EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 22.11.2017 COM(2017) 674 final LUONNOS: KOMISSION JA NEUVOSTON YHTEINEN TYÖLLISYYSRAPORTTI oheisasiakirja komission tiedonantoon "Vuotuinen kasvuselvitys 2018"



SISÄLLYSLUETTELO JOHDANTO KESKEISET VIESTIT 1. KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA 1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset 1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset 2. KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN 2.1 Tulostaulu 2.2 Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö 3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN SUORIUTUMINEN JA TOIMET 3.1 Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen 3.1.1 Keskeiset indikaattorit 3.1.2 Poliittiset toimet 3.2 Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan ja osaamisen parantaminen 3.2.1 Keskeiset indikaattorit 3.2.2 Poliittiset toimet 3.3 Suuntaviiva 7: Työmarkkinoiden toiminnan parantaminen 3.3.1 Keskeiset indikaattorit

3.3.2 Poliittiset toimet 3.4 Sosiaalisen osallisuuden edistäminen, köyhyyden torjuminen ja yhtäläisten mahdollisuuksien edistäminen 3.4.1 Keskeiset indikaattorit 3.4.2 Poliittiset toimet LIITTEET

JOHDANTO Yhteisestä työllisyysraportista määrätään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimuksen) 148 artiklassa. Se on osa syyspakettia, joka sisältää vuotuisen kasvuselvityksen talouspolitiikan EU-ohjausjakson käynnistämiseksi. Yhteisessä työllisyysraportissa esitetään vuotuinen katsaus työllisyyden ja sosiaalisen tilanteen keskeiseen kehitykseen Euroopassa sekä uudistustoimiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti. Näistä uudistuksista raportoidaan suuntaviivojen rakennetta seuraillen: työvoiman kysynnän lisääminen (suuntaviiva 5), työvoiman tarjonnan ja osaamisen parantaminen (suuntaviiva 6), työmarkkinoiden toiminnan parantaminen (suuntaviiva 7) sekä sosiaalisen osallisuuden edistäminen, köyhyyden torjuminen ja yhtäläisten mahdollisuuksien edistäminen (suuntaviiva 8). Lisäksi vuoden 2018 yhteisessä työllisyysraportissa seurataan jäsenvaltioiden tuloksia suhteessa Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin. Pilarissa, jonka Euroopan parlamentti, neuvosto ja komissio allekirjoittivat 17. marraskuuta 2017 toimielinten välisen julistuksen muodossa, yksilöidään periaatteita ja oikeuksia kolmella alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) oikeudenmukaiset työolot sekä iii) sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Näillä aloilla saavutetun edistyksen seurannan tukena on etenkin pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun yksityiskohtainen analyysi. Yhteinen työllisyysraportti rakentuu seuraavasti: johdantoluvussa (luku 1) raportoidaan alustukseksi keskeisistä työmarkkinoiden ja sosiaalialan suuntauksista Euroopan unionissa. Luvussa 2 esitetään tärkeimmät tulokset Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun analyysistä. Luvussa 3 kuvataan yksityiskohtaisesti keskeiset indikaattorit maittain (myös sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta) ja jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti toteuttamat toimet.



KESKEISET VIESTIT Raportissa tehdystä analyysistä tulevat esiin seuraavat keskeiset viestit: Talouden laajentuminen on saavuttanut nyt kaikki jäsenvaltiot, ja sen myötä työmarkkinatilanteessa ja sosiaalipolitiikan tilanteessa on nähtävissä vakaata kohentumista. Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun 14 indikaattorista, joilla seurataan Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin edistymistä, 11 parani viime vuoden aikana EU:ssa keskimäärin. Lopuista kolmesta kaksi pysyi suunnilleen muuttumattomana ja vain yksi (sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen) heikkeni hieman, joskin tilanteet olivat hyvin erilaisia eri maissa. Kaiken kaikkiaan tämä osoittaa jatkuvaa edistymistä pilarin kolmen luvun suhteen, minkä tukena on vahva elpyminen ja hiljattaiset uudistumispyrkimykset. Useimmissa jäsenvaltioissa esiintyy kuitenkin edelleen pilarin tiettyihin periaatteisiin kohdistuvia haasteita, kuten itse raportissa tuodaan esiin. Myös näistä tehdään tarkempi analyysi talouspolitiikan EU-ohjausjakson maakohtaisissa raporteissa. Uusien työpaikkojen luominen on piristynyt ja työllisyys lisääntyy vakaata vauhtia. Vuoden 2017 toisella neljänneksellä EU:ssa oli noin 235,4 miljoonaa työllistä (156 miljoonaa euroalueella), mikä on enemmän kuin koskaan aiemmin. Työllisyystaso ylittää vuoden 2008 kriisiä edeltäneen huipputason 1,7 prosentilla. Verrattuna vuoden 2013 puolivälissä esiintyneeseen alimpaan tasoon työssä on nyt 11 miljoonaa ihmistä enemmän. Nykytahdilla Eurooppa 2020 -strategian tavoite 75 prosentin työllisyysasteesta saattaa olla saavutettavissa, kun otetaan huomioon vuoden 2017 toisen neljänneksen työllisyystaso 72,2 prosenttia. Keskeiset työmarkkinaindikaattorit ovat vahvistuneet kautta linjan. Työttömyysaste on jatkanut vuoden 2013 puolivälistä asti havaittua laskuaan. Elokuussa 2017 se laski 7,6 prosenttiin EU:ssa (ja 9,1 prosenttiin euroalueella), mikä on alin taso sitten joulukuun 2008 (helmikuun 2009 euroalueella), ja se lähenee maaliskuussa 2008 mitattua alinta tasoaan (6,8 prosenttia). Myös nuorisotyöttömyys ja pitkäaikaistyöttömyys vähenivät vakaata tahtia. Työvoimaosuus, joka ei missään vaiheessa kriisin aikana pudonnut, jatkoi kasvuaan lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Kaikissa jäsenvaltioissa on havaittavissa parannuksia, mutta niiden välillä on erittäin merkittäviä eroja. Työttömyysasteet vaihtelevat Tšekin 3,1 prosentista ja Saksan 3,8 prosentista Espanjan 17,3 prosenttiin ja Kreikan 21,6 prosenttiin (vuoden 2017 toinen neljännes). Työllisyysasteet vaihtelevat Kreikan 57,7 prosentista ja Italian 62,1 prosentista Saksan 79,3 prosenttiin ja Ruotsin 82 prosenttiin (vuoden 2017 toinen neljännes). Monissa jäsenvaltioissa työllisyysasteilla on edelleen matkaa ennen kuin ne elpyvät kriisistä ja saavuttavat Eurooppa 2020 -strategian kansalliset tavoitteet. Työvoiman alikäyttö on vähenemässä, mutta se on edelleen mittavaa maissa, joissa työttömyys on alhainen. Elpymisen aikana työtuntien kokonaismäärä on kasvanut merkittävästi hitaammin kuin työllisyysaste. Mikä tärkeintä, työntekijää kohti työskenneltyjen tuntien määrä pysyttelee vakaana, noin 3 prosenttia alle kriisiä edeltäneen tason. Lisäksi (vastentahtoinen) osa-aikatyöskentely on edelleen yleistä, vaikkakin kokoaikainen työskentely lisääntyi vuonna 2016. Elpyminen edistää sekä vakituisten että määräaikaisten työpaikkojen luomista, mutta määräaikaisten työntekijöiden osuus pysyttelee vakaana (noin 14 prosentissa) EU:ssa. Määräaikaisten työsopimusten suuri osuus ja vähäinen siirtyminen vakituiseen työsuhteeseen osoittavat yhdessä työmarkkinoiden segmentoitumista useissa jäsenvaltioissa. Itsenäinen ammatinharjoittaminen lisääntyi vain marginaalisesti (0,3 %) vuonna 2016, ja eniten lisääntyi sellaisten itsenäisten ammatinharjoittajien määrä, joilla ei ole työntekijöitä. Työmarkkinoiden parannuksista huolimatta palkkakasvu on pysynyt vaimeana useimmissa maissa. Vaatimatonta palkkakehitystä voivat selittää työmarkkinoiden edelleen käyttämätön kapasiteetti, tuottavuuden heikko kasvu ja alhaiset inflaatio-odotukset. Lisäksi vuosina 2014–2016 reaalipalkkojen kasvu laahasi tuottavuuden kasvun perässä. Kyseessä on pitkäaikainen suuntaus: vuodesta 2000 vuoteen 2016 reaalituottavuus työllistä henkeä kohti kasvoi 14,3 prosenttia, kun taas reaaliset työvoimakustannukset työntekijää kohti kasvoivat 10,2 prosenttia. Useissa jäsenvaltioissa on toteutettu yhdessä työmarkkinaosapuolten kanssa toimia, joilla pyritään vahvistamaan palkanmuodostusjärjestelmien ennustettavuutta. Niissä on tehty muutoksia, joilla parannetaan palkanmuodostusjärjestelmän reagoivuutta taloudellisiin olosuhteisiin. Osa tätä kehitystä ovat vähimmäispalkkakehitykseen sovellettavat prosessit. On tärkeää, että palkat muodostetaan ennustettavalla tavalla – työmarkkinaosapuolten itsenäisyyttä kunnioittaen – ja ne tarjoavat kohtuullisen elintason. Erityisesti vähimmäispalkkoja olisi mukautettava avoimen järjestelmän kautta niin, että tavoitteena on estää työssäkäyvien köyhyys ja turvata pääsy työhön ja säilyttää kannustimet työnhakuun. Tässä yhteydessä on tärkeää reagoida tuottavuuden kehitykseen keskipitkällä aikavälillä.

