FI Bryssel 26.2.2008 KOM(2008) 119 lopullinen 2007/0143 (COD) Muutettu ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI, henkivakuutuksesta vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta (SOLVENSSI II) (uudelleenlaatiminen) (komission EY:n perustamissopimuksen 250 (2) artiklan nojalla esittämä) PERUSTELUT 1. Yleisiä huomautuksia Komissio antoi 10. heinäkuuta 2007 ehdotuksen KOM(2007) 361 (Solvenssi II -direktiiviehdotus), joka muodostuu 13 vakuutus- ja jälleenvakuutusalan direktiivin uudelleenlaadinnasta ja uusista vakavaraisuussäännöksistä (ns. Solvenssi II). Ehdotuksen antamisen jälkeen Euroopan unionin virallisessa lehdessä on julkaistu neuvoston direktiivin 92/49/ETY sekä direktiivien 2002/83/EY, 2004/39/EY, 2005/68/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta rahoitusalalla tapahtuvaan omistusosuuksien hankintaan ja lisäämiseen sovellettavien toiminnan vakauden arviointia koskevien menettelysääntöjen ja periaatteiden osalta 5 päivänä syyskuuta 2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2007/44/EY [1], joka tuli voimaan 21. syyskuuta 2007. Tuolloin uudelleen laadittu ehdotus oli jo toimitettu lainsäätäjälle. Direktiivillä 2007/44/EY muutetaan direktiivien 92/49/ETY, 2002/83/EY ja 2005/68/EY eräitä artikloja. Tämän vuoksi direktiivien 92/49/ETY, 2002/83/EY ja 2005/68/EY tekstissä on selviä eroja suhteessa Solvenssi II -direktiiviehdotuksen uudelleen laaditun osan vastaaviin osiin. Lisäksi neuvosto ja Euroopan parlamentti saavuttivat joulukuussa 2007 poliittisen yhteisymmärryksen niin sanotusta Rooma I –asetuksesta, joka koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia. Tällä on vaikutusta Solvenssi II -direktiiviehdotuksen uudelleen laadittuun osaan sisältyviin säännöksiin, jotka koskevat sovellettavaa lakia ja ensivakuutussopimusten ehtoja. Edellä esitetyn vuoksi komissio on päättänyt antaa heinäkuussa 2007 hyväksyttyä Solvenssi II –direktiiviehdotusta muuttavan ehdotuksen. 2. Lainsäädäntömenettely ja oikeusperusta a) Lainsäädäntömenettely Uusia Solvenssi II -hankkeen muutoksia tehtäessä seuraavat 14 henki- ja vahinkovakuutustoimintaan, jälleenvakuutustoimintaan, vakuutusyritysryhmiin ja likvidaatioon liittyvää direktiiviä laadittiin uudelleen yhdeksi asiakirjaksi: · Neuvoston direktiivi 64/225/ETY, annettu 25 päivänä helmikuuta 1964, sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta jälleenvakuutuksen ja edelleenvakuutuksen osalta [2] · Ensimmäinen neuvoston direktiivi 73/239/ETY, annettu 24 päivänä heinäkuuta 1973, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta [3] · Neuvoston direktiivi 73/240/ETY, annettu 24 päivänä heinäkuuta 1973, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen sijoittautumisvapauden rajoitusten poistamisesta [4] · Neuvoston direktiivi 76/580/ETY, annettu 29 päivänä kesäkuuta 1976, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta [5] · Neuvoston direktiivi 78/473/ETY, annettu 30 päivänä toukokuuta 1978, yhteisön rinnakkaisvakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta [6] · Neuvoston direktiivi 84/641/ETY, annettu 10 päivänä joulukuuta 1984, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun ensimmäisen direktiivin (73/239/ETY) muuttamisesta erityisesti matkailijoille annetun avun osalta [7] · Neuvoston direktiivi 87/344/ETY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1987, oikeusturvavakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta [8] · Toinen neuvoston direktiivi 88/357/ETY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1988, muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta [9] · Neuvoston direktiivi 92/49/ETY, annettu 18 päivänä kesäkuuta 1992, muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) [10] · Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/78/EY, annettu 27 päivänä lokakuuta 1998, vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta [11] · Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/17/EY, annettu 19 päivänä maaliskuuta 2001, vakuutusyritysten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta [12] · Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/83/EY, annettu 5 päivänä marraskuuta 2002 , henkivakuutuksesta [13] · Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/68/EY, annettu 16 päivänä marraskuuta 2005 , jälleenvakuutuksesta [14]. · Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2007/44/EY, annettu 5 päivänä syyskuuta 2007 , neuvoston direktiivin 92/49/ETY sekä direktiivien 2002/83/EY, 2004/39/EY, 2005/68/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta rahoitusalalla tapahtuvaan omistusosuuksien hankintaan ja lisäämiseen sovellettavien toiminnan vakauden arviointia koskevien menettelysääntöjen ja periaatteiden osalta [15]. Koska olemassa olevien direktiivien kirjoittaminen kokonaan uudelleen olisi mennyt uudelleenlaatimista pidemmälle, uudelleen laadittu asiakirja noudattaa näiden vakuutus- ja jälleenvakuutusdirektiivien rakennetta. Tästä johtuen uudet Solvenssi II -säännökset annetaan direktiiviluonnoksen eri luvuissa ja osastoissa, ja ne on merkitty harmaalla. Uudelleen laadittuja direktiivejä on muutettu olennaisesti vain niiltä osin, jotka ovat välttämättömiä uuden vakavaraisuusjärjestelmän toteuttamiseksi. Ehdotuksessa sovelletaan uudelleenlaatimistekniikkaa (toimielinten välinen sopimus 2002/C 77/01), joka mahdollistaa olemassa olevan lainsäädännön huomattavan muuttamisen ilman erillistä muutosdirektiiviä. Uudelleenlaatiminen yksinkertaistaa EU:n lainsäädäntöä ja asettaa sen lainsäädännön helpommin saataville sekä tekee siitä ymmärrettävämpää. Useisiin olemassa olevien direktiivien säännöksiin on tehty pieniä muutoksia muotoilun ja luettavuuden parantamiseksi. Vanhentuneet artiklat ja artiklojen osat on poistettu. Kaikki muutokset on merkitty tekstiin selvästi. Uudet vakavaraisuussäännökset perustuvat Lamfalussyn rahoituspalvelumallin neljätasoiseen rakenteeseen ja noudattavat sitä. Periaatteita kehitetään edelleen täytäntöönpanotoimenpiteillä. Uuden Lamfalussy-rakenteen ansiosta uusi vakavaraisuusjärjestelmä pysyy markkinoiden ja teknologian tulevan kehityksen sekä kirjanpito-, ja vakuutus- ja jälleenvakuutussääntelyn alan kansainvälisen kehityksen tahdissa. b) Oikeusperusta Ehdotus perustuu Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 47 artiklan 2 kohtaan ja 55 artiklaan, jotka muodostavat oikeusperustan rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden muodostamiseen tähtäävien yhteisön toimenpiteiden hyväksymiselle. Säädöstyypiksi on valittu direktiivi, koska se on kaikkein sopivin oikeudellinen väline tavoitteiden saavuttamiseen. Ehdotetuissa uusissa säännöksissä ei mennä pidemmälle kuin mikä on välttämätöntä tavoitteiden saavuttamiseksi. 3. Soveltamisala Olemassa olevien direktiivien soveltamisala ei ole muuttunut. Ehdotus koskee siis kaikkia henki- ja vahinkovakuutusyrityksiä sekä jälleenvakuutusyrityksiä. Sen ulkopuolelle jäävät kuitenkin pienten keskinäisten yritysten lisäksi nyt kaikki 4 artiklassa määritellyt pienet vakuutusyritykset niiden oikeudellisesta muodosta riippumatta. Direktiiviä ei sovelleta eläkerahastoihin, joista säädetään ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnasta ja valvonnasta 3 päivänä kesäkuuta 2003 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2003/41/EY [16]. Kyseistä direktiiviä tarkistetaan vuonna 2008. Silloin komissio tarkastelee, voiko ja pitääkö eläkerahastoille laatia sopivia vakavaraisuusvaatimuksia, ja miten. Direktiivi ei myöskään muuta finanssiryhmittymiin sovellettavia järjestelyjä. Jos niihin liittyviä kysymyksiä kuitenkin nousee esiin, niitä käsitellään finanssiryhmittymiä koskevan direktiivin (2002/87/EY) uudelleentarkastelun yhteydessä, joka toteutetaan vuonna 2008. 4. huomioita artikloista Huomiot koskevat vain uusia artikloita ja niitä, joita on muutettu uusien vakavaraisuussääntöjen käyttöönoton seurauksena, sekä artikloita, jotka liittyvät niihin muutoksiin, joita muutetusta ehdotuksesta aiheutuu 10. heinäkuuta 2007 annettuun Solvenssi II -direktiiviehdotukseen. Solvenssi II 1. Kvalitatiiviset vaatimukset ja valvonta Kvalitatiiviset vaatimukset ja valvontasäännöt, joita sovelletaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiin (Solvenssi II –hankkeen pilari 2) annetaan kahdessa osiossa: Valvontaviranomaiset ja yleiset säännöt sekä Hallintojärjestelmä. Valvontaviranomaiset ja yleiset säännöt, 27–38 artikla Valvonnan päätavoite – 27 artikla Vakuutus- ja jälleenvakuutussääntelyn ja -valvonnan päätavoite on antaa vakuutuksenottajille riittävä suoja. Muut tavoitteet, kuten vakaa rahoitusjärjestelmä sekä tasapuoliset ja vakaat markkinat, tulee myös ottaa huomioon, mutta ne eivät saa heikentää päätavoitetta. Valvonnan yleiset periaatteet – 28 artikla Valvonnan tulee perustua tulevaisuuteen suuntautuvaan ja riskilähtöiseen lähestymistapaan. Solvenssi II -direktiivillä otetaan käyttöön taloudelliseen riskiin perustuva menettely, joka mahdollistaa sellaisen järjestelmän käyttöönoton, jossa huomioidaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten todellinen riskiprofiili. Järjestelmän tulisi tukeutua vakaisiin taloudellisiin periaatteisiin ja hyödyntää rahoitusmarkkinoilta saatavia tietoja optimaalisesti. Erityistä huomiota on kiinnitetty sen varmistamiseen, että uusi vakavaraisuusjärjestelmä ei ole liian työläs pienille ja keskisuurille vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksille. Siksi onkin painotettu suhteellisuusperiaatetta. Sitä sovelletaan kaikissa direktiivin vaatimuksissa, mutta se on erityisen tärkeä vakavaraisuusjärjestelmän kvantitatiivisten ja kvalitatiivisten vaatimusten ja valvontasääntöjen kannalta. Suhteellisuusperiaate määritetään tarkemmin täytäntöönpanotoimenpiteiden yhteydessä. Avoimuus ja vastuuvelvollisuus – 30 artikla Avoimuus ja vastuuvelvollisuus parantavat valvontaviranomaisten laillisuutta ja luotettavuutta sekä valvontajärjestelmän uskottavuutta. Artiklan mukaan valvontaviranomaisten on toimittava avoimella ja vastuuvelvollisella tavalla. Tiedonannot edistävät avoimuutta ja mahdollistavat jäsenvaltioiden omaksumien lähestymistapojen tarkoituksenmukaisen vertailun. Yksi avoimuuden ja vastuuvelvollisuuden tärkeä tehtävä on mahdollistaa avoin menettely valvontaviranomaisten johtokunnan tai hallintoelimen jäsenten nimittämisessä ja irtisanomisessa. Valvontaa koskeva toimivalta – 34 artikla Jotta valvonnan tehokkuus voidaan taata, valvontaviranomaisilla on oltava täydet valtuudet suorittaa heille annettuja tehtäviä. Siksi 34 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että valvontaviranomaisilla on valtuudet kaikkiin mahdollisiin toimiin, joilla taataan, että yritykset noudattavat direktiivin sääntelyvaatimuksia, sekä estetään ja korjataan mahdollisia sääntöjenvastaisuuksia. Tässä yhteydessä on erityisen tärkeää, että valvontaviranomaisilla on valtuuksia myös ulkoistetun ja edelleen ulkoistetun toiminnan suhteen. Kaikkia valvontavaltuuksia sovelletaan oikea-aikaisesti ja oikeasuhteisesti. Valvonnan tehokkuuden takaamiseksi on olennaista, että valvonta tapahtuu sekä paikalla että muualla. Valvontaviranomaisille on siksi annettu valtuudet suorittaa välittömiä tarkastuksia vakuutuksenantajan tai jälleenvakuutuksenantajan toimitiloissa. Valvojan tarkastusprosessi – 36 artikla Jos yritykset eivät täytä kvalitatiivisia ja kvantitatiivisia vaatimuksia, vakuutuksenantajan tai jälleenvakuutuksenantajan taloudelliselle asemalle saattaa aiheutua vakavaa haittaa. Valvojan tarkastusprosessin tavoitteena onkin tunnistaa laitokset, joiden taloudelliset, organisatoriset tai muut ominaisuudet aiheuttavat helposti korkean riskiprofiilin. Valvontaviranomaiset tarkastavat ja arvioivat valvojan tarkastusprosessissa vakuutuksenantajien ja jälleenvakuutuksenantajien strategiat, prosessit ja raportointimenetelmät ja tarkistavat, että ne ovat direktiivin mukaiset. Samalla arvioidaan, mitä riskejä ja mahdollisia riskejä yrityksellä on ja miten yritys osaa ne itse arvioida. Tarkastusprosessiin kuuluu myös arvio siitä, onko yrityksellä riittäviä keinoja ja käytäntöjä, joiden avulla se voi havaita mahdollisia tapahtumia tai taloudellisen tilanteen muutoksia, jotka saattavat heikentää yrityksen yleistä taloudellista asemaa. Valvojan tarkastusprosessin tehokkuuden takaamiseksi on tärkeää, että valvontaviranomaisille annetaan valtuudet korjata tarkastusprosessissa havaittuja heikkouksia ja puutteita. Tähän kuuluu muun muassa havaintojen seurantaprosessi. Valvontaviranomaisilla on myös oltava sopivat