Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisen huippukokouksen seuranta"

(2000/C 168/10)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 29. huhtikuuta 1999 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa ausunnon aiheesta "Sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisen huippukokouksen seuranta".

Asian valmistelusta vastannut "ulkosuhteet"-jaosto antoi lausuntonsa 14. huhtikuuta 2000. Esittelijä oli Thomas Etty.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 372. täysistunnossaan 27. huhtikuuta 2000 seuraavan lausunnon äänin 107 puolesta, 1 vastaan 6:n pidättyessä äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokous pitää 26.-30.6.2000 Genevessä erityisistunnon, jossa arvioidaan Kööpenhaminassa vuonna 1995 pidetyn "YK:n maailman sosiaalisen kehityksen huippukokouksen" tulosten täytäntöönpanoa ja keskustellaan jatkotoimista.

1.2. "Sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisessa huippukokouksessa" Kööpenhaminassa keskusteltiin kolmesta pääaiheesta:

- köyhyyden torjuminen

- sosiaalisen integraation edistäminen

- täystyöllisyyden edistäminen

1.3. Huippukokouksen tuloksena laadittiin sosiaalista kehitystä koskeva julistus sekä toimintaohjelma sen toteuttamiseksi. Sen ytimenä ovat jäsenvaltioiden tekemät kymmenen sitoumusta. Useimpia jäsenvaltioita edusti valtion tai hallituksen päämies. Sitoumukset olivat:

Sitoumus 1: Me sitoudumme luomaan taloudellisen, poliittisen, sosiaalisen, oikeudellisen ja kulttuuriympäristön, joka antaa ihmisille mahdollisuudet sosiaaliseen kehitykseen.

Sitoumus 2: Me sitoudumme tavoittelemaan köyhyyden poistamista maailmasta määrätietoisin kansallisin toimin ja kansainvälisellä yhteistyöllä, koska tämä on ihmiskunnalle eettisesti, sosiaalisesti, poliittisesti ja taloudellisesti välttämätöntä.

Sitoumus 3: Me sitoudumme edistämään täystyöllisyyttä talous- ja sosiaalipolitiikkamme ensisijaisena tavoitteena sekä luomaan kaikille miehille ja naisille mahdollisuudet hankkia turvattu ja jatkuva toimeentulo tekemällä vapaasti valitsemaansa tuottavaa työtä.

Sitoumus 4: Me sitoudumme edistämään sosiaalista integraatiota eli yhteisöjen kiinteyttä luomalla vakaita, turvallisia ja oikeudenmukaisia yhteiskuntia, joiden perustana on kaikkien ihmisoikeuksien edistäminen ja turvaaminen sekä syrjimättömyys, väkivallattomuus, monimuotoisuuden kunnioittaminen, tasavertaiset mahdollisuudet, solidaarisuus, turvallisuus ja kaikkien ihmisten osallistuminen, mukaanlukien huono-osaiset ja haavoittuvat ihmiset ja ryhmät.

Sitoumus 5: Me sitoudumme edistämään ihmisarvon täysimittaista kunnioittamista, saavuttamaan tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden naisten ja miesten kesken sekä tunnustamaan ja lisäämään naisten osallistumista ja johtajuutta poliittisessa, kansalais-, talous-, yhteiskunta- ja kulttuurielämässä ja kehityksessä.

Sitoumus 6: Me sitoudumme edistämään ja tavoittelemaan yleismaailmallisia ja tasavertaisia mahdollisuuksia korkeatasoiseen koulutukseen sekä parhaaseen mahdolliseen fyysiseen ja psyykkiseen terveyteen ja perusterveydenhoitoon, ponnistellen erityisesti sosiaalisiin olosuhteisiin liittyvän eriarvoisuuden korjaamiseksi ilman rotuun, kansalliseen alkuperään, sukupuoleen, ikään tai vammaisuuteen liittyvää erottelua, kunnioittaen ja edistäen yhteisiä ja yksilöllisiä kulttuurejamme, pyrkien vahvistamaan kulttuurin osuutta kehityksessä, ylläpitäen ihmiskeskeisen kestävän kehityksen keskeisiä periaatteita sekä edistäen inhimillisten voimavarojen täyttä kehittämistä ja sosiaalista kehitystä. Näiden toimien tarkoituksena on poistaa köyhyys sekä edistää täyttä ja tuottavaa työllisyyttä sekä sosiaalista integraatiota.

Sitoumus 7: Me sitoudumme jouduttamaan taloudellista, sosiaalista ja inhimillisten voimavarojen kehitystä Afrikassa ja vähiten kehittyneissä maissa.

Sitoumus 8: Me sitoudumme varmistamaan, että rakennesopeutusohjelmat sisältävät sosiaaliseen kehitykseen tähtääviä tavoitteita, erityisesti köyhyyden poistamiseen, täyteen ja tuottavaan työllisyyteen sekä sosiaalisen integraation tehostamiseen liittyviä tavoitteita.

Sitoumus 9: Me sitoudumme lisäämään huomattavasti ja/tai käyttämään tehokkaammin sosiaaliseen kehitykseen kohdennettuja voimavaroja, jotta tämän huippukokouksen tavoitteet saavutetaan kansallisin toimin sekä alueellisella ja kansainvälisellä yhteistyöllä.

Sitoumus 10: Me sitoudumme parantamaan ja tehostamaan kansainvälistä, alueellista ja osa-alueellista yhteistyötä sosiaalisen kehityksen edistämiseksi kumppanuuden hengessä YK:n ja muiden multilateraalisten instituutioiden kautta.

1.4. Valmistautuminen Kööpenhaminan julistuksen ja toimintaohjelman seurannan erityisistuntoon alkoi syyskuussa 1997 valmistelukomitean perustamisella.

