KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset annetun neuvoston direktiivin 2003/8/EY soveltamisesta /* COM/2012/071 final */





KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset annetun neuvoston direktiivin 2003/8/EY soveltamisesta 1. Johdanto Oikeus- ja hallintojärjestelmien monimutkaisuus ei saisi estää yksittäisiä henkilöitä eikä yrityksiä käyttämästä oikeuksiaan todellisella Euroopan oikeusalueella. Kaikkien kansalaisten olisi voitava saattaa asiansa tuomioistuimen tai viranomaisten käsiteltäväksi missä tahansa jäsenvaltiossa yhtä helposti kuin kotimaassaan. Rajat ylittäviin riita-asioihin siviili- ja kauppaoikeuden aloilla liittyvät kustannukset eivät saisi estää oikeussuojan toteutumista. Jo vuonna 1999[1] Eurooppa-neuvosto pyysi neuvostoa ja komissiota vahvistamaan vähimmäisvaatimukset, joilla varmistetaan riittävä oikeusapu valtioiden rajat ylittävissä siviilioikeudellisissa tapauksissa koko unionin alueella. Komissio teki 18. tammikuuta 2002 ehdotuksen[2], jonka perusteella neuvosto antoi 27. tammikuuta 2003 direktiivin 2003/8/EY[3] oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset, jäljempänä ’direktiivi’.[4] Direktiivi tuli voimaan 30. marraskuuta 2004[5]. Tukholman ohjelmassa[6] vaadittiin unionin tasolla hyväksyttyjen säädösten vaikuttavuuden arviointia. Kun direktiiviä oli sovellettu viisi vuotta, komissio päätti käynnistää sen arvioinnin[7]. Komissio käynnisti vuonna 2010 tutkimuksen[8], jonka tulosten perusteella se voi arvioida yksityiskohtaisesti direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltamista. Tutkimus sisältää oikeudellisen analyysin ja eri jäsenvaltioista peräisin olevien sidosryhmien parissa tehtyyn kyselyyn perustuvan empiirisen osan.[9] Direktiivin soveltamisesta on myös keskusteltu siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston kokouksissa vuosina 2006 ja 2010. Lisäksi komissio on käsitellyt arvioinnissaan direktiiviä koskevia kirjeitä, valituksia ja vetoomuksia. Tässä kertomuksessa esitetään komission arvio direktiivin soveltamisesta 30 päivän huhtikuuta 2004 ja 31 päivän joulukuuta 2010 välisenä aikana[10]. Vaikka direktiivi on sovellettavissa useisiin eurooppalaisiin menettelyihin, kuten eurooppalaiseen vähäisiin vaatimuksiin sovellettavaan menettelyyn[11], ja se tukee niiden soveltamista, tässä kertomuksessa ei anneta erityistietoja direktiivin käytöstä eurooppalaisten menettelyjen yhteydessä, koska vähäisiä vaatimuksia koskevan direktiivin soveltamispäivän ja tätä kertomusta varten edellä mainitussa tutkimuksessa kerättyjen tietojen keräyspäivän välinen ajanjakso oli hyvin lyhyt. 2. Direktiivin pääkohdat Direktiivin 1 artiklassa todetaan, että direktiivin tavoitteena on parantaa oikeussuojakeinoja rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäissäännöt. Direktiivin tavoitteena on edistää oikeusavun antamista rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa henkilöille, joilla ei ole riittäviä varoja, jos apu on tarpeen, jotta heillä olisi todellinen mahdollisuus oikeussuojaan. Direktiivin johdanto-osan 5 kappaleen mukaan oikeus oikeussuojaan on yleisesti tunnustettu oikeus, joka on vahvistettu myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa[12]. Direktiivissä säädetään, että kaikilla siviili- tai kauppaoikeuden alan riita-asioissa muussa kuin asuinjäsenvaltiossaan asianosaisina olevilla kansalaisilla on oikeus oikeusapuun samoin ehdoin kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisilla. Direktiivin 3 artiklan mukaan ’oikeusapu’ kattaa seuraavat: · riita-asian valmisteluvaiheessa annettava oikeudellinen neuvonta; · oikeudellinen avustaminen; · edustaminen oikeudessa; · oikeusavun saajan vapauttaminen menettelyn kustannuksista, myös asian rajatylittävään luonteeseen liittyvistä kustannuksista, tai hänen avustamisensa niiden suorittamisessa; sekä · kulut ja palkkiot henkilöille, jotka tuomioistuin on määrännyt suorittamaan toimia oikeudenkäynnin aikana. Direktiivillä säädellään myös seuraavia kysymyksiä: · velvollisuus myöntää oikeusapua henkilöille, jotka eivät itse kykene osittain tai kokonaan vastaamaan menettelyn kustannuksista (5 artikla); · jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuus hylätä oikeusapuhakemus, jos se koskee ilmeisen perusteetonta kannetta (6 