Alueiden komitean lausunto aiheesta "Paikallistuotteiden suojelu ja edistäminen alueiden valtti"

(97/C 34/02)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon syyskuun 20. päivänä 1995 EY:n perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen alakohdan mukaisen päätöksensä laatia oma-aloitteinen lausunto aiheesta "Paikallistuotteiden suojelu ja edistäminen alueiden valtti" ja antaa lausunto valiokunta 2:n "Aluesuunnittelu Maatalous Metsästys Kalatalous Metsätalous Meri- ja vuoristoalueet" valmisteltavaksi,

ottaa huomioon valiokunta 2:n, heinäkuun 3. päivänä 1996 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 54/96 rev., esittelijät: Reinhold Bocklet ja Michael Lafay),

hyväksyi 18. ja 19. syyskuuta pitämässään 14. täysistunnossa (18. syyskuuta kokous) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Väestön pysymistä maaseudulla, etenkin vuoristoalueilla ja epäsuotuisessa asemassa olevilla alueilla voidaan edistää vain, mikäli unionin alueiden tyypillisten tuotteiden ("paikallistuotteiden") puite-ehtoja parannetaan huomattavasti. Maatalouden ja elintarvikkeiden paikallistuotteiden suojelu ja edistäminen tukee tarkoituksenmukaisesti yhteisen maatalouspolitiikan välttämätöntä kehittämistä edelleen, erityisesti maatalousmarkkinoiden lisääntyvää kansainvälistymistä sekä Keski- ja Itä-Euroopan maiden lähentymistä silmällä pitäen. Alueellisesti tunnistettavissa olevat tuotteet vastaavat yhteisön kaikkien jäsenvaltioiden kuluttajien toiveita, luovat turvallisuutta ja luottamusta maataloustuotantoon sekä vaikuttavat huomattavasti maaseutualueiden lisäarvon parantumiseen, erityisesti vuoristoalueilla ja saarten kaltaisilla syrjäseuduilla.

1.2. Maatalouden paikallistuotteisiin kuuluu sekä konkreettisia tuotteita että palveluja, joita taloudellisen ja yhteiskunnallisen identiteettinsä vakiinnuttaneilla maaseutualueilla toimivat yritykset tuottavat ja tarjoavat. Niillä on suuria kilpailupaineita erityisesti markkinoinnin vaikeuksien vuoksi, jotka ovat pienille yksiköille joskus ylitsepääsemättömiä (julkisuus, myynninedistämistoimet, tuotteiden saatavuus). Paikallistuotteet auttavat suuresti maaseutualueiden maatalouden ja elintarviketuotannon sekä palvelujen ylläpitämistä. Paikallistuotteiden markkinoinnin puite-ehtojen parantaminen on tärkeä kulmakivi unionin paikallisiin voimavaroihin perustuvien omien mahdollisuuksien ylläpitämiseksi ja laajentamiseksi.

1.3. Paikallistuotteet mahdollistavat maatalouden raaka-aineiden vaihtoehtoisen käytön ja edistävät siten markkinoiden keventämistä tilanteessa, jossa esiintyy rakenteellista ylijäämää. Paikallistuotteiden suuntaaminen markkinoille ja niiden pitkän aikavälin menestys edellyttää, että näitä tuotteita yhä enemmän kysyvien ostajien ja kuluttajien tarpeet ja odotukset otetaan entistä enemmän huomioon. Kaupankäynnin edelleen kansainvälistyessä laadusta muodostuu väistämätön osatekijä. Nämä kolme näkökohtaa käyvät yksiin yhteisen maatalouspolitiikan sellaisten pyrkimysten kanssa, joilla tähdätään muun muassa tuotannon monipuolistamiseen sekä laadun parantamiseen markkinoiden ja kuluttajien kehittyvien odotusten mukaisesti. Alueiden, jäsenvaltioiden ja unionin tulisikin kiinnittää nykyistä voimakkaampaa huomiota tämänsuuntaisiin toimiin.

