Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle jäsenvaltioissa suoritettaville ympäristötarkastuksille asetettavista vähimmäisvaatimuksista annetun suosituksen 2001/331/EY uudelleentarkastelusta [SEK(2007) 1493] /* KOM/2007/0707 lopull. */





[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 14.11.2007 KOM(2007) 707 lopullinen KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE jäsenvaltioissa suoritettaville ympäristötarkastuksille asetettavista vähimmäisvaatimuksista annetun suosituksen 2001/331/EY uudelleentarkastelusta [SEK(2007) 1493] KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE jäsenvaltioissa suoritettaville ympäristötarkastuksille asetettavista vähimmäisvaatimuksista annetun suosituksen 2001/331/EY uudelleentarkastelusta Johdanto Ympäristötarkastukset ovat tärkeitä, koska niiden avulla voidaan varmistaa yhteisön ympäristölainsäädännön täytäntöönpano ja sen valvonta. Koska oli käynyt ilmi, että jäsenvaltioiden tarkastusjärjestelmien välillä on suuria eroja, Euroopan parlamentti ja neuvosto hyväksyivät vuonna 2001 suosituksen 2001/331/EY[1], jossa asetetaan vähimmäisvaatimukset jäsenvaltioissa tehtäville ympäristötarkastuksille. Suositus sisältää ympäristötarkastusten suunnittelua, toteuttamista, seurantaa ja raportointia koskevia perusteita, jotka eivät ole sitovia. Suosituksen tavoitteena on parantaa yhteisön ympäristölainsäädännön noudattamista ja edistää sen johdonmukaisempaa täytäntöönpanoa ja täytäntöönpanon valvontaa kaikissa jäsenvaltioissa. Suosituksessa jäsenvaltioita pyydetään laatimaan kertomuksia suosituksen täytäntöönpanosta ja sen soveltamisesta saamistaan kokemuksista. Komissiota suosituksessa puolestaan pyydetään laatimaan näiden kertomusten ja muiden saatavilla olevien tietojen perusteella kertomus suosituksen täytäntöönpanosta ja ehdotus sen kehittämiseksi edelleen, tarvittaessa direktiivin muodossa. Tiivistelmä saatavilla olevista suosituksen täytäntöönpanoa ja soveltamista koskevista tiedoista on liitetty tähän tiedonantoon[2]. Ennen konkreettisten ehdotusten esittämistä komissio aikoo kerätä näkemyksiä muilta elimiltä, EU:n täytäntöönpanoviranomaisten epäviralliselta verkostolta (IMPEL)[3] ja muilta sidosryhmiltä. Tämä tiedonanto on linjassa paremman sääntelyn tavoitteiden kanssa, sillä vaatimusten noudattaminen ja täytäntöönpanon valvonta ovat sääntelyprosessin keskeisiä osia. Tämä tiedonanto toimitetaan Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle. Tiedonannon myötä komissio haluaa esittää näkemyksensä suosituksen kehittämisestä edelleen ja käynnistää laajan keskustelun muiden toimielinten ja sidosryhmien kanssa. Euroopan parlamenttia, neuvostoa, talous- ja sosiaalikomiteaa sekä alueiden komiteaa pyydetään esittämään näkemyksensä tässä tiedonannossa esitetyistä asioista. Vuoden 2007 aikana komissio aikoo pitää kokouksia sidosryhmien kanssa ja toteuttaa Internet-kuulemisen. IMPELiltä saadaan näkemykset näistä asioista suosituksen edelleenkehittämistä koskevan IMPEL-hankkeen kautta, jonka odotetaan päättyvän vuoden 2007 lopulla. Komissio ottaa näiden keskustelujen tulokset huomioon, kun se ehdottaa asianmukaisia toimia suosituksen kehittämiseksi edelleen vuonna 2008. 