tarkkailuvälineet, joiden avulla heikkenevä taloudellinen tila pystytään tunnistamaan ja korjaamaan. Valvojan tarkastusprosessin tuloksista on valvontaviranomaisille paljon hyötyä tulevien tehtävien priorisoinnissa. Niiden avulla voidaan varmistaa, että valvontaviranomaisten menettelyt ovat tarpeeksi yhtenäisiä, ja antaa palautetta yrityksille. Lisäpääomavaatimukset – 37 artikla Vakuutus- ja jälleenvakuutusalan kvantitatiivisten vaatimusten riittävyyden lähtökohtana on vakavaraisuuspääomavaatimus. Valvontaviranomaiset voivat tästä syystä nostaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiltä vaadittavan pääoman määrää valvojan tarkastusprosessin seurauksena vain tarkasti määritellyissä poikkeusolosuhteissa. Vaikka standardimallin tarkoituksena on määrittää riskiprofiili useimmille yhteisön vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksille, saattaa olla myös tapauksia, joissa standardisoitu lähestymistapa ei sovi yrityksen erityiseen riskiprofiiliin. Jos kokonaisessa tai osittaisessa sisäisessä mallissa on huomattavia puutteita (katso jäljempänä kohta e) tai yrityksellä on huomattavia hallinnollisia ongelmia, on tärkeää, että valvontaviranomaiset varmistavat, että kyseinen yritys ottaa käyttöön kaikki mahdolliset toimenpiteet korjatakseen puutteet, jotka johtivat lisäpääomavaatimukseen asettamiseen vakuutuksenottajien suojaamiseksi. Valvontaviranomaisilla on velvollisuus tarkistaa vähintään kerran vuodessa, miten puutteiden korjaaminen edistyy. Lisäpääomavaatimus jää pysyväksi vain, jos yrityksen riskiprofiili muuttuu oleellisesti ja osittaisen tai kokonaisen sisäisen mallin kehittäminen on tehotonta. Vakuutus- ja jälleenvakuutusalalla omaksuttu pääomavaatimusdirektiivin vaatimuksia yhdenmukaisempi ja taloudellisempi lähestymistapa oikeuttaa lisäpääomavaatimusten yhtenäistämiseen. Hallinto- tai johtoelimen vastuu – 40 artikla Vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä vaaditaan noudattamaan periaatteita sääntöjen sijaan. Tämä antaa johdolle enemmän vastuuta kuin nykyisessä järjestelmässä. Direktiivissä ilmoitetaan selkeästi, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten hallinto- tai johtoelin on viime kädessä vastuussa siitä, että yritys noudattaa direktiiviä. Hallintojärjestelmä – 41–49 artikla Hallintojärjestelmä ja yleiset vaatimukset – 41 artikla Pankki-, arvopaperi- sekä vakuutus- ja jälleenvakuutusalojen hallintotapaa koskevien vaatimusten yhdenmukaisuus on keskeistä johdonmukaisuuden takaamiseksi alojen kesken. Tavoite pyritään saavuttamaan tämän direktiivin mukaisilla hallintotapaa koskevilla vaatimuksilla. Vankat hallintotapaa koskevat vaatimukset ovat edellytys tehokkaalle vakavaraisuusjärjestelmälle. Joitakin riskejä voidaan käsitellä vain hallintotapaa koskevien vaatimusten avulla sen sijaan, että asetettaisiin kvantitatiivisia vaatimuksia. Vakaa hallintojärjestelmä on siksi keskeinen vakuutuksenantajan asianmukaisen johtamisen ja ratkaisevan tärkeä valvontajärjestelmän toimivuuden kannalta. Hallintojärjestelmään kuuluu vaatimusten noudattaminen, riskienhallinta, omien riskien ja vakavaraisuuden arviointi, sisäinen valvonta, sisäiset tarkastukset, vakuutusmatemaattinen toiminta ja ulkoistaminen. Hallintotapaa koskevien vaatimusten täytäntöönpanotoimenpiteissä määritellään suhteellisuusperiaate. Hallintotoimintojen yksilöinnillä direktiivissä on tarkoitus auttaa yrityksiä päättämään, miten ne toteuttavat hallintojärjestelmän. Toiminto on hallinnon valmius suorittaa tietty tehtävä. Tietyn toiminnon yksilöinti ei estä yritystä päättämästä vapaasti, miten toiminto järjestetään käytännössä, ellei tätä ole direktiivissä toisin määritetty. Tämän ei pitäisi johtaa kohtuuttoman työläisiin vaatimuksiin, koska yrityksen toiminnan laatu, laajuus ja monimutkaisuus tulee huomioida. Näin ollen hallintotoiminnoista voi huolehtia oma henkilöstö, tai vaihtoehtoisesti voidaan luottaa ulkopuolisten asiantuntijoiden neuvoihin tai ulkoistaa toiminnot asiantuntijoille direktiivin asettamissa rajoissa. Lisäksi pienissä ja yksinkertaisemmissa yrityksissä yksi henkilö tai organisaatioyksikkö voi suorittaa useampia toimintoja. Jotta hallintojärjestelmä toimisi hyvin, yrityksillä edellytetään olevan kirjalliset käytännöt, joissa määritellään selvästi, miten yritys hoitaa sisäisen valvonnan, sisäiset tarkastukset, riskinhallinnan ja tarvittaessa ulkoistamisen. On keskeistä, että hallinto- tai johtoelin on aktiivisesti mukana hallintojärjestelmässä. Hallinto- tai johtoelimen olisikin hyväksyttävä kirjalliset käytännöt ja tarkistettava ne vuosittain tai ennen kuin järjestelmään tehdään merkittäviä muutoksia. Käytäntöjen muuttaminen ennen järjestelmän muuttamista on välttämätöntä, koska yritys ei muuten noudattaisi omia sisäisiä strategioitaan ja prosessejaan. Hallintojärjestelmän tarkastaminen ja arviointi on valvojan tarkastusprosessin suorittavan valvontaviranomaisen tehtävä. Yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvio – 44 artikla Kaikkien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten riskinhallintajärjestelmään ja yritysstrategiaan tulisi kuulua säännöllinen käytäntö arvioida yrityksen kokonaisvakavaraisuustarpeet sen oman riskiprofiilin perusteella. Yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvio on luonteeltaan kaksiosainen. Se on sisäinen arviointiprosessi ja sellaisena sisältyy yrityksen strategisiin päätöksiin. Se on myös valvontaviranomaisten valvontaväline. Siksi valvontaviranomaisille on ilmoitettava yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvion tulokset. Yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvio ei vaadi yritykseltä kokonaisen tai osittaisen sisäisen mallin kehittämistä tai käyttöä. Jos yritys kuitenkin käyttää jo hyväksyttyä kokonaista tai osittaista sisäistä mallia vakavaraisuuspääomavaatimuksen laskemisessa, mallin avulla saatuja tuloksia on käytettävä yrityksen riski- ja vakavaraisuusarviota tehtäessä. Yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvio ei muodosta kolmatta vakavaraisuuspääomavaatimusta. Se ei saisi olla liian työläs pienille ja yksinkertaisemmille yrityksille. Valvontaviranomainen tarkistaa yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvion osana yrityksessä suoritettavaa valvojan tarkastusprosessia. Kunkin yrityksen riski- ja vakavaraisuusarvion tulos ilmoitetaan valvontaviranomaiselle osana tietoja, jotka on 35 artiklan mukaisesti annettava valvontatarkoituksiin. Ulkoistaminen – 38 ja 48 artikla Ulkoistamisen yleistyessä sen alalla on tärkeää omaksua entistä yhdenmukaisempi lähestymistapa. Ulkoistettujen toimintojen valvonnan toimivuuden varmistamiseksi on olennaista, että ulkoistavan yrityksen valvontaviranomaisilla on oikeus saada käyttöönsä kaikki keskeiset tiedot ulkoistetut toiminnot suorittavalta palveluntarjoajalta ja tehdä ulkoistetun toiminnan tarkastuksia palveluntarjoajan toimitiloissa riippumatta siitä, onko palveluntarjoaja säännelty vai sääntelyn ulkopuolelle jäävä yritys. Jos toiminta on ulkoistettu kolmannessa maassa sijaitsevalle palveluntarjoajalle, on välttämätöntä, että ulkoistavan yrityksen valvontaviranomaisella on oikeus saada käyttöönsä kaikki keskeiset tiedot ulkoistetut toiminnot suorittavalta palveluntarjoajalta riippumatta siitä, onko palveluntarjoaja säännelty vai sääntelyn ulkopuolelle jäävä yritys. Ulkoistamiseen kuuluu myös edelleen ulkoistaminen. Yksi tapa toteuttaa tietojen saaminen, varsinkin, jos palveluntarjoaja on sääntelyn ulkopuolelle jäävä yritys, on kiinnittää erityistä huomiota ulkoistavan yrityksen ja ulkoistetun toiminnan suorittavan palveluntarjoajan väliseen sopimukseen. Valvontaviranomaisille on annettava riittävät tiedot tarpeeksi ajoissa ennen tärkeiden toimintojen ulkoistamista tai siihen liittyviä huomattavia muutoksia. Tämän direktiivin vaatimuksissa otetaan huomioon yhteisen foorumin (Joint Forum) työ. Vaatimukset ovat linjassa pankkialan nykyisten sääntöjen ja käytäntöjen sekä rahoitusvälineiden markkinoista annetun direktiivin (2004/39/EY) ja sen luottolaitoksiin soveltamisen kanssa. 2. Valvontaraportointi ja tietojen julkistaminen Valvontaraportointi ja tietojen julkistaminen muodostavat Solvenssi II -hankkeen pilarin 3. Valvontatarkoituksiin annettavat tiedot – 35 artikla Ehdotuksessa säilytetään olennaiselta osalta yhteisön säännöstön nykyiset periaatteet. Siinä vaaditaankin yrityksiä antamaan kaikki valvonnan kannalta keskeiset tiedot. Ehdotuksessa otetaan kuitenkin Lamfalussy-mallin mukaisesti käyttöön useita pääperiaatteita, joita valvontaraportoinnissa tulee noudattaa. Lisäksi siinä tehdään mahdolliseksi hyväksyä tarvittaessa täytäntöönpanotoimenpiteitä, joilla lähentyminen voidaan taata. Tietojen julkistaminen – 50–55 artikla Ehdotuksessa edellytetään, että yritykset julkistavat vuosittain kertomuksen, jossa annetaan keskeistä ja ytimekästä tietoa yrityksen vakavaraisuudesta ja taloudellisesta asemasta. Tästä voidaan siirtymäkauden aikana poiketa lisäpääomavaatimusten osalta yksittäistapauksissa. Yritysten on tarvittaessa päivitettävä annetut tiedot (tilanteita, joissa yritys ei noudata vähimmäispääomavaatimusta tai vakavaraisuuspääomavaatimusta, käsitellään erityisissä säännöksissä). Ne saavat halutessaan antaa myös lisätietoja. Yrityksillä on oltava tietojen julkistamista koskevat käytännöt. Lisäksi niiden on saatava hallinto- tai johtoelimensä hyväksyntä vakavaraisuutta ja taloudellista asemaa koskevalle kertomukselle ennen sen julkistamista. Lisäksi ehdotuksessa tehdään mahdolliseksi hyväksyä tarvittaessa täytäntöönpanotoimenpiteitä, joilla lähentyminen voidaan taata. 3. Valvonnan lähentäminen – 70 artikla Rahoituspalvelukomitea on todennut, että valvontakäytäntöjen lähentäminen on yksi tulevien vuosien tärkeimmistä haasteista. Vaikka perustana on yhteinen sääntelykehys, yhtäläiset kilpailuedellytykset voidaan saavuttaa vain siten, että päätöksenteosta ja valvontaviranomaisten seuraamista noudattamisen valvonnassa omaksutuista käytännöistä tehdään yhteiset ja keskenään johdonmukaisemmat kuin nykyisin. Valvonnan lähentymiseen sisältyvät erityisesti yhteisen ja yhdenmukaisen yhteisön säädösten päivittäinen soveltaminen, päivittäisen valvonnan johdonmukaisuuden parantaminen ja sisämarkkinoiden toteuttamisen valvonta. Vertaisarviointi ja sovittelumenettelyt voivat olla tärkeitä valvontaa lähennettäessä. Euroopan vakuutus- ja työeläkevalvontaviranomaisten komitea on tärkeässä asemassa edistettäessä tämän direktiivin yhdenmukaista soveltamista ja valvontakäytäntöjen lähentymistä koko yhteisössä. Tästä syystä tässä artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on ryhdyttävä tarvittaviin toimiin sen varmistamiseksi, että valvontaviranomaiset ovat aktiivisesti mukana Euroopan vakuutus- ja työeläkevalvontaviranomaisten komitean toiminnassa. 