Alueiden komitean lausunto aiheesta EU:n talous - katsaus vuoteen 2000

(2001/C 253/09)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon asiakirjan "EU:n talous - katsaus vuoteen 2000" (Ecfin/674/00/EN),

ottaa huomioon työvaliokuntansa 13. kesäkuuta 2000 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan viidennen kohdan nojalla tekemän päätöksen laatia aiheesta lausunto ja antaa lausunnon valmistelu valiokunta 6:n "työllisyys, talouspolitiikka, yhteismarkkinat, teollisuus, pk-yritykset" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 6:n 19 helmikuuta 2001 yksimielisesti hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 469/2000 rev. 1, jonka esittelijä oli Kaija-Maija Perkkiö (FIN, ELDR),

hyväksyi 4. ja 5. huhtikuuta 2001 pitämässään 38. täysistunnossa (huhtikuun 5. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

ALUEIDEN KOMITEAN KANTA JA SUOSITUKSET

1. Talouspolitiikan lähtökohdat

1.1. Alueiden komitea pitää tärkeänä, että alue- ja paikallisviranomaisten kannalta merkittäviä asioita otetaan huomioon arvioitaessa EU:n vuoden 2000 taloutta ja että nämä näkemykset osaltaan vaikuttavat EU:n talouspolitiikan suuntaviivoihin sekä lyhyellä että pidemmällä aikavälillä.

1.2. Alueiden komitea antaa osaltaan tukensa vakaaseen kasvuun tähtäävälle talouspolitiikalle ja esitetyille suuntaviivoille, mutta painottaa maa- ja aluekohtaisten tilanteiden erilaisuutta. Samalla alueiden komitea kiinnittää erityistä huomiota tasapainoiseen kehitykseen eri puolilla EU:ta ottaen huomioon myös tavoitteen entistä sosiaalisemmasta Euroopasta. Alueiden komitea toteaa, että Euroopassa on olemassa monia eri vahvuuksia, joita tulee hyödyntää niin, että yhteiset tavoitteet saavutetaan ja että jäsenmaat ja alueet kokevat ne omikseen.

1.3. EU:n taloudella katsotaan nyt olevan edessään neljä keskeistä haastetta. Nämä ovat paluu täystyöllisyyteen, siirtyminen osaamiselle rakentuvaan yhteiskuntaan, väestön nopean vanhenemisen vaikutus ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantaminen. Näihin neljään haasteeseen voitaneen vastata samanaikaisesti edellyttäen että koordinointia parannetaan. Samanaikaisesti on kuitenkin entistä tarkemmin otettava huomioon maiden talouksien rakenteelliset erot, kehitystaso ja maiden sisällä vallitsevat alueelliset erot sekä suhdannetilanne.

2. Työllisyys

2.1. Alueiden komitea katsoo, että paluu täystyöllisyyteen on mahdollinen, mikäli johdonmukaisesti toteutetaan aktiivista nykyaikaistamista ja Euroopan kansantalouksien rakenteellista uudistusta ajavaa politiikkaa. Täystyöllisyyden taso tulisi suositusluonteisesti määritellä kullekin maalle erikseen ottaen huomioon mennyt historia, työhön osallistumisaste ja vallitseva rakennetyöttömyys. Työttömyysaste ei kerro kaikkea työmarkkinoiden toimivuudesta. Samanaikaisesti voi esiintyä sekä työvoimapulaa että suurta rakenteellista työttömyyttä (esim. korkean teknologian keskittymä Oulun seutu Suomessa). Tästä syystä on oleellisen tärkeätä, että käytettävät indikaattorit ulottuvat myös aluetasolle.

2.2. Tärkeätä on myös mieltää ikääntymisen ja työttömyyden välinen kohtalonyhteys. Väestön ikääntyessä työvoiman poistuma kasvaa aiheuttaen työvoiman tarjonnan vähenemistä. Tämä kohdistuu erityisesti perinteisen tuotannon aloille ja palveluihin. Uudet työpaikat syntyvät merkittävältä osin uuden talouden aloille, joille vaaditaan erityisosaamista ja taitoja. Useissa maissa ja alueilla eletäänkin poikkeuksellisessa tilanteessa, työttömyyden ja osaavan työvoiman niukkuuden kierteessä. Erityistä huomiota tulee kiinnittää myös siihen, että työntekijöillä on mahdollisuus hankkia uusia taitoa läpi työelämän ja että hoiva- ja hoitoaloille saadaan jatkossa riittävästi työvoimaa.