1.4. Yhtenäismarkkinoiden ja kansainvälisen kaupan lisääntymisen myötä talouskumppanit ovat alkaneet kiinnittää yhä enemmän huomiota laatukysymyksiin sekä yritysten ja tuotteiden luokitukseen. Tarkoitusta varten perustetuissa elimissä tapahtuva laadun määrittely on lisääntynyt nopeasti (EN- tai ISO-standardit) teollisuusyrityksissä ja palvelualalla. Tuotteiden, etenkin elintarvikkeiden lukumäärän huomattava kasvu tuo nykysuuntauksen esiin silmiinpistävällä tavalla. Luottamukseen perustuvien suhteiden luominen tuottajien ja kuluttajien välille on vaikeaa entistä laajemmilla markkinoilla. Varmuus alueellisesta alkuperästä on siksi yhä merkittävämpi laadun mittapuu.

1.5. Laatu on paikallistuotteiden edistämiskeinona oleellinen tekijä yhteisessä kampanjassa tuoteidentiteetin muodostamiseksi ja tuotteiden alueelliseksi erottumiseksi. Laatumäärittelyn tavoitteena on tuottaa keskipitkällä aikavälillä säästöä tekemällä lyhyen aikavälin sijoituksia. Näin pyritään varmistamaan tuotteiden laatu ja kehitys sekä tunnistamaan huonon laadun syyt ja toteuttamaan laadunparannustoimia. Lyhyen aikavälin sijoitukset ovat kuitenkin vaikeimmin järjestettävissä pienissä ja keskisuurissa yrityksissä tai vuoristoalueilla ja epäsuotuisessa asemassa olevilla maaseutualueilla sijaitsevissa paikallistuotteiden valmistuspaikoissa.

1.6. Paikallistuotteiden edistämisohjelmat hyötyvät yhteisvaikutuksesta. Alueen julkisuuskuva saattaa yhtäältä edistää laajoilla markkinoilla tarjottavia tuotteita ja palveluja. Tämä koskee erityisesti maaseutumatkailua. Toisaalta alueen eri tuotteet ja palvelut, erityisesti maaseutumatkailutarjonta, hyötyvät yhteistoimista (esim. Pyreneiden alueen maatalous- ja käsiteollisuustuotteet, joita markkinoidaan yhteishankkeen "Pyreneiden makuja" avulla). Useiden ammattien ja eturyhmien taidot tulee yhdistää ja siten käynnistää yhteishankkeita, jotta paikallistuotteita voitaisiin hyödyntää parhaalla mahdollisella tavalla.

1.7. Huoli ympäristöstä on entistä suurempi unionin kaikilla talous- ja yhteiskuntaelämän tasoilla. Talouselämä voidaan saada veropoliittisin toimin sisällyttämään ympäristönäkökulma yhdeksi varainhoidon osa-alueeksi. Kuluttajat voisivat vielä tukea rahallisesti tätä näkökulmaa, mikäli heille tiedotettaisiin sen tavoitteista ja annettaisiin takeet siitä, että kyseiset tuotteet ja palvelut täyttävät vaatimukset. Paikallistuotteet voivat kuulua tämän periaatteen piiriin, jos maataloudessa käytetään erityisen ympäristöystävällisiä ja eläinten hyvinvoinnin huomioonottavia jalostusmenetelmiä. Tämäntyyppiset lähestymistavat ansaitsevat yhä enemmän huomiota ja erityisiä rohkaisutoimia. Lisäksi se, että paikallistuotteet myydään useimmiten itse tuotantoalueella, jolloin jakelureitit ovat lyhyet, säästää energiaa ja ympäristöä.

