[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 20.12.2006

KOM(2006) 839 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

rehuseosten liikkuvuudesta annetun neuvoston direktiivin 79/373/ETY muuttamisesta annetussa direktiivissä 2002/2/EY perustetun järjestelmän täytäntöönpanosta

Euroopan komissio

Lisätietoja terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosastosta on Internetissä osoitteessa:

http://ec.europa.eu/food/index_fi.htm

Lisätietoja rehulainsäädännöstä on osoitteessa:

http://ec.europa.eu/food/food/animalnutrition/index_fi.htm

© Euroopan yhteisöt, 2006

Jäljentäminen on sallittua, kunhan lähde mainitaan.

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

rehuseosten liikkuvuudesta annetun neuvoston direktiivin 79/373/ETY muuttamisesta annetussa direktiivissä 2002/2/EY perustetun järjestelmän täytäntöönpanosta

1. TIIVISTELMÄ

Direktiivin 79/373/ETY[1] 15 a artiklassa todetaan, että komissio antaa jäsenvaltioilta saatujen tietojen pohjalta Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen direktiivin 79/373/ETY muuttamisesta annetussa direktiivissä 2002/2/EY[2] perustetun järjestelmän täytäntöönpanosta, sekä mahdolliset ehdotukset näiden säännösten parantamiseksi.

Kaksikymmentäneljä jäsenvaltiota on vastannut komission yksiköiden tietopyyntöön. Tässä kertomuksessa käsitellään direktiivissä 2002/2/EY perustetun järjestelmän täytäntöönpanoa:

Ensimmäinen uusi velvoite oli eränumeron merkitseminen tuoteselostemerkintöihin. Jäsenvaltiot panivat sen täytäntöön ilman suurempia ongelmia. Sen katsotaan parantavan jäljitettävyyttä merkittävästi. Toiseksi direktiivi salli poikkeuksia säännöksestä, jonka mukaan tuoteselosteen tiedot pitää merkitä niille varattuun kohtaan. Tietyt pakolliset tuoteselosteen tiedot voidaan nyt merkitä myös kyseisen kohdan ulkopuolelle. Tämän säännöksen soveltaminen ei tuottanut suurempia ongelmia jäsenvaltioissa. Komissiolla ei ole yksityiskohtaisia tietoja siitä, missä määrin rehuseosten valmistajat ovat hyödyntäneet tätä mahdollisuutta. Valvontaviranomaiset tai asiakkaat eivät ole tuoneet esiin tähän liittyviä ongelmia.

Rehuainemäärien pakollinen ilmoittaminen tietyn sallitun poikkeaman rajoissa aiheutti eniten hajontaa: prosenttiosuuden ilmoittamista koskevan vaatimuksen soveltamisesta luovuttiin rehuseosten valmistajien pyynnöstä useissa jäsenvaltioissa kansallisen tuomioistuimen päätöksellä odotettaessa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisua asiassa. Yhdessä jäsenvaltiossa säännöksen väliaikainen kumoaminen koski vain niitä yrityksiä, jotka olivat panneet tuomioistuinkäsittelyn alulle. Eräissä jäsenvaltioissa päätettiin soveltaa joustavaa lähestymistapaa virallisissa tarkastuksissa ja jopa jättää määräämättä toimijoille seuraamuksia, vaikka rehuainemäärän merkintävelvollisuutta ei ollut noudatettu. Useimmat näistä jäsenvaltioista ovat ottaneet nk. avoimen ilmoituksen käyttöön yhteisöjen tuomioistuimen 6. joulukuuta 2005 antaman päätöksen seurauksena. Yksi jäsenvaltioiden ryhmä saattoi sen sijaan ”avointa ilmoitusta” koskevat säännökset suoraan osaksi kansallista lainsäädäntöään ja pani ne täytäntöön, ja niissä määrätään sakkoja, jos vaatimusta ei noudateta. Kyseisten jäsenvaltioiden mukaan vaatimusta on alettu noudattaa, eivätkä rehuseosten tuottajat ole valittaneet säännöksestä.