2.3. EU:ssa on usein esitetty näkemyksiä, että kattava sosiaalinen turvaverkko heikentää talouden dynamiikkaa ja vaikeuttaa työllistymistä. Toisaalta Euroopasta löytyy maita, joissa on kattava turvaverkko, korkea verotus ja samanaikaisesti voimakas talouskasvu, Myös riskivalmiuden kasvattaminen ja dynaamisemman yrittäjähengen luominen Eurooppaan vaatii, että määrätietoisesti luodaan sosiaaliturvajärjestelmiä työttömyyden perusriskejä vastaan. Tätä on täydennettävä aktivoivalla sosiaalipolitiikalla, jolla pyritään nopeuttamaan paluuta työelämään. On sekä vältettävä köyhyyden kasvun riski että edistettävä työvoiman liikkuvuutta ja työttömien valmiutta ottaa vastaan erilaista työtä. Tämä on erityisen tärkeää, kun nähtävissä on, että rakenteellisen työttömyyden kierteeseen joutuneista vain vähäisessä määrin on saatavissa työvoimaa tietopohjaisille aloille.

2.4. Alueiden komitea toteaa tyytyväisenä Euroopan työllisyysstrategian voimakkaan painotuksen alue- ja paikallistasolle. Alueellinen ja paikallinen kumppanuus yhdistettynä rakennerahastojen tehokkaaseen käyttöön luo hyvät edellytykset työllisyyden edistämiselle. Tätä kehitystä on syvennettävä ja siihen sitoutumista lisättävä kaikissa jäsenmaissa.

3. Tietopohjainen talous

3.1. Siirtyminen osaamiseen perustuvaan yhteiskuntaan on edistynyt varsin nopein askelin. Alueiden komitea korostaa, että tätä voidaan edistää myös julkisen vallan toimenpitein, kun samalla otetaan huomioon kilpailun ja tehokkuuden parantamisvaatimukset. Monissa jäsenmaissa on alue- ja paikallisviranomaisten lopulta toteutettava osa tarvittavista toimenpiteistä esimerkiksi koulutuksen alalla. On syytä tarkastella realistisesti, miten tarvittavat julkiset panostukset ovat rahoitettavissa.

3.2. Erityisesti euroalueella talouden toimintaa seurataan tarkoin määritellyin indikaattorein. Ne soveltuvat varsin hyvin lyhyen aikavälin tarkasteluun, mutta pidemmän aikavälin näkökulmasta niiden käyttökelpoisuudesta tulee keskustella. Kestävän kasvun varmistamiseksi tulisi keskustelua käydä myös uudenlaisten kriteerien käyttöönotosta, kuten esimerkiksi uuden talouden osuudesta kansantaloudessa, talouden avoimuudesta ja varautumisesta eläkkeiden rahoitukseen.

3.3. Uuden sähköisen talouden tuomia mahdollisuuksia rajoittavat merkittävästi maa- ja aluekohtaiset erot. Alueiden komitea pitää näiden erojen tasaamista tärkeänä ja katsoo, että jäsenvaltioiden ja yhteisön tulee edesauttaa kaikin keinoin siirtymistä ja pääsemistä uuden talouden mukanaan tuomaan kasvuun. Konkreettisimmin tämä on ilmaistu komission käynnistämässä e-Europe -hankkeessa, jonka eteenpäinviemiselle alueiden komitea antaa tukensa. Tietopohjainen talous luo myös alueiden kannalta uusia mahdollisuuksia etäisyyksien menettäessä merkitystään, samalla kun perinteinen tuotanto korvautuu tietoon ja niiden käsittelyyn perustuvilla uusilla työpaikoilla. Alueiden komitean mielestä on tästä riippumatta pyrittävä kaikin keinoin vahvistamaan teollisuuden, kaupan ja käsiteollisuuden vakiintuneiden alojen kilpailukykyä. Juuri yrityksille suunnatut palvelut tarvitsevat välttämättä pohjakseen suorituskykyisen talouden mainituilla aloilla.