YK:n jäsenvaltiot ovat toimittaneet vuoden 1999 aikana selontekoja sitoumustensa täytäntöönpanosta. Näitä selontekoja on käsitelty ja arvioitu YK:n talous- ja sosiaalineuvoston sosiaalisen kehityksen toimikunnan kokouksessa tämän vuoden helmikuussa.

1.5. Syistä, jotka eivät ole käyneet täysin selviksi, YK ei ole ottanut lukuun Eurooppaa alueellisissa valmisteluissa. Loogisin YK-järjestö tätä varten olisi ECE (joka esimerkiksi vastaa Pekingissä vuonna 1995 järjestetyn naisten maailmankonferenssin seurannan valmistelusta). Euroopan neuvosto puuttui asiaan ja järjesti 18.-19. tammikuuta 2000 Dublinissa pohjustavan eurooppalaisen konferenssin sosiaalisesta kehityksestä, jossa keskusteltiin EN:n jäsenmaiden raporteista ja käsiteltiin yksityiskohtaisesti sitoumuksia 1, 2 ja 4 työryhmissä.

2. EU ja sosiaalinen huippukokous

2.1. Kööpenhaminan kymmenen sitoumuksen täytäntöönpano kuuluu tietenkin ensisijaisesti yksittäisille jäsenvaltioille. Tätä on tärkeää korostaa nyt käsillä olevan lausunnon yhteydessä. EU on kuitenkin ollut hyvin kiinnostunut Kööpenhaminan huippukokouksesta vuosina 1994 ja 1995. Euroopan yhteisö valmisti tiedonannon huippukokouksesta ja kuuli laajamittaisesti kansalaisyhteiskuntaa (mukaan luettuina talous- ja sosiaalikomitea sekä sen edustamat talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmät). Sosiaalisen kehityksen huippukokoukseen osallistui merkittävä EY:n valtuuskunta, jossa komiteakin oli mukana.

2.2. Euroopan yhteisö ei ole esittänyt selontekoa täytäntöönpanosta YK:n sihteeristölle. Komission tiedonanto vuodelta 1996 EY:n seurantatoimista sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisen huippukokouksen suhteen ei selvästikään ole tässä vaiheessa sopiva pohja arvioinnille. Komitea on tietoinen siitä, että komissio ei ollut velvollinen esittämään selontekoa. Se katsoo kuitenkin, että sitoumusta 10 ajatellen komissio hukkasi mahdollisuuden osoittaa kansainväliselle yhteisölle, kuinka jäsenvaltioiden välinen yhteistyö on tuottanut lisäarvoa vastaaville kansallisille politiikoille köyhyyden, sosiaalisen integraation ja työllisyyden osalta. Tämä koskee ennen muuta viimeksi mainittua toimintalohkoa.

2.3. EU:n kulloinenkin puheenjohtaja on viime vuosina tuonut useasti julki kantansa sosiaalisen kehityksen huippukokouksen tulosten täytäntöönpanosta, viimeksi YK:n yleiskokouksen 54. istunnossa.

3. Yleishuomioita

3.1. Helmikuussa 1995 antamassaan lausunnossa Kööpenhaminan huippukokouksesta komitea esitti eräitä huomioita ja suosituksia, jotka yhä vaikuttavat tärkeiltä. Niistä voi mainita seuraavat:

- EU:n aloite kampanjan vetämiseksi kolmikantaneuvotteluita koskevan ILO:n sopimuksen n:o 144 ratifioinnin ja täyden soveltamisen laajentamiseksi (nyt, vuonna 2000, EU voisi keskittyä EU:n jäsenyyttä hakeneisiin maihin, Barcelonan prosessin kumppaneihinsa, Mercosur-maihin ja AKT-maihin kampanjassaan)

- toimet sosiaalisen kehityksen edistämiseksi kansainvälisen kaupan avulla (komitea on esittänyt tätä koskevia ehdotuksia vuonna 1999 hyväksymässään WTO:ta käsittelevässä lausunnossa sekä hiljattain antamissaan, EU:n kauppapolitiikkaa käsittelevissä lausunnoissa)

- toimet lapsityövoiman käytön torjumiseksi (vuonna 1999 ILO hyväksyi uuden, lapsityövoiman räikeimpiä muotoja koskevan sopimuksen. EU voisi tehdä tärkeän eleen kansainväliselle yhteisölle, jos kaikki 15 jäsenvaltiota ratifioisivat nopeasti tämän uuden sopimuksen. Myös niiden kahden jäsenvaltion (Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta), jotka eivät vielä ole ratifioineet työhön pääsemiseksi vaadittavaa vähimmäisikää koskevaa ILO:n sopimusta n:o 138, tulisi pyrkiä tekemään tämä pikaisesti. Lisäksi komitea haluaa nyt kehottaa EU:ta ja kaikkia sen jäsenvaltioita tukemaan taloudellisesti ILO:n ohjelmia lapsityövoiman käytön kitkemiseksi).

- jäsenvaltioiden kannustaminen käyttämään vaikutusvaltaansa IMF:ssä, Maailmanpankissa, OECD:ssä ja alueellisissa kehityspankeissa näiden elinten vakuuttamiseksi siitä, että niiden on tärkeää tehdä tiiviimpää yhteistyötä ILO:n kanssa (tällä hetkellä haluamme lisätä luetteloon myös WTO:n) sekä myös kannustaa EU:ta pyrkimään yhteistyössä näiden organisaatioiden demokratisointiin ja niiden avoimuuden lisäämiseen

- EU:n ulko-, turvallisuus-, kauppa-, maatalous- ja kehitysyhteistyöpolitiikkojen yhtenäisyyden vahvistaminen (viisi vuotta Kööpenhaminan kokouksen jälkeen komitea katsoo aiheelliseksi lisätä, että yhtenäisyyden parantumista on hyödynnettävä erityisesti köyhyyden vastaisessa taistelussa sekä pyrittäessä estämään aseelliset konfliktit)

- EU:n on annettava selkeästi kohdennettu panos sosiaalisen kehityksen huippukokouksen seurantaprosessiin valitsemalla rajattu määrä aloitteita työllisyyden luomisen, köyhyydenvastaisen taistelun sekä sosiaalisen integraation aloilla toteuttaakseen niillä koordinoidut, EU:n laajuiset toimet.

