Työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevassa direktiivissä määritetään näiden periaatteiden pohjalta vähimmäisvaatimukset työnantajille määrättäville taloudellisille ja rikosoikeudellisille seuraamuksille ja esitetään hallinnollisia lisätoimenpiteitä, kuten julkisten etuuksien menettäminen tai sulkeminen julkisten hankintamenettelyjen ulkopuolelle, laittoman työnteon torjumiseksi. Jäsenvaltiot voivat määrittää joustavasti seuraamusten tosiasiallisen tason sen mukaan, millainen on kansallinen tilanne, kuinka vakavasta rikkomuksesta on kyse ja onko työnantaja luonnollinen henkilö vai oikeushenkilö. Lisäksi jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön direktiivissä säädettyjä vähimmäisvaatimuksia tiukempia vaatimuksia. Samalla on ensiarvoisen tärkeää, että alueella, jolla ei ole sisärajoja, toteutetaan yhteisiä laittoman työnteon vastaisia toimia laittoman muuttoliikkeen ehkäisemiseksi ja että kaikki kansalliset järjestelmät toimivat tehokkaasti. Yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa olevat puutteet heikentävät laittomaan työntekoon ja sellaisten henkilöiden laittomaan muuttoliikkeeseen liittyvää pelotevaikutusta, jotka ovat halukkaita työskentelemään epävirallisessa taloudessa. Tällä on puolestaan vaikutusta EU:n koko muuttoliikepolitiikkaan.

Laittomasta työnteosta määrättävät tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat taloudelliset ja rikosoikeudelliset seuraamukset ovat edelleen keskeisiä pyrittäessä vähentämään työnantajien kannustimia palkata laittomia muuttajia. Seuraamusten tulisi olla vastapainona laittomien muuttajien palkkaamisesta saatavalle taloudelliselle hyödylle. Työnantajiin kohdistettavissa seuraamuksissa olisi myös otettava huomioon rikoksen vakavuus, ja niiden tulisi olla oikeassa suhteessa rikkomuksen vakavuuteen niin, että ne ovat suurempia tapauksissa, joissa on kyse erityistä hyväksikäyttöä osoittavista työoloista (esimerkiksi jatkuva rikkominen, palkattujen laittomien muuttajien huomattava määrä ja ihmiskaupan uhrien työllistäminen). Seuraamusten tehokas ja oikeasuhteinen soveltaminen on varoittavaa, kun paljastumisen ja seuraamusten määräämisen riskit ovat suurempia kuin laittomien muuttajien palkkaamisesta saatavat taloudelliset edut.

Tiedonanto seuraa toukokuussa 2014 julkaistua ensimmäistä täytäntöönpanokertomusta, ja se perustuu laadullisiin ja määrällisiin tietoihin, joita on saatu jäsenvaltioilta (muun muassa tiedot vuosina 2019 ja 2020 tehdyistä tarkastuksista ja niiden tuloksista) ja monilta eri sidosryhmiltä, erityisesti ammattiliitoilta, työnantaja- ja toimialajärjestöiltä, kansalaisjärjestöiltä ja muuttajien edustajilta. Lisäksi siinä otetaan huomioon Euroopan unionin perusoikeusviraston työ laittomien muuttajien suojelemiseksi työvoiman hyväksikäytöltä. Tiedonannolla pyritään kartoittamaan tietä eteenpäin. Samalla on kuitenkin todettava, että komission käytettävissä olevissa tiedoissa on huomattavia puutteita, joiden vuoksi työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevan direktiivin vaikutuksista ja tehokkuudesta on vaikea tehdä lopullisia päätelmiä. Tiedonannossa esitetään konkreettisia toimenpiteitä näiden puutteiden korjaamiseksi.

Direktiivi antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden suunnitella joustavasti erilaisia lähestymistapoja direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. Näin ne voivat ottaa huomioon työmarkkinoihin, laittoman työnteon ja muuttoliikkeen asemaan ja rikkomusten vakavuuteen liittyviä kansallisia erityispiirteitä. Kaikkien jäsenvaltioiden on kuitenkin varmistettava, että säännöillä voidaan menestyksekkäästi estää laitonta muuttoliikettä ja puuttua laittomaan työntekoon. Jos laittomaan työntekoon sovelletaan tehottomia kansallisia lähestymistapoja, jotka eivät vähennä epävirallisen talouden houkuttelevuutta laittomien muuttajien kannalta eivätkä näin myöskään auta vähentämään laitonta maahantuloa, sillä on kerrannaisvaikutuksia kaikkiin jäsenvaltioihin ja EU:n koko muuttoliikepolitiikkaan.

