Komission kertomus neuvostolle munien kulutuksen, pesemisen ja merkitsemisen kehityksestä /* KOM/2003/0479 lopull. */





KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE munien kulutuksen, pesemisen ja merkitsemisen kehityksestä SISÄLLYSLUETTELO 1. Tiivistelmä ja päätelmät 2. Johdanto 3. Munien kulutuksen kehitys 3.1. Kuorelliset munat ja munavalmisteet 3.2. Syötäväksi tarkoitettujen munien kulutus tuotantotavoittain 3.3. Myyntikanavat 3.4. Tuottaja- ja vähittäishinnat 4. Hygienialainsäädäntö ja munien peseminen 4.1. Neuvoston päätös 1994/371/EY 4.2. Elintarvikehygieniaa koskevan lainsäädännön uudelleenlaatiminen (hygienialainsäädäntöä koskevat ehdotukset) 4.3. Munien peseminen 4.3.1. Nykytekniikka 4.3.2. Kehitys Ruotsissa 5. Syötäväksi tarkoitettujen munien merkitseminen 5.1. Hyvinvointidirektiivi ja tilarekisteri 5.2. Syötäväksi tarkoitettujen munien merkitseminen 5.2.1. EU:ssa tuotetut munat 5.2.2. Tuontimunat 6. Suosituksia ja ehdotuksia 1. Tiivistelmä ja päätelmät Tämä kertomus on vastaus neuvoston pyyntöön selvittää munankulutuksen kehityssuuntauksia ja munien hygieniaan, pesemiseen sekä tuottajan ja tuotantotavan ilmoittavaan merkintään liittyviä kysymyksiä. Kertomus perustuu muun muassa tilapäisen asiantuntijaryhmän kokouksiin sekä toimialajärjestöiltä ja jäsenvaltioilta kerättyihin tietoihin, ja siinä kuvataan eri tuotantotavoilla tuotettujen munien kulutus- ja myyntimalleja sekä pyritään yksilöimään ja ehdottamaan mahdollisia toimenpiteitä munien kaupan pitämistä koskevien yhteisten vaatimusten mukauttamiseksi. Kertomuksessa esitetään seuraavat päätelmät ja suositukset: 1. Sekä munien jäljitettävyyden että kuluttajien tiedonsaannin parantamiseksi syötäväksi tarkoitettuihin muniin leimattava koodi, jossa mainitaan tuottajan tunnusnumero ja jonka avulla tuotantotapa voidaan tunnistaa, olisi otettava käyttöön 1. tammikuuta 2004 alkaen asetuksen (ETY) N:o 1907/90 muuttamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 5/2001 mukaisesti. 2. Toreilla tapahtuvan munien myynnin valvonnan helpottamiseksi myös tuottajien omalta tilalta peräisin olevat näin myytävät munat tulisi leimata. 3. Syötäväksi tarkoitettujen munien peseminen olisi sallittava tarkasti valvottuna kolmen vuoden siirtymäajaksi pakkaamoissa, joilla on 1. kesäkuuta 2003 ollut tähän vaadittava hyväksyntä. Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen olisi laadittava 31. joulukuuta 2005 mennessä kattava tieteellinen raportti syötäväksi tarkoitettujen munien pesemisestä. 4. Komissio edistää ammatillisten järjestöjen toteuttamia kampanjoita, joiden tarkoituksena on tiedottaa kuluttajille munien uusista merkintäsäännöistä. 5. Komissio mukauttaa asetusta (ETY) N:o 1274/91, jotta erityisesti pienille tuottajille voitaisiin tarjota riittävästi joustovaraa sen suhteen, missä munat on leimattava (tilalla vai pakkaamossa), ja antaa samalla lisätakeet petosten ehkäisemisestä tuottajien, pakkaajien ja tukkumyyjien kaupallisissa käytännöissä. 6. Komissio ehdottaa mukautuksia myös asetukseen (ETY) N:o 1274/91 laitosten (keräilijöiden ja pakkaamoiden) tunnusnumeroinnin osalta ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet päällekkäisyyksien estämiseksi kaupan pitämisen vaatimusten ja tulevien hygieniasääntöjen kesken erityisesti tällaisten laitosten hyväksynnän osalta. 