Työmarkkinoiden elpymisen myötä kotitalouksien taloudellinen tilanne on yleisesti kohentunut. Kotitalouksien käytettävissä olevat tulot kasvoivat vakaasti ja ovat nyt saavuttaneet vuoden 2009 huipputason. Todetun kasvun taustalla olivat pääasiassa uusien työpaikkojen lisääntyminen ja tästä seurannut ansiotulojen kasvu. Parannuksia on nähtävissä lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Useissa jäsenvaltioissa kotitalouksien käytettävissä olevat tulot eivät ole vielä kuitenkaan saavuttaneet kriisiä edeltäneitä tasoja. Työmarkkinoille osallistumisen, työllisyysasteiden ja tuottavuuden kasvattaminen on ratkaisevan tärkeää väestörakenteen muutoksen vuoksi. Yhteiskunnan ikääntyminen asettaa enemmän paineita nuoremmille sukupolville – joiden on samalla myös vaikeampi saada vakituisia ja laadukkaita työpaikkoja – jotta voidaan taata riittävät tulot eläkejärjestelmiin ja taata niiden kestävyys. Tämän vuoksi on välttämätöntä, että työelämässä pysytään pidempään. Tilanne asettaa paineita myös tuleviin eläke-etuuksiin. Laajemmin tarkasteltuna tämä vaikuttaa sukupolvien väliseen yhteiskuntasopimukseen, luo mahdollisesti kuilun sukupolvien välille ja kyseenalaistaa sukupolvien välisen oikeudenmukaisuuden. Työllisyysasteen, osallistumisen ja tuottavuuden kasvattaminen näiden vaikutusten vaimentamiseksi on näin ollen keskeisen tärkeää nykytilanteessa. Hiljattainen työllisyyden kasvu ei ole jakautunut tasaisesti eri väestöryhmien kesken. Korkean ja matalan osaamistason työntekijöiden työllisyysasteen välillä on suuri eri (31 prosenttiyksikköä), mikä korostaa tarvetta sijoittaa osaamiseen, jotta voidaan vastata paremmin työmarkkinoiden muuttuviin tarpeisiin. Koulutuksesta saatava hyöty on edelleen merkittävästi erilainen eri jäsenvaltioissa, mikä osoittaa, että lisäuudistuksista saataisiin mahdollisesti etua. Nuorten työllisyysaste on elpymässä, mutta se on edelleen lähes 4 prosenttiyksikköä alle kriisiä edeltäneen tason. Samoin maahanmuuttajien (EU:n ulkopuolella syntyneiden) työllisyysaste on elpynyt hitaammin kuin muiden ryhmien eikä ole vielä palannut kriisiä edeltäneelle tasolle. Lisäksi toimintarajoitteiset ovat todennäköisemmin työelämän ulkopuolella kuin toimintakykyiset, joskin tilanne on parantunut. Positiivista on, että naisten ja ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteet jatkavat kasvuaan, joskin molempiin ryhmiin kohdistuu merkittäviä haasteita. Naisten työllisyysaste saavutti jälleen ennätystason, mutta naiset ovat edelleen aliedustettuina työmarkkinoilla ja palkkaero miehiin nähden on merkittävä. Naisten koulutustaso on yleensä korkeampi kuin miesten, mutta heidän työllisyysasteensa on edelleen 11 prosenttiyksikköä alle miesten työllisyysasteen, vaikka se onkin jatkuvasti kohonnut. Tilanne vaihtelee jälleen huomattavasti eri puolilla EU:ta. Työllisyysero on erityisen suuri etenkin äitien ja niiden naisten osalta, joilla on hoivavelvoitteita. Tähän yhdistyvät naisiin kohdistuvat taloudelliset tekijät, jotka eivät kannusta siirtymään työmarkkinoille tai työskentelemään enemmän. Sukupuolten välillä on sitkeä, joskin kapeneva palkkaero: miestyöntekijöiden keskimääräiset bruttotuntiansiot olivat vuonna 2015 noin 16 prosenttia suuremmat kuin naistyöntekijöiden. Ero johtuu suureksi osaksi naisten aliedustuksesta hyvin palkatuilla sektoreilla ja ammateissa, esimerkiksi johto- ja esimiesasemissa, mikä heijastelee tietyssä määrin syrjintää työmarkkinoilla. Samaan aikaan naiset pitävät todennäköisemmin taukoa työstä pitääkseen huolta huollettavista perheenjäsenistä tai sukulaisista. Osa-aikatyön suurempi osuus yhdessä lyhyemmän ja katkonaisemman työuran kanssa johtaa lisäksi usein siihen, että naisten eläkkeet ovat pienempiä. Tämä tarkoittaa sitä, että työn ja yksityiselämän tasapainoa koskevat näkökohdat on otettava kattavalla tavalla huomioon poliittisessa päätöksenteossa. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa uusia toimia, joilla varmistettaisiin kohtuuhintaisten ja laadukkaiden lastenhoito- ja muiden hoitopalvelujen saatavuus sekä lomia ja joustavaa työaikaa koskevat järjestelyt, ja vähennettäisiin työntekoa pidätteleviä tekijöitä vero- ja etuusjärjestelmissä (etenkin kotitalouden toisen tulonsaajan osalta). Nämä toimet yhdessä syrjinnän vastaisten käytäntöjen täytäntöönpanon kanssa ovat keskeisessä asemassa pyrittäessä naisten yhdenvertaiseen kohteluun. Ne myös tukevat sosiaalista nousua ja yhdenvertaisia mahdollisuuksia ja vähentävät eriarvoisuutta ja köyhyyttä, mistä saatavat hyödyt ulottuvat sukupolvien yli Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin tavoitteiden mukaisesti. Ikääntyneet työntekijät pysyvät yhä pidempään työmarkkinoilla. Ikääntyneiden työllisyysaste on kohonnut kriisin jälkeen kaikissa yli 55-vuotiaiden ikäryhmissä ja jatkaa kohoamistaan (mutta jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja). Tuorein eläkeuudistusten aalto, jossa kohotettiin eläkeikää useimmissa jäsenvaltioissa ja parannettiin joustavampien työjärjestelyjen saatavuutta, on osaltaan edistänyt tätä suuntausta. Tähän prosessiin on kuitenkin ehdottomasti liitettävä asianmukainen työn ja yksityiselämän tasapainottamista koskeva politiikka ja ikäjohtamisen tukeminen, myös työympäristöjä nykyaikaistamalla. Joissakin maissa edistetään pidempiä työuria mahdollistamalla joustavampi siirtyminen eläkkeelle ja eläketulojen ja ansiotulojen yhdistäminen. Nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyyden torjuminen on edelleen etusijalla. Nuorisotyöttömyysaste on vakaasti laskemassa, mutta se on edelleen 17 prosenttia (vuoden 2017 toinen neljännes) ja muodostaa merkittävän haasteen useissa maissa. Sama koskee työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevia nuoria (eli NEET-nuoria). Joissakin jäsenvaltioissa pitkäaikaistyöttömyys on edelleen erittäin korkealla tasolla ja pitkäaikaistyöttömiä on lähes 50 prosenttia kaikista työttömistä. Työttömyyden pitkään kestoon liittyy myös taitojen heikkeneminen, heikko kiinnittyminen työmarkkinoille ja viime kädessä korkea köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riski. Lisäksi vaarana on, että suhdannetyöttömyys muuttuu rakenteelliseksi työttömyydeksi, millä on kielteisiä vaikutuksia mahdolliseen kasvuun. Tilanteen kohentumisen kannalta ratkaisevia voivat olla jäsenvaltioiden toimet, joita ne toteuttavat pitkäaikaistyöttömien työllistämisestä helmikuussa 2016 annetun neuvoston suosituksen sekä nuorisotakuun mukaisesti. Laadukkaan ja osallistavan koulutuksen takaaminen ja kansallisiin koulutusjärjestelmiin ja osaamiseen tehtävien investointien parantaminen ovat keskeisessä asemassa, jotta annetaan ihmisille mahdollisuus tulla sitoutuneiksi ja aktiivisiksi kansalaisiksi ja helpotetaan siirtymistä työmarkkinoille ja työmarkkinoiden sisällä. Jos edistyminen jatkuu nykytahdilla, Euroopassa voidaan saavuttaa vuoden 2020 tavoitteet sekä koulunkäynnin keskeyttämisen että korkea-asteen tutkinnon suorittamisen osalta. Jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa toimia koulutusjärjestelmien nykyaikaistamiseksi. Pyrkimyksenä on vähentää etenkin koulunkäynnin keskeyttämistä ja torjua heikkoja perustaitoja erityisesti kaventamalla muita heikommassa asemassa olevien oppijoiden koulutuseroja muihin nähden. Käyttöön ollaan ottamassa erityistoimenpiteitä, joilla joissakin tapauksissa kannustetaan maahanmuuttajien integroitumista koulutusjärjestelmiin. Toimintasuunnitelmissa korkealla sijalla on myös korkea-asteen koulutuksen merkityksellisyyden lisääminen työmarkkinoiden kannalta. Euroopan uuden osaamisohjelman mukaisesti useissa jäsenvaltioissa on perustettu digitaalitaitojen ja työllisyyden edistämiseen tähtääviä kansallisia yhteenliittymiä, joilla pyritään edistämään investointeja digitaalitaitoihin. Työmarkkinaosapuolten ja muiden sidosryhmien vankalla tuella jäsenvaltiot ovat parantamassa ammattikoulutuksen ja oppisopimuskoulutuksen laatua sekä mekanismeja, joilla validoidaan muissa kuin virallisissa järjestelmissä hankitut taidot. Työmarkkinoiden hyvää toimivuutta, laadukkaiden työpaikkojen luomista, yrittäjyyden edistämistä ja suurempaa osallistumista työmarkkinoille voidaan tukea yhdistämällä asianmukaisesti joustavuus ja työsuhdeturva työssä ja työmarkkinasiirtymien aikana. Keskeistä on lisätä vakituisiin työsopimuksiin perustuvia työpaikkoja, varmistaa, että määräaikaiset sopimukset ovat ponnahduslautoja eivätkä umpikujia, helpottaa työpaikasta toiseen siirtymistä ja tarjota yrittäjille mahdollisuus laajentaa toimintaansa. Jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa toimia, jotta alalla päästäisiin tasapainoiseen politiikkaan erityisesti tekemällä irtisanomisia koskevasta lainsäädännöstä selkeämpää ja ennustettavampaa ja tunnustamalla, että tarvitaan toimivia sosiaalisen suojelun järjestelmiä, jotka mukautuvat erilaisiin tarpeisiin ja olosuhteisiin, varsinkin kun otetaan huomioon työn uudet muodot. Jäsenvaltioiden välillä on kuitenkin edelleen merkittäviä eroja työttömyysetuuksien ja muiden etuuksien ja palvelujen kattavuudessa ja riittävyydessä. Tässä yhteydessä vaikuttaa erittäin tärkeältä toteuttaa toimivaa aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, joka mahdollistaa siirtymisen työpaikasta toiseen, jotta voidaan käsitellä globalisaation ja digitaalisen muutoksen aiheuttamia haasteita. Talouden ja työmarkkinoiden elpymisen myötä köyhyysriskissä tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten osuus pieneni edelleen vuonna 2016 ja on saavuttanut vuoden 2008 tason. Osuuden pieneneminen johtuu pääasiassa alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksien osuuden vähenemisestä ja aineellisen puutteen asteen pienenemisestä. Samalla (tulo)köyhyysriskiaste on vakiintunut. Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten kokonaismäärä on laskussa, mutta se on edelleen erittäin korkealla tasolla (118 miljoonaa ihmistä tai 23,5 % kokonaisväestöstä vuonna 2016). Tämä on kaukana Eurooppa 2020 -strategian köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä koskevien tavoitteiden saavuttamisesta. Tuloerot ovat vähentyneet hieman EU:ssa sen jälkeen, kun ne kasvoivat kriisin jälkimainingeissa. Väestön rikkaimman 20 prosentin käytettävissä olevat tulot olivat vuonna 2016 noin viisi kertaa niin suuret kuin köyhimmän 20 prosentin tulot. Maiden välillä on suuria eroja (ja eriarvoisuus on kasvussa joissakin maissa). Suhteellisen suurten tuloerojen sitkeä esiintyminen, joka liittyy usein eriarvoisiin koulutuksen ja sosiaalisen suojelun saantimahdollisuuksiin ja heijastelee heikkoja työmarkkinatuloksia, on huolestuttavaa oikeudenmukaisuuden, sosiaalisen osallisuuden ja kestävän kasvun kannalta. Jäsenvaltiot jatkavat sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamista parantamalla etuuksien ja palvelujen kattavuutta ja riittävyyttä, etenkin epätyypillisissä työsuhteissa olevien kannalta, ja kannustamalla aktiivisesti työmarkkinoille osallistumista. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin periaatteiden mukaisesti joissakin jäsenvaltioissa on laajennettu sosiaaliturvajärjestelmät (mukaan luettuna vanhempainvapaa-, työttömyys- ja sairausetuudet) kattamaan myös itsenäiset ammatinharjoittajat ja freelance-työntekijät, jotka eivät ole aikaisemmin kuuluneet järjestelmän piiriin. Vähimmäistoimeentulotukea koskevia koko maan laajuisia toimenpiteitä otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön kahdessa maassa, Kreikassa ja Italiassa. Toimia ollaan toteuttamassa myös etuuksien saajien aktivoimisen vahvistamiseksi, esimerkiksi tekemällä aktiivisiin työmarkkinatoimiin osallistumisesta pakollista ja/tai parantamalla yksilöllisesti räätälöityjä palveluja. Tältä osin on tärkeää varmistaa kaikkien työntekijöiden, myös itsenäisten ammatinharjoittajien, tosiasiallinen pääsy sosiaalisen suojelun järjestelmien piiriin ja parantaa työllisyys- ja sosiaalipalvelujen koordinointia esimerkiksi perustamalla keskitettyjä palvelupisteitä, jotta palvelut voidaan kohdentaa paremmin niiden tarpeessa oleviin ja laadukkailla palveluilla voidaan tukea heidän integroitumistaan (uudelleen) työmarkkinoille. Vero- ja etuusjärjestelmät ovat tärkeässä asemassa köyhyyden ja eriarvoisuuden vähentämisessä, mutta sosiaalisten tulonsiirtojen (pois lukien eläkkeiden) mitattu vaikutus köyhyysriskiin oli edelleen hieman laskussa vuonna 2016. Tähän kehitykseen, jossa ei ole vielä otettu huomioon viimeisimpiä uudistuksia sosiaalisen turvaverkon vahvistamiseksi, kätkeytyy maakohtaisia eroavaisuuksia. Siinä saattavat erityisesti tulla esiin muutokset etuuksien riittävyydessä ja kattavuudessa, indeksoinnin puute (yleisesti kasvavien tulojen yhteydessä) sekä muutokset kotitalouksien kokoonpanossa (ja köyhyysriskissä olevien tähän liittyvissä ominaisuuksissa). Torjuakseen eriarvoisuutta ja vähentääkseen köyhyyttä, myös estämällä niiden siirtymistä sukupolvesta toiseen, jäsenvaltiot voivat toteuttaa lisätoimia eri aloilla, esimerkiksi parantamalla vero- ja etuusjärjestelmien suunnittelua, edistämällä yhdenvertaisia mahdollisuuksia yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen alalla, varmistamalla laadukkaan terveydenhuollon saatavuutta ja edistämällä sukupuolten tasa-arvoa. Eläkkeiden riittävyyden turvaaminen on edelleen ensisijaista, mutta samalla on varmistettava sosiaaliturvajärjestelmien rahoituksen kestävyys. Tuoreimpiin uudistuksiin sisältyy usein toimenpiteitä etenkin pienempien eläkkeiden riittävyyden parantamiseksi. Useissa maissa on toteutettu toimenpiteitä vähimmäiseläkkeiden kasvattamiseksi tai pienempiin eläketuloihin kohdistuvan verorasitteen keventämiseksi. Lisäeläkkeiden ja muiden eläkesäästömuotojen vahvistamisella voisi olla myönteinen vaikutus myös eläkkeiden riittävyyden parantamiseen joissakin jäsenvaltioissa. Väestörakenteen muutos huomioon ottaen olisi vältettävä eläkeuudistuksia, jotka saattavat johtaa varhaisempaan poistumiseen työmarkkinoilta ja vaarantaa näin eläkkeiden kestävyyden ja riittävyyden. Tähän liittyen ja kun otetaan huomioon miesten ja naisten eläkkeiden välillä sitkeästi esiintyvä ero ja vanhempien naisten kohonnut köyhyysriski, joissakin jäsenvaltioissa on olennaisen tärkeää toteuttaa toimenpiteitä, joilla yhdenmukaistetaan molempien sukupuolten eläkeikää. Laadukkaan terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon yhdenvertainen ja nopea saanti samoin kuin vaikuttava terveyden edistäminen ja sairauksien ehkäiseminen ovat avainasemassa terveen ja aktiivisen väestön ja taloudellisen vaurauden saavuttamisen kannalta. Useissa jäsenvaltioissa on toteutettu terveydenhuoltouudistuksia, joilla edistetään tehokkaiden perusterveydenhuollon palvelujen järjestämistä ja saatavuutta, sisällytetään hyvän terveyden edistäminen ja sairauksien ehkäiseminen perusterveydenhuoltoon, järkeistetään ja parannetaan erikois- ja sairaalahoidon kestävyyttä ja parannetaan kohtuuhintaisten lääkkeiden saatavuutta ja niiden kustannustehokasta käyttöä jäsenvaltioiden toimivallan mukaisesti. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan myös toteuttamassa toimia pitkäaikaishoitopalvelujen tehokkuuden ja laadun parantamiseksi. Tämän pitäisi edistää sosiaalista osallisuutta ja vähentää tekijöitä, jotka estävät omaishoitajien, etenkin naisten, osallistumista työmarkkinoille. Hyvin toimiva työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu on keskeistä, jotta saavutetaan sosiaalinen oikeudenmukaisuus ja varmistetaan samalla talouden suorituskyky. Työmarkkinaosapuolten välisellä vuoropuhelulla on keskeinen asema sosiaalisten oikeuksien vahvistamisessa sekä kestävän ja osallistavan kasvun edistämisessä. Se, missä määrin työmarkkinaosapuolet osallistuvat uudistusten suunnitteluun ja toteutukseen ja mikä vaikutus tällä on, vaihtelee huomattavasti EU-maiden välillä. Tämä johtuu suureksi osaksi eri jäsenvaltioiden käytäntöjen ja institutionaalisten asetelmien eroista sekä työmarkkinaosapuolten vaihtelevista valmiuksista ja panoksista. Vaikka ei olekaan yhtä ainoaa mallia, joka toimisi vertailukohtana, on tärkeää, että työmarkkinaosapuolet osallistuvat aktiivisesti politiikan tekoon ja toteutukseen kaikissa vaiheissa Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin mukaisesti.

1. KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus kehityssuuntauksiin ja haasteisiin työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla Euroopan unionissa. Siinä tehdään yksityiskohtainen analyysi tärkeimmistä työllisyys- ja sosiaalipolitiikan aloista.