1. SUOSITUKSEN TÄYTÄNTÖÖNPANO JÄSENVALTIOISSA Kaikki jäsenvaltiot ovat toimittaneet kertomuksen suosituksen täytäntöönpanosta ja kertomuksen kokemuksistaan suosituksen soveltamisessa. Monet toimitetuista tiedoista ovat puutteelliset tai niitä on vaikea verrata keskenään. Joistakin sellaisista jäsenvaltioista, joissa vastuu ympäristötarkastuksista kuuluu alueelliselle tasolle, on mahdotonta tehdä koko jäsenvaltiota koskevia päätelmiä. Lisäksi on huomattava, että vain muutamat jäsenvaltiot lähettivät ajantasaisia tietoja vuonna 2006 ja että suurin osa toimitetuista tiedoista koskee vuosien 2002 ja 2003 tilannetta. Näistä puutteista huolimatta voidaan nähdä, että vain muutamat jäsenvaltiot ovat panneet suosituksen täytäntöön täysimääräisesti. Lopuista jäsenvaltioista lähes kaikki ovat panneet sen täytäntöön osittain (vaihtelevassa laajuudessa). Lisätietoja suosituksen täytäntöönpanosta saa oheen liitetystä asiakirjasta. Saatavilla olevat tiedot osoittavat, että ympäristötarkastuksia tehdään yhteisössä edelleenkin hyvin eri lailla. Tämä tarkoittaa, ettei yhteisössä voida varmistaa ympäristölainsäädännön täysimääräistä täytäntöönpanoa. Nämä erot aiheuttavat myös kilpailun vääristymistä. Ympäristölainsäädännön vaillinainen täytäntöönpano johtuu osittain siitä, että jäsenvaltiot tulkitsevat suositukseen sisältyviä määritelmiä, perusteita ja raportointiohjeita eri lailla. Lisäksi ympäristötarkastuksilla ilmeisesti on erilainen poliittinen painoarvo eri jäsenvaltioissa. Jotkin jäsenvaltiot ovat korostaneet, etteivät ne ole voineet kehittää ympäristötarkastusjärjestelmää täysin toimivaksi, koska tarkastusviranomaisilla ei ole tarpeeksi resursseja käytettävissään. 2. SUOSITUKSEN OSAT, JOITA ON PARANNETTAVA Saatavilla olevista tiedoista ilmenee, että jos suosituksen tehokkuutta halutaan parantaa, jäljempänä mainituista suosituksen osista olisi käytävä lisäkeskusteluita. 2.1. Soveltamisalan määritelmä Suositus kattaa nykyisessä muodossaan kaikissa sellaisissa teollisuuslaitoksissa sekä muissa yrityksissä ja laitoksissa tehtävät ympäristötarkastukset, joiden päästöt ilmaan ja/tai vesiin ja/tai joiden jätteiden loppusijoitus tai jätteiden hyödyntäminen edellyttävät yhteisön lainsäädännön nojalla lupaa. Soveltamisalan määritelmää olisi selvennettävä, koska jäsenvaltiot ovat tulkinneet sen hyvin eri lailla. Eriävästä tulkinnasta johtuu, että ympäristötarkastusten piiriin kuuluvien laitosten määrä ja vuosittain tarkastettujen laitosten osuus vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioittain. Muutamat jäsenvaltiot esimerkiksi soveltavat suositusta ainoastaan sellaisiin laitoksiin, jotka kuuluvat IPPC-direktiivin[4] soveltamisalaan, kun taas muut jäsenvaltiot soveltavat sitä myös muihin laitoksiin. Eriävää tulkintaa tapahtuu erityisesti jätealalla, jolla ympäristötarkastusten piiriin kuuluu monia muita kuin IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvia laitoksia. Nykyinen soveltamisala koskee pääosin teollisuus- ja jätteenkäsittelylaitoksia, ja sen ulkopuolelle jää monia toimintoja, joista säädetään yhteisön ympäristölainsäädännössä. Suositukseen ei sisälly jätteensiirtojen tarkastamista koskevia perusteita. Rajatylittävistä jätteensiirroista säädetään yhteisön tasolla jätteensiirtoasetuksella[5], jonka täytäntöönpano on yksi komission ensisijaisista tavoitteista. IMPELin puitteissa on tehty yhteistarkastuksia (13 jäsenvaltiota teki samanaikaisesti tarkastuksia 30 EU-satamassa), jotka osoittivat, että noin 50 prosenttia kaikista jätteiden siirroista on laittomia. Nämä tulokset ja viimeaikaiset laittomat jätteensiirrot, esimerkiksi jätteiden vienti Norsunluurannikolle, mistä seurasi kuolemantapauksia ja vakavaa ympäristön pilaantumista, ovat johtaneet siihen, että jäsenvaltiot, EU:n elimet, valtiosta riippumattomat järjestöt ja kansalaiset ovat laajalti vaatineet jätteensiirtoasetuksen täytäntöönpanon ja erityisesti tarkastusten tiukentamista. EU:n jäsenvaltioiden on tehtävä yhteistyötä laittomien jätteensiirtojen torjumiseksi. Uusi jätteensiirtoasetus, joka annettiin vuonna 2006 ja joka tuli voimaan heinäkuussa 2007, sisältää säännöksiä asetuksen täytäntöönpanon parantamisesta ja yhteistyön lisäämisestä jäsenvaltioiden välillä. Se ei kuitenkaan sisällä jätteensiirtojen tarkastamista koskevia perusteita. Suositus ei