2. Johdanto Neuvosto sisällytti 19. joulukuuta 2000 munien kaupan pitämisen vaatimuksiin säännöksen, jonka mukaan syötäväksi tarkoitettuihin muniin on yhteisössä merkittävä tuottajakoodi, jonka avulla tuotantotapa voidaan tunnistaa. Tietyistä munien kaupan pitämisen vaatimuksista annetun asetuksen (ETY) N:o 1907/90 muuttamisesta annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 5/2001 [1] säädetään, että kyseistä säännöstä on sovellettava 1. tammikuuta 2004 alkaen. [1] EYVL L 2, 5.1.2001, s. 1. Samassa asetuksessa neuvosto pyysi komissiota esittämään kertomuksen seuraavasti: "Komissio toimittaa neuvostolle viimeistään 30. kesäkuuta 2003 kertomuksen munien kulutuksen kehityksestä, kuluttajien ja kuluttajajärjestöjen esittämistä toiveista sekä munien merkintää ja valvontaa koskevista kysymyksistä niihin liittyvine ehdotuksineen." Asetuksen johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaisesti kertomuksessa on lisäksi esitettävä selvitys "elintarvikehygieniaa koskevissa säännöksissä tapahtuneesta kehityksestä erityisesti pestyjen kananmunien osalta sekä Maailman kauppajärjestössä käytyjen neuvottelujen tuloksesta". Neuvosto pääsi 16. joulukuuta 2002 poliittiseen yhteisymmärrykseen ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi eläinperäisiä elintarvikkeita koskevista erityisistä hygieniasäännöistä, ja sen yhteydessä neuvoston pöytäkirjaan sisällytettiin eräitä komission lausumia. Komissio vahvistaa erityisesti esittävänsä asetuksen (ETY) N:o 1907/90, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 5/2001, mukaisesti neuvostolle 30. kesäkuuta 2003 mennessä kertomuksen ja siihen liittyvät asianmukaiset ehdotukset. Kertomuksessa käsitellään erityisesti hygienialainsäädännön ja munien kaupan pitämistä koskevan lainsäädännön välistä suhdetta, myös tunnusmerkintöjä, laitosten hyväksyntää ja munien pesemistä. Tämä kertomus on vastaus edellä mainittuihin pyyntöihin. Se perustuu muiden muassa kahteen asiantuntijaryhmän kokoukseen, joihin tuottaja-, toimiala- ja kuluttajajärjestöjen edustajat oli kutsuttu. Lisäksi munien pesemiseen liittyviä kysymyksiä on tutkittu asiantuntijoiden avustuksella ja Ruotsiin tehdyn vierailun aikana. Tässä kertomuksessa ei kuitenkaan käsitellä Maailman kauppajärjestössä käytäviä neuvotteluja, koska ne ovat vielä valmisteluvaiheessaan. 3. Munien kulutuksen kehitys 3.1. Kuorelliset munat ja munavalmisteet Väestön munankulutusta seurataan pääasiassa seuraavien tilastosarjojen avulla: a. kuluttajien munaostot b. tarjontataseet. Kotitalouksien kyselytutkimuksista saatavat tiedot sisältävät yleensä ainoastaan kuorellisten munien ostot, joten ne antavat vain osakuvan munien kokonaiskulutuksesta, koska niissä eivät ole mukana kotitalouksien ostamat munavalmisteet, elintarvikkeisiin sisältyvät munat eikä munien suurkeittiökulutus. Tarjontataseissa väestön kokonaismunankulutus lasketaan niin, että (arvioituun) munien ja munavalmisteiden tuotantoon lisätään niiden tuonti ja vähennetään vienti. Tällöin otetaan huomioon myös muu kuin elintarvikekäyttö (siitokseen ja