EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 15.05.1998 
KOM(1998)2581opull. 
KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE 
KAKSIKÄYTTÖTUOTTEIDEN VIENTIÄ KOSKEVAN YHTEISÖN 
VALVONTAJÄRJESTELMÄN KÄYTTÖÖNOTTAMISESTA ANNETUN 
ASETUKSEN (EY) N:o 3381/94 SOVELTAMISESTA 
(komission esittämä kyseisen asetuksen 18 artiklan mukaisesti) 

FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE 
KAKSIKÄYTTÖTUOTTEIDEN VIENTIÄ KOSKEVAN YHTEISÖN 
VALVONTAJÄRJESTELMÄN KÄYTTÖÖNOTTAMISESTA ANNETUN 
ASETUKSEN (EY) N:o 3381/94 SOVELTAMISESTA 
I. Johdanto: EU:n vientivalvonta kansainvälistä taustaa vasten 
Vientivalvonta on kauppaan liittyvä kansainvälisen turvallisuuden näkökohta. Euroopan 
yhteisössä vientivalvontaa on harjoitettu jo vuosien ajan ennen kuin siitä on ollut 
olemassa unionin tasoista lainsäädäntöä. Useimmat jäsenvaltiot ovat pitkään 
säännöllisesti valvoneet paitsi asevientiä myös "arkoja" tavaroita ja teknologioita, niin 
kutsuttuja kaksikäyttötuotteita, jotka eivät ole missään tapauksessa aseita ja jotka on 
useimmissa tapauksissa tarkoitettu ensisijaisesti siviilikäyttöön, mutta joita voidaan 
käyttää sotilaallisiin tarkoituksiin tai jotka voisivat edistää merkittävällä tavalla niitä 
hankkivan maan sotilaallista toimintakykyä. 
Vuoteen 1995 saakka yhteisön vientivalvontaa toteutettiin ainoastaan kansallisella lain­
säädännöllä ja valvonnan sisältöä koskevat tärkeimmät keskustelut ja neuvottelut 
erityisesti tuoteluetteloiden laatimisesta käytiin kansainvälisten aseiden leviämisen 
estämistä koskevien järjestelmien puitteissa. Tunnetuin kyseisistä järjestelmistä oli 
sittemmin toimintansa lopettanut COCOM, länsimaiden epävirallinen ryhmittymä, jonka 
tavoitteena oli estää korkean teknologian tuotteiden vienti entisen Neuvostoliiton 
liittolaismaihin. 
Viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana vientivalvonnan luonne ja tarkoitus ovat 
muuttuneet ratkaisevasti. Tämän muutoksen ovat aiheuttaneet kolme tekijää. Tärkein 
niistä on kylmän sodan loppuminen, mikä on siirtänyt valvonnan pääpainon pois 
tavoitteesta estää tietyn maaryhmän laajentumispyrkimykset taloudellisin keinoin kohti 
tavoitetta välttää edistämästä joukkotuhoaseiden kehittämisohjelmia ja/tai mahdollisia 
paikallisia varustelukilpailuja tahattomasti tai tahallisesti. Nykyisin toteutettava vienti­
valvonta kohdistuu lähinnä tietyn tuotteen tai teknologian tiettyyn lopulliseen käyttö­
tarkoitukseen ja loppukäyttäjään. Julkishallinnon viranomaiset ovat pyrkineet maailman­
laajuisesti vähentämään valvottujen tuotteiden määrää ja mahdollistamaan yksin­
kertaistetut lisenssimenettelyt ennakoiden "yleislausekkeen" käyttöönottoa, mikä 
mahdollistaisi kaikkien luetteloon kuuluvien tai kuulumattomien tuotteiden valvonnan, 
jos niiden vienti herättää aseiden leviämiseen liittyviä epäilyksiä. Vapauttamalla ja 
helpottamalla kaksikäyttötuotteiden kauppaa viranomaiset ovat samanaikaisesti 
velvoittaneet viejät "tuntemaan asiakkaansa", mitä tehtävää teollisuus ei pidä 
poikkeuksetta myönteisenä. 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Kaikkein konkreettisin osoitus muutoksesta on COCOM-järjestelmän lakkauttaminen 
vuonna 1993 ja sen "korvaaminen" vuonna 1996 uudella Wassenaarin järjestelyllä, jossa 
aikaisemmat COCOM-valvonnan tärkeimmät kohteet eli Venäjä ja useimmat Keski- ja 
Itä-Euroopan maat ovat perustajajäseninä. Lisäksi aseiden leviämisen estämistä koskevat 
järjestelmät ovat laajentuneet maantieteellisesti esimerkiksi Etelä-Afrikkaan, joka on 
liittynyt ohjusteknologian valvontajärjestelmään (MTCR) ja ydinteknologian toimittajien 
ryhmään (NSG), ja Pohjois-Koreaan, joka osallistuu paitsi viimeksi mainittuihin myös 
Wassenaarin järjestelyyn ja Australian ryhmään (Australian ryhmä käsittelee kemiallisten 
ja biologisten tuotteiden leviämistä koskevia kysymyksiä). 
Toinen merkittävä tekijä on teknologian kehityksen nopeus. Tietyntyyppiset tietokoneet, 
joiden viennissä vaadittiin vielä 1990-luvun alussa yksittäislisenssi, ovat nyt niin yleisiä 
ja niin helposti hankittavissa, että viranomaiset ovat enemmän tai vähemmän 
vastahakoisesti vapauttaneet niiden viennin myöntämällä yleislisenssin useisiin eri 
määräpaikkoihin suuntautuville kyseisiä tavaroita sisältäville lähetyksille. Vaikka 
sallittujen kohdemaiden lukumäärä vaihtelee maasta toiseen erilaisten poliittisten 
näkemyksien ja toisistaan poikkeavien hallinnollisten perinteiden mukaisesti, yleinen 
pyrkimys vähentää valvontaa on ilmeinen. Sama koskee myös elektronisten laitteiden ja 
televiestintälaitteiden koko luokkia; teknologian kehitys johtaa poikkeuksetta vielä 
muutamia vuosia aikaisemmin "arkoina" pidettyjen tuotteiden ja teknologian 
merkityksen latistumiseen. Hallintoviranomaisiin kohdistuu näin ollen eurooppalaisten 
viejien taholta lisääntyvä paine varmistaa, että vientivalvontaa uudistetaan jatkuvasti 
ottaen huomioon teknologian kehittyminen ja politiikkojen kehitys kolmansissa maissa, 
joiden viejät ovat merkittäviä kilpailijoita. 
Kolmas huomattava Euroopan teollisuuden ja viranomaisten tilannetta muuttanut tekijä 
on ollut EU:n laajuisen lainsäädännön käyttöönotto (katso jäljempänä kohta II). 
II. EU:n kaksikäyttötuotteiden vientiä koskevan valvontajärjestelmän käyttöönotto 
Kaksikäyttötuotteiden vientivalvonta otettiin yhteisössä ensimmäisen kerran esille sisä­
markkinoiden toteuttamisen yhteydessä. Komissio katsoi, että tavoitteena oli kaksikäyttö­
tuotteiden liikkuminen jäsenvaltioiden välillä yhtä vapaasti kuin niistä kunkin sisällä ja 
että EY:n sisäistä kauppaa koskevien tarkastusten poistaminen oli mahdollista vain, jos 
kaikki jäsenvaltiot ottaisivat käyttöön yhteisön ulkopuolisiin maihin suuntautuvan 
viennin yhteisiin standardeihin perustuvan tehokkaan valvonnan, ja teki neuvostolle 31. 
elokuuta 1992 ehdotuksen neuvoston asetukseksi1. Tämän ehdotuksen perusteella 
Euroopan unionin neuvosto lopulta hyväksyi kaksikäyttötuotteiden vientiä koskevan 
valvontajärjestelmän, jonka perustana on kaksi säädöstä, neuvoston päätös N:o 
94/942/YUTP2 ja neuvoston asetus (EY) N:o 3381/943. 