myöskään sisällä Natura 2000 -alueiden tarkastamista koskevia perusteita. EY:n luonnonsuojelulainsäädännön (lintudirektiivi[6] ja luontotyyppidirektiivi[7]) tavoitteena on luoda erityisten suojelutoimien alueiden yhtenäinen eurooppalainen ekologinen verkosto (Natura 2000) ja varmistaa tähän verkostoon kuuluvien alueiden suojelu ja kehittäminen. EU:n luonnonsuojelun kannalta on erittäin tärkeää, että tämä lainsäädäntö pannaan asianmukaisesti täytäntöön. Siksi komissio pitää myönteisenä GreenEnforce-verkoston perustamista. GreenEnforce-verkosto pyrkii edistämään yhteistyötä ja kokemustenvaihtoa jäsenvaltioiden välillä ja siten helpottamaan ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa. GreenEnforce-verkosto aikoo vaikuttaa ympäristötarkastusten edelleen kehittämiseen laatimalla perusteita Natura 2000 -alueiden tarkastamista varten. Muut ympäristölainsäädännön osat, joihin suositusta ei sovelleta, ovat kemikaalien rekisteröinti ja lupamenettely (REACH-asetus)[8], tiettyjen vaarallisten aineiden käytön rajoittaminen laitteissa (RoHS-direktiivi)[9], uhanalaisten lajien kauppa[10] ja muuntogeenisiin organismeihin liittyvä toiminta sekä tuottajan vastuuseen perustuvat järjestelmät. 2.2. Määritelmien selkeyttäminen Kertomuksista ilmenee, että jäsenvaltiot tulkitsevat joitakin suosituksessa käytettyjä termejä eri lailla. Tulkintaerojen vuoksi suosituksen täytäntöönpano ja raportointi on ollut jäsenvaltioissa hyvin erilaista. Erityisesti seuraavien termien tulkinnassa on eroja: - Tarkastus, valvonta ja auditointi Suosituksen mukaan termillä ’tarkastus’ tarkoitetaan toimia, joilla arvioidaan ympäristövaatimusten noudattamista valvonnanalaisissa laitoksissa, edistetään ympäristövaatimusten noudattamista näissä laitoksissa ja seurataan näiden laitosten ympäristövaikutuksia. Suosituksessa mainitaan useita esimerkkejä tällaisista toimista. Termit ’valvonta’ ja ’auditointi’ on mainittu tarkastustoimien yhteydessä, mutta niitä ei ole erikseen määritelty. Näin ollen tarkastuksen määritelmä on suosituksessa hyvin laaja: se kattaa kaikki toimet, joilla pyritään edistämään ympäristövaatimusten noudattamista laitoksissa. Jotkin jäsenvaltiot ovat kuitenkin tulkinneet tarkastuksen määritelmän hyvin suppeasti niin, että se kattaa esimerkiksi ainoastaan suorat valvontatoimet laitoksissa, kun taas muut jäsenvaltiot ovat tulkinneet sen paljon laajemmin. Nämä tulkintaerot vaikuttavat suosituksen täytäntöönpanoon ja erityisesti tarkastusten suunnitteluun, koska tarkastussuunnitelmissa olisi otettava huomioon kaikki asiaa koskevat toimet. Lisäksi ne vaikeuttavat niiden tietojen vertailua, jotka jäsenvaltiot ovat toimittaneet tehdyistä tarkastuksista, ja erityisesti sen selvittämistä, miten suuri osa valvonnanalaisista laitoksista on tarkastettu. - Tarkastusviranomainen Suosituksen mukaan tarkastusviranomainen on mikä tahansa julkinen viranomainen, jonka jäsenvaltio on perustanut tai nimennyt ja joka vastaa tämän suosituksen soveltamisalaan kuuluvista asioista, ja mikä tahansa oikeushenkilö, jonka tällainen viranomainen on valtuuttanut suorittamaan suosituksessa tarkoitetut tehtävät alaisuudessaan ja valvonnassaan edellyttäen, etteivät kyseisen oikeushenkilön omat edut riipu sen suorittamien tarkastusten tuloksista. Joissakin jäsenvaltioissa tarkastustoimenpiteisiin voi kuitenkin osallistua suoraan tai välillisesti useita eri viranomaisia, jolloin on vaikea määritellä, mitä näistä viranomaisista olisi pidettävä tarkastusviranomaisina. Nämä epäselvyydet vaikuttavat suosituksen täytäntöönpanoon ja erityisesti tarkastusten suunnitteluun, koska suunnitelmien olisi katettava kaikkien tarkastusviranomaisten toimet. - Tarkastussuunnitelma ja tarkastusohjelma Suosituksessa ei määritellä termejä ’tarkastussuunnitelma’ ja ’tarkastusohjelma’. Jotkin jäsenvaltiot ovat ilmeisesti tulkinneet termin ’tarkastussuunnitelma’ eri lailla. Tarkastussuunnitelman on tarkoitus olla strateginen asiakirja, jossa vahvistetaan ympäristötarkastusten tärkeysjärjestys. Tarkastussuunnitelma on jossain määrin sekoitettu termiin ’tarkastusohjelma’, joka puolestaan on asiakirja, jossa mainitaan tiettynä ajankohtana tarkastettavat laitokset ja jonka olisi oltava osa tarkastussuunnitelmaa, kuten suosituksessa esitetään. Tulkintaerojen vuoksi monien jäsenvaltioiden tarkastussuunnitelmat ovat pelkkiä luetteloita tiettynä ajankohtana tarkastettavista laitoksista ja aloista. Näiden kahden termin erolla on merkitystä myös ympäristötiedon saatavuutta koskevien säännösten täytäntöönpanolle. Muutamat jäsenvaltiot perustelevat tarkastussuunnitelmien toimittamatta jättämistä julkisesti saataville sillä, etteivät ne halua, että toiminnan harjoittajat saisivat varoituksenomaisesti tietää etukäteen tulevien tarkastusten ajankohdan. Jos tarkastussuunnitelman ja tarkastusohjelman välillä tehtäisiin selvä ero, strateginen näkökohta (suunnitelma) ja toiminnallinen näkökohta (ohjelma) voitaisiin erottaa toisistaan. Tällöin myös tarkastussuunnitelmat voitaisiin julkaista vaarantamatta yksittäisiä tarkastuksia. - Rajatylittävät toimet Suosituksen mukaan jäsenvaltioiden olisi edistettävä tarkastusten yhteensovittamista sellaisissa laitoksissa ja toiminnoissa, joilla voi olla merkittäviä rajatylittäviä vaikutuksia. Jäsenvaltiot esittivät kertomuksissaan puutteellisia ja vaihtelevia tietoja tästä asiasta. Eräät jäsenvaltiot antoivat esimerkkejä hallinnollisesta yhteistyöstä naapurimaiden tai -alueiden kanssa, toiset viittasivat IMPEL-hankkeiden puitteissa tehtyihin jätteensiirtoja koskeviin yhteistarkastuksiin ja muutamat muut mainitsivat yleisesti vaihtaneensa kokemuksia toisten jäsenvaltioiden kanssa IMPEL-hankkeiden yhteydessä. Näiden eriävien tulkintojen vuoksi ei voida arvioida, ovatko jäsenvaltiot panneet täytäntöön tämän osan suositusta. - Rutiiniluonteiset ja muut kuin rutiiniluonteiset tarkastukset Suosituksen mukaan rutiiniluonteisia tarkastuksia tehdään osana suunnitelmanmukaista tarkastusohjelmaa. Muita kuin rutiiniluonteisia tarkastuksia sen sijaan tehdään valitustapauksissa, luvan antamisen, uusimisen tai muuttamisen yhteydessä ja tutkittaessa onnettomuuksia, vaaratilanteita ja vaatimusten rikkomisia. Joissakin jäsenvaltioissa tarkastukset on luokiteltu eri lailla – esimerkiksi reaktiivisiin ja muihin kuin reaktiivisiin tarkastuksiin, aikataulutettuihin tai aikatauluttamattomiin tarkastuksiin – niin, ettei niitä aina voi selvästi luokitella rutiiniluonteisiin tai muihin kuin rutiiniluonteisiin tarkastuksiin. Myös nämä tulkintaerot ovat vaikeuttaneet joissakin jäsenvaltioissa suosituksen täytäntöönpanon arviointia. Termien selkeydellä on erityistä merkitystä tarkistusten suunnittelulle, sillä suunnitelmissa on otettava huomioon sekä rutiiniluonteisiin että muihin kuin rutiiniluonteisiin tarkastuksiin tarvittava aika ja tarvittavat resurssit. 2.3. Ympäristötarkastusten suunnittelua, toteuttamista, seurantaa ja raportointia koskevat perusteet Suosituksen tavoitteena on parantaa ympäristölainsäädännön noudattamista valvonnanalaisissa laitoksissa. Jäsenvaltioiden olisi myös varmistettava, että ympäristötarkastuksilla pyritään saavuttamaan korkea ympäristönsuojelun taso. Tämän vuoksi suosituksessa esitetään ympäristötarkastusten suunnittelua, toteuttamista, seurantaa ja raportointia koskevat perusteet. 