3.2. Vaikka, kuten aiemmin todettiin, toimeenpano on ensisijaisesti jäsenvaltioiden vastuulla, EU:n yhteisellä toiminnalla voi olla merkittävä lisäarvo. Komitea esitti saman näkemyksen jo vuonna 1995 antamansa lausunnon loppusuosituksissa (kohta 13.2). Vuonna 1995 antamassaan lausunnossa komitea keskittyi alueellista yhteistyötä käsitellessään EU:n sisäiseen yhteistyöhön. Laajentumisprosessin, EU:n ja Välimeren alueen maiden yhteistyön kehittymisen sekä EU:n ja AKT-maiden välisten suhteiden kehityksen vuoksi nyt tuntuu kuitenkin vahvasti aiheelliselta arvioida realistisella tavalla muita maantieteellisiä alueita, joilla EU voisi panoksellaan merkittävästi edistää "Kööpenhaminan prosessin" onnistumista.

3.3. Jos tarkastellaan sosiaalipolitiikan tärkeitä aloja, joilla EU on edistynyt huomattavasti ja jotka voisivat olla tärkeitä myös muille valtioryhmittymille, sekä otetaan huomioon käytettävissä olevien resurssien rajallisuus ja YK:n agenda, jossa köyhyydenvastainen taistelu on vahvasti esillä tänä vuonna, mieleen tulevat työllisyyspolitiikka ja sen kehittäminen. Tämä ei tietenkään tarkoita, etteikö EU:n ja sen jäsenvaltioiden tulisi pyrkiä lisäämään kehitysyhteistyötään ja keventämään köyhimpien kehitysmaiden velkataakkaa. Se tarkoittaa, että erityisesti työllisyyspolitiikan alalla EU voi alueellisen yhteistyön avulla antaa erityisen arvokkaan panoksen tiettyjen kumppaneiden pyrkimyksiin.

3.4. ILO, jolle YK antoi Kööpenhaminan prosessissa ensisijaisen vastuun täystyöllisyyden tavoitteen edistämisestä (sitoumus 3), on viimeisten viiden vuoden aikana tehnyt tärkeää työtä. Se on tullut siihen johtopäätökseen, että vaikkakin joissakin teollisuusmaissa ja hiljattain teollistuneissa maissa on edistytty työpaikkojen luomisessa ja työttömyyden ja vajaatyöllisyyden vähentämisessä, työllisyystilanne ja köyhyyden lieventäminen monissa osissa maailmaa, erityisesti kehitysmaissa ja siirtymätalousmaissa on edelleen epätyydyttävää. Joissakin maissa tilanne on jopa pahentunut.(1) ILO on kehottanut tehostamaan pyrkimyksiä työpaikkojen luomiseksi ja työpaikkojen laadun, koulutuksen ja sukupuolten välisen tasa-arvon parantamiseksi työpaikoilla. Tärkeä tekijä tässä on sen mukaan ILO:n tärkeimpien sopimusten ratifiointi ja toimeenpano sekä vuonna 1998 annetun, työelämän perusperiaatteita ja oikeuksia koskevan ILO:n julkilausuman seuranta. ILO on kehottanut laatimaan uuden työllisyysstrategian, johon sisältyisivät sekä maailmanlaajuinen että kansallinen ulottuvuus.

Tämän saavuttamiseksi ILO:n ja muiden YK:n elinten ja erityisesti Bretton Woods -järjestöjen, OECD:n ja alueellisten organisaatioiden koordinoidut toimet ovat ILO:n mukaan elintärkeitä. Komitea huomauttaa tässä yhteydessä myös, että viimeaikaiset tapahtumat ovat osoittaneet YK:n elinten kiireellisen uudistuksen olevan välttämätöntä, erityisesti mitä tulee niiden demokraattiseen luonteeseen, päätöksenteon avoimuuteen ja päätösten toimeenpanoon. Erityisesti Kansainväliseen valuuttarahastoon, Maailmanpankkiin ja WTO:hon kohdistuvan kritiikin ja vastustuksen syynä on selvästi ollut käsitys, jonka mukaan nämä instituutiot eivät kiinnitä tarpeeksi huomiota maailmantalouden globalisoitumisen kielteisiin vaikutuksiin.

4. Erityishuomioita

4.1. Jo vuonna 1995 antamassaan lausunnossa komitea halusi ILO:n olevan tärkeässä roolissa sosiaalisen kehityksen huippukokouksen tulosten toimeenpanossa. Komitea katsoo, että vuoden 1998 ILO-sopimuksen aktiivinen eteenpäinvieminen voi todellakin merkittävästi edistää tehokkaan maailmanlaajuisen työllisyysstrategian luomista. Komitea suosittaa voimakkaasti, että EU sitoutuu tähän sekä poliittisesti että taloudellisesti. EU:n on myös pyrittävä varmistamaan, että kaikki jäsenvaltiot ratifioivat perusihmisoikeuksia koskevat ILO:n sopimukset. Sen lisäksi, että vähimmäisikää koskevan sopimuksen (n:o 138) ratifioinnissa on puutteita EU:n jäsenvaltioissa, kuten edellä kohdassa 3.1 mainittiin, komitea muistuttaa myös jälleen siitä tosiseikasta, että Luxemburg ei vieläkään ole ratifioinut työmarkkinoilla ja ammatin harjoittamisen yhteydessä tapahtuvaa syrjintää koskevaa ILO:n yleissopimusta (n:o 111).