1 KOM (92) 317 lopullinen, EYVL C 253/1, 30.9.1992, s. 13. 
2 EYVL L 367, 31.12.1994, päätös sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston päätöksellä 
98/232/EHTY (EYVL L 92, 25.3.1998). 
3 EYVL L 367, 31.12.1994, asetus sellaisena kuin se on muutettuna 10 päivänä huhtikuuta 1995 annetulla 
-3-
FI/01/97/02920100.WOO (EN) 
les 
Kummankin teksti hyväksyttiin 19. joulukuuta 1994 ja ne liittyvät lukuisien keskinäisten 
viittausten vuoksi läheisesti yhteen. 
Järjestelmä tuli voimaan 1. tammikuuta 1995 ja sen soveltaminen alkoi kuusi kuukautta 
myöhemmin, 1. heinäkuuta 1995. 
Asetuksen 18 artiklassa säädetään, että komission on joka toinen vuosi "annettava tämän 
asetuksen soveltamista koskeva kertomus Euroopan parlamentille sekä neuvostolle". 
Kyseisen artiklan säännösten mukaisesti komissio esittää näin ollen ensimmäistä kertaa 
arvionsa tavasta, jolla EU:n kaksikäyttötuotteiden vientivalvontajärjestelmä on toiminut 
käytännössä. On huomattava, että tässä arviossa rajoitutaan analysoimaan asetuksen 
soveltamista käytäntöön ja se ei edusta kokonaisvaltaista arviota kaikista vienti-
valvontajärjestelmän näkökohdista, sen rakenteesta, oikeusperustasta ja sen taustalla 
olevista poliittisista käsityksistä. Tämän vuoksi tässä kertomuksessa ei käsitellä 
yhteisöjen tuomioistuimen kahta tuomiota (asiat C-70/94 ja C-83/94), jotka koskevat 
kaksikäyttötuotteiden vientivalvontaa ja joissa vahvistetaan yhteisön yksinomainen 
toimivalta myös, jos valvonnan taustalla ovat uiko- ja turvallisuuspolitikan tavoitteet. 
III. Yhteisen vientivalvontajärjestelmän tärkeimmät piirteet 
1. Peruspiirteet 
Asetuksen pääperiaatteita ovat: 
*yhteisen ulkoisen esteen luominen ottamalla käyttöön yhtäläinen luettelo kaksikäyttö-
tuotteista ja -teknologiasta, joiden yhteisöstä viennissä on vaadittava lisenssi (yhteinen 
tuoteluettelo). Kyseinen lisenssiä koskeva vaatimus on mainittu asetuksen 3 artiklan 1 
kohdassa, ja itse tuoteluettelo on YUTP-päätöksen liitteessä I. 
•vientilisenssien vastavuoroinen tunnustaminen. Asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa 
mainitaan nimenomaisesti, että jonkun jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten 
myöntämä vientilisenssi "on voimassa koko yhteisön alueella". 
•kaksikäyttötuotteiden pääsääntöisesti vapaa liikkuminen yhteisön sisällä. Rajoituksia 
sovelletaan kuitenkin edelleen tiettyihin hyvin arkoihin tuotteisiin (YUTP-päätöksen liite 
IV). Lisäksi jotkut jäsenvaltiot soveltavat edelleen toimitusten kansallista valvontaa 
tiettyihin kaksikäyttötuotteisiin, joita ne pitävät erityisen arkoina (päätöksen liite V). 
•yleislauseke, joka ulottaa lisenssivaatimuksen luetteloon kuulumattomiin tuotteisiin, jos 
niiden vientiin liittyy vaara aseiden leviämisestä. 
asetuksella (EY) N:o 837/95 (EYVL L 90, 21.4.1995). 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Politiikkojen yhdenmukaistamisen suhteen lainsäädäntö rajoittuu 
vähimmäisvaatimuksiin, joiden perusteella kaksikäyttötuotteiden vapaa liikkuminen 
yhteisön sisällä tulee mahdolliseksi. Järjestelmään ei sisälly kaksikäyttötuotteiden 
yhteistä vientipolitiikkaa. Se luo yhteisen kehyksen, mutta vain kansallisia politiikkoja 
varten, jotka ovat poikkeavat edelleen toisistaan, joissakin suhteissa jopa huomattavasti. 
Itse asetuksen johdanto-osan seitsemännessä kappaleessa asia tehdään selväksi: 
"tämä järjestelmä on ensimmäinen askel kohti yhteistä kaksikäyttötuotteiden vienti-
valvontajärjestelmää, joka on kaikissa olosuhteissa aukoton ja johdonmukainen; [...] on 
suotavaa, että jäsenvaltioiden soveltamat lisenssimenettelyt yhdenmukaistetaan asteittain 
ja pikaisesta. 
2. Hallinnollinen yhteistyö 
Koska yhteisön nykyinen vientivalvontajärjestelmä perustuu erilaisten kansallisten 
politiikkojen "keskinäisen tunnustamisen" periaatteeseen eikä käytännössä tapahtuvaan 
yhteisen politiikan kehittämiseen, sitä toteutetaan hyvin pitkälle kansallisten 
viranomaisten hallinnollisella yhteistyöllä, jolla täytetään jäsenvaltioiden politiikkojen ja 
menettelyjen välille jäävät aukot. 
Näin ollen hallinnollisen yhteistyön eri muotoja ja tietojen vaihtoa koskevat säännökset 
ovat tärkeä osa asetuksen sisältöä. 
•Neuvottelut toisen jäsenvaltion kanssa ennen yksittäislisenssin myöntämistä 
ovat pakollisia, jos kyseinen tuote ei sijaitse siinä jäsenvaltiossa, jossa lisenssihakemus 
on tehty. Sen jäsenvaltion, jossa tuote sijaitsee hakemusta tehtäessä tai tulevaisuudessa, 
on oikeus ilmaista viennin sallimisesta ratkaiseva myönteinen tai kielteinen mielipiteensä 
(7 artiklan 2 kohta). 
•Jäsenvaltiot voivat pyytää toista jäsenvaltiota jättämään vientilisenssin 
myöntämättä tai kumoamaan taikka muuten mitätöimään jo myönnetyn lisenssin, jos he 
pelkäävät keskeisten etujensa saattavan joutua uhatuiksi (7 artiklan 3 kohta). 
•Jäsenvaltiot ilmoittavat toisilleen aina vientilisenssin mahdollisesta 
epäämisestä sekä jo myönnetyn vientilisenssin mitätöimisestä, muuttamisesta, 
keskeyttämisestä tai kumoamisesta (9 artiklan 2 kohta). 
•Jäsenvaltioiden on yleisesti toteutettava toimenpiteet "luodakseen suorat 
yhteistyö- ja tietojenvaihtoyhteydet toimivaltaisten viranomaisten välille erityisesti sen 
vaaran poistamiseksi, että mahdolliset erot vientivalvonnan soveltamisessa voivat johtaa 
kaupan vääristymiseen" (13 artiklan 1 kohta). 
•Jäsenvaltiot soveltavat myös soveltuvin osin keskinäisestä avunannosta 
tulliasioita koskevan lainsäädännön soveltamisessa 19 päivänä toukokuuta 1981 annettua 
neuvoston asetusta N:o 1468/81, joka mahdollistaa esimerkiksi petostentorjunta­
toimenpiteitä koskevien tietojen vaihdon (13 artiklan 2 kohta). 