artikla); · kulut, joiden olisi kuuluttava oikeusavun piiriin, kuten tulkkauskulut, tuomioistuimen tai toimivaltaisen viranomaisen edellyttämien asiakirjojen kääntämisestä aiheutuneet kulut ja matkakulut (7 artikla); · kulut, jotka kattaa se jäsenvaltio, jossa on oikeusavun hakijan koti- tai asuinpaikka (8 artikla); · oikeusavun jatkumisen periaate (9 artikla); · oikeusavun soveltamista tuomioistuinten ulkopuolisiin menettelyihin koskeva periaate (10 artikla); · oikeusavun soveltamista virallisten asiakirjojen täytäntöönpanoon koskeva periaate (11 artikla); · sellaisten jäsenvaltion kansallisten viranomaisten nimittäminen, joilla on toimivalta myöntää tai evätä oikeusapu (12 ja 14 artikla); · soveltamismenettely (13 ja 15 artikla). Direktiivin 21 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin soveltamiseksi tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 30 päivänä marraskuuta 2004 lukuun ottamatta 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, jonka säännökset on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä viimeistään 30 päivänä toukokuuta 2006”. 3. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltaminen 3.1. Yleistä Ennen direktiivin voimaantuloa oikeusapu rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa oli taattu ainoastaan tietyissä jäsenvaltioissa joko kansainvälisten sopimusten tai niiden kansallisen lainsäädännön perusteella. Sopimuksia oli kahta tyyppiä: kahdenvälisiä ja monenvälisiä[13], mutta molempien soveltamisala oli rajallinen. Direktiivin antaminen ja saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on yleisesti ottaen selkeyttänyt ja yhdenmukaistanut oikeusapukysymyksiä jäsenvaltioissa. Raportointijakson päätyttyä kaikissa jäsenvaltioissa[14] on otettu direktiivin perusteella käyttöön sellainen oikeusapujärjestelmä rajat ylittäviä siviilioikeudellisia tapauksia varten, josta on todellista hyötyä henkilöille, joiden kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa. Kansalliset säädökset, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, esitetään tämän kertomuksen liitteenä olevassa komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa[15]. Siitä huolimatta, että direktiivin yksittäisten säännösten tulkinta saattaa vaihdella eri jäsenvaltioissa, direktiivin saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä ei juurikaan liity riita-asioita tai valituksia. Ainoa direktiiviin liittyvä Euroopan unionin tuomioistuimen (entinen yhteisöjen tuomioistuin) tuomio annettiin 22. joulukuuta 2010[16]. 3.2. Oikeusavun myöntämisedellytykset 3.2.1. Yksimielisesti hyväksytty periaate, joka koskee oikeusavun myöntämistä henkilöille, joilla ei ole riittävästi varoja Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet osaksi kansallista lainsäädäntöään 5 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan oikeusapua on myönnettävä henkilöille, joilla ei ole riittäviä varoja direktiivissä tarkoitettujen menettelyjen kustannuksista vastaamiseen. Tämä pätee myös 5 artiklan 2 kohtaan, jossa säädetään, että tällaisten henkilöiden varallisuutta on arvioitava objektiivisten kriteerien perusteella. Direktiivissä todetaan lisäksi, että elinkustannuksissa eri jäsenvaltioissa voi olla merkittäviä eroja, ja säädetään, että silloin kun jäsenvaltiot ovat asettaneet rajoja oikeusavun saamiselle, kyseisiä rajoja ei tarvitse noudattaa, jos hakija todistaa, että elinkustannukset asianomaisissa kahdessa jäsenvaltiossa ovat erilaiset. Yhtä lukuun ottamatta kaikki jäsenvaltiot[17] ovat saattaneet tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään. 3.2.2. Miten riita-asian ”merkitys” hakijan kannalta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä Direktiivissä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus hylätä oikeusapuhakemus, jos se koskee ilmeisen perusteetonta kannetta[18]. Useissa kansallisissa oikeusapujärjestelmissä on tämä mahdollisuus, ja sen ovat valinneet myös useimmat jäsenvaltiot, jotka näin suojautuvat turhilta hakemuksilta. Direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa kuitenkin säädetään, että tehdessään päätöstä hakemuksen perusteista, jäsenvaltioiden on harkittava ”yksittäisen tapauksen merkitystä hakijan kannalta”. Näyttää siltä, että juuri käsite ”yksittäisen asian merkitys hakijan kannalta” johtaa erilaisiin tulkintoihin jäsenvaltioissa. Itse asiassa on vaikeaa päättää, liittyykö tämä ”merkitys” taloudellisiin seikkoihin vai pitäisikö sitä tarkastella moraalisesta näkökulmasta vai liittyykö siihen joitakin muita kriteerejä, esimerkiksi ihmisoikeuksiin ja perusvapauksiin liittyvä hakemus. 