Laittoman työnteon laajuutta EU:ssa on vaikea arvioida, koska kyse on ”piilossa” olevasta ilmiöstä, joka liittyy jäsenvaltioiden epäviralliseen talouteen. On olemassa viitteitä siitä, että laittomien muuttajien laitonta työntekoa esiintyy enemmän siellä, missä epävirallisen taloudellisen toiminnan osuus on suuri. Vaikka epävirallisen työnteon osuuden arvioidaan olevan keskimäärin 16,8 prosenttia kaikesta työnteosta EU:ssa, laittomien muuttajien laittoman työnteon laajuudesta on vieläkin vaikeampaa esittää määrällistä tietoa erityisesti sukupuolikohtaisten ja lapset huomioon ottavien näkökohtien osalta, koska laitonta muuttoliikettä on edelleen vaikea arvioida.

Jotta laittomaan muuttoliikkeeseen voidaan puuttua menestyksekkäästi, on myös välttämätöntä kiinnittää huomiota tekijöihin, jotka saavat muuttajat lähtemään vaaralliselle matkalle kohti EU:ta. Parempaa elämää etsivien laittomien muuttajien mahdollisuus löytää työtä epävirallisen talouden piiristä ja hankkia näin varoja lähtömaassa olevien perheenjäsenten toimeentulon tukemiseen on yksi tällainen tekijä, vaikka he ovat tällaisessa tilanteessa alttiita riistolle ja hyväksikäytölle. Laittomien muuttajien laiton työnteko on monitahoinen ilmiö, joka vaikuttaa useisiin osa-alueisiin, muun muassa muuttoliike-, työllisyys- ja sosiaalipolitiikkaan, finanssipolitiikkaan sekä yksilöiden oikeuksien kunnioittamiseen. Laittoman työnteon laajuus ja esiintyminen yksityisissä kotitalouksissa, pienissä, keskisuurissa ja suurissa yrityksissä sekä eri talouden aloilla vaihtelee. Työnantajille, jotka haluavat vähentää työvoimakustannuksia ja kiertää sääntöjä, laiton työnteko toimii kuitenkin perusteena käyttää hyväksi työntekijöitä, jotka ovat valmiita tekemään vähäistä ammattitaitoa edellyttäviä ja huonosti palkattuja töitä työvoimavaltaisilla aloilla, esimerkiksi rakennus-, maatalous-, siivous-, hotelli- ja ravintola-alalla.

Laittoman muuttoliikkeen EU:lle aiheuttamien haasteiden ratkaiseminen on tärkeä osa ehdotettua uuteen muuttoliike- ja turvapaikkasopimukseen perustuvaa kokonaisvaltaista, pitkäjänteistä ja kestävää lähestymistapaa muuttoliikkeeseen . Tällaisella lähestymistavalla varmistetaan johdonmukaisuus kehitettäessä EU:n muuttoliike-, turvapaikka-, kotouttamis- ja rajaturvallisuuspolitiikkaa, jonka avulla pyritään estämään vaarallisten ja laittomien reittien kautta tapahtuvaa maahantuloa EU:hun. Uuden sopimuksen tavoitteena on torjua laitonta muuttoliikettä, ehkäistä maahantulijoiden järjestäytynyttä hyväksikäyttöä ja tiedottaa suojelua tarvitseville kestävistä ja turvallisista laillisista väylistä. Tämän kertomuksen rinnalla esitetty uudistettu maahanmuuttajien salakuljetuksen vastainen EU:n toimintasuunnitelma vuosiksi 2021–2025 tarjoaa välineet rikollisten salakuljettajaverkostojen torjumiseksi ja laittoman muuttoliikkeen estämiseksi menestyksekkäästi jäsenvaltioiden, EU:n toimielinten ja elinten sekä kumppanimaiden tiiviin yhteistyön avulla.

Vaikka jäsenvaltioilla on mahdollisuus määrittää joustavasti sopivimman tasoiset kansalliset seuraamukset, tarvitaan yhteisymmärrys siitä, mitä tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset ovat käytännössä ja mikä on niiden vaikutus. Parannettua raportointimekanismia täydentävänä keinona olisi oltava parhaiden käytäntöjen vaihto, jonka avulla voidaan tutustua erilaisiin kansallisiin lähestymistapoihin, etenkin sellaisiin, jotka ovat osoittautuneet tehokkaiksi ja joilla on ollut pelotevaikutus.

