FI Euroopan unionin virallinen lehti C 59/2

Komission tiedonanto luottoluokituslaitoksista

(2006/C 59/02)

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

1. JOHDANTO

Luottoluokituslaitokset ovat keskeisiä toimijoita maailmanlaajuisilla arvopaperi- ja pankkimarkkinoilla. Onkin erittäin tärkeää, että ne laativat johdonmukaisesti riippumattomia, puolueettomia ja mahdollisimman laadukkaita luokituksia.

Komissio sitoutui analysoimaan luottoluokituslaitosten tilannetta Oviedon epävirallisessa Ecofin-neuvoston kokouksessa (huhtikuussa 2002) Enron-skandaalin jälkeen. Euroopan parlamentti antoi sittemmin (helmikuussa 2004) luottoluokituslaitoksia koskevan päätöslauselman (1), joka perustui talous- ja raha-asioiden valiokunnan valiokunta-aloitteiseen mietintöön (2) ja jossa komissiota kehotettiin arvioimaan (mahdollisten) lainsäädäntötoimenpiteiden tarpeellisuutta tällä alalla. Parmalat-skandaalin jälkeen maaliskuussa 2004 komissio yksilöi yhteistyössä Euroopan parlamentin ja jäsenvaltioiden kanssa luottoluokituslaitoksiin liittyvät keskeiset sääntelykysymykset. Komissio pyysi heinäkuussa 2004 Euroopan arvopaperimarkkinavalvojien komitealta (CESR) teknisiä analyyseja ja neuvoja voidakseen arvioida, olisiko tarkoituksenmukaista antaa yhteisön lainsäädäntöä vai pyrkiä löytämään muita ratkaisuja. CESR esitti neuvoja komissiolle maaliskuussa 2005. (3) Komission rahoituspalveluiden toimintasuunnitelman puitteissa on sillä välin toteutettu joitakin keskeisiä EU:n lainsäädäntöön liittyviä toimenpiteitä, joilla on merkittävä vaikutus luottoluokituslaitoksiin. International Organisation of Securities Commissions (IOSCO) julkaisi lisäksi joulukuussa 2004 luottoluokituslaitoksia koskevat peruskäytännesäännöt (”IOSCO:n säännöt”) (4).

Tämän tiedonannon tarkoituksena on esitellä neuvostolle ja Euroopan parlamentille komission näkemyksiä luottoluokituslaitoksiin kohdistuvasta sääntelystä edellä kuvaillun viimeaikaisen kehityksen perusteella. Komissio on muodostanut näkemyksensä muun muassa CESR:ltä saamiensa neuvojen perusteella. Komissio on pyrkinyt pitäytymään myös parempaa sääntelyä koskevissa periaatteissa, joihin se on sitoutunut osana pyrkimyksiä lisätä kasvua ja työllisyyttä Euroopan unionissa ja jotka ovat olennainen osa sen äskettäin antamassa valkoisessa kirjassa (5) kuvailtavaa rahoituspalvelupolitiikkaa.

2. LUOTTOLUOKITUSLAITOKSET

2.1 Luottoluokituslaitosten toiminta

Luottoluokituslaitokset antavat lausuntoja tietyn liikkeeseenlaskijan tai rahoitusvälineen luottokelpoisuudesta. Ne arvioivat toisin sanoen, kuinka todennäköistä on, että liikkeeseenlaskija jättää täyttämättä joko yleiset rahoitusvelvoitteensa (liikkeeseenlaskijan luokitus) tai tiettyä joukkovelkakirjaa tai kiinteätuottoista arvopaperia koskevat velvoitteensa (rahoitusvälineen luokitus).

Lausunnot — tai luokitukset — perustuvat luokiteltavan yksikön tuloihin ja taseeseen liittyviin tietoihin (joissa kiinnitetään erityishuomiota velkaan). Lisäksi tarkastellaan yksikön aiempaa taloudellista tulosta. Lausunnoissa luodaan vain suuntaa-antava katsaus tilanteeseen tiettynä aikana ja ne on sen vuoksi vahvistettava tai niitä on tarkistettava säännöllisesti viimeisimpien talouden ja muiden kehitysnäkymien perusteella. Liikkeeseenlaskijat luokitellaan luottoluokitusten perusteella luokkiin riippuen siitä, kuinka riskialttiiksi ne katsotaan. Luottoluokituslaitokset käyttävät kattavia luottokelpoisuusasteikoita, joissa kriittinen raja kulkee nk. sijoitusluokituksen (matala riski) ja keinotteluluokituksen (suuri riski) välillä ja jotka kuvastavat arvopaperiin liittyviä riskejä (ts. maksuhäiriön todennäköisyyttä).