4. Direktiiviin liittyvät menettelyt 4.1. Oikeudenkäyntimenettelyt Siviilioikeudellisissa asioissa annettavan oikeusavun periaatteen käyttöönotto ei aiheuta juurikaan ongelmia jäsenvaltioiden oikeudenkäyntimenettelyihin. Tuomioistuinten ulkopuolisten menettelyjen, tuomioiden täytäntöönpanon ja virallisten asiakirjojen kohdalla tilanne on kuitenkin jokseenkin toinen. 4.2. Tuomioistuinten ulkopuoliset menettelyt Direktiivin 10 artiklan mukaan oikeusavun on katettava myös tuomioistuinten ulkopuoliset menettelyt, jos laissa määrätään tällaisesta menettelystä tai jos tuomioistuin määrää riita-asian osapuolet käyttämään tällaista menettelyä. Tuomioistuinten ulkopuolisten menettelyjen käsite vaihtelee eri jäsenvaltioissa, ja 10 artiklan tulkinta saattaa joskus aiheuttaa vaikeuksia ja sitä saatetaan soveltaa eri tavoin. Tuomioistuimen määräämiin[19] tai laissa edellytettyihin[20] tuomioistuinten ulkopuolisiin menettelyihin ei aina saa oikeusapua kaikissa jäsenvaltioissa. 4.3. Tuomioiden ja virallisten asiakirjojen täytäntöönpano Direktiivin 9 artiklassa käsitellään tuomioiden ja 11 artiklassa virallisten asiakirjojen täytäntöönpanoa. Direktiivin 9 artiklan 2 kohdan mukaan oikeusavun saaja, joka on saanut oikeusapua siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään, saa sen jäsenvaltion lain mukaista oikeusapua, jossa tuomion tunnustamista tai täytäntöönpanoa haetaan. On syytä korostaa, että suurin osa jäsenvaltioista[21] on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään, vaikka niissä on tulkintaeroja sen suhteen, myönnetäänkö apua automaattisesti vai täytyykö hakijan tehdä hakemus täytäntöönpanojäsenvaltiossa. Direktiivin 11 artiklan mukaan oikeusapua myönnetään virallisten asiakirjojen täytäntöönpanoon toisessa jäsenvaltiossa. Vaikka suurin osa jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään[22], kahden seikan on huomattu herättävän joitakin käytäntöön liittyviä kysymyksiä: Ensinnäkin virallisen asiakirjan käsitettä ei ole kaikissa jäsenvaltioissa, ja toiseksi 11 artiklassa ei täsmennetä, minkä jäsenvaltion on vastattava kyseisistä kustannuksista, vaikka onkin johdonmukaista soveltaa 7 ja 8 artiklan säännöksiä kustannusten jakamisesta sen jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään, ja sen jäsenvaltion, joka on oikeusavun hakijan asuinpaikka, kesken. 5. Kulut, jotka oikeusapu kattaa direktiivin nojalla Direktiivissä luetellaan useita kuluja, jotka jäsenvaltioiden on katettava rajat ylittävän oikeusavun yhteydessä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa. 5.1. Avustamiseen, edustamiseen, tulkkaukseen ja kääntämiseen liittyvät kulut Oikeusavun myöntämistä oikeudenkäyntien yhteydessä koskeva periaate on levinnyt laajalle jäsenvaltioiden oikeusapujärjestelmiin. Kaikki jäsenvaltiot ovatkin saattaneet osaksi kansallista lainsäädäntöään ne direktiivin säännökset, joiden mukaan oikeusavun on katettava asianajajan antamaan apuun tai edustamiseen sekä tulkkaukseen ja kääntämiseen liittyvät kulut[23]. 5.2. Matkakulut Direktiivin 7 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan mukaan oikeusavun on katettava matkakulut, kun sen jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään, laki tai asiaa käsittelevä tuomioistuin edellyttää hakijan henkilökohtaista läsnäoloa. Tämä säännös on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä valtaosassa jäsenvaltioita[24]. Komissio korostaa, että vaatimus kattaa matkakulut on olennainen osa direktiiviä, koska rajat ylittävissä riita-asioissa aiheutuu olosuhteiden pakosta näitä kuluja. Lisäksi direktiivissä rajoitetaan matkakulujen vaikutusta jäsenvaltioihin, koska velvollisuus kattaa matkakulut rajoitetaan siinä sellaisiin menettelyihin, joissa edellytetään asianomaisten henkilöiden henkilökohtaista läsnäoloa. 