Sidosryhmien mielestä näillä säännöksillä on kuitenkin rajallinen vaikutus kantelumenettelyihin ja ketjun vastuun määrittämiseen, kun otetaan huomioon, kuinka todennäköistä on, että huolellisuusvelvollisuutta noudattanutta toimeksiantajaa ei direktiivin 8 artiklan 3 kohdan nojalla saateta vastuuseen. Esimerkiksi Belgiassa toimeksiantajan huolellisuusvelvollisuus täyttyy alihankkijan annettua pelkästään kirjallisen ilmoituksen siitä, ettei se ole ottanut tai aio ottaa palvelukseensa laittomia muuttajia. Pääasiallinen toimeksiantaja vapautuu näin kaikesta vastuusta. Jäsenvaltioiden tulisi tehostaa toimiaan pääasiallisten toimeksiantajien saattamiseksi vastuuseen alihankintaketjussa tapahtuneista rikkomuksista. Tämä pätee myös laittomien työntekijöiden välittäjiin, sillä niiden rooli on samankaltainen kuin työnantajilla.

Nähtävissä on myös, että paperittomia työntekijöitä voidaan käytännössä usein palkata monimutkaisiin työsuhteisiin, joihin liittyy alihankintajärjestelyjä, rekrytoijia ja työvoiman vuokrausyrityksiä, sekä lyhytaikaista työtä tarjoavien verkkoalustojen kautta (esimerkiksi ruoka- ja ateriatoimituspalvelut, kuljetuspalvelut). Tällainen toiminta vaikeuttaa laittomia muuttajia palkkaavien työnantajien havaitsemista. Koko työnantajaketjun vastuun on tältä osin tarkoitus suojella muuttajia erityisesti sellaisilla talouden aloilla, joilla alihankinta on yleistä, kuten rakennusalalla, sekä uudella alustatyön alalla.

Myös näiden toimenpiteiden toteuttaminen ja toimenpiteiden kesto vaihtelee huomattavasti eri jäsenvaltioissa. Ainoastaan yhdeksän jäsenvaltiota on sisällyttänyt kaikki neljä hallinnollista toimenpidettä kansalliseen lainsäädäntöönsä. Vaikka kaikki jäsenvaltiot ovat sisällyttäneet vähintään yhden toimenpiteen kansalliseen lainsäädäntöönsä, käytännössä ainoastaan kahdeksan jäsenvaltiota ilmoitti käyttäneensä niitä. Näiden toimenpiteiden tehokkuutta ja vaikutusta on näin ollen vaikeaa arvioida kaikilta osin.

Kuten taulukosta 2 ilmenee, rikosoikeudellisten seuraamusten ankaruudessa on kuitenkin eroja jäsenvaltioiden välillä sekä mahdollisen vankeusrangaistuksen pituuden osalta (rangaistukset vaihtelevat kahdeksasta päivästä 12 vuoteen) että sovellettavan sakon määrän osalta. Lisäksi tiedoissa työnantajiin kohdistettavien rikosoikeudellisten seuraamusten käytännön soveltamisesta ja käynnistettyjen menettelyjen määristä on huomattavia puutteita. Nämä seikat viittaavat siihen, että direktiivillä on ollut rajallinen vaikutus laittoman työnteon estämiseen seuraamusten avulla ja ettei direktiivillä ole vielä pystytty luomaan tehokkaisiin, oikeasuhteisiin ja varoittaviin seuraamuksiin perustuvaa toimivaa kehystä kaikkialla EU:ssa. Aihetta koskevissa kohdennetuissa kuulemisissa saatu ammattiliittoja ja kansalaisjärjestöjä edustavien sidosryhmien palaute tukee tätä päätelmää, sillä sen mukaan hyväksikäyttöä harjoittaville työnantajille määrätyt seuraamukset vaikuttavat olevan pienempiä kuin pimeän työn ja sosiaalisen polkumyynnin avulla saatu hyöty. Jäsenvaltioiden olisi sen vuoksi arvioitava, onko niiden kansallisella tasolla soveltamien rikosoikeudellisten seuraamusten taso riittävä pelotevaikutuksen kannalta ja auttaako se luomaan laittoman työnteon seuraamuksia koskevan toimivan kehyksen.

