[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 20.11.2007

KOM(2007) 733 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO

Työllisyys Euroopassa 2007 -raportin keskeiset viestit

KOMISSION TIEDONANTO

Työllisyys Euroopassa 2007 -raportin keskeiset viestit

1. J OHDANTO JA RAPORTIN KESKEISET TULOKSET

Tämä tiedonanto sisältää Työllisyys Euroopassa 2007 -raportin keskeiset tulokset. Tämä on raportin 19. julkaisu. Raportti on nykyisin yksi tärkeimmistä Euroopan komission välineistä, joilla se tukee jäsenvaltioita niiden työllisyyspolitiikan analysoinnissa, laatimisessa ja toteuttamisessa.

Tässä Työllisyys Euroopassa -raportissa luodaan tavanomaiseen tapaan katsaus EU:n työllisyystilanteeseen ja käsitellään EU:n työllisyyspoliittisen ohjelman tärkeimpiä kysymyksiä. Tämän vuoden raportin pääaiheina ovat elinkaariajattelun soveltaminen työhön, joustava työsuhdeturva ja työtulo-osuudessa (työn osuus arvonlisäyksestä) tapahtunut kehitys. Raportti jatkaa siis joustavasta turvasta käytävää laajaa poliittista keskustelua, joka johti 27. kesäkuuta 2007 hyväksyttyyn yhteisiä joustoturvaperiaatteita koskevaan komission tiedonantoon[1], sekä antaa analyyttista tukea 4. syyskuuta 2007 annetulle komission nuorisotiedonannolle[2].

Vuoden 2007 raportin keskeisistä tuloksista ilmenee seuraavaa:

- EU:n työmarkkinoiden selvä elpyminen vuonna 2006 johti työpaikkojen nettomäärän kasvuun yli 4 miljoonalla, mikä on vuoden 2000 jälkeen paras tulos. Työllisyys kasvoi kaikissa 27 jäsenvaltiossa.

- Nuorisotyöttömyys (EU:ssa yli 17 prosenttia) ja nuorten työelämään sijoittumisessa esiintyvät vaikeudet ovat edelleen suurimmat haasteet.

- Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyydessä on edistytty paremmin, sillä ikääntyneiden työllisyysaste on noussut 7 prosenttiyksikköä vuodesta 2000. Aktiivisena ikääntymisen edistämisessä parhaat tulokset on saatu kokonaisvaltaiseen politiikkaan perustuvasta lähestymistavasta.

- Onnistuneet joustoturvajärjestelyt edellyttävät yrityksiltä uusia ja joustavia työjärjestelymuotoja, jotka ovat avain myös oppimiseen ja innovointiin.

- Yritysten rahoittaman ammatillisen jatkokoulutuksen puutteellinen tarjonta ja koulutukseen pääsyssä esiintyvä epätasa-arvo puoltavat hallitusten aktiivisempaa puuttumista tilanteeseen. Ammatillisen jatkokoulutuksen tarjontaa voidaan tehostaa huolellisesti suunnitellulla politiikalla, jolla turvataan tarvittavat investoinnit ja niistä saatava hyöty sekä varmistetaan, että eniten koulutuksen tarpeessa olevat osallistuvat siihen aktiivisesti.

- Työtulo-osuudessa tapahtuvaan kehitykseen vaikuttaa tekniikan kehityksen, työmarkkinalaitosten sekä muiden tekijöiden (kuten avoimuus kaupalle) keskinäinen vuorovaikutus. Näiden tekijöiden vaikutus tulon osuuteen eri koulutustasoilla kuitenkin vaihtelee.

2. YLEINEN TYÖLLISYYSTILANNE EU : SSA VUONNA 2006

Kiihtyvän talouskasvun ansiosta EU:n työmarkkinat elpyivät vuonna 2006 selvästi. Aikaisempina vuosina työllisyyden kasvu on ollut vaatimatonta, mutta vuonna 2006 kasvu EU27 -maissa vauhdittui merkittävästi ja oli 1,4 prosenttia, mikä on paras tulos vuoden 2000 jälkeen. Työn tuottavuuden kasvu vauhdittui myös vuoteen 2005 verrattuna, ja EU ohitti vauhdissa Yhdysvallat, vaikka työllisyyden kasvu jäikin edelleen hieman Yhdysvaltojen alapuolelle.