1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset Euroopan unionin työmarkkinaolosuhteet paranivat merkittävästi vuonna 2016 ja vuoden 2017 alkupuoliskolla niin, että Eurooppa 2020 -strategian työllisyysastetavoitteissa edettiin merkittävästi. Työllisyysasteen (20–64-vuotiaiden) kasvu oli suurinta sitten kriisin jälkeen: se kasvoi 1 prosenttiyksikön ja oli 71,1 prosenttia vuonna 2016. Se kohosi edelleen vuoden 2017 alkupuoliskolla niin, että se oli 72,2 prosenttia vuoden 2017 toisella neljänneksellä. Tämä on korkein EU:ssa koskaan saavutettu taso. Työssäkäyvien määrä oli 235,4 miljoonaa vuoden 2017 toisella neljänneksellä, mikä on 3,5 miljoonaa työpaikkaa enemmän kuin vuotta aiemmin. Jos työllisyysasteen kasvu jatkuu samanlaisena, Eurooppa 2020 -strategian työllisyystavoite (75 %) saattaa olla saavutettavissa. Tilanne koheni merkittävästi myös euroalueella, jolla työllisyysaste oli korkeimmillaan 70,9 prosenttia vuoden 2017 toisella neljänneksellä. Työllisyyden elpymistä tukee työmarkkinoille osallistumisen vakaa lisääntyminen. Työvoimaosuus (15–64-vuotiaiden) on ennätystasolla (73,4 % vuoden 2017 toisella neljänneksellä – 73 % euroalueella). Työllisyyden jatkuva kasvu näkyi työttömyysasteen (15–74-vuotiaiden) jatkuvana pudotuksena. Työttömyysaste oli vuoden 2017 toisella neljänneksellä 7,7 prosenttia (euroalueella 9,2 prosenttia) ja läheni hitaasti kriisiä edeltänyttä tasoa. Tämä on sitäkin positiivisempaa, kun otetaan huomioon, että useammat aiemmin työmarkkinoiden ulkopuolella olevat ihmiset siirtyivät työmarkkinoille ja kasvattivat työvoiman kokoa (myös työnhakijoiden määrää). Nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyys ovat vähentyneet nopeasti. Nuorisotyöttömyysaste oli edelleen korkea (varsinkin joissakin jäsenvaltioissa), mutta se putosi lähes 2 prosenttiyksikköä vuodessa eli 17 prosenttiin vuoden 2017 toisella neljänneksellä (19,1 % euroalueella). Se on nyt noin 7 prosenttiyksikköä alle 23,9 prosentin huipputason (vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä). Pitkäaikaistyöttömyysaste (eli yli 12 kuukautta työttömänä olleiden osuus työvoimasta) noudatteli samanlaista suuntausta ja väheni 0,6 prosenttiyksikköä vuodessa ja oli 3,4 prosenttia vuoden 2017 toisella neljänneksellä (4,7 % euroalueella). Pitkäaikaistyöttömien osuus kaikista työttömistä on myös laskussa mutta on edelleen suuri (45,6 % ja euroalueella 49,7 %) ja ylitti 50 prosenttia joissakin jäsenvaltioissa. Lisäksi erittäin pitkäaikaisen (eli yli 24 kuukautta kestäneen) työttömyyden aste on pienenemässä vain hitaasti, mikä lisää riskiä sen vakiintumisesta. Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Työllisyyden elpyminen ja työttömyyden väheneminen on ollut yllättävän voimakasta, kun otetaan huomioon BKT:n vakaa mutta vaatimaton kasvu. Tämä suuntaus tuli selvästi esiin kahden viime vuoden aikana sekä EU:ssa että euroalueella. Työntekijää kohden laskettujen työtuntien määrän vaatimaton kasvu kuitenkin viittaa työmarkkinoiden käyttämättömään kapasiteettiin, koska se on koko EU:ssa noin 3 prosenttia ja euroalueella noin 4 prosenttia alle kriisiä edeltäneen tason (kaavio 2). Osa-aikatyön lisääntyminen ja vähemmässä määrin kokoaikaisten työntekijöiden työtuntien väheneminen ovat edistäneet tätä kehitystä. Kokoaikainen työllisyys kasvoi vuoden 2016 aikana kuitenkin nopeammin kuin osa-aikainen (tätä käsitellään myöhemmin tässä jaksossa). Lähde: Eurostat, kansantalouden tilinpito (työllisyyden pääosaston laskelmat). Työllisyyden kasvu on ollut suurempaa ikääntyneiden työntekijöiden parissa. Kuten kaaviosta 3 ilmenee, työllisyyslukujen suurimmasta kasvusta EU:ssa (4,6 % vuonna 2016) vastasivat ikääntyneet työntekijät (55–64-vuotiaat). Kriisin jälkeisellä kaudella tämän ikäryhmän työllisyysaste on kohonnut jatkuvasti (45,5 prosentista 55,3 prosenttiin vuosien 2008 ja 2016 välillä) samoin kuin työvoimaosuus (59,1 prosenttiin vuonna 2016). Suuntauksessa tulevat esiin käynnissä olevat kansallisten eläkejärjestelmien uudistukset, joilla pyritään parantamaan niiden kestävyyttä ja lisäämään työvoiman tarjontaa väestörakenteen muutosten (myös elinajanodotteen kasvamisen) yhteydessä. Samoin kuin vuonna 2015, työllisyyden kasvu oli suhteellisen vähäistä nuorten (15–24-vuotiaiden) ja parhaassa työiässä olevien (25–54-vuotiaiden) parissa, joskin se oli nopeampaa ensin mainitussa ryhmässä (1,3 % ja 0,8 %). Kun otetaan huomioon vakaa työvoimaosuus (41,5 % sekä vuonna 2015 että 2016), nuorten työpaikkojen lisääntyminen edisti nuorisotyöttömyyden laskua. Työllisyys kasvoi vastaavasti molempien sukupuolten osalta, kuten jo vuonna 2015. Sekä miesten että naisten työllisyys kasvoi 1,4 prosenttia vuoden 2016 aikana. Tämä tarkoittaa sitä, että vaikka molempien ryhmien työllisyysaste kasvoi (yhdellä prosenttiyksiköllä eli miesten osalta 76,9 prosenttiin ja naisten osalta 65,3 prosenttiin), sukupuolten työllisyysero pysyi ennallaan. Työllisyys kasvoi kaikilla koulutustasoilla mutta eniten korkeasti koulutettujen työntekijöiden ryhmässä. Korkeasti koulutettujen (25–64-vuotiaiden ikäryhmä) työllisyys kasvoi 3,1 prosenttia vuonna 2016. Keskitason osaamistason (eli keskiasteen tutkinnon suorittaneiden) ja matalan osaamistason (eli enintään ylemmän perusasteen tutkinnon suorittaneiden) työntekijöiden osalta kasvu oli suhteellisesti vähäisempää (0,4 ja 0,9 %). Raportin seuraavissa jaksoissa esitetään tarkempia jäsenvaltiokohtaisia suuntauksia.

Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Elpyminen lisää sekä vakituisia että määräaikaisia työpaikkoja, ja kokoaikainen työ on lisääntymässä. Absoluuttisesti mitattuna vakituisissa työsuhteissa olevien työntekijöiden määrän lisääntyminen (2,7 miljoonaa) ylitti määräaikaisissa työsuhteissa olevien määrän lisääntymisen (0,6 miljoonaa) vuonna 2016, vaikkakin prosenttiosuuksina mitattuna lisääntyminen oli suurempaa jälkimmäisten osalta. Määräaikaisten työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä pysyi vakaalla tasolla eli 14,2 prosentissa (ks. tarkemmin 3.3.1 jakso). Itsenäinen ammatinharjoittaminen lisääntyi vain marginaalisesti (0,3 %) vuonna 2016, ja nopeimmin lisääntyi sellaisten itsenäisten ammatinharjoittajien määrä, joilla ei ole työntekijöitä (ks. tarkemmin 3.1.1 jakso). Kuten tässä luvussa mainittiin jo aiemmin, kriisin alusta lähtien osa-aikatyöntekijöiden määrä on lisääntynyt merkittävästi (noin 11 % vuoteen 2008 verrattuna) ja kokoaikainen työllisyys on vähentynyt (2 %). Tämä suuntaus saattaa hyvinkin olla muuttumassa, koska vuonna 2016 syntyi suhteellisesti enemmän kokoaikaisia kuin osa-aikaisia työpaikkoja (sama on tapahtunut vain kerran vuoden 2008 jälkeen eli vuonna 2014). Lisäksi vastentahtoisesti tehtävän osa-aikatyön osuus pieneni 29,1 prosentista 27,7 prosenttiin vuonna 2016. Viime vuosien suuntauksen mukaisesti eniten työpaikkoja syntyi palvelualalle (+1,7 %), ja myös teollisuus ja rakennusala osoittavat hyvää kasvua (molemmat +1 %). Rakennusalalla työllisyyden kasvu oli positiivista ensimmäistä kertaa vuoden 2008 jälkeen, vaikkakin kyseiseen vuoteen verrattuna alalla on edelleen 18 prosenttia vähemmän työntekijöitä. Maatalousalan työpaikat vähenivät edelleen pitkäaikaisen suuntauksen mukaisesti 4 prosenttia vuonna 2016. 1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset Työmarkkinaolojen kohentumisen myötä kotitalouksien taloudellinen tilanne on yleisesti kohentunut. Kotitalouksien käytettävissä olevat reaaliset bruttotulot, jotka mittaavat kotitalouksien markkinatuloja (oikaistuna verojen ja sosiaalisten tulonsiirtojen jälkeen), kasvoivat vuonna 2016 kolmatta vuotta peräkkäin ja ovat saavuttaneet vuoden 2009 aiemman huipputason. Neljännesvuosittaiset tiedot osoittavat noin 2 prosentin vakaata vuotuista kasvua vuonna 2016. Kasvu jatkui vuoden 2017 ensimmäisellä neljänneksellä, joskin hitaammin. Hiljattaisen kasvun taustalla on ansiotulojen lisääntyminen, kun itsenäisten ammatinharjoittajien ja erityisesti palkansaajien korvaukset kasvavat vakaata tahtia. Tämä heijastelee pääasiassa työllisyysasteen kohoamista ja vähemmässä määrin palkankorotuksia. Myös sosiaalietuuksien kohoaminen lisäsi kotitalouksien käytettävissä olevia tuloja, mutta niiden osuus kotitalouksien käytettävissä olevista bruttotuloista on pienentynyt vuoden 2016 jälkipuoliskolla. Omaisuustulot ja muut tulotekijät ovat pysyneet vakaalla tasolla viime vuosina, mutta korkeammat sosiaaliturvamaksut ja verot ovat vaikuttaneet negatiivisesti kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvuun. Kotitalouksien kohentunut tulotilanne on vähentänyt köyhyysriskissä tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten lukumäärää. Tämä indikaattori koheni neljättä perättäistä vuotta vuonna 2016 ja putosi 23,5 prosenttiin (vuotta aiemmasta 23,8 prosentista) ja on nyt lähenemässä vuonna 2009 saavutettua alinta tasoaan (23,3 %). Eteneminen kohti Eurooppa 2020 -strategian yleistavoitetta, jonka mukaan vähintään 20 miljoonaa ihmistä on autettava eroon köyhyydestä verrattuna vuoteen 2008, on kuitenkin edelleen riittämätöntä. Vuonna 2016 köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riskissä oli noin 118 miljoonaa ihmistä eli noin 700 000 enemmän kuin vuonna 2008. Riski oli yleisempi tietyissä ryhmissä: lapset (0–17-vuotiaat; 26,4 %), nuoret (18–24-vuotiaat; 30,5 %) sekä ne, joilla on enintään ylemmän perusasteen koulutus (34,9 %) tai jotka ovat toimintarajoitteisia (yli 16-vuotiaat; 29,9 %). Kaksi kolmasosaa työttömistä oli köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä vuonna 2016. Myös EU:n ulkopuolella syntyneillä on yleensä korkeampi köyhyys- ja syrjäytymisriski (39,1 % vuonna 2015). Sitä vastoin iäkkäät (yli 65-vuotiaat) ovat edelleen suhteellisesti paremmin suojattuja (tilanne on heikentynyt hieman vuoden 2015 tasolta 17,4 prosentista 18,3 prosenttiin vuonna 2016). Lähde: Eurostat, yhteisön tulo- ja elinolotilastot (SILC) Huom.: Tässä kaaviossa EU27 tarkoittaa EU:ta ilman Kroatiaa (tiedot saatavilla vasta vuodesta 2010). Kun tarkastellaan köyhyys- tai syrjäytymisriskiasteen alakomponentteja, tuloköyhyys on edelleen suurin haaste. Köyhyysriskissä olevien ihmisten lukumäärä kasvoi useita vuosia kriisin jälkeen ja saavutti huipputasonsa 87 miljoonaa vuonna 2016. Sen taustalla oli heikko taloudellinen ja työmarkkinatilanne vuoden 2014 puoliväliin asti. Väestön osuutena mitattuna köyhyysriskissä olevien määrä kuitenkin vakiintui vuosina 2015 ja 2016 (17,3 % molempina vuosina) talouden elpymisen ja kohentuneiden työmarkkinaolojen ansiosta. Se ylittää kuitenkin edelleen kriisiä edeltäneen tason (16,4 % vuonna 2009). Tulovuotta 2012 koskevien pika-arvioiden mukaan vaikuttaisi siltä, että tuloköyhyys vakiintui edelleen useimmissa jäsenvaltioissa. Vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien ihmisten määrä on vähentynyt vuodesta 2013 lähtien, ja vuonna 2016 saavutettiin kaikkien aikojen alin taso (37,8 miljoonaa ihmistä). Luku vastaa 7,5:tä prosenttia EU:n väestöstä (8,1 % vuonna 2015). Tämä vähennys, joka heijastaa absoluuttisen köyhyyden vähenemistä, on tärkein tekijä köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrän vähentymisessä. Kohentuneen työmarkkinatilanteen ansiosta vajaatyöllisissä kotitalouksissa elävien ihmisten osuus on pienentynyt. Se oli 10,4 prosenttia (eli 38,8 miljoonaa henkeä) vuonna 2016, mikä on pudotusta vuoden 2014 huipputasolta 11,2 prosentista. Pitkällä aikavälillä se on kuitenkin edelleen korkea verrattuna vuoteen 2008 (9,2 %). Työssäkäyvien köyhyysriskin suuntaus (joka alkoi kriisistä) on pysynyt kasvavana, ja riski vaikutti 9,6 prosenttiin työikäisestä väestöstä vuonna 2016. Tämä arvo oli alimmillaan 8,3 vuonna 2010, mikä tarkoittaa yli 32:ta miljoonaa köyhyysriskissä olevaa työntekijää. Vaikka työllisyys on ratkaisevan tärkeässä asemassa köyhyysriskin pienentämisessä, se ei yksin aina riitä nostamaan ihmisiä pois köyhyydestä. Epätyypillisten työmuotojen ja töiden polarisoitumisen lisääntyminen saattaa vaikuttaa tämän indikaattorin tuloksiin tulevaisuudessa. Tuloerot alkoivat vähentyä hitaasti vuonna 2016 sen jälkeen, kun ne kasvoivat kriisin jälkimainingeissa. Ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhde (eli väestön suurituloisimman 20 %:n saamien kokonaistulojen ja väestön pienituloisimman 20 %:n saamien kokonaistulojen suhde) pieneni hieman vuosien 2015 ja 2016 välillä 5,2:sta 5,1:een (vuonna 2009 se oli 4,9). Tämä vaatimaton kehitys heijastelee kohentuneita taloudellisia ja työmarkkinaoloja. Tuloeroja koskeva EU:n keskimääräinen indikaattori kätkee kuitenkin sisäänsä merkittäviä eroja maiden välillä (ks. 3.4 jakso).





2. KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarissa, jonka Euroopan parlamentti, neuvosto ja komissio allekirjoittivat 17. marraskuuta 2017 toimielinten välisen julistuksen muodossa, esitetään joukko keskeisiä periaatteita ja oikeuksia, joilla tuetaan oikeudenmukaisia ja hyvin toimivia työmarkkinoita ja sosiaalihuoltojärjestelmiä. Se on tarkoitettu antamaan suuntaa jäsenvaltioiden uudistetulle lähentymisprosessille, jolla parannetaan työ- ja elinoloja. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyy uusi sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu, jolla seurataan tuloksia ja suuntauksia jäsenvaltioissa. Tässä yhteisessä työllisyysraportissa esitetään tulokset sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta, joka korvaa vuonna 2013 sovitun keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun. Uudessa tulostaulussa on joukko pääindikaattoreita, joilla seurataan jäsenvaltioiden työllisyys- ja sosiaalipolitiikan kehittymistä pilarissa yksilöidyillä kolmella laajalla alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot sekä iii) julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Tämä analyysi kuuluu laajempaan uudistusten yhteyteen (ks. 3 luku). 2.1 Tulostaulu Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu on keskeinen väline seurattaessa lähentymisprosessia, jolla parannetaan työ- ja elinoloja. Siinä on seuraavat 14 pääindikaattoria, joilla arvioidaan työllisyys- ja sosiaalipolitiikan kehityssuuntauksia: -Yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille: 1.Koulupudokkaiden osuus, 18–24-vuotiaat 2.Sukupuolierot työllisyysasteessa, 20–64-vuotiaat 3.Tuloerot mitattuna ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhteena (S80/S20) 4.Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste 5.Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevat nuoret (NEET-aste), 15–24-vuotiaat -Dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot 6.Työllisyysaste, 20–64-vuotiaat 7.Työttömyysaste, 15–74-vuotiaat 8.Aktiivisen työmarkkinapolitiikan toimiin osallistuvat 100:aa työhalukasta kohti 9.Kotitalouksien käytettävissä oleva reaalibruttotulo henkeä kohti 10.Palkansaajakorvaus tehtyä työtuntia kohti, euroina -Julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus: 11.Sosiaalisten tulonsiirtojen (muiden kuin eläkkeiden) vaikutus köyhyyden vähentämiseen

12.Virallisen varhaiskasvatuksen piirissä olevat alle 3-vuotiaat lapset 13.Vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen, asianomaisen oma ilmoitus 14.Osuus väestöstä, jolla on vähintään perustason digitaaliset taidot. Yhteisestä tulostaulun analysointimenetelmästä on sovittu työllisyyskomiteassa ja sosiaalisen suojelun komiteassa (ks. tarkemmin liite 3). Siinä arvioidaan jäsenvaltioiden tilannetta ja kehitystä tarkastelemalla kunkin tulostauluun sisältyvän pääindikaattorin tasoja ja vuotuisia muutoksia. Tasot ja muutokset luokitellaan sen mukaan, millä etäisyydellä ne ovat (painottamattomista) EU:n keskiarvoista. Tämän jälkeen jäsenvaltioiden tulos tasojen ja muutosten suhteen kootaan yhteen (käyttämällä ennalta määriteltyä matriisia) niin, että kukin jäsenvaltio asetetaan yhteen seitsemästä luokasta (”parhaiten suoriutuvat”, ”keskiarvoa paremmat”, ”hyvät mutta tarpeen seurata”, ”keskimääräiset/neutraalit”, ”heikot mutta paranemassa”, ”seurattavat” ja ”kriittisessä tilanteessa olevat”). Tämän perusteella taulukossa 1 esitetään tiivistelmä tulostaulusta kustakin indikaattorista saatavilla olevien tuoreimpien tietojen mukaan. Taulukon tulkinnassa on syytä olla varovainen, eikä sitä pidä lukea mekaanisesti. Tätä varten luvussa 3 esitetään tarkka analyysi 14 indikaattorista, myös pitkän aikavälin suuntauksista ja täydentävistä indikaattoreista tarpeen mukaan. Lisäksi tulevissa maakohtaisissa raporteissa esitetään tarkka analyysi kaikista ”kriittisistä tilanteista” ja täydentäviä sosioekonomisia taustatietoja, jotta voidaan tarkentaa maakohtaisia haasteita talouspolitiikan EU-ohjausjakson puitteissa. Näin saadaan analyyttinen perusta myöhemmille maakohtaisia suosituksia koskeville komission ehdotuksille tarpeen mukaan. 2.2 Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö Tarvitaan toimia, jotta saavutettaisiin lähentymistä yhteiskunnallisessa kehityksessä sosiaalisten oikeuksien pilarissa yksilöidyillä aloilla. Pääindikaattoreiden analyysi osoittaa, että 17 jäsenvaltiosta ainakin yksi on ”kriittisessä tilanteessa”. Arvioiduilla 14 alalla on yksilöity 50 ”kriittistä tilannetta”, mikä on lähes 13 prosenttia arviointien kokonaismäärästä. Jos mukaan lasketaan kolme ongelmallisinta luokitusta (”kriittisessä tilanteessa olevat”, ”seurattavat” ja ”heikot mutta paranemassa”), yhteismäärä on 129 eli lähes kolmannes kaikista arvioinneista. Jos tarkastellaan tulostaulun kattamia kolmea laajaa alaa, ongelmia esiintyy useammin alalla ”julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus”, indikaattoria kohti keskimäärin 11,8 tapausta (joista 4,5 on ”kriittisessä tilanteessa olevia”). Sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen vaikuttaa olevan ongelmallisin; indikaattoreiden arvot ovat varoittavia 13 jäsenvaltiossa (joista 5 on alimmassa ryhmässä). Seuraavina tulevat ”yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille” ja ”dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot”, joiden molempien osalta on keskimäärin 9 ja 8,8 varoitusmerkkejä osoittavaa tapausta (”kriittisessä tilanteessa olevia” maita on 4 ja 3). Ensimmäisellä alalla eniten varoitusmerkkejä (10) liittyy sukupuolten työllisyyseroa koskevaan indikaattoriin. Jälkimmäisessä palkansaajakorvaus tehtyä työtuntia kohti on indikaattori, johon liittyy eniten haasteita (13 varoitusmerkkiä). Tulostaulusta käy ilmi työmarkkina- ja sosiaalisen tilanteen koheneminen EU:ssa kokonaisuudessaan. Keskimäärin EU:ssa 14 pääindikaattorista 11 osoitti kohenemista viimeisimpään saatavilla olevaan vuoteen nähden (joko 2016 tai 2015 tietojen saatavuuden mukaan), mikä osoittaa, että talouden elpymisen myötä työmarkkinat ja sosiaalinen tilanne ovat kohentuneet vakaasti. Erityisesti työttömyysasteen osalta 11 jäsenvaltiota voidaan nyt luokitella parhaiten suoriutuviksi tai keskiarvoa paremmiksi ja vain yksi maa on kriittisessä tilanteessa. Työllisyysasteen osalta parhaiten suoriutuvia tai keskiarvoa parempia jäsenvaltioita on 12 ja köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten osuuden osalta 12. Kaksi indikaattoria (sukupuolten työllisyyserot ja palkansaajakorvaus tehtyä työtuntia kohti) on kuitenkin pysynyt lähes ennallaan ja yksi (sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen) on heikentynyt hieman. Jäsenvaltioiden tilanne on hajanainen ja haasteiden vakavuus vaihtelee suuresti jäsenvaltioiden välillä. Useimpien jäsenvaltioiden osalta nostetaan esiin vähintään kerran pääindikaattoreihin liittyvä haaste, lukuun ottamatta Tanskaa, Saksaa, Ranskaa, Alankomaita, Ruotsia ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Kreikan, Romanian, Italian ja Bulgarian osalta raportoidaan vähintään kymmenen indikaattorin kohdalla tilanteeksi ”kriittinen”, ”seurattava” tai ”heikko mutta paranemassa”. Tässä ryhmässä Kreikalla ja Romanialla on selvästi eniten ”kriittisiä tilanteita” (eli keskimääräistä paljon huonompi indikaattori, eikä tilanne ole parantunut riittävästi tai se on heikentynyt entisestään). Kreikan tapauksessa kriittiset tilanteet ovat jakautuneet kaikille kolmelle alueelle (joskin koulupudokkaiden osalta tulos on hyvä). Romaniassa kriittiset tilanteet keskittyvät pääasiassa alueille ”yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille” ja ”julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus”. Kokonaistilanteessa seuraavina tulevat Kypros (9 haastetta), Espanja ja Kroatia (8 haastetta kummallakin) sekä Latvia, Liettua ja Portugali (kullakin 7 haastetta). Tanska sitä vastoin on parhaiten suoriutuva tai keskiarvoa parempi kaikissa 14 indikaattorissa. Sen perässä tulevat Ruotsi (12 indikaattoria), Itävalta (10 indikaattoria) ja Alankomaat (9 indikaattoria). Tarkasteltaessa yhtäläisiä mahdollisuuksia ja pääsyä työmarkkinoille tilanne koheni viime vuoden aikana koulupudokkaiden, köyhyys- ja syrjäytymisriskin sekä NEET-nuorten osalta EU:ssa. Tilanne pysyi kuitenkin lähes vakaana sukupuolten työllisyyseron ja tuloerojen osalta (mitattuna ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhteena). Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna ·Espanja, Malta, Portugali ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa koulupudokkaiden osalta, kun taas Kroatia, Liettua ja Slovenia ovat parhaiten suoriutuvia. ·Kreikka, Italia, Malta ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa sukupuolten työllisyyseron osalta, kun taas Latvia, Liettua ja Ruotsi ovat parhaiten suoriutuvia. ·Bulgaria, Kreikka, Espanja ja Liettua ovat kriittisessä tilanteessa tuloerojen osalta, kun taas Tšekki, Slovenia, Slovakia ja Suomi ovat parhaiten suoriutuvia. ·Tilanne köyhyys- tai syrjäytymisriskin osalta on kriittinen Bulgariassa, Kreikassa ja Romaniassa, kun taas parhaiten suoriutuvia ovat Tšekki, Tanska, Alankomaat ja Suomi. ·Bulgaria, Kreikka, Kroatia, Kypros ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa NEET-nuorten osalta, kun taas Tanska, Luxemburg, Alankomaat ja Ruotsi suoriutuvat parhaiten. Tarkasteltaessa dynaamisia työmarkkinoita ja oikeudenmukaisia työoloja EU:ssa tilanne koheni viime vuoden aikana työllisyys- ja työttömyysasteiden, aktiivisen työmarkkinapolitiikan toimiin osallistumisen ja kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen (kasvu henkeä kohti) osalta, kun taas työntekijäkorvauksen osalta tilanne pysyi suhteellisen vakaana. Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna ·Kreikka, Kroatia ja Italia ovat edelleen kriittisessä tilanteessa työllisyysasteen osalta, kun taas Tanska, Saksa, Alankomaat, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat parhaiten suoriutuvia; ·Kreikka on kriittisessä tilanteessa työttömyysasteen osalta, kun taas Tšekki ja Saksa ovat parhaiten suoriutuvia;

·Bulgaria, Viro, Kroatia, Romania ja Slovenia ovat kriittisessä tilanteessa aktiivisen työmarkkinapolitiikan toimiin osallistumisen osalta verrattuna Belgian, Tanskan, Ranskan, Unkarin ja Ruotsin suoriutumiseen; ·Kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen (henkeä kohti) kasvun osalta tilanne on kriittinen Kreikassa ja Kyproksella, kun taas Puola ja Romania ovat parhaiten suoriutuvia; ·Bulgaria, Unkari ja Puola ovat kriittisessä tilanteessa työntekijäkorvauksen osalta, kun taas Belgia, Tanska, Ranska, Luxemburg ja Alankomaat ovat suoriutuneet parhaiten. Julkisten tukien ja sosiaalisen suojelun ja sosiaalisen osallisuuden osalta tilanne koheni viime vuoden aikana kolmen indikaattorin osalta (lastenhoidon saatavuus, vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen (asianomaisen oma ilmoitus) ja digitaalitaidot) mutta heikkeni yhden osalta (sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen). Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna ·Bulgaria, Kreikka, Italia, Liettua ja Romania ovat edelleen kriittisessä tilanteessa siltä osin kuin on kyse niiden sosiaalisten tulonsiirtojen kyvystä vähentää köyhyyttä. Parhaiten tällä alalla suoriutuivat Tanska, Itävalta, Suomi ja Ruotsi; ·Tšekki, Puola ja Slovakia ovat kriittisessä tilanteessa virallisen lastenhoidon saatavuuden osalta, kun taas Belgia, Tanska, Luxemburg, Portugali ja Ruotsi suoriutuvat parhaiten; ·Viro, Kreikka, Italia, Puola ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa siltä osin kuin on kyse vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jäämisestä (asianomaisen oman ilmoituksen mukaan) (menetelmässä ei yksilöidä ”parhaiten suoriutuvia”); ·Bulgaria ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa digitaalitaitojen osalta, kun taas Tanska, Luxemburg, Alankomaat ja Suomi suoriutuvat parhaiten. Taulukko 1: Tiivistelmä sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreista Huom.: 31.10.2017 aktiivisen työmarkkinapolitiikan toimiin osallistumisesta ei tietoja Kreikan, Italian, Maltan ja Yhdistyneen kuningaskunnan osalta (Luxemburgin tietoja ei raportoida tietojen todentamiseen liittyvän ongelman vuoksi); kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvu henkeä kohti: ei saatavilla Kroatian, Luxemburgin ja Maltan osalta; tuloviidennesten suhde, köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste ja sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen: ei saatavilla Irlannin osalta.



Tekstilaatikko 1. Vertailuanalyysi – tilanne Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin perustamisesta 26. huhtikuuta 2017 annetussa tiedonannossa todetaan, että ”eräillä aloilla toteutetaan vertailuanalyysejä ja hyvien käytäntöjen vaihtoa. Näitä aloja ovat mm. työsuhdeturvalainsäädäntö, työttömyysetuudet, vähimmäispalkat, vähimmäistoimeentulo ja osaaminen”. Komissio käynnisti vuonna 2015 – viiden puheenjohtajan kertomuksen perusteella ja yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa – vertailuanalyysiin liittyviä toimia joillakin sosiaalisten oikeuksien pilaria koskevassa tiedonannossa mainituilla aloilla. Vertailuanalyysin tarkoituksena on tukea rakenneuudistuksia ja lähentymistä parhaiten suoriutuvien maiden tasolle. Verrattuna muihin ristiintarkastelutoimiin, joissa keskitytään pääasiassa vertaamaan yleisiä tuloksia, tässä vertailuanalyysissä keskitytään myös toimintapoliittisiin välineisiin (eli tiettyihin toimintapolitiikan muuttujiin, jotka voivat johtaa parempiin tuloksiin). Työllisyyskomitea ja sosiaalisen suojelun komitea ovat sopineet yhteisestä kolmivaiheisesta lähestymistavasta: 1) yksilöidään keskeiset haasteet ja asetetaan korkean tason tulosindikaattorit, jotka ovat merkityksellisiä kyseisen politiikanalan kannalta; 2) yksilöidään suorituskykyindikaattorit, jotka mahdollistavat suorituksen vertailuanalyysin; 3) yksilöidään toimintapoliittiset välineet, joihin liitetään yleiset periaatteet poliittista ohjausta varten ja erityiset indikaattorit, jos sellaisia on saatavilla. Tässä vaiheessa tavoitteena on mahdollistaa jäsenvaltioiden vertailu kunkin toimintapoliittisen välineen osalta eikä niinkään asettaa vertailuarvoja. Työllisyyskomiteassa käynnistettiin keskustelut työttömyysetuuksia ja aktiivista työvoimapolitiikkaa koskevasta pilottihankkeesta vuonna 2016 ja sopimukseen päästiin vuonna 2017. Tämä koskee erityisesti kolmea tulosindikaattoria (työttömyysaste, pitkäaikaistyöttömyys ja työttömien köyhyysriskiaste), kahta suorituskykyindikaattoria (sellaisten työhalukkaiden osuus, jotka osallistuvat säännöllisiin aktivointitoimiin, ja työttömyysetuuksien kattavuus sellaisten työttömien osalta, joiden työttömyys kestää alle 12 kuukautta) ja kolmea toimintapoliittista indikaattoria erityisesti työttömyysetuuksien alalla (korvausaste, kelpoisuusehdot ja etuuksien kesto). Työttömyysetuuksia koskeva analyysi luvussa 3.3 perustuu vertailuanalyysin tuloksiin. Aktivointipolitiikkaa koskevia toimintapoliittisia välineitä koskeva työ on edelleen käynnissä. Jäsenvaltiot kehittelevät yhteisesti sosiaalisen suojelun komiteassa myös vähimmäistulojärjestelmiä koskevaa vertailuanalyysiä. Näiden toimien tilannetta esitellään luvussa 3.4. Myös taitojen vertailuanalyysiä koskevissa toimissa ollaan edistymässä. Niissä keskitytään aikuisoppimisen toimintapoliittisiin välineisiin. Komissio aikoo pohtia edelleen vertailuanalyysiin liittyviä kysymyksiä yhdessä jäsenvaltioiden kanssa Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin puitteissa. Se haluaa yksilöidä pilarin periaatteita, joiden osalta vertailuanalyysillä voidaan saada aikaan positiivinen vaikutus vastavuoroiseen oppimiseen ja ylöspäin tapahtuvaan lähenemiseen.