tekniseen käyttöön tarkoitetut munat, hävikki, varastojen muutos). Taulukossa 1 on esitetty tarjontataseista laskettu väestön kokonaismunankulutus kilogrammoina henkeä kohden kussakin jäsenvaltiossa vuodesta 1986 (Itävallassa, Ruotsissa ja Suomessa vuodesta 1991). EU:n keskimääräinen kulutus henkeä kohti näyttää pysyneen varsin vakaana vuodesta 1990 eli välillä 12,5-13,5 kg. Vakaus on yhteisvaikutusta kolmessa eri maaryhmässä tapahtuneesta eriytyneestä kehityksestä. Joissain jäsenvaltioissa (Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Espanjassa, Italiassa, Irlannissa) havaitaan kaksi jaksoa: - 1990-luvun alkupuolelle jatkunut lasku ja - viime vuosina lisääntynyt kulutus henkeä kohti. Toisessa maaryhmässä kulutus vähenee (1990-luvun alkupuolelle asti Saksassa sekä Suomessa ja jossain määrin myös Ruotsissa). Lisäksi kulutus on lisääntynyt Alankomaissa, Portugalissa ja Italiassa aivan viime vuosina. Kehittyneiden maiden yleisen munankulutuksen kehityksen kannalta erityisen merkittävää on ollut einesten kulutuksen lisääntyminen yhteiskunnallisten kehityssuuntauksien (yhden hengen talouksien ja naisten työssäkäynnin lisääntymisen) vuoksi. Tämän seurauksena munavalmisteet ja/tai munia sisältävät elintarvikkeet korvaavat entistä suuremman osan kuorellisten munien käytöstä sekä kotitalouksissa että suurkeittiöissä. Vaikkei koko EU:n kattavia, luotettaviin tietoihin perustuvia tilastoja olekaan olemassa, tämä suuntaus saa vahvistusta useista eri lähteistä. Vuoden 2002 arviot osoittavat, että 20 prosenttia kaikista syötäväksi tarkoitetuista munista jalostetaan munavalmisteteollisuudessa. Osuuden odotetaan kasvavan yli 30 prosenttiin seuraavien 10 vuoden aikana ja myötäilevän Yhdysvaltojen kehitystä: siellä noin kolmannes kaikista tuotetuista syötäväksi tarkoitetuista munista menee nykyisin jalostukseen. 3.2. Syötäväksi tarkoitettujen munien kulutus tuotantotavoittain Kun Keski- ja Luoteis-Euroopan väestön tietoisuus eläinten hyvinvointiin liittyvistä seikoista on kasvanut, muiden kuin häkkikanojen munien kysyntä on lisääntynyt tasaisesti 1970-luvulta lähtien, ja munantuotanto on mukautunut näihin muutoksiin. Yhteisiin munien kaupan pitämistä koskeviin vaatimuksiin on jo vuodesta 1985 alkaen sisällytetty "vaihtoehtoisten" tuotantomenetelmien (ulko-, kuivike-, orsi- tai lattiakasvatus) yhdenmukaisia perusteita, pakkausmerkintöjä ja valvontaa koskevia säännöksiä (neuvoston asetus (ETY) N:o 1831/84 ja komission asetus (ETY) N:o 1943/85). Nämä tuotantomenetelmät määriteltiin vuonna 2001 munivien kanojen suojelun vähimmäisvaatimuksista annetun direktiivin 1999/74/EY mukaisesti, ja vuodesta 2002 ne on jaettu kolmeen luokkaan seuraavasti: - ulkokasvatus - lattiakasvatus - häkkikasvatus. Vaihtoehtoisesti kasvatettujen kanojen lukumäärän kehitystä yhteisössä voidaan kuvata niiden tietojen perusteella, joita jäsenvaltiot ovat keränneet kaupan pitämistä koskevista vaatimuksista annettujen asetusten mukaisesti. Kuten taulukosta 2 näkyy, näiden kanojen kokonaismäärä kasvoi vuodesta 1991 vuoteen 2002 ulottuvalla jaksolla 10 miljoonasta yksilöstä eli 3 prosentista 39 miljoonaan yksilöön eli 14 prosenttiin kaikista kanoista. Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa, Irlannissa, Tanskassa ja Alankomaissa osuus on yli 20 prosenttia, mutta Espanjassa, Kreikassa ja Portugalissa ei juurikaan pidetä tai pidetään vain vähän kanoja muunlaisissa tuotantoyksiköissä kuin häkeissä. Vähittäiskaupan lukuja tarkasteltaessa ulko- ja lattiakanojen munien osuus on suurempi erityisesti viejämaissa, kuten Alankomaissa sekä Tanskassa ja Itävallassa (lähes 50 prosenttia), sillä niissä markettiketjut ovat omasta aloitteestaan ja/tai eläinten hyvinvointia ajavien ryhmien painostuksesta vähentäneet merkittävästi häkkikanojen munien myyntiä ja jopa lopettaneet sen kokonaan. Saksasta saatujen osittaisten tietojen mukaan "erityisillä markkinointiedellytyksillä" [2] myytyjen pakattujen munien osuus kaikesta munien vähittäismyynnistä on kasvanut vuoden 1998 26 prosentista 39 prosenttiin vuonna 2002 (lähde: ZMP). Yhdistyneen kuningaskunnan osalta arvioidaan munamarkkinoiden jakautuvan vuoteen 2012 mennessä niin, että 50 prosenttia munista on häkkikanojen munia ja 50 prosenttia on peräisin vaihtoehtoisista tuotantotavoista, joista ulkokasvatuksen osuus olisi 42 prosenttia ja lattiakasvatuksen 8 prosenttia (lähde: EUWEP, asiantuntijaryhmän kokous, helmikuu 2003). [2] Näitä ovat tuotantotavat, muun muassa luomutuotanto ja viljalla kasvatettujen kanojen munat. Luomumunien markkinat ovat merkitykseltään pienet. Vuonna 2002 julkaistun tutkimuksen mukaan luomumunien osuus oli vuonna 2000 keskimäärin 1,3 prosenttia koko tuotannosta EU:ssa. Vain Tanska muodosti huomattavan poikkeuksen 15 prosentin osuudellaan (katso taulukko 3). Vuoden 2002 aikana vaihtoehtoisesti tuotettujen munien myynti väheni osittain eräissä maissa kuluttajien tulonkasvun hidastuttua (lähde: ZMP). 3.3. Myyntikanavat Komissio kutsui tuottajien, kaupan ja kuluttajien edustajat kahdesti (heinäkuussa 2002 ja helmikuussa 2003) asiantuntijaryhmän kokoukseen tarkastelemaan munien kulutuksen kehityssuuntauksia ja munien merkitsemiseen liittyviä kysymyksiä. Asiantuntijoita pyydettiin muun muassa toimittamaan tietoja syötäväksi tarkoitettujen munien myynti- ja ostomalleista. Valitettavasti tiedot eivät ole yhteisön kannalta tilastollisesti edustavia, koska tietoa saatiin käyttöön vain muutamista jäsenvaltioista (katso taulukot 4a ja 4b). Seuraavat päätelmät koskevat näin ollen ainoastaan erikseen mainittuja jäsenvaltioita: - Kasvattajilta kuluttajille tapahtuvan suoramyynnin osuus on yleensä korkeintaan 10 prosenttia paitsi Itävallassa (luomumunat ja ulkokanan munat) sekä Saksassa. Saksassa tietojen keräyksessä vuoden 2003 alusta tapahtuneet muutokset ovat paljastaneet merkittävästi poikkeavan mallin; suoramyynti (tilalla, ovelta ovelle, torimyynti), jonka osuus oli aiemmin lähes 50 prosenttia kaikista kotitalouksien ostoista, on pienentynyt 22 prosenttiin. - Itse pakkaavien tuottajien osuus vaihtelee suuresti jäsenvaltioittain (Espanjassa 99 prosenttia, Ranskassa 35 prosenttia häkkikanojen munista) ja tuotantomenetelmittäin (Ranskassa ei ole ulkokanan munien tai luomumunien itse pakkaavia tuottajia, kun taas Itävallassa osuus vaihtelee 30 prosentista 85 prosenttiin). 