FI Euroopan unionin virallinen lehti C 24/48

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Alueellisten kalakantojen hoito- ja kalastuksenvalvontavyöhykkeiden kehittäminen” (oma-aloitteinen lausunto)

2012/C 24/09

Esittelijä: Brendan BURNS

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 20. tammikuuta 2011 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia oma-aloitteisen lausunnon aiheesta

Alueellisten kalakantojenhoito- ja kalastuksenvalvontavyöhykkeiden kehittäminen (oma-aloitteinen lausunto).

Asian valmistelusta vastannut ”maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 6. lokakuuta 2011.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 26.–27. lokakuuta 2011 pitämässään 475. täysistunnossa (lokakuun 27. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin ääniä 147 puolesta ja 6 vastaan 15:n pidättyessä äänestämästä.

1. Suositukset

1.1 Komitea suhtautuu myönteisesti aikeeseen uudistaa yhteistä kalastuspolitiikkaa perinpohjaisesti ja on tyytyväinen erityisesti tavoitteeseen saada aikaan hajautettu politiikka, joka on nykyistä riippumattomampi Brysselissä tehdyistä yksityiskohtaisista päätöksistä ja tarjoaa paikallisille ja alueellisille toimijoille enemmän mahdollisuuksia osallistua kalastuksenhoitoon. Suunnitelmista puuttuvat kuitenkin keskeiset yksityiskohdat, selkeys ja seuraamusjärjestelmä, joita tällainen politiikka edellyttää ollakseen tehokasta, ja puute on syytä korjata.

1.2 Kestävä kalatalous edellyttää elinvoimaisia kalakantoja. Komitea suosittaakin, että ympäristön kestävyys asetetaan tärkeysjärjestyksessä etusijalle ja sisällytetään selväsanaisesti perusasetukseen, sillä se luo pohjan taloudelliselle ja sosiaaliselle kestävyydelle. Tämä merkitsee sitä, että politiikan on perustuttava ennalta varautumisen periaatteen mukaiseen tieteelliseen, ekosysteemilähtöiseen lähestymistapaan.

1.3 Jotta ”kestävään enimmäistuottoon” perustuvia kiintiöpohjaisia hoitosuunnitelmia voidaan vahvistaa tehokkaasti, tasot on määriteltävä nykyistä korkeammiksi niin, että ne todella mahdollistavat kaikkien säänneltyjen lajien menestymisen. Tämä olisi tehtävä vuoteen 2015 mennessä.

1.4 Ehdotetussa markkinalähtöisessä kaupan olevien kalastusoikeuksien järjestelmässä, jossa pyyntiluvat myönnetään sen mukaan, miten toimijat ovat aikaisemmin osallistuneet kalastukseen, on vaarana se, että aiemmasta liikakalastuksesta vastuussa olevat toimijat voivat jatkaa toimintaansa. Tämän vuoksi komitea suosittelee, että jäsenvaltiot soveltavat säännöstä, jonka mukaan pyyntilupien saajat on velvoitettava osoittamaan, että niiden toiminta ei vahingoita meriympäristöä ja että niiden panos rannikkoalueiden kalastusyhteisöjen hyväksi on huomattava. Tällä tavalla kalakantojen epäsuora yksityistäminen on sosiaalisen ja ympäristönäkökohtia koskevan valvonnan alaista.

1.5 Komitea suhtautuu myönteisesti kalojen poisheittämisen osittaiseen kieltämiseen mutta esittää, että siihen olisi yhdistettävä selkeästi myös valikoivien pyyntimenetelmien parantaminen.

1.6 Jatkossa maksettavia tukia ei pitäisi käyttää kalastuskapasiteetin lisäämiseen vaan sellaisten kalastuslaivastojen kehittämiseen, jotka mahdollistavat ympäristölle vähemmän tuhoisan kalastustavan (joka vahingoittaa kalakantoja ja merenpohjaa nykyistä vähemmän, vähentää saaliin poisheittämistä jne.).

1.7 Samoja vaatimuksia ja sääntöjä, jotka koskevat EU:n laivastojen kalastustoimintaa kotivesillä, olisi sovellettava myös silloin, kun ne kalastavat aavalla merellä tai kolmansien maiden aluevesillä: säännöstön ei pitäisi olla kaksijakoinen.