3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN SUORIUTUMINEN JA TOIMET Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus tuoreisiin keskeisiin työllisyys- ja sosiaalialan indikaattoreihin ja toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet ensisijaisilla aloilla, jotka on yksilöity neuvoston hyväksymissä EU:n työllisyyspolitiikan suuntaviivoissa vuonna 2015. Kustakin suuntaviivasta esitetään hiljattainen kehitys keskeisten indikaattoreiden valikoiman osalta samoin kuin jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet. Toimenpiteiden osalta tämä jakso perustuu jäsenvaltioiden vuoden 2017 kansallisiin uudistusohjelmiin ja Euroopan komission lähteisiin. Ellei toisin todeta, raportissa esitetään vain kesäkuun 2016 jälkeen toteutetut toimenpiteet. Perusteellinen analyysi työmarkkinoiden hiljattaisesta kehityksestä löytyy raportista ”Labour Market and Wage Developments 2017” ja julkaisusta ”Employment and Social Developments in Europe Review 2017”.

3.1 Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 5 täytäntöönpanoa. Suuntaviivassa kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman kysyntää ja työpaikkojen luomista. Ensin tehdään katsaus työttömyys- ja työllisyysasteisiin jäsenvaltioittain ja täydennetään luvussa 1 tehtyä EU-tason analyysiä, jotta voidaan tuoda paremmin esiin työpaikkojen luomiseen liittyvän haasteen merkityksellisyys eri maissa. Tämän jälkeen tarkastellaan itsenäistä ammatinharjoittamista yrittäjyyden korvaajana ja työllisyyskasvun lähteenä itsessään. Lopuksi tarkastellaan keskeisiä makrotaloudellisia tekijöitä, etenkin palkka- ja verokiilakehitystä, jotka vaikuttavat työhönottopäätöksiin. Jaksossa 3.1.2 raportoidaan toimenpiteistä, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet näillä aloilla edistääkseen työvoiman kysyntää, mukaan luettuna työhönottotuet. 3.1.1 Keskeiset indikaattorit Jäsenvaltioista lähes puolessa työttömyysaste aleni vuonna 2016 merkittävästi eli yli 1 prosenttiyksikön. Pudotus oli keskimääräistä nopeampaa joissakin jäsenvaltioissa, joissa työttömyysaste on erittäin korkea – etenkin Espanjassa, Kroatiassa ja Kyproksella (vähintään 2 prosenttiyksikköä) mutta myös Kreikassa ja Portugalissa – mikä viittaisi siihen, että lähentymistä alempiin työttömyystasoihin on tapahtumassa. Erot ovat kuitenkin edelleen suuria. Kuten käy ilmi kaaviosta 5, jossa tarkastellaan yhteisiä tasoja ja muutoksia sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreiden sovitun arviointimenetelmän mukaisesti, työttömyysasteiden hajonta oli voimakasta vuonna 2016, jolloin arvot vaihtelivat parhaiten suoriutuneiden Tšekin ja Saksan 4 prosentista kriittisessä tilanteessa olevan Kreikan 23,6 prosenttiin. Vaikka Kreikan työttömyysaste aleni 1,3 prosenttia, kokonaistaso on edelleen erittäin korkea. Työttömyysaste pysyi korkeana myös Italiassa eikä vuonna 2016 tapahtunut merkittäviä parannuksia (aste aleni vain 0,2 prosenttiyksikköä). Niistä jäsenvaltioista, joiden työttömyysaste oli keskiarvoa alempi, Virossa ja Itävallassa havaittiin hienoista nousua vuonna 2016. Vuodesta 2013 lähtien tapahtuneesta vakaasta laskusta huolimatta useimmissa jäsenvaltioissa työttömyysaste oli vuonna 2016 edelleen korkeampi kuin vuonna 2008 (kaavio 6). Ainoat poikkeukset ovat Saksa, Unkari, Malta, Puola, Yhdistynyt kuningaskunta ja Tšekki. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (työllisyyden pääosaston laskelmat). Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Työllisyysaste on kohonnut 27 jäsenvaltiossa 28:sta, joskin merkittäviä eroja esiintyy edelleen. Vain Luxemburgissa on nähtävissä hienoinen heikennys edeltävään vuoteen nähden. Työllisyysasteet ovat lähentymässä vain osittain (ks. kaavio 7). Tämä tulee esiin regressiosuoran kohtuullisessa negatiivisessa kaltevuudessa, joka yhdistää muutokset työllisyysasteiden tasoihin. Tämä vaikuttaisi osoittavan, että jäsenvaltioissa, joissa on alempi työllisyysaste, tämä aste on kasvamassa keskimääräistä nopeammin ja toisin päin, mutta tilanne on edelleen hajanainen. Työllisyysasteiden (20–64-vuotiaiden) välillä on suuria eroja ja ne vaihtelevat Kreikan 56,2 prosentista Ruotsin 81,2 prosenttiin. Alemmassa päässä työllisyysasteet ovat edelleen huomattavasti alle EU:n keskiarvon (alle 65 %) Kreikassa, Kroatiassa, Italiassa (”kriittisessä tilanteessa”) ja Espanjassa (”heikko mutta paranemassa” tilanteen merkittävän kohenemisen ansiosta). Työllisyysaste on hieman korkeampi Romaniassa, Belgiassa ja Bulgariassa, joskin kasvu on keskimääräistä hitaampaa. Parhaiten suoriutuvia ovat Alankomaat, Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta, Saksa ja Ruotsi, joiden työllisyysasteet ovat vähintään 77 prosenttia. Työllisyyden odotetaan kasvavan Euroopan komission syksyn 2017 talousennusteen mukaan vuosien 2017 ja 2018 aikana lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (työllisyyden pääosaston laskelmat). Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. EU:n keskimääräiset työllisyysasteet ovat kohonneet jatkuvasti vuodesta 2013 lähtien ja ovat nyt kriisiä edeltäviä tasoja korkeammat, mutta erot ovat edelleen suuria. Vuonna 2016 yli puolessa jäsenvaltioista (17 maassa) työllisyysaste oli edelleen vuoden 2008 tasoa alempi (kaavio 8). Tämä on erityisen ilmeistä niissä maissa, joihin kriisi vaikutti enemmän, kuten Kreikassa (-10,1 prosenttiyksikköä), Kyproksella (-7,7 prosenttiyksikköä), Espanjassa (-4,6 prosenttiyksikköä) ja Kroatiassa (-3,5 prosenttiyksikköä). Huojentavaa kyllä, elpyminen on edistänyt työllisyyden kasvua lähes kaikissa jäsenvaltioissa vuoteen 2013 verrattuna. Suurin työllisyysasteen kasvu vuoden 2008 jälkeen tapahtui Unkarissa (+8,5 prosenttiyksikköä) ja Liettuassa (+5,3 prosenttiyksikköä).

Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Kestävän työllisyyskasvun ympäristössä itsenäisen ammatinharjoittamisen suuntaukset ovat vakaampia. Itsenäisen ammatinharjoittamisen keskimääräinen osuus laski vuonna 2016 14,0 prosenttiin, joka on alin taso vuoden 2008 jälkeen, kun kokonaistyöllisyyden kasvu (+1,5 %) oli nopeampaa kuin itsenäisen ammatinharjoittamisen (+0,3 %). Jos kuitenkin jätetään huomiotta alkutuotanto (maa-, metsä- ja kalatalous), johon vaikuttaa rakenteellinen supistuminen, itsenäisten ammatinharjoittajien määrä kasvoi lähes yhtä nopeasti kuin kokonaistyöllisyys (1,3 %). Maahanmuuttajataustaisten itsenäisten ammatinharjoittajien määrä jatkoi vakaata kasvuaan: sellaisten itsenäisten ammatinharjoittajien osuus, jotka eivät ole EU:n kansalaisia, kohosi 12,2 prosenttiin vuonna 2016 vuoden 2015 tasolta 11,9 prosentista (se oli vain 10,0 % vuonna 2010). Lisäksi väestörakenteen kehitys on johtanut vähintään 65-vuotiaiden itsenäisten ammatinharjoittajien määrän voimakkaaseen kasvuun. Vuonna 2016 heidän osuutensa kaikista itsenäisistä ammatinharjoittajista oli 8 prosenttia (6 prosenttia vuonna 2006). Absoluuttisesti mitattuna itsenäinen ammatinharjoittaminen lisääntyi vuonna 2016 useimmissa jäsenvaltioissa. Tässä oli osansa alakohtaisella kehityksellä, ja väheneminen keskittyi pääasiassa jäsenvaltioihin, joissa itsenäisistä ammatinharjoittajista keskimääräistä suurempi osuus oli alkutuotantosektorilla (Kroatia, Romania, Slovenia, Bulgaria, Portugali, Suomi ja Puola). Itsenäisen ammatinharjoittamisen vähentymistä havaittiin myös Kyproksella, Saksassa, Belgiassa, Ruotsissa ja Italiassa, mutta muissa jäsenvaltioissa se lisääntyi (vähintään 5 % Luxemburgissa, Slovakiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien miesten osuus jatkoi pienentymistään (17,5 prosenttiin vuonna 2016, kun se vuonna 2014 oli yli 18 prosenttia), kun taas naisten osuus on pysytellyt vakaasti noin 9,9 prosentissa vuodesta 2012 lähtien. Itsenäisenä ammatinharjoittajana ilman työntekijöitä (elinkeinonharjoittajana) toimiminen oli edelleen yleistä. Vuonna 2016 muualla kuin alkutuotantosektorilla toimivien elinkeinonharjoittajien lukumäärä kasvoi 1,8 prosenttia (ja oli 9 prosenttia suurempi kuin vuonna 2008), kun taas muualla kuin alkutuotantosektorilla toimivien työnantajien (itsenäisten ammatinharjoittajien, joilla on työntekijöitä) lukumäärä kasvoi vain 0,3 prosenttia (ja oli 10 prosenttia alempi kuin vuonna 2008). Itsenäiseen ammatinharjoittamiseen ilman työntekijöitä voi joissakin tapauksissa kätkeytyä tilanteita, joissa on kyse näennäisestä itsenäisestä ammatinharjoittamisesta; tätä käsitellään tarkemmin jaksossa 3.3 yhdessä työmarkkinoiden segmentoitumisen kanssa. Työmarkkinoilla tapahtuneista jatkuvista parannuksista huolimatta palkkakasvu EU:ssa on vaimeaa. Kuluttajahintojen muutoksiin mukautetut reaalipalkat kasvoivat lähes kaikissa jäsenvaltioissa ja kasvu oli 1,3 prosenttia EU:ssa. Kasvu oli pienempää euroalueella, jolla vuosien 2015 ja 2016 alhaisessa inflaatioympäristössä reaalipalkat kasvoivat hieman alle 1 prosentin molempina vuosina. Vaatimaton palkkakasvu yhdessä tuottavuuden kasvun hienoisen hidastumisen kanssa tarkoittivat sitä, että yksikkötyökustannusten kasvu oli maltillista. Työntekijäkorvaukset vaihtelevat suuresti Euroopan sisällä: Bulgariassa työtuntikohtainen korvaus on 4,6 euroa ja Luxemburgissa 43,3 euroa. Kaaviosta 9 käy lisäksi ilmi, että Eurooppa jakaantuu karkeasti ottaen kahteen ryhmään, joista toisessa on matalat ja toisessa korkeat palkat. Ainoastaan Kypros, Slovenia, Italia ja Espanja ovat lähellä EU:n keskiarvoa. Alemmassa päässä erottuvat etenkin Bulgaria, Puola ja Unkari samoin kuin Romania, jossa kasvu oli suurta viime vuonna. Joitakin lähentymisen merkkejä on nähtävissä, vaikkakaan palkkojen absoluuttisen tason ja korvausten muutoksen välinen korrelaatio ei vaikuta vahvalta. Lähde: Eurostat, kansantalouden tilinpito. Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Vuosina 2011–2016 reaalipalkkojen kasvu laahasi keskimääräisen tuottavuuden kasvun perässä useimmissa jäsenvaltioissa (18:ssa 28:sta). Reaalipalkkojen kasvu oli negatiivinen vuosina 2014–2016 kuudessa maassa (Belgia, Kypros, Suomi, Kroatia, Kreikka, Portugali). Pitkällä aikavälillä keskimääräinen reaalipalkan kehitys on laahannut tuottavuuden perässä (ks. kaavio 10). Lähde: Eurostat, kansantalouden tilinpito (työllisyyden pääosaston laskelmat). Kustannuskilpailukyvyn kehitys tuki euroalueen tasapainottamista, mutta edistys on hidastunut. Euroalueella pitkään jatkuneen julkisen talouden ja palkkojen hillinnän jälkeen useimmissa jäsenvaltioissa vaihtotase oli muuttunut ylijäämäiseksi vuoteen 2015 mennessä. Euroalueen vaimean palkkakasvun yhteydessä nimelliset yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet hieman nopeammin maissa, joissa on suuri ja jatkuva vaihtotaseen ylijäämä, kuin nettovelallismaissa. Ero supistui kuitenkin hieman vuonna 2016 ja hidasti tasapainottamista.