5.3. Paikallisen asianajajan apu ennen oikeusapuhakemuksen vastaanottamista siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään Direktiivin 8 artiklan mukaan jäsenvaltion, jossa oikeusavun hakijan asuinpaikka on, on katettava kulut, jotka liittyvät paikallisen asianajajan hakijalle antamaan apuun ennen oikeusapuhakemuksen vastaanottamista siinä jäsenvaltiossa, jossa oikeudenkäynti pidetään. Tämän säännöksen johdonmukainen täytäntöönpano on haasteellista. Yleensä asuinpaikan tuomioistuin nimittää asianajajan. Toisaalta 8 artikla kattaa ainoastaan tietyt kulut, kuten paikallisen asianajajan apuun ja asiakirjojen kääntämiseen liittyvät kulut, toisaalta direktiivi ei kata matkakuluja toimivaltaisessa tuomioistuimessa pidettävään istuntoon, jossa päätetään oikeusavun myöntämisestä. Sitä paitsi ei ole selvää, pitäisikö hakemus arvioida ennen kuin voidaan nimittää paikallinen asianajaja, ja tästä näkökulmasta katsottuna, pitääkö hakijan täyttää oikeusavun myöntämisedellytykset kotijäsenvaltiossaan[25]. 6. Havaintoja direktiivin käytännön soveltamisesta 6.1. Yleistä Rajat ylittävästä oikeusavusta hyötyvien henkilöiden määrä on kasvanut vuosina 2004–2009 vain rajallisesti. Eurobarometrin nro 351[26] mukaan 12 prosenttia vastaajista EU:ssa tiesi, että rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa voi saada oikeusapua[27]. Tätä tilannetta voidaan selittää myös oikeusalan ammattilaisten riittämättömällä tietämyksellä asiasta. Hakemusten vähäistä määrää voi selittää myös se, että direktiivin soveltamisala on rajattu siviili- kauppaoikeuden alan riita-asioihin[28]. Käytettävissä olevien tietojen mukaan jäsenvaltioissa käsiteltyjen rajat ylittävien oikeusapuhakemusten kokonaismäärä nousi sataan ainoastaan kahdessa tapauksessa[29]. Selitykset: Hakemusten keskimääräinen lukumäärä jäsenvaltioittain vuosina 2005–2009; V viittaa jäsenvaltiossa vastaanotettuihin hakemuksiin ja L jäsenvaltion lähettämiin hakemuksiin[30]. 6.2. Soveltamisala Rajat ylittävän oikeusavun periaatteella on nykyään vakiintunut asema kaikissa jäsenvaltioissa, tosin joitakin käytännön vaikeuksia on noussut esiin. Niistä mainittiin muun muassa direktiivin soveltamisalan määritelmää koskevat tulkintaerot, esimerkiksi siviili- ja kauppaoikeudelliset tapaukset. Lisäksi havaittiin, että rajat ylittävän riita-asian määritelmä[31] ei kata kaikkia sellaisia tilanteita, joita voitaisiin pitää rajat ylittävinä[32]. 6.3. Oikeusalan ammattilaisten nimittäminen Tapa, jolla oikeusaputapauksia käsittelevät asianajajat nimitetään, vaihtelee jäsenvaltioittain. Vastaajilla on joissakin tapauksissa ollut vaikeuksia saada avukseen nimitettyä asianajajaa, joka ymmärtää sekä oikeusavun saajan kieltä että oikeusjärjestelmää. 6.4. Oikeusavun myöntämisedellytykset Direktiivissä on otettu huomioon elinkustannusten erot jäsenvaltioissa[33], mutta käytettävissä ei ole objektiivisia kriteereitä, joilla täsmennettäisiin, miten nämä erot olisi otettava huomioon. Lisäksi siinä jäsenvaltiossa, jonka on määrä antaa oikeusapua, saattaa olla vaikea arvioida toisessa jäsenvaltiossa asuvan hakijan taloudellisen tilanteensa todistamiseksi toimittamia asiakirjoja. 6.5. Direktiivin kattamat kulut Kun tarkastellaan sitä, kattaako oikeusapu edustamisesta tai asianajajan antamasta oikeudellisesta avusta aiheutuvat kulut, voidaan raportoida, että tällaisen asianajajan valintaa ja nimittämistä koskevat järjestelyt vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltioittain. Oikeusalan ammattilaiset useissa jäsenvaltioissa viittaavat pitkiin maksuehtoihin ja hyvin alhaisiin palkkioihin. Tämä tilanne ei kuitenkaan liity nimenomaan direktiiviin vaan yhtä lailla myös kansallisia tapauksia koskevaan kansalliseen oikeusapujärjestelmään. 7. Jäsenvaltioita koskeva tiedotusvelvollisuus Direktiivin 18 artiklassa säädetään, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on toimittava yhteistyössä, jotta yleisö ja oikeusalan ammattilaiset voisivat saada tietoa erilaisista oikeusapujärjestelmistä, varsinkin siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston välityksellä[34]. Komissio huomauttaa, että direktiivin säännöksiä ei tunneta riittävästi kansalaisten eikä oikeusalan ammattilaisten parissa eikä kansallisissa oikeusapulautakunnissa, kuten tutkimuksesta käy ilmi: Oikeutta hakevat kansalaiset: Ainoastaan 15 prosenttia kansalaisista tuntee direktiivin. Oikeudenkäyntiasianajajat tuntevat paremmin oikeuden rajat ylittävään oikeusapuun siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa ja kannattavat sen laajentamista suhteisiin kolmansien maiden kanssa: 30 prosenttia oikeudenkäyntiasianajajista on selvillä direktiivin eduista. Haastemiehet erottuvat muista siinä, ettei kukaan kyselyyn vastanneista ollut vedonnut direktiiviin. Komissio päättelee, että jäsenvaltioiden on toteutettava lisätoimia 18 artiklan noudattamiseksi, esimerkiksi tiedotettava yleisölle ja oikeusalan ammattilaisille erilaisista oikeusapujärjestelmistä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa, kuten direktiivissä vaaditaan. 