2. Johdanto

2.1 Komissio on julkaissut ehdotuksensa yhteisen kalastuspolitiikan (YKP) toisesta tarkistuksesta samaan aikaa, kun käsillä olevaa lausuntoa on valmisteltu. Komissio ehdottaa kokonaisvaltaista ja perusteellista uudistusta nykyisten liikakalastusta, laivaston ylikapasiteettia, suuria tukia, heikkoa taloudellista sopeutumiskykyä ja eurooppalaisten kalastajien saaliiden pienenemistä koskevien ongelmien ratkaisemiseksi. Näin ollen käsillä olevassa lausunnossa esitettävät huomiot alueellisten kalakantojenhoitovyöhykkeiden kehittämisestä on asetettu komission ehdottaman uudistuksen muodostamaan laajempaan kontekstiin.

3. Taustaa

3.1 EU:n perussopimusten ja nykyisen YKP:n mukaan komissiolla on aloitteenteko-oikeus ja neuvostolla yksinomainen toimivalta merten elollisten luonnonvarojen säilyttämisessä. Tämä järjestelmäpohjainen keskittäminen, tai tarkemmin sanottua YKP:n mukaisten velvoitteiden hoitamisessa omaksuttu tapa toimia ylhäältä alaspäin, ei ole tuottanut käyttökelpoisia ratkaisuja YKP:n monia erilaisia soveltamisolosuhteita ja maantieteellisiä täytäntöönpanoalueita ajatellen. Toimintatavan tuloksena syntynyttä säännöstöä kritisoitaessa vedotaankin usein siihen, että yhtä yleispätevää ratkaisumallia ei ole.

3.2 Sidosryhmien osallistumisen tarve tunnustettiin vuonna 2002 toteutetun ensimmäisen uudistuksen yhteydessä, ja sen seurauksena perustettiin alueellisia neuvoa-antavia toimikuntia, joilla on puhtaasti konsultatiivinen tehtävä.

3.3 Lissabonin sopimuksen hyväksyminen toi mukanaan erittäin suuria ja olennaisia muutoksia. Kaikki kalastuksen sääntelyyn liittyvät asiat kuuluvat nyt Euroopan parlamentin ja neuvoston välisen yhteispäätösmenettelyn piiriin, lukuun ottamatta kalastusmahdollisuuksien määrittelyä, jossa neuvostolla on edelleen yksinomainen toimivalta.

3.4 Yrittäessään puuttua kaikkiin ongelmiin komissio ja neuvosto ovat laatineet liian monimutkaisia säädöksiä, joilla ei ole onnistuttu ratkaisemaan EU:n vesillä vallitsevia ongelmia.

3.5 Kalastusalan toimijoiden mukaan yksityiskohtien ylenpalttisuus alkaa hipoa jo naurettavuutta: säädöksiä on yhteensä 900, ja ne sisältävät pyyntivälineitä koskevia vaatimuksia, teknisiä säännöksiä ja säännöksiä saaliiden sallituista koostumuksista. Tällainen pikkutarkkuus jarruttaa innovointia, sillä se ei kannusta millään tavoin etsimään käyttökelpoisia ratkaisuja. Lisäksi se on heikentänyt luottamusta kalastusalan toimijoiden ja YKP:n valvontaan tarkoitettujen poliittisten järjestelmien ja komiteoiden välillä. Tämä johtaa väistämättä siihen, että säännöksiä pyritään pikemminkin kiertämään kuin noudattamaan.

3.6 Nykyisellä YKP:llä ei ole kannustettu kalastusalaa innovointiin ja kokeiluihin, mutta kalastajien käynnistämistä aloitteista on muutamia hyviä esimerkkejä. Skotlannissa on esimerkiksi tehty useita vakuuttavia innovaatioita Pohjanmeren turskakannan säilyttämiseksi: on poistettu useita aluksia käytöstä ja asetettu reaaliaikaisia kalastuskieltoja, rajoitettu merelläolopäiviä järkevästi sekä kehitetty valikoivia pyydyksiä ja kokeiltu kameravalvontaa. Tämä on auttanut vähentämään poisheitettyjen saaliiden määrää, parantamaan kilpailukykyä ja edistämään kalakannan säilyttämistä. Myös muiden panos on ollut suuri, ja esimerkiksi Alankomaiden puomitroolauksen harjoittajat ovat kantaneet kortensa kekoon vaihtamalla ja kehittämällä pyyntivälineitään ja poistamalla aluksia käytöstä.

3.7 Kaikille näille aloitteille on tunnusomaista se, että kalastusalalla tiedostetaan, että ongelmia on (esimerkiksi saaliiden poisheittämisen vähentämisessä) ja että alan toimijoiden itsensä on tehtävä eniten työtä ratkaisujen löytämiseksi ja täytäntöön panemiseksi. Alueellisista ratkaisuista on olemassa muitakin esimerkkejä, ja ne osoittavat, että aluetason ratkaisut tuottavat parempia tuloksia kuin Brysselissä annetut yleissäädökset.