1.8. Lopuksi todettakoon, että etenkin epäsuotuisessa asemassa olevien maaseutualueiden tilannetta voidaan parantaa paikallistuotteiden avulla. Ensiksikin paikallistuotteet mahdollistavat yhteyden luomisen tuotteen ja alueen välille, alueen maaseutu- ja kulttuuritekijät mukaan lukien, ja varmistavat tarvittaessa tuotteiden tai palvelujen ympäristö- ja eläinystävällisyyden. Toiseksi paikallistuotteiden suojelu mahdollistaa joissakin tapauksissa ruokakulttuuriperinnön säilyttämisen, mikä puolestaan myötävaikuttaa alueiden identiteetin kehittymiseen. Lopuksi paikallistuotteiden yhteishankkeiden rohkaiseminen vaikuttaa myönteisesti yhteiseen myynninedistämiseen. Talousyksiköitä tulisi rohkaista tekemään aloitteita, ja aloitteiden onnistumiselle tulisi luoda suotuisat olosuhteet. Maaseutualueiden ongelmien lievittäminen kuuluu sitä vastoin unionin muun politiikan piiriin.

Näistä syistä alueiden komitea puolustaa seuraavaa näkemystä:

2. Yleistä

2.1. Alueiden komitea kannattaa paikallistuotteiden suojelemiseksi viime vuosina annettuja asetuksia, erityisesti vuonna 1992 hyväksyttyä asetusta (ETY) N:o 2081/92 (), jonka tarkoituksena on alkuperä- ja maantieteellisten merkintöjen suojelu, ja asetusta (ETY) N:o 2082/92 (), joka koskee maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden erityistodistuksia. Komitea toteaa kuitenkin samalla, että alueille on myös jätettävä riittävät mahdollisuudet järjestää useita tuotteita koskevia kampanjoita, joissa alkuperä yhdistetään tietyntasoiseen taattuun laatuun. Aluekohtaiset laatu- ja alkuperämerkit on mielekäs, tehokas ja kokeiltu keino täyttää kuluttajien lisääntyvä alueellisten alkuperämerkintöjen ja yhteisön alueidentiteetin varjelemisen tarve.

Alueiden komitea valittaa tässä yhteydessä jäsenmaiden viitestandardin puutetta. Edellä mainittujen asetusten piiriin kuuluville tuotteille ei voida taata riittävää kilpailu- ja kuluttajansuojaa ilman tällaista standardia.

2.2. Alueiden komitea ottaa huomioon, että komissio on tällä välin julkaissut luettelon suojatuista alkuperämerkinnöistä ja maantieteellisistä tunnuksista.

2.3. Alueiden komitea on hyvillään Euroopan parlamentin ehdotuksesta () luoda eurooppalainen ekomerkki täydentämään biologista viljelyä koskevaa asetusta (ETY) N:o 2092/91 (). Tällaisen järjestelyn tulisi kuitenkin jättää tilaa myös alueelliselle ekomerkille.

2.4. Alueiden komitea muistuttaa unionin toimielimille ja jäsenvaltioille yhteishankkeiden tärkeydestä, jotta paikallistuotteita voidaan hyödyntää parhaalla mahdollisella tavalla maaseudun työpaikkojen säilyttämiseksi ja vaikeiden alueiden pitämiseksi viljelykunnossa.

3. Eurooppalaisia toimia paikallistuotteiden suojelemiseksi ja edistämiseksi

3.1. Alueiden komitea kehottaa unionin toimielimiä mahdollistamaan käynnissä olevan yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksen yhteydessä entistä voimakkaamman suuntauksen paikallisiin laadullisiin lähestymistapoihin (yhteinen periaate), joilla alueellisille toimijoille annetaan riittävästi hahmottelutilaa niiden poliittisen toiminnan puitteissa. Näin läheisyysperiaatetta sovellettaisiin asianmukaisesti tällä politiikan alalla. Kyse on muun muassa maatalouspolitiikan, etenkin laadun kehittämisen ja rakennerahastojen eri välineiden yhteisvaikutuksen vahvistamisesta varsinkin yhteisön aloitteissa ja esimerkkihankkeissa.