4.2. Komitea on huolissaan siitä, että talouspolitiikka karkaa yhä yleisemmin poliittisen valvonnan ulottuvilta. Tästä syystä EU:n ja sen jäsenvaltioiden on pyrittävä saamaan Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki hyväksymään selkeät sosiaalipoliittiset suuntaviivat, jotka pohjautuvat Kööpenhaminan sitoumuksiin, mukaan lukien edellä mainittu tärkeä lisäys työelämän minimisäännöksiä koskeviin ILO:n perussopimuksiin. EU:n ja sen jäsenvaltioiden on myös jatkettava pyrkimyksiään luoda pysyvä elin, joka käsittelisi työelämän perusnormeja monenvälisissä kauppasopimuksissa ILO:n ja WTO:n välillä. Komitea pitää tervetulleena - ottaen erityisesti huomioon Seattlessa pidetyn WTO:n ministerikokouksen tapahtumat - kaikkia toimia, jotka voivat edistää työelämän perusnormien hyväksyntää (ja sitä kautta myös konkreettisia toimenpiteitä).

Monikansallisten yhtiöiden on noudatettava toiminnassaan kehitys- ja siirtymätalousmaissa monikansallisia yhtiöitä koskevia OECD:n ohjeita ja ILO:n kolmikantajulistusta monikansallisista yhtiöistä ja sosiaalipolitiikasta. Komitea toivoo, että parhaillaan tehtävän OECD:n ohjeiden tarkistuksen yhteydessä niihin sisällytetään viittaus kaikkiin "työelämän perusnormeja" koskeviin ILO:n sopimuksiin (joiden aiheina on siis järjestäytymisvapaus, kollektiivinen neuvotteluoikeus, pakkotyövoima, työmarkkinoilla ja ammatin harjoittamisen yhteydessä tapahtuva syrjintä sekä lapsityövoima).

4.3. Keski- ja Itä-Euroopassa sijaitsevien jäsenehdokasvaltioiden osalta komitea suosittaa, että EU tukisi niiden pyrkimyksiä kehittää "Luxemburgin prosessin" mukaisia työllisyysstrategioita. Tämä auttaisi samalla näiden maiden hallituksia löytämään kestäviä ratkaisuja maidensa työllisyysongelmiin ja auttaisi juurruttamaan tärkeän osan eurooppalaista yhteiskuntamallia alueelle.

4.4. Suhteissaan Välimeren alueen naapurimaihin EU:n tulisi kannustaa kumppanimaidensa hallituksia ottamaan työnantajajärjestöt, ammattiliitot ja muut tärkeät talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmät entistä tiiviimmin mukaan työllisyyspolitiikkaansa, mahdollisuuksien mukaan alueellisessa kontekstissa. EU:n ja Välimeren alueen maiden välisen yhteistyön (Barcelonan prosessi) sosiaalisen ulottuvuuden osatekijöitä (ammattikoulutus, yhteiskunnallinen vuoropuhelu) tulee kehittää edelleen.

4.5. AKT-maissa ja erityisesti Saharan eteläpuolisen Afrikan maissa (ks. sitoumus 7) EU:n tulee komitean mielestä jatkaa viime vuosien pyrkimyksiään auttaa perustamaan talous- ja sosiaalineuvostoja, jotka voivat olla talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmille tärkeitä väyliä vaikuttaa hallitustensa työllisyyspolitiikkaan ja auttaa toteuttamaan sitä.

4.6. Komitea kehottaa komissiota tämän kehittäessä edellä kohdan 3.1 viimeisessä luetelmakohdassa mainittuja aloitteita keskittymään erityisesti köyhimpiin ja sosiaalisesti syrjäytyneimpiin ryhmiin EU:ssa.

4.7. YK:n pääsihteeri on kehottanut yhtenäisyyteen 1990-luvun erilaisten "kansalaisten huippukokousten" seurannassa. Huomioiden tämä sekä viitaten Pekingissä pidetyn naisten maailmankonferenssin seurantaa käsittelevään lausuntoonsa, jonka komitea antaa samaan aikaan nyt käsillä olevan lausunnon kanssa, komitea muistuttaa, että "köyhyyden naisistuminen" oli yksi vuonna 1995 järjestetyn Pekingin konferenssin pääteemoista. Komitea viittaa kohtiin 3.3 ja 3.4 edellä ja tässä yhteydessä korostaa sukupuoleen liittyvien kysymysten tärkeyttä ILO:n identifioimilla toiminta-aloilla. Sama pätee myös komitean edellä kohdissa 4.3, 4.4 ja 4.5 tekemiin ehdotuksiin, jotka koskevat EU:n tukea Keski- ja Itä-Euroopassa sijaitseville jäsenehdokasvaltioille, Välimeren alueen maille sekä Saharan eteläpuolisen Afrikan maille.

4.8. Komiteassa edustettuina olevilla talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmillä on erityinen roolinsa sosiaalisessa kehityksessä. On yllättävää, että YK on antanut valtiovallasta riippumattomille organisaatioille erityisroolin vuoden 1995 sosiaalisen kehityksen huippukokouksen seurannan valmistelussa, mutta ei ilmeisesti pidä tärkeänä antaa erityisasemaa työnantajajärjestöille, ammattiliitoille, kuluttajille, maataloustuottajien järjestöille, hyväntekeväisyysjärjestöille ja niin edelleen. Erityisesti työnantajajärjestöjen ja ammattiliittojen rooli on ollut kiistanalainen kysymys monien kehitysmaiden ja teollisuusmaiden välillä. Komitea on tästä syvästi huolissaan. Euroopan komission tulee ottaa tämä asia esiin ja tähdentää YK:n yleiskokouksen erityisistunnossa Genevessä, että sosiaalisen kehityksen suhteen nämä organisaatiot ovat vahvan edustuksellisen luonteensa vuoksi hyvin erityisiä valtiovallasta riippumattomia organisaatioita ja että ne eivät ainoastaan edusta jäsentensä kantoja vaan usein myös osallistuvat maakohtaiseen päätöksentekoon ja päätösten toteuttamiseen. Komission on myös kannustettava ottamaan talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmien edustajia mukaan Geneven erityisistuntoon osallistuviin jäsenvaltioiden valtuuskuntiin. Komitea vaatii myös komissiota kutsumaan komitean edustajia omaan valtuuskuntaansa, kuten vuonna 1995 tehtiin.