Eteneminen kohti yleistä 70 prosentin työllisyysastetavoitetta sekä naisten (60 %) ja ikääntyneiden (50 %) työllisyysastetavoitetta oli nopeinta vuoden 2000 jälkeen. Yleinen työllisyysaste oli 64,3 prosenttia, naisten 57,1 prosenttia ja ikääntyneiden työntekijöiden 43,5 prosenttia vuonna 2006. Etenemisestä huolimatta yleisen työllisyysastetavoitteen ja ikääntyneiden työllisyysastetavoitteen saavuttaminen EU:ssa seuraavien neljän vuoden aikana näyttää erittäin haasteelliselta. Naisten työllisyysastetavoite näyttää sen sijaan olevan saavutettavissa.

Ensimmäisen kerran 10 vuoteen työllisyys kasvoi koko EU:ssa, kaikissa 27 jäsenvaltiossa. Erityisen voimakkaasti työllisyys kasvoi useissa uusissa jäsenvaltioissa eli Bulgariassa, Latviassa, Puolassa, Slovakiassa ja Virossa sekä Espanjassa, Irlannissa, Luxemburgissa. Työllisyys kasvoi vuonna 2006 merkittävästi jopa niissä jäsenvaltioissa, joissa se ei edellisenä vuonna kasvanut lainkaan, eli Alankomaissa, Unkarissa, Portugalissa ja Saksassa.

Työllistyneiden nettomäärä kasvoi EU27 -maissa vuonna 2006 yhteensä yli 4 miljoonalla työntekijällä, joista naisten osuus kasvoi hieman enemmän kuin miesten. Parhaassa työiässä olevien osuus kasvusta oli lähes kaksi kolmasosaa ja ikääntyneiden hieman alle kolmannes. Vaikka työllisyys kasvoi laajalti, maiden välillä oli edelleen suuria eroja. Alin työllisyysaste vuonna 2006 oli Puolan 55 prosenttia ja ylin Tanskan runsaat 77 prosenttia. Samanaikaisesti naisten työllisyysaste on edelleen useimmissa maissa huomattavasti alempi kuin miesten. Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteessa on myös huomattavia eroja.

3. NUORET JA IKÄÄNTYNEET TYÖNTEKIJÄT EU:SSA: ELINKAARIAJATTELUUN PERUSTUVAA TYÖELÄMÄÄ KOHTI

Nuoret ja ikääntyneet työntekijät ovat kaksi ryhmää, joihin poliittisia toimia on erityisesti kohdennettava. Jotta väestön ikääntymisestä johtuva paine sosiaaliturvajärjestelmiin lievenisi eikä ikääntyminen vaikuttaisi kielteisesti talouskasvuun, Euroopan komission ajamaa elinkaariajatteluun perustuvaa näkemystä työelämästä olisi tuettava. Asiaa koskevassa politiikassa olisi sen vuoksi keskityttävä lisäämään kaikkien ikäryhmien sijoittumista työmarkkinoille sekä helpottamaan siirtymiä koko työelämän ajan.

Nuorten työmarkkinoiden parantamiseksi tarvitaan erityisesti koulutuspoliittisia toimia

Nuorisotyöttömyys ja vaikeudet nuorten sijoittumisessa työmarkkinoille ovat edelleen keskeisiä haasteita useissa EU:n jäsenvaltioissa. Vaikka viime aikoina merkkejä tilanteen yleisestä paranemisesta onkin esiintynyt, läpimurtoa nuorisotyöttömyyden vähentämisessä ei ole tapahtunut. EU:n nuorten keskimääräinen työttömyysaste 17,4 prosenttia on edelleen korkea, eikä se ole parantunut suhteessa parhaassa työiässä olevien työttömyysasteeseen. Lisäksi EU kokonaisuutena jää alle kansainvälisen tason verrattuna muihin teollisuusmaihin, kuten Yhdysvaltoihin, Kanadaan tai Japaniin, joihin verrattuna EU:ssa on huomattavasti enemmän työttömiä nuoria ja vähemmän työssäkäyviä nuoria.