3.2. Alueiden komitea kehottaa komissiota erityisesti tukemaan paikallistuotteiden suojelu- ja edistämisaloitteita rakennepolitiikan puitteissa. Tässä yhteydessä olisi myös luotava yhteisöoikeudelliset puitteet, joihin alueelliset määräykset tuotteen arvonnousun määrittelystä ja alueellisesta alkuperästä voitaisiin liittää (esim. ammattialojen välisiä sopimuksia varten). Pienimuotoinen maatalous ja elintarviketuotanto sekä paikallistuotteita valmistavien ja jalostavien maataloustoimijoiden ja näiden yhteistyökumppanien runsas lukumäärä on nimittäin kuluttajien odotukset huomioonottavan tuotannon pääongelma. Massatuotanto on sitä vastoin keskittynyt vain muutamaan yritykseen, jotka voivat reagoida nopeasti markkinoiden lyhyen ja keskipitkän aikavälin muutoksiin. Jos strategisten liittoutumien osapuolet saavat varoja sellaisten määräysten toteuttamiseen, jotka ovat niiden tuotantolinjan yleisen edun mukaisia, jalostajien ja kaupan väliselle yhteistyölle ja aloitteille luodaan edullisia puite-ehtoja.

3.3. Alueiden komitea kehottaa yhteisön toimielimiä luomaan alueellisten määräysten oikeudelliset puitteet, joita tarvitaan sellaisten tuotteiden ja yritysten virallisen luokittelun entistä voimakkaammaksi tukemiseksi, jotka ovat sidoksissa tuotantoketjuun ja joita yhteisön asetukset suojaavat (asetus 2081/92 alkuperä- ja maantieteellisistä merkinnöistä, asetus 2082/92 erityistodistuksista ja asetus 2092/91 biologisesta viljelystä sekä mahdollisesti asetus 1906/90 (), joka koskee siipikarjan markkinointisääntöjä määrittäen termin "maalais-" käytön siipikarjan yhteydessä). Komitea kehottaa yhteisön toimielimiä yllä mainittujen säännösten lisäksi antamaan puitesäädöksillä tarvittavan liikkumatilan alueellisille laatu- ja alkuperämerkeille talouselämän ja kuluttajien tarpeet huomioon ottaen. Alueiden komitean mielestä nämä säännökset ovat täysin yhdenmukaiset unionin rakennerahastojen käyttöä koskevan tavoitteen 5a kanssa. Lisäksi alueiden komitea vaatii, että myös sellaiset tuotteet on otettava huomioon, joita ei voi lukea yleisiin ryhmiin kuuluviksi, vaikka ne vastaavatkin tiettyjä alkuperä- ja käsityötuotantovaatimuksia. Alueiden komitea vaatii tässä yhteydessä, että pohditaan käsitteiden "maalais-", "käsityö" ja "vuoristo" sekä myös maaseututuotantomerkillä tai jopa alueellisen luonnonpuiston merkillä varustetun tuotteen suojaa ja arvostusta.

3.4. Alueiden komitean mielestä paikallistuotteiden markkinointimahdollisuuksia on parannettava vahvistamalla tuotanto- ja tarjontarakenteita. Erityisesti olisi tuettava pieniä yritys- ja markkinointirakenteita koskevan direktiivin 42/93/ETY () soveltamista. Paikallistuotteiden laatua edistävien verkostojen luominen markkinoinnin parantamiseksi ansaitsee tästä syystä erityishuomion.

3.5. Alueiden komitea kehottaa eurooppalaisia toimielimiä suunnittelemaan erityisen "peruskirjan", joka määritettäisiin samoin ehdoin kaikissa jäsenvaltioissa. Tässä julistuksessa tunnustettaisiin paikallisten yhteistyökumppaneiden keskipitkän ja pitkää aikavälin toimet antamalla kuluttajille ja käyttäjille keinot tunnistaa laadukkuuteen pyrkivän tuote- ja palvelutarjonnan etenkin matkailualalla, suhteessa ympäristöön, eläinkuntaan, maisemaan ja kulttuuriperintöön.