Liikkeeseenlaskijat pyytävät — ja maksavat — luokitukset yleensä itse. Luokitukset perustuvat sekä yleisesti saatavilla oleviin tietoihin että tietoihin, jotka eivät ole yleisesti saatavilla, mutta jotka luokiteltava yksikkö luovuttaa vapaaehtoisesti (esim. luokiteltavan yksikön ylemmän tason rahoitushenkilöstön haastatteluissa). Luottoluokituslaitokset laativat kuitenkin toisinaan tilaamattomia luokituksia (ts. luokituksia, joita ei laadita liikkeeseenlaskijoiden pyynnöstä). Nämä laaditaan yleensä vain yleisesti saatavilla olevien tietojen perusteella.

Vaikka luokitusten laadinta on epäilemättä luottoluokituslaitosten päätoimintaa, monet niistä käyttävät riskien arviointiin liittyvää asiantuntemustaan tarjotakseen muita rahoituspalveluita (esim. sijoitusneuvontaa) liikkeeseenlaskijoille (suoraan tai liitännäisyksiköiden välityksellä).

2.2 Vaikutus rahoitusmarkkinoihin

Luottoluokituksilla on paljon painoarvoa rahoitusmarkkinoilla. Tähän on pääasiassa kaksi syytä. Ensiksikin vaikka luokitukset perustuvat monimutkaisiin arviointeihin, sijoittajat voivat omaksua ne helposti ja nopeasti riippumatta asiantuntemuksestaan ja ominaisuuksistaan. Toiseksi luottoluokituslaitokset ovat hyvässä maineessa, ja markkinatoimijat katsovat niiden tuottavan puolueettomia tietoanalyyseja.

Luottoluokituslaitokset ovat nousseet viime vuosina tärkeään asemaan, mikä on nähtävissä sekä liiketoimintatavoissa että sääntelyvaatimuksissa. Velkainstrumenttien liikkeeseenlaskujen kaupallinen menestys riippuu suuressa määrin niille myönnetystä luokituksesta. Luokituksesta on tullut ennakkoedellytys ulkoisen rahoituksen hakemiselle arvopaperimarkkinoilta (erityisesti silloin, kun liikkeeseenlaskijoilla ei ole vakiintunutta asemaa velkainstrumenttien markkinoilla). Liikkeeseenlaskijan luottoluokitusta käytetään määräytymisperusteena korolle, jota niiden on tarjottava saadakseen ulkoista rahoitusta. Luottoluokituksia käytetään lisäksi kasvavassa määrin luotonsaannin peruuttamista, velan nopeutettua takaisinmaksua tai muiden luototusehtojen muuttamista koskevissa sopimusmääräyksissä.

Toisaalta monilla lainkäyttöalueilla määrätään nykyisin, että tietyntyyppisiä sijoitustuotteita voidaan myydä vain, jos liikkeeseenlaskija kykenee osoittamaan tietynasteista luottokelpoisuutta, joka ilmenee hyväksytyn luottoluokituslaitoksen laatimasta luokituksesta. Luottoluokituslaitokset osallistuvat myös kasvavassa määrin vakavaraisuusvaatimusten soveltamisalaan kuuluvien rahoituslaitosten omaisuuseriin liittyvien riskien arviointiin.

Luottoluokituslaitosten markkinoilla harjoittamalla toiminnalla on yleensä erittäin myönteinen vaikutus sekä sijoittajiin että liikkeeseenlaskijoihin. Luottoluokituslaitokset antavat sijoittajille tietoja, joiden avulla ne voivat arvioida arvopaperiin liittyviä riskejä. Lisäksi ne auttavat liikkeeseenlaskijoita (tai ainakin niitä liikkeeseenlaskijoita, jotka saavat hyvän luokituksen) alentamaan pääomanhankintakustannuksia.