Nuorilla on usein ongelmia siirtyä joustavasti ja nopeasti opiskelujen jälkeen työelämään. Pieni, mutta merkittävä osuus nuorista jumittuu väliaikaisiin ja usein matalapalkkaisiin töihin, joista on vaikea edetä. Erityisessä riskissä ovat myös nuoret, jotka ovat pitkiä jaksoja työelämän tai koulutuksen ulkopuolella. Riittämätön koulutustaso on yksi tärkeimmistä syistä nuorten heikolle työmarkkinatilanteelle. Sen vuoksi nuorten työmarkkinatilanteen parantamisessa ratkaisevassa asemassa ovat ohjelmat, joiden tavoitteena on puuttua huonoon koulumenestykseen varhaisvaiheessa, tutustuttaa nuoria työelämään sekä kannustaa nuoria elinikäiseen oppimiseen, jotta taitoja kartutettaisiin koko työelämän ajan. Lisäksi pitkistä työttömyysjaksoista tai työmarkkinoiden ulkopuolella olemisista kärsivien sijoittuminen edellyttää entistä tehokkaampia aktivointistrategioita. Lisäksi nuoret kuuluvat mitä todennäköisemmin niihin ryhmiin, joihin sellaiset institutionaaliset järjestelyt, joissa suositaan vakituisessa työssä olevia tulokkaiden kustannuksella, vaikuttavat kielteisesti. Työmarkkinoiden segmentoitumisesta johtuvat ongelmat voitaisiin osittain ratkaista tekemällä nuorten palkkaaminen yritysten kannalta helpommaksi.

Kokonaisvaltaiseen politiikkaan perustuvat lähestymistavat voivat osaltaan lisätä ikääntyneiden osallistumista

Toisena merkittävänä haasteena on ikääntyneiden työmarkkinaosuuden lisääminen ja työelämästä poistumisen viivyttäminen. Nykyisin yli puolet 55–64 -vuotiasta ikääntyneistä EU:ssa on työmarkkinoiden ulkopuolella, pääasiassa eläköitymisen vuoksi, mutta myös terveydellisistä, henkilökohtaisista tai perhesyistä, tai sen vuoksi, että he uskovat, ettei työtä ole tarjolla.

Tuoreiden tulosten mukaan aktiivisena ikääntymistä tukevat jäsenvaltioiden toimet alkavat tuottaa tulosta. Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyys on ollut yksi dynaamisimmin kasvaneista EU:n työmarkkinoiden osista, sillä heidän työllisyysasteensa on noussut 7 prosenttiyksikköä vuodesta 2000.

Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteen nousu selittyy paljolti ikääntyneiden naisten työllisyysasteen nousulla, mikä puolestaan johtuu siitä, että naisten osallistuminen työmarkkinoille on ajan mittaan yleisesti kasvanut. Miesten työllisyysasteen nousu selittyy sitä vastoin työmarkkinoilta poistumisen viivästymisenä, mikä on seurausta eläke- ja sosiaaliturvajärjestelmien uudistuksista ja muista aktiivisena ikääntymiseen liittyvistä viimeaikaisista toimista.

Ikääntyneiden työllisyyden viimeaikaisen kasvun ei ole todettu liittyvän epävarmojen työpaikkojen merkittävään lisääntymiseen, eikä pääasiallisesti osa-aikatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen lisääntymiseen. Lisäksi työllisyys on suurelta osin kasvanut suhteellisen korkeaa koulutusta vaativilla, osaamiskeskeisillä aloilla ja niin, että suuntaus on ollut ruumiillisesta työstä muihin kuin ruumiillisen työn ammatteihin ja osaamiskeskeisiin ammatteihin.

Tilanteen paranemisesta huolimatta toimia aktiivisena ikääntymisen edistämiseksi on yhä jatkettava. Kansainvälisesti vertailtuna ikääntyneiden työmarkkinaosuus on Euroopassa edelleen alhainen ja 55–64 -vuotiaiden työllisyysaste on edelleen 6,5 prosenttiyksikköä pienempi kuin Tukholmassa asetettu 50 prosentin tavoite vuoteen 2010 mennessä. Jäsenvaltioissa esiintyy tällä hetkellä erilaisia lähestymistapoja aktiivisena ikääntymiseen. Aktiivisena ikääntymistä onnistuneimmin tukevien järjestelmien piirteisiin kuuluu ikääntyneiden yleisesti hyvä terveys ja kohtuullisen korkea normaali eläkeikä, tehokkaasti suunnitellut aktiiviset työmarkkinatoimet ja elinikäiseen oppimiseen osallistuminen, joustava työaika ja joustavat työjärjestelyt. Lisäksi näissä järjestelmissä ikääntyneiden taloudelliset paineet vetäytyä työmarkkinoilta eläkekannustimien vuoksi ovat pienet, eikä työnantajiin kohdistu sellaisia kustannuspaineita, jotka ohjaisivat niitä palkkaamaan ikääntyneiden asemesta mieluummin nuoria. Tietyt jäsenvaltioryhmät, erityisesti Pohjoismaat, ovat toteuttaneet kokonaisvaltaisempaa lähestymistapaa aktiivisena ikääntymiseen ja ovat onnistuneet suhteellisesti muita paremmin sijoittamaan ja pitämään ikääntyneitä työmarkkinoilla.