3.6. Alueiden komitea kehottaa komissiota luomaan Euroopan tuotantoalueiden verkoston, joka tukeutuu paikallislaadun julistukseen eli "peruskirjaan" (ks. kohta 3.5). Tällä pyritään rohkaisemaan esimerkkihankkeita ja edistämään tiettyjä aloitteita, mutta myös laatimaan niistä säännöllisiä arvioita suurelle yleisölle. Euroopan tuotantoalueiden verkostoon voisivat kuulua paikallistuotteiden kaikki suojeluja arvostustoimet, ei pelkästään kokemuksenvaihto, vaan myös koulutus ja taitotiedon välittäminen paikallistuotteiden sopeuttamiseksi markkinoiden vaatimuksiin. Myös Euroopan parlamentin aloitetta paikallistuotteille myönnettävästä Eurooppa-palkinnosta tulisi jatkaa. Aloite yhdistää jo 60:ta eurooppalaista aluetta ja vahvistaa laatutuotteiden edistämisverkostoa. Seuraavan tapahtuman yhteydessä voitaisiin järjestää eurooppalaisten paikallistuotteiden näyttely.

3.7. Alueiden komitea ehdottaa unionin toimielimille ja jäsenvaltioille, että paikallisten tukihenkilöiden tunnustaminen mahdollistetaan yhteisönlaajuisesti. Yhteishankkeet ovat nimittäin ehdoton edellytys paikallisaloitteiden onnistumiselle. Tämä ulottuvuus vaatii huomattavaa sijoitusta henkilöresursseihin, jotka tulee koota yhteen johdonmukaisen hankkeen toteuttamiseksi. Paikallisen tukihenkilön tehtävänä on eri toimijoiden tehtävien yhdistäminen paikallistuotteiden yhteishankkeeksi.

3.8. Alueiden komitean mielestä maatalouden omaehtoisten järjestelyjen (esim. tarkastuspiirit, valvontalaitokset ja tuottajayhteisöt) pätevöittäminen ja sertifiointi on soveltuva keino, jolla elintarviketuotannon ja kaupan käyttöön tarjotaan samanlaatuisia ja samanarvoisia tuotteita. Tällä tavoin vältetään pienten ja keskisuurten maatalousyritysten pätevöittäminen ja sertifiointi, joista aiheutuisi kohtuuttomia kuluja.

3.9. Alueiden komitea kehottaa komissiota tukemaan kokeiluhankkeen puitteissa hyväksymismenettelyä koskevia tutkimuksia maatalouden ja elintarviketuotannon paikallistuotteiden arvostuksen edistämiseksi. Velvoitetoimien kasvava määrä ja niihin liittyvä valvonta (mm. anabolien käyttökiellon ja kasvinsuojeluaineiden käytön valvonta) ovat asianomaisille yrityksille ylimääräinen taakka. Tältä pohjalta voitaisiin valmistella yhtenäinen hyväksymismenettely joukolle paikallistuotteita.

3.10. Alueiden komitea toteaa, että komission jäsen Franz Fischler kertoi lausunnossaan 10 miljoonan ecun suuntaamisesta eurooppalaiseen laatumerkkiin. Tässä yhteydessä hän korosti, että laatumerkkiä laadittaessa tulisi ottaa huomioon myös laadun alueellinen ulottuvuus ja tarkastella sen yhteensopivuutta yhteisen maatalouspolitiikan ja unionin rakennerahastojen yleistavoitteiden kanssa. Komitea korostaa erityisesti, että yhtenäisen eurooppalaisen laatumerkin luominen siten, että suljetaan pois alueelliset laatu- ja takuujärjestelmät, olisi alueellisen moninaisuuden ajatuksen ja läheisyysperiaatteen vastainen. Alueiden tulisi pikemminkin säädellä itse tietyn vähimmäisstandardin ylittävien laatutuotteiden merkintää ja ottaa tässä huomioon kuluttajien odotukset, terveydensuojelu, alueellisen julkisuuskuvan vaaliminen ja paikallisten valmistusohjeiden noudattaminen. Yhteisön tehtävä taas on antaa yleisiä puitesäännöksiä, jota kieltävät muiden tuotteiden syrjinnän tai kuluttajien harhaanjohtamisen.