8. Miten komissio osallistuu direktiivin täytäntöönpanoon Jäsenvaltiot ovat ensisijaisesti vastuussa direktiivin asianmukaisesta saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltamisesta, minkä lisäksi myös komissio on osallistunut sen täytäntöönpanoon raportointikaudella seuraavasti: Komissio perusti direktiivin 17 artiklassa tarkoitetun komitean ja antoi vuosina 2004 ja 2005 kaksi direktiivin 16 artiklassa tarkoitettua päätöstä, jotka koskivat vakiolomakkeen laatimista oikeusapuhakemuksia varten ja oikeusapuhakemusten siirtoon tarvittavan vakiolomakkeen laatimista.[35] Nämä lomakkeet ovat olleet käytettävissä verkkosivustolla ”Euroopan siviilioikeudellinen Atlas”[36] vuodesta 2006 ja pian ne ovat käytettävissä myös dynaamisina lomakkeina Euroopan e-Justice-portaalissa, joka tunnetaan myös Euroopan oikeusportaalina[37]. Tiedot 14 artiklan mukaisista toimivaltaisista viranomaisista on julkaistu Atlaksessa. Tietoa oikeusavusta siviilioikeudellisissa asioissa EU:ssa on ollut saatavilla siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston internetsivustolla vuodesta 2007. Komissio on järjestänyt kaksi siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston kokousta direktiivin täytäntöönpanosta tällä raportointikaudella. Komissio on myös teettänyt kaksi Eurobarometri-tutkimusta saadakseen selville, kuinka tunnettuja oikeusapua koskevat säännöt ovat. Komissio on myös tarkistanut, että kaikkien jäsenvaltioiden täytäntöönpanotoimet ovat kaikilta osin säännönmukaiset. Tämä tarkastus saatiin päätökseen vuonna 2010. 9. Euroopan unionin jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden väliset suhteet siviiliasioissa annettavan oikeusavun alalla Jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden väliset suhteet oikeusavun alalla perustuvat kansainvälisiin sopimuksiin ja kansalliseen lainsäädäntöön ja vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen. Euroopan ihmisoikeussopimuksessa[38] ei vahvisteta erityisiä sääntöjä siviiliasioissa annettavaa oikeusapua varten ja vuonna 1977 tehdyssä maksutonta oikeudenkäyntiä tarkoittavien hakemusten toimittamista koskevassa eurooppalaisessa sopimuksessa[39] käsitellään ainoastaan rajat ylittävään oikeusapuun liittyviä menettelyjä. Haagissa vuonna 1980 tehty yleissopimus kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamiseksi[40] koskee ainoastaan tiettyjä jäsenvaltioita[41] ja kolmansia maita[42]. Direktiivin 20 artiklan mukaisesti direktiivillä on jäsenvaltioiden välisissä suhteissa etusija maksutonta oikeudenkäyntiä tarkoittavien hakemusten toimittamista koskevaan eurooppalaiseen sopimukseen ja kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta tehtyyn Haagin yleissopimukseen nähden. Euroopan unionin liittyminen kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta tehtyyn Haagin yleissopimukseen[43] mahdollistaisi yleissopimuksen yhtenäisen soveltamisen koko unionissa ja saattaisi houkutella muitakin valtioita liittymään siihen. Se myös noudattaisi EU:n poliittista sitoumusta edistää Haagin säädösten soveltamista, jonka EU teki liittyessään kansainvälistä yksityisoikeutta käsittelevän Haagin konferenssin jäseneksi vuonna 2007. Kyseessä saattaa olla tärkeä asia, koska tutkimuksen mukaan yli kolme neljäsosaa vastaajista kannattaa siviilioikeuden alalla annettavan oikeusavun laajentamista EU:n rajojen ulkopuolelle. 10. Ajatuksia direktiivin parantamiseksi Direktiivin soveltamisesta jäsenvaltioissa tehdyn arvioinnin ja toistaiseksi havaittujen vaikeuksien johdosta tässä esitetään muutamia parannusehdotuksia tulevaisuutta varten. 