Bryssel 27. huhtikuuta 2000.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) YK:n "Human Development Report" ja "Poverty Report" vuodelta 1999.

LIITE I

talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

Alustava arvio toimeenpanosta

YK:n sihteeristö on saanut raportit useimmilta jäsenvaltioilta (mukaan luettuina kaikki EU:n 15 jäsenvaltiota), YK:n alueellisilta komissioilta (ECE:tä lukuun ottamatta), YK:n rahastoilta ja ohjelmilta, erityisjärjestöiltä Bretton Woods -järjestöt mukaan lukien, muilta hallitustenvälisiltä instituutioilta kuten alueellisilta kehityspankeilta sekä OECD:ltä.

Vaikka raportit sisältävät positiivisia elementtejä, on selvää, että kaiken kaikkiaan Kööpenhaminan kokouksen kolmessa pääaiheessa on edistytty varsin vähän. YK:n sihteeristön mukaan monia toimintaohjelmassa määriteltyjä tavoitteita ei saavuteta sovitussa määräajassa, ja eräissä tapauksissa on ollut vakavia viivästyksiä. Tärkeimpänä syynä ovat olleet useiden maiden viime vuosina kokemat vakavat taloudelliset vaikeudet, jotka johtuivat finanssikriisistä ja siihen liittyneistä kehityskuluista. Voidaan myös epäillä, että viimeaikainen finanssi- ja talouspolitiikan korostaminen ei useinkaan ole ollut kehityksen kannalta edullista ja että on ollut haitallista pitää määrältään suppeita makrotaloudellisia tavoitteita ja parametrejä ylivoimaisesti tärkeämpinä kuin sosiaalisia, poliittisia, kulttuurisia ja ympäristöä koskevia näkökohtia.

YK:n sihteeristön mukaan seuraavilla aloilla on saavutettu edistystä:

- on alettu tiedostaa yhä paremmin sosiaalisen kehityksen merkitys hallitusten politiikan tärkeimpänä tavoitteena sekä kansalaisyhteiskunnan aktivoitumisen pohjana

- köyhyyden lieventämisessä on edistytty, vaikkakin epätasaisesti, hitaasti ja epävakaasti

- jälleen on toivoa siitä, että täystyöllisyys on saavutettavissa oleva tavoite, vaikka edistys on ollut varovaista ja sitä on uhannut usein piilossa oleva vajaatyöllisyys, työmarkkinoiden epävirallisuuden lisääntyminen ja sosiaalisen suojelun puute

- luku- ja kirjoitustaidon yleistyminen, lapsikuolleisuuden vähentyminen ja odotettavissa olevan eliniän nousu, koulunkäynnin ja sosiaalisten peruspalveluiden yleistyminen - paikallisista ja toisinaan vakavista takaiskuista huolimatta

- miesten ja naisten välinen tasa-arvo ja oikeudenmukaisuus on edistynyt suuressa osassa maailmaa, siitä huolimatta, että naiset yhä ovat yleensä ensimmäiset häviäjät kriisien ja murroskausien aikana

- suurin osa hallituksista on siirtynyt sanoista tekoihin ja lisännyt resurssien sijoittamista sosiaaliseen kehitykseen suhteellisesti ja usein myös absoluuttisesti.

YK:n sihteeristön mukaan taantumista on tapahtunut seuraavilla aloilla:

- paikalliset ja alueelliset konfliktit ovat aiheuttaneet haittaa sosiaaliselle integraatiolle yhä useammilla maailman alueilla

- maapallosta kokonaisuudessaan on tullut entistä epätasa-arvoisempi paikka, jossa epätasa-arvo on lisääntynyt palkoissa, työllisyydessä, mahdollisuuksissa sosiaalisten palvelujen hyödyntämiseen sekä mahdollisuuksissa osallistua julkisiin ja kansalaisyhteiskunnan instituutioihin

- vastoin Kööpenhaminassa tehtyä sitoumusta, joka mukaan on vahvistettava yhteistyötä sosiaalisen kehityksen hyväksi YK:n kautta, kansainvälisen yhteistyön puitteissa sosiaaliseen kehitykseen myönnetyt resurssit ovat vähentyneet, vaikka kansainvälinen yhteisö onkin uudelleen sitoutunut keventämään köyhimpien maiden velkataakkaa

- velkataakka on Kööpenhaminan huippukokouksen jälkeen kasvanut merkittävästi, mikä vähentää entisestään sosiaaliseen kehitykseen käytettävissä olevia varoja

- pääoman liikkeiden vapauttamisen myötä maailmasta on tullut entistä alttiimpi äkillisille taloudellisille kriiseille; tällä on vakavia sosiaalisia seurauksia, koska kriisien todelliset uhrit ovat yhä useammin voimattomia korjaamaan sosiaalista tilannettaan.

Marraskuussa 1999 sihteeristö oli saamiensa raporttien pohjalta listannut seuraavat yksitoista aihetta, joita se haluaa analysoida tarkemmin edistymisen ja taantumien selvittämiseksi ja löytääkseen ideoita tuleviin aloitteisiin:

1. Epätasa-arvo: Kuinka kehityksen hedelmät voidaan jakaa entistä tasapuolisemmin valtioiden sisällä ja valtioiden välillä ottaen huomioon epätasa-arvon lisääntyminen valtioiden sisällä ja valtioiden välillä? Onko epätasa-arvo hinta, joka taloudellisesta kasvusta on maksettava, vai estääkö tasa-arvo kasvua?