2.3.1. Tarkastusten suunnittelu Suosituksessa esitetään, että olisi laadittava tarkastussuunnitelmia. Suositus myös sisältää tarkastussuunnitelmien laajuutta, laadintapohjaa ja vähimmäissisältöä koskevia yleisiä perusteita. Näitä perusteita ei ilmeisesti ole pantu täysimääräisesti täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden tarkastussuunnitelmissa ei useinkaan ole strategisia osia, vaan niissä ainoastaan luetellaan tiettynä ajankohtana tarkastettavat laitokset tai alat. Sen lisäksi, että joitakin tarkastusten suunnitteluun liittyviä avaintermejä on tarpeen täsmentää (ks. edellä kohta 2.2.), ilmeisesti myös itse tarkastusten suunnittelua olisi parannettava jäsenvaltioissa. Näin jäsenvaltiot voisivat kohdentaa laitosten tarkastukset paremmin ja siten hyödyntää resurssejaan parhaalla mahdollisella tavalla. Muutamat jäsenvaltiot ovat jo luoneet pitkälle kehitettyjä järjestelmiä tarkastusten suunnittelemiseksi. Hyvän tarkastuskäytännön noudattamiseksi on ehdotettu, että tarkastusten suunnittelussa käytettäisiin riskiperusteisia hallintostrategioita. Tällaisten strategioiden lähtökohtana voi olla erilaisia perusteita, esimerkiksi ympäristöriski, ympäristötavoitteet ja vaatimusten tähänastinen noudattaminen laitoksessa. Eräs esimerkki tällaisesta strategiasta on Yhdistyneen kuningaskunnan OPRA-järjestelmä ( Operator and Pollution Risk Appraisal ), jonka lähtökohtana on useita perusteita, muun muassa laitoksen rakenne, sijainti ja päästötaso sekä toiminnanharjoittajan tulostaso ja vaatimusten tähänastinen noudattaminen laitoksessa. 2.3.2. Tarkastusten toteuttaminen Suosituksessa todetaan, että tarkastuskäyntejä olisi tehtävä säännöllisin väliajoin osana viranomaisten rutiiniluonteisia tarkastuksia ja silloin, kun on kyse valituksista, onnettomuuksista, vaaratilanteista ja sellaisista tapauksista, joissa vaatimuksia ei ole noudatettu, sekä luvan antamisen jälkeen ja ennen kuin lupia annetaan uudelleen, uusitaan tai muutetaan. Suositus sisältää tarkastuskäyntien toteuttamistapoja koskevia perusteita. Tarkastuskäyntien tuloksista on laadittava kertomus, joka on annettava toiminnanharjoittajalle tiedoksi ja asetettava julkisesti saataville. Vakavat onnettomuudet, vaaratilanteet ja vaatimusten rikkomiset olisi tutkittava, jotta voidaan selvittää tapahtuman syyt ja siihen liittyvät vastuukysymykset, lieventää tai korjata ympäristövaikutuksia sekä määrittää tulevat toimet ja mahdolliset seuraamukset tai täytäntöönpanotoimet. Lisäksi olisi varmistettava, että toiminnanharjoittaja toteuttaa tarvittavat jatkotoimet. Muille tarkastustoimille ei ole määritelty perusteita. 2.3.3. Tarkastussuunnitelmien arviointi Vaikka suosituksessa ei nimenomaisesti esitetä, että tarkastussuunnitelmien täytäntöönpanoa olisi arvioitava, suosituksen kohdan VIII mukaan jäsenvaltioiden olisi kuitenkin raportoitava kirjallisesti siitä, miten niiden tarkastussuunnitelmat ovat toteutuneet. Tarkastussuunnitelmien toteutumisen arviointia pidetään tärkeänä edellytyksenä tarkastusten suunnittelun parantamiselle. Muutamat jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön pitkälle kehitettyjä järjestelmiä tarkastussuunnitelmien toteutumisen arvioimiseksi. Nämä järjestelmät ovat olleet niille hyödyksi tulevien suunnitelmien laatimisessa. 2.4. Raportointi Ensimmäinen raportointikierros tuotti suuren määrän tietoa siitä, miten suositus on pantu täytäntöön ja miten sitä on sovellettu jäsenvaltioissa. Nämä tiedot eivät kuitenkaan aina ole keskenään verrattavissa, eivätkä ne aina mahdollista selkeiden päätelmien tekemistä jäsenvaltioiden tarkastusjärjestelmien tehokkuudesta. On ehdotettu, että kehitettäisiin yksinkertaisempi raportointijärjestelmä, jolla tarkastusjärjestelmien toteutumista voitaisiin mitata paremmin. Raportointijärjestelmän olisi hyvin selkeä ja yhdenmukainen, jotta tietojen vertailtavuus voidaan varmistaa. 