Vuodesta 2014 lähtien lainsäädäntömuutokset ovat edenneet jonkin verran Italiassa, Saksassa, Ranskassa ja Ruotsissa, mikä helpottaa rikosoikeudellisten seuraamusten soveltamista käytännössä. Esimerkiksi Italia on poistanut vaatimuksen siitä, että hyväksikäyttöön tulee liittyä väkivaltaa, uhkailua ja pelottelua, ja luokitellut rikokseksi työntekijöiden palkkaamisen tai alistamisen hyväksikäyttöä osoittaviin työoloihin. Saksa on kriminalisoinut hyväksikäytön ja voitontavoittelun sinänsä, ei pelkästään henkilön pakottamista hyväksikäyttöön perustuvaan työntekoon. Ranska on laajentanut työsuojeluviranomaisen toimivaltaa sisällyttämällä siihen ihmiskauppa-, pakkotyö- ja orjuusrikosten kirjaamisen. Ruotsi on hyväksynyt lainsäädäntöä, jolla vahvistetaan ihmiskaupan kriminalisointia. Lainsäädäntö koskee harhaanjohtamiseen tai henkilön riippuvuussuhteen, haavoittuvuuden tai vaikean tilanteen hyödyntämiseen ja pakkotyöhön perustuvaa hyväksikäyttöä.

Jäsenvaltioissa, joissa seuraamusjärjestelmä on tiukempi, suurempien taloudellisten seuraamusten katsotaan toimivan hyvänä pelotteena laittomalle työnteolle, kun taas jäsenvaltioissa, joissa sovelletaan lievempiä seuraamuksia tai joissa seuraamusten riski arvioidaan pieneksi verrattuna laittomasta työnteosta mahdollisesti saataviin voittoihin, seuraamuksia ei pidetä riittävänä pelotteena. Sen vuoksi onkin kuvaavaa, että 11 jäsenvaltiota on muuttanut vuoden 2014 jälkeen lainsäädäntöään korottaakseen määrättäviä sakkoja. Myös Euroopan unionin perusoikeusvirasto toteaa, että useimmissa jäsenvaltioissa työnantajille määrättävät seuraamukset ja rangaistukset eivät ole käytännössä riittävän ankaria, jotta ne saisivat työnantajat luopumaan laittomasta työnteosta. Lisäksi pimeän työn vastaisen EU-foorumin tekemä työ osoittaa, että hyvät ja selkeät rakenteet ovat hyvin toimivan seuraamusjärjestelmän ja seuraamusten täytäntöönpanon ohella yhtä tärkeitä sääntöjen noudattamiseen innostamiseksi ja niiden noudattamisen helpottamiseksi.

Direktiivissä säädetään, että laittomia muuttajia palkkaaville työnantajille on määrättävä taloudellisia seuraamuksia, joiden tulee kasvaa työhön otettujen laittomien muuttajien määrän mukaan, ja että seuraamukset voivat olla pienempiä, kun työllistäminen on tapahtunut yksityisiä tarpeita varten (esimerkiksi kotitalousapu). Kuten jo vuonna 2014 raportoitiin, kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet työnantajiin kohdistettavia taloudellisia seuraamuksia koskevat säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tiedot työnantajiin kohdistettavien taloudellisten seuraamusten käytännön soveltamisesta ovat kuitenkin puutteellisia, minkä vuoksi vaikutuksia tällä osa-alueella ei voida arvioida lopullisesti. Saatavilla olevista rajallisista tiedoista ilmenee, että oikeushenkilöihin sovellettavien sakkojen suuruudessa kutakin työhön otettua laitonta muuttajaa kohti on huomattavia eroja. Vähimmäisseuraamukset vaihtelevat 300 eurosta Belgiassa noin 10 000 euroon Kroatiassa. Enimmäisseuraamukset puolestaan vaihtelevat 3 000 eurosta Belgiassa, Kyproksessa ja Virossa 43 000 euroon Italiassa.

Jäsenvaltiot ovat yleisesti ottaen saattaneet seuraamuksia koskevat direktiivin säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään. Valitut lähestymistavat kuitenkin vaihtelevat huomattavasti, koska niihin vaikuttavat monenlaiset tekijät (esimerkiksi erilaiset kansalliset seuraamusjärjestelmät, laittoman työnteon sosiaaliset vaikutukset ja sitä koskevat käsitykset, taloudellinen tilanne ja palkkataso sekä laittoman työnteon esiintyvyys taloudessa). Tämä näkyy siinä, että taloudelliset (taulukko 1) ja rikosoikeudelliset (taulukko 2) seuraamukset ovat suuruudeltaan huomattavan erilaisia ja että jäsenvaltiot ovat tehneet erilaisia valintoja myös muiden toimenpiteiden (esimerkiksi sulkeminen julkisen tuen, EU:n rahoituksen tai julkisten hankintamenettelyjen ulkopuolelle) käytön osalta. Yleiskuva työnantajien syytteeseenpanosta ja käytännössä sovelletuista seuraamuksista on hajanainen ja puutteellinen, minkä vuoksi on vaikeaa arvioida kaikilta osin, millainen vaikutus direktiivillä on laittoman työnteon seuraamuksia koskevan tehokkaan lähestymistavan varmistamiseen kaikissa jäsenvaltioissa sekä seuraamusten tehokkuuden, oikeasuhteisuuden ja varoittavuuden varmistamiseen.