10.1.1. Taloudelliset kriteerit, joiden perusteella oikeusapua myönnetään Vaikuttaa siltä, että oikeusavun myöntämiseen vaikuttavia taloudellisia kriteerejä olisi täsmennettävä. Se on tärkeää, koska joissakin tapauksissa vastaaja saa kotipaikkansa tuomioistuimelta vahvistuksen, jonka mukaan hän saisi oikeusapua kansallisten sääntöjen perusteella, mutta toimivaltainen tuomioistuin ei oikeusapua myönnä. Tähän voitaisiin harkita kahta ratkaisua: ottaen huomioon elinkustannusten erot jäsenvaltioissa tukikelpoisuus ja oikeusavun määrä voitaisiin laskea yhteisten objektiivisten kriteereiden perusteella tai oikeusapua hakevan henkilön vakituisessa asuinpaikassa sovellettavien kriteerien perusteella tai taloudellisten raja-arvojen yhdenmukaistaminen tai niiden vastavuoroinen tunnustaminen. 10.1.2. Kulut, joita ei nykyisin korvata Direktiivi ei tällä hetkellä kata matkakuluja siihen tuomioistuimeen, jossa päätetään oikeusavun myöntämisestä, mikä on varsin omituista. Jos hakijalla ei ole varoja näiden matkakulujen kattamiseksi, on mahdollista, että hän ei saa oikeusapua toimivaltaiselta tuomioistuimelta. Tällainen tilanne on hyvinkin mahdollinen silloin, kun hakija asuu jäsenvaltiossa, jossa elinkustannukset ovat paljon suuremmat kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa toimivaltainen tuomioistuin sijaitsee. Lisäksi on syytä korostaa, että vaikka tällainen tilanne onkin direktiivin soveltamisalan ulkopuolella, joissakin tapauksissa hakija saa kotipaikkansa tuomioistuimelta vahvistuksen, jonka mukaan hän saisi oikeusapua kyseisessä tuomiopiirissä mutta joutuu kattamaan matkakulunsa toimivaltaisessa tuomioistuimessa pidettävään istuntoon. Jos hänellä ei ole varoja kyseiseen matkaan, hän ei saa oikeusapua[44]. 10.1.3. Oikeusalan ammattilaisten ja avunsaajien välisten suhteiden helpottaminen Oikeusalan ammattilaisten ja eri jäsenvaltiossa olevien avunsaajien välisiä suhteita voitaisiin helpottaa muun muassa seuraavanlaisilla toimenpiteillä: nimitetään oikeusalan ammattilainen, joka puhuu avunsaajan kieltä, hankitaan käännösapua tai nimitetään vaikka oikeusavun vastaanottajan valtiossa toimiva toinen oikeusalan ammattilainen, joka vastaisi yhteydenpidosta, kävisi esimerkiksi kirjeenvaihtoa toisessa jäsenvaltiossa toimivan oikeusalan ammattilaisen kanssa. 10.1.4. Toimivaltaisen viranomaisen määrittäminen selvästi Vaikuttaisi suotavalta, että kussakin jäsenvaltiossa nimitetään vain yksi vastaanottava ja yksi lähettävä viranomainen direktiivin täytäntöönpanon helpottamiseksi. Tämä on erittäin tärkeää sellaisissa tilanteissa, joissa oikeusapuhakemus toimitetaan suoraan sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa oikeudenkäynti pidetään tai jossa päätös pannaan täytäntöön. Koska direktiivissä ei säädätä siitä, mitä tapahtuu, jos hakemus toimitetaan väärälle vastaanottajalle, saattaa aiheutua ristiriitoja. 10.1.5. Tilanne, jossa kaksi viranomaista tutkii saman hakemuksen ja päätyy kenties eri tuloksiin Direktiivin 13 artiklan mukaan oikeusapuhakemus voidaan toimittaa kahdella tavalla: joko sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa on hakijan kotipaikka, tai sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa oikeudenkäynti pidetään[45]. Lisäksi direktiivin mukaan toimivaltaiset viranomaiset voivat päättää kieltäytyä toimittamassa hakemusta, jos se on ilmeisen perusteeton tai ei kuulu direktiivin soveltamisalaan. Tällaisessa tilanteessa hämmennystä voi aiheuttaa sellainen mahdollisuus, että vastaanottava viranomainen voi hylätä hakemuksen, vaikka lähettävä viranomainen pitäisi sitä perusteltuna. On myös mahdollista, että hakija, jonka hakemuksen lähettävä viranomainen hylkäsi, lähettää hakemuksensa uudelleen, tällä kertaa suoraan vastaanottavalle viranomaiselle, mistä aiheutuisi tarpeetonta rasitusta, koska sama hakemus olisi käsiteltävä kahdesti ja todennäköisesti samalla tuloksella. 