2.5. Tiedonsaanti Suosituksessa todetaan, että tarkastussuunnitelmien ja tarkastuskertomusten olisi oltava julkisesti saatavilla direktiivin 90/313/ETY mukaisesti. Kyseinen direktiivi on tällä välin korvattu direktiivillä 2003/4/EY, jossa määritellään aiempaa tarkemmin ympäristötiedon käsite, syyt siihen, ettei tietoja aseteta saataville, ja velvollisuus levittää tietoja aktiivisesti yleisölle esimerkiksi Internetin kautta. Kertomukset osoittavat, että niitä jäsenvaltioita, jotka eivät aseta tarkastussuunnitelmia ja kertomuksia julkisesti saataville, on useita. Tähän on jäsenvaltioiden mukaan monia syitä. Tarkastussuunnitelmat ovat usein luetteloita tiettynä ajankohtana tarkastettavista laitoksista, joten tällaisen tiedon julkaiseminen voisi vaarantaa tarkastukset. Tarkastuskertomuksia ei myöskään aina aseteta julkisesti saataville siksi, että ne voivat sisältää luottamuksellisia kaupallisia tietoja. Ympäristötarkastuksia koskeviin tietoihin sovelletaan direktiivin 2003/4/EY säännöksiä, toisin sanoen oikeudellinen velvoite asettaa tällaisia tietoja saataville on jo olemassa. Kyseisessä direktiivissä myös säädetään perusteista, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista ympäristötietojen julkisen saatavuuden epäämiseksi. Tällainen peruste on muun muassa tarve suojella ehdottoman välttämättömiä yleisiä etuja. Vaillinaisen täytäntöönpanon perimmäisenä syynä näyttää monesti olevan se, että viranomaisilla on käytännössä vaikeuksia erotella luottamukselliset tiedot sellaisista tiedoista, jotka olisi asetettava julkisesti saataville. Siksi on muun muassa löydettävä keino asettaa tarkastussuunnitelman strateginen osa julkisesti saataville ilman, että samalla julkistetaan tarkastussuunnitelman se osa, joka sisältää luettelon tiettynä ajankohtana tarkastettavista laitoksista. 3. EHDOTETUT JATKOTOIMET Ennen suosituksen antamista käytiin keskustelua siitä, olisiko ympäristötarkastuksia koskevien perusteiden oltava oikeudellisesti sitovia. Keskustelujen tuloksena annettiin suositus, joka ei ole oikeudellisesti sitova, ja komissiota pyydettiin tarkastelemaan suositusta uudelleen sen jälkeen, kun suosituksen täytäntöönpanosta on saatu kokemuksia, ja tarvittaessa esittämään direktiiviehdotus. Komissio katsoo, että suosituksen vaillinaisen täytäntöönpanon vuoksi olisi harkittava oikeudellisesti sitovien vaatimusten laatimista ympäristötarkastuksia varten. Lisäksi olisi täsmennettävä ympäristötarkastuksia koskevia yleisiä perusteita, ja niiden täytäntöönpanosta olisi annettava lisäohjeita ja lisättävä tietojenvaihtoa. Tästä syystä ehdotetaan jäljempänä esitettyjä toimia. 3.1. Suosituksen uudelleentarkastelu Suositus olisi nähtävä jäsenvaltioiden ympäristötarkastusjärjestelmien yleisenä kehyksenä. Suosituksessa esitetyt perusteet ovat yleisluontoisia, ja ne kuvaavat sitä, miten ympäristötarkastukset olisi suunniteltava ja toteutettava ja miten niitä olisi seurattava. Koska perusteet ovat hyvin yleisluontoisia ja kuvaavia, vaikuttaa siltä, ettei niitä ole asianmukaista muuntaa oikeudellisesti sitoviksi. Suositusta itseään olisi kuitenkin muutettava, jotta sen täytäntöönpanoa ja tehokkuutta voidaan parantaa. Erityisesti olisi harkittava sen soveltamisalan laajentamista niin, että se kattaa mahdollisimman monet ympäristön kannalta merkittävät toimet. Olisi myös selvennettävä tarkastuksia koskevia määritelmiä ja harkittava uusien perusteiden laatimista tarkastusten suunnittelua varten. Lisäksi olisi otettava käyttöön mahdollisimman yksinkertainen ja selkeä raportointijärjestelmä, joka tuottaa vertailukelpoisia tietoja tarkastusjärjestelmien toiminnasta ja jonka avulla voidaan arvioida, saavuttavatko tarkastusjärjestelmät tavoitteensa eli onko ympäristölainsäädännön noudattaminen parantunut. 