2.3 Ongelmakohtia

Euroopan parlamentin päätöslauselmassa ei kyseenalaisteta sitä, että luottoluokituslaitosten rooli voi olla ja yleensä onkin myönteinen. Päätöslauselmassa yksilöidään kuitenkin joitakin ongelmakohtia, joihin on kiinnitettävä runsaasti huomiota sen varmistamiseksi, että kaikki luottoluokituslaitokset hoitavat aina tehtävänsä vastuullisesti. (6)

Suurimpana huolenaiheena on luottoluokituslaitosten laatimien luottoluokitusten laatu. Luottoluokituslaitosten on laadittava luokitukset analysoimalla huolellisesti saatavilla olevia tietoja ja valvomalla tietolähteidensä luotettavuutta. Tämä merkitsee, että luottoluokitukset on tarvittaessa päivitettävä säännöllisin väliajoin. Luottoluokituslaitosten on myös oltava avoimempia tavasta, jolla ne laativat luokituksensa. On lisäksi tärkeää, että luottoluokituslaitokset ovat riippumattomia ja täysin puolueettomia. Luottoluokituslaitosten suhteet liikkeeseenlaskijoihin eivät saa vaarantaa niiden asemaa. Myös liikkeeseenlaskijoiden sisäpiiritietojen asettaminen luottoluokituslaitosten saataville koetaan ongelmalliseksi. On tärkeää, että luottoluokituslaitoksia estetään käyttämästä näitä tietoja muuhun toimintaan. Euroopan parlamentti on ilmaissut huolensa luottoluokitusalan keskittymisasteesta ja sen mahdollisista kilpailunvastaisista vaikutuksista.

3. ASIAN KANNALTA MERKITYKSELLINEN LAINSÄÄDÄNTÖ

Luottoluokituslaitoksiin liittyvät kysymykset ovat vakavia ja niihin on löydettävä ratkaisu. Tähän pyritään uudella EU:n lainsäädäntökehyksellä ja IOSCO:n säännöillä. EU:n lainsäädäntöä sovelletaan vain EU:n alueella toimiviin luottoluokituslaitoksiin. IOSCO:n säännöt on sen sijaan tarkoitettu sovellettaviksi kaikilla lainkäyttöalueilla, joilla luottoluokituslaitokset toimivat. IOSCO:n säännöt täydentävät sisältönsä puolesta EU:n lainsäädäntöä. Direktiivit ovat oikeudellisesti sitovia, kun taas IOSCO:n säännöt toimivat nk. comply or explain –lähestymistavan perusteella. Tämä tarkoittaa sitä, että luottoluokituslaitosten odotetaan sisällyttävän kaikki IOSCO:n säännöt omiin sisäisiin käytännesääntöihinsä. Jos ne päättävät olla sisällyttämättä sääntöjä omiin sääntöihinsä, niiden on annettava selvitys siitä, kuinka IOSCO:n säännöt otetaan silti huomioon niiden sisäisissä säännöissä.

3.1 EU:n lainsäädäntö

Rahoituspalveluiden toimintasuunnitelman tarkoituksena oli luoda EU:hun avoimet, yhtenäiset ja tehokkaat rahoitusmarkkinat, joilla kilpailuvoimat maksimoivat sijoittajien tuotot mutta joilla sijoittajille ei aiheudu kohtuutonta riskiä. Suunnitelmalla pyrittiin siten minimoimaan yrityksiin kohdistuva sääntely ja varmistamaan kuitenkin samalla, että sääntelyyn perustuva valvonta on tehokasta ja sijoittajien suojelu korkeatasoista.

Rahoituspalveluiden toimintasuunnitelmaan liittyvistä direktiiveistä kolmella on merkitystä luottoluokituslaitosten kannalta. Niistä tärkeimmässä eli markkinoiden väärinkäyttöä koskevassa direktiivissä ja sen soveltamisasetuksessa ja -direktiiveissä (7) käsitellään sisäpiirikauppoihin ja markkinoiden manipulointiin (markkinoiden väärinkäyttöön) liittyviä kysymyksiä. Tavoitteena on yhteisön rahoitusmarkkinoiden yhtenäisyyden varmistaminen ja kyseisillä markkinoilla toimivien sijoittajien luottamuksen lisääminen. Sisäpiirikaupat ja markkinoiden manipulointi estävät markkinoiden täyden avoimuuden, joka on tärkeää kaikkien taloudellisten toimijoiden yhtenäisillä rahoitusmarkkinoilla harjoittamalle kaupankäynnille. Markkinoiden väärinkäyttöä koskevien direktiivien eturistiriitoja, sijoitussuositusten asianmukaista esittämistä ja sisäpiiritietojen saantia koskevat säännökset tarjoavat luottoluokituslaitoksille kattavan oikeudellisen kehyksen, jossa tunnustetaan samalla luottoluokituslaitosten erityisasema sekä erot luottoluokitusten ja sijoitussuositusten välillä.