11. Päätelmät Kaikki jäsenvaltiot, joissa direktiiviä sovelletaan, ovat saattaneet oikeuden oikeusapuun rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa osaksi kansallista lainsäädäntöään, vaikka voidaankin todeta, että direktiivin soveltaminen ei aina ole ollut virheetöntä. Tällaiset soveltamisongelmat selitetään useimmiten sillä, että direktiivin säännökset eroavat joskus kansallisista oikeusapua koskevista säännöksistä, ja sillä, että Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ei ole riittävästi yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi. On kuitenkin korostettava, että Euroopan unionin tuomioistuin (entinen yhteisöjen tuomioistuin) on käsitellyt vain yhden rajat ylittävää oikeusapua koskevan asian, mikä voisi osoittaa, että direktiivin soveltaminen käytännössä on tyydyttävää. Komissio katsoo, että direktiivin täytäntöönpanoa voidaan parantaa lähinnä nykyisten säännösten perusteella. Jäsenvaltioiden on ensisijaisesti tehostettava direktiivistä tiedottamista yleisölle ja oikeusalan ammattilaisille antamalla tietoa direktiivin mukaisista eri oikeusapujärjestelmistä. Lisäksi komissio tiedottaa direktiivistä aikaisempaa enemmän. Komissio myös analysoi täytäntöönpanon säännönmukaisuutta koskevien tarkastusten tulokset ja varmistaa asianmukaisen seurannan. Edellä esitettyjen ehdotusten lisäksi komissio ottaa tulevia toimia harkitessaan asianmukaisesti huomioon myös sen, miten tähän kertomukseen reagoidaan. Tarkasteltaessa mahdollisuutta oikeusapua koskeviin järjestelyihin kolmansien maiden kanssa, komissio harkitsee Euroopan unionin liittymistä kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta vuonna 1980 tehtyyn Haagin yleissopimukseen, varsinkin koska Euroopan unioni on Haagin konferenssin jäsen[46]. Liittyminen voisi olla suotavaa, koska se mahdollistaisi yleissopimuksen yhtenäisen soveltamisen koko unionissa ja saattaisi houkutella muitakin valtioita liittymään siihen. [1] Tampereella 15. ja 16. lokakuuta 1999 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan päätelmät. [2] Ehdotus: neuvoston direktiivi oikeusavun saatavuuden parantamisesta rajatylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun ja muuhun yksityisoikeudellisiin riita-asioihin liittyvään taloudelliseen tukeen sovellettavat yhteiset vähimmäisvaatimukset (EYVL C 103E, 30.4.2002, s. 368), KOM(2002)13 lopull. – 2002/0020(CNS). [3] Neuvoston direktiivi 2002/8/EY, annettu 27 päivänä tammikuuta 2003, oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset, EYVL L 26, 31.1.2003, s. 41–47. Oikaistaan neuvoston direktiivi 2003/8/EY, EYVL L 32, 7.2.2003, s. 15. [4] On syytä korostaa, että direktiiviä sovelletaan ainoastaan oikeusapuun rajat ylittävissä siviili- ja kauppaoikeuden alan riita-asioissa. Erityisesti on huomattava, että se ei kata kotimaisia riita-asioita, rikosasioita eikä hallinnollisia asioita. [5] Lukuun ottamatta 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, joka oli saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä 30.5.2006 mennessä. [6] Tukholman ohjelma – Avoin ja turvallinen Eurooppa kansalaisia ja heidän suojeluaan varten, EUVL C 115, 4.5.2010, s. 1. [7] Commission Decision on Annual Work Programme 2010 under Civil Justice Programme, C(2009)10659. [8] DBB Law, Study on the application of Council Directive 2003/8/EC of 27 January 2003 on legal aid and on the legal compliance of the national transposition, lopullinen kertomus kesäkuu 2011. [9] Vastaajia oli yhteensä 545, joista oikeusapulautakuntia 53, tilastoelimiä 13, haastemiehiä 43, tuomareita 60, oikeudenkäyntiasianajajia 237, oikeutta hakevia kansalaisia 102 ja muita 37. [10] Myös kysely kohdennettiin samaan ajanjaksoon. [11] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 861/2007, annettu 11 päivänä heinäkuuta 2007, eurooppalaisesta vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä, EUVL L 199, 31.7.2007. [12] Euroopan unionin perusoikeuskirja, EYVL C 364, 18.12.2000, s.1. [13] Esimerkiksi 25. lokakuuta 1980 tehty Haagin yleissopimus kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta ja Strasbourgissa 27.1.1977 tehty maksutonta oikeudenkäyntiä tarkoittavien hakemusten toimittamista koskeva eurooppalainen sopimus. [14] Kyseistä direktiiviä ei sovelleta Tanskaan. [15] Komission yksiköiden valmisteluasiakirja [ADD NUMBER]. [16] Yhteisöjen tuomioistuimen 22. joulukuuta 2010 asiassa C-279/09, DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH vastaan Bundesrepublik Deutschland, antama tuomio. [17] Slovakia ei ole saattanut tätä säännöstä täysimääräisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. [18] Direktiivin 6 artiklan 1 kohta. [19] Lukuun ottamatta Irlantia, Viroa, Kyprosta, Unkaria, Suomea ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa. [20] Lukuun ottamatta