Useimmissa jäsenvaltioissa palkkakasvu vuonna 2016 oli hitaampaa tai sama kuin mitä ennustettiin sen ja työttömyyden välisen perinteisen suhteen perusteella – palkat laahasivat työttömyyden vähenemisen perässä. Eniten perinteisen suhteen alle palkkakasvu jäi Belgiassa, Bulgariassa, Suomessa, Slovakiassa ja Ruotsissa. Phillips-käyrä – eli (yleensä negatiivinen) suhde palkkakasvun ja työttömyyden välillä – vahvistaa, että palkat ovat reagoineet hitaasti elpymiseen, etenkin euroalueella. Kaaviossa 11 verrataan nimellisen työntekijäkorvauksen vuotuista muutosta niin kutsuttuun työttömyysasteen eroon (tosiasiallisen työttömyysasteen ja sen suuntauksen välinen ero). Kriisin alusta lähtien käyrä on ollut aiempaa litteämpi, mikä osoittaa palkkojen heikompaa reagoimista työttömyyden vähenemiseen. Lisäksi työntekijäkorvausten kasvuaste on kolmen viime vuoden aikana ollut alle odotetun, kun otetaan huomioon työmarkkinoiden tilanteen kohentuminen. Vaatimatonta palkkakehitystä voivat selittää tuottavuuden heikko kehitys, alhaiset inflaatio-odotukset, joidenkin työmarkkinauudistusten vaikutukset ja työmarkkinoiden edelleen käyttämätön kapasiteetti. Tämänhetkinen työttömyysaste ei ehkä tuo riittävästi esiin resurssien hyödyntämisen tosiasiallista tilannetta työmarkkinoilla. Työtä tosiasiallisesti hakevien (eli työttömien) lisäksi työhausta luopuneet työntekijät ja alityöllistetyt osa-aikatyöntekijät saattavat lisätä palkkoihin alaspäin suuntautuvaa painetta. Inflaatio-odotusten aleneminen ja tuottavuuden hidastuminen voivat vaikuttaa myös palkkaneuvotteluihin pitäen palkkakasvun alhaalla ja heikentäen näin elpymisen kestävyyttä. Neuvotellut palkat antavat myös selvän kuvan siitä, miten palkkapaineet eivät ole konkretisoituneet, etenkään euroalueella: vuotuinen prosentuaalinen muutos vuoden 2017 ensimmäisellä neljänneksellä oli 1,5 prosenttia eli noin 0,5 prosenttiyksikköä alempi kuin elpymisen alkuvaiheessa. Lähde: Talouden ja rahoituksen pääosaston AMECO-tietokanta ja Eurostat, työvoimatutkimus. Työhön kohdistuva verorasite on kohtuullisen vakaa Euroopassa, mutta jäsenvaltioiden välillä on merkittäviä eroja. Keskimääräistä palkkaa saavien yksin elävien työntekijöiden verokiilan pieneneminen vuonna 2016 oli merkittävintä Itävallassa (-2,4 prosenttiyksikköä), Belgiassa (-1,4 prosenttiyksikköä) ja Italiassa (-1,2 prosenttiyksikköä), mutta se kasvoi merkittävästi Alankomaissa (1,3 prosenttiyksikköä), Kreikassa (1,0 prosenttiyksikköä) ja Puolassa (0,9 prosenttiyksikköä). Kuten käy ilmi kaaviosta 12, verokiila vaihtelee alle 30 prosentista (Irlanti ja Malta) lähes 50 prosenttiin (Belgia, Saksa, Unkari, Italia, Ranska ja Itävalta). Samanlaista hajontaa on havaittavissa pienitulosten työntekijöiden osalta (keskipalkasta enintään 67 % ansaitsevat), joskin veroasteen progressiivisuuden osalta esiin tulee maakohtaisia eroja. Vuosien 2013 ja 2016 välillä painottamaton keskimääräinen verokiila pieneni 0,5 prosenttiyksikköä (ja 0,8 prosenttiyksikköä pienitulosten työntekijöiden osalta), ja pieneneminen oli voimakasta joissakin maissa, joissa on korkeimmat asteet (Belgia, Itävalta sekä Italia ja Ranska, mutta vain pienitulosten työntekijöiden osalta), ja myös Romaniassa ja Tanskassa. Merkittävää kasvua sen sijaan tapahtui Luxemburgissa ja matalien palkkojen osalta Portugalissa. Lähde: Vero- ja etuustietokanta, Euroopan komissio/OECD. Huom.: Tiedot koskevat yhden tulonsaajan kotitalouksia (lapsettomat). Kyproksesta ei ole saatavilla tuoreita tietoja. 3.1.2 Poliittiset toimet Jäsenvaltioissa turvauduttiin edelleen työllisyystukiin työvoiman kysynnän ja työpaikkojen luomisen edistämiseksi. Useimmat alalla toteutetut toimenpiteet on kohdennettu tiettyihin ryhmiin, joilla on ongelmia työmarkkinoille integroitumisessa (esim. nuoret, ikääntyneet, pitkäaikaistyöttömät, pakolaiset) ja niissä on usein kyse rahallisesta kannustimesta (tai vero-/sosiaaliturvamaksujen helpotuksista) työnantajille, jotta ne palkkaisivat työntekijöitä toimien kohteena olevista ryhmistä. Viitekaudella (vuoden 2016 jälkipuoliskolta eteenpäin) kohdennettuja työhönottotukia otettiin käyttöön useissa jäsenvaltiossa (lisätietoja jaksossa 3.2). Joissakin maissa otettiin (tai aiotaan ottaa) käyttöön myös laajempia työhönottotukia eli niissä ei ole tukikelpoisuusehtoja tai ehdot ovat löyhät. Tavoitteena on yleensä edistää vakituisia työsuhteita. Italiassa otettiin käyttöön pelkästään eteläisillä alueilla sosiaaliturvamaksujen alennus työnantajille, jotka ottavat vakituiseen työsuhteeseen (tai oppisopimusharjoittelun kautta) alle 25-vuotiaita tai vähintään kuusi kuukautta työttömänä olleita. Ranskassa jatkettiin kuudella kuukaudella (vuoden 2017 ensimmäiselle puoliskolle, nyt poistumassa vähitellen) 4 000 euron palkkiota, joka myönnetään, jos pk-yritys palkkaa työntekijän, jolle maksetaan enintään 1,3 kertaa vähimmäispalkan verran. Palkkiosta on hyötynyt lähes 1,6 miljoonaa työntekijää. Itävallassa pohditaan uusien työpaikkojen luomiseen tähtäävän työllisyysbonuksen käyttöönottoa. Tarkoituksena on vähentää palkkakustannuksia työnantajille, jotka tarjoavat lisää työpaikkoja. Joissakin tapauksissa työhönottotukia kohdennetaan useille heikommassa asemassa oleville ryhmille. Esimerkiksi Portugalissa otettiin käyttöön taloudellisia kannustimia vakituiseen työsuhteeseen palkkaamista varten. Ne toteutetaan sosiaaliturvamaksujen osittaisina vapautuksina tiettyjen heikommassa asemassa olevien ryhmien (nuorten, pitkäaikaistyöttömien, ikääntyneiden) osalta. Samoihin ryhmiin kohdennetuilla työhönottotuilla kannustetaan määräaikaisten työsopimusten muuttamista vakituisiksi. Euroopan sosiaalirahastosta (ESR) rahoitetaan tätä toimenpidettä samoin kuin toista hiljattaista aloitetta, jolla edistetään siirtymistä harjoittelusta vakituiseen työsopimukseen. Kyproksella otettiin käyttöön työllisyystuki sellaisten henkilöiden palkkaamiseksi, jotka kuuluvat heikommassa asemassa oleviin ryhmiin, mukaan luettuna toimeentulotuen saajat ja toimintarajoitteiset. Unkarissa ESR antaa tukea yhteisötalouden yritysten työllistämismahdollisuuksien lisäämiseen työpaikkojen luomiseen tarkoitetuilla kannustimilla ja tuilla. Joissakin jäsenvaltioissa toteutetaan toimia yrittäjyyden ja startup-yritysten edistämiseksi. Esimerkiksi Unkarissa tuetaan alle 30-vuotiaita nuoria ja yli 30-vuotiaita rekisteröityneitä työnhakijoita ryhtymään yrittäjiksi nuorisotakuujärjestelmän puitteissa. Romaniassa ESR:n tukemalla Start-up nation -järjestelmällä tuetaan uusien pk-yritysten kehittämistä. Suomessa on vuodesta 2018 lähtien mahdollista saada työttömyysetuus starttirahana ja työskennellä samanaikaisesti sivutoimisena yrittäjänä. Lisäksi käydään keskusteluja siitä, miten työttömien olisi helpompi perustaa yrityksiä. Monissa jäsenvaltioissa on myös toteutettu toimia sen varmistamiseksi, että itsenäisillä ammatinharjoittajilla olisi riittävät sosiaaliset oikeudet (ks. jakso 3.3, työmarkkinoiden segmentoituminen). Useissa jäsenvaltioissa on pienennetty työvoimakustannuksia leikkaamalla verokiilaa. Toimet on usein kohdennettu pienituloisimpiin. Verokiilaan on puututtu viime kuukausina monissa maissa, etenkin pienipalkkaisten osalta, ansiotuloverotukseen keskittyvillä uudistuksilla, usein lisäämällä verovähennyksiä (eli tulojen verotonta osuutta). Esimerkiksi Saksassa liittovaltion hallitus päivitti ansiotuloverotusta vähentääkseen keskimääräisen veroasteen kasvua ja kasvatti perusvähennystä, lapsivähennystä, lapsilisää ja lapsietuutta. Virossa parlamentti hyväksyi uuden verouudistussuunnitelman, joka tulee voimaan vuonna 2018 ja johon sisältyy tuloverosta tehtävän kuukausittaisen perusvähennyksen korottaminen 500 euroon kuukaudessa (vuoden 2017 tasolta 180 eurosta). Liettua muutti ansiotuloveroja koskevaa lakia ja korotti ansiotulojen verovapaata perusmäärää ja lisämäärää. Unkari korotti perhekohtaisia verohelpotuksia sellaisten tulonsaajien osalta, joilla on kaksi lasta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa korotettiin henkilökohtainen vähennys 11 500 puntaan (noin 13 100 euroa) vuodessa ja korkeamman veroasteen raja 43 000 punnasta 45 000 puntaan (51 400 euroa). Ranskassa alennettiin pienistä ja keskisuurista tuloista perittävää tuloveroa. Belgiassa Brysselin verouudistuksen toinen vaihe, jossa tehdään lisävähennyksiä ansiotuloveroon ja siirrytään työvoiman verottamisesta kiinteistöjen verottamiseen, tuli voimaan 1. tammikuuta 2017. Latviassa tehtyyn suureen verouudistukseen sisältyy kiinteän 23 prosentin ansioverotuloasteen korvaaminen progressiivisella verotuksella. Kyproksella poistettiin käytöstä ”erityismaksut” eli progressiivinen vero kaikkien palkansaajien, itsenäisten ammatinharjoittajien ja eläkkeensaajien bruttomääräisistä kuukausituloista. Sloveniassa muutettiin ansiotuloverolakia verotaakan pienentämiseksi. Monet jäsenvaltiot ovat puuttuneet verokiilaan myös sosiaaliturvamaksujen vähennysten kautta. Ranskassa leikattiin työnantajamaksuja, mikä tasoittui osittain sillä, että työntekijöiden maksuja korotettiin. Muissa maissa sosiaaliturvamaksujen vähennyksillä haluttiin tukea erityisten kohderyhmien, kuten nuorten ja ikääntyneiden (Belgiassa ja Italiassa) tai vammaisten (Maltalla) työllistämistä, uusia vakituisia työsuhteita (Italiassa) tai itsenäisten ammatinharjoittajien palkkaamia uusia työntekijöitä (Ruotsissa). Unkarissa alennettiin sosiaaliturvamaksuja, mikä vaikuttaa matalapalkkaisten verokiilaan. Samaan aikaan useissa maissa (Kreikassa, Liettuassa, Latviassa, Kroatiassa) otettiin käyttöön tai korotettiin itsenäisten ammatinharjoittajien tai epätyypillisissä työsuhteissa olevien sosiaaliturvamaksuja. Vuodesta 2018 alkaen Latvia korottaa yleisesti sekä työnantajien että työntekijöiden sosiaaliturvamaksuja terveydenhuollon rahoittamiseksi. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan tekemässä lisämuutoksia palkanmuodostusjärjestelmään käyttäen perustana viime vuosina toteutettuja suuria uudistuksia. Belgiassa saatiin – työmarkkinaosapuolten kuulemisen jälkeen – päätökseen palkanmuodostusjärjestelmää koskevan lain (1996) uudistus, jolla vahvistetaan automaattinen korjausmekanismi, otetaan käyttöön varmuusvara ja vahvistetaan palkkanormien oikeusperusta, jotta estettäisiin kustannuskilpailukyvyn katoaminen. Liittovaltion hallitus ilmoitti heinäkuussa 2017 myös aikeestaan yksinkertaistaa ja edistää työntekijöiden osallistumista yrityksen voittoihin. Kroatiassa tehostettiin hallitusta sitovien työehtosopimusten neuvotteluprosessia varmistamalla yhdenvertainen pääsy neuvottelukomiteoihin, vahvistamalla valtion budjetista tulevien varojen hallinnointia ja varmistamalla palkanmaksujärjestelmän kestävyys. Portugalissa keskeytettiin tilapäisesti työehtosopimusten voimassaolon automaattinen päättyminen 18 kuukaudeksi heinäkuuhun 2018 asti uusien allekirjoitettujen työehtosopimusten vähäisen määrän vuoksi. Lisäksi työmarkkinasuhteita koskevan vihreän kirjan julkaisemisen jälkeen ja osana kolmikantasopimusta hallitus suunnittelee toimenpiteitä työehtosopimusneuvottelujen edistämiseksi. Sloveniassa julkisen sektorin ammattiliitot ja hallitus jatkoivat neuvotteluja tavoista, joilla voitaisiin höllentää useita tilapäisiä säästötoimia, jotka otettiin käyttöön vuoden 2012 budjettitasapainoa koskevalla lailla. Nämä koskivat esimerkiksi työsuorituksesta maksettavaa palkkaa, joka liittyy lisääntyneeseen työmäärään, ylennyksestä maksettavaa palkankorotusta, vuosilomasta maksettavaa korvausta ja eläke-ehdot täyttävän henkilön työsopimuksen päättämistä. Ranskassa hyväksyttiin työmarkkinaosapuolten kuulemisen jälkeen uusi työlain uudistus, jolla laajennetaan entisestään yritystason sopimusten soveltamisalaa ja määritellään, milloin alakohtaiset sopimukset ovat ratkaisevia. Joissakin jäsenvaltioissa mukautettiin vähimmäispalkkoja tai toteutettiin yhdessä työmarkkinaosapuolten kanssa toimia, joilla pyrittiin saamaan vähimmäispalkan muodostumismekanismista ennustettavampi. Bulgariassa hallitus on esittänyt vähimmäispalkan muodostamismekanismista luonnoksen, jossa on kolme vaihtoehtoa ja johon liittyy vaikutustenarviointi. Se odottaa työmarkkinaosapuolten hyväksymistä. Hallitus suunnittelee kohottavansa asteittain vähimmäispalkan nykyisestä 230 eurosta kuukaudessa 305 euroon vuonna 2020. Romanian hallitusohjelmassa on vahvistettu vähimmäispalkkojen taso vuoteen 2020 asti. Vähimmäispalkka on yli kaksinkertaistunut vuodesta 2010, ja se on tarkoitus nostaa 315 eurosta kuukaudessa 380 euroon vuonna 2020. Irlannissa nostettiin vähimmäistuntipalkka vuoden 2016 tasolta 9,15 eurosta 9,25 euroon vuonna 2017 matalapalkkakomitean suosituksesta. Se myös arvioi vähimmäispalkan mukautusten sosiaalisia vaikutuksia. Irlannin hallitus ilmoitti hiljattain vähimmäispalkan uudesta korotuksesta 9,55 euroon/tunti tammikuusta 2018 lähtien. Latviassa vahvistettiin vähimmäispalkan korotus 430 euroon kuukaudessa aiemmasta 380 eurosta 1. tammikuuta 2018 lähtien. Puolassa korotettiin kuukausittainen vähimmäispalkka 2 000 Puolan zlotyyn ja otettiin käyttöön vähimmäistuntikorvaus työntekijöille, joilla on siviililain mukainen työsopimus (13 zlotya eli noin 3 euroa tunnissa). Portugalissa hallitus korotti 1. tammikuuta 2017 kolmikantasopimuksen mukaisesti lakisääteistä vähimmäispalkkaa 530 eurosta 557 euroon/kuukausi. Korotukseen liittyi tilapäinen työnantajan sosiaaliturvamaksujen alentaminen sellaisten työntekijöiden osalta, jotka saavat vähimmäispalkkaa. Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen tavoitteena on korottaa kansallista vähimmäispalkkaa yli 25-vuotiaiden osalta 60 prosenttiin mediaaniansioista vuoteen 2020 mennessä (noin 9 puntaa eli noin 10,3 euroa tunnissa). Huhtikuussa 2017 tehdyssä vuotuisessa korotuksessa nostettiin kansallinen toimeentuloon riittävä palkka 7,50 puntaan eli 8,60 euroon tunnissa ja nostettiin nuorten työntekijöiden ja harjoittelijoiden kansallista vähimmäispalkkaa. Saksassa liittovaltion hallitus noudatti työmarkkinaosapuolten pysyvän vähimmäispalkkakomitean suositusta ja korotti yleisen vähimmäispalkan 8,50 eurosta 8,84 euroon/tunti 1. tammikuuta 2017 lähtien.