Sisäpiirikauppojen ja markkinoiden manipuloinnin estämiseksi direktiivissä 2003/125/EY käsitellään sijoitussuositusten asianmukaista esittämistä ja eturistiriitoja koskevien tietojen julkistamista. Mainitussa direktiivissä luottoluokituksilla ei tarkoiteta suosituksia vaan ne katsotaan kyseisen liikkeeseenlaskijan tai rahoitusvälineen luotettavuutta koskeviksi lausunnoiksi. Direktiivissä säädetään kuitenkin, että luottoluokituslaitosten olisi harkittava sellaisten sisäisten toimintaperiaatteiden ja menettelyiden käyttöönottoa, joilla pyritään varmistamaan, että niiden julkaisemien luottoluokitusten esitystapa on asianmukainen. Lisäksi luottoluokituslaitosten on direktiivin mukaisesti julkistettava tiedot, jotka koskevat merkittäviä etuja tai eturistiriitoja suhteessa luottoluokitusten kohteena oleviin rahoitusvälineisiin tai liikkeeseenlaskijoihin. (8) Direktiivissä 2003/6/EY säädetään myös, että jos luottoluokituslaitos tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että luottoluokitus on väärä tai harhaanjohtava, luokituksiin voidaan soveltaa markkinoiden manipuloinniksi katsottavaa väärien tai harhaanjohtavien tietojen levittämistä koskevaa kieltoa. (9) Näiden säännösten perusteella on selvää, että luottoluokituslaitosten on otettava käyttöön sisäiset menettelyt ja toimintaperiaatteet sen varmistamiseksi, että ne laativat puolueettomia, riippumattomia ja paikkansapitäviä luottoluokituksia, jotka parantavat sijoittajien luottamusta. Komission kannalta on ensisijaisen tärkeää, että luottoluokituslaitokset soveltavat tehokkaasti käyttöön ottamiaan menettelyitä luottoluokitusten laadun varmistamiseksi.

Luottoluokituslaitosten käyttämien sisäpiiritietojen oikeudellisen käsittelyn osalta direktiivissä 2003/6/EY kielletään henkilöitä, joilla on sisäpiiritietoja, käyttämästä kyseisiä tietoja sellaisten rahoitusvälineiden hankkimiseen tai luovuttamiseen, joihin tiedot liittyvät. Sisäpiiritieto määritellään julkistamattomaksi ja luonteeltaan tarkaksi tiedoksi, joka liittyy suoraan tai välillisesti yhteen tai useampaan rahoitusvälineiden liikkeeseenlaskijaan ja jolla, jos se julkistettaisiin, todennäköisesti olisi huomattava vaikutus kyseisten rahoitusvälineiden hintaan tai niihin liittyvien rahoitusjohdannaisten hintaan. (10) Liikkeeseenlaskijan on yleensä julkistettava sisäpiiritiedot mahdollisimman pian. Onkin olemassa vain harvoja tilanteita, joissa liikkeeseenlaskija voi oikeutetusti pitää hallussaan sisäpiiritietoja, joita ei ole jo julkistettu markkinoilla. Jos liikkeeseenlaskija päättää antaa luottoluokituslaitokselle sisäpiiritietoja, luottoluokituslaitokseen sovelletaan direktiivin 2003/6/EY 6 artiklan 3 kohdassa säädettyä luottamuksellisen tiedon salassapitovelvollisuutta.

Tämän vuoksi mitä tahansa sisäpiiritietoja saavaa luottoluokituslaitosta tai sen työntekijää kielletään käyttämästä kyseisiä tietoja kaupankäyntiin. Lisäksi sisäpiiritietoja ei saa ilmaista toiselle henkilölle, ellei tämä tapahdu osana työhön, ammattiin tai tehtäviin liittyvää tiedonsaantimahdollisuutta. Direktiivin 2003/6/EY 6 artiklan 3 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään tältä osin, että liikkeeseenlaskijoiden tai niiden puolesta tai lukuun toimivien henkilöiden on laadittava luettelo henkilöistä, jotka työskentelevät niille ja jotka voivat saada sisäpiiritietoja. Jäsenvaltiot voivat tämän säännöksen mukaisesti vaatia luottoluokituslaitoksia laatimaan luettelon sisäpiiriin kuuluvista tahoista. Luettelot on päivitettävä säännöllisesti ja toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle aina tämän sitä pyytäessä.