-5 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
3. Koordinointitoimenpiteet yhteisön tasolla 
Koordinointiryhmä, jonka puheenjohtajana toimii komission edustaja, on kokoontunut 
säännöllisesti keskustelemaan asetuksen soveltamisesta käytäntöön. Jäsenvaltioita 
edustavat tavallisesti niiden lisenssiviranomaiset, mutta myös tulliviranomaiset ovat 
osallistuneet kokouksiin useita kertoja. Ryhmä kiinnittää päähuomionsa käytännön 
ongelmien ratkaisemiseen ja se on hyväksynyt epäviralliset yhteisesti hyväksytyt 
periaatteet (katso tämän kertomuksen liite 1) asetuksen tiettyjen säännösten 
tulkitsemiseksi. Kokoukset ovat olleet nykyjärjestelmän puutteita koskevien tietojen 
vaihdon kannalta erittäin hyödyllisiä ja ne ovat myös toimineet foorumina mahdollisia 
parannuksia koskevalle keskustelulle. Lisäksi ryhmä on toimeksiantonsa mukaisesti 
kuullut viejiä järjestämällä helmikuussa 1996 teollisuuden edustajien kanssa yhteisen 
kuulemistilaisuuden (16 artikla). 
IV. Vientivalvontajärjestelmän toimivuus: Arvio asetuksen soveltamisesta 
käytäntöön 
Komission yleinen arvio asetuksen soveltamisesta käytäntöön kaksi vuotta sen 
voimaantulon jälkeen on kahtalainen. Vaikka Euroopan sisäisen kaupan helpottamisessa 
ja sisämarkkinoiden vakiinnuttamisessa on edistytty, järjestely näyttää suureksi osaksi 
epäonnistuneen toiminnassaan uskottavana yhteisenä vientivalvontajärjestelmänä. 
Saavutukset 
Uusi EU:n laajuinen järjestely on johtanut olennaisiin parannuksiin sekä teollisuuden että 
viranomaisten kannalta helpottamalla huomattavasti yhteisön sisäistä kauppaa ja 
vähentämällä samalla viejiltä ja hallintoyksiköiltä vaadittuja muodollisuuksia. 
•Yhteisen järjestelmän ja ulkoisen esteen olemassaolo on sallinut lähes kaikkien 
kaksikäyttötuotteiden vapaan liikkumisen yhteisön sisällä. Tämä on tärkeää paitsi sisä­
markkinoiden moitteettoman toimivuuden kannalta myös siksi, että se vähentää yritysten 
ja viranomaisten hallinnollisia velvoitteita. Vähäisten voimavarojen tehokkaan käytön 
kannalta tämänkaltaisten asiakirjojen laatimisvaatimusten vähentäminen antaa viran­
omaisille ja yrityksille mahdollisuuden omistaa enemmän aikaa ja rahaa esimerkiksi 
petosten torjuntaan tai arkojen tavaroiden viennin perusteellisempaan tutkimiseen. 
•Jäsenvaltioiden välinen hallinnollinen yhteistyö on lisääntynyt selvästi. Tiettyä 
vientiä koskevat neuvottelut ja poliittisia näkökohtia koskeva mielipiteiden vaihto 
koordinointiryhmässä on edistänyt vientivalvonnasta vastuussa olevien kansallisten 
viranomaisten verkon kehittämistä. Voidaan sanoa, että tietämys muiden jäsenvaltioiden 
politiikoista on todella lisääntynyt, mikä luo perustaa tulevien yhteisten politiikkojen 
luomiselle. 
•Koordinointiryhmä on ratkaissut asetuksen tiettyjen säännösten soveltamisessa 
ja tulkinnassa esiintyneitä käytännön vaikeuksia jäsenvaltioiden välisillä epävirallisilla 
sopimuksilla, jotka on kirjattu yhteisesti hyväksyttyjä periaatteita koskevaan asiakirjaan 
(katso tämän kertomuksen liite 1). 
-6 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
•EY:n asetukseen liittyen monet jäsenvaltiot ovat muuttaneet vientivalvontaa 
koskevia kansallisia säädöksiään tai antaneet uusia säädöksiä. Yleisenä suuntauksena 
näyttää selvästi olevan lisenssikäytäntöjen ja -menettelyjen lähentyminen käytännössä, 
erityisesti kun kysymyksessä on vienti Australiaan, Japaniin, Kanadaan, Norjaan, 
Sveitsiin, Uuteen-Seelantiin ja Yhdysvaltoihin (katso tämän kertomuksen liite 2). 
Puutteet ja ongelma-alueet 
Asetuksella sekä tavalla, jolla sitä on käytännössä sovellettu, ei ole onnistuttu luomaan 
tehokasta yhteistä vientivalvontajärjestelmää, joka on sekä helposti hoidettavissa että 
vähäisin kustannuksin noudatettavissa. Järjestelmän rutiininomainen täytäntöönpano 
riittävän automaattisesti on tulliviranomaisille erityisesti kansallisten politiikkojen ja 
käytäntöjen epäyhdenmukaisuuden vuoksi liian vaikeaa. Tämän vuoksi vaikuttaisi 
ilmeiseltä, että Euroopan viejille ei ole vielä luotu tasapuolisia toimintaedellytyksiä. 
Yritykset ovat ilmoittaneet komissiolle ja jäsenvaltioille koordinointiryhmän kanssa 
helmikuussa 1996 järjestetyn kuulemistilaisuuden yhteydessä hyvin selvästi, että niiden 
mielestä on vaikeaa ellei mahdotonta toimia kustannustehokkaasti Euroopan tasolla 
asianmukaista vientivalvontalainsäädäntöä noudattaen. Esimerkiksi EY:n teollisuuden ja 
työnantajajärjestöjen liitto UNICE ja Euroopan teollisuuden edustajien konferenssi ERT 
ovat kumpikin kehottaneet komissiota ja jäsenvaltioita yksinkertaistamaan yleislisenssien 
ja koontilisenssien myöntämisjärjestelmää, antamaan Euroopan tasolla tietoja aroista 
loppukäyttäjistä, rajoittamaan yleislausekkeen soveltamisalaa tiettyihin tuotteisiin ja 
toteuttamaan tiettyjä laajalti kaupan olevien tuotteiden vientimenettelyn vapauttamista 
koskevia Yhdysvaltain toimenpiteitä vastaavat toimet. 
Yhteisen järjestelyn kahden ensimmäisen voimassaolovuoden aikana käytännössä 
ilmenneet asetuksen tehokkaaseen täytäntöönpanoon liittyvät tärkeimmät vaikeudet ovat 
liittyneet seuraaviin kolmeen seikkaan: 
/. Kansallisten lisenssijärjestelmien erot 
2, Yleislausekkeen uutuus 
5. Hallinnollisesta yhteistyöstä johtuvat rajoitukset 
1. Kansallisten lisenssijärjestelmien erot 
Ensimmäinen vaikeus on lisenssien tunnistettavuus. Asetuksessa on säädetty 
mahdollisuudesta myöntää kolmenlaisia vientilisenssejä: yksittäislisenssejä, koonti-
lisenssejä ja yleislisenssejä. Tulliviranomaisten on pystyttävä tunnistamaan ja 
hyväksymään muiden jäsenvaltioiden myöntämät vientilisenssit, mikäli ne aikovat 
noudattaa käytännössä vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Yritykset ovat 
ilmoittaneet epävirallisesti komissiolle tapauksista, joissa lisenssejä ei ole tunnustettu. 
Ongelma ei ole missään tapauksessa siinä, että jäsenvaltiot rikkoisivat asetusta 
tahallisesti. Ongelma johtuu rajoilla esiintyvistä viivästymisistä, kun tulliviranomaiset 
eivät tunne muiden jäsenvaltioiden lisenssijärjestelmiä ja niiden on sen vuoksi tehtävä 
tietyn vientilisenssin voimassaoloa koskevia tiedusteluja. 
-7-
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Monet viejät ovat tehneet tällaisten viivästymisten vuoksi päätelmän, että järjestelmä ei 
tosiasiallisesti ole sovellettavissa, eivätkä ne ole enää halukkaita käyttämään jonkun 
jäsenvaltion kautta tapahtuvassa viennissä toisessa jäsenvaltiossa myönnettyä lisenssiä, 
sillä vaikka lisenssi lopulta hyväksytään ja vientitapahtuma pääsee viimein etenemään, 
tästä johtuva ajan menetys tulee liian kalliiksi. 