3.8 Kaikkia näitä kokeiluja rajoittaa kuitenkin yksi perusluonteinen tekijä, nimittäin se, ettei nykyinen YKP mahdollista toimivaltuuksien siirtämistä. Innovoinnin, kokeilujen ja kehitystyön lopputulokset voivat vaikuttaa sääntelyyn vain, jos komissio päättää ottaa ne huomioon.

3.9 Komission taipumus pitää sääntely erittäin tiukasti omissa käsissään selittyy kenties voimakkaalla halulla onnistua velvoitteiden täyttämisessä. Näin oli etenkin ennen Lissabonin sopimusta, ja prosessi on valitettavasti alkanut ruokkia itse itseään. Mitä keskitetympää, monimutkaisempaa ja epätarkoituksenmukaisempaa sääntely on, sitä enemmän sidosryhmät menettävät luottamustaan ja sitä epätodennäköisempää säädösten täydellinen noudattaminen siis on. Tämä taas antaa perusteen keskitetyn sääntelyn tiukentamiselle, ja noidankehä jatkuu.

4. Yleistä

Kaikkien edellä jaksossa 3 (”Taustaa”) esitettyjen syiden vuoksi on täysin loogista perustaa alueellisia viranomaisia hoitamaan EU:n toimintalinjojen täytäntöönpanoa. Tämä taas herättää useita kysymyksiä.

4.1 Toimivallan siirtäminen

4.1.1 Jotta alueellisilla viranomaisilla on todellista merkitystä, niillä on oltava Brysselissä määriteltyjä tieteelliseen näyttöön perustuvia strategisia tavoitteita. Lisäksi Brysselin olisi

— huolehdittava alueiden ja kalastusten eri alojen tasapuolisista toimintaedellytyksistä

— valvottava kalastusalaa ja siten varmistettava, että EU:n asettamista kiintiöistä, tavoitteista ja muista päämääristä pidetään kiinni.

4.1.2 Koska maantieteelliset ja muut tekijät ovat hyvin erilaisia kullakin kalastusalueella, jäsenvaltioille on annettava välineitä kalastuksenhoitoon. Näin voidaan varmistaa, että kalastusalan toimijat ja sellaiset asiantuntijat, jotka tietävät ja ymmärtävät, mikä milläkin alueella toimii ja mikä ei, ovat täysipainoisesti mukana sekä unioni- että aluetason sääntöjen ja säännösten kehittämisessä.

4.2 Kalastusalueet ja alueelliset viranomaiset

4.2.1 Koska edellä hahmotellut muutokset koskevat monia hyvin erilaisia alueita, käsillä olevassa lausunnossa ei voida ehdottaa selkeästi määriteltyjä tavoitteita. Komitea voi vain suosittaa, että kaikkien kalastusalueiden perustamisesta vastaavat jäsenvaltioita ja sidosryhmiä edustavat elimet, nimenomaan sellaiset elimet, jotka edustavat pelkästään alueellisia etuja ja joilla ei ole Euroopan laajuisia tehtäviä.

4.3 Saaliiden poisheittäminen

4.3.1 Saaliiden heittämisestä pois etenkin pyynnin aikana on tullut tärkeä kysymys. Siihen on kiinnitetty huomiota tiedotusvälineissä, ja komission jäsen Maria Damanaki on reagoinut asiaan ehdottamalla osittaisen poisheittämiskiellon käyttöönottoa YKP:n tarkistuksen yhteydessä.

4.3.2 Harkitsemattoman lähestymistavan soveltamisella kalojen poisheittämiseen saattaisi olla tuhoisia seurauksia kalastusyhteisöille ja kalastusalalle.

4.3.3 Poisheitettyjen kalojen suuri määrä johtuu pääasiassa nykyisistä sekakalastussäännöksistä – sekakalastuksessahan saaliiksi saadaan kerralla väistämättä useita eri lajeja. Yksittäisten lajien ”suurimpiin sallittuihin saaliisiin” perustuva kalastuksenhoito sekä ”saaliskoostumusta” koskevat säännöt, joilla säännellään sitä, miten suuri osuus eri kalalajeista saadaan purkaa aluksesta, merkitsevät yhdessä jäykkää säännöstöä, jossa ei oteta huomioon tiettyjen kalojen runsasta määrää ja osuutta kulloisessakin ekosysteemissä.

4.3.4 Tarkistetulla YKP:llä olisikin ensisijaisesti pyrittävä muun muassa tukemaan edellä jaksossa 3 esitettyjen nykyistä parempien toimintatapojen käyttöönottoa, jotta poisheitettyjen saaliiden määrä saadaan vähennettyä merkityksettömälle tasolle.

Bryssel 27. lokakuuta 2011 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Staffan NILSSON