4. Väestön ikääntyminen

4.1. Väestön vanhenemisen vaikutukset yhteiskuntakehitykseen tulevat olemaan huomattavat. Alueiden komitea katsookin, että vaikka kehityskuva vaihtelee maittain, olisi paikallaan koordinoida tätä koskevaa strategiaa erityisesti tulevan työvoiman tarpeen suhteen sekä siihen nähden, kuinka paljon mahdollisesti Eurooppa tulevaisuudessa tarvitsee ulkopuolista työvoimaa hyvinvoinnin ylläpitämiseksi. Yhteisen arviopohjan aikaansaaminen helpottaisi kussakin maassa tapahtuvaa tulevaisuuden ennakointia.

4.2. Jo nyt on syytä varautua vanhenevan väestön tarvitsemiin palveluihin ja tulonsiirtoihin ja niiden rahoituspohjan varmistamiseen. Tästäkin syystä julkisen sektorin mahdollista ylijäämää talouden kasvaessa on suunnattava kunkin maan erityinen tilanne huomioon ottaen - yhtäältä julkisen velan pienentämiseen ja tavoitteena olevaan verotusasteen alentamiseen sekä toisaalta varautumiseen huomisen haasteisiin, esimerkiksi tukemalla uudenlaisia rahastoivia lisäeläkejärjestelmiä.

4.3. Vanheneva väestö tarvitsee myös kasvavassa määrin vanhustenhuolto- ja terveyspalveluja, joiden kysyntä tulee väistämättä kasvamaan. Kun jäsenmaiden järjestelmät ovat erilaisia, ovat ratkaisut myös erilaisia. Sosiaalisempi Eurooppa edellyttää arvokasta vanhuutta ja sitä, että talouden turva ja palvelut on kohtuullisesti järjestetty. Kestävän talouden näkökulmasta onkin paneuduttava erilaisiin rahoitusratkaisuihin ja niiden vaikutuksiin koko kansantalouteen, ei vain julkiseen talouteen.

4.4. Alueiden komitea esittää, että eläkejärjestelmiä ja eläkevastuuvajeita koskevaa tietoa tulisi ottaa tarkasteluun talouspolitiikan pidemmän aikavälin kestävyyttä punnittaessa ja mahdollisesti uusia kriteereitä hahmoteltaessa.

4.5. Väestön ikääntymisen asettamat haasteet ja uuden talouden tarjoamat mahdollisuudet ovat tärkeitä tekijöitä myös alueiden elinvoiman ja tasapainoisen kehityksen kannalta. Siksi myös rakennerahastojen toiminta ja tavoitteet tulisi suunnata kestävän kehityksen ja -talouden mukaisesti.

4.6. Monissa maissa paikallisviranomaiset tuottavat suuren osan ikääntyneelle väestönosalle suunnatuista palveluista. Palvelujen kysynnän lisääntymisellä on suuri vaikutus näiden viranomaisten talouteen ja toimintaan. Siksi on ajoissa varauduttava kunnallisten palveluiden täydentämiseen asianmukaisella monipuolisella tarjonnalla. Samalla on turvattava palveluiden laadun taso ja alueellinen saatavuus. Jäsenvaltioissa veropolitiikassa on otettava huomioon kansalaisten kasvavat vaatimukset kunnallisia yleishyödyllisiä palveluita kohtaan.

4.7. Harvempaan asutuilla alueilla ei muodostu hyvinvointipalvelujen tuottamisesta juurikaan kilpailua vaan tuettua julkista toimintaa tarvitaan vastaisuudessakin peruspalveluiden tuottamiseen kansalaisille. Alueiden komitea painottaa sitä, että syrjäiset alueet tarvitsevatkin laajaa yhteistä tukea myös jatkossa.

5. Sosiaalinen yhteenkuuluvuus

5.1. Sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamisessa erityisesti alue- ja paikallistason toimijoilla on keskeinen rooli. Eurooppalaisten arvojen ja eurooppalaisuuden sisäistäminen vaihtelee maittain myös historiallisista syistä. Talousnäkymien ollessa nyt suotuisat on tähän asiaan paneuduttava voimakkaasti. Olisikin otettava huomioon eri asioiden ajallisesti erilainen eteneminen - toisaalta talouspolitiikan koordinoinnin ja koheesion nopeampi edistäminen ja toisaalta pienemmin askelin edistyvä sosiaalinen Eurooppa, jossa tulee kunnioittaa järjestelmien erilaisuutta vastaisuudessakin.