Ongelma näyttää osittain ratkaistulta sellaisen viennin osalta, jossa edellytetään yksittäis-
lisenssiä (pieni, vaikkakin tärkeä osa viennistä, koska se sisältää kaikkein arimmat 
tuotteet). Komission yksiköiden ehdotus kansallisten lisenssilomakkeiden epävirallisesta 
yhdenmukaistamisesta vakiomallin mukaisiksi hyväksyttiin. Useimmat jäsenvaltiot 
käyttävät tätä vakiomallia ja kaikki ovat ilmoittaneet aikomuksestaan soveltaa sitä. Viime 
vaiheessa tämän vakiomallin käyttö olisi säädettävä pakolliseksi. 
Yleis- ja koontilisenssien alaisen viennin osalta rajoilla ilmenevä lisenssien 
tunnustamiseen liittyvä ongelma on komission saamien tietojen mukaan pysynyt koko 
ajan niin vaikeana, että se on aiheuttanut teollisuuden piirissä merkittävää luottamuksen 
puutetta asetuksen soveltamiskelpoisuuteen käytännössä. 
Ongelmat ovat moninaiset: tulliviranomaisilta puuttuu tietoa muiden jäsenvaltioiden 
vientilisensseistä - yleislisenssien soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden laajuus ja 
viennin sallitut määräpaikat vaihtelevat jäsenvaltioiden välillä huomattavasti - ja 
joissakin tapauksissa yleislisenssit (jotka ovat periaatteessa viranomaisten myöntämiä 
yleisiä lupia viedä valvonnan alaisia tuotteita tiettyihin määräpaikkoihin) on määritelty 
ainoastaan lainsäädännössä eikä niitä ole "aineellistettu" lisenssiasiakirjojen muotoon. 
Toisen jäsenvaltion tulliviranomaisen on tämän vuoksi vaikea arvioida, onko vienti 
luvallista vai ei, vaikka luvallisuuteen viittaavat merkit ovat olemassa asianmukaisessa 
kaupallisessa asiakirjassa. 
Lisäksi koontilisenssit (tietylle yritykselle tiettyjen tuotteiden tiettyihin määräpaikkoihin 
tapahtuvaa vientiä varten annetut lisenssit) olivat joillekin jäsenvaltioille uusi käsite, 
minkä vuoksi rajoilla työskentelevät tulliviranomaiset eivät aina tunne ja hyväksy niitä. 
On jälleen painotettava sitä, että se, ettei lisenssejä tunnusteta, ei ole seurausta asetuksen 
tahallisesta rikkomisesta vaan järjestelmän monimutkaisuudesta, mikä mahdollistaa 
hyvin erilaisten lisenssijärjestelmien olemassaolon antamatta tulliviranomaisille 
tehokkaita työkaluja tämän vaikean kokonaisuuden hallitsemiseksi. Tästä aiheutuu 
viivästyksiä, jotka on vähemmän dramaattisia tullihallintojen kuin viejien kannalta. 
Viivästymisriski on puolestaan voimakkaasti estävä tekijä, jonka vuoksi teollisuus ei 
juuri käytä EU:n järjestelmän suomaa mahdollisuutta viedä tuotteita jonkun jäsenvaltion 
kautta eri jäsenvaltion myöntämällä lisenssillä. Voidaan sanoa, että nykyisissä 
olosuhteissa useimmat yritykset välttävät 6 artiklan 3 kohdan hyödyntämistä ja 
turvautuvat siihen vain poikkeustapauksissa. Tätä arviota tukee se, että komissio on 
saanut paitsi viejiltä myös tietyiltä kansallisilta viranomaisilta epävirallisesti tietoja, 
joiden mukaan 6 artiklan 3 kohdan käyttö on käytännössä niin harvinaista, että kun niin 
tapahtuu, yhteyttä otetaan ylempiin virkamiehiin, jotka joutuvat puolestaan joskus 
kysymään neuvoa muista pääkaupungeista vastaavassa asemassa olevilta virkamiehiltä. 
-8 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Jotkut jäsenvaltiot, jotka ovat havainneet käytännössä vain harvojen viejien käyttävän 
hyväkseen 6 artiklan 3 kohdassa annettua mahdollisuutta, ovat päätelleet, että sen 
käytännön merkitys on varsin rajallinen ja sen takia toimenpiteisiin ryhtymiseen ei ole 
aihetta. Teollisuus on omaksunut erilaisen kannan, ja sekä UNICE että ERT ovat 
kehottaneet komissiota parantamaan nykyjärjestelmää erityisesti varmistaakseen 
eurooppalaisille viejille tasapuoliset toimintaedellytykset amerikkalaisiin ja japanilaisiin 
kilpailijoihinsa verrattuna. Yleisesti ottaen on hyvin selvää, että teollisuus pitää tehokasta 
eurooppalaista vientivalvontajärjestelmää hyvin tärkeänä - ja nimenomaan siitä syystä, 
että viejien luottamus nykyjärjestelmän sovellettavuuteen käytännössä on niin heikko, 
että järjestelmää ei käytetä. Ongelmana ei ole niinkään järjestelmän virheellinen 
soveltaminen tai kiinnostuksen puute, vaan käytäntöön soveltamattomuus siksi, että 
teollisuus ei yleisesti usko järjestelmän toimivuuteen. 
Toinen kansallisten lisenssijärjestelmien ristiriitaisuudesta johtuva merkittävä vaikeus on, 
että useisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten on äärimmäisen vaikea soveltaa 
niitä tehokkaasti. Juuri kyseiset yritykset kuuluvat kaksikäyttötuotteiden tärkeimpiin 
tuottajiin ja viejiin. Vaikka ne toimivat taloudelliselta kannalta yhden suuren yrityksen 
tavoin, niitä pidetään oikeudellisesti -ja näin ollen vientivalvonnan kannalta - erillisinä 
kansallisina yksikköinä. 
Vaikka valvonnan piiriin kuulumattomien tuotteiden osalta vallitsevana useimmiten 
onkin "eurologistiikan" kaupallinen logiikka - eri tytäryhtiöillä on yhteiset 
kokoomaterminaalit ja -varastot ja asiakkaiden tilaukset käsitellään kustannusten 
minimoimiseksi niin, että nopeimman, kustannuksiltaan edullisimman ja tehokkaimman 
toimituksen varmistamaan kykenevä tytäryritys hoitaa kaupan. Käytännössä tällainen 
logistiikka on itse asiassa tietokoneistettua ja toimii hyvin rutiininomaisesti. 
Valvonnan piiriin kuuluvien tuotteiden osalta syntyy kuitenkin taloudellisen ja 
oikeudellisen logiikan välinen ristiriita. Mahdollista vientiä harkitessaan yritykset eivät 
voi toimia puhtaasti logistiikan perusteella (mikä tapa toimittaa tuotteet asiakkaille on 
nopein ja kustannustehokkain), vaan niiden on myös tarkistettava, onko kyseisellä 
kansallisella tytäryhtiöllä - vientivalvonnan kannalta täysin erillisellä yksiköllä - lupa 
toimittaa tuote esimerkiksi koontilisenssin tai yleislisenssin perusteella ja millaiset 
lisävaatimukset (esimerkiksi todistus tuotteen tietystä käyttötarkoituksesta) ovat 
mahdollisesti pakollisia. Lisäksi on vahvistettava tarkasti, kuka omistaa tavarat tai 
kenellä on sen vastaava käyttöoikeus, toisin sanoen kuka on oikeudellisessa mielessä 
viejä. 