Direktiivissä säädetään myös, että rehuntuottajien on tehtävä yhteistyötä valvontaviranomaisten kanssa. Jäsenvaltiot panivat tämän säännöksen täytäntöön direktiivin 2002/2/EY yhteydessä, tai ne olivat sisällyttäneet sen kansalliseen lainsäädäntöönsä jo aiemmin. Tämä keskeinen periaate sisältyy nyt olennaisena osana myös elintarvikelainsäädännön yleisistä periaatteista annettuun säädökseen.

Tässä ei esitetä ehdotuksia edellä mainittujen säännösten parantamiseksi. Mahdollisia vaihtoehtoja tutkitaan komission yksiköiden parhaillaan suorittamassa vaikutustenarvioinnissa, jossa käsitellään rehujen merkitsemistä yleensä. Vaikutustenarvioinnin pohjalta esitettävä lainsäädäntöesitys on tarkoitus antaa vuoden 2007 jälkipuoliskolla.

2. JOHDANTO

Kertomuksen tarkoitus

Direktiivin 79/373/ETY 15 a artiklassa säädetään:

”Komissio antaa jäsenvaltioilta saatujen tietojen pohjalta Euroopan parlamentille ja neuvostolle viimeistään 6 päivänä marraskuuta 2006 kertomuksen 5 artiklan 1 kohdan j ja l alakohdassa, 3 kohdan g alakohdassa ja 5 kohdan d alakohdassa sekä 5 c artiklassa ja 12 artiklan toisessa kohdassa perustetun järjestelmän täytäntöönpanosta ja erityisesti siltä osin, kuin on kyse rehuainemäärien ilmoittamisesta rehuseosten tuoteselostemerkinnöissä painoprosentteina sallittu poikkeama mukaan lukien, sekä mahdolliset ehdotukset näiden säännösten parantamiseksi.”

Komissio pyysi jäsenvaltioita toimittamaan nämä tiedot ja sai vastauksen 24 jäsenvaltiolta.

Taustaa

1990-luvun lopulla puhkesi useita elintarvikkeisiin ja eläinten rehuun liittyviä kriisejä (BSE, dioksiini jne.), jotka paljastivat heikkouksia EU:n elintarvikelainsäädännön rakenteessa ja täytäntöönpanossa. Komissio päätti niiden seurauksena ottaa elintarvikkeiden turvallisuuden edistämisen yhdeksi poliittisista painopisteistään (Helsingissä vuonna 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto). Tammikuun 12. päivänä 2000 annetussa ”Valkoisessa kirjassa elintarvikkeiden turvallisuudesta” (KOM (1999) 719 lopullinen) tehtiin ehdotuksia, joilla EU:n elintarvikepolitiikka muutettaisiin ennakoivaksi, dynaamiseksi, johdonmukaiseksi ja laaja-alaiseksi toimintavälineeksi, ja hahmoteltiin sitä varten 84 erillistä toimenpidettä.

Uudessa strategiassa oli otettava huomioon se, että elintarviketalous on keskeisen tärkeä koko Euroopan taloudelle. Elintarvikkeiden tuotantoketjusta on myös tulossa yhä monimutkaisempi, ja unionin laajentuminen on asettanut sisämarkkinoille lisähaasteita, kun kaikista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden turvallisuus ja laadukkuus pitäisi pystyä varmistamaan.

Uuden lainsäädäntökehyksen ytimenä on ”maatilalta ruokapöytään” -lähestymistapa, joka kattaa kaikki elintarvikeketjun vaiheet. Rehuntuottajilla, maanviljelijöillä ja elintarvikealan toimijoilla on ensisijainen vastuu elintarvikkeiden turvallisuudesta. Rehujen ja elintarvikkeiden ja niiden ainesosien jäljitettävyys on toinen keskeinen tekijä rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuuden näkökulmasta. Avoimuus rehun tuoteselostemerkinnöissä on myös tärkeä uuden rehu- ja elintarvikelainsäädännön periaate, jonka tarkoituksena on lisätä kuluttajien luottamusta rehuihin ja elintarvikkeisiin.

Direktiivissä 79/373/ETY säädettiin ennen sen muuttamista direktiivillä 2002/2/EY tuotantoeläinten rehuissa käytettyjen rehuaineiden joustavasta ilmoittamisesta ilman täsmällistä mainintaa niiden määristä, jolloin oli annettu mahdollisuus ilmoittaa rehuaineiden ryhmät itse rehuaineiden sijasta.