Liikkeeseenlaskijaa koskevien sisäpiiritietojen saannin lisäksi myös itse luottoluokitus voidaan katsoa sisäpiiritiedoksi erityisesti silloin, kun luottoluokituslaitos voi saada julkistamattomia tietoja liikkeeseenlaskijasta. Tämä merkitsee, että julkistamattoman luokituksen käyttö kaupankäyntiin tai luokitukseen sisältyvien tietojen ilmaiseminen toiselle henkilölle muutoin kuin osana tavanomaista työtä, ammattia tai tehtävää, on kiellettyä. Luottoluokituslaitos voi kuitenkin ilmoittaa liikkeeseenlaskijalle luottamuksellisesti luokituksen lähiaikoina tapahtuvasta julkistamisesta tarkistaakseen luokituksen perustana käytettyjen tietojen paikkansapitävyyden.

Komissio uskoo, että markkinoiden väärinkäyttöä koskevien direktiivien säännökset muodostavat kattavan säännöstön luottoluokituslaitosten toiminnalle markkinoiden väärinkäyttöä koskevien ongelmien ratkaisemiseksi. Luottoluokituslaitosten erityistehtävät rahoitusmarkkinoilla edellyttävät säännösten huolellista soveltamista. Komissio seuraa sen vuoksi aktiivisesti markkinoiden väärinkäyttöä koskevien direktiivien säännösten täytäntöönpanoa ja soveltamisen valvontaa suhteessa luottoluokituslaitoksiin.

Toinen luottoluokituslaitosten kannalta merkityksellinen EU:n säädös on vakavaraisuusdirektiivi, jolla otetaan käyttöön uudet vakavaraisuusvaatimukset pankeille ja sijoitusyrityksille. (11) Vakavaraisuusdirektiivi perustuu vakavaraisuusvaatimuksia koskevaan uuteen sääntelykehykseen, josta Baselin pankkivalvontakomitea (nk. Basel II) sopi vuonna 2004.

Vakavaraisuusdirektiivissä säädetään ulkoisten luottoluokitusten käytöstä pankkiin tai sijoitusyritykseen sovellettavien riskipainotusten (ja niihin perustuvien vakavaraisuusvaatimusten) määrityksessä. Toimivaltaiset viranomaiset hyväksyvät vain hyväksyttyjen ulkoisten luottoluokituslaitosten laatimien arviointien käytön. Direktiivissä kuvaillaan myös hyväksymisjärjestelmää.

Vakavaraisuusdirektiivissä säädetään vaatimuksista, jotka hyväksyttyjen ulkoisten luottoluokituslaitosten olisi täytettävä, ennen kuin toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä ne. Niiden on esimerkiksi laadittava luokitukset puolueettomasti ja riippumattomasti ja luokituksia on tarkistettava jatkuvasti. Lisäksi niiden luokitusmenettelyiden olisi oltava riittävän avoimia. Toimivaltaisten viranomaisten olisi lisäksi arvioitava, pitävätkö markkinoilla toimivat luottoluokitusten käyttäjät niitä uskottavina ja luotettavina arviointeina, jotka ovat tasapuolisesti kaikkien saatavilla.

Euroopan pankkivalvontaviranomaisten komitea (CEBS) pyrkii yhdenmukaistamaan vakavaraisuusdirektiivin puitteissa EU:n hyväksyttyjen ulkoisten luottoluokituslaitosten hyväksymisprosessit määrittelemällä yhteisesti sovitut hyväksymiskriteerit, jotka vaaditaan vakavaraisuusdirektiivissä säädettyjen hyväksymisvaatimusten noudattamiseksi. (12)

On selvää, että vakavaraisuusdirektiivissä ei ole kyse luottoluokituslaitosten liiketoimintatapoihin kohdistuvasta sääntelystä vaan siinä keskitytään pääasiassa vakavaraisuusvaatimusten painotukseen. Hyväksyttyjen ulkoisten luottoluokituslaitosten hyväksymisprosessissa ei sen vuoksi käsitellä laajemmin luottoluokituslaitoksen liiketoimintatapoihin yleisesti liittyviä kysymyksiä. Luottoluokituslaitokset voivat lisäksi päättää olla hakematta vakavaraisuusdirektiivin mukaista hyväksytyn ulkoisen luottoluokituslaitoksen asemaa, joten vakavaraisuusdirektiivi ei välttämättä kata kaikkia luottoluokituslaitoksia. Hyväksyttyjen ulkoisten luottoluokituslaitosten hyväksymisprosessin tavoitteita ja vaikutuksia ei kuitenkaan voida tarkastella erillään muiden luottoluokituslaitoksiin sovellettavien säädösten ja valvontanormien päämääristä, sillä vakavaraisuusdirektiivin tarkoituksena on vahvistaa luottoluokituslaitosten tarkoituksenmukaista toimintaa. Komissio seuraa sen vuoksi tiiviisti luottoluokituslaitosten hyväksymisprosessin kehittymistä ja arvioi, hoitavatko luottoluokituslaitokset asianmukaisesti vakavaraisuusdirektiivin mukaiset tärkeät tehtävänsä. Toimivaltaisten viranomaisten olisikin varmistettava, että hyväksymisen vaikutukset annetaan tiedoksi kaikille sidosryhmille, jotta voitaisiin arvioida, voidaanko luottoluokituslaitosten hyväksymisperusteita käyttää jatkossa tarvittaessa myös luottoluokituslaitosten liiketoiminnan sääntelyyn.