Näiden vaikeuksien vuoksi tietyt yritykset ovat nähtävästi yrittäneet järjestellä 
toimintaansa varmistaakseen, että kaksikäyttötuotteiden vienti tietystä jäsenvaltiosta 
hoidetaan mieluiten saman jäsenvaltion antaman lisenssin perusteella. Yritykset pyrkivät 
yleensä hankkimaan lisenssin siitä jäsenvaltiosta, jossa tavarat käytännössä sijaitsevat, ja 
hoitamaan viennin suoraan kyseisestä jäsenvaltiosta. Jälleen vaikuuaa siltä, että 6 artiklan 
3 kohdan soveltaminen rajoittuu poikkeustapauksiin, joissa se on sopimuksellisista syistä 
välttämätöntä. Muut ratkaisut katsotaan liian vaikeiksi toteuttaa erityisesti, koska 
tilauksia hoitavan henkilöstön on suoriuduttava niistä logistiikkaohjelmistojen avulla 
hoidettavien päivittäisrutiinien puitteissa. 
-9-
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Komission päätelmänä on, että vientivalvontajärjestelmän täydellisen toiminnan 
varmistamiseksi käytännössä on välttämätöntä toteuttaa kaksi toimenpidettä: 
•Kansallisten lisenssilomakkeiden yhdenmukaistaminen on tarpeen lisenssien 
tunnistettavuuden takaamiseksi (mikä on itse asiassa jopa vastavuoroisen tunnustamisen 
käytännön edellytys). Ilman kyseistä yhdenmukaistamistoimenpidettä edellä kuvatut 
viivästymiset joko jatkuvat tai, jos tullivirkailijat yksinkertaisesti "olettavat" muiden 
jäsenvaltioiden myöntämien lisenssien olevan voimassa, petollisen viennin vaara kasvaa. 
•Monimutkaista nykyjärjestelmää, johon sisältyy samanaikaisesti lukuisia rinnakkaisia 
kansallisten koonti- ja yleislisenssien tyyppejä, jotka koskevat usein samoja 
määräpaikkoja mutta hieman erilaista tuotevalikoimaa, on yksinkertaistettava tasolle, 
jolla sitä on mahdollista käsitellä. Yhdenmukaistettu yhteisön lisenssi, joka on tarkoitettu 
liitteessä II lueteltuihin määräpaikkoihin suuntautuvaa vientiä varten - tällä hetkellä ne 
ovat Australia, Japani, Kanada, Norja, Sveitsi, Uusi-Seelanti ja Yhdysvallat - olisi 
otettava käyttöön erityisesti siksi, että tässä suhteessa jäsenvaltioiden välillä on jo 
tapahtunut runsaasti politiikkojen tosiasiallista lähentymistä. Kaikkien jäsenvaltioiden 
olisi lisäksi tarjottava viejilleen koontilisenssin käyttömahdollisuutta. Tällainen 
yhdenmukaistaminen ja yksinkertaistaminen on paitsi viejien edun mukaista myös 
hyödyllistä tullivirkailijoille ja lakien täytäntöönpanosta vastaaville viranomaisille. 
2. Yleislausekkeen uutuus 
Yleislausekkeen sisällyttäminen asetuksen säännöksiin oli yksi vaikeimmista ja kiistan-
alaisimmista kysymyksistä, kun nykyisistä kaksikäyttötuotteiden vientivalvontaa 
koskevista järjestelyistä neuvoteltiin. Kyseisen lausekkeen soveltaminen -jonka mukaan 
minkä tahansa tuotteen viennissä on vaadittava lisenssi, jos viejä on saanut maansa viran­
omaisilta tiedon tai jos se "tietää", että tuotteen käyttötarkoitus liittyy joukkotuhoaseita 
koskevaan ohjelmaan - on ollut uutta useimmissa jäsenvaltioissa. 
Pääongelmana yleislausekkeen käytäntöön soveltamisessa ovat erot siinä, missä määrin 
kukin valtio antavaa viejille tietoja aroista loppukäyttäjistä. Viejille annettujen tietojen 
eroavaisuudet voivat tietysti johtua eroista jäsenvaltioiden omassa joukkotuhoaseiden 
levittämistä ja levittäjiä koskevan tietämyksen tasossa. Se voi myös liittyä hallinnollisiin 
perinteisiin ja pitempään tai lyhempään kokemukseen yleislausekkeen tyyppisistä 
säännöksistä. Syystä riippumatta ilmeisenä seurauksena on, että viejien saamat loppu­
käyttäjiä koskevat tiedot (ja varoitukset) ovat erilaisia sen mukaan, mihin jäsenvaltioon 
ne ovat sijoittautuneet. Nämä eroavaisuudet herättävät kysymyksiä kilpailun 
vinoutumisesta ja asettavat epäilyksenalaiseksi koko yleislausekkeen tosiasiallisen 
täytäntöönpanon. 
Komission päätelmä onkin, että menettelyjen toteutuminen sellaisina kuin niistä on 
asetuksessa säädetty ei ole tyydyttävää. Itse asiassa vaikuttaa siltä, että sisämarkkinoilla, 
jossa luetteloon kuulumattomat tuotteet liikkuvat rajoituksetta, yleislausekkeen merkitys 
on liian helppo tehdä tyhjäksi, jollei jäsenvaltioiden välistä sekä valtion viranomaisten ja 
viejien välistä tietojenvaihtoa paranneta. 
10 
° FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Ennen kaikkea ei oikeudellisesti katsoen mikään voi estää yritystä, joka on sijoittautunut 
yleislauseketta tiettyyn vientitapahtumaan soveltavaan maahan, kuljettamasta tavaroita 
toiseen jäsenvaltioon, jonka viranomaiset eivät ehkä ole edes tietoisia riskistä. Luetteloon 
kuulumaton tuote on sitten mahdollista viedä helposti ilman lisenssiä kyseisestä toisesta 
jäsenvaltiosta, joka ei ole päättänyt - mahdollista vaaraa koskevan tietämyksen 
puuttuessa - valvoa (ja mahdollisesti kieltää) tätä nimenomaista liiketointa. 
Itse asiassa arkoja loppukäyttäjiä koskevien perusteellisten tietojen vaihdon puuttuminen 
jäsenvaltioiden välillä - yleislauseketta sovelletaan vain, jos loppukäyttäjän suhteen on 
epäilyksiä - voi johtaa tilanteeseen, jossa muiden jäsenvaltioiden viejät voivat yksin­
kertaisesti tietämättöminä mahdollisesta vaarasta vilpittömässä mielessä toimien 
toimittaa samankaltaisia tai samanlaisia tuotteita aroille loppukäyttäjälle. Tiedonjaon 
puutteellisuudet mitätöivät näin yleislausekkeen tarkoituksen ja asettavat samalla 
sellaisessa jäsenvaltiossa toimivan viejän, jossa viranomaiset ovat antaneet varoituksen, 
muita epäedullisempaan kilpailuasemaan. 
Tämän vuoksi komissio katsoo, että jäsenvaltioiden olisi parannettava huomattavasti 
arkoja loppukäyttäjiä koskevien tietojensa jakamista sen varmistamiseksi, että viejät 
saavat saman määrän ohjausta koko yhteisön alueella. 
3. Hallinnollisen yhteistyön ongelmat 
Kuten edellä on kuvattu (katso kohta II.2), erilaiset hallinnollisen yhteistyön mekanismit 
ovat tärkeä osa tarkastelun kohteena olevaa asetusta. Komission mielestä mikä tahansa 
yhteisen vientivalvonnan toteuttamiseksi luotu järjestely, joka ei ole täysin yhden­
mukaistettu, edellyttää kansallisten hallintojen mahdollisimman läheistä yhteistyötä. 
Tällä aralla alueella noudatettavat erilaiset vientipolitiikat ovat elinkelpoisia vain siinä 
määrin kuin monimuotoisuus pysyy hallittavissa ja sitä tasapainottaa vastuullisten 
virkamiesten verkko, joka toimii säännöllisessä yhteistyössä. Tässä mielessä edellä 
kuvatut yleislausekkeeseen liittyvät ongelmat (katso IV.2.b) ovat osuva esimerkki 
tilanteesta. 