Valkoisessa kirjassa rehuseoksia koskevan direktiivin tarkistamista pidettiin ensisijaisen tärkeänä (toimi nro 24) ottaen huomioon, että eläinperäisten elintarvikkeiden turvallisuus alkaa eläinrehun turvallisuudesta. Asiaa käsittelevän komission ehdotuksen seurauksena annettiin direktiivi 2002/2/EY, jonka avulla oli määrä varmistaa, että kotieläintuottajille annetaan mahdollisimman tarkkaa tietoa rehujen koostumuksesta ja käytöstä. Direktiivissä 2002/2/EY otettiin käyttöön avoimuuden ja jäljitettävyyden parantamiseksi ns. ”avoin ilmoitus”, jossa

- luetellaan kaikki rehuseoksen sisältämät rehuaineet erityisnimillään ja ilmoitetaan niiden painoprosenttiosuudet suurimmasta pienimpään +/-15 prosentin tarkkuudella;

- ilmoitetaan täsmällinen painoprosenttiosuus asiakkaan pyynnöstä.

Jäsenvaltioiden piti saattaa nämä säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään maaliskuun 6. päivään 2003 mennessä ja panna ne täytäntöön viimeistään 6. marraskuuta 2003.

Ongelmat

”Avoimen ilmoituksen” käyttöönotto aiheutti paljon kiistaa, koska rehuseosten tuottajat vastustivat tuotteidensa koostumuksen ilmoittamista.

Useat kansalliset tuomioistuimet esittivät rehuteollisuuden aloitteesta asiaa käsittelevän ennakkoratkaisukysymyksen Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle[3], joka tutki ensisijaisesti direktiivin 2002/2/EY pätevyyttä.

Tuomioistuin hylkäsi 6. joulukuuta 2005[4] direktiivin pätevyyden kiistämiseksi esitetyt perustelut ja yhtyi näin EU:n toimielinten näkemykseen. Tuomioistuin katsoi erityisesti, että direktiivin oikeusperusta (EY:n perustamissopimuksen 152 artiklan 4 kohdan b alakohta: toimenpiteet, joiden välittömänä tarkoituksena on kansanterveyden suojeleminen) on pätevä. Tuomioistuin vahvisti näin, että prosentti-ilmoitus, jossa sallitaan +/- 15 prosentin poikkeama, on voimassa. Sen sijaan tuomioistuin piti pätemättömänä vaatimusta ilmoittaa asiakkaan pyynnöstä jokaisen rehuseokseen sisältyvän rehuaineen tarkka painoprosenttiosuus, sillä se todettiin suhteellisuusperiaatteen vastaiseksi.

EY:n perustamissopimuksen 10 artiklan mukaan jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis- ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi. Komissio antoi 27. kesäkuuta 2006 ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi direktiivin 2002/2/EY oikaisemisesta siten, että siitä poistetaan yhteisöjen tuomioistuimen pätemättömäksi julistama säännös ja saatetaan näin lainsäädäntö yhdenmukaiseksi yhteisöjen tuomioistuimen päätöksen kanssa. Ehdotus on parhaillaan parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä.

Tässä kertomuksessa ei tästä syystä käsitellä säännöstä, jossa velvoitetaan ilmoittamaan täsmälliset painoprosenttiosuudet asiakkaan pyynnöstä (5 artiklan 1 kohdan 1 alakohta).

3. JÄRJESTELMÄN TÄYTÄNTÖÖNPANO JÄSENVALTIOISSA

3.1. Eränumeron ilmoittaminen (5 artiklan 1 kohdan j alakohta):

Kaksikymmentäkaksi jäsenvaltiota ilmoitti panneensa kyseisen säännöksen täytäntöön ilman suurempia ongelmia. Ne pitivät säännöstä erittäin tärkeänä rehuseosten jäljitettävyyden kannalta. Jäljitettävyysvaatimus on sen jälkeen asetettu myös elintarvikelainsäädännön yleisistä periaatteista annetun asetuksen[5] 18 artiklassa, rehuhygieniasta annetun asetuksen[6] liitteessä II ja muuntogeenisten organismien jäljitettävyydestä ja merkitsemisestä annetun asetuksen[7] 4–8 artiklassa. Mahdollisuus jäljittää rehuseokset jakeluketjun edelliseen ja seuraavaan vaiheeseen on osoittautunut ratkaisevan tärkeäksi monissa tapauksissa. Kokemukset tästä vaatimuksesta ovat poikkeuksetta myönteisiä.

