Koska PIF-direktiivissä edellytetään jäsenvaltioiden kriminalisoivan sekä unionin talousarvion tuloihin että menoihin liittyvät rikokset, sen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä vaikuttaa EU:n omien varojen (tullit ja arvonlisävero) lisäksi aineellisiin toimintapolitiikkoihin, joissa EU:n menoja käytetään näiden politiikkatavoitteiden saavuttamiseen. Direktiivin asianmukainen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on näin ollen keskeisen tärkeää unionin talousarvion suojaamisen lisäksi kaikkien sellaisten EU:n toimintapolitiikkojen kannalta, joihin käytetään EU:n varoja, ja sillä on erityisen suuri merkitys elpymis- ja palautumistukivälineen yhteydessä.

PIF-direktiivi hyväksyttiin Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 83 artiklan 2 kohdan perusteella, ja näin ollen se kuuluu vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen säädöksiin. Se on myös osa komission yleistä petostentorjuntastrategiaa . Lisäksi Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) 2 artiklaan kirjattujen EU:n yhteisten arvojen puolustamisen ja EU:n taloudellisten etujen suojaamisen välillä on vahva keskinäinen yhteys. EU:n taloudellisten etujen suojaaminen edellyttää esimerkiksi, että oikeusviranomaiset voivat hoitaa tehtävänsä itsenäisesti ilman toimeenpanoviranomaisten puuttumista asiaan.

Lainkäyttövallan määrittämisessä alueperiaatteen perusteella ilmeni erityinen noudattamiseen liittyvä ongelma. Se koski joidenkin jäsenvaltioiden asettamaa ehtoa, jonka mukaan syyte PIF-rikoksista voidaan nostaa ainoastaan rikoksen uhrin rikoksentekopaikassa tekemän ilmoituksen perusteella tai asianomistajan tekemän kantelun perusteella (jos syytteen nostaminen sen valtion lain nojalla, jossa rikos on tapahtunut, edellyttää tällaista kantelua). Yksi erityinen ongelma saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä liittyy siihen, että tuomion täytäntöönpanoa koskeva vanhentumisaika on 12 artiklassa edellytettyä viittä vuotta lyhyempi.

Luonnollisten henkilöiden rikosoikeudellisten seuraamusten osalta noudattamiseen liittyviä ongelmia havaittiin neljäsosassa jäsenvaltioista. Useiden jäsenvaltioiden lainsäädännössä on säännöksiä, joiden nojalla yksityishenkilöt voivat välttyä rikosoikeudelliselta vastuulta tai seuraamuksilta, jos he ilmoittavat rikoksesta tai maksavat takaisin unionin taloudellisille eduille aiheutuneen vahingon eri vaiheissa ennen rikosoikeudellista menettelyä tai sen aikana. Tällaiset säännökset voivat johtaa siihen, että seuraamukset eivät ole tehokkaita eivätkä varoittavia. Muut noudattamiseen liittyvät ongelmat koskivat sitä, että kansallisessa lainsäädännössä enimmäisseuraamukseksi säädetyn vankeusrangaistuksen pituus oli alle neljä vuotta.

Määräaika direktiivin saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä päättyi 6. heinäkuuta 2019. PIF-direktiivin 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission oli toimitettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle ensimmäinen täytäntöönpanokertomus kahden vuoden kuluttua direktiivin saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä asetetusta määräajasta. Kyseinen kertomus julkaistiin syyskuussa 2021. Kertomuksessa todettiin, että kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet PIF-direktiivin keskeiset säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään. Siinä korostettiin kuitenkin myös, että direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä on vielä parannettava erityisesti sen varmistamiseksi, että rikosten määritelmät sekä oikeushenkilöiden ja luonnollisten henkilöiden vastuu ja rikoksista määrättävät seuraamukset saatetaan yhdenmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Lisäksi kertomuksessa korostettiin, että lainkäyttövallan harjoittamista ja vanhentumisaikoja koskevat säännökset on saatettava asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä.