Ikääntyneiden työntekijöiden työvoimaosuuden lisääminen edellyttää työllisyyttä vaikeuttavien esteiden poistamista. Useisiin tekijöihin on puututtava edelleen. Eläkejärjestelmiin, varhaiseläkejärjestelmiin sekä muihin vero- ja etuusjärjestelmiin sisältyvien taloudellisten kannustinten sekä muuhunkin kuin työvuosiin perustuvan joustavamman palkkatason määräytymisen lisäksi yleisinä haasteina ovat ikääntyviin työntekijöihin kohdistuvien asenteiden muuttaminen, ikääntyvien terveyden ja työkyvyn ylläpito ja edistäminen sekä ikääntyvien taitojen ja työllistettävyyden lisääminen elinikäisen oppimisen avulla. Ikääntyvälle työvoimalle on tarjottava sopivia työoloja, entistä joustavampaa työaikaa ja joustavampia työjärjestelyjä sekä työllistymismahdollisuuksia. Lisäksi on tarpeen tarjota aktiivisena ikääntymistä yleisesti tukeva ympäristö. Sukupuoleen liittyvät seikat ovat myös tärkeitä ja kaikissa ikääntyvien työvoimatarjonnan lisäämistä koskevissa strategioissa olennaisena tekijänä on miesten ja naisten työvoimaosuuden välisten erojen pienentäminen.

Väestön ikääntymiseen ja siitä aiheutuviin työvoimavaikutuksiin liittyvään haasteeseen vastaaminen edellyttää entistä kokonaisvaltaisempien strategioiden toteuttamista laajemmin kuin tähän asti. Tarvitaan toimenpiteitä, joilla tuetaan ikääntyvien sijoittumista, parannetaan työllistettävyyttä ja estetään varhainen työelämästä vetäytyminen. Aktiivisena ikääntymistä edistettäessä erityistä huomiota on kiinnitettävä työllistymiseen koko työelämän ajan. Kokonaisvaltaisessa aktiivisena ikääntymisen strategiassa huomion kohteena on oltava koko työelämä ja kaikki ikäryhmät, ei ainoastaan ikääntyneet.

4. JOUSTAVUUDEN LISÄÄMINEN YRITYKSISSÄ SEKÄ TYÖNTEKIJÖIDEN URAKEHITYKSEN TURVAAMINEN: JOUSTAVAN TYÖSUHDETURVAN TÄRKEÄT OSA-ALUEET

Vastikään joustoturvasta annetussa komission tiedonannossa[3] todetaan, että joustavuudella tarkoitetaan muutakin kuin työntekijöiden palkkaamisen ja irtisanomisen helppoutta tai vaikeutta (ulkoinen joustavuus) ja että myös yritykset voivat tarjota joustavuutta joko joustavien työaikajärjestelyjen (sisäinen joustavuus) ja/tai erilaisten työjärjestelyjen, kuten tiimityö ja työkierto (funktionaalinen joustavuus) muodossa.

Useat pitkälle kehittyneiden talouksien yritykset ovat kilpailukykyyn liittyvien paineiden ja tekniikan kehityksen vuoksi omaksuneet joustavampia työn organisointimuotoja sekä niitä täydentäviä uusia henkilöstöhallintotapoja. Joustavien työn organisointimuotojen yleisinä piirteinä ovat kevyemmät hierarkkiset rakenteet, työntekijöiden aktiivisempi osallistuminen päätöksentekoon, suurempi oma-aloitteisuus työssä sekä monipuolisempi työnkuva. Tällaisten innovatiivisten työtapojen on todettu täydentävän hyvin toisiaan ja olevan tehokkaampia kun ne yhdistetään tiettyihin henkilöstöhallintokäytäntöihin, kuten työpaikkakoulutukseen ja tulospalkkiojärjestelmiin. Tämä ei kuitenkaan välttämättä tarkoita, että lähestyttäisiin yhtä ainoaa joustavaa työpaikkamallia. EU:n jäsenvaltioiden yritykset soveltavat erilaisia kansallisia strategioita organisaatioidensa muuttamiseen niiden omien instituutioiden, yhteiskuntapoliittisten näkemysten, taloudellisten rakenteiden, historiallisen taustan jne. mukaan.