Kolmas luottoluokituslaitosten kannalta merkityksellinen säädös on rahoitusvälineiden markkinoita koskeva direktiivi (13). Rahoitusvälineiden markkinoita koskevaa direktiiviä ja sen tulevia soveltamistoimenpiteitä ei sovelleta luottoluokituslaitosten luokitusprosessiin, jos luokitusprosessiin ei sisälly kyseisessä direktiivissä määriteltyjä yritysten tarjoamia sijoituspalveluita ja –toimintoja. Toisin sanoen luottoluokituksen antaminen ei yleensä johda siihen, että luottoluokituslaitos tarjoaisi myös rahoitusvälineiden markkinoita koskevan direktiivin liitteessä I tarkoitettua sijoitusneuvontaa. Luottoluokituslaitosten olisi kuitenkin tunnettava tarkasti kyseiselle toiminnalle asetetut rajat voidakseen jatkaa toimimista rahoitusvälineiden markkinoita koskevaan direktiiviin perustuvan sääntelyn ulkopuolella. Luottoluokituslaitoksilta, jotka tarjoavat myös ammattimaisia sijoituspalveluita ja –toimintoja, voidaan kuitenkin vaatia lupa toiminnan harjoittamiseen. Tuolloin yritykseen ja sen tarjoamiin sijoituspalveluihin ja –toimintoihin sovelletaan rahoitusvälineiden markkinoita koskevan direktiivin säännöksiin sisältyviä vaatimuksia liiketoiminnan harjoittamisesta ja organisoinnista. Jos luottoluokituslaitos esimerkiksi tarjoaa sijoituspalveluita (kuten sijoitusneuvoja) rahoitusvälineiden markkinoita koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluville asiakkaille, kyseisten palveluiden käyttäjiin sovelletaan eturistiriitoja koskevia säännöksiä niiden etujen suojaamiseksi. Eturistiriitoja koskevat säännökset saattavat edellyttää sijoituspalveluiden pitämistä riittävässä määrin erillään luottoluokitusprosessista, jotta oheispalvelut eivät vaikuta luottoluokitusten laatuun ja puolueettomuuteen. (14)

Tätä kattavaa säännöstöä ollaan nyt panemassa täytäntöön jäsenvaltioissa. Kaikki direktiivit on saatettava asianmukaisesti täytäntöön. Komissio seuraa sen vuoksi aktiivisesti direktiivien saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Se voi aloittaa tarvittaessa rikkomisesta johtuvat menettelyt, jos direktiivejä ei ole saatettu asianmukaisesti tai lainkaan täytäntöön.

Toinen luottoluokituslaitosten kannalta mahdollisesti tärkeä yhteisön oikeuden osa-alue on kilpailulainsäädäntö. Komissio ei jaa Euroopan parlamentin huolta luottoluokitusalan keskittymisasteesta. Alalla ei ole saatu viitteitä kilpailunvastaisista käytännöistä, mutta kaikki niistä mahdollisesti saatava näyttö tutkitaan perusteellisesti. Komissio ei sen vuoksi näe tällä hetkellä tarvetta toimenpiteisiin keskittymisen osalta. Voidaan lisäksi olettaa, että markkinoiden liiallisella pirstoutumisella voisi olla haitallinen vaikutus tällä erityisalalla (ts. luottoluokituslaitoksiin voi kohdistua liiallista painetta myönteisten luokitusten antamiseen asiakkaiden houkuttelemiseksi).