On myös välttämätöntä lisätä tietoisuutta ja tiedottaa työnantajille laittomien muuttajien palkkaamisen niille aiheuttamista riskeistä ja seurauksista. Näin voidaan lisätä järjestelmän pelotevaikutusta. Komissio aikoo auttaa jäsenvaltioita suunnittelemaan tehokkaita tiedotuskampanjoita, jotka on suunnattu erityisesti sellaisilla aloilla toimiville työnantajille, joilla on suurin laittoman työnteon riski, sekä niille, joiden on vaikea saada asiaa koskevaa tietoa (esimerkiksi kotitaloudet, pienet yritykset). Tässä yhteydessä on tarkoitus hyödyntää pimeän työn vastaisen EU-foorumin asiantuntemusta. Komissio aikoo antaa myös taloudellista tukea turvapaikka-, maahanmuutto- ja kotouttamisrahaston kautta.

Komissio aikoo käynnistää uudelleen työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevaa direktiiviä käsittelevän laittoman muuttoliikkeen asiantuntijaryhmänsä toiminnan asiantuntija-, tiedonvaihto- ja tukiverkostona jäsenvaltioille. ·edistää jäsenvaltioiden ja sidosryhmien välistä vuoropuhelua hallinto- ja rikosoikeusasiantuntijoiden tuella jäsenvaltioiden auttamiseksi kansallisten taloudellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten tason määrittämisessä ja mukauttamisessa sekä kerätä asiaa koskevaa tietoa kansallisilta viranomaisilta ·auttaa jäsenvaltioita suunnittelemaan ja toteuttamaan riskialoilla toimiville työnantajille suunnattuja tiedotus- ja ehkäisykampanjoita ja hyödyntää tässä yhteydessä pimeän työn vastaisen EU-foorumin asiantuntemusta

Jäsenvaltioiden olisi ·arvioitava kansallisten taloudellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten tasoa määrittääkseen, ovatko ne tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia laittoman työnteon torjumiseksi ·tehostettava toimia, joiden avulla lisätään tietoisuutta ja annetaan työnantajille tietoa laillisen työnteon ja työhönoton mahdollisuuksista, laittoman työnteon ehkäisemiseksi tarvittavista toimista sekä laittomien muuttajien palkkaamisen riskeistä ja seurauksista.

3.Toimenpiteet laittomien muuttajien oikeuksien suojaamiseksi

Työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevan direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa ja 13 artiklassa annetaan laittomille muuttajille joukko oikeuksia, joiden tarkoituksena on varmistaa, että he saavat riittävästi tietoa laittomille työntekijöille kuuluvista oikeuksista ja voivat tehdä kanteluja työrikkomuksista ja vaatia palkkasaatavien maksamista. Näillä säännöksillä on keskeinen merkitys muuttajien suojaamisessa hyväksikäytön ja riiston riskiltä. Työrikkomuksista ilmoittavat ja viranomaisten kanssa yhteistyötä tekevät laittomat muuttajat auttavat saattamaan työnantajat vastuuseen maksamattomista palkoista, veroista ja sosiaaliturvamaksuista, varmistamaan työmarkkinoiden tasapuoliset toimintaedellytykset ja paljastamaan työntekijöiden hyväksikäyttöä ja riistoa.

Direktiivissä säädetyn suojan toteuttamiseksi tarvitaan edelleen lisätoimia etenkin tiedonsaannin, oikeussuojan saatavuuden, palkkasaatavien perimisen ja tilapäisten oleskelulupien myöntämisen osalta.

