouskriisi johti eri puolilla unionia korkeaan työttömyyteen sekä julkiseen ja yksityiseen velkaantumiseen. Monet ihmiset ja perheet joutuivat aiempaa hankalampaan tilanteeseen ja kamppailemaan toimeentulosta. Kriisi pahensi olemassa olevia ongelmia ja koetteli siksi joitakin maita ankarammin kuin toisia. Joissakin maissa investointiedellytykset olivat paremmat, ja jotkut yritykset olivat muita kilpailukykyisempiä. Samoin eräät työmarkkinat ja sosiaalijärjestelmät selviytyivät häiriöistä paremmin ja pystyivät tehokkaammin suojelemaan kriisin negatiivisilta vaikutuksilta.

Kaikkein selviytymiskykyisimmissäkin maissa menetettiin työpaikkoja, mutta niissä yritykset pystyivät luomaan uusia työpaikkoja nopeammin. Sosiaaliturvajärjestelmien ja varsinkin työttömyysavustusten avulla ihmiset selviytyivät siirtymästä, ja julkisella sektorilla panostettiin ihmisten uudelleenkouluttamiseen ja työmarkkinoille palaamiseen. Vähimmäistulojärjestelmät auttoivat ihmisiä tyydyttämään perustarpeensa ja elämään ihmisarvoista elämää. Maissa, joissa työmarkkinaosapuolet ovat osallistuneet täysipainoisesti työmarkkinoiden uudistamiseen, on saatu pysyviä positiivisia tuloksia, koska työmarkkinaosapuolten osallistumisella on voitu varmistaa, että useammat sidosryhmät kokevat uudistusprosessin omakseen.