3.2. Joidenkin tietojen merkitseminen niille varatun kohdan ulkopuolelle:

5 artiklan 5 kohdan d alakohta: ”säilyvyys, nettomäärä, eränumero sekä hyväksyntä- tai rekisteröintinumero voidaan merkitä 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen merkitsemiselle varatun kohdan ulkopuolelle; tällöin on näiden mainintojen ohessa oltava ilmoitus siitä, missä nämä tiedot ovat näkyvillä.”

Säännös antaa rehuseosten valmistajille mahdollisuuden merkitä säilyvyysaika, nettomäärä, eränumero sekä hyväksyntä- tai rekisteröintinumero sellaiseen pakkauksen kohtaan, jossa tietojen ilmoittaminen on tarkoituksenmukaista. Se riippuu sekä pakkauksen mallista että käytetystä pakkausmateriaalista. Käytännössä säilyvyys ja/tai eränumero voidaan siten esimerkiksi leimata säkin pohjaan tai reunaan pakkausvaiheessa.

Kaksikymmentäkaksi jäsenvaltiota ilmoitti panneensa tämän säännöksen täytäntöön ilman suurempia ongelmia.

Komissiolla ei ole yksityiskohtaisia tietoja siitä, missä määrin rehuseosten valmistajat ovat hyödyntäneet tätä mahdollisuutta, mutta alan toimijat ovat joka tapauksessa hyvillään tarjotusta joustavuudesta. Säännöksestä ei myöskään ole esitetty selkeyteen tai avoimuuteen liittyviä valituksia valvontaviranomaisten sen enempää kuin kotieläintuottajienkaan taholta.

3.3. Rehuainemäärien prosenttiosuuden ilmoittaminen +/- 15 prosentin tarkkuudella:

5 artiklan c kohta: ”1. Rehuseoksen sisältämät rehuaineet on lueteltava erityisnimillään.

2. Rehuaineiden luetteloinnissa on noudatettava seuraavia sääntöjä:

a) muille kuin lemmikkieläimille tarkoitetut rehuseokset:

i) rehuaineet luetellaan rehuseoksessa olevien painoprosenttiosuuksien mukaisesti suurimmasta pienimpään;

ii) edellä mainittujen prosenttiosuuksien osalta sallitaan +/- 15 prosentin poikkeama;

b) lemmikkieläimille tarkoitetut rehuseokset: rehuaineet luetellaan joko määrät ilmoittaen tai nimeämällä ne painon mukaan suurimmasta pienimpään. ” (Direktiivin 5 artiklan c kohdan 3 ja 4 alakohdassa on erityisiä säännöksiä lemmikkieläinten ravinnosta, joten niitä ei käsitellä tässä kertomuksessa.)

Kuuden jäsenvaltion kansalliset tuomioistuimet päättivät, kun direktiiviä 2002/2/EY saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä, luopua rehuseosten valmistajien pyynnöstä avoimen ilmoituksen käyttövaatimuksesta siihen saakka, kunnes Euroopan yhteisöjen tuomioistuin olisi antanut ennakkoratkaisunsa; yhdessä jäsenvaltiossa keskeytyspäätös koski vain tiettyjä yrityksiä. Yhteisöjen tuomioistuin antoi päätöksensä 6. joulukuuta 2005. Osa näistä jäsenvaltioista on sen jälkeen pannut prosenttiosuuden ilmoittamista koskevan vaatimuksen täytäntöön tai täytäntöönpanoprosessi on niissä edennyt pitkälle; toisissa jäsenvaltioissa täytäntöönpanoa vasta suunnitellaan. Millään näistä jäsenvaltioista ei siis ollut käytännön kokemuksia prosenttiosuuden ilmoittamisesta, vaan ongelmia aiheutti säännöksen täytäntöönpano.