3.1. Tiedonsaanti

Laittomien muuttajien, erityisesti työnantajien väärinkäytösten uhriksi joutuneiden, tehokkaan oikeussuojan saatavuuden edellytyksenä on, että muuttajilla on mahdollisuus saada tietoa oikeuksistaan ja että kantelujen tekemiseen liittyvät tukimekanismit ja oikeusapu ovat heidän saatavillaan. Työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevassa direktiivissä tarjotaan laittomille muuttajille välineet, joiden avulla he voivat käyttää oikeuksiaan tehokkaasti. Lisäksi sillä varmistetaan, että he saavat järjestelmällisesti tietoa oikeudestaan vaatia palkkasaatavia ennen mahdollisen palauttamispäätöksen täytäntöönpanoa, että heillä on mahdollisuus saada palkkasaatavansa myös lähtömaahan paluun jälkeen ja että he voivat tehdä kantelun työnantajastaan joko suoraan tai kolmansien osapuolten välityksellä (ks. 3.2 kohta). Direktiivillä taataan näin ollen, että ilman oleskeluoikeutta EU:ssa työskentelevät muuttajat voivat käyttää oikeuksiaan tehokkaasti niin EU:ssa kuin tarvittaessa myös ulkomailta käsin. Näitä oikeuksia on noudatettava myös, kun palauttamisdirektiivin mukaiset palauttamismenettelyt ovat sovellettavissa, erityisesti kun siirtotyöläisen henkilökohtaisesta tilanteesta on tehty kokonaisarvio ja hänen maahanmuuttajastatuksensa on määritetty.

Suurin osa jäsenvaltioista ei anna laittomien siirtotyöläisten tilanteen kannalta olennaista kohdennettua tietoa vaan ainoastaan yleistä tietoa työntekijöiden oikeuksista. Joissakin tapauksissa tietoa annetaan vain työterveys- ja työturvallisuusasioista, eikä siihen sisälly palkkasaatavia koskevaa tietoa. Muissa jäsenvaltioissa annetaan kohdennettua tietoa, mutta usein ainoastaan palauttamismenettelyn yhteydessä . Tällaisella tilanteella on kielteisiä vaikutuksia laittomiin muuttajiin, jotka eivät saa riittävästi tietoa mahdollisuudesta vaatia tai saada maksamattomia palkkoja ennen lähtömaahan palaamista.

Direktiivissä ei ole yksityiskohtaisia sääntöjä tietojen antamisesta laittomille muuttajille. Kansalliset käytännöt vaihtelevat sen suhteen, milloin ja miten tietoa annetaan ja kuka sitä antaa. Useimmissa jäsenvaltioissa työsuojelutarkastajien on annettava työntekijöille tietoa heidän oikeuksistaan. Tämä on hyvä käytäntö, jota kaikkien jäsenvaltioiden tulisi noudattaa. Käytössä on kuitenkin muitakin järjestelyjä. Esimerkiksi Itävallassa tietoa annetaan paperittomien työntekijöiden palvelukeskusten kautta, Italiassa puolestaan erillisellä lomakkeella, jossa selostetaan laittomien siirtotyöläisten oikeudet, mukaan lukien työnantajan velvollisuus maksaa maksamatta olevat palkat ja eläke- ja sosiaaliturvamaksut, sekä toimenpiteisiin ryhtyminen työnantajaa vastaan. Tällaista tietoa ei kuitenkaan anneta järjestelmällisesti, ja sitä on saatavana vain joillakin vierailla kielillä. Komissio aikoo kannustaa jäsenvaltioita vaihtamaan parhaita käytäntöjä ja kokemuksia ja antamaan näin tietoa toimista, joilla voidaan parantaa laittomille siirtotyöläisille suunnattua tiedotusta ja lisätä tietoisuutta olemassa olevista oikeuksista ja mahdollisuuksista.

Laittomien muuttajien vähäiset tiedot heille kuuluvista oikeuksista on yksi työvoiman hyväksikäyttöön liittyvistä riskitekijöistä, sillä laittomat muuttajat eivät välttämättä pysty itse tunnistamaan tällaisia riskejä. Työvoiman välittäjien, työvoimatoimistojen ja täytäntöönpanoviranomaisten (myös työsuojeluviranomaisten) tiedonsaantia olisikin parannettava, jotta ne voivat antaa laittomille siirtotyöläisille tietoa heidän oikeuksistaan sekä tahoista, joihin he voivat ottaa yhteyttä tuen ja korvauksen saamiseksi. Myös sidosryhmät ovat kiinnittäneet huomiota samaan ongelmaan ja sen seurauksena syntyneeseen tarpeeseen.

Muuttajille annettava tieto on siis usein rajallista, tietoa ei anneta järjestelmällisesti eikä se koske laittomien siirtotyöläisten nimenomaista tilannetta. Tällä on kielteinen vaikutus direktiivin tavoitteeseen, jonka mukaan muuttajille on annettava puolueetonta ja luotettavaa tietoa, jotta he voivat käyttää oikeuksiaan. Näitä esiin tulleita seikkoja ei voida kuitenkaan tässä vaiheessa todentaa, koska jäsenvaltioilta tiedot esitettyjen ja käsiteltyjen palkkasaatavia koskevien vaatimusten määristä sekä laittomien siirtotyöläisten ilmoitusten perusteella käynnistetyistä menettelyistä väärinkäytöksiin syyllistyneitä työnantajia vastaan ovat puutteellisia.