3.2 IOSCO:n säännöt

IOSCO julkaisi syyskuussa 2003 luottoluokituslaitosten toimintaa koskevat periaatteet (Principles Regarding the Activities of Credit Rating Agencies, IOSCO:n periaatteet) (15), joissa luottoluokituslaitoksille, arvopaperimarkkinavalvojille, liikkeeseenlaskijoille ja muille markkinatoimijoille vahvistettiin kunnianhimoiset tavoitteet sijoittajansuojan, markkinoiden tasapuolisuuden, tehokkuuden ja avoimuuden parantamiseksi sekä systeemiriskin alentamiseksi. IOSCO laati periaatteista esitettyjen kannanottojen perusteella luottoluokituslaitoksia koskevat peruskäytännesäännöt (IOSCO Code of Conduct Fundamentals for credit rating agencies, ks. liite).

Luottoluokituslaitosten markkinoiden maailmanlaajuisen luonteen vuoksi IOSCO:n säännöt on tarkoitettu sovellettaviksi kaikenkokoisissa, kaikenlaisia liiketoimintamalleja noudattavissa ja millä tahansa lainkäyttöalueella sijaitsevissa luottoluokituslaitoksissa. Komissio muistuttaa, että IOSCO:n sääntöjä ei ole sisällytetty jäsenvaltioiden kansalliseen lainsäädäntöön. Luottoluokituslaitosten odotetaan kuitenkin soveltavan IOSCO:n sääntöjä, kunhan ne ovat EU:n direktiivien mukaisia. Tämä edellyttää luottoluokituslaitosten sisällyttävän IOSCO:n normit menettelyihinsä. Markkinoiden viimeaikainen kehitys osoittaa, että monet luottoluokituslaitokset ovat laatineet IOSCO:n sääntöjen puitteissa omat käytännesääntönsä, mikä viittaa siihen, että IOSCO:n säännöt tarjoavat käyttökelpoisen normiston luottoluokitusalan itsesääntelylle.

On erittäin tärkeää, että luottoluokituslaitokset eivät vain sisällytä IOSCO:n sääntöjä omiin käytännesääntöihinsä vaan noudattavat IOSCO:n sääntöjä kokonaisvaltaisesti soveltamalla käytännesääntöjään jokapäiväisessä toiminnassaan. Luottoluokituslaitosten on annettava tulevina vuosina kaikille sidosryhmille säännöllisesti tietoa käytännesääntöjensä noudattamisesta. Komissio suosittaakin, että IOSCO:n sääntöjen vaikutuksista laadittaisiin vuosittain arviointi.

4. PÄÄTELMÄ

Komissio on tutkinut Euroopan parlamentin pyynnöstä perusteellisesti, edellyttääkö luottoluokituslaitosten toiminnan sääntely uusia säädösehdotuksia.

Komissio päättelee, että uusia lainsäädäntöaloitteita ei tällä hetkellä tarvita. Yksi paremman sääntelyn pääperiaatteista on, että lainsäädäntöratkaisuja olisi sovellettava vain, kun ne ovat ehdottoman välttämättömiä yleisten poliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Komissio katsoo, että uuden, tätä alaa koskevan lainsäädännön tarpeellisuutta ei ole osoitettu.

Tähän mennessä on jo annettu kolme uutta rahoituspalveludirektiiviä, jotka kattavat luottoluokituslaitokset. Komissio suhtautuu luottavaisesti siihen, että kyseiset direktiivit yhdessä luottoluokituslaitosten IOSCO:n sääntöjen perusteella harjoittaman itsesääntelyn kanssa tarjoavat ratkaisun kaikkiin keskeisiin Euroopan parlamentin esiin nostamiin ongelmakohtiin.

CESR toteaa komissiolle antamissaan neuvoissa, että lainsäädännön ja itsesääntelyn välille on löydetty oikea tasapaino eikä uusia lakialoitteita toistaiseksi tarvita.

Komissio aikoo kuitenkin seurata myös jatkossa alan kehitysnäkymiä erittäin huolellisesti. On selvää, että uudet järjestelyt tuottavat toivottuja tuloksia vain, jos luottoluokituslaitokset ottavat itseensä kohdistuvan sääntelytehtävän riittävän vakavasti. Niiden on pantava IOSCO:n säännöt huolellisesti täytäntöön. Täytäntöönpanossa on lisäksi noudatettava avoimuuden periaatetta.