2. Sosiaalisten palvelujen rahoittaminen: Sosiaalisia palveluja suunnataan yhä enemmän yhteiskunnan kaikkein haavoittuvimmille ryhmille. Etujen kohdentaminen ja tarveharkinta voi kuitenkin joissakin tapauksissa johtaa sosiaalisen solidaarisuuden rikkoutumiseen, joka puolestaan voi johtaa näiden palveluiden laadun huonontumiseen ja resurssien vähentymiseen. Kuinka solidaarisuus ja kestävyys voidaan sovittaa yhteen tehokkuuden ja valikoivuuden lisäämisen vaatimuksen kanssa sosiaalisten palvelujen tarjonnassa?

3. Kaupungistuminen: Vaikka enemmistö köyhistä elää edelleen maaseutualueilla, maailma ja erityisesti kehitysmaat ovat nopeasti muuttumassa urbaaniksi planeetaksi. Kuinka tämä muutos huomioiden niukat voimavarat voidaan jakaa parhaiten maaseudun ja kaupunkien välillä? Kuinka sosiaalisessa kehityksessä voidaan parhaiten ottaa huomioon yhteiskunnan kunkin sektorin erityistarpeet?

4. Työssäkäyvät köyhät: Vaikka monilla alueilla maailmassa työttömyys on laskenut, aivan liian usein uudet työpaikat ovat laadultaan heikkoja, niihin liittyy huono palkkaus ja vähän sosiaalista suojelua. Työllisyys ei yhä useammin riitä nostamaan väestöä pois köyhyydestä. Kuinka valtiot käsittelevät yhä yleistyvää "työssäkäyvien köyhien" ilmiötä ja mitä voidaan tehdä palkkojen parantamiseksi työmarkkinoiden matalapalkkaisimmassa lohkossa?

5. Työmarkkinoiden epävirallistuminen: Monissa kehitysmaissa viralliset työmarkkinat ovat vain pieni ja alati pienentyvä osa työmarkkinoita. Epävirallinen sektori ei enää ole kehitysmaiden yksinoikeus, vaan kaikkialla maailmassa epävirallinen sektori kasvaa symbioottisessa suhteessa viralliseen sektoriin. Mitä voidaan tehdä tulojen ja sosiaalisen suojelun parantamiseksi epävirallisella sektorilla, tuhoamatta virallisen sektorin kykyä luoda työpaikkoja?

6. Julkisen sektorin kunnostaminen: Talouden uudistusprosessi on monissa tapauksissa heikentänyt valtion kykyä edistää sosiaalista kehitystä. Yksi opetus viime aikojen talouskriiseistä on ollut, että liberalisointi ja yksityistäminen eivät saa tapahtua asianmukaisen säännöskehyksen kustannuksella. Vaaditaan vahvaa, avointa julkista sektoria valvomaan taloudellista uudistusprosessia ja luomaan suotuisa ympäristö sosiaaliselle kehitykselle.

7. Hajauttaminen: On ollut havaittavissa selkeä pyrkimys hajauttamiseen ja vastuun siirtämiseen paikallishallinnolle. Hajauttaminen edistää usein osallistumista ja vastuullisuutta, mutta ei välttämättä edistä resurssien tasapuolista jakautumista alueiden ja väestöryhmien kesken. Kuinka nämä ristiriitaisuudet voitaisiin parhaiten sovittaa yhteen?

8. Virallinen kehitysapu: Vaikka eräät maat ovat lisänneet virallista kehitysapuaan, kehitysavun määrä yleensä on ollut laskusuunnassa, Kööpenhaminassa annetuista lupauksista huolimatta. Mitä strategioita voidaan kehittää tämän suuntauksen kääntämiseksi?

9. Kriiseihin puuttuminen: Niukkoja kehitysresursseja käytetään yhä lukuisampiin kriiseihin puuttumiseen, millä on paljon kalliimpi hinta - sekä inhimillisesti että taloudellisesti - kuin kriisien ehkäisemisellä ja humaanin kehityksen pitkäjänteisellä edistämisellä. Sotien, paikallisten konfliktien ja luonnonkatastrofien määrän kasvulla on negatiivinen vaikutus sosiaaliseen kehitykseen.

10. Tarvitaan tehokkaita strategioita sosiaalisen kehityksen huippukokouksen sitoumusten toteuttamiseksi. Kuilu sitoumusten ja niiden toteuttamisen välillä on edelleen pääongelma. On panostettava niiden strategioiden, välineiden ja valmiuksien kehittämiseen, joita Kööpenhaminan sitoumusten onnistunut toteuttaminen edellyttää.

11. Velanhoidosta on tullut kumulatiivinen taakka, joka rasittaa vakavasti sosiaalista kehitystä. Kuinka velkahuojennus voitaisiin toteuttaa kaikkein tehokkaimmin, jotta kasvaviin sosiaalisiin kustannuksiin vaikutettaisiin myönteisesti?

LIITE II

talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

TSK:n vuonna 1995 antaman, sosiaalisen kehityksen yleismaailmallista huippukokousta käsitelleen lausunnon erityishuomiot ([CES 4/95] - EYVL C 110, 2.5.1995)

1. Periaatteet

1.1. Komitea kannattaa komission tiedonannossa esitettyjä periaatteita ja toivoo niiden heijastuvan sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisen huippukokouksen tuloksissa. Komitea tukee erityisesti ensimmäistä periaatetta, jonka mukaan ihmisoikeuksien ja demokratian kunnioittamista - mukaan lukien työntekijöiden ja työnantajien välinen vuoropuhelu sekä kansalaisyhteiskunnan osallistuminen - ei voida erottaa sosiaalisesta kehityksestä. Komitea on vakuuttunut, että nämä ovat todella yleismaailmallisia ihmisten perusoikeuksia. Komitea toivoo, että huippukokous hyväksyy tämän periaatteen juuri komission käyttämää sanamuotoa noudattaen ja kehottaa niitä jäsenvaltioita, jotka eivät vielä ole tätä tehneet, sisällyttämään tämän omaan lainsäädäntöönsä ja kansallisiin ja kansainvälisiin käytäntöihinsä todellisen, maailmanlaajuisen sosiaalisen kehityksen edistämiseksi.