3.2. Oikeussuojan saatavuus, palkkasaatavat ja tilapäisten oleskelulupien myöntäminen

Laittomat siirtotyöläiset eivät välttämättä tee kantelua työnantajastaan maksamattomien palkkojen saamiseksi tai mahdollisen hyväksikäytön ilmiantamiseksi, vaikka he tietäisivät oikeuksistaan. Syynä voi olla mahdollisen maastapoistamisen, tulojen menettämisen ja joissain tapauksissa työnantajan kostotoimien pelko. Jotta tällaiset tilanteet eivät heikentäisi oikeussuojan asianmukaista saatavuutta, työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevassa direktiivissä vaaditaan jäsenvaltioita ottamaan käyttöön erityisiä mekanismeja, joiden avulla laittomat muuttajat voivat tehdä kantelun toimivaltaisille viranomaisille joko suoraan tai kolmansien osapuolten (esimerkiksi ammattiliittojen, työntekijäjärjestöjen tai kansalaisjärjestöjen) välityksellä. Kantelu on voitava tehdä myös muuttajan poistuttua jäsenvaltiosta. Laittomat siirtotyöläiset voivat lisäksi saada näiltä kolmansilta osapuolilta tukea hallinnollisissa tai siviilioikeudellisissa menettelyissä. Tällaisilla mekanismeilla voidaan myös tukea uhrien oikeuksia koskevan direktiivin täytäntöönpanoa ja varmistaa, ettei rikoksen, erityisesti työnantajiin kohdistettavia seuraamuksia koskevassa direktiivissä määriteltyjen rikosten, uhriksi joutuneilta laittomilta muuttajilta evätä oikeussuojaa.

Jäsenvaltiot ovat valinneet erilaisia toimintatapoja tehokkaan kantelumekanismin perustamiseksi. Platform for International Cooperation on Undocumented Migrants (PICUM) -järjestön tekemästä tutkimuksesta ilmenee, että tutkimuksen kohteena olleista 15 jäsenvaltiosta 13:ssa on siviilioikeudellisia ja hallinnollisia menettelyjä, joiden avulla työntekijät voivat vaatia maksamattomia palkkoja, ja 11 jäsenvaltiossa on myös tarkastuselin, jolla on toimivalta vastaanottaa yksittäisten työntekijöiden kanteluja alipalkkaukseen liittyvistä asioista. Vaikka laittomasti työskentelevät muuttajat (riippumatta maassa oleskelun laillisuudesta) voivat vaatia korvaamaan maksamattomat palkat samoin ehdoin kuin voimassa olevan työsopimuksen perusteella 20 jäsenvaltiossa , käytäntö on osoittanut, että kantelumekanismit voisivat toimia tehokkaammin. Euroopan unionin perusoikeusvirasto on todennut, että joissakin jäsenvaltioissa laittomat muuttajat eivät käytä saatavilla olevia kantelujärjestelmiä. Syitä tähän voivat olla asian esiin tuomiseen liittyvien kannustimien puuttuminen, vähäiset tiedot työntekijöiden oikeuksista ja saatavilla olevasta kantelumekanismista, taloudelliset esteet, kuten jäsenmaksut ammattiliitoissa, jotka avustavat ainoastaan jäseniään, ja useimmissa tapauksissa paljastumisen, säilöönoton ja palauttamisen pelko.

Viranomaisten yhteistyöllä työmarkkinaosapuolten ja kansalaisjärjestöjen kanssa on keskeinen merkitys kantelujen helpottamisessa, koska ne ovat usein suoraan yhteydessä työntekijöihin ja voivat lisätä tietoisuutta, tiedottaa laittomille muuttajille heidän oikeuksistaan, rakentaa keskinäistä luottamusta ja auttaa työntekijöitä kiinnittämään huomiota pimeän työn teettämiseen ja työvoiman hyväksikäyttöön kantelun tekemiseksi. Myös työmarkkinaosapuolilla ja kansalaisjärjestöillä on hyvin tärkeä osa kantelujen helpottamisessa, hyväksikäytön esiin tuomisessa ja laittomien muuttajien pelkojen hälventämisessä tilanteessa, jossa muuttaja pelkää joutuvansa palauttamismenettelyn kohteeksi, jos hän paljastuu maahanmuuttoviranomaisille. Valtaosassa jäsenvaltioita näillä sidosryhmillä, erityisesti ammattiliitoilla, on lain mukaan tärkeä osa kansallisen kantelumekanismin yhteydessä.