Asetuksen kahtena ensimmäisenä voimassaolovuotena komissio on mahdollisuuksiensa 
mukaan tukenut suorien tiedonvaihtoyhteyksien luomista ja jäsenvaltiot ovat yleensä 
ottaneet myötämielisesti vastaan ehdotukset tiedonkulkumahdollisuuksien parantamiseksi 
ja sekä yksittäisiä tapauksia että yleistä politiikkaa koskevan tiedonvaihdon määrän ja 
laadun kohentamiseksi. Koordinointiryhmän toiminta on ollut erittäin hyödyllistä ja se on 
todella parantanut kansallisten vientipolitiikkojen vastavuoroista ymmärtämystä. 
Jäsenvaltioiden hallinnollisen yhteistyön laadun ja määrän arvioinnin suhteen komissio ei 
valitettavasti kuitenkaan voi jo asetuksessa säädettyjen rajoitusten vuoksi kokonaan 
luopua sille 18 artiklassa asetetuista tehtävistä ja velvoitteista. Komissio ei esimerkiksi 
voi täysin arvioida neuvottelumenettelyn laatua (7 artiklan 2 koht^)3 koska se ei osallistu 
suoraan näihin kahdenvälisiin tai monenvälisiin yhteydenpitoihin Qotkç. tapahtuvat, jos 
tuotteet sijaitsevat hakemusta tehtäessä tai tulevaisuudessa eri jäsenvaltiossa kuin missä 
lisenssihakemus on tehty). 
-11-
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa määriteltyyn menettelyyn osallistuvat asianomaisten 
maiden lisenssiviranomaiset, ja komissiolle on ilmoitettu muutamista tällaisista 
neuvotteluista vain välillisesti tai koordinointiryhmässä käytyjen keskustelujen 
muodossa. Kyseisten keskustelujen perusteella vaikuttaisi siltä, että samalla kun on 
ilmennyt vastausten viivästymisiin ja myös vaihdettujen tietojen tarkkuuteen liittyviä 
satunnaisia ongelmia, neuvottelumenettely on kaiken kaikkiaan toiminut jäsenvaltioita 
tyydyttävällä tavalla. Tämä arvio on kuitenkin vain komission käytettävissä oleviin 
rajallisiin tietoihin perustuva todennäköisesti paikkansapitävä olettamus. 
Lisenssien myöntämättä jättämisiä (tai jo myönnettyjen lisenssien muuttamisia, 
soveltamisen keskeyttämisiä taikka rajoittamisia) koskevien tietojen vaihdon osalta 
ongelma on samankaltainen: jäsenvaltiot saavat itse päättää, ilmoittavatko ne kyseiset 
tiedot myös komissiolle vai ainoastaan muille jäsenvaltioille. Asetuksen kahtena 
ensimmäisenä voimassaolovuotena jäsenvaltioiden suuri enemmistö on päättänyt jättää 
komission kyseisen tietojenvaihdon ulkopuolelle. Komission havaintojen mukaan 
vaikuttaisi siltä, että lisenssien myöntämättä jättämisten osalta jäsenvaltiot vaihtavat vain 
vähän sellaisia tietoja, joiden vaihtoa ei edellytetä kansainvälisissä aseiden leviämisen 
estämistä koskevissa järjestelmissä, joihin ne kaikki kuuluvat. 
Lisäksi tietojen vaihto näyttää keskittyvän liikaa lisenssien epäämisiin, mikä on 
melkoisen kaavamainen lähestymistapa, koska varsinainen lisenssin epääminen ei ole 
kovin yleistä. Kansallisten viranomaisten ei usein tarvitse turvautua lisenssihakemuksen 
suoranaiseen hylkäämiseen, vaan ne voivat taivutella viejäksi pyrkivät olemaan 
hakematta lisenssiä tiettyihin määräpaikkoihin tai tietyille vastaanottajille tapahtuvaa 
myyntiä varten. Kyseisistä "varoituskäytännöistä" (joilla viejät tavallisesti onnistutaan 
saamaan vakuuttuneiksi) ei ole säädetty tietojenvaihto velvollisuutta muiden 
jäsenvaltioiden kanssa, ja komission havaintojen mukaan, jotka perustuvat tietojen 
vaihdon lisäämisestä kiinnostuneiden kansallisten viranomaisten huomioihin, kyseisistä 
asioista keskustellaan todella liian vähän. 
Tietyt kansalliset hallintoviranomaiset ovat kuitenkin vakuuttaneet, että ne ilmoittavat 
kumppaneilleen tapauksen mukaan asianmukaisina pitämistään seikoista. Vaikka tällaisia 
epävirallisia yhteydenottoja pidetäänkin arvossa, ne vaikuttavat riittämättömiltä 
kehitettäessä kaksikäyttötuotteiden vientiä koskevaa yhdenmukaisempaa 
lähestymistapaa, johon sisältyisi jäsenvaltioiden saavuttama yhteinen näkemys aroista 
määräpaikoista ja loppukäyttäjistä, asianmukaisten tietojen nopea jakaminen sekä niistä 
keskusteleminen sekä tarpeen mukaan tietojen ilmoittaminen tulliviranomaisille ja lakien 
täytäntöönpanoviranomaisille. 
V. Päätelmät 
Asetuksen soveltamiseen liittyvät käytännön ongelmat näyttävät kaikki pohjimmiltaan 
liittyvän siihen, että yhteisön nykyinen vientivalvontajärjestelmä rajoittuu pääosin vasta­
vuoroisen tunnustamisen periaatteen noudattamiseen. Jäsenvaltiot ovat sopineet 
tunnustavansa toistensa myöntämät vientilisenssit, mutta eivät välttämättä ole yhtä mieltä 
näiden lisenssien myöntämisperusteena olevista erilaisista vientipolitiikoista. 
- 12 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Asian ytimestä ollaan eri mieltä, mikä ei voi jatkua loputtomiin, jos yhteinen vienti-
valvontajärjestelmä halutaan saada toimimaan asianmukaisesti. 
Komission tekemän analyysin mukaan hallinnollinen yhteistyö on ollut riittämätöntä 
tasapainottamaan tätä kaksikäyttötuotteiden vientipolitiikkaa koskevaa erimielisyyttä, ja 
on erittäin epätodennäköistä, että kansallisten hallintojen parhaalla tahdollaankaan 
toteuttama yhteistyö sinänsä riittäisi täyttämään nämä eri politiikkojen välille jäävät 
aukot. 
Komission käsityksen mukaan nykyinen järjestelmä on rajalla työskentelevien tulli­
virkailijoiden työrutiiniensa puitteissa hoidettavaksi liian monimutkainen, ja teollisuus 
pitää sitä joka tapauksessa liian hankalana, jotta sitä voitaisiin hyödyntää käytännössä. 
Komissio katsoo, että kyseiset vaikeudet johtuvat itse järjestelmästä ja vain yhden­
mukaistamalla vientivalvontajärjestelmää, jossa yhdistyvät yhteinen politiikka ja parempi 
hallinnollinen yhteistyö, saadaan aikaan järjestelmä, joka tyydyttää sekä viejien että 
viranomaisten käytännön tarpeita ja varmistaa yhteisiin aseiden leviämisen estämistä 
koskeviin tavoitteisiin liittyvien toimenpiteiden toteuttamisen nopeasti ja vaivattomasti. 
Tämän vuoksi komissio toimittaa samanaikaisesti tämän kertomuksen kanssa 
ehdotuksensa asetuksen parantamiseksi. 