Myös ne jäsenvaltiot, jotka saattoivat avointa ilmoitusta koskevan säännöksen suoraan osaksi kansallista lainsäädäntöään asetettuun määräaikaan mennessä (6. maaliskuuta 2003) tai ennen EU:hun liittymistä kymmenessä uudessa jäsenvaltiossa, voidaan jakaa kahteen ryhmään:

Neljä jäsenvaltiota päätti muodollisesti toimia joustavasti virallisissa tarkastuksissa ja jopa olla määräämättä seuraamuksia toimijoille, jotka eivät noudata prosenttiosuuksien merkintävaatimusta, ottaen huomioon, että säännöksen soveltaminen oli keskeytetty sellaisissa naapurijäsenvaltioissa, joista tuotiin huomattava määrä rehuseoksia niiden alueelle. Kolmessa jäsenvaltiossa vaatimustenmukaisuustarkastuksia ei virallisesti keskeytetty, mutta ne joko ilmoittivat, että tarkastukset olivat enimmilläänkin hyvin suppeita riskiin perustuvan lähestymistavan mukaisesti, sillä riskiä pidettiin toisarvoisena, tai ne raportoivat ongelmista käytännön täytäntöönpanossa.

Toiset avoimen ilmoituksen suoraan käyttöön ottaneiden jäsenvaltioiden ryhmään (10) kuuluneet maat eivät joko maininneet mitään avoimen ilmoituksen käytöstä saatuja kokemuksia taikka ilmoittivat suorittaneensa tarkastuksia, joiden johdosta määrättiin seuraamuksia (5 valtiota). Näissä jäsenvaltioissa tarkastukset eivät paljastaneet merkittäviä säännöksen täytäntöönpanoon liittyviä ongelmia, tai ainakin vaatimuksen noudattamatta jättäminen oli yhä harvinaisempaa. Tässä ryhmässä myös rehujen kuluttajat ja valtaosa rehuteollisuudesta itse asiassa kannatti avointa ilmoitusta. Näistä jäsenvaltioista on peräisin myös esimerkkitapaus, jossa aflatoksiinitartunnan lähde pystyttiin paikantamaan nopeasti avoimen ilmoituksen ansiosta.

Yhteenvetona voidaan siis todeta, että osa jäsenvaltioista havaitsi säännökseen liittyviä ongelmia ja vaati vaatimuksen tarkistamista, osa jäsenvaltioista suhtautui asiaan neutraalisti ja kolmas jäsenvaltioiden ryhmä kannatti avointa ilmoitusta.

3.4. Rehuntuottajille asetettu vaatimus tehdä yhteistyötä valvontaviranomaisten kanssa:

12 artiklan 2 kohta: ” Niiden (jäsenvaltioiden) on määrättävä, että rehuseosten valmistajien on annettava virallisesta valvonnasta vastaavien viranomaisten käyttöön näiden sitä pyytäessä kaikki liikkeelle laskettaviksi tarkoitettujen rehujen koostumusta koskevat asiakirjat, joiden perusteella voidaan varmistaa tuoteselostemerkintöjen sisältämien tietojen oikeellisuus.”

Kaksikymmentäkaksi vastauksen toimittanutta jäsenvaltiota oli pannut tämän säännöksen täytäntöön, ja osa oli jopa sisällyttänyt säännöksen kansalliseen lainsäädäntöönsä ennen direktiivin 2002/2/EY antamista. Rehualan toimijoiden ja valvontaviranomaisten yhteistyötä koskeva velvoite on sen jälkeen vahvistettu myös elintarvikelainsäännön yleisistä periaatteista annetussa asetuksessa.

Jäsenvaltiot korostivat sitä, miten tärkeää on saada kaikki tarvittavat tiedot, jotta voidaan valvoa, noudatetaanko merkintävaatimuksia ja rehuseosten valmistajille asetettua velvoitetta avustaa tarkastusten yhteydessä. Säännös on erityisen merkittävä elintarvikkeiden ja rehujen turvallisuuden kannalta, etenkin kun yhteisöjen tuomioistuin on julistanut pätemättömäksi vaatimuksen ilmoittaa ainesosien täsmälliset prosenttiosuudet asiakkaan pyynnöstä.