1.2. Tärkeä käytännön väline työntekijöiden ja työnantajien vuoropuhelun edistämiseksi ja kansalaisyhteiskunnan osallistumisen edistämiseksi sosiaaliseen kehitykseen kaikkialla maailmassa on ILO:n sopimus n:o 144 vuodelta 1976, joka koskee kolmikantaneuvotteluja, joiden tarkoituksena on edistää työtä koskevien kansainvälisten normien noudattamista. On valitettavaa, ettei komissio mainitse tätä välinettä. Sopimuksen n:o 144 soveltaminen edistää sekä demokratiaa että yhteiskuntarauhaa. Komitean mielestä Euroopan unionin tulisi, tärkeimmän periaatteensa mukaisesti, ryhtyä johtamaan kampanjaa tämän sopimuksen ratifioinnin ja täyden soveltamisen edistämiseksi ILO:n jäsenmaissa. Kampanjan tulisi alkaa neuvotteluilla, joiden tavoitteena on saada kaikki EU:n jäsenvaltiot ratifioimaan kyseinen sopimus.

2. Tavoitteet

2.1. Komitea korostaa ja tukee Euroopan unionin toimia, joiden tavoitteena on monenvälinen toiminta sosiaalisen kehityksen tukemiseksi kansainvälisen kaupan avulla. Komitea on samaa mieltä siitä, että asiaa koskevia neuvotteluita on jatkettava Maailman kauppajärjestössä (WTO:ssa) ja kannattaa EU:n yleistä lähestymistapaa asiaan. EU:n on todella pyrittävä tekemään tästä tärkeä aihe WTO:ssa. Komitea katsoo, että tärkeimpänä tavoitteena tulee olla, että maita saataisiin ratifioimaan perusoikeuksia koskevat ILO:n sopimukset, kuten ammatillista järjestäytymisvapautta ja ammatillisen järjestäytymisoikeuden suojelua koskeva sopimus (vuodelta 1948) (joka koskee sekä työntekijöitä että työnantajia), kollektiivisen neuvotteluoikeuden periaatteita koskeva sopimus (1949) sekä pakollista työtä (1930) ja pakkotyön poistamista (1957) koskevat sopimukset. Kaikki EU:n jäsenvaltiot ovat ratifioineet sopimukset, jotka koskevat järjestäytymisvapautta ja kollektiivista neuvotteluoikeutta sekä muut ihmisoikeuksia koskevat sopimukset, jotka on ratifioinut myös ylivoimainen enemmistö ILO:n jäsenvaltioista, mukaan lukien monet kehitysmaat.

2.2. Komitea on pahoillaan siitä, ettei komissio mainitse tässä yhteydessä ILO:n yleissopimusta (vuodelta 1958), joka koskee työmarkkinoilla ja ammatin harjoittamisen yhteydessä tapahtuvaa syrjintää. Sopimus on luonteeltaan ja perustavaa laatua olevalta tärkeydeltään yhdenveroinen aiemmin mainittujen sopimusten kanssa. Se on myös yhtä laajalti ratifioitu. Tämä lienee vahingossa tapahtunut laiminlyönti. Sosiaalisen kehityksen huippukokouksen valmistelukomitean kolmannessa kokouksessa New Yorkissa viime kuussa EU ilmaisi selvästi, kuinka tärkeänä se pitää tässä sopimuksessa kuvattuja periaatteita. Siksi komitea suosittaa voimakkaasti, että Euroopan unioni korjaisi laiminlyönnin ja sisällyttäisi syrjinnän estämistä koskevan sopimuksen ehdotettuun kampanjaan. Loogisesti tämän tulisi olla myös yhtenä välineenä ilmaistaessa EU:n kantoja ja pyrkimyksiä köyhyyden ja syrjäytymisen estämiseen, mikä mainitaan esimerkiksi komission asiakirjan toisessa päätelmässä (naisten ja miesten välinen tasa-arvo).

2.3. Komitea pitää hyvin tärkeänä naisten aseman parantamista palkkatyöhön pääsyn ja koulutuksen avulla. Erityisesti naisten ja tyttöjen koulutus on avaintekijä köyhyyden ja ylikansoituksen torjumiseksi. Siellä, missä naiset ovat koulutettuja, laskevat sekä lapsikuolleisuus että syntyvyys.

2.4. Kohdissa 11.1 ja 11.2 mainittujen sopimusten pääsisältö tukee "sosiaalilausekkeen" lähestymistapaa, jota TSK on ehdottanut jo monissa lausunnoissaan. Tällä lähestymistavalla ei ole mitään tekemistä protektionismin kanssa. Päinvastoin näiden periaatteiden yleinen soveltaminen edistäisi kauppaa varmistamalla, että kaikki työntekijät nauttivat tasavertaista perusoikeuksista ja kuluttajat saisivat kohtuulliset takuut siitä, että heidän ostamiaan tuotteita ei ole valmistettu epäinhimillisissä työolosuhteissa. Tässä yhteydessä komitea muistuttaa myös OECD:n parhaillaan tekemästä aiheeseen liittyvästä tutkimustyöstä, jonka tulokset saattavat antaa hyviä perusteita lisäneuvotteluihin.