4. Kvantitatiiviset vaatimukset Kvantitatiiviset vaatimukset, joita sovelletaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiin (Solvenssi II -hankkeen pilari 1) annetaan kuudessa osiossa: varojen ja velkojen arvostaminen, vakuutustekninen vastuuvelka, omat varat, vakavaraisuuspääomavaatimus, vähimmäispääomavaatimus ja sijoitukset. Ensimmäisen pilarin vaatimukset perustuvat taloudelliseen taseen loppusummaa korostavaan lähestymistapaan, jossa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten koko tasetta arvioidaan integroidusti ja varat ja velat arvostetaan johdonmukaisesti. Tällainen lähestymistapa tarkoittaa, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten käytössä olevien rahoitusvarojen tulisi kattaa niiden kokonaisrahoitusvelvoitteet eli etuoikeusasemassa olevien velkojen ja pääomavaatimusten summa. Tästä lähestymistavasta seuraa, että hyväksyttävien omien varojen (katso jäljempänä) määrän on oltava vakavaraisuuspääomavaatimusta suurempi. Varojen ja velkojen arvostus – 74 artikla Ehdotuksen 74 artiklassa määritellään kaikkien varojen ja velkojen arvostamisstandardit, jotka perustuvat nykyiseen IFRS-standardien mukaiseen käyvän arvon määritelmään. Täytäntöönpanotoimenpiteitä laadittaessa vahvistetaan, kuinka tietyt tase-erät tulisi laskea, jotta varmistetaan erien arvostaminen johdonmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Velkojen osalta arvostamisstandardeissa ei huomioida omaa luottokelpoisuutta, kun taas varojen osalta standardeissa otetaan huomioon yrityksen nykyiset luotto- ja likviditeettiominaisuudet. Vakuutustekninen vastuuvelka – 75–85 artikla Vakuutusteknisen vastuuvelan määrittäminen on välttämätöntä, jotta yritys voi täyttää vakuutus- ja jälleenvakuutusvelvoitteensa vakuutuksenottajia ja edunsaajia kohtaan. Vakuutusteknisen vastuuvelan laskeminen perustuu 75 artiklassa vahvistettuihin yleisiin säännöksiin: – Vakuutusteknisen vastuuvelan laskeminen perustuu sen nykyhetken irtautumisarvoon. Nykyhetken irtautumisarvo vastaa summaa, jonka vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olettaisi joutuvansa maksamaan nyt, jos se siirtäisi sopimusoikeutensa ja -velvoitteensa heti toiselle yritykselle. Nykyhetken irtautumisarvon käytön ei pidä olettaa tarkoittavan, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys todellisuudessa siirtäisi velvoitteensa tai että se voisi tai sen pitäisi tehdä niin. – Vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava markkinaehtoisesti, ja yrityskohtaisia tietoja käytetään vakuutusteknisen vastuuvelan laskemisessa vain siinä määrin kuin vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset voivat niiden avulla ottaa paremmin huomioon perustana olevan vakuutuskannan ominaisuudet. Vakuutusteknisen vastuuvelan laskeminen määritellään 76–79 ja 81–85 artiklassa. Vakuutustekninen vastuuvelka on parhaan estimaatin ja riskimarginaalin summa. Poikkeuksena on tilanne, jossa (jälleen)vakuutusvelvoitteista aiheutuu riskejä, joilta voi suojautua (katso alla): – Paras estimaatti on sellaisten tulevien kassavirtojen odotettu nykyarvo, joita tarvitaan vakuutus- ja jälleenvakuutusvelvoitteiden täyttämiseen, kaikki kulut, tulevat lisäedut, taloudelliset takuut ja sopimusoptiot mukaan luettuina,. Kassavirtoihin lasketaan kaikki sisään tulevat ja ulos menevät (inflaatioon sopeutetut) kassavirrat. Parhaan estimaatin laskemisen on perustuttava vakaisiin vakuutusmatemaattisiin tekniikoihin ja laadukkaisiin tietoihin, ja se tarkistetaan säännöllisesti toteutunutta kehitystä vasten. – Riskimarginaali takaa sen, että vakuutusteknisen vastuuvelan kokonaisarvo on yhtä suuri kuin summa, jonka vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olettaisi joutuvansa maksamaan nyt, jos se siirtäisi sopimusoikeutensa ja -velvoitteensa heti toiselle yritykselle, tai vaihtoehtoisesti parhaan estimaatin ylittävä lisäkustannus, joka aiheutuu (jälleen)vakuutusvelvoitteiden kattamiseen tarvittavasta pääomasta vakuutuskannan koko kestoajan. Suojattavissa olevien riskien – eli riskien, jotka voidaan kumota ostamalla tai myymällä rahoitusvälineitä – osalta vakuutusteknisen vastuuvelan arvo lasketaan suoraan kokonaisuutena ja saadaan käyttämällä kyseisten rahoitusvälineiden arvoja (katso 76 artiklan 4 kohta). Muiden kuin suojattavissa olevien riskien riskimarginaali lasketaan puolestaan käyttämällä niin kutsuttua pääomakustannusmenetelmää (katso 76 artiklan 5 kohta). Tässä tapauksessa käytetty pääomakustannuksen määrä on sama kaikissa yrityksissä (esimerkiksi kiinteä prosenttimäärä) ja vastaa sitä riskittömän koron ylittävää korkoerotusta, jonka luottokelpoisuusluokkaan BBB kuuluva vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys joutuisi maksamaan hyväksyttävien omien varojen lisäämisestä. Omat varat – 86–99 artikla Omat varat ovat vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen käytössä olevat varat, jotka suojaavat riskeiltä ja tasaavat tarvittaessa taloudellisten tappioiden vaikutuksia. Kahden pääomavaatimuksen kattamiseen tarvittavien hyväksyttävien omien varojen määrä määritetään kolmivaiheisen prosessin avulla. Jokainen vaihe on oma alakohtansa: omien varojen määrittäminen, omien varojen luokitus, omien varojen hyväksyttävyys. Ensimmäisessä vaiheessa lasketaan käytössä olevien omien varojen määrä. Omat varat saadaan laskemalla yhteen – taseeseen merkityt erät eli omien perusvarojen erät (katso 87 artikla) – taseen ulkopuoliset erät eli omien lisävarojen erät (katso 88 artikla). Omat perusvarat koostuvat taloudellisesta pääomasta (eli jaksojen 1 ja 2 mukaisesti arvostetut velat ylittävät varat) ja etuoikeusasemaltaan huonommista veloista (koska tällaisia velkoja voidaan käyttää pääomana esimerkiksi likvidaatiossa). Omat lisävarat koostuvat sitoumuksista, jotka yritys voi vaatia maksettaviksi lisätäkseen rahoitusvarojaan. Tällaisia sitoumuksia ovat esimerkiksi jäsenten saamiset ja remburssit. Koska omat lisävarat eivät kuulu 1 ja 2 jakson arvostamisstandardien piiriin, niiden arvon määrittämiselle on saatava valvojan ennakkohyväksyntä. Omia varoja on erilaisia ja ne vaimentavat tappioiden vaikutuksia eri tasoisesti. Tämän vuoksi ne luokitellaan toisessa vaiheessa kolmeen luokkaan sen mukaisesti, millaisia ne ovat ja miten tarkasti ne täyttävät viisi kriteeriä (etuoikeusasema, tappioiden vaimentamisvaikutus, jatkuvuus, rajoittamaton kesto ja rahoituskulujen puuttuminen) 93 artiklan mukaisesti. – Omien varojen luokittelu perustuu kvantitatiivisiin kriteereihin, jotka määritellään tarkemmin täytäntöönpanotoimissa (katso 97 artikla). Luokittelemisen helpottamiseksi täytäntöönpanotoimissa annetaan luettelo ennalta luokitelluista eristä. LuonneLaatu | Taseessa omat perusvarat | Taseen ulkopuoliset omat lisävarat | Korkea | Luokka 1 | Luokka 2 | Keskitaso | Luokka 2 | Luokka 3 | Alhainen | Luokka 3 | − | Koska luokkien 1 ja 2 erät eivät kata täysin kaikkia tappioita kaikissa tilanteissa, kolmannessa vaiheessa on tarpeen rajoittaa niiden tunnustamista valvontatarkoituksissa. 98 artiklan mukaisesti käytettävissä oleviin omiin varoihin sovelletaan kahdenlaisia rajoituksia, joiden avulla voidaan määrittää valvontatarkoituksiin hyväksyttävät määrät: – Kun kysymyksessä on vakavaraisuuspääomavaatimus, luokkaan 1 kuuluvien varojen osuus kaikista hyväksyttävistä omista varoista tulisi olla vähintään 1/3 ja luokkaan 3 kuuluvien varojen osuus saisi olla korkeintaan 1/3. – Kun kysymyksessä on vähimmäispääomavaatimus, omia lisävaroja ei hyväksytä, ja hyväksyttävien luokan 2 erien osuus hyväksyttävistä omista varoista saisi olla korkeintaan ½. Vakavaraisuuspääomavaatimus – 100–125 artikla Vakavaraisuuspääomavaatimuksen 4 jakso jakautuu kolmeen osaan: pääomavaatimuksen yleisesittely, vakavaraisuuspääomavaatimuksen standardikaava ja sisäisten mallien käyttäminen vakavaraisuustarkoituksiin. Vakavaraisuuspääomavaatimuksen yleiset säännökset, standardikaavan tai sisäisen mallin käyttö Vakavaraisuuspääomavaatimukset vastaavat taloudellista pääomaa, joka vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksellä on oltava, jotta vararikon todennäköisyys rajoittuu 0,5 prosenttiin, jolloin vararikko tapahtuisi kerran 200 vuodessa (katso 101 artikla). Vakavaraisuuspääomavaatimus lasketaan value-at-risk -tekniikoilla joko standardikaavan tai sisäisen mallin mukaisesti. Kaikki mahdolliset tappiot, kuten varojen ja velkojen arvossa tapahtuva epäedullinen muutos, arvioidaan seuraavan 12 kuukauden ajalta. Vakavaraisuuspääomavaatimus ilmentää yrityksen todellista riskiprofiilia. Siinä huomioidaan kaikki kvantifioitavissa olevat riskit ja riskienlievennystekniikoiden nettovaikutus. Vakavaraisuuspääomavaatimus lasketaan vähintään kerran vuodessa. Lisäksi sitä tarkkaillaan jatkuvasti ja se lasketaan uudelleen heti, kun yrityksen riskiprofiili muuttuu merkittävästi. Vakavaraisuuspääomavaatimuksen kattamiseen tarvitaan vastaava määrä hyväksyttyjä omia varoja (katso 100 artikla). Vakavaraisuuspääomavaatimusten standardikaava 103–109 artiklassa määritetään vakavaraisuuspääomavaatimusten standardikaavan tavoitteet, rakenne ja kokonaiskalibrointi. Modulaarinen rakenne perustuu lineaarisiin yhdistämistekniikoihin, ja se määritellään tarkemmin direktiivin liitteessä IV. Standardikaavan kunkin moduulin ja alamoduulin kattamat riskit määritetään 13, 104 ja 105 artiklassa. Moduuleiden ja alamoduuleiden yksityiskohtaiset määritelmät hyväksytään täytäntöönpanotoimenpiteillä, sillä ne kehittyvät todennäköisesti ajan kuluessa. Vakavaraisuuspääomavaatimusten standardikaavalla pyritään löytämään sopiva tasapaino riskiherkkyyden ja käytännöllisyyden välille. Se mahdollistaa yrityskohtaisten parametrien käytön tarvittaessa (katso 104 artiklan 7 kohta) ja standardisoidut yksinkertaistukset pienille ja keskisuurille yrityksille (katso 108 artikla). Uusissa arviointistandardeissa huomioidaan varojen luotto- ja likviditeettiominaisuudet asianmukaisella tavalla, sillä vakavaraisuuspääomavaatimukset kattavat kaikki kvantifioitavissa olevat riskit. Koska kaikki sijoitukset ovat varovaisuusperiaatteen mukaisia, sijoitusten määrärajoituksia ja varojen hyväksyttävyyskriteereitä ei säilytetä. Jos markkinoiden kehittyessä tulee kuitenkin esiin uusia riskejä, joita vakavaraisuuspääomavaatimusten standardikaava ei kata, 109 artiklan 2 kohta antaa komissiolle mahdollisuuden hyväksyä väliaikaisia täytäntöönpanotoimenpiteitä, joilla määritetään sijoitusrajoitukset ja varojen hyväksymiskriteerit sillä aikaa, kun standardikaava ajantasaistetaan. Sisäiset mallit 110–125 artiklassa määritetään vaatimukset, jotka koskevat vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä, jotka käyttävät tai haluavat käyttää kokonaista tai osittaista sisäistä mallia vakavaraisuuspääomavaatimuksen laskemisessa. Ennen kuin valvontaviranomaiset antavat luvan käyttää sisäistä mallia, vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen on esitettävä hakemus (katso 110 artikla), jonka sen hallinto- tai johtoelin (katso 114 artikla) on hyväksynyt. Hakemuksella osoitetaan, että yritys on käyttötestin, tilastollisten laatustandardien, kalibrointistandardien, arviointistandardien ja dokumentointistandardien mukainen (katso 118–123 artikla). Valvontaviranomaisten tehtävä on päättää, hyväksytäänkö vai hylätäänkö hakemus kuuden kuukauden sisällä siitä, kun se on saatu vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykseltä. Kun kysymyksessä on osittainen sisäinen malli, otetaan käyttöön lisävaatimuksia, joiden tarkoitus on estää vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä soveltamasta säädöksiä valikoivasti (katso 111 artikla). Lisäksi 112 artikla mahdollistaa sen, että komissio voi hyväksyä täytäntöönpanotoimenpiteitä, jotka muokkaavat 118–124 artiklan standardeja osittaisten sisäisten mallien osalta. Näin pyritään ottamaan huomioon mallien soveltamisalan rajallisuus. 117 artikla antaa valvontaviranomaisille valtuudet vaatia vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä laskemaan vakavaraisuuspääomavaatimuksen standardikaavaa käyttäen ja kehittämään osittaisen tai täydellisen sisäisen mallin sen varalta, että standardikaava ei kuvaa riittävän tarkasti yrityksen riskiprofiilia. Vähimmäispääomavaatimus – 126–129 artikla Vähimmäispääomavaatimus on pääomamäärä, jonka alittuessa vakuutuksenottajan turva olisi vakavasti uhattuna, jos yritys saisi jatkaa toimintaansa. Jos vähimmäispääomavaatimusta rikotaan, korkeimmat valvontatoimet käynnistyvät ja yrityksen toimilupa perutaan (katso 127–137 artikla). Siksi yrityksillä oltava hyväksyttävät omat perusvarat, jotka kattavat vähimmäispääomavaatimukset (katso 126 artikla). Koska korkeimmille valvontatoimille saatetaan tarvita kansallisen tuomioistuimen valtuutus, vähimmäispääomavaatimus on laskettava neljännesvuosittain yksinkertaisen ja vakaan mallin mukaisesti. Sen tulee perustua tarkastettavissa oleviin tietoihin. Vähimmäispääomavaatimuksen mallia ja kalibrointia käsittelevässä 127 artiklassa on lyhyt luettelo yleisperiaatteista. Siihen asti, kun kolmannen kvantitatiivisen vaikutustenarviointitutkimuksen tulokset saadaan, on otettu käyttöön avoin menettely, sillä vähimmäispääomavaatimuksesta ei ole päästy lopulliseen päätökseen. Tekstin mukaan voidaan kokeilla erityisesti seuraavia menettelyjä: – Vähimmäispääomavaatimus lasketaan standardikaavan yksinkertaistetulla versiolla (modulaarinen menettely), jossa otetaan huomioon henkivakuutus-, vahinkovakuutus- ja markkinariski. Se on kalibroitu 90 prosentin value-at-risk -arvoksi yhden vuoden aikavälillä. – Vähimmäispääomavaatimus lasketaan prosenttiosuutena vakavaraisuuspääomavaatimuksesta (kompakti menettely) ja on kalibroituna 1/3 vakavaraisuuspääomavaatimuksesta. Esimerkiksi 127 artiklan 1 kohdan c alakohta mahdollistaa sen, että vähimmäispääomavaatimus kalibroidaan luottamustasolle 80–90 prosenttia (vakavaraisuuspääomavaatimuksen 1/3 kalibroituna 99,5 prosentin value-at-risk -arvoksi vastaa 80 prosentin value-at-risk -arvoa, mikä on normaalijakauma, ja 90 prosenttia on kokeiluvaiheessa olevassa modulaarisessa menettelyssä käytettävä taso). Jotta uuteen järjestelmään voitaisiin siirtyä sujuvasti (katso 129 artikla), vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä, jotka ovat tämän direktiivin voimaantullessa Solvenssi I:n mukaisia, mutta eivät täytä vähimmäispääomavaatimusta, on yksi vuosi aikaa toteuttaa uuden järjestelmän mukaiset muutokset. Sijoitukset – 130–133 artikla Kaikki vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten sijoitukset (vakuutusteknisen vastuuvelan kattavat varat, vakavaraisuuspääomavaatimuksen kattavat varat ja vapaat varat) on tehtävä ja niitä on hallittava ja seurattava 130 artiklassa määritetyn varovaisuusperiaatteen mukaisesti. Varovaisuusperiaatteen mukaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten on sijoitettava varat vakuutuksenottajien edun mukaisesti, saatava sijoitukset ja velat vastaamaan toisiaan riittävissä määrin ja huomioitava taloudelliset riskit, kuten maksuvalmius- ja keskittymäriski. 