5.2. Julkisten talouksien lisäleikkauksien tarve samoin kuin esimerkiksi sosiaaliturvaetuuksien muuttamisen mahdollisuudet ja tarve on arvioitava maa- ja aluekohtaisesti niin, että tavoitteet sosiaalisemmasta Euroopasta voivat toteutua ja että köyhyys ei kasva.

5.3. Lissabonin huippukokouksessa sovitut rakennekehityksen indikaattorit, jotka osaltaan auttavat kokonaiskuvan saamista saavutetusta kehityksestä, ovat merkittävä edistysaskel. Merkittävä on myös vastaava työ sosiaalisen koheesion alalla. Sosiaalista kehitystä kuvaavien indikaattorien valmistelu on edennyt ja niiden käyttöönottoa on pidettävä hyvin tärkeänä.

6. Verotus

6.1. EU-tason keskustelussa ei ole riittävän tarkasti arvioitu verorahoitteisen ja vakuutusjärjestelmiin perustuvien järjestelmien välisiä eroja ja näistä eroista aiheutuvia taloudellisia kerrannaisvaikutuksia. Kyseisistä eroista johtuen esimerkiksi tuloverotuksen alentamisen vaikutukset vaihtelevat jäsenvaltioittain. Maissa, joissa on korkea veroaste, saattaa talouden kilpailukyky olla varsin hyvä ja työttömyys alhainen. Tuloveroasteen rinnalle olisikin kehitettävä myös muita, koko verorakennetta ja talouden dynamiikkaa tukevia mittareita kuvaamaan työn teettämisen edellytyksiä ja työnantajien kilpailukykyä. Tällöin olisi varmistettava myös eri työnantajien neutraali kohtelu työmarkkinoilla. Tässä on huomioitava koko talouden suorituskykyä ja tehokkuutta parantava vaikutus, joka yksityissektorille työllistymisellä on.

6.2. Analyyseja julkisen tuen rakenteesta, kohtaannosta ja vaikutuksista talouden dynamiikkaan tulee jatkaa ja syventää. Sosiaalisesti yhtenäisempi Eurooppa edellyttää myös yhteisvastuuta ja solidaarisuutta tulonsiirtojen ja palvelujen rahoittamisessa, jotta köyhyys ei kasva. Tulisikin syventää selvityksiä sekä veroasteen, verorakenteen että julkisen tuen suuntaamisen vaikutuksista talouden dynamiikkaan ja työllisyyteen eri jäsenvaltioissa ottaen erityisesti huomioon jäsenmaiden erilainen julkisen talouden rakenne ja vastuutahot. Erityisesti on otettava huomioon talouspolitiikan institutionaaliset erot jäsenmaiden kesken ja erot taloudellisessa kehityksessä.

6.3. Monissa maissa on menossa rakennemuutos väestön tiivistyessä kasvualueille. Tämän seurauksena alueiden kehityserot maiden sisällä kasvavat. Väestön keskittymisen myötä monissa maissa tarvitaan uudenlaisia aluepoliittisia toimenpiteitä kehityksen hallitsemiseksi. Vaikka EU:n rakennerahastot ovat merkittävä resurssi, tarvitaan myös kansallisia lisäpanostuksia.

6.4. EU:n hahmottama verostrategia ulottuu pääomaliikkeitä laajemmalle liittyen myös välilliseen verotukseen sekä yritys- ja yhteisöverotukseen tavoitteena haitallisen verokilpailun ehkäisy. Toistaiseksi välittömän verotuksen, erityisesti tuloverotuksen harmonisointivaateita ei laajemmin ole esitetty. Hyvin laajan veroharmonisoinnin toimeenpano on vaikeata, elleivät jäsenmaat koe siitä olevan itselleen etua. Pohjoismaisessa mallissa on mielletty verorahoitteisuus yhteisvastuulliseksi vakuutukseksi, jossa parempituloiset kantavat riskiä heikompiosaisten puolesta. Kansalaiset ovat mielipidetiedustelujen mukaan valmiimpia pitämään verotason varsin korkealla saadakseen yhteisiä palveluja kuin alentamaan veroja ja heikentämään yhteistä sektoria. Toisissa maissa kansalaisten monesti perusteettomaksi mieltämä verotus houkuttaa siirtymään harmaaseen talouteen tai välttämään työllistymistä. Näissä maissa veronalennukset ja sosiaaliturvajärjestelmien rakenneuudistukset ovat toivottavia talouden ja työllisyyden kasvulle.