3.2. Alakohtaiset tarkastusvaatimukset Suosituksessa määriteltyjen ympäristötarkastuksia koskevien yleisten perusteiden lisäksi alakohtaisiin säädöksiin olisi sisällytettävä erityisiä oikeudellisesti sitovia vaatimuksia tiettyjen laitosten tai toimintojen tarkastamisesta. Nämä oikeudellisesti sitovat vaatimukset ovat tarpeen sen varmistamiseksi, että tarkastukset saavat enemmän poliittista painoarvoa ja että ympäristölainsäädäntö pannaan paremmin täytäntöön kaikkialla yhteisössä. Jos tarkastusvaatimukset määriteltäisiin kussakin säädöksessä erikseen, ne voitaisiin mukauttaa kunkin säädöksen kattamien laitosten tai toimintojen erityispiirteisiin ja niihin liittyviin riskeihin, jolloin ne olisivat yleisiä perusteita täsmällisempiä ja kohdennetumpia. Nämä alakohtaiset tarkastusvaatimukset voivat olla suositusta täydentäviä tai ne voivat koskea sellaisia laitoksia tai toimintoja, jotka eivät kuulu suosituksen soveltamisalaan. Eräs esimerkki hyvin toimivasta alakohtaisesta tarkastusjärjestelmästä on Seveso II -direktiivillä[11] perustettu järjestelmä suuronnettomuusvaarojen torjumiseksi. Kyseisen direktiivin mukaan viranomaisten on otettava käyttöön kuhunkin laitostyyppiin mukautettu tarkastusjärjestelmä tai muita vastaavia valvontatoimia. Direktiivissä määritellään paikalla tehtävien tarkastusten vähimmäistiheydeksi yksi tarkastus vuodessa ja velvoitetaan jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että kaikkia tuotantolaitoksia varten on laadittu tarkastusohjelma, että tarkastuksista laaditaan kertomuksia ja että tarvittaessa tarkastuksen seuranta toteutetaan laitoksen johdon kanssa kohtuullisen määräajan kuluessa. Osana IPPC-direktiivin[12] uudelleentarkastelua, joka sisältyy komission lainsäädäntöohjelmaan vuodelle 2007, ja kyseisen direktiivin täytäntöönpanoa koskevan analyysin perusteella komissio aikoo pohtia, miten voitaisiin varmistaa säännösten parempi noudattaminen ja IPPC-direktiivin mukaisten laitosten johdonmukaisempi ja luotettavampi tarkastaminen jäsenvaltioissa. Komissio harkitsee erityisten oikeudellisesti sitovien sääntöjen ehdottamista jätteensiirtotarkastuksia varten. Jätteensiirtoja koskevat tarkastukset – toisin kuin laitoksia koskevat tarkastukset – tehdään eri paikoissa, esimerkiksi satamissa, maanteillä ja raja-asemilla, ja usein niihin osallistuu monia eri viranomaisia, esimerkiksi tulli-, poliisi- ja ympäristöviranomaisia. Olisi määriteltävä erityisiä perusteita sen varmistamiseksi, että tarkastusten laatu ja tiheys ovat riittävät, ja olisi säädettävä asianmukaisesta koulutuksesta ja viranomaisten välisestä yhteistyöstä. Kun kyseessä on tuotteita koskeva lainsäädäntö, kuten direktiivi 2002/95/EY tiettyjen vaarallisten aineiden käytön rajoittamisesta sähkö- ja elektroniikkalaitteissa[13], säännösten noudattaminen todennetaan markkinavalvonnan ja arviointimenettelyt kattavan järjestelmän avulla. Olisi selvitettävä, pitäisikö tätä järjestelmää lujittaa kyseisen direktiivin meneillään olevan tarkistamisen vuoksi. Tarvetta ottaa käyttöön tai tiukentaa tarkastusvaatimuksia arvioidaan myös seuraavien – uudelleentarkasteltavana tai laadintavaiheessa olevien – ympäristölainsäädännön säädösten osalta: - direktiivi 2003/87/EY kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta[14] - asetus (EY) N:o 2037/2000 otsonikerrosta heikentävistä aineista[15] - direktiivi 98/83/EY ihmisten käyttöön tarkoitetun veden laadusta[16] - direktiivi 86/609/ETY kokeisiin ja muihin tieteellisiin tarkoituksiin käytettävien eläinten suojelua koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä[17] - direktiivi 2002/96/EY sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta[18] - neuvoston asetus (EY) N:o 338/97 luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä[19] - tuleva direktiivi hiilen talteenotosta ja varastoimisesta maaperään. Tarkastukset olisi otettava huomioon myös tulevissa uudelleentarkasteluissa. 