2.5. Eräs tehokas tapa kannustaa hallituksia noudattamaan ILO:n tärkeitä sopimuksia ja ratifioimaan ne on antaa tukia ja kaupan suosituimmuusasemia myönnettäessä etusija sellaisille maille, jotka soveltavat aitoja, tehokkaita sosiaalisen kehityksen strategioita. Tämä saattaisi olla Euroopan unionin arvokas panos sosiaaliseen kehitykseen myönnettyjen varojen lisäämiseen, jota tarvitaan, vaikka huippukokous onnistuisikin päättämään tavoista käyttää olemassa olevia resursseja tehokkaammin. Tässä yhteydessä komitea pitää tervetulleena 19. joulukuuta viime vuonna annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 3281/94 monivuotisen yleisen tullietuusjärjestelmän soveltamisesta vuosina 1995-1998 tiettyihin kehitysmaista peräisin oleviin teollisuustuotteisiin.

2.6. Komission ehdotukset voivat auttaa luomaan inhimillisemmät elin- ja työolosuhteet lapsityövoimalle. Lapsityövoiman käyttö voidaan kitkeä asteittain ottamalla käyttöön yleisiä toimenpiteitä hyvinvoinnin parantamiseksi (työolot, koulutusmahdollisuudet jne.)

2.7. ILO:n sopimusten ratifiointia ja niiden noudattaminen on samalla tavoin osa hyvää hallintotapaa kuin sosiaalipolitiikan tehokas kehittäminenkin. Kauppa- ja tukipolitiikat, joita koskevia ehdotuksia edellisissä kohdissa esitettiin, tulevat varmistamaan, että olemassa olevia resursseja käytetään entistä tehokkaammin. Teollisuusmaiden ja kehitysmaiden tulisi rinnakkain ottaa käyttöön toimenpiteitä korruption vähentämiseksi Etelä-Pohjois-kauppasopimuksissa. Korruptoituneet käytännöt haittaavat vakavasti sosiaalista ja taloudellista kehitystä.

2.8. Jos Euroopan unioni todella haluaa sisällyttää sosiaalisen kehityksen IMF:n, Maailmanpankin ja alueellisten kehityspankkien toimintatapoihin, sen on käytettävä aktiivisesti vaikutusvaltaansa näissä elimissä vakuuttaakseen ne siitä, että niiden on tehtävä ILO:n kanssa tiiviimpää yhteistyötä kuin menneisyydessä, erityisesti rakennesopeutustoimissa. EU:n on kiinnitettävä asianmukaista huomiota siihen, kuinka rakennesopeutusohjelmat vaikuttavat köyhiin esimerkiksi muutettaessa terveys-, koulutus- ja maatalouspolitiikkaa.

2.9. Komitea toistaa aiemmissa lausunnoissaan esittämänsä näkemyksen, että on korkea aika luoda olosuhteet ja välineet, jotka voivat stimuloida taloudellista kasvua, kauppaa, hyvinvoinnin jakautumista ja mahdollisuuksia maailmanlaajuisella tasolla, sekä liittää tämä kehitysprosessiin, joka sopii yhteen sosiaalisen kehityksen ja ympäristönsuojelun kanssa. Tämä edellyttää, että EU sitoutuu vahvistamaan ulko-, turvallisuus-, kauppa-, maatalous- ja kehitysyhteistyöpolitiikkojensa välistä yhdenmukaisuutta. Komitea kehottaa EU:ta tekemään tämän sitoumuksen sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisessa huippukokouksessa Kööpenhaminassa, ottaen huomioon, että kyseinen huippukokous sattuu ajallisesti lähekkäin WTO:n perustamisen kanssa.

3. Keinot: resurssit ja seuranta

Komitea korostaa pitävänsä tärkeänä komission pyrkimystä auttaa kehitysmaita (ja erityisesti niistä köyhimpiä) toimenpiteillä, jotka edistävät epävirallisen sektorin asteittaista sulautumista viralliseen talouteen. Tässä yhteydessä komitea painottaa, että hallituksista riippumattomilla järjestöillä, mukaan lukien maantaloustuottajien järjestöt, osuuskunnat ja naisjärjestöt, voi olla tärkeä asema työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen lisäksi.

4. Päätelmät

4.1. Komitea on tyytyväinen päätelmissä ilmaistuun Euroopan unionin vakaaseen päätökseen toimia entistä aktiivisemmin standardeja ja sopimuksia koskevissa monenvälisissä neuvotteluissa. Tämä on tehtävä jakaen selkeästi roolit ja vastuualueet. Komitea viittaa tässä yhteydessä viime kuussa hyväksymäänsä oma-aloitteiseen lausuntoon, jossa käsitellään EU:n ja Kansainvälisen työjärjestön (ILO:n) suhteita.

4.2. Lopuksi komitea suosittaa voimakkaasti, että Euroopan unioni ottaa mukaan työntekijät, työnantajat ja muut asianomaiset talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmät ja antaa selkeästi kohdennetun panoksensa sosiaalisen kehityksen huippukokouksen seurantaprosessiin valitsemalla rajatun määrän aloitteita työllisyyden luomisen, köyhyydenvastaisen taistelun sekä sosiaalisen integraation aloilla toteuttaakseen niillä koordinoidut, EU:n laajuiset toimet. Huippukokouksen päätösten toimeenpano tulee olemaan yksittäisten hallitusten tehtävä. Huippukokouksen tulisi kuitenkin, ja todennäköisesti se tulee näin myös tekemään, korostaa alueellisen yhteistyön merkitystä toimeenpanoprosessissa. Sosiaalisen kehityksen huippukokouksen onnistumiseksi on tärkeää, että suuret maaryhmittymät, kuten Euroopan unioniksi yhdistyneet maat, antavat esimerkkiä tällaisesta yhteistyöstä omalla alueellaan. Komitea kehottaa komissiota laatiman ehdotuksen nykyisten työllisyyttä, köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä koskevien Euroopan unionin politiikkojen pohjalta.