5. Ryhmävalvonta – 210–268 artikla Johdanto Se, miten vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysryhmiä valvotaan, on keskeistä yhtenäismarkkinoiden ja Solvenssi II -järjestelmän menestymisen kannalta. Siksi ehdotuksessa pyritäänkin löytämään sopivia tapoja yhdenmukaistaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysryhmien valvontaa EU:ssa. Kaikkia vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysryhmiä koskevat tärkeimmät parannukset · Ryhmävalvojan määrittely ja nimeäminen: Ehdotuksessa esitellään ryhmävalvojan käsite. Kullekin ryhmälle nimitetään yksi viranomainen, jolla on todelliset koordinointi- ja päätösvaltuudet. Käytetyt kriteerit ovat peräisin finanssiryhmittymiä koskevasta direktiivistä, mutta ehdotus lisää joustavuutta tarvittaessa. · Ryhmävalvojan oikeudet ja velvoitteet: Ryhmävalvoja vastaa ensisijaisesti kaikista ryhmävalvonnan pääalueista (ryhmän vakavaraisuus, ryhmänsisäiset tapahtumat, riskikeskittymät, riskienhallinta ja sisäiset tarkastukset). Ryhmävalvoja hoitaa tehtäviään yhteistyössä paikallisten valvojien kanssa ja niitä kuullen. Lisäksi kullekin ryhmälle on tehtävä koordinointijärjestelyt kaikkien mukana olevien valvontaviranomaisten kesken. · Muut keskeiset toimet, joilla taataan tehokas ryhmävalvonta: Ehdotuksessa esitellään finanssiryhmittymiä koskevan mukaisesti joukko säännöksiä, jotka velvoittavat kaikkia mukana olevia valvojia antamaan tietoja automaattisesti (keskeiset tiedot) tai pyynnöstä (asiaan liittyvät tiedot), kuulemaan toinen toisiaan ennen tärkeitä päätöksiä ja vastaamaan asianmukaisesti tietojen vahvistamista koskeviin pyyntöihin. · Ryhmän vakavaraisuus – menetelmän valinta: Jotta voidaan mahdollisimman hyvin taata, että ryhmät hyötyvät hajauttamisesta, ehdotuksessa suositaan selvästi konsolidointimenetelmää. · Ryhmän vakavaraisuus – ryhmän sisäinen malli: Ehdotus mahdollistaa sen, että ryhmä voi hakea lupaa käyttää sisäistä mallia ryhmän vakavaraisuuspääomavaatimuksen ja mukana olevien yritysten omien vakavaraisuuspääomavaatimusten laskemisessa. Toimenpide perustuu pitkälti pääomavaatimuksia koskevaan direktiiviin (2006/48/EY). CEIOPS-komiteaa voidaan kuulla emoyrityksen tai yksittäisen valvojan pyynnöstä. · Alaryhmien valvonta: Jotta voidaan rajoittaa yritysryhmien rasitteita, ehdotuksessa esitetään keskeisenä asiana, että a) yritysryhmiä valvotaan EU:ssa tavallisesti vain ylimmällä tasolla ja että b) jäsenvaltiot voivat antaa valvontaviranomaisilleen luvan yritysryhmien valvontaan ylimmällä tasolla jäsenvaltiossa. Käytännössä tämän on tarkoitus vähentää valvonnan tasojen määrää korkeintaan kolmeen (EU:n ryhmät, kansalliset alaryhmät, yksittäiset yritykset) pääomavaatimuksia koskevan direktiivin mukaisesti. · Täytäntöönpanotoimenpiteet: Jotta voidaan mahdollisimman hyvin taata ryhmävalvojien päätösten ja käytäntöjen lähentyminen, ehdotuksessa viitataan useiden keskeisten säännösten kohdalla tuleviin täytäntöönpanotoimenpiteisiin. Lisäparannuksia ryhmätukea käyttäviä ryhmiä varten Ehdotuksessa esitellään innovatiivinen järjestelmä, jolla pyritään helpottamaan ryhmien pääoman hallintaa erityisesti siten, että a) emoyritykselle annetaan tietyissä olosuhteissa mahdollisuus käyttää ryhmätuen selvityksiä tytäryritysten vakavaraisuuspääomavaatimusten osittaiseksi täyttämiseksi ja b) yrityskohtaiseen valvontaan liittyviin artikloihin otetaan tarvittaessa käyttöön poikkeuksia. Ehdotus mahdollistaa täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamisen ja siihen sisältyy koko järjestelmän uudelleenarviointi viisi vuotta direktiivin täytäntöönpanon jälkeen. Yleinen huomio: ryhmävalvonta ei ole vain lisätoiminto EU:n nykyisessä säännöstössä ryhmävalvontaa pidetään vain yrityskohtaista valvontaa täydentävänä lisätoimintona (yrityskohtainen valvonta tapahtuu samalla tavalla jokaisessa yksikössä riippumatta siitä, onko kyseinen yksikkö osa ryhmää, ja ryhmävalvonta vain täydentää yrityskohtaista valvontaa). Ehdotus muuttaa tätä periaatetta huomattavasti: teksti sisältää monia säännöksiä, joilla on suora vaikutus siihen, miten yrityskohtainen valvonta suoritetaan ryhmään kuuluvissa yksiköissä. Tämän olennaisen muutoksen kuvastamiseksi etuliite "lisä-" on poistettu joka kohdasta (otsikko mukaan lukien). Direktiivi 2007/44/EY Direktiivillä 2007/44/EY tehdyt muutokset on sisällytetty uudelleen laadittuun Solvenssi II -direktiiviehdotuksen, jossa otetaan komiteamenettelyä koskevien säännösten osalta huomioon myös uusi valvonnan käsittävä sääntelymenettely. Sen vuoksi on muutettu Sovenssi II -direktiiviehdotuksen johdanto-osan 91 kappale, 13, 24, 56–62 ja 310–312 sekä liitteet VI ja VII. Lisäksi ehdotukseen on lisätty 305 artikla sekä johdanto-osan 47 ja 48 kappale. Rooma I -asetusluonnos Neuvosto ja Euroopan parlamentti saavuttivat joulukuussa 2007 poliittisen yhteisymmärryksen niin sanotusta Rooma I -asetuksesta, joka koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia. Asetusluonnos on tarkoitus hyväksyä keväällä 2008. Näiden kehityksen uusimpien käänteiden huomioon ottamiseksi ehdotuksen II osaston I luvusta on poistettu sovellettavaa lakia ja ensivakuutussopimuksen ehtoja koskevat säännökset ja 176 artiklaan on lisätty Rooma I –asetusta koskeva viittaus, jonka mukaan jäsenvaltion, joka ei kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, on sovellettava mainitun asetuksen säännöksiä määrittääkseen sen 7 artiklan soveltamisalaan kuuluviin vakuutussopimuksiin sovellettavan lain. Lisäksi on lisätty johdanto-osan 60 kappale. Muut muutokset Sääntelyn parantamisen periaatteiden huomioon ottamiseksi muutettua ehdotusta laadittaessa uudelleen laadittuun tekstiin tehtiin eräitä edellä mainitun toimielinten välisen sopimuksen nojalla perustetun Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission oikeudellisista yksiköistä koostuvan neuvoa-antavan ryhmän ehdottamia teknisiä parannuksia. Tämän vuoksi on tehty pieniä muutoksia johdanto-osan 29, 45, 51 ja 76 kappaleeseen, 2, 6, 13, 14, 18, 23, 24, 26, 29, 32, 37, 39, 53, 61, 64, 66, 68, 69, 71, 73, 117, 137, 138, 139, 140, 141, 148, 150, 153, 154, 156, 157, 160, 162, 163, 164, 166, 173, 175, 177, 183, 188, 198, 200, 202, 204, 208, 214, 216, 236, 238, 239, 249, 262, 264, 273, 278, 281, 283, 289, 290, 291 ja 303 artiklaan, 304 ja 305 artiklan välissä olevaan tekstiin, 306 ja 309 artiklaan, IV osastoon sekä liitteisiin I, II, III ja VII. Kumottujen direktiivien 3, 5, 9, 11, 12, 16, 19–22, 24–26, 32, 33, 56–57, 60, 62–65, 68, 69, 72, 145, 147, 149, 151, 152, 154, 155, 157–159, 166–169, 172–174, 177, 178–187, 189, 191–194, 196–207, 269–279, 281, 282, 284–297, 300–302, 305, 307 ja 309 artiklassa sekä liitteessä I ei ole muutoksia verrattuna nykyiseen oikeudelliseen tilanteeseen. 5. Täytäntöönpanotoimenpiteet Direktiivissä siirretään täytäntöönpanovaltaa komissiolle. Tapaukset, joissa täytäntöönpanovaltuudet on siirretty, on erikseen lueteltu kussakin asiaan liittyvässä artiklassa. Täytäntöönpanovaltuuksien käyttämisessä komissiota avustaa komission päätöksellä 2004/9/EY perustettu Euroopan vakuutus- ja lisäeläkekomitea. Komission hyväksymät toimenpiteet noudattavat neuvoa-antavaa menettelyä tai valvonnan käsittävää sääntelymenettelyä, joista säädetään päätöksen 1999/468/EY 3 artiklassa, 5 a artiklan 1–4 kohdassa ja 7 artiklassa. Täytäntöönpanotoimenpiteitä käytetään direktiivissä esitettyjen periaatteiden tarkempaan määrittelyyn. Näin parannetaan yhdenmukaisuutta ja valvonnan lähentymistä. Toimenpiteet kehitetään komission CEIOPS-komitealle antamien valtuuksien perusteella ja niistä kuullaan sidosryhmiä sekä tehdään vaikutuksenarviointeja. 2002/83/EY (mukautettu) 2007/0143 (COD) Muutettu ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI, henkivakuutuksesta vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta (SOLVENSSI II) (ETAn kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 55 artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen [17], ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [18], ovat kuulleet alueiden komiteaa [19], noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [20], sekä katsovat seuraavaa: uusi (1) Useita merkittäviä muutoksia on tehtävä muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annettuun ensimmäiseen neuvoston direktiiviin 73/239/ETY [21], yhteisön rinnakkaisvakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 30 päivänä toukokuuta 1978 annettuun neuvoston direktiiviin 78/473/ETY [22], oikeusturvavakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 22 päivänä kesäkuuta 1987 annettuun neuvoston direktiiviin 87/344/ETY [23], muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämistä, sekä direktiivin 72/239/ETY muuttamisesta 22 päivänä kesäkuuta 1988 annettuun toiseen neuvoston direktiiviin 88/357/ETY [24], muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 18 päivänä kesäkuuta 1992 annettuun neuvoston direktiiviin 92/49/ETY (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) [25], vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta 27 päivänä lokakuuta 1998 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 98/78/EY [26], vakuutusyritysten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta 19 päivänä maaliskuuta 2001 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2001/17/EY [27], henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2002/83/EY [28] ja jälleenvakuutuksesta ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY sekä direktiivien 98/78/EY ja 2002/83/EY muuttamisesta 16 päivänä marraskuuta 2005 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2005/68/EY [29] sekä neuvoston direktiivin 92/49/ETY sekä direktiivien 2002/83/EY, 2004/39/EY, 2005/68/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta rahoitusalalla tapahtuvaan omistusosuuksien hankintaan ja lisäämiseen sovellettavien toiminnan vakauden arviointia koskevien menettelysääntöjen ja periaatteiden osalta 5 päivänä syyskuuta 2007 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2007/44/EY [30]. Selkeyden vuoksi kyseiset direktiivit olisi laadittava uudelleen. (2) Vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisen ja jatkamisen helpottamiseksi on tarpeen poistaa jäsenvaltioiden lainsäädännöistä suurimmat erot vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevissa säännöissä. Tästä syystä olisi säädettävä vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten oikeudellisesta kehyksestä vakuutustoiminnan harjoittamiseksi sisämarkkinoilla, jotta vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset, joiden kotipaikka on yhteisössä, voivat helpommin kattaa siellä sijaitsevia sitoumuksia ja riskejä. (3) On laadittava yhteensovitetut säännöt sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan vuoksi vakuutusyritysryhmien valvonnasta ja velkojien suojan vuoksi vakuutusyritysten uudelleenjärjestelystä ja likvidaatiomenettelystä. (4) Joidenkin vakuutuspalveluja tarjoavien yritysten ei ole aiheellista kuulua tällä direktiivillä käyttöön otettavaan järjestelmään niiden koon, oikeudellisen aseman, luonteen – eli ne ovat läheisesti yhteydessä julkisiin vakuutusjärjestelmiin – tai niiden tarjoamien erityispalvelujen vuoksi. Tämän direktiivin säännösten ei tulisi liioin koskea tiettyjä laitoksia, jotka sijaitsevat eri jäsenvaltioissa ja joiden liiketoiminta kattaa vain hyvin rajoitetun lohkon ja on lailla rajoitettu tietylle maantieteelliselle alueelle tai tiettyihin henkilöihin. (5) Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24 päivänä huhtikuuta 1972 annetussa neuvoston direktiivissä 72/166/ETY [31], perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, konsolidoiduista tilinpäätöksistä 13 päivänä kesäkuuta 1983 annetussa seitsemännessä neuvoston direktiivissä 83/349/ETY [32], moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30 päivänä joulukuuta 1983 annetussa toisessa neuvoston direktiivissä 84/5/ETY [33], rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21 päivänä huhtikuuta 2004 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2004/39/EY [34], luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2006/48/EY [35] säädetään yleisistä säännöistä tilinpäätösten, moottoriajoneuvovastuuvakuutuksen, rahoitusvälineiden ja luottolaitosten osalta ja annetaan määritelmiä näiltä aloilta. Joitakin näistä määritelmistä on aiheellista soveltaa tässä direktiivissä. (6) Vakuutus- tai jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen olisi vaadittava ennalta myönnetty toimilupa. Tästä syystä on tarpeen säätää toimiluvan myöntämistä tai sen epäämistä koskevista edellytyksistä ja menettelyistä. (7) Koska tämä direktiivi on oleellinen väline sisämarkkinoiden toteuttamisessa, kotijäsenvaltiossaan toimiluvan saaneiden vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten olisi saatava harjoittaa mitä tahansa osaa toiminnastaan tai kaikkea toimintaansa kaikkialla yhteisössä perustamalla sivukonttoreita tai tarjoamalla palveluja. Tästä syystä on aiheellista yhdenmukaistaa sääntöjä tarvittavassa ja riittävässä määrin, jotta toimiluvat ja valvontajärjestelmät voidaan tunnustaa vastavuoroisesti, ja ottaa siten käyttöön yksi toimilupa, joka on voimassa kaikkialla yhteisössä ja jonka perusteella kotijäsenvaltio voi hoitaa yrityksen valvomisen. (8) Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (neljäs liikennevakuutusdirektiivi) 16 päivänä toukokuuta 2000 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2000/26/EY [36] annetaan korvausedustajien nimittämistä koskevat säännöt. Kyseisiä sääntöjä olisi sovellettava tässä direktiivissä. (9) Jälleenvakuutusyrityksen olisi rajattava kohteensa jälleenvakuutustoimintaan ja siihen välittömästi liittyvään toimintaan. Tämän vaatimuksen ei pitäisi estää sitä, että jälleenvakuutusyritys antaa asiakkailleen esimerkiksi tilastollista tai vakuutusmatemaattista neuvontaa, laatii riskianalyyseja tai tekee tutkimusta. Ne voivat hoitaa myös vakuutushallintayhtiön tehtäviä ja harjoittaa finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta sekä neuvoston direktiivien 73/239/ETY, 79/267/ETY, 92/49/ETY, 92/96/ETY, 93/6/ETY ja 93/22/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 98/78/EY ja 2000/12/EY muuttamisesta 16 päivänä joulukuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/87/EY [37] 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuun rahoitusalan toimintaan liittyvää toimintaa. Tämä vaatimus ei missään tapauksessa salli jälleenvakuutustoimintaan liittymättömän pankki- ja rahoitusalan toiminnan harjoittamista. (10) Vakuutuksenottajien suojaaminen edellyttää, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiin sovelletaan riittäviä vakavaraisuusvaatimuksia. Markkinakehityksen perusteella nykyinen järjestelmä ei ole enää riittävä. Sen vuoksi on tarpeen ottaa käyttöön uusi sääntelykehys. (11) Kansainvälisessä vakuutusvalvojien järjestössä (International Association of Insurance Supervisors, IAIS), kansainvälisessä tilinpäätösstandardilautakunnassa (International Accounting Standards Board, IASB) ja kansainvälisessä aktuaarijärjestössä (International Actuarial Association, IAA) riskinhallinnassa tapahtunutta kehitystä ja muiden rahoitusalojen viimeaikaista kehitystä seuraten olisi otettava käyttöön taloudellisiin riskeihin perustuva lähestymistapa, joka kannustaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä mittaamaan ja hallitsemaan riskejään asianmukaisesti. Yhdenmukaistamista olisi lisättävä antamalla erityiset säännöt saamisten ja velkojen arvostuksesta, tekniset säännökset mukaan luettuina. (12) Uusi vakavaraisuutta koskeva järjestelmä ei saisi rasittaa liikaa pieniä ja keskisuuria vakuutusyrityksiä. (13) Vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan sääntelyn ja valvonnan päätavoite on riittävän suojan antaminen vakuutuksenottajille. Rahoitusjärjestelmän vakaus sekä tasapuoliset ja vakaat markkinat ovat myös vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan sääntelyn ja valvonnan tavoitteita, jotka olisi otettava huomioon, mutta niiden ei pitäisi vaarantaa päätavoitteen toteutumista. (14) Jäsenvaltioiden valvontaviranomaisilla olisi siksi oltava käytettävissään kaikki tarpeelliset keinot sen varmistamiseksi, että vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten liiketoiminta on asianmukaista koko yhteisössä riippumatta siitä, perustuuko se sijoittautumisvapauteen vai palveluiden tarjoamisen vapauteen. Valvonnan tehokkuuden varmistamiseksi kaikkien valvontaviranomaisten toteuttamien toimien olisi oltava oikeassa suhteessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen liiketoimintaan liittyvien riskien luonteeseen ja monimutkaisuuteen riippumatta siitä, kuinka merkittävä kyseinen yritys on markkinoiden yleisen rahoitusvakauden kannalta. (15) Valvontaviranomaisten olisi saatava vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiltä kaikki valvonnassa tarvittavat tiedot. (16) Kotijäsenvaltion valvontaviranomaisten olisi vastattava vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten taloudellisen aseman vakauden valvonnasta. Niiden olisi tätä varten tehtävä säännöllisesti tarkastuksia ja arviointeja. (17) Vakuutusalalla lähtökohtana määrällisten vaatimusten riittävyydelle on vakavaraisuuspääomavaatimus. Tästä syystä valvontaviranomaisten olisi vakavaraisuuspääomavaatimuksen lisäksi vaadittava lisäpääomaa ainoastaan tarkasti määritellyissä poikkeustapauksissa valvojan tarkastusprosessin jälkeen. Vakavaraisuuspääomavaatimuksen standardikaavan on määrä kuvata useimpien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten riskiprofiilia. Joissakin tapauksissa standardilähestymistapa ei kuitenkaan riittävästi kuvaa tietyn yrityksen hyvin erityistä riskiprofiilia. Kun tällainen poikkeama yrityksen riskiprofiilista on olennainen ja osittaisen tai kokonaisen sisäisen mallin kehittäminen tehotonta, lisäpääomavaatimus voi olla luonteeltaan pysyvä. Jos kokonaisessa tai osittaisessa sisäisessä mallissa on olennaisia puutteita tai hallinnossa on olennaisia vajavaisuuksia, valvontaviranomaisten olisi varmistettava, että kyseinen yritys pyrkii kaikin tavoin korjaamaan puutteet, jotka johtivat lisäpääomavaatimukseen. (18) Joidenkin riskien asianmukaiseen hoitamiseen tarvitaan ehkä vain hallinnollisia vaatimuksia eikä niinkään vakavaraisuuspääomavaatimukseen sisältyviä määrällisiä vaatimuksia. Toimiva hallintojärjestelmä on tämän vuoksi keskeinen vakuutusyrityksen asianmukaisen hallinnon ja sääntelyjärjestelmän kannalta. (19) Kaikkien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten liiketoimintastrategiaan olisi erottamattomana osana kuuluttava yrityksen yleisten vakavaraisuustarpeiden säännöllinen arviointi sen erityinen riskiprofiili huomioon ottaen. Kummankin arvioinnin tulokset olisi ilmoitettava valvontaviranomaiselle valvontatarkoituksiin toimitettavien tietojen yhteydessä. (20) Ulkoistettujen toimien tehokkaan valvonnan varmistamiseksi on oleellista, että ulkoistavan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen valvontaviranomaiset saavat käyttöönsä kaikki asiaa koskevat tiedot, jotka ovat ulkopuolisen palveluntarjoajan hallussa, riippumatta siitä, onko viimeksi mainittu säännelty vai sääntelemätön yritys, ja että viranomaisilla on oikeus paikalla tehtäviin tarkastuksiin. Markkinakehityksen huomioon ottamiseksi ja sen varmistamiseksi, että ulkoistamisedellytysten noudattamista jatketaan, valvontaviranomaisille olisi ilmoitettava merkittävien toimintojen ulkoistamisesta etukäteen. Näissä vaatimuksissa otetaan huomioon yhteisen foorumin (Joint Forum) työ, ja ne ovat pankkialan samoin kuin rahoitusvälineiden markkinoista annetun direktiivin ja sen luottolaitoksiin soveltamisen nykyisten sääntöjen ja käytäntöjen mukaisia. (21) Avoimuuden varmistamiseksi vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten olisi annettava ainakin vuosittain keskeisiä tietoja vakavaraisuudestaan ja taloudellisesta asemastaan. Yrityksille olisi annettava lupa antaa lisätietoja vapaaehtoisesti. (22) Olisi säädettävä tietojen vaihdosta valvontaviranomaisten ja sellaisten viranomaisten tai elinten kesken, joiden tehtävänä on tehostaa rahoitusjärjestelmän toiminnan vakautta. Siksi on tarpeen täsmentää, millä edellytyksillä annetaan mahdollisuus edellä mainittujen tietojen vaihtamiseen. Silloin kun tietoja saa lisäksi antaa ainoastaan valvontaviranomaisten erityisellä luvalla, viranomaisten olisi tarvittaessa voitava asettaa suostumukselleen tiukkoja rajoituksia. (23) Valvonnan lähentämistä on tarpeen lisätä paitsi valvontavälineiden myös valvontakäytäntöjen osalta. Komission päätöksellä 2004/6/EY [38] perustetun Euroopan vakuutus- ja työeläkevalvontaviranomaisten komitean olisi oltava tältä osin merkittävässä asemassa, ja sen olisi raportoitava säännöllisesti edistymisestä. (24) Hallinnollisen taakan rajoittamiseksi ja päällekkäisten tehtävien välttämiseksi valvontaviranomaisten ja kansallisten tilastoviranomaisten olisi toimittava yhteistyössä ja vaihdettava tietoja. (25) Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten valvonnan ja vakuutuksenottajien suojan vahvistamiseksi tilinpäätösten ja konsolidoitujen tilinpäätösten lakisääteisestä tilintarkastuksesta, direktiivien 78/660/ETY ja 83/349/ETY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 84/253/ETY kumoamisesta 17 päivänä toukokuuta 2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2006/43/EY [39] tarkoitetut lakisääteiset tilintarkastajat olisi velvoitettava ilmoittamaan viipymättä kaikista seikoista, jotka todennäköisesti vaikuttavat merkittävästi vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen taloudelliseen asemaan tai hallinto-organisaatioon. (26) Sekä henki- että vahinkovakuutustoimintaa harjoittavien vakuutusyhtiöiden olisi henkivakuutuksenottajien etujen suojelemiseksi hallinnoitava näitä kahta toimintaa erillään. Näihin yrityksiin olisi erityisesti sovellettava samoja pääomavaatimuksia kuin mitä sovelletaan vastaavaan vakuutusyritysryhmään, jonka muodostavat henki- ja vahinkovakuutusyritys, kun otetaan huomioon pääoman siirrettävyyden lisääntyminen kumpaakin toimintaa samanaikaisesti harjoittavien yritysten tapauksessa. (27) Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten taloudellisen aseman arvioinnin olisi perustuttava hyvän taloudenhoidon periaatteisiin ja niissä olisi hyödynnettävä mahdollisimman paljon rahoitusmarkkinoilta saatavia tietoja ja yleisesti saatavia tietoja vakuutusteknisistä riskeistä. (28) Vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten hallinnollisen taakan rajoittamiseksi valvonnassa käytettävissä arvostusstandardeissa olisi mahdollisimman pitkälle seurattava kansainvälisessä kirjanpitokäytännössä tapahtuvaa kehitystä. (29) Tämän lähestymistavan mukaan pääomavaatimukset olisi katettava omilla varoilla joko taseeseen merkittävistä eristä tai taseen ulkopuolisista eristä. Koska kaikki rahoitusvarat eivät käy tappioiden kattamiseen yritystä purettaessa, ja toiminnan jatkuvuuden periaatteen perusteella, omien varojen erät olisi luokiteltava laatuperusteiden mukaan ja pääomavaatimusten kattamiseen hyväksyttävää omien varojen määrää olisi rajoitettava vastaavasti. Omien varojen eriä koskevia rajoituksia olisi sovellettava ainoastaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten vakavaraisuustilanteen määrittämiseen, eivätkä ne saisi rajoittaa kyseisten yritysten sisäisen pääomahallinnon vapautta. (30) Jotta vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset voivat täyttää vakuutuksenottajille ja edunsaajille antamansa sitoumukset, jäsenvaltioiden olisi vaadittava yrityksiä muodostamaan riittävä vakuutustekninen vastuuvelka. Vertailtavuuden ja avoimuuden parantamiseksi vakuutusteknisen vastuuvelan laskemista olisi yhdenmukaistettava koko yhteisössä. (31) Vakuutusteknisen vastuuvelan laskemisen on oltava johdonmukaista varojen ja velkojen arvostuksen kanssa ja markkinaehtoista, ja siinä on seurattava kirjanpitoa ja valvontaa koskevaa kansainvälistä kehitystä. (32) Vakuutusteknisen vastuuvelan määrän olisi vastattava sen perusteena olevaa vakuutuskantaa. Yrityskohtaisia tietoja olisi siksi käytettävä vastuuvelan laskemisessa ainoastaan siinä määrin, kun tällaiset tiedot vaikuttavat siihen, kuinka hyvin perusteena olevan vakuutuskannan piirteet näkyvät vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksissä. (33) Vakuutus- tai jälleenvakuutusvelvoitteiden taloudellista arviointia varten vakuutusvastuun oletettu nykyarvo on tarpeen laskea ajanmukaisten ja luotettavien tietojen sekä realististen odotusten perusteella ottaen huomioon taloudelliset takuut sekä vakuutus- tai jälleenvakuutussopimusten optiot. Olisi vaadittava toimivien ja yhdenmukaistettujen vakuutusmatemaattisten menetelmien käyttöä. (34) Pienten ja keskisuurten yritysten erityistilanteen huomioon ottamiseksi olisi säädettävä yksinkertaistetuista vakuutusteknisen vastuuvelan laskutavoista. (35) Valvontajärjestelmässä olisi säädettävä riskiherkästä vaatimuksesta, joka perustuu prospektiiviseen menetelmään sen varmistamiseksi, että valvontaviranomaisten toimet ovat tarkasti kohdistettuja ja tapahtuvat ajoissa (vakavaraisuuspääomavaatimus) ja että rahoitusvarojen määrä ei laske vähimmäisturvatason alle (vähimmäispääomavaatimus). Molemmat pääomavaatimukset olisi yhdenmukaistettava kaikkialla yhteisössä, jotta vakuutuksenottajien suojan taso olisi yhtäläinen. (36) Vakavaraisuuspääomavaatimuksen olisi vastattava sellaista hyväksyttyjen omien varojen tasoa, jolla vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset pystyvät kattamaan merkittäviä tappioita ja antamaan vakuutuksenottajille ja edunsaajille kohtuullisen varmuuden siitä, että maksettaviksi tulevat maksut suoritetaan. (37) Hyvän riskienhallinnan edistämiseksi sekä lakisääteisten pääomavaatimusten ja toimialan käytäntöjen yhdenmukaistamiseksi vakavaraisuuspääomavaatimus olisi määriteltävä taloudelliseksi pääomaksi, joka vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä on oltava sen varmistamiseksi, että vararikkoa ei tapahdu useammin kuin kerran 200 vuodessa. Taloudellinen pääoma olisi laskettava kyseisten yritysten todellisen riskiprofiilin perusteella ja ottaen huomioon sekä mahdollisten riskienvähentämistekniikkojen vaikutukset että diversifiointivaikutukset. (38) Olisi säädettävä standardikaavan vahvistamisesta vakavaraisuuspääomavaatimuksen laskemiseksi, jotta kaikki vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset voivat arvioida taloudellisen pääomansa. Standardikaavan olisi oltava rakenteeltaan modulaarinen, mikä tarkoittaa sitä, että ensin riskialttiutta arvioidaan yksittäin kussakin riskiluokassa ja sen jälkeen yhteenlaskettuna. Jos yrityskohtaisia parametreja käyttämällä saadaan parempi kuva yrityksen todellisesta vakuutusriskiprofiilista, tämä pitäisi sallia edellyttäen, että parametrit perustuvat standardoituun menetelmään. (39) Pienten ja keskisuurten yritysten erityistilanteen huomioon ottamiseksi olisi säädettävä yksinkertaistetuista tavoista laskea vakavaraisuuspääomavaatimus standardikaavan mukaan. (40) Vakavaraisuuspääomavaatimuksen riskisuuntautuneen lähestymistavan mukaisesti erityisolosuhteissa olisi oltava mahdollista käyttää standardikaavan sijasta osittaisia tai kokonaisia sisäisiä malleja tämän vaatimuksen laskemiseen. Tasavertaisen suojan tason tarjoamiseksi vakuutuksenottajille ja edunsaajille tällaisilta sisäisiltä malleilta olisi vaadittava valvontaviranomaisten ennakkohyväksyntä yhdenmukaistettujen prosessien ja standardien perusteella. (41) Uuteen riskilähtöiseen lähestymistapaan ei periaatteessa sisälly määrällisiä sijoitusrajoituksia ja varojen hyväksyttävyyttä koskevia vaatimuksia. Olisi kuitenkin oltava mahdollista ottaa käyttöön sijoitusrajoituksia ja varojen hyväksyttävyyttä koskevia vaatimuksia sellaisten riskien varalta, jotka eivät tule riittävästi katetuiksi jossakin standardikaavan alamoduulissa. (42) Kun hyväksyttävät omat perusvarat jäävät alle vähimmäispääomavaatimuksen, vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksen toimilupa olisi peruttava, jolleivät kyseiset yritykset pysty saamaan hyväksyttyjen omien perusvarojen määrää vähimmäispääomavaatimuksen tasolle lyhyessä ajassa. (43) Vähimmäispääomavaatimus on tarpeen laskea yksinkertaisella kaavalla tarkastettavissa olevien tietojen perusteella. (44) Vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä olisi oltava riittävän laadukkaat varat kattamaan niiden yleisen rahoitustarpeen. Kaikkia vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten sijoituksia olisi hoidettava varovaisuusperiaatetta noudattaen. (45) Jäsenvaltiot eivät saisi vaatia vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä sijoittamaan varojaan tiettyihin varojen luokkiin, koska tällaiset vaatimukset eivät ehkä sovi yhteen perustamissopimuksen 56 artiklassa määrätyn pääomanliikkeiden vapauttamisen kanssa. (46) On tarpeen kieltää kaikki säännökset, jotka antavat jäsenvaltioille mahdollisuuden vaatia vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen tarkoitettujen varojen sitomista, vaadittiinpa sitä missä muodossa tahansa, jos vakuutuksenantajan on jälleenvakuuttanut tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys tai jokin sellaisen kolmannen maan yritys, jonka valvontajärjestelmä on todettu vastaavaksi. (47) Oikeudellinen sääntely ei tähän asti ole tarjonnut yksityiskohtaisia perusteita ehdotetun hankinnan arvioimiseksi toiminnan vakauden kannalta eikä menetelmää niiden soveltamiseksi. Tarvitaan toiminnan vakauden arviointiin sovellettavien perusteiden ja menettelyjen selkeyttämistä oikeusvarmuuden, selkeyden ja ennustettavuuden tarjoamiseksi arviointiprosessissa ja sen tuloksissa. Nämä perusteet ja menettelyt on otettu käyttöön direktiivillä 2007/44/EY. Säännökset olisi siksi vahinkovakuutusten ja jälleenvakuutusten osalta kodifioitava ja sisällytettävä tähän direktiiviin. (48) Menettelyjen ja toiminnan vakauden arvioinnin mahdollisimman pitkälle viety yhdenmukaistaminen koko yhteisössä on siksi ratkaisevan tärkeää. Määräosuuksia koskevat säännökset eivät kuitenkaan saisi estää jäsenvaltioita edellyttämästä, että valvontaviranomaisille ilmoitetaan omistusosuuksien hankinnoista, jotka alittavat kyseisten säännösten mukaiset raja-arvot, sikäli kuin jäsenvaltio asettaa tätä tarkoitusta varten enintään yhden alle 10 prosentin uuden raja-arvon. Ne eivät myöskään saisi estää valvontaviranomaisia antamasta yleisiä suuntaviivoja sen osalta, milloin kyseisillä omistusosuuksilla katsotaan olevan merkittävä vaikutus. (49) Euroopan kansalaisten liikkumisen lisääntyessä moottoriajoneuvovastuuvakuutuksia tarjotaan yhä useammin kansallisten rajojen yli. Sen varmistamiseksi, että vihreän kortin järjestelmä ja liikennevakuutuksenantajien kansallisten toimistojen väliset sopimukset jatkuvat moitteettomasti, on aiheellista, että jäsenvaltiot voivat vaatia moottoriajoneuvovastuuvakuutuksia niiden alueella palveluntarjoajina antavilta vakuutusyrityksiltä kansalliseen toimistoon liittymistä ja rahoitusosuuden maksamista siihen sekä kyseisen jäsenvaltion perustamaan takuurahastoon. Jäsenvaltion, jossa palveluja tarjotaan, olisi vaadittava, että moottoriajoneuvovastuuvakuutuksia tarjoavat yritykset nimittävät sen alueelle edustajan, joka kerää kaikki korvausvastuita koskevat tarvittavat tiedot ja edustaa kyseistä yritystä. (50) Sisämarkkinoilla on vakuutuksenottajien edun mukaista, että he voivat valita mahdollisimman laajasta yhteisössä tarjolla olevasta vakuutustuotteiden valikoimasta. Sitoumusjäsenvaltion tai jäsenvaltion, jonka alueella riski sijaitsee, olisi sen vuoksi varmistettava, ettei sen alueella ole mitään estettä pitää kaupan kaikkia yhteisössä tarjottavia vakuutustuotteita sikäli kuin ne eivät ole ristiriidassa kyseisen jäsenvaltion voimassa olevan yleistä etua koskevan lainsäädännön kanssa, ja sikäli kuin kotijäsenvaltion säännökset eivät suojaa yleistä etua. (51) Olisi säädettävä seuraamusjärjestelmästä, jota sovelletaan silloin, kun vakuutusyritys ei noudata sovellettavia yleistä etua koskevia säännöksiä sitoumusjäsenvaltiossa tai jäsenvaltiossa, jonka alueella riski sijaitsee. (52) Vakuutusalan sisämarkkinoilla kuluttajat voivat valita useammista ja erilaisista sopimuksista. Jotta he saisivat täyden hyödyn tästä monipuolisuudesta ja lisääntyvästä kilpailusta, heille on ennen sopimuksen tekemistä ja koko sopimuskauden ajan annettava kaikki tarpeelliset tiedot, jotta he voivat valita tarpeisiinsa sopivimman sopimuksen. (53) Avustamissopimuksia tarjoavalla vakuutusyrityksellä olisi oltava tarvittavat varat, jotta se voi antaa tarjoamiaan luontoissuorituksia kohtuullisessa ajassa. Olisi annettava erityissäännöksiä siitä, miten tällaisten yritysten vakavaraisuuspääomavaatimus ja vähimmäispääomavaatimuksen absoluuttinen vähimmäistaso lasketaan. (54) Yhteisön rinnakkaisvakuutustoiminnan tehokasta harjoittamista silloin, kun toimet niiden luonteen tai koon vuoksi katetaan todennäköisesti kansainvälisin rinnakkaisvakuutusjärjestelyin, olisi helpotettava mahdollisimman vähäisellä yhteensovittamisella siten, että estettäisiin kilpailun vääristyminen ja eriarvoinen kohtelu. Tältä osin johtavan vakuutusyrityksen olisi arvioitava korvaukset ja vahvistettava vakuutusteknisen vastuuvelan määrä. Yhteisön rinnakkaisvakuutustoiminnan alalla olisi lisäksi luotava mahdollisuudet erityiseen yhteistyöhön sekä jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten että kyseisten viranomaisten ja komission välillä. (55) Vakuutettujen henkilöiden suojan vuoksi kansalliset lait oikeusturvavakuutuksesta olisi yhdenmukaistettava. Sellaiset eturistiriidat, joita syntyy varsinkin siitä syystä, että vakuutusyritys turvaa toisen henkilön tai turvaa henkilön sekä oikeudenkäyntikuluihin että mihin tahansa muuhun vakuutusluokkaan nähden, olisi mahdollisuuksien mukaan estettävä tai ne olisi pystyttävä ratkaisemaan. Vakuutuksenottajien suojan sopiva taso voidaan tätä varten saavuttaa eri keinoin. Riippumatta siitä, mikä ratkaisu valitaan, oikeusturvavakuutuksen ottaneiden henkilöiden eduille olisi taattava yhtäläinen turva. (56) Oikeusturvavakuutuksia antavien vakuutusyritysten ja vakuutettujen henkilöiden väliset riidat olisi ratkaistava oikeudenmukaisimmalla ja nopeimmalla mahdollisella tavalla. Tästä syystä on aiheellista, että jäsenvaltiot säätävät välimiesmenettelystä tai muusta vastaavasta puolueettomuuden takeet tarjoavasta menettelystä. (57) Joissakin jäsenvaltioissa yksityinen tai vapaaehtoinen sairausvakuutus korvaa osittain tai kokonaan sosiaaliturvajärjestelmän antaman sairausvakuutussuojan. Tällaisen sairausvakuutuksen erityisluonne erottaa sen muista vahinko- ja henkivakuutuksen luokista siltä osin kuin on tarpeen taata, että vakuutuksenottajilla on iästään tai vakuutuskelpoisuudestaan riippumatta todelliset mahdollisuudet saada yksityinen tai vapaaehtoinen sairausvakuutus. Sairausvakuutussopimusten luonne ja yhteiskunnalliset seuraukset huomioon ottaen sen jäsenvaltion valvontaviranomaisten, jonka alueella riski sijaitsee, olisi voitava vaatia sopimusten yleisten ja erityisten ehtojen järjestelmällistä ilmoittamista yksityisten tai vapaaehtoisten sairausvakuutusten tapauksessa sen varmistamiseksi, että nämä sopimukset korvaavat osittain tai kokonaan sosiaaliturvajärjestelmän antaman sairausvakuutussuojan. Tällainen tarkastaminen ei saisi olla tuotteiden markkinoille saattamisen ennakkoedellytys. (58) Jotkut jäsenvaltiot on antaneet tätä varten erityisiä säännöksiä. Yleisen edun suojaamiseksi pitäisi olla mahdollista antaa tai pitää voimassa tällaisia säännöksiä siltä osin kuin ne eivät perusteettomasti rajoita sijoittautumisvapautta tai palvelujen tarjoamisen vapautta edellyttäen, että näitä säännöksiä sovelletaan yhtäläisesti. Näiden säännösten luonne saattaa vaihdella niitä antavan jäsenvaltion tilanteen mukaisesti. Yleisen edun suojaamistavoite voidaan myös saavuttaa vaatimalla, että ne yritykset, jotka tarjoavat yksityistä tai vapaaehtoista sairausvakuutusta, tarjoavat lakisääteisiä sosiaaliturvajärjestelmiä noudattavia saman suojan antavia vakiomuotoisia vakuutuksia, joiden maksu on enintään säädetty enimmäismäärä, ja osallistuvat tappiontasausjärjestelmiin. Lisäksi voidaan vielä vaatia, että yksityisen tai vapaaehtoisen sairausvakuutuksen vakuutustekniset perusteet ovat samanlaiset kuin henkivakuutuksen perusteet. (59) Vastaanottavien jäsenvaltioiden olisi voitava vaatia niiden alueella lakisääteistä työtapaturmavakuutusta tarjoavalta, omalla vastuullaan liiketointa harjoittavilta vakuutusyrityksiltä, että ne noudattavat näiden valtioiden kansallisessa lainsäädännössä tämän vakuutuksen osalta säädettyjä erityisiä säännöksiä. Tätä vaatimusta ei kuitenkaan voida soveltaa talouden valvontaa koskeviin määräyksiin, joiden olisi kuuluttava edelleen yksinomaan kotijäsenvaltion