7. Avoimen koordinaation menetelmä

7.1. Avoimen koordinaation periaatteiden mukaisesti unionin tasolla sovitaan suuntaviivoista, joita sitten sovelletaan kansallisessa ja alueellisessa toiminnassa ottaen huomioon näiden erityispiirteet. Menettelytapaa on pidettävä oikeana, mutta on varmistettava, ettei se johda liiallisessa määrin hallinnollisesti ylhäältä päin tulevaan ohjaukseen. Menettelytavan edelleenkehittämiseksi ja prosessin voimistamiseksi voitaisiin myös tarvittaessa asettaa eri jäsenvaltioiden ja sektorien tarpeiden mukaan määrällisiä ja laadullisia indikaattoreita. EU:n, jäsenvaltioiden ja alueiden välisissä suhteissa on subsidiariteetin perusperiaatteet asetettava ehdottomasti etusijalle. Paikallista päätösvaltaa on kunnioitettava ja edistettävä, kun toimivaltaa jaetaan EU:n ja jäsenvaltioiden tasojen kesken.

7.2. Kun avoin koordinaatio on etenemässä myös sosiaalisen suojelun alueelle, on tärkeätä ottaa huomioon eri maiden ja alueiden erilaiset lähtökohdat ja historia. Euroopan eri alueilla on opittavaa toisiltaan, eikä esimerkiksi ikääntyvän väestön tarpeiden ratkaisemiseksi ole tarpeen pyrkiä koko unionin tasolla toteuttamaan vain yhtä mallia. Sen sijaan hyväksi koettuja toimintatapoja, joilla on vastattu uuden talouden haasteisiin ja taattu talouden kestävyys pidemmällä aikavälillä, voitaisiin suositella eri alueille.

7.3. Avointa koordinaatiota käyttäen tulee soveltaa mahdollisimman hajautettuja lähestymistapoja, joissa unioni, jäsenvaltiot, alueelliset ja paikalliset tasot sekä työmarkkinaosapuolet ja kansalaisyhteiskunta osallistuvat aktiivisesti kulloinkin esillä oleviin asioihin kumppanuuden hengessä. Tässä prosessissa alue- ja kuntatasolla tulee olla merkittävä rooli.

7.4. Uusien menetelmien ja lisääntyvän koordinaation oloissa on hyvä korostaa myös sitä, että tarkoituksena ei ole luopua solidaarisuuteen perustuvasta hyvinvointiyhteiskuntamallista, vaan muokata sitä uusiin olosuhteisiin. Taloudellista suoritus- ja kilpailukykyä on nostettava läheisyysperiaatetta ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta kunnioittaen.

8. Julkisten toimintojen kilpailuttaminen

8.1. EU:n puitteissa on suositeltu kilpailun lisäämistä ja kiinnitetty huomiota erityisesti terveydenhuollon rakenteiden korjaamiseen sekä korostettu kuluttajanäkökulmaa. Terveydenhuollon talous ja sitä koskevat tehokkuusarviot ovat varsin ristiriitaisia. Monissa jäsenmaissa, muun muassa Pohjoismaissa, on ryhdytty kehittämään erilaisia laatu- ja benchmarking-tyyppisiä kriteereitä edistämään kilpailua ja kuluttajanäkökulmaa myös julkisin varoin toimivan terveydenhuollon järjestelmässä. Tätä kehityskuvaa onkin syytä vahvistaa ja selvittää eri terveydenhuoltojärjestelmien ja muiden hoivapalveluiden toiminta ja tehokkuus niin kuluttajan kuin julkisen talouden ja koko kansantalouden näkökulmasta.

Bryssel 5. huhtikuuta 2001.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Jos Chabert