Työllisyys Euroopassa 2006 -raportissa kuvattiin EU:n työmarkkinoita niiden joustavuuden ja turvallisuuden perusteella luokiteltuna. Joustavuudella viitattiin kuitenkin yksinomaan ulkoiseen joustavuuteen sellaisena kuin se mitataan OECD:n työsuhdeturvalainsäädäntöä koskevalla indikaattorilla. Tämän vuoden raportissa eri yritysten tarjoamia joustomuotoja koskevat maakohtaiset indikaattorit on laskettu työoloja koskevasta eurooppalaisesta kyselytutkimuksesta saatujen tietojen perusteella, jotta EU:n joustoturvajärjestelmien aiemmin esitettyä luokitusta on voitu päivittää.

Tämä selvitys osoittaa selkeästi, että EU:n työmarkkinoiden ja joustoturvajärjestelmien ominaispiirteiden kuvaamisessa on erittäin tärkeää ottaa huomioon sekä ulkoisen että sisäisen joustavuuden muodot (sekä niiden välinen vuorovaikutus). Kahteen eri järjestelmään on havaittu liittyvän suhteellisen ”hyvät” sosioekonomiset tulokset. Ensimmäisen järjestelmän (pääosin anglosaksiset maat) piirteinä ovat erittäin suuri ulkoinen joustavuus sekä keskitasoa oleva moderni sisäinen joustavuus. Tässä järjestelmässä työvoiman liikkuvuus on suuri, segmentaatio alhainen, ammatillisen koulutuksen intensiteetti kohtalainen, aktivointipolitiikan kulut pienet, köyhyyden vähentäminen kohtalaisen onnistunutta sekä budjettimenot alhaiset. Toisen järjestelmän (pääosin Pohjoismaat ja Alankomaat) piirteinä ovat sisäisen joustavuuden modernit muodot (monipuoliset tehtävät, työntekijän itsenäisyys, joustavat työaikajärjestelyt) sekä kohtalainen ulkoinen joustavuus. Järjestelmään liitetään myös hyvät taloudelliset tulokset (työmarkkinat, tuottavuus, innovaatio) sekä köyhyysasteen voimakas lasku, mutta myös korkeammat budjettimenot. Hyvien sosioekonomisten tulosten saavuttamiseksi ja ylläpitämiseksi ei siis kaikki seikat huomioon ottaen ole olemassa yhtä ainoaa eri politiikoista ja instituutioista koostuvaa ratkaisua, vaan erilaisia etenemisteitä, jotka ovat suurelta osin tulosta erilaisista historiallisista kehityskaarista.

Työolojen laatu riippuu yrityksen omaksumista joustavista työn organisointitavoista. Moderni sisäisen joustavuuden (tai itsenäisen oppimisen) malli, joka vaatii työntekijöiltä vastuun ja ongelmanratkaisun osalta enemmän ja jossa työn itsenäisyys on suuri, saattaa edustaa kaikkien osapuolten kannalta parasta vaihtoehtoa, jossa sekä työnantajien että työntekijöiden intressit yhdistyvät, erityisesti, jos työtehtävästä toiseen sekä yrityksestä toiseen siirtyviä työntekijöitä tuetaan tähänastista paremmin. Tällaisen mallin piirteinä perinteisesti organisoituun työhön verrattuna ovat sekä yrityksen parantunut tulos että paremmat työolot. Funktionaalisen joustavuuden perusmuodot, kuten tehtäväkierto, tiimityö ja tiukat tuotantonormit saattavat toisaalta heikentää työtyytyväisyyttä, työn ja perhe-elämän tasapainoa sekä työterveyttä.

Työn organisoinnilla on avainrooli oppimisessa ja osaamisessa. Yrityksen sisäisen innovoinnin kannalta parhaimmat tulokset on saatu malleista, joissa työntekijän oma-aloitteisuus ja monipuolinen ongelmanratkaisu yhdistyvät, kun taas niin sanottu ”perusmalli”, jossa työntekijällä on vain vähän itsenäistä toimintavapautta ja tehtäväkierrolle ja tiimityölle on annettu suuri painoarvo, liitetään nykyisten tekniikoiden käyttöön ja/tai mukauttamiseen. Se, että työntekijät ymmärtävät tuotantoon liittyviä ongelmia ja pyrkivät ratkaisemaan niitä näyttää näin ollen olevan peruskoulutuksen (eli toisen asteen koulutuksen) ja/tai ammatilliseen jatkokoulutukseen osallistumisen ohella keskeinen tekijä oppimisessa ja innovoinnissa.