(I)ulottamaan lainkäyttövaltansa PIF-rikoksiin, jos rikos on tehty kokonaan tai osittain jäsenvaltion alueella tai rikoksen tekijä on jäsenvaltion kansalainen ja jos rikoksentekijään sovelletaan rikoksen tekohetkellä henkilöstösääntöjä ; ja

Koska tietoja on saatavilla niukasti, on vaikea arvioida PIF-direktiivin säännösten asianmukaisuutta ja tehokkuutta sekä tarvetta tarkistaa direktiiviä tällä perusteella. Komissio kehottaa jäsenvaltioita keräämään ja toimittamaan tiedot hyvissä ajoin PIF-direktiivin 18 artiklan 2 kohdassa säädettyjen vaatimusten mukaisesti.

Lisäksi niissä jäsenvaltioissa, joiden talous on pienempi, on enemmän tapauksia, joissa vahinkojen määrä ei ylitä 10 miljoonan euron kynnysarvoa. Tämä voi johtaa jäsenvaltioiden väliseen epätasapainoon niiden tapausten määrässä, joita EPPOlla on toimivalta käsitellä.

Komissiolla ei kuitenkaan ole tällä hetkellä riittävästi tietoja, jotta se voisi muodostaa lopullisen näkemyksen tästä kysymyksestä, minkä vuoksi sitä tarkastellaan uudelleen myöhemmin.

2.2. Vanhentumisajat (12 artikla)

PIF-direktiivin 12 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet asettaakseen vanhentumisajan, jonka puitteissa PIF-direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa tarkoitettujen rikosten tutkinta, syytteeseenpano, oikeudenkäynti ja tuomioistuimen päätöksen tekeminen on mahdollista riittävän pitkään sen jälkeen kun kyseiset rikokset on tehty, jotta niitä voidaan torjua tehokkaasti.

Kun kyse on rikoksista, joista määrättävä enimmäisseuraamus on vähintään neljä vuotta vankeutta, vanhentumisajan on oltava vähintään viisi vuotta rikoksen tekohetkestä (12 artiklan 2 kohta). PIF-direktiivin 12 artiklan 3 kohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää vanhentumisajasta, joka on lyhyempi kuin viisi vuotta mutta vähintään kolme vuotta, edellyttäen, että vanhentumisaika voidaan keskeyttää tiettyjen toimien vuoksi. Ilmaus ”tietyt toimet” jättää paljon tulkinnanvaraa. Näin ollen jäsenvaltiot voivat hyväksyä lyhyempiä vanhentumisaikoja (joka tapauksessa vähintään kolme vuotta) sellaisten rikosten osalta, joista PIF-direktiivissä edellytetty enimmäisseuraamus on vähintään neljä vuotta vankeutta, kunhan samalla säädetään vanhentumisajan keskeyttämisestä. Direktiivissä säädetään myös 3, 4 ja 5 artiklassa tarkoitetusta rikoksesta annetun tuomion perusteella määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanon vanhentumisajasta (12 artiklan 4 kohta).

Jotta voidaan arvioida, ovatko vanhentumisaikoja koskevat säännökset ”riittävän tehokkaita”, on ensin selvitettävä, mitä tämä käsite tarkoittaa. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella voidaan päätellä, että vanhentumisajan olisi oltava riittävän pitkä, jotta voidaan varmistaa tehokkaat ja ennaltaehkäisevät seuraamukset PIF-rikoksia koskevissa tapauksissa. On myös huomattava, että luonteensa vuoksi vanhentumisajat edellyttävät tehokkuuden ja muun muassa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan perusoikeuden tasapainottamista. Tämä ilmaistaan selväsanaisesti PIF-direktiivin johdanto-osan 28 kappaleessa, jossa todetaan, että direktiivin ”tarkoituksena on varmistaa, että kyseisiä oikeuksia ja periaatteita kunnioitetaan täysin ja että ne pannaan täytäntöön”. Direktiivin 18 artiklan 4 kohdassa ei edellytetä sen arvioimista, ovatko vanhentumisajat sinänsä riittävän tehokkaita, vaan sen mukaan on arvioitava, ovatko vanhentumisaikoja koskevat säännökset riittävän tehokkaita.