3.4. Tuottaja- ja vähittäishinnat Asiantuntijaryhmän enimmillään viidestä jäsenvaltiosta ilmoittamat tiedot osoittavat, että vähittäiskaupassa ulko- tai kuivikekanan munat ovat keskimäärin 60 prosenttia kalliimpia kuin tavalliset häkkikanan munat. Kuluttajat joutuvat maksamaan ulkokanojen munista 95 prosenttia ja luomumunista 150 prosenttia kalliimman hinnan. Hintaerot ovat pienemmät silloin, kun halpamyymälöiden (ALDI yms.) osuus vaihtoehtoisesti tuotettujen munien myynnistä on suurempi. Hintaerot on suhteutettava seuraaviin seikkoihin: - Kuluttajien edustaja totesi vuoden 2003 helmikuussa pidetyssä asiantuntijaryhmän kokouksessa, että kuluttajat ovat valmiita maksamaan vaihtoehtoisesti tuotetuista munista 40 prosenttia kalliimman hinnan. - Eri tyyppisten munien tuotantokustannuksissa [3] on vähemmän eroja kuin vastaavien munien vähittäismyyntihinnoissa, joten vaihtoehtoisten munien vähittäismyyntimarginaalit ovat suuremmat. [3] Jos vuosi 2002 oletetaan tuottajien kannalta keskimääräiseksi vuodeksi, tuottajien saamat hinnat olivat kannattavuusrajalla tai hiukan sen yläpuolella. 4. Hygienialainsäädäntö ja munien peseminen 4.1. Neuvoston päätös 94/371/EY Neuvoston päätöksessä 94/371/EY asetetaan seuraavantyyppisten kananmunien markkinoille saattamista koskevia erityisiä terveysvaatimuksia: A-luokan munat, B-luokan jäähdyttämättömät ja säilömättömät munat sekä luokittelemattomat munat. Päätöstä ei kuitenkaan sovelleta munavalmisteiden tuotantoon tarkoitettuihin muniin. Päätöksen tärkeimpänä tavoitteena on säännellä munien tuotanto- ja myyntiketjun kriittisiä vaiheita. Näitä ovat: * Säilyttäminen ja kuljetus: Päätöksen mukaan munat on säilytettävä kuivassa ja auringonvalolta suojattuina ja varastoitava ja kuljetettava mieluiten tasaisessa lämpötilassa tuottajan tiloista kuluttajille myyntiin saakka. * Toimittaminen kuluttajalle: Päätöksessä asetetaan munien kuluttajille toimittamisen aikarajaksi enintään 21 päivää munintapäivästä. Lisäksi siinä määritellään viimeinen myyntipäivä, joka vastaa vähimmäissäilyvyysaikaa vähennettynä seitsemällä päivällä. Osa näistä säännöksistä on otettu huomioon laadittaessa uudelleen yhteisön nykyistä elintarvikehygienialainsäädäntöä. Asiaa selvitetään tarkemmin seuraavassa. 4.2. Elintarvikehygieniaa koskevan lainsäädännön uudelleenlaatiminen (hygienialainsäädäntöä koskevat ehdotukset) Yksi komission vuoden 2000 tammikuussa elintarviketurvallisuudesta antaman valkoisen kirjan keskeisiä kohtia on hygieniaa koskeva ehdotuspaketti. Viidestä säädöksestä koostuvan paketin avulla luodaan yhtenäinen ja avoin hygieniapolitiikka sekä yhdistetään, yhdenmukaistetaan ja yksinkertaistetaan 17 erillisestä direktiivistä koostuva EU:n hygienialainsäädäntö. Uudelleenlaadinta on johtanut viiteen asetusehdotukseen, jotka koskevat elintarvikehygieniaa, virallisia tarkastuksia ja eläinten terveysongelmia. Pakettiin liittyvä lainsäädäntöprosessi on edennyt hyvin, sillä se annettiin 24. heinäkuuta 2000 neuvostolle ja Euroopan parlamentille hyväksyttäväksi yhteispäätösmenettelyssä. Neljäs ehdotus hyväksyttiin ja julkaistiin vuoden 2002 joulukuussa. Neuvosto pääsi lisäksi vuoden 2002 kesäkuussa poliittiseen sopimukseen ensimmäisestä ehdotuksesta ja joulukuussa toisesta ehdotuksesta. Johdonmukaisuuden