3.2 Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan ja osaamisen parantaminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 6 täytäntöönpanoa. Siinä kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman tarjontaa, taitoja ja osaamista. Siinä esitetään indikaattorit, jotka koskevat koulutusjärjestelmien vaikutusta työvoiman työllistettävyyteen (perustaidot, osallistuminen elinikäiseen oppimiseen ja koulusta työelämään siirtyminen eri opinto-ohjelmista), ja sen jälkeen tarkastellaan työmarkkinoilla saavutettuja tuloksia eri ryhmissä, jotka ovat aliedustettuina työmarkkinoilla (esim. nuoret, ikääntyneet, maahanmuuttajataustaiset ja naiset). Jaksossa 3.2.2 raportoidaan jäsenvaltioiden poliittisista toimenpiteistä näillä aloilla ja näihin heikommassa asemassa oleviin ryhmiin kohdennetuista tuista. 3.2.1 Keskeiset indikaattorit Vuonna 2016 koulupudokkaiden osuus pieneni edelleen EU:ssa. Se oli 10,7 prosenttia eli 0,3 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 2015. EU:n tavoitetason (10 %) alle pääsi 17 jäsenvaltiota. Tämä osuus oli kuitenkin lähellä 20:tä prosenttia Maltalla, Espanjassa ja Romaniassa (jotka yhdessä Puolan kanssa ovat ”kriittisessä tilanteessa” olevia). Parhaiten suoriutuneita olivat Kroatia, Liettua ja Slovenia, joissa osuus oli alle 5 prosenttia. Viime vuoden aikana koulunkäynnin keskeyttäneiden osuus pysyi vakaana useimmissa jäsenvaltioissa (ks. kaavio 13). Se laski eniten Luxemburgissa (3,5 prosenttiyksikköä) ja Kreikassa (1,4 prosenttiyksikköä) mutta kasvoi merkittävästi Kyproksella (2,8 prosenttiyksikköä, joskin se on edelleen alle EU:n keskiarvon). Lähentymisestä jäsenvaltioiden välillä ei ole näyttöä vuonna 2016, mikä tulee esiin lähes horisontaalisessa regressiosuorassa, joka liittyy vuotuisiin muutoksiin koulunkäynnin keskeyttäneiden osuudessa. Vuoteen 2008 verrattuna (ks. kaavio 14) koulunkäynnin keskeyttäneiden osuus kuitenkin pieneni lähes kaikissa jäsenvaltioissa, keskimäärin 4 prosenttiyksikköä. Eniten se putosi Portugalissa, Espanjassa, Kreikassa ja Luxemburgissa mutta kohosi Unkarissa, Tšekissä, Slovakiassa ja Romaniassa. Naisten ja miesten välinen ero koulupudokkaiden osuudessa kutistui 3 prosenttiyksikköön vuonna 2016 (vuoden 2008 tasolta 3,9 prosenttiyksiköstä). Lähde: Eurostat. Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Online-datakoodi: edat_lfse_14. Koulupudokkaiden osuuden pitkän aikavälin aleneminen on positiivinen suuntaus, jonka taustalla ovat koulutusjärjestelmien rakenneuudistukset ja kohdennetut toimenpiteet. Kriisin jälkimainingeissa se kuitenkin saattaa osaksi liittyä sitkeisiin vaikeuksiin työmarkkinoille pääsyssä maissa, joissa nuorisotyöttömyysaste on korkea, jolloin nuoret ovat päättäneet jatkaa opiskelua pidempään. Koulunkäynnin keskeyttäminen liittyy voimakkaasti myös heikompaan sosiaaliseen asemaan ja vanhempien alempaan koulutustaustaan. Maahanmuuttajataustaisten oppilaiden, etenkin ulkomailla syntyneiden oppilaiden, keskeyttämisaste on korkeampi. Toimintarajoitteiset oppilaat ovat heikommassa asemassa, ja ero toimintakykyisiin nähden oli 10,3 prosenttiyksikköä vuonna 2015. Yleissivistävän ja ammatillisen peruskoulutuksen laadun kannalta tärkeä indikaattori ovat opiskelijoiden perustaidot lukemisessa, matematiikassa ja luonnontieteissä. OECD:n vuonna 2015 toteutetun perus- ja alemman keskiasteen koulutuksessa saavutettuja perustaitoja koskevan PISA-tutkimuksen mukaan 19,7 prosentilla 15-vuotiaista eurooppalaisista koululaisista oli heikot perustaidot lukemisessa, 22,2 prosentilla matematiikassa ja 20,6 prosentilla luonnontieteissä. Vuoden 2012 tutkimukseen verrattuna taso on heikentynyt kaikilla aloilla keskimäärin EU:ssa ja useimmissa EU-maissa, joskin jäsenvaltioiden välillä on edelleen suuria eroja perustaitojen hankkimisessa. Tämä tarkoittaa sitä, että EU-maat ovat kauempana tavoitteesta, jonka mukaan on vähennettävä heikkoa menestystä lukemisessa, matematiikassa ja luonnontieteissä alle 15 prosenttiin vuoteen 2020 mennessä. Sosioekonomisesti epäedullinen asema on merkittävin tekijä, joka liittyy alhaiseen koulutustasoon. Heikosti suoriutuvien opiskelijoiden ryhmän sekä opiskelijaryhmän, jolla on oppimiseen liittyviä erityistarpeita ja/tai maahanmuuttajatausta, välillä on päällekkäisyyttä. Luonnontieteiden alalla heikosti suoriutuneiden keskimääräinen osuus EU:ssa oli alimmassa sosioekonomisessa kvartiilissa vuoden 2015 PISA-tutkimuksessa noin 34 prosenttia, mikä on 26 prosenttiyksikköä enemmän kuin ylimmässä sosioekonomisessa kvartiilissa (kaavio 15). Jäsenvaltioissa, joissa on merkittävä osuus maahanmuuttajataustaisia opiskelijoita, on keskimääräistä suurempi osuus perustaidoissa heikosti suoriutuvia, ja opiskelijoiden tulokset korreloivat yleensä voimakkaasti sosioekonomisen aseman kanssa. Kuten vuoden 2017 yhteisessä työllisyysraportissa todettiin, hiljattainen maahanmuuttoaalto EU:hun on korostanut koulutusjärjestelmien asemaa, kun ne ovat auttaneet tuhansia EU:hun tulleita nuoria kehittämään täyttä potentiaaliaan ja edistäneet heidän integroitumistaan eurooppalaisiin yhteiskuntiin.

Lähde: Euroopan komissio (2016), PISA 2015: EU:n tulokset ja alustavat päätelmät koulutuspolitiikasta Euroopassa Korkea-asteen tutkinnon suorittaminen 30–34-vuotiaiden ryhmässä on lisääntynyt EU:ssa jatkuvasti ja näkyvästi jo yli kymmenen vuoden ajan. Osuus on tällä hetkellä 39,1 prosenttia, ja se kasvoi 0,4 prosenttiyksikköä pelkästään viime vuonna. Eurooppa 2020 -strategian 40 prosentin yleistavoitteen on ylittänyt jo 18 jäsenvaltiota. Vuodesta 2008 lähtien korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden EU:n keskimääräinen osuus on kasvanut 8 prosenttiyksikköä (kaavio 16). Viime vuosien merkittävästä edistyksestä huolimatta perässä laahaavissa jäsenvaltioissa osuus on edelleen vain noin puolet johtavien maiden osuudesta. Korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden osuudessa on edelleen merkittäviä eroja sukupuolten välillä. Naiset suoriutuvat miehiä paremmin kaikissa muissa jäsenvaltioissa kuin Saksassa, ja ero EU:ssa keskimäärin on lähes 10 prosenttiyksikköä. Vanhempien tausta vaikuttaa edelleen korkea-asteen tutkinnon suorittamiseen, ja ulkomailla syntyneiden osuus on noin 5 prosenttiyksikköä alempi, joskin tilanne on päinvastainen Tanskassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Latviassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Lisäksi nuorilla, joiden maahanmuutto tapahtuu keskellä kouluvelvollisuusikää tai sen lopussa, on suurempia vaikeuksia kuin nuorempana muuttaneilla, ja heillä korkea-asteen koulutukseen pääseminen edellyttää ei-perinteisiä koulutusväyliä, joissa tunnustetaan taidot, jotka he ovat saattaneet hankkia muualla kuin perinteisessä keskiasteen koulutuksessa. Myös toimintarajoitteisten osuus korkea-asteen tutkinnon suorittaneista on jatkuvasti alempi; vuonna 2015 ero oli 13,6 prosenttiyksikköä. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Online-datakoodi: edat_lfse_03. Koulutuksen merkityksellisyys työmarkkinoiden kannalta on ratkaisevan tärkeä tekijä, joka vaikuttaa nuorten kykyyn löytää työpaikka ja edistää talouskasvua. Hiljattain korkeakoulusta valmistuneiden (20–34-vuotiaiden) keskimääräinen työllisyysaste EU:ssa on 82,8 prosenttia, kun keskiasteen tutkinnon suorittaneilla vastaava osuus on 72,6 prosenttia (ammattitutkinnon suorittaneiden osalta 75 prosenttia). Ero on suurempi jäsenvaltioissa, joissa nuorten työllisyysaste on yleisesti alempi. Työllisyys- ja/tai työttömyysasteiden ero eri taitotasoilla antaa jossakin määrin viitteitä siitä, että ammattitaidon kysyntä ja tarjonta eivät kohtaa, koska työvoiman kysynnän ja tarjonnan vastaavuus koulutustason mukaan tarkoittaisi yhdenmukaisia työllisyysasteita eri taitoryhmissä. Vuonna 2016 suurin ero työllisyysasteissa taitotason perusteella (alempi kuin keskiasteen tutkinto, keskiasteen tutkinto ja erikoisammattitutkinto sekä korkea-asteen tutkinto) oli Bulgariassa, Tšekissä, Kroatiassa, Liettuassa, Puolassa, Sloveniassa ja Slovakiassa. Ammatillisen koulutuksen suhteellisen hyvistä työmarkkinatuloksista huolimatta ammatilliseen peruskoulutukseen osallistuvien määrä on useimmissa EU-maissa vähentynyt jatkuvasti vuodesta 2013. Keskiasteen ammatillisessa peruskoulutuksessa olevien kokonaismäärä EU:ssa on pudonnut vuoden 2013 jälkeen noin 500 000:lla (4,7 %) niin, että se oli 10,3 miljoonaa vuonna 2015. Ammatillisessa peruskoulutuksessa olevien määrän pudotus on absoluuttisesti mitattuna ollut merkittävin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, lähes 200 000. Samaan aikaan yleissivistävään koulutukseen osallistuvien määrä pysyi samalla tasolla. Näin ollen ammattiopiskelijoiden osuus kaikista keskiasteen opiskelijoista on pudonnut 48,9 prosentista 47,3 prosenttiin vuosien 2013–2015 välillä. Ammattiopiskelijoilla, jotka tulevat työmarkkinoille suoraan keskiasteen tutkinnon suoritettuaan, on useimmissa maissa suhteellisen korkea työllisyysaste. Tämä näkyy selvästi maissa, joissa on hyvin toimiva ammatillisen koulutuksen järjestelmä, mukaan luettuna hyvä läpäisevyys ja koulusta työhön siirtymisen järjestelmä, kuten Maltalla, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa, Alankomaissa, Ruotsissa, Itävallassa ja Tanskassa (lukuun ottamatta terveydenhuoltoalan ammatillisen koulutuksen suorittaneita). Muissa maissa sen sijaan joidenkin alojen ammatillisen tutkinnon suorittaneet vaikuttavat alisuoriutuvan (etenkin liiketoiminnan, hallinnon ja lain alalla), kuten esimerkiksi Unkarissa, Liettuassa, Sloveniassa, Puolassa, Ranskassa, Bulgariassa ja Romaniassa. Italiassa ja Kreikassa – yleisesti ottaen ei niin hyvin suoriutuvilla työmarkkinoilla – työllisyysasteissa on erityisen suuret erot opiskelualasta riippuen. Erilaisten koulutusväylien houkuttelevuutta osoittava merkittävä tekijä – työllistyvyyden lisäksi – on odotettavissa oleva palkka. Keskitason ammattitutkinnon suorittaneiden palkkapreemio suhteessa keskitason yleissivistävän tutkinnon suorittaneisiin vaihtelee Saksan 60 prosentista Tšekin noin -25 prosenttiin (joskin se on erityistapaus, koska suurin osa ammattitutkinnon suorittaneista jatkaa korkea-asteen koulutukseen). Yleisesti EU:ssa ammatillisen tutkinnon suorittaneet nuoret ansaitsevat noin 25 prosenttia enemmän kuin ne, joilla on alhainen koulutustaso (ISCED 0-2), 17 prosenttia enemmän kuin ne, joilla keskitason yleissivistävä tutkinto, ja 40 prosenttia vähemmän kuin ne, joilla on korkea-asteen tutkinto. Yksi ammattikoulutusjärjestelmien keskeinen ominaisuus, joka helpottaa jouhevaa siirtymistä työmarkkinoille ja onnistumista työmarkkinoilla, on työssäoppimisen integroituminen koulutusohjelmiin. Vuoden 2016 Education and Training Monitor -julkaisun mukaan vuonna 2015 EU:ssa oli noin 2,8 miljoonaa opiskelijaa ohjelmissa, joissa yhdistyvät työssä ja oppilaitoksessa annettava koulutus (vähintään 25 % ohjelman kestosta ollaan oikeassa työympäristössä yrityksessä). Useimmissa EU-maissa on kuitenkin edelleen vain vähän ohjelmia, joissa työssäoppimisen osuus olisi merkittävä, eikä tilanne ole kohenemassa. Vuosien 2013 ja 2015 välillä tapahtui vain vähän muutosta työssä ja oppilaitoksessa annettavaa koulutusta yhdistävien ohjelmien esiintyvyydessä EU:ssa. Joissakin maissa tällaisiin ohjelmiin osallistuvien opiskelijoiden osuus pieneni, esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa, Ranskassa, Luxemburgissa ja Suomessa. Merkittävää kasvua tapahtui ainoastaan Slovakiassa ja Unkarissa. Jälkimmäisessä tapauksessa tämä saattoi johtua muutoksista luokittelussa, jonka mukaan tiettyjen ohjelmien katsotaan sisältävän riittävä määrä työssä oppimista. Aikuisten osuus koulutukseen osallistuvista EU:ssa on muuttunut vain vähän vuodesta 2013 (kaavio 17). Kaikissa maissa valtaosa aikuiskoulutuksesta on luonteeltaan epävirallista ja yleensä työhön liittyvää ja sitä antavat ja rahoittavat työnantajat tai koulutettavat itse. Tällainen koulutus kohdentuu usein niihin työntekijöihin, joilla on jo valmiiksi korkein taitotaso ja jotka suorittavat monimutkaisimpia töitä, kun taas muiden työntekijöiden mahdollisuudet saada koulutusta ovat usein paljon vähäisemmät. Se, että suurin osa koulutuksesta on luonteeltaan epävirallista, tarkoittaa sitä, että se on usein vain lyhytkestoista ja sen tavoitteena on kehittää yrityskohtaisia taitoja. Tämän seurauksena aikuiskoulutuksesta suurin osa on sellaista, jolla ei pystytä auttamaan aikuisia hankkimaan taitoja, jotka olisi helpompi siirtää yrityksestä toiseen, mukaan luettuna perustaidot lukemisessa, laskemisessa tai tietotekniikassa. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (erityisjulkaisu, 2016). Huom.: Indikaattoriin sisältyy 25–64-vuotiaiden osallistuminen viralliseen ja epäviralliseen yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen (neljän edeltäneen viikon aikana). Tietoluokka ”molemmat” osoittaa niiden henkilöiden osuuden, jotka osallistuivat 4 viikon viitekaudella sekä viralliseen että epäviralliseen koulutukseen. Kroatian, Unkarin ja Latvian tiedot, jotka koskevat ”molempiin” koulutusmuotoihin osallistuneita, ovat epäluotettavia, ja Kyprosta, Liettuaa, Slovakiaa, Bulgariaa ja Romaniaa koskevia tietoja ei ole saatavilla.