4. EHDOTUKSET JÄRJESTELMÄN PARANTAMISEKSI

Yksinkertaistaminen nimettiin tarkistetussa Lissabonin strategiassa yhdeksi EU:n tärkeimmistä tehtävistä. Strategian tarkoituksena on edistää kasvua ja työllisyyttä Euroopassa, ja siinä keskitytään siksi niihin yhteisön säännöstön osa-alueisiin, jotka vaikuttavat EU:n yritysten kilpailukykyyn. Yleisenä tavoitteena on pyrkiä luomaan sellainen eurooppalainen sääntely-ympäristö, joka täyttää lainsäädäntätyön korkeimmat laatuvaatimukset ja kunnioittaa toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteita. Yksinkertaistamisen tarkoituksena on siten vähentää sekä yhteisön tason lainsäädännöstä että kansallisesta lainsäädännöstä aiheutuvaa rasitusta ja helpottaa lainsäädännön soveltamista, jolloin sen tavoitteet saavutetaan paremmin.

Rehulainsäädännön ja erityisesti rehujen merkitsemistä koskevien säännösten nykyaikaistaminen sisältyy meneillään olevaan muokattavaan yksinkertaistamisohjelmaan, joka on liitetty komission 25. lokakuuta 2005 antamaan tiedonantoon. Ohjelmassa kaavaillaan neljän rehuun liittyvän direktiivin (ja noin 30 tarkistusdirektiivin) nykyaikaistamista ja korvaamista asetuksella. Erityistä huomiota kiinnitetään voimassa olevien rehun merkintävaatimusten muuttamiseen.

Komissio järjesti vuoden 2006 alkupuoliskolla Internetin välityksellä sidosryhmien kuulemisen, jonka pohjana oli tutkimus, jossa määriteltiin erilaisia ongelmia ja toimintavaihtoehtoja. Myös toimivaltaiset kansalliset viranomaiset esittivät näkemyksiään. Tuloksia käytetään nyt hyväksi yhdennetyssä vaikutustenarvioinnissa, jossa tarkastellaan erityisesti kaavailtujen toimintavaihtoehtojen sosiaalisia, taloudellisia ja ympäristöön kohdistuvia vaikutuksia. Komissio aikoo esittää parlamentille ja neuvostolle lainsäädäntöehdotuksen syksyn 2007 kuluessa.

Tästä syystä tähän kertomukseen ei ole liitetty ehdotuksia direktiivissä 2002/2/EY perustetun järjestelmän parantamiseksi.

5. PÄÄTELMÄT

Yhteenvetona voidaan todeta, että palaute on pääosin myönteistä seuraavien asioiden osalta:

- eränumeron ilmoittaminen,

- joidenkin tietojen merkitseminen niille varatun kohdan ulkopuolelle,

- rehuntuottajille asetettu vaatimus tehdä yhteistyötä valvontaviranomaisten kanssa.

Rehuainemäärien prosenttiosuuden ilmoittaminen +/- 15 prosentin tarkkuudella on saanut hajanaisemman vastaanoton:

- Useat jäsenvaltiot ovat saaneet myönteistä palautetta paitsi valvontaviranomaisilta myös yrityksiltä (rehuseosten valmistajilta ja kotieläintuottajilta).

- Toisaalta monet jäsenvaltiot ovat sitä mieltä, että seosten ainesosien ilmoittamista koskevia säännöksiä pitäisi parantaa.

Komissio on päättänyt nykyaikaistaa rehun merkitsemisestä ja liikkuvuudesta annettua lainsäädäntöä ja esittää asiasta lainsäädäntöehdotuksen syksyllä 2007.

[1] EYVL L 86, 6.4.1979. s. 30–37. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 807/2003 (EUVL L 122, 16.5.2003, s. 36–62).

[2] EYVL L 63, 6.3.2002, s. 23–25.

[3] Yhdistetyt asiat C-453/03, C-11/04, C-12/04 ja C-194/04.

[4] EUVL C 36, 11.2.2006, s. 5.

[5] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 178/2002, annettu 28 päivänä tammikuuta 2002, elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä.

[6] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 183/2005, annettu 12 päivänä tammikuuta 2005, rehuhygieniaa koskevista vaatimuksista.

[7] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1830/2003, annettu 22 päivänä syyskuuta 2003, muuntogeenisten organismien jäljitettävyydestä ja merkitsemisestä ja muuntogeenisistä organismeista valmistettujen elintarvikkeiden ja rehujen jäljitettävyydestä sekä direktiivin 2001/18/EY muuttamisesta.