toimivaltaan. (60) Jäsenvaltioiden, joihin ei sovelleta [Rooma I -]asetusta, olisi sovellettava kyseisen asetuksen säännöksiä määrittääkseen lain, jota sovelletaan asetuksen 7 artiklan soveltamisalaan kuuluviin vakuutussopimuksiin. (61) Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten riskeistä vastaaville erillisyhtiöille, jotka eivät ole vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä, olisi vahvistettava asianmukaiset säännöt. Erillisyhtiöltä takaisin saatavia määriä olisi pidettävä jälleenvakuutuksesta tai edelleenvakuutuksesta saatavina korvauksina. (62) Rajoitettua jälleenvakuutusta koskevan toiminnan erityisen luonteen vuoksi jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että rajoitettua jälleenvakuutusta koskevia sopimuksia tekevät tai rajoitettua jälleenvakuutusta koskevaa toimintaa harjoittavat vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset pystyvät asianmukaisesti tunnistamaan ja mittaamaan näistä sopimuksista tai toiminnoista aiheutuvat riskit ja valvomaan niitä. (63) Jälleenvakuutusalan kansainväliset näkökohdat huomioon ottaen olisi säädettävä mahdollisuudesta tehdä kansainvälisiä sopimuksia kolmansien maiden kanssa kunkin sopimuspuolen alueella toimintaa harjoittaviin jälleenvakuuttajiin sovellettavien valvontakeinojen määrittelemiseksi. Lisäksi olisi säädettävä joustavasta menettelystä, jolla voidaan arvioida yhteisön laajuisesti toiminnan vakauden valvontaa suhteessa kolmansiin maihin, jotta voidaan edistää niiden jälleenvakuutuspalveluiden vapauttamista joko sijoittautumisen tai palveluiden rajatylittävän tarjoamisen kautta. (64) Vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten valvontaan liittyvien toimenpiteiden olisi mahdollistettava se, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen valvonnasta vastaavat viranomaiset pystyvät tekemään perustellumman arvion kyseisen yrityksen taloudellisesta asemasta. (65) Tällaisessa ryhmävalvonnassa olisi tarpeellisessa määrin otettava huomioon vakuutushallintayhtiöt ja sekavakuutushallintayhtiöt. Tässä direktiivissä ei kuitenkaan pitäisi millään tavoin edellyttää, että jäsenvaltioiden olisi suoritettava näiden yritysten valvontaa yksittäin. (66) Vaikka yksittäisen vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksen valvonta onkin edelleen ensiarvoinen vakuutusalan valvonnan periaate, on tarpeen määrittää, mitkä yritykset kuuluvat valvonnan piiriin ryhmätasolla. (67) Ryhmävalvontaa olisi joka tapauksessa harjoitettava sen perimmäisen osakasyrityksen tasolla, jonka kotipaikka on yhteisössä. Jäsenvaltioilla olisi kuitenkin oltava mahdollisuus sallia valvontaviranomaistensa harjoittavan ryhmävalvontaa joillakin alemmilla tasoilla, jos ne pitävät sitä tarpeellisena. (68) Ryhmän muodostavien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten vakavaraisuus on tarpeen laskea ryhmän tasolla. (69) Ryhmään kuuluvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten olisi voitava hakea hyväksyntää sisäiselle mallille, jota käytetään vakavaraisuuden laskemiseen sekä ryhmätasolla että yksittäin. (70) On tarpeen varmistaa, että omat varat jakautuvat asianmukaisesti ryhmän sisällä ja että ne ovat tarvittaessa käytettävissä vakuutuksenottajien ja edunsaajien suojaamiseksi. Tätä varten ryhmään kuuluvilla vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä olisi oltava riittävät omat varat niiden vakavaraisuuspääomavaatimuksen kattamiseen, jollei vakuutuksenottajien ja edunsaajien suojaamista saada muulla tavoin tehokkaasti varmistettua. Tästä syystä ryhmään kuuluville vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksille olisi tietyissä olosuhteissa annettava lupa kattaa vakavaraisuuspääomavaatimuksensa emoyrityksensä ilmoittamasta ryhmätuesta. Ryhmätukijärjestelmän tarpeen arvioimiseksi ja tulevien mahdollisten tarkistusten valmistelemiseksi komission olisi annettava kertomus jäsenvaltioiden säännöistä ja valvontaviranomaisten käytännöistä tällä alalla. (71) Vakuutushallintayhtiön, jälleenvakuutusyrityksen tai kolmannen maan vakuutus- tai jälleenyrityksen tytäryrityksenä olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen vakavaraisuuteen voivat vaikuttaa sen ryhmän varat, johon se kuuluu, ja näiden varojen jakautuminen ryhmän sisällä. Valvontaviranomaisilla olisi siksi oltava mahdollisuudet suorittaa ryhmävalvontaa ja toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet sen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osalta, jonka vakavaraisuus on vaarantunut tai saattaa vaarantua. (72) Riskikeskittymät ja yritysryhmän sisäinen liiketoiminta voivat vaikuttaa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten rahoitusasemaan. Valvontaviranomaisten olisi siksi voitava yleisesti valvoa kyseisten tiettyjä riskikeskittymiä ja tiettyä yritysryhmän sisäistä liiketoimintaa ja toteutettava asianmukaiset toimenpiteet vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tasolla silloin, kun kyseisen yrityksen vakavaraisuus on vaarassa tai voi vaarantua. (73) Ryhmään kuuluvilla vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä olisi oltava asianmukaiset hallintojärjestelmät, jotka kuuluvat valvontatarkastusten piiriin.. (74) Kaikilla ryhmävalvontaan kuuluvilla vakuutus- tai jälleenvakuutusryhmillä olisi oltava ryhmävalvoja, joka nimetään asiaa hoitavien valvontaviranomaisten keskuudesta. Ryhmävalvojan oikeuksiin ja velvollisuuksiin olisi sisällyttävä asianmukaiset koordinointi- ja päätöksentekovaltuudet. Samaan ryhmään kuuluvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten valvonnasta vastaavien viranomaisten olisi otettava käyttöön koordinointijärjestelyt. (75) Valvontaviranomaisten olisi saatava kaikki tiedot, joilla on ryhmävalvonnan toteuttamisen kannalta merkitystä. Olisi luotava yhteistyö vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten valvonnasta vastaavien viranomaisten sekä näiden viranomaisten ja muiden rahoitusalalla toimivien yritysten valvonnasta vastuussa olevien viranomaisten välille. (76) Sellaiseen ryhmään kuuluviin vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiin, jonka kotipaikka on yhteisön ulkopuolella, olisi kohdistettava vastaavat ja asianmukaiset ryhmävalvontajärjestelyt. Tästä syystä on tarpeen säätää sääntöjen avoimuudesta ja tietojen vaihdosta kolmansien maiden viranomaisten kanssa kaikissa asiaan liittyvissä tilanteissa. (77) Koska kansallista lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu uudelleenjärjestelytoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen osalta, sisämarkkinoiden osana on aiheellista varmistaa vakuutusyritysten uudelleenjärjestelytoimenpiteitä ja likvidaatiomenettelyjä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön vastavuoroinen tunnustaminen samoin kuin tarvittava yhteistyö, kun otetaan huomioon tällaisten toimenpiteiden yhtenäisyyden, yleispätevyyden, yhteensovittamisen ja julkisuuden tarve sekä vakuutusvelkojien tasapuolisen kohtelun ja suojan tarve. (78) Olisi varmistettava, että yhden jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen toteuttamat uudelleenjärjestelytoimenpiteet vakuutusyrityksen taloudellisen vakauden säilyttämiseksi tai palauttamiseksi ennalleen sekä likvidaatiomenettelyn estämiseksi mahdollisimman suuressa määrin vaikuttavat täysimääräisesti yhteisössä. Tällaisten uudelleenjärjestelytoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen vaikutusten ei kuitenkaan pitäisi koskea kolmansia maita. (79) Uudelleenjärjestelytoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen osalta olisi tehtävä ero toimivaltaisten viranomaisten ja vakuutusyritysten valvontaviranomaisten välillä. (80) Maksukyvyttömyystapauksia varten sivukonttorin määritelmässä olisi otettava nykyisten maksukyvyttömyyttä koskevien periaatteiden mukaisesti huomioon vakuutusyrityksen yksi ainoa oikeushenkilöllisyys. Kotijäsenvaltion lainsäädännössä olisi kuitenkin määriteltävä, miten riippumattomien henkilöiden, joilla on pysyvä valtuutus toimia vakuutusyrityksen asiamiehenä, varoja ja velkoja kohdellaan vakuutusyrityksen likvidaation yhteydessä. (81) Olisi säädettävä edellytyksistä, joilla maksukyvyttömyyteen perustumattomien likvidaatiomenettelyjen, joihin vakuutussaatavien maksun osalta liittyy etuoikeusjärjestys, sisältyvät tämän direktiivin soveltamisalaan. Työsopimuksesta tai -suhteesta johtuvat vakuutusyrityksen työntekijöiden saatavat olisi voitava siirtää kansalliseen palkkatakuujärjestelmään. Tällaisia siirrettyjä saatavia olisi kohdeltava kotijäsenvaltion lainsäädännössä (lex concursus) määritellyllä tavalla. (82) Uudelleenjärjestelytoimenpiteet eivät estä likvidaatiomenettelyn aloittamista. Likvidaatiomenettely olisi siksi voitava aloittaa ilman uudelleenjärjestelytoimenpiteitä tai sen jälkeen kun uudelleenjärjestelytoimenpiteitä on toteutettu ja likvidaatiomenettely voidaan päättää akordiin tai muuhun vastaavaan toimenpiteeseen, mukaan luettuna uudelleenjärjestelytoimenpiteet. (83) Ainoastaan kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten olisi oltava toimivaltaisia päättämään vakuutusyritystä koskevasta likvidaatiomenettelystä. Päätösten olisi vaikutettava koko yhteisössä, ja ne olisi tunnustettava kaikissa jäsenvaltioissa. Päätökset olisi julkaistava kotijäsenvaltion menettelyjä noudattaen sekä Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Asiasta olisi ilmoitettava myös yhteisössä asuville tunnetuille velkojille, joilla olisi oltava oikeus ilmoittaa saatavansa ja esittää huomautuksia. (84) Vakuutusyrityksen kaikki varat ja velat olisi otettava huomioon likvidaatiomenettelyssä. (85) Kaikkiin likvidaatiomenettelyn aloittamista, toteuttamista ja päättämistä koskeviin edellytyksiin olisi sen vuoksi sovellettava kotijäsenvaltion lainsäädäntöä. (86) Jäsenvaltioiden välisen koordinoinnin varmistamiseksi kotijäsenvaltion ja kaikkien muiden jäsenvaltioiden valvontaviranomaisille olisi viipymättä ilmoitettava likvidaatiomenettelyn aloittamisesta. (87) On erittäin tärkeää, että likvidaatiomenettelyssä suojataan vakuutettuja, vakuutuksenottajia, edunsaajia sekä kaikkia vahingon kärsineitä, joilla on vakuutustoimintaan perustuvaa saatavaa koskeva suora kanneoikeus vakuutusyritykseen nähden, kuitenkin siten, ettei tällainen suoja koske saatavia, jotka eivät johdu vakuutussopimusten tai vakuutustoiminnan tuomista velvoitteista vaan siviilioikeudellisesta korvausvelvollisuudesta, jonka asiamies aiheuttaa neuvotteluissa, joista hän ei ole vakuutussopimukseen tai -toimintaan sovellettavan lain mukaisesti tällaisen vakuutussopimuksen tai -toiminnan nojalla itse vastuussa. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi jäsenvaltioiden olisi vakuutusvelkojien erityiskohtelun varmistamista varten saatava valita vastaavista menetelmistä, joista kumpikaan ei estä jäsenvaltiota laatimasta maksunsaantijärjestystä eri vakuutussaatavaluokkien välille. Lisäksi olisi pyrittävä varmistamaan asianmukainen tasapaino vakuutusvelkojien ja kyseisen jäsenvaltion lainsäädännöllä suojattujen muiden etuoikeutettujen velkojien suojan välille. (88) Likvidaatiomenettelyn aloittamisen olisi johdettava vakuutusyritykselle myönnetyn liiketoiminnan harjoittamista koskevan toimiluvan peruuttamiseen, ellei näin ole jo tapahtunut. (89) Velkojilla olisi oltava oikeus ilmoittaa saatavia tai tehdä kirjallisia huomautuksia likvidaatiomenettelyn yhteydessä. Niiden velkojien saatavia, joiden asuinpaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin kotijäsenvaltiossa, olisi kohdeltava samalla tavalla kuin vastaavia saatavia kotijäsenvaltiossa syrjimättä kansalaisuuden tai asuinpaikan perusteella. (90) Perustellun luottamuksen ja joidenkin liiketoimien varmuuden suojaamiseksi muissa jäsenvaltioissa kuin kotijäsenvaltiossa on tarpeen määrittää, mitä lakia vireillä olevissa oikeudenkäynneissä ja oikeudenkäynneistä johtuvissa yksittäisissä täytäntöönpanotoimissa sovelletaan uudelleenjärjestelytoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen vaikutuksiin. (91) Tämän direktiivin täytäntöönpanon edellyttämistä toimenpiteistä olisi päätettävä menettelystä komissiolle siirrettyä toimeenpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY [40] mukaisesti. Erityisesti komissiolle olisi siirrettävä toimivalta niiden toimenpiteiden hyväksymisessä, jotka koskevat liitteiden mukauttamista ja joissa eritellään erityisesti valvontavaltuudet ja toteutettavat toimet ja asetetaan yksityiskohtaisempia vaatimuksia hallintojärjestelmän, tietojen julkistamisen, määräosuuksien arviointiperusteiden, vakuutusteknisen vastuuvelan ja