Digitaalitaitojen taso on kohoamassa, vaikkakin erittäin hitaasti, minkä vuoksi osa väestöstä ei kykene hyötymään digitalisaatiokehityksestä. Tämä vaikuttaa innovointiin, tuottavuuteen ja viime kädessä kasvuun. Vuonna 2016 EU:n 16–74-vuotiaasta väestöstä 44 prosentilla ei ollut perustason digitaalitaitoja tämänhetkisiin tarpeisiin vastaamiseksi eikä 19 prosentilla ollut lainkaan digitaalitaitoja (vuonna 2015 vastaavat luvut olivat 45 ja 21 %). Vaihtelu jäsenvaltioiden välillä on huomattavaa, ja kymmenessä jäsenvaltiossa (Portugalissa, Puolassa, Sloveniassa, Kroatiassa, Liettuassa, Italiassa, Kreikassa, Kyproksella, Bulgariassa ja Romaniassa) vähintään neljänneksellä väestöstä ei ollut lainkaan digitaalitaitoja vuonna 2016. Taso on erityisen alhainen Bulgariassa ja Romaniassa (”kriittinen tilanne”), kun taas Suomessa, Alankomaissa, Tanskassa ja Luxemburgissa (”parhaiten suoriutuvat”) se on paljon keskimääräistä korkeampi. Tämän indikaattorin eriytymisestä EU:ssa on näyttöä, sillä digitaalitaitojen taso on nousemassa keskimäärin suhteellisesti nopeammin parhaiten suoriutuvissa maissa. Lähde: Eurostat Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Nuorten työmarkkinatilanne kohenee edelleen talouden vahvistumisen myötä. EU:n nuorisotyöttömyysaste laski 5 prosenttiyksikköä vuoden 2013 huipputasolta 23,7 prosentista 18,7 prosenttiin vuonna 2016 ja edelleen 17 prosenttiin vuoden 2017 toisella neljänneksellä. Se on silti 1,4 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuoden 2008 toisella neljänneksellä. Nuorten työttömyyden eriytyminen on suurta – joissakin maissa tasot ovat lähes 40 prosenttia tai sen yli (Italiassa, Espanjassa ja Kreikassa) – mutta se on supistumassa (ks. kaavio 19). Nuorten naisten työttömyysaste on alhaisempi kuin miesten (17,9 % verrattuna 19,4 %:iin vuonna 2016). Tämä saattaa liittyä korkeampaan koulutustasoon mutta myös alhaisempaan työvoimaosuuteen. Työmarkkinanäkymisen kohentumisesta huolimatta nuoret ovat useammin epätyypillisissä työsuhteissa, mukaan luettuna määräaikainen ja vastentahtoinen osa-aikatyö, ja heikommin palkatuissa töissä (vuonna 2016 nuorista työntekijöistä 43,8 % – ja Sloveniassa, Espanjassa ja Puolassa useampi kuin 70 % – työskenteli määräaikaisella työsopimuksella, kun 25–49-vuotiaiden työntekijöiden osalta tämä osuus oli 13,1 %). Kuten 3.4 jaksossa esitetään, nämä työsuhteet eivät aina johda vakituisempiin työmuotoihin. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Työssäkäyvien ja työtä hakevien lisäksi merkittävä osa 15–24-vuotiaista EU:ssa on työelämän ulkopuolella. Vuonna 2016 EU:ssa oli yhteensä yli 6 miljoonaa 15–24-vuotiasta työelämän tai koulutuksen ulkopuolella (nk. NEET-nuoret). Tämä on 11,5 prosenttia kyseisestä ikäryhmästä, mikä on alempi kuin vuoden 2012 huipputaso 13,2 prosenttia mutta edelleen yli vuoden 2008 tason (10,9 %). Väheneminen johtui pääasiassa siitä, että työttömät NEET-nuoret siirtyivät työelämään. Kuten kaaviosta 20 näkyy, NEET-aste on edelleen yli 15 prosenttia useissa maissa (Bulgaria, Romania, Kroatia, Kypros ja Kreikka, jotka kaikki ovat ”kriittisessä tilanteessa”) ja Italiassa, jossa taso putosi 1,5 prosenttiyksikköä vuonna 2016 (”heikko mutta paranemassa”). Alankomaat, Luxemburg, Tanska ja Ruotsi ovat ”parhaiten suoriutuvia”. NEET-nuorten määrä on kasvussa Saksassa, Itävallassa, Liettuassa, Latviassa ja mikä huolestuttavinta Kyproksella (jossa osuus oli alun perinkin korkea). Nopeaa vähenemistä on todettu Belgiassa, Maltalla, Virossa ja Sloveniassa. Tasojen vuotuisiin muutoksiin liittyvän regressiosuoran negatiivinen kaltevuus viittaisi siihen, että jäsenvaltioiden välistä lähentymistä on tapahtumassa. EU:n NEET-nuoret ovat jakautuneet tasaisesti työttömiin ja työmarkkinoiden ulkopuolella oleviin, mutta jäsenvaltioiden välillä on merkittäviä eroja (suurin osuus työmarkkinoiden ulkopuolella olevia on Bulgariassa ja Romaniassa ja suurin osuus työttömiä Kroatiassa ja Espanjassa). NEET-nuorten osalta pääasiallinen riskitekijä on pelkkä alhainen koulutustaso. Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien naisten parissa työelämän ulkopuolella oleminen on yleisempää kuin työttömyys, kun taas miesten osalta tilanne on päinvastainen. Lähde: Eurostat. Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysaste on kohonnut merkittävästi viime vuosikymmenen aikana. Ikääntyneet työntekijät ovat selviytyneet kriisistä suhteellisesti paremmin kuin muut ikäryhmät. Kuten luvussa 1 jo todettiin, 55–64-vuotiaiden ikäryhmä on ollut keskeinen tekijä työllisyysasteen yleisessä kasvussa viimeisten kymmenen vuoden aikana. Vuonna 2016 työllisyysaste 55–64-vuotiaiden ryhmässä oli 55,3 prosenttia, mikä on 2 prosenttiyksikköä korkeampi kuin edeltävänä vuonna, ja vakaan kasvun ennustetaan jatkuvan, kun otetaan huomioon väestörakenteen muutos. Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteet vaihtelevat suuresti jäsenvaltioiden välillä Ruotsin 75,5 prosentista Kreikan 36,3 prosenttiin. Myös 55–64-vuotiaiden naisten työllisyysaste on kasvussa, ja se oli 48,9 prosenttia vuonna 2016. Työelämän keston ero sukupuolten välillä on kaventumassa, mutta se on edelleen merkittävä: naiset ovat työmarkkinoilla keskimäärin 4,9 vuotta vähemmän kuin miehet (vuonna 2016 naiset 33,1 vuotta ja miehet 38,0 vuotta). Tämä keskiarvo pitää sisällään jäsenvaltioiden välisen merkittävän vaihtelun, jonka taustalla on useita tekijöitä, kuten hoitopalvelujen riittämätön saatavuus ja naisten alemmat eläkeiät joissakin jäsenvaltioissa, mikä tulee esiin työelämän lyhyempänä kestona (ks. kaavio 21). Ikääntyneillä työntekijöillä on todennäköisemmin osa-aikasopimuksia kuin parhaassa työiässä olevilla, mutta he työskentelevät vähemmän todennäköisesti osa-aikaisesti kuin nuoremmat työntekijät. Heillä on samoin todennäköisemmin vakituinen työpaikka (vain 5,3 prosentilla 55–64-vuotiaista työntekijöistä oli määräaikainen työsopimus).

Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Naiset ovat aliedustettuina työmarkkinoilla kaikissa jäsenvaltioissa. Sukupuolten tasa-arvoa työmarkkinoilla koskeva pääindikaattori sosiaali-indikaattoreiden tulostaulussa on sukupuolten välinen työllisyysero, joka on miesten ja naisten työllisyysasteiden välinen ero. Vuonna 2016 sukupuolten työllisyysero oli 11,6 prosenttiyksikköä EU:ssa: miesten työllisyysaste oli 76,9 prosenttia ja naisten 65,3 prosenttia (kaavio 22). Ero on erityisen suuri EU:n ulkopuolella syntyneiden ja romaninaisten osalta. Sukupuolten työllisyysero pysytteli vuoteen 2015 nähden vakaana (ks. luku 1). Pidemmällä aikavälillä se on kuitenkin merkittävästi alempi kuin vuonna 2008, jolloin se oli 15,0 prosenttiyksikköä. Tilanteen parantumiseen pitkällä aikavälillä on vaikuttanut pääasiassa naisten työllisyysasteen kohoaminen. Vuonna 2016 kuudessa jäsenvaltiossa naisten työllisyysaste oli kuitenkin edelleen alle 60 prosenttia ja sukupuolten työllisyysero oli suuri (korkeimmat arvot kirjattiin Maltalla, Italiassa, Kreikassa ja Romanissa, joissa on ”kriittinen tilanne”). Ero on kasvussa useissa jäsenvaltioissa ja keskiarvoa merkittävästi nopeammin Suomessa, Belgiassa, Kyproksella ja Kreikassa (näissä maissa molempien sukupuolten työllisyysaste kasvoi mutta miesten nopeammin kuin naisten). Liettua, Latvia ja Ruotsi ovat ”parhaiten suoriutuvia”. Sukupuolten työllisyyseron tasojen muutoksiin liittyvän regressiosuoran positiivinen kaltevuus (ks. kaavio 22) viittaisi siihen, että jäsenvaltioiden tulokset ovat keskimäärin hieman eriytyviä tämän indikaattorin osalta. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kausi: vuoden 2016 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2015 verrattuna. Huom.: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Sukupuolten epätasapuolinen osallistuminen työmarkkinoille näkyy myös osa-aikaisen työskentelyn suuressa sukupuolierossa. Ero oli 23 prosenttiyksikköä vuonna 2016 EU:ssa (hieman laskua 23,2 prosenttiyksiköstä vuonna 2015). Maiden välillä on suurta vaihtelua. Ero on pienin useimmissa Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa, mutta se on yli 30 prosenttiyksikköä neljässä jäsenvaltiossa. Suurin ero on Alankomaissa, 52,7 prosenttiyksikköä (kaavio 23). Lisäksi naisten osa-aikaisesta työskentelystä 23,5 prosenttia oli vastentahtoista vuonna 2016. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Sukupuolten väliset työllisyyserot ovat erityisen korostuneita niiden osalta, joilla on hoivavelvollisuuksia, ja naiset edelleen vastaavat näistä velvollisuuksista todennäköisemmin kuin miehet. Sellaisten naisten, joilla on vähintään yksi alle 6-vuotias lapsi, työllisyysaste on keskimäärin 9 prosenttiyksikköä alempi kuin lapsettomien naisten (vaikutus on voimakkaampi vähemmän koulutettujen ja yksinhuoltajien osalta), ja joissakin maissa tämä ero on yli 30 prosenttiyksikköä (Slovakia, Tšekki, Unkari). Vanhemmuudella on sitä vastoin päinvastainen vaikutus miesten työllisyysasteeseen, sillä isät ovat todennäköisemmin työssäkäyviä (kaavio 24). Naiset myös yleensä omaksuvat enemmän pitkäaikaishoitoon liittyviä velvollisuuksia. EU:n potentiaalisesta naispuolisesta työvoimasta yli 19 prosenttia oli työmarkkinoiden ulkopuolella vuonna 2016 sen vuoksi, että he hoitivat lapsia tai huollettavia aikuisia. Luku oli yli 28 prosenttia Tšekissä, Virossa, Irlannissa, Unkarissa, Slovakiassa ja Yhdistynees