Irlantia, Viroa, Kyprosta, Unkaria, Itävaltaa, Suomea ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa. [21] Lukuun ottamatta Irlantia, Viroa, Liettuaa, Romaniaa, Sloveniaa ja Suomea. [22] Irlanti, Kreikka, Viro, Kypros, Unkari ja Slovakia ovat saattaneet tämän säännöksen puutteellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. [23] Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan b alakohta ja 7 artiklan ensimmäisen kohdan a ja b alakohta. [24] Belgia, Bulgaria, Irlanti, Slovenia ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat saattaneet tämän säännöksen puutteellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. [25] Direktiivin 8 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan tulkintaan mahdollisesti liittyvästä epävarmuudesta huolimatta voidaan todeta, että Tšekki, Romania ja Slovakia ovat saattaneet tämän säännöksen puutteellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. [26] Special Eurobarometer 351: Civil Justice, lokakuu 2010, http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf. [27] Slovenialaiset ja alankomaalaiset tunsivat parhaiten rajat ylittävän oikeusavun, heistä 28 prosenttia oli kuullut siitä. Vastaavasti rajat ylittävä oikeusapu tunnettiin heikoimmin Portugalissa (7 %), Irlannissa (8 %), Saksassa (8 %) ja Puolassa (8 %). [28] Kertomukseen ei ole sisällytetty huomioita direktiivin käytännön soveltamisesta silloin, kun se liittyy eurooppalaisen vähäisiin vaatimuksiin sovellettavan menettelyn mukaisesti tehtyihin vaateisiin, koska vähäisiä vaatimuksia koskevaa direktiiviä alettiin soveltaa vasta vuonna 2009. [29] Ranskassa vuonna 2006 ja 2008. [30] Lähetettyjen hakemusten lukumäärän ei tarvitse vastata vastaanotettujen hakemusten lukumäärää, koska hakemus voidaan toimittaa suoraan sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa oikeudenkäynti pidetään. [31] Direktiivin 2 artiklassa. [32] Esimerkiksi kustannukset, jotka aiheutuvat siitä, että haastemies kutsuu kansalliseen tuomioistuimeen kuultavaksi henkilön, joka asuu toisessa jäsenvaltiossa. [33] Direktiivin 5 artikla. [34] Katso neuvoston päätös 2001/470/EY, tehty 28 päivänä toukokuuta 2001, siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston perustamisesta, EYVL L 174, 27.6.2001, ja Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 568/2009, tehty 18 päivänä kesäkuuta 2009, siviili- ja kauppaoikeuden alan Euroopan oikeudellisen verkoston perustamisesta tehdyn neuvoston päätöksen 2001/470/EY muuttamisesta, EUVL L 168, 30.6.2009, s. 35, http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_en.htm. [35] Komission päätös 2004/844/EY, tehty 9 päivänä marraskuuta 2004, oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset annetun neuvoston direktiivin 2003/8/EY mukaisen vakiolomakkeen laatimisesta oikeusapuhakemuksia varten, ja komission päätös 2005/630/EY, tehty 26 päivänä elokuuta 2005, oikeusapuhakemusten siirtoon tarvittavan lomakkeen laatimisesta neuvoston direktiivin 2003/8/EY mukaisesti. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_fi.htm. [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action. [38] Yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi, tehty Roomassa 4.11.1950. [39] Allekirjoitettu Strasbourgissa 27. tammikuuta 1977 ja muutettu Moskovassa vuonna 2011 allekirjoitetulla lisäpöytäkirjalla. [40] Yleissopimus kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamiseksi, tehty 25. lokakuuta 1980, http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91. [41] Bulgaria, Espanja, Tšekki, Viro, Ranska, Kypros, Latvia, Liettua, Luxemburg, Malta, Alankomaat, Puola, Romania, Slovakia, Slovenia, Suomi, Ruotsi. [42] Albania, Valkovenäjä, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Montenegro, Marokko, Serbia, Sveitsi, entinen Jugoslavian tasavalta Makedonia. [43] Käytännössä liittymisestä annettaisiin neuvoston päätös, jolla valtuutetaan jäsenvaltiot liittymään yleissopimukseen EU:n edun mukaisesti, koska yleissopimuksessa ei ole alueellisia taloudellisen yhdentymisen järjestöjä koskevaa lauseketta. [44] Ks. hakemus nro 1667/2009. [45] Tai jossa tuomio on määrä panna täytäntöön. [46] Accession by the European Community to Conventions of The Hague Conference on Private International Law, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.