13 
FI/01/97/02920100.WOO (EN) 
les 
EUROOPAN KOMISSIO 
PÄÄOSASTO I 
ULKOSUHTEET: KAUPPAPOLITIIKKA, SUHTEET POHJOIS-AMERIKKAAN, 
KAUKOITÄÄN, AUSTRALIAAN JA UUTEEN-SEELANTIIN 
I-M-2 - Investoinnit, kaupan investoinnit (TRIMS), vaihtoehtoinen käyttö, standardit ja sertifiointi 
Liite 1 
Brysselissä 15. heinäkuuta 1997 
I.M.2 
JÄSENVALTIOIDEN VÄLILLÄ YHTEISESTI HYVÄKSYTYT PERIAATTEET 
Kaksikäyttötuotteiden vientiä koskevasta valvonnasta annetun neuvoston asetuksen 
täytäntöönpanemiseksi jäsenvaltiot ovat sopineet epävirallisesti seuraavista 
suuntaviivoista: 
Neuvottelumenettelyt 
Asetuksen 7 artiklan 2 kohdan nojalla käytäviä lisenssiviranomaisten neuvotteluja varten 
on laadittu kaksi lomaketta, joista toinen on tarkoitettu neuvotteluja koskevan aloitteen 
tekemistä varten ja toinen siihen vastaamista varten. Lomakkeet ovat näiden yhteisesti 
hyväksyttyjen periaatteiden liitteenä. 
Neuvottelupyyntö on osoitettava henkilölle, joka on mainittu kohdassa "Lisenssivirastot" 
olevassa yhteystietoluettelossa. Neuvottelut olisi käynnistettävä telekopiosanomalla. 
Telekopiosanoma vahvistetaan kirjeellä, mikäli neuvottelupyynnön saanut jäsenvaltio sitä 
pyytää. Asetuksessa säädetty 10 työpäivän jakso alkaa telekopiosanoman päiväyksestä. 
Jäsenvaltiot voivat pyytää neuvottelujen aloittamista myös 7 artiklan 3 kohdan nojalla. 
Tämä pyyntö on esitettävänä telekopiosanomalla ja vahvistetaan pyynnöstä kirjeellä. 
Neuvotteluihin kuuluvat tapaukset, joissa ne käydään lisenssin myöntävän jäsenvaltion ja 
sen jäsenvaltion välillä, jossa tuotteet on aiottu ilmoittaa vietäviksi. Neuvottelut 
aloitetaan telekopiosanomalla, joka osoitetaan kohdassa "Lisenssivirastot" olevassa 
yhteystietoluettelossa mainitulle henkilölle. Sanoma vahvistetaan pyynnöstä kirjeellä. 
Poikkeukset velvollisuudesta neuvotella 
Asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjä neuvotteluja ei tarvitse tietyissä tapauksissa 
käydä. Vaikka viejä ilmoittaisikin, missä hänen vietäväksi aikomansa tuote sijaitsee 
lisenssihakemusta tehtäessä tai tulevaisuudessa, kansalliset viranomaiset ovat yhtä mieltä 
siitä, että kyseisen tuotteen sijaintimaan viranomaisten nimenomaista suostumusta ei 
tarvita. Tämä menettely koskee seuraavia tapauksia: 
-14-
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
• väliaikainen vienti 
• vienti huoltoa tai korjausta varten 
• neuvottelujen jälkeen lisenssin saaneita tuotteita koskevan sopimuksen alaiset 
korvaavat tuotteet. 
Lomakemalli yksittäislisenssejä ja koontilisenssejä varten 
Komission toimielimet ovat laatineet lomakemallin, jota käytetään pohjana kansallista 
yksittäislisenssiä ja mahdollisia hakemuslomakkeita varten. Kyseinen lomake ja siihen 
liittyvät ohjeelliset huomautukset on jaettu koordinointiryhmän 22. maaliskuuta 1995 
pidettyä kokousta varten. Jäsenvaltiot ovat sopineet saman lomakemallin käytöstä koonti-
lisenssiensä pohjana. 
Jos yhteisön ulkorajalla tulee esille muun kuin vienti-ilmoitusta käsittelevien tulliviran­
omaisten oman jäsenvaltion myöntämää lisenssiä koskevia kysymyksiä, toimivaltaiset 
tullivirkailijat voivat ajan säästämiseksi ottaa yhteyden suoraan lisenssin myöntäneen 
jäsenvaltion viranomaiseen, jonka yhteystiedot mainitaan asianomaisessa kohdassa. 
Kyseinen virkailija voi kuitenkin myös ottaa yhteyttä oman kansallisen lisenssivirastonsa 
välityksellä. 
Yleislisenssien tunnustamiseen liittyvät menettelyt 
Asetuksen mukaisesti kaikki lisenssit (yksittäis-, koonti- ja yleislisenssit) ovat voimassa 
koko yhteisön alueella. Koska täytäntöönpanoviranomaisten voi kuitenkin olla vaikea 
tarkastaa muiden jäsenvaltioiden lisenssiviranomaisten myöntämiä yleislisenssejä, on 
tehtävä eräitä menettelytapajärjestelyjä. Tämän vuoksi viejillä on velvollisuus ilmoittaa 
tavaroiden mukana olevassa yhtenäisasiakirjassa muiden tietojen ohella, minkä nimen­
omaisen yleislisenssin perusteella niiden tuotteet viedään. Komission käytettävissä on 
luettelo jäsenvaltioiden myöntämistä yleislisensseistä. 
Jos yhteisön ulkorajalla tulee esille muun kuin vienti-ilmoitusta käsittelevien tulliviran­
omaisten oman jäsenvaltion myöntämää lisenssiä koskevia kysymyksiä, toimivaltaiset 
tullivirkailijat voivat ajan säästämiseksi ottaa yhteyden suoraan lisenssin myöntäneen 
jäsenvaltion viranomaiseen, jonka yhteystiedot mainitaan asianomaisessa kohdassa. 
Kyseinen virkailija voi kuitenkin myös ottaa yhteyttä oman kansallisen lisenssivirastonsa 
välityksellä. 
Asianmukaiset kaupalliset asiakirjat 
Asetuksen 19 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja asianmukaisia kaupallisia 
asiakirjoja ovat erityisesti kauppasopimus, tilausvahvistus, kauppalasku tai 
lähetysluettelo. 
- 15-
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Kansainväliset tuontitodistukset 
Kansainvälisiä tuontitodistuksia antaessaan jäsenvaltiot sitoutuvat siihen, että kyseisiä 
tavaroita "ei jälleenviedä ilman sen Euroopan unionin jäsenvaltion viranomaisten 
suostumusta, johon viejä on sijoittautunut". 
Kansainvälisiä tuontitodistuksia käytetään ainoastaan sen todistamiseksi, että yhteisöstä 
tapahtuvaa jälleenvientiä varten on olemassa lupa. Kyseisiä todistuksia ei vaadita 
missään tapauksessa kaksikäyttötuotteiden siirtämiseksi maasta toiseen yhteisön sisällä. 
"Tuotteet, jotka ainoastaan kulkevat yhteisön alueen kautta" (3 artiklan 3 kohta) 
1. Kolmansista maista tuotuja tuotteita, jotka luovutetaan yhteisössä vapaaseen 
liikkeeseen4, on pidettävä yhteisötavaroina ja näin ollen niiden vientiä varten 
vaaditaan lisenssi. 
2. Yhteisön alueelle tuoduille muille kuin yhteisötavaroille osoitetaan aina tulliselvitys-
muoto5, ellei niitä kuljeteta vesi- tai ilma-aluksissa jäsenvaltioiden aluemerellä tai 
ilmatilassa viemättä niitä näissä jäsenvaltioissa sijaitsevaan satamaan tai niissä 
sijaitsevalle lentoasemalle.6 Viimeksi mainittujen tavaroiden osalta ei vaadita 
lisenssiä. 
3. Edellä esitetyn perusteella katsotaan, että muilta kuin yhteisötavaroilta vaaditaan 
asetuksen mukaisesti lisenssi seuraavissa tapauksissa: 
* tullivarastointi7, 
* sisäinen jalostus8, 
* tullivalvonnassa tapahtuva valmistus9, 
* väliaikainen maahantuonti10. 