Ammatillinen jatkokoulutus on tärkeä osa joustoturvaa, sillä se edistää liikkuvuutta työpaikasta toiseen sekä yrityksissä että yritysten välillä ja turvaa työntekijöiden urakehityksen

Kehittyneet taloudet ovat läpikäyneet viimeisten vuosikymmenten aikana merkittäviä pitkän aikavälin rakenteellisia muutoksia. Ne ovat muun muassa siirtyneet massatuotantoon perustuvasta tuotantomallista laatuun ja innovointiin perustuvaan uuteen malliin, johon liittyy suuria alakohtaisia muutoksia ja merkittävä työvoiman koulutustason nousu. Tämä on lisännyt ammatillisen jatkokoulutuksen tarvetta, jolla on tarkoitus taata useita kymmeniä vuosia sitten työelämään tulleille työntekijöille nykypäivän talouselämän edellyttämät taidot. Tällaiset suuntaukset asettavat kasvavia paineita uusille työntekijäsukupolville, joiden on jatkuvasti hankittava osaamisen ja innovoinnin edellyttämiä taitoja aikana, jolle nopeat muutokset ovat ominaisia.

Ammatillisen jatkokoulutuksen vahvistamiseen Lissabonin strategian mukaisesti on neljä pääasiallista syytä. Ammatillisten jatkokoulutuspolitiikkojen avulla voidaan nostaa riskityöntekijöiden taitoja ja työllistettävyyttä ja näin vähentää sellaista sosiaalista syrjäytymistä ja tulonjaon epätasaisuutta, joka johtuu puutteellisesta tietopääomasta. Toiseksi ikääntyviä työntekijöitä voidaan ammatillisen jatkokoulutuksen avulla auttaa pysymään pitempään työmarkkinoilla, mikä edistää sosiaaliturvajärjestelmien taloudellista kestävyyttä. Kolmanneksi ammatilliseen jatkokoulutukseen tähtäävät politiikat ovat ratkaiseva tekijä joustoturvapolitiikkojen toteuttamisessa, sillä ne parantavat sisäisten työmarkkinoiden dynaamisuutta talouden muuttuessa, edistävät työntekijöiden mahdollisuuksia hyödyntää taitojaan eri työnantajien palveluksessa ja turvaavat työntekijän työuraa. Neljänneksi ammatillisilla jatkokoulutuspolitiikoilla voidaan osaltaan varmistaa, että työntekijät hankkivat nopeiden muutosten ja nopean oppimisen leimaaman nykyajan edellyttämät taidot ja pitävät ne ajan tasalla, mikä lisää eurooppalaisten yritysten kilpailukykyä osaamiseen perustuvassa maailmantaloudessa.

Näyttää joiltain osin siltä, että vapaat markkinat eivät pysty investoimaan tehokkaasti ammatilliseen jatkokoulutukseen, mikä selittyy mahdollisilla markkinaongelmilla, jotka liittyvät erityisesti työntekijöiden värväämiseen muualle. Tällä tarkoitetaan sitä, että työntekijät siirtyvät koulutusta tarjonneen työnantajan palveluksesta mahdollisesti toiselle työnantajalle, joka ei ole maksanut koulutusta, mutta hyötyy siitä osittain. Tällaiset markkinaongelmat eivät useinkaan kannusta työnantajia investoimaan ammatilliseen jatkokoulutukseen.

Empiiristen havaintojen mukaan tiettyjen työntekijäryhmien osallistumisen todennäköisyys työnantajien tukemaan koulutukseen EU:ssa on pienempi kuin toisten. Tällaisia ryhmiä ovat ikääntyneet työntekijät, heikosti koulutetut, epävarmassa työsuhteessa olevat ja alimpien tuloluokkien työntekijät. Tällä on kielteinen vaikutus kyseisten ryhmien työllistettävyyteen, mikä lisää niiden sosiaalista syrjäytymistä sekä tulojen epätasaista jakautumista. Lisäksi se lisää työntekijöiden varhaisen eläkkeelle siirtymisen mahdollisuutta, mikä heikentää sosiaaliturvajärjestelmien kestävyyttä. Koulutukseen osallistumisen todennäköisyys on lisäksi pienyrityksissä edelleen melko alhainen, mikä saattaa vaikuttaa kielteisesti kyseisen tärkeän liiketoimintasegmentin innovointitoimintaan.