Tästä syystä kysymys ”ovatko 12 artiklassa tarkoitetut vanhentumisaikaa koskevat säännökset riittävän tehokkaita?” voitaisiin muuttaa muotoon ”ovatko 12 artiklassa tarkoitetut vanhentumisaikaa koskevat säännökset riittävän tehokkaita varmistamaan, että PIF-direktiivin 3, 4 ja 5 artiklassa tarkoitettujen rikosten tutkinta ja syytteeseenpano sekä niitä koskeva oikeudenkäynti ja tuomioistuimen päätöksen tekeminen tapahtuvat asianmukaisesti?” Jos vastaus olisi, että PIF-rikosten tutkinta ja syytteeseenpano sekä niitä koskevat oikeudenkäynnit ja niistä määrättävät rangaistukset ovat joissakin jäsenvaltioissa epätodennäköisempiä kuin muissa jäsenvaltioissa vanhentumisaikojen soveltamisen vuoksi, tätä voitaisiin pitää osoituksena siitä, että säännökset eivät ole riittävän tehokkaita.

Määräaika, johon mennessä jäsenvaltioiden oli määrä saattaa PIF-direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään, oli kuitenkin vain kolme vuotta ennen tämän kertomuksen laatimista, mikä on lyhyempi ajanjakso kuin PIF-direktiivin 12 artiklassa säädetyt vanhentumisajat. Näin ollen tässä vaiheessa on vaikea sanoa, missä määrin vanhentumisaikoja koskevilla PIF-direktiivin säännöksillä on ollut todellista vaikutusta.

Lisäksi, kuten edellä mainittiin, jäsenvaltiot ovat toimittaneet 18 artiklan 2 kohdan mukaisia tilastotietoja vain niukasti. Näin ollen tässä vaiheessa ei ole mahdollista verrata käynnistettyjen rikosoikeudellisten menettelyjen lukumäärää, niiden menettelyjen lukumäärää, joissa syytteestä on luovuttu, jotka päättyivät vapauttavaan päätökseen tai langettavaan tuomioon, sekä käynnissä olevien menettelyjen lukumäärää eri jäsenvaltioiden välillä eikä kytkeä näitä havaintoja eri jäsenvaltioiden vanhentumisaikojen pituuteen.

Tästä syystä tässä arvioinnissa tarkastellaan ensisijaisesti jäsenvaltioiden oikeudellista tilannetta (sellaisena kuin se ilmenee niistä kansallisista toimenpiteistä, joilla vanhentumisaikoja koskevat säännökset saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä) sekä niiden käytännön tilannetta.

Tässä yhteydessä voidaan pitää toivottavana, että vanhentumisaikoja pidennetään, koska PIF-rikosten tutkinnat kestävät yleensä kauan. Tiettyjen rikosten paljastamiseen voi mennä vuosia, ja niiden tutkiminen saattaa edellyttää merkittäviä toimia niiden rajatylittävän luonteen vuoksi.

Koska PIF-direktiivissä säädetyt vanhentumisajat on joka tapauksessa asetettu samankaltaisille rikoksille kansallisella tasolla säädettyjen vanhentumisaikojen alarajalle, PIF-direktiivin vaikutus vanhentumisaikoihin kansallisella tasolla on kuitenkin ollut suhteellisen vähäinen.

Tämä ei tarkoita, että kyseiset PIF-direktiivin säännökset olisivat sinänsä tehottomia. Direktiivin säännöksillä varmistetaan joka tapauksessa tietty vähimmäistaso ja taataan siten oikeusvarmuus estämällä vanhentumisaikojen lyhentäminen myöhemmin jäsenvaltioissa.

2.3. Julkisiin hankintoihin liittyvät petokset (3 artiklan 2 kohdan b alakohta)

PIF-direktiivin 3 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että unionin taloudellisiin etuihin vaikuttava petos on rikos, jos se on tehty tahallisesti. Tätä varten siinä luetellaan neljä toimintatyyppiä, joita pidetään unionin taloudellisiin etuihin vaikuttavina petoksina. Näihin neljään ryhmään kuuluu tekoja tai laiminlyöntejä, jotka koskevat

(I)muita kuin hankintoihin liittyviä menoja (3 artiklan 2 kohdan a alakohta);

(II)hankintoihin liittyviä menoja (3 artiklan 2 kohdan b alakohta);

(III)muita kuin arvonlisäveroon perustuvista omista varoista saatavia tuloja (3 artiklan 2 kohdan c alakohta); ja

(IV)arvonlisäveroon perustuvista omista varoista saatavia tuloja (3 artiklan 2 kohdan d alakohta).