4 Katso yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2913/92, 
EYVL L 302, 19.10.1992, IV osaston 2 luvun 2 jakso, s. 18. 
5 kuten edellä, III osasto, s. 12. 
6 kuten edellä, 38 artiklan 6 kohta, s. 13. 
7 kuten edellä, IV osaston 2 luvun 3 jakson C kohta, s. 21. 
8 kuten edellä, IV osaston 2 luvun 3 jakson D kohta, s. 24. 
9 kuten edellä, IV osaston 2 luvun 3 jakson E kohta, s. 27. 
16 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
4. Seuraavat tapaukset kuuluvat 3 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan eikä niissä vaadita 
vientilisenssimenettelyä: 
* ulkoinen passitus11, 
* väliaikainen varastointi12 (tähän sisältyvät yhteisön satamiin tai lentoasemille 
tulevissa vesi- tai ilma-aluksissa olevat tavarat). 
5. Tullikoodeksissa säädetyn määritelmän mukaan vapaa-alueet13 ovat yhteisön tulli­
alueen osia. Näin ollen muiden kuin yhteisötavaroiden jälleenvienti yhteisöstä vapaa-
alueen kautta kuuluu asetuksen soveltamisalaan. Jos tavarat uudelleenlastataan 
vapaa-alueella, kyseisiä tavaroita ei ole asetettu tullimenettelyyn eikä niitä tulli­
koodeksin mukaisesti tarvitse sisällyttää hyväksyttyyn varastokirjanpitoon, niiden 
viennissä ei vaadita lisenssimenettelyä. 
Petosten torjunnan yhteydessä tulliviranomaiset voivat luonnollisesti tarkastaa mitkä 
tahansa tavarat, jotka tulevat vapaa-alueelle tai lähtevät sieltä. 
Liite 2 
LUETTELO YLEISLISENSSEISTÄ 
(tilanne 1. heinäkuuta 1997) 
Jäljempänä ort yhteenveto jäsenvaltioiden asetuksen (EY) N:o 3381/94 6 artiklan 
1 kohdan a alakohdan nojalla vientiä varten myöntämistä yleislisensseistä. Koska jäsen­
valtioita ei mainitussa säädöksessä velvoiteta käyttämään minkään määräpaikan osalta 
yksinkertaistettua menettelyä, huomattakoon, että kolmella jäsenvaltiolla ei tällä hetkellä 
ole voimassaolevia yleislisenssejä: Luxemburgilla, Portugalilla ja Espanjalla. 
I. Yleislisenssi liitteessä II Australia 
mainittuihin määräpaikkoihin Japani 
Kanada 
Norja 
Sveitsi 
Uusi-Seelanti 
Yhdysvallat 
10 kuten edellä, IV osaston 2 luvun 3 jakson F kohta, s. 28. 
1 ' kuten edellä, IV osaston 2 luvun 3 jakson B kohta, s. 20. 
12 kuten edellä, III osaston 5 luku, s. 14. 
13 kuten edellä, IV osaston 3 luvun 1 jakso, s. 32. 
- 17-
FI/01/97/02920100.WOO (EN) 
les 
Kyseisen tyyppisiä lisenssejä on myöntänyt 12 EU:n jäsenvaltiota 15:stä, vaikka 
lisenssien soveltamisalaan kuuluvat tuotteet vaihtelevat. Tästä yleislisenssistä on 
olemassa viisi "versiota": 
1. Yleislisenssi kaikkien liitteessä I lueteltujen kaksikäyttötuotteiden vientiä varten 
liitteessä II mainittuihin maihin 
paitsi a) * liitteessa 4 mainittujen tuotteiden osalta 
Tällaisia yleislisenssejä myöntää kolme EU:n jäsenvaltiota: Belgia, Irlanti ja 
Alankomaat. 
2. Yleislisenssi kaikkien liitteessä I lueteltujen kaksikäyttötuotteiden vientiä varten 
liitteessä II mainittuihin maihin 
paitsi a) *liitteessä 4 mainittujen tuotteiden osalta 
b) *kaikkien ydinteknologiatuotteiden osalta (liitteen 1 luokka O) 
Tällaisia lisenssejä myöntää kaksi EU:n jäsenvaltiota: Suomi ja Itävalta. 
3. Yleislisenssi kaikkien liitteessä I lueteltujen kaksikäyttötuotteiden vientiä varten 
liitteessä II mainittuihin maihin 
paitsi a) *liitteessa 4 mainittujen tuotteiden osalta 
c) *liitteen 5 kansallisessa sarakkeessa mainittujen tuotteiden 
osalta 
Tällaisia lisenssejä myöntää kolme EU:n jäsenvaltiota: Kreikka, Ruotsi ja Tanska. 
4. Yleislisenssi kaikkien liitteessä I lueteltujen kaksikäyttötuotteiden vientiä varten 
liitteessä II mainittuihin maihin 
paitsi a) * liitteessä 4 mainittujen tuotteiden osalta 
b) *kaikkien ydinteknologiatuotteiden osalta 
c) *liitteen 5 kansallisessa sarakkeessa mainittujen tuotteiden 
osalta 
d) ^kansalliset poikkeukset sisältävän lisäluettelon osalta 
18 
FI/01/97/02920100.W00 (EN) 
les 
Tällaisia lisenssejä myöntää kolme EU:n jäsenvaltiota: Saksa, Italia ja Yhdistynyt 
kuningaskunta. 
5. Yleislisenssi kaikkien liitteessä I lueteltujen kaksikäyttötuotteiden vientiä varten 
liitteessä II mainittuihin maihin 
paitsi a) Miitteessä 4 mainittujen tuotteiden osalta 
c) *liitteen 5 kansallisessa sarakkeessa mainittujen tuotteiden 
osalta 
d) *kansalliset poikkeukset sisältävän lisäluettelon osalta 
Tällaisia lisenssejä myöntää yksi EU:n jäsenvaltio: Ranska (G001). Huomattakoon, että 
Australian ryhmän alaan kuuluvien tuotteiden vientiä liitteessä II mainittuihin maihin 
säännellään erillisillä ranskalaisilla yleislisensseillä (G301), joihin liittyy erityisehtoja. 
Lisäksi tiettyjä ydinteknologian tuotteita saadaan viedä liitteessä II mainittuihin maihin 
toisen erillisen ranskalaisen yleislisenssin perusteella (G201). 
Tyyppiä 1,2 ja 3 olevien yleislisenssien kattamat tuotteet on helppo päätellä päätöksestä 
94/942/YUTP. Esimerkiksi Irlannin myöntämän yleislisenssin perusteella saadaan 
liitteessä II mainittuihin viedä maihin kaikkia kaksikäyttötuotteita lukuun ottamatta 
liitteessä 4 mainittuja erittäin arkoja tuotteita (liitteen I tuotteet - liitteen IV tuotteet = 
Irlannin yleislisenssin soveltamisala). Ruotsin osalta ovat poissuljettuja myös Ruotsin 
liitteessä V mainitut tuotteet (liite 1 - liite 4 - liite 5, Ruotsin sarake = Ruotsin yleis­
lisenssin soveltamisala.) 
Kuitenkin niiden maiden osalta, jotka käyttävät "kansalliset poikkeukset sisältäviä 
lisäluetteloita" (tyypit 4 ja 5) yleislisenssin soveltamisalaan kuuluvia tuotteita ei voi 
päätellä ainoastaan asetuksen 94/942/YUTP asiaa koskevien liitteiden perusteella. Näissä 
tapauksissa on tutkittava kyseisiä yleislisenssejä koskevia poikkeus luetteloita. 
-19-

ISSN 1024-4492 
KOM(98) 258 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 10 15 02 17 
Luettelonumero : CB-CO-98-275-FI-C 
ISBN 92-78-35390-6 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
lo-