3.3. Ohjeistuksen ja yhteistyön kehittäminen jäsenvaltioiden välillä IMPEL on toteuttanut useita hankkeita, joilla pyritään tiivistämään yhteistyötä ja edistämään tietojenvaihtoa jäsenvaltioiden välillä ympäristötarkastusten alalla[20]. Komissio on tukenut näitä hankkeita ja osallistunut niihin aktiivisesti. Erityisesti seuraavat hankkeet on syytä mainita: IMPELin uudelleentarkastelualoitteessa (IMPEL Review Initiative – IRI) eri maiden johtavia tarkastajia lähetetään ryhmänä arvioimaan arviointipyynnön esittäneen tarkastuslaitoksen sääntelykäytäntöä ja vertailemaan sen käytännön järjestelyitä omien tarkastuslaitostensa järjestelyihin. IRI-hankkeita toteutettiin vuosina 2001–2007 kahdeksassa EU:n jäsenvaltiossa – Saksassa (Mannheim), Irlannissa (Wexford), Belgiassa (Bryssel), Ranskassa (Douai), Alankomaissa (Zwolle), Espanjassa (Santiago de Compostela), Ruotsissa (Tukholma ja Södertälje) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Skotlanti) – sekä Norjassa. Kyseisten maiden tarkastuslaitokset olivat ilmoittautuneet hankkeisiin vapaaehtoisesti. IMPELin rajatylittäviä jätteensiirtoja käsittelevä ryhmä (IMPEL-TFS) on toteuttanut useita hankkeita laittoman jätteensiirron torjumiseksi ja järjestänyt myös yhteistarkastuksia. IMPEL on laatinut useita ohjeasiakirjoja tarkastusten suunnittelemista ja toteuttamista varten. Lisäksi se on järjestänyt tarkastajien tietojen- ja kokemustenvaihtotapahtumia. Kaikilla näillä aloitteilla on ollut myönteisiä vaikutuksia tarkastusten tiukentamiseen yhteisössä, ja IMPELiä olisi kannustettava jatkamaan tällaisia hankkeita. [1] EYVL L 118, 27.4.2001, s. 41. [2] Komission yksiköiden valmisteluasiakirja SEC XXXX, Report on the implementation of Recommendation 2001/331/EC providing for minimum criteria for environmental inspections in the Member States, Annex to the Communication of the Commission on the review of Recommendation 2001/331/EC . [3] Euroopan unionin ympäristölainsäädännön täytäntöönpanoa edistävä verkosto, ks. http://ec.europa.eu/environment/impel/index.htm [4] Direktiivi 96/61/EY, annettu 24 päivänä syyskuuta 1996, ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi, EYVL L 257, 10.10.1996, s. 1. [5] Asetus (EY) N:o 1013/2006, annettu jätteiden siirrosta, EUVL L 190, 12.7.2006, s. 1. [6] Direktiivi 79/409/ETY, luonnonvaraisten lintujen suojelusta, EYVL L 103, 25.4.1979, s. 1, direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 91/244/ETY, EYVL L 115, 8.5.1991, s. 41. [7] Direktiivi 92/43/ETY, luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta, EYVL L 206, 22.7.1992, s. 7. [8] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1907/2006, annettu 18. joulukuuta 2006, kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta, EUVL L 396, 30.12.2006, s. 1. [9] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/95/EY, tiettyjen vaarallisten aineiden käytön rajoittamisesta sähkö- ja elektroniikkalaitteissa, EUVL L 37, 13.2.2003, s. 19. [10] Neuvoston asetus (EY) N:o 338/97/EY, luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä, EYVL L 61, 3.3.1997, s. 1. [11] Direktiivi 96/82/EY vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta, EYVL L 10, 14.1.1997, s. 13, direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 2003/105/EY, EUVL L 345, 31.12.2003, s. 97. [12] Direktiivi 96/61/EY ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi. [13] EUVL L 37, 13.2.2003, s. 19. [14] EUVL L 275, 25.10.2003, s. 32. [15] EYVL L 244, 29.9.2000, s. 1. [16] EYVL L 330, 5.12.1998, s. 32. [17] EYVL L 358, 18.12.1986, s. 1. [18] EUVL L 37, 13.2.2003, s. 24. [19] EYVL L 61, 3.3.1997, s. 1. [20] Lisätietoja IMPEL:n verkkosivustolla osoitteessa http://ec.europa.eu/environment/impel/index.htm