pääomavaatimusten laskemisen, sijoitussääntöjen ja ryhmävalvonnan kaltaisilla aloilla. Kyseisistä toimenpiteistä, jotka ovat yleisluontoisia ja joiden tarkoituksena on muuttaa tämän direktiivin muita kuin keskeisiä osia sitä täydentämällä, päätetään 1999/468/EY 5a artiklassa tarkoitettua valvonnan käsittävää sääntelymenettelyä noudattaen. (92) Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tavoitteita, vaan ne voidaan toiminnan vaikutukset ja laajuus huomioon ottaen saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, joten yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa määrätyn toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. (93) Sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta jälleenvakuutuksen ja edelleenvakuutuksen osalta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetun neuvoston direktiivin 64/225/ETY [41], muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen sijoittautumisvapauden rajoitusten poistamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun neuvoston direktiivin 73/240/ETY [42], muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta 29 päivänä kesäkuuta 1976 annetun neuvoston direktiivin 76/580/ETY [43], muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun ensimmäisen direktiivin (73/239/ETY) muuttamisesta erityisesti matkailijoille annetun avun osalta 10 päivänä joulukuuta 1984 annetun neuvoston direktiivin 84/641/ETY [44] säännökset ovat vanhentuneet, ja ne olisi siksi kumottava. (94) Velvollisuus saattaa tämä direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä olisi rajoitettava koskemaan ainoastaan niitä säännöksiä, joilla muutetaan aikaisempien direktiivien sisältöä. Velvollisuus saattaa sisällöltään muuttumattomat säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöä perustuu aikaisempiin direktiiveihin. (95) Tämä direktiivi ei vaikuta liitteessä VI olevassa B osassa mainittuihin jäsenvaltioita velvoittaviin määräaikoihin, joiden kuluessa jäsenvaltioiden on saatettava direktiivit osaksi kansallista lainsäädäntöä, 2002/83/EY (mukautettu) OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: I OSASTO ENSIVAKUUTUS- JA JÄLLEENVAKUUTUSTOIMINNAN ALOITTAMISTA JA HARJOITTAMISTA KOSKEVAT YLEISET SÄÄNNÖT I LUKU - SISÄLTÖ, SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT JA SOVELTAMISALA 1 jakso – Sisältö ja soveltamisala 2002/83/EY 2 artikla (mukautettu) 1 artikla Sisältö Tämä direktiivi koskee Tässä direktiivissä vahvistetaan säännöt, jotka koskevat seuraavaa: 1) niiden yritysten ensivakuutustoiminnan aloittamista ja harjoittamista, ensivakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittaminen ja harjoittaminen yhteisössä; jotka ovat sijoittautuneet tai jotka aikovat sijoittautua jäsenvaltioon, harjoittaakseen jäljempänä määriteltyä toimintaa: 2) vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten lisävalvonta; 3) ensivakuutusyritysten uudelleenjärjestely ja likvidaatio. 84/641/ETY 1 artikla ja 2002/83/EY 2 artikla (mukautettu) 2 artikla Soveltamisala 1. Tämä direktiivi koskee Tätä direktiiviä sovelletaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin sijoittautuneiden tai sijoittautumaan aikoviin henki- ja vahinkovakuutuksen henki- ja vahinkovakuutustoimintaa harjoittaviin ensivakuutusyrityksiin. aikovien itsenäisten ammatinharjoittajien ensivakuutusliikkeen, mukaan lukien 2 kohdassa tarkoitettu avun tarjoaminen, aloittamista ja harjoittamista. 2005/68/EY 1 artikla (mukautettu) 1. Tässä direktiivissä annetaan säännöt, joita Sitä sovelletaan IV osaston säännöksiä lukuun ottamatta myös jälleenvakuutusyrityksiin, sellaisten vain jälleenvakuutusta harjoittavien jälleenvakuutusyritysten itsenäisen jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja jatkamiseen, jotka ovat sijoittautuneet tai haluavat sijoittautua jonkin jäsenvaltion alueelle. johonkin jäsenvaltioon. 84/641/ETY 1 artikla (mukautettu) 2. Sovellettaessa 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa vahinkovakuutustoimintaan sisältyy toiminta, joka on Avustamistoiminnan on oltava avun tarjoamista sellaisille henkilöille, jotka joutuvat vaikeuksiin ollessaan matkalla, poissa kotoaan tai poissa vakituisesta asuinpaikastaan. Sen tulee perustua sitoumukseen saattaa apu ennalta maksettua vakuutusmaksua vastaan välittömästi edunsaajan ulottuville avustamissopimuksen perusteella, kun tämä henkilö on joutunut vaikeuksiin odottamattoman tapahtuman johdosta, sopimuksessa määritellyissä tapauksissa ja olosuhteissa. Apu saattaa muodostua rahana tai luontoissuorituksena annettavien etuuksien tarjoamisesta. Luontoisetuuksia voidaan antaa myös niitä tarjoavan henkilön oman henkilökunnan ja kaluston avulla. Avustamistoiminta ei sisällä huoltoa, kunnossapitoa eikä asiakaspalvelua, eikä pelkkää avun osoittamista tai antamista välittäjänä. 3. Liiketoiminnan jaottelu tämän artiklan mukaisesti eri luokkiin esitetään liitteessä. 2002/83/EY (mukautettu) uusi 3. Tätä direktiiviä sovelletaan seuraaviin henkivakuutustoimintoihin: a) 1. Seuraavat vakuutusliikkeen lajit henkivakuutustoiminnot , kun niitä harjoitetaan sopimusperusteisesti: ai) henkivakuutus, eli se vakuutuslaji, joka käsittää erityisesti vakuutuksen vain tietyn eliniän saavuttamisen varalta, vakuutuksen vain kuoleman varalta, vakuutuksen tietyn eliniän saavuttamisen tai sitä aikaisemman kuoleman varalta, henkivakuutuksen vakuutusmaksujen palautuksineen, vakuutuksen avioliiton varalta, vakuutuksen syntymän varalta; bii) elinkorot; ciii) henkivakuutusyritysten harjoittama henkivakuutuksen lisäksi myönnettävä lisävakuutus, eli erityisesti henkilövahingon, työkyvyttömyys mukaan lukien, varalta otettu vakuutus, vakuutus tapaturman aiheuttaman kuoleman varalta ja vakuutus tapaturman tai sairauden aiheuttaman invaliditeetin varalta, jos näitä eri vakuutusmuotoja myönnetään henkivakuutuksen ohella; div) tällä hetkellä Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa harjoitettava pysyvä sairausvakuutus, jota ei voida irtisanoa (”permanent health insurance”); b) 2. Sseuraava toiminta, milloin se on sopimusperusteista, jos sen valvonta kuuluu niille hallintoviranomaisille, jotka ovat vastuussa yksityisvakuutuksen valvonnasta: ai) tontiinit, joilla tarkoitetaan sellaisten yhdistysten perustamista koskevat toiminnot , joiden tavoitteena on kerätä jäseniltä vakuutusmaksuina pääomia ja jakaa myöhemmin täten kertyneet varat eloonjääneille tai vainajan edunsaajille (tontiinit) ; bii) vakuutusteknisiin laskelmiin perustuvat kertyneen pääoman takaisinmaksua tarkoittavat sopimukset, joilla tietyn ajan kestäviä ja tietynmääräisiä sitoumuksia otetaan vastuulle sovittua kertamaksua tai etukäteen sovittuja jatkuvia maksuja vastaan; ciii) ryhmäeläkerahastojen hoitaminen, eli toiminta, joka käsittää kyseisen yrityksen kohdalla sijoitusten ja erityisesti sellaisten laitosten rahastojen varojen hoitamisen, jotka suorittavat maksuja kuoleman tai eloon jäämisen johdosta tai toiminnan lakkaamisen tai supistumisen sattuessa; div) ciii alakohdassa tarkoitettu toiminta, jos siihen liittyy joko pääoman säilymisen tai vähimmäiskoron maksamisen vakuutus; (ev) ”Code français des assurances” -lakikokoelman IV kirjan 4 osaston 1 luvussa tarkoitettujen vakuutusyhtiöiden henkivakuutusyritysten toiminta.; 3. c) Eelinikään liittyvä toiminta, josta säädetään tai määrätään sosiaalivakuutuslainsäädännössä, jos vakuutusyritykset henkivakuutusyritykset harjoittavat tai hoitavat sitä omalla vastuullaan jäsenvaltion lakien mukaisesti. 73/239/ETY 2 artiklan 1 kohdan d alakohta ja 2002/83/EY 3 artiklan 4 kohta (mukautettu) uusi 2 jakso – Direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät toiminnot 1 alajakso – Yleistä 3 artikla Lakisääteiset järjestelmät edellä 2 artiklan 3 alakohdassa säädetyin poikkeuksin vakuutusliikettä Tätä direktiiviä ei sovelleta vakuutustoimintaan , joka on osa lakisääteistä sosiaaliturvaa , sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltamista. ; uusi 4 artikla Direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen koon perusteella 1. Tätä direktiiviä ei sovelleta vakuutusyrityksiin, joiden vuotuiset vakuutusmaksutulot eivät ylitä viittä miljoonaa euroa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin 5–10 artiklan soveltamista. 2. Jos 1 kohdassa säädetty määrä ylittyy kolmena peräkkäisenä vuotena, tätä direktiiviä sovelletaan neljännestä vuodesta alkaen. 73/239/ETY 2 artikla (mukautettu) 2 Alajakso – Vahinkovakuutus 5 artikla Toiminnot Tätä direktiiviä ei sovelleta vahinkovakuutusyritysten : 1. Seuraaviin vakuutusliikkeen lajeihin: a) henkivakuutus, eli se vakuutuslaji, joka käsittää erityisesti vakuutuksen vain tietyn eliniän saavuttamisen varalta, vakuutuksen vain kuoleman varalta, vakuutuksen tietyn eliniän saavuttamisen tai sitä aikaisemman kuoleman varalta, henkivakuutuksen vakuutusmaksujen palautuksineen, tontiinit, vakuutuksen avioliiton varalta ja vakuutuksen syntymän varalta; b) elinkorot; c) henkivakuutusyritysten tarjoama lisävakuutus, eli vakuutus henkilövahingon varalta, työkyvyttömyys mukaan lukien, vakuutus tapaturman aiheuttaman kuoleman varalta ja vakuutus tapaturman tai sairauden aiheuttaman invaliditeetin varalta, jos näitä eri vakuutusmuotoja myönnetään henkivakuutusten ohella; e) Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa harjoitettava pysyvä sairausvakuutus, jota ei voida irtisanoa (”permanent health insurance”). 2. Sseuraavaan toimintaan: a1) kertyneen pääoman takaisinmaksua tarkoittavat sopimukset, siten kuin sne on kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä määritelty; b2) sellaisten huolto- ja avustuskassojen toiminta, joiden etuudet määräytyvät käytettävissä olevien varojen mukaan ja joissa jäsenten maksuosuus on etukäteen vahvistettu kiinteäksi; c3) sellaisten yhteenliittymien harjoittama toiminta, jotka eivät ole oikeushenkilöitä ja joiden tarkoituksena on tarjota jäsenilleen keskinäistä suojaa ilman vakuutusmaksujen suorittamista tai vakuutusteknisen vastuuvelan muodostamista; 87/343/ETY 1 artiklan 1 kohta (mukautettu) d4) vientiluottovakuutustoimintaa, joka tapahtuu valtion laskuun tai valtion takaamana tai jossa valtio on vakuutuksenantajana siihen asti, kunnes enempi yhteensovittaminen on toteutettu. 84/641/ETY 2 artikla (mukautettu) uusi 6 artikla Avustamistoiminta 1. Tätä direktiiviä ei sovelleta avustamistoimintaan, joka täyttää kaikki seuraavat edellytykset: a) Avustamistoiminta, jossa vastuu on rajoitettu seuraaviin toimenpiteisiin suoritettaviksi apu annetaan sellaisen maantieajoneuvoa kohdanneen vahingon tai konevian johdosta, joka yleensä sattuu siinä jäsenvaltiossa, jossa suojan järjestänyt yritys sijaitsee:; b) avunantovelvollisuus rajoittuu seuraaviin toimintoihin: i) paikan päällä paikalla suoritettava konevikapalvelu, jossa suojan järjestävä yritys käyttää useimmiten omaa henkilökuntaansa ja kalustoaan,; ii) ajoneuvon kuljettaminen lähimpään tai sopivimpaan paikkaan, jossa korjaus voidaan suorittaa, sekä mahdollisesti kuljettajan ja matkustajien kuljettaminen samaa avustamistapaa käyttäen lähimpään paikkaan, josta he voivat jatkaa matkaansa muulla tavoin,; iii) jos se jäsenvaltio, jossa suojan järjestänyt yritys sijaitsee, on siten säätänyt, ajoneuvon sekä mahdollisesti kuljettajan ja matkustajien kuljettaminen kotiinsa, lähtöpaikkaansa tai alkuperäiseen määräpaikkaansa saman jäsenvaltion sisällä,; c) paitsi milloin tällaiset toimenpiteet suorittaa apua ei anna yritys , jota tämä direktiivi koskee. 2. Kahdessa ensimmäisessä luetelmakohdassa Edellä 1 kohdan b alakohdan i ja ii alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa edellytystä, että vahingon tai konevian on täytynyt tapahtua sen jäsenvaltion alueella, jossa suojan järjestänyt yritys sijaitsee, a) ei koske tapausta sovelleta tapauksissa , jossa viimeksi mainittu on järjestö, jonka jäsen edunsaaja on suojan järjestäneen järjestön jäsen , ja maassa, jossa vahinko tai vika tapahtuu, toimiva vastaava järjestö vastavuoroisen sopimuksen perusteella järjestää konevikapalvelun tai ajoneuvon kuljettamisen ilman lisämaksua edunsaajan pelkästään esittäessä jäsenkorttinsa;, b) ei estä sitä, että tällaista apua tarjoaa eikä myöskään Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa , joissa avustamistoiminnasta vastaa yksi järjestö , joka toimii molemmissa valtioissa. 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta 1 kohdan b alakohdan iii alakohdassa tarkoitettujen toimintojen tapauksessa Tapauksissa, joita tarkoitetaan kolmannessa luetelmakohdassa, jolloin jossa vahinko ta