On myönteistä havaita, että monet luottoluokituslaitokset ovat laatineet omat käytännesääntönsä IOSCO:n sääntöjen perusteella. Sääntöjen laadinta ei kuitenkaan sinänsä riitä. Niitä on myös noudatettava päivittäin. Komissio aikoo pyytää CESR:ää seuraamaan IOSCO:n sääntöjen noudattamista ja raportoimaan siitä vuosittain. Komissio pohtii myös, mikä olisi paras tapa koota markkinatoimijoiden ja erityisesti monimutkaisia rahoitusvälineitä ostavien toimijoiden näkemyksiä. Yksi keino voisi olla epävirallisen asiantuntijaryhmän perustaminen. Luottoluokitusalan olisi tiedostettava, että komissio saattaa joutua toteuttamaan lainsäädäntötoimia, jos ilmenee, että EU:n tai IOSCO:n sääntöjä noudatetaan riittämättömästi, mikä vahingoittaa EU:n pääomamarkkinoita.

Komissio harkitsee säädösehdotusten tekemistä, jos olosuhteissa ilmenee muutoksia, kuten vakavia markkinahäiriöitä.

Komissio aikoo seurata luottoluokitusalan maailmanlaajuista kehitystä. Jos luottoluokituslaitosten sääntelyssä tapahtuu olennaisia muutoksia muualla maailmassa, komissio voi joutua tarkistamaan menettelytapojaan.

(1) Euroopan parlamentin päätöslauselma luottoluokituslaitosten asemasta ja menetelmistä (2003/2081 (INI)), saatavilla osoitteessa

http://www.europarl.eu.int/registre/seance_pleniere/textes_adoptes/definitif/2004/0210/0080/P5_TA(2004)0080_EN.pdf.

(2) Talous- ja raha-asioiden valiokunnan mietintö (A5-0040/2004); valmistelija Giorgios Katiforis.

(3) CESR's technical advice to the European Commission on possible measures concerning credit rating agencies, CESR/05/139b, maaliskuu 2005, saatavilla osoitteessa http://www.cesr-eu.org.

(4) Code of Conduct Fundamentals for Credit Rating Agencies, The Technical Committee of the International Organization of Securities Commissions, joulukuu 2004; ks. IOSCO:n Code of Conduct Fundamentals for Credit Rating Agencies –sääntöjä koskeva liite.

(5) Valkoinen kirja rahoituspalvelupolitiikasta (2005—2010), COM(2005) 629 final.

(6) Ks. alaviite 1.

(7) Direktiivi 2003/6/EY, annettu 28. tammikuuta 2003 (EYVL L 96, 2003, s. 16); komission direktiivi 2003/124/EY, annettu 22. joulukuuta 2003 (EUVL L 339, 2003, s. 70); komission direktiivi 2003/125/EY, annettu 22. joulukuuta 2003 (EUVL L 339, 2003, s. 73); komission direktiivi 2004/72/EY, annettu 29. huhtikuuta 2004 (EUVL L 162, 2003, s. 70) ja komission asetus (EY) N:o 2273/2003, annettu 22. joulukuuta 2003 (EUVL L 336, 2003, s. 33).

(8) Ks. direktiivin 2003/125/EY 1 artiklan 8 kohta ja johdanto-osan 10 kappale.

(9) Direktiivin 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa: ”markkinoiden manipuloinnilla” tiedon levittämistä tiedotusvälineissä, mukaan lukien Internet, tai muulla tavoin, joka antaa tai saattaa antaa vääriä tai harhaanjohtavia viestejä rahoitusvälineistä mukaan lukien huhujen ja väärien tai harhaanjohtavien uutisten levittäminen, kun tiedon levittäjä tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, että tieto oli väärä tai harhaanjohtava. (…)

(10) Direktiivin 2003/6/EY 1 artiklan 1 kohta ja 2 artiklan 1 kohta.

(11) Luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 20. maaliskuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY ja sijoituspalveluyritysten ja luottolaitosten omien varojen riittävyydestä 15. maaliskuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/6/EY uudelleenlaadittu toisinto.

(12) CEBS:n Consultation paper on the recognition of External Credit Assessment Institutions, 29. kesäkuuta 2005, saatavilla osoitteessa http://www.c-ebs.org/pdfs/CP07.pdf.

(13) Direktiivi 2004/39/EY, annettu 21. huhtikuuta 2004 (EUVL L 145, 2004, s. 1).

(14) Ks. rahoitusvälineiden markkinoita koskevan direktiivin 13 artiklan 3 ja 10 kohta sekä 18 artikla.

(15) IOSCO's Principles Regarding the Activities of Credit Rating Agencies, saatavilla osoitteessa www.iosco.org/IOSCOPD151.