Kantelun tekemiseen liittyvien vaikeuksien lisäksi laittomilla muuttajilla on ongelmia myös palkkasaatavien saamisessa. Vaikka direktiivissä säädetään, että palkan olisi oletettava olleen vähintään vähimmäispalkan suuruinen ja työsuhteen olisi oletettava kestäneen vähintään kolme kuukautta, vähimmäispalkkaa koskevien säännösten täytäntöönpanossa on sidosryhmien mukaan useita puutteita. Tämä johtuu esimerkiksi siitä, että työsuojeluviranomaisilla tai laittomia siirtotyöläisiä avustavilla ja neuvovilla ammattilaisilla ei ole tietoa asiaankuuluvista säännöksistä. Käytännössä laittomat muuttajat voivat joutua tilanteisiin, joissa oletus vähintään kolmen kuukauden työsuhteesta ei merkitse oletusta kokoaikaisesta työsuhteesta ja joissa heidän on esitettävä todisteet tehdyistä työtunneista ja erilaisia muita todisteita, kuten viestejä, valokuvia tai todistajanlausuntoja. Laittomilla muuttajilla on vaikeuksia myös palkkasuoritusten saamisessa, mihin voi olla syynä oikeusprosessin kesto tai kustannukset, pankkitilin avaamisen hankaluus ilman oleskeluoikeutta, työnantajan järjestelyt maksujen välttämiseksi tai rahansaannin ongelmat työnantajan maksukyvyttömyyden tai paluun yhteydessä.

Vaikka laittomasti työskennelleet kolmansien maiden kansalaiset voivat direktiivin mukaan vaatia palkkasaatavia palattuaan kotimaahansa, käytössä ei näytä olevan mekanismeja, joilla helpotettaisiin jäsenvaltiosta poistuneiden henkilöiden vaatimuksia, ja vain hyvin harvoilla jäsenvaltioilla on omat takaisinperintämekanismit. Tehokkaiden mekanismien luominen on kuitenkin olennaisen tärkeää sen varmistamiseksi, että laittomat muuttajat, jotka poistuvat maasta ennen palkkasaatavien vaatimista koskevan menettelyn päättymistä, eivät joudu huonompaan asemaan oikeuksiensa käyttämisessä. Jos työsuojelutarkastajat toteavat Belgiassa, että palkkoja ei ole maksettu oikein, ja jos työntekijät eivät ole välittömästi tavoitettavissa tai ovat lähteneet maasta, työnantajat ovat velvollisia maksamaan palkat liittovaltion talletus- ja vakuuskassaan. Mikään osasto tai hallintoelin ei kuitenkaan ole vastuussa palkkasaatavien maksamisesta tai ilmoittamisesta muuttajalle. Ranskassa palkat talletetaan tapauksissa, joissa laiton muuttaja on otettu säilöön tai ei enää ole maassa, maahanmuutto- ja kotouttamisvirastoon (OFII) ja maksetaan sen jälkeen muuttajalle. OFII:lla on lisäksi oikeus saada palkka takaisin veroviranomaisen avustuksella, jos työnantaja ei suorita korvausta muuttajalle 30 päivän kuluessa.

Jäsenvaltiot voivat direktiivin 6 artiklan 5 kohdan nojalla myöntää laittomille muuttajille tilapäisiä oleskelulupia, jotka liittyvät tutkinnan tai rikosoikeudellisen menettelyn kestoon tai halukkuuteen tehdä yhteistyötä viranomaisten kanssa, vakavan hyväksikäytön uhrien ja lasten suojelemiseksi, kantelujen helpottamiseksi niin, että nämä vakavat rikokset havaitaan ja niistä rangaistaan, ja maksamattomien palkkojen saamisen helpottamiseksi. Näitä lupia voidaan jatkaa siihen asti, kunnes palkkasaatavat on maksettu. Tällaisten lupien voimassaoloaika on yleensä kuudesta kuukaudesta yhteen vuoteen, ja sitä voidaan pidentää. Useissa jäsenvaltioissa tilapäisiä oleskelulupia voidaan jatkaa, kunnes uhrille on maksettu palkkasaatavat. Ei kuitenkaan ole riittävästi tietoa siitä, kuinka usein tätä säännöstä sovelletaan.