Edellä luetelluista syistä saatetaan tarvita hallitusten toimia joko koulutuksen tarjontana, sääntelynä tai rahoituksena, jotta koulutuksen tehokkuutta ja tasapuolisuutta[4] koskevat perinteiset tavoitteet saavutetaan. Hallitusten on kuitenkin asiaa koskevien poliittisten välineiden täytäntöönpanemisen yhteydessä tasapainotettava edellä tarkoitetut toimet oikein, jotta sekä tehokkuus että tasapuolisuus saavutetaan.

Yritysten vähäistä investointia ammatilliseen jatkokoulutuksen voidaan parantaa erityisesti sitä varten laadituilla politiikoilla, kun samalla tietyissä olosuhteissa parannetaan kaikkien työntekijöiden tasapuolisia mahdollisuuksia päästä koulutukseen. Politiikat voivat sisältää esimerkiksi verokannustimia ja tukia sekä työmarkkinasopimuksia ja pakollisia sopimuksia, jotka toteutetaan maksuperusteisesti. Hallitusten olisi kuitenkin pyrittävä laatimaan tällaiset politiikat niin, ettei resurssien tehokas jakaminen kärsi.

Ammatillisesta jatkokoulutuksesta saatavia hyötyjä voidaan varmistaa myös koulutuksen tarjontaan kohdennetuilla politiikoilla. Tuottavuuden ja palkkojen linjaamiseen tähtääviin uudistuksiin olisi suhtauduttava varoen, sillä ne saattavat vähentää hyötyjä, joita ammatillisesta jatkokoulutuksesta kertyy niille työnantajille, jotka tarjoavat tällaista koulutusta työntekijöilleen, vaikka niillä saattaakin olla myönteisiä vaikutuksia kysyntäpuoleen. Sitä vastoin työntekijöiden vaihtuvuuden vähentämiseen tähtäävät välineet, kuten takaisinmaksulausekkeet saattavat olla jossain määrin hyödyllisiä, sillä niiden avulla työnantaja voi varmistaa saavansa ammatilliseen jatkokoulutukseen osoittamastaan investoinnista hyödyn. Koulutuksen laadunvarmistuksen, akkreditoinnin ja sertifioinnin edistämiseen tähtäävillä politiikoilla saattaa olla vaihtelevia vaikutuksia. Vaikka akkreditoinnilla parannetaan koulutuksen laatuun ja luonteeseen liittyvää tietoa, mikä auttaa työnantajia tekemään koulutusta koskevia päätöksiä, koulutuksen sertifiointi saattaa vähentää yritysten innokkuutta tarjota työntekijöilleen ammatillista jatkokoulutusta, koska se lisää työntekijöiden ammattitaidon siirrettävyyttä. Toisaalta tällaiset politiikat ovat sosiaalisesti toivottavia, koska ne helpottavat työpaikan vaihtoa, mikä on joustoturvapolitiikan tavoitteiden mukaista.

5. TYÖTULO-OSUUS: TEKNOLOGINEN MUUTOS, GLOBALISAATIO JA AMMATTITAITO

Työtulo-osuus, jolla mitataan työvoiman osuutta arvonlisäyksestä, alkoi useimmissa EU:n jäsenvaltioissa laskea hyvin pian ensimmäisen öljynhintakriisin jälkeen ja on tällä hetkellä alle 1960-luvun tason. Saatavilla olevien tietojen mukaan koulutettujen työntekijöiden työtulo-osuus on noussut tasaisesti 1980-luvulta, kun taas kouluttamattomien on asteittain laskenut.

Tällaisen kehityksen sosioekonomista merkitystä ei voida aliarvioida, sillä työtulo-osuudella on vaikutus henkilökohtaisen tulon jakautumiseen ja sosiaaliseen koheesioon, palkkojen ja työllisyyden tarkistusten ohjautumiseen sekä kokonaiskysynnän koostumukseen, ja se koskettaa näin ollen sellaisia tärkeitä kysymyksiä kuin tasapuolisuus, taloudellinen tehokkuus ja makrotaloudellinen vakaus.

Työtulo-osuuden kehitys itsessään on tulosta tekniikan kehityksen, työmarkkinalaitosten ja vähemmässä määrin muiden tekijöiden kuten kaupalle avautumisen monimutkaisesta keskinäisestä vuorovaikutuksesta. Lisäksi tuotannontekijöiden keskinäisestä korvattavuusasteesta riippuen yhden edellä tarkoitetun tekijän muuttumisen vaikutus eri koulutustasoluokkien tulon osuuteen saattaa olla merkittävästi erilainen.