3.11. Komitea kehottaa komissiota huolehtimaan siitä, että maataloustuotteiden laaduntarkastus, joka tapahtuu alueellisen laatu- ja alkuperämerkinnän puitteissa, jää alueiden tehtäväksi. Paikallistuotteiden markkinointi kuluttajille perustuu tuotteiden erityispiirteiden tunnistamiseen ja takeisiin siitä, että mainoksissa esiintyvät erityispiirteet vastaavat todellisuutta.

3.12. Alueiden komitea kehottaa Euroopan komissiota määrittelemään vertailukelpoiset vähimmäisstandardit paikallisten laatutuotteiden merkintöjen valvonnalle ja laadulle puitedirektiivin avulla, mutta mahdollisuuksien mukaan pidättymään itse laadun arvioinnista. Asiaa olisi tarkasteltava paikallistuotteiden erityisominaisuuksien ja kuluttajien niihin liittyvien odotusten näkökulmasta. Komissio voisi esimerkiksi Pacte-ohjelman yhteydessä innostaa alueita nykyisestä laadunvarmistusjärjestelmästä saatujen kokemusten vaihtoon, jotta ei luotaisi sellaista eurooppalaista puitejärjestelmää, jota ei voi yhdistää paikallisiin tottumuksiin (lähtökohtana "alhaalta ylös" eikä "ylhäältä alas"). Paikallistuotemerkinnät tukevat ennen kaikkea sellaisten maataloustuotteiden menekkiä, jotka kehitetään ja valmistetaan EU:n ohjelmien pohjalta. Alueelliset laatu- ja alkuperämerkinnät täydentävät siten mielekkäästi yhteisön maatalouspolitiikkaa. Alueiden komitea kehottaakin Euroopan toimielimiä ehdottomasti tunnustamaan nämä merkit.

3.13. Vaaditut eurooppalaiset säädöspuitteet on suunnattava hallinnollisesti nykyistä oikeuskäytäntöä suuremmassa määrin tarkoituksenmukaisuuden ja käytännön toteutuksen mukaan, eikä niistä saa aiheutua suhteettoman suuria hallintokuluja. Alueet ja kunnat mikäli ne toteuttavat lainsäädäntöä eivät voi asettaa käyttöön ylimääräisiä hallintopisteitä. Tämän vuoksi olisi vapaaehtoisuuden ja omavastuun periaatteet säilytettävä talouselämässä. Valtion tuki tulisi keskittää valmistajien ammattitaidon ja laatumerkkien tunnettuuden edistämiseen.

3.14. Laatumerkin hankkiminen elintarvikkeelle tulee edelleen säilyttää ensisijassa valmistajan vastuulla. Lainsäädännön myöhempi kehitys ei saa vaikuttaa jo myönnettyihin laatumerkkeihin, jotka on tuotu markkinoille huomattavin kustannuksin alueellisten tai kansallisten säännösten ja määräysten perusteella.

3.15. Oikeustoimet ja muut toimenpiteet maatalouden ja elintarviketuotannon paikallistuotteiden suojelemiseksi ja edistämiseksi eivät saa aiheuttaa markkinoiden sääntelyn lisääntymistä eivätkä varsinkaan esteitä kaupankäynnille.

3.16. Näistä syistä alueiden komitea kehottaa komissiota omaksumaan ensisijaiseksi strategiaksi kansallisten sääntöjen vastavuoroisen tunnustamisen alueellisen monimuotoisuuden hengessä.

Bryssel, 18. syyskuuta 1996.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Pasqual MARAGALL i MIRA

() EYVL N:o L 208, 24.7.1992, s. 1

() EYVL N:o L 208, 24.7.1992, s. 9

() Päätös N:o B4/1299/95

() EYVL N:o L 198, 22.7.1991, s. 1

() EYVL N:o L 173, 6.7.1990, s. 1

() EYVL N:o L 169, 12.7.1993, s. 1