Ekonometrisen selvityksen mukaan tekniikan kehityksellä on ollut suurin vaikutus kokonaistyötulo-osuuden laskuun viime vuosikymmeninä. Tämän lasku jakautui kuitenkin epätasaisesti eri koulutustasojen välillä, sillä koulutettujen työntekijöiden työtulo-osuus kasvoi, kun taas kouluttamattomien laski. Lisäksi kaupan avoimuudella oli kielteinen vaikutus kokonaistyötulo-osuuteen, mutta pienempi kuin tekniikan kehityksellä.

Jotta arvonlisäyksen jakautuminen pääoman ja työvoiman sekä eri koulutustasojen välillä tasapainottuisi, poliittisten päättäjien on tarpeen harjoittaa makrotaloudellista politiikkaa, joka tähtää kasvuun ja vakauteen ja luo sellaisen taloudellisen toimintaympäristön, joka edistää pääoman ja tekniikan kehitystä. Tämän potentiaalin realisoimiseksi on välttämätöntä, että edellä tarkoitettuja politiikkoja täydennetään työmarkkinapolitiikoilla, joissa eri koulutustasoa edustavien työntekijöiden erilaiset reaktiot näihin tekijöihin otetaan huomioon. Tärkeintä on, että noudatetaan politiikkoja, jotka mahdollistavat kouluttamattomien työntekijöiden etenemisen koulutettujen tasolle, jotta voidaan lieventää niitä kielteisiä vaikutuksia, jotka johtuvat kouluttamattomien työntekijöiden korvattavuudesta pääoman kanssa. Tietyntasoinen työmarkkinajousto turvallisissa puitteissa edistäisi uusien työpaikkojen luontia sekä tuottamattomien työpaikkojen katoamista. Lisäksi se helpottaisi työntekijöiden joustavaa siirtymistä palkitsevampiin töihin sen sijaan, että he jumittuvat vähän koulutusta vaativiin töihin, joiden työtulo-osuuteen kasvava pääomaintensiteetti ja tekniikan kehitys vaikuttavat kielteisesti.

6. PÄÄTELMÄT

Tässä raportissa esitetty selvitys osoittaa, miten strategisen ja kokonaisvaltaisen politiikan noudattamisella sellaisilla avainaloilla kuin joustoturva ja elinkaariajattelu työelämässä voidaan vaikuttaa jäsenvaltioiden työmarkkinatilanteeseen. Tällä on erityisesti merkitystä nuorten ja ikääntyneiden työmarkkinatilanteeseen.

Elinikäinen oppiminen on tärkeä osa onnistunutta politiikkaa ja tämän vuoden raportissa korostetaan ratkaisuja, joilla parannetaan sekä ammatillisen koulutuksen tehokkuutta että tasapuolisuutta. Raportissa tarkastellaan myös laajan keskustelun kohteena olevaa työtulo-osuudessa tapahtunutta kehitystä EU:ssa ja ehdotetaan joitakin toimia, joilla pyritään lieventämään tästä kehityksestä mahdollisesti aiheutuvia kielteisiä seurauksia. Raportin tulokset ovat yleisesti samansuuntaisia Lissabonin Agendan työllisyyspilarin puitteissa EU:n tasolla tehtyjen tärkeimpien poliittisten aloitteiden kanssa.

Vuonna 2006 parantuneen taloudellisen ilmaston ei kuitenkaan pidä viedä huomiota kiireellisestä tarpeesta jatkaa EU:n työmarkkinoiden uudistamista. Suhdanteiden paraneminen pitää sitä vastoin nähdä mahdollisuutena suunnitella ja toteuttaa tarvittavat rakenteelliset muutokset läpimurron tekemiseksi Lissabonin tärkeimpien tavoitteiden saavuttamisessa, joita ovat täystyöllisyys, työn laatu ja tuottavuus sekä sosiaalinen ja alueellinen koheesio.

The "Employment in Europe 2007" report is published under the following website: http://ec.europa.eu/employment_social/employment_analysis/employ_2007_en.htm

[1] KOM(2007) 359.

[2] KOM(2007) 498.

[3] KOM(2007) 359.

[4] Eurooppalaisten koulutusjärjestelmien tehokkuus ja tasapuolisuus KOM(2006) 481.