varmistamiseksi se sopi kuitenkin hyväksyvänsä yhteisen kannan vasta sitten, kun se on edistynyt riittävästi paketin muiden osien (pääasiassa kolmannen ehdotuksen) käsittelyssä. Uudelleenlaadittujen hygieniasääntöjen ja erityisesti kahden ensimmäisen ehdotuksen perusajatuksena on, että elintarvikealan toimijat kantavat täyden vastuun tuottamiensa elintarvikkeiden turvallisuudesta. Elintarvikkeiden turvallisuus on varmistettava ottamalla käyttöön periaate vaarojen analysoinnista ja kriittisistä kohdista niiden hallitsemiseksi (HACCP-järjestelmä) sekä noudattamalla hygieniasääntöjä. Tämä noudattaa Codex Alimentarius -komiteassa hyväksyttyä kansainvälistä lähestymistapaa. Lisäksi säädetään hygieniasääntöjen soveltamisesta kaikilla elintarvikeketjun tasoilla alkutuotannosta tuotteen jakeluun lopulliselle kuluttajalle ("tilalta pöytään"). Paketin ensimmäisen ehdotuksen (Hygienia 1) tarkoituksena on luoda kaikkien alan toimijoiden noudattama yhteinen hygieniaperusta. Ehdotuksen soveltamisalaan kuuluvat kaikki eläin- ja kasviperäiset elintarvikkeet, ja siinä säädetään, että elintarvikealoittain on laadittava hyvän käytännön ohjeistot, joissa elintarvikealan toimijoille annetaan elintarviketurvallisuutta ja HACCP-järjestelmän täytäntöönpanoa koskevia neuvoja. Ehdotuksella joustavoitetaan sääntöjä, jotka koskevat syrjäisillä alueilla sijaitsevia yrityksiä, perinteistä elintarviketuotantoa ja HACCP-järjestelmän täytäntöönpanoa pienyrityksissä, sekä säädetään kaikkien elintarvikealan yritysten kirjaamisesta toimivaltaisen viranomaisen rekisteriin. Toisen ehdotuksen (Hygienia 2) tarkoituksena on laatia yksityiskohtaiset hygieniasäännöt, joita kaikkien eläinperäisiä elintarvikkeita (myös munia ja munavalmisteita) käsittelevien elintarvikealan toimijoiden on noudatettava. Ehdotusta sovelletaan sekä jalostamattomiin ja jalostettuihin eläinperäisiin tuotteisiin että yhdistelmätuotteiden valmistuksessa käytettäviin eläinperäisiin tuotteisiin. Yhdistelmätuotteet sisältävät kasviperäisistä tuotteita sekä jalostettuja eläinperäisiä tuotteita. Kolmannessa ehdotuksessa (Hygienia 3) vahvistetaan virallisten tarkastusten järjestämistä koskevat erityiset säännöt eläinperäisiä tuotteita, erityisesti lihaa, simpukoita, kalastustuotteita, maitoa ja maitotuotteita varten. Näitä sovelletaan niiden yleisten sääntöjen lisäksi, jotka sisältyvät ehdotukseen asetukseksi elintarvikkeiden ja rehujen virallisista turvallisuustarkastuksista. Neljännen ehdotuksen (Hygienia 4) tarkoituksena on määritellä toimenpiteet, jotka on toteutettava eläinperäisten tuotteiden kautta tapahtuvan eläintautien leviämisen ehkäisemiseksi. Liitteenä on lisäksi erillinen viides ehdotus (Hygienia 5) nykyisen lainsäädännön kumoamisesta edellä mainittujen seikkojen osalta. Tärkeimmät muna-alaan vaikuttavat säännökset sisältyvät paketin kahteen ensimmäiseen ehdotukseen. * Alkutuotannossa munantuottajien on omaksuttava hyvä käytäntö ja toteutettava toimenpiteet, joilla varmistetaan, että elintarvikkeet ja elintarvikelähteet tuotetaan asianmukaisin hygieniaedellytyksin. Toiminnassa on noudatettava erityisesti alkutuotantoa varten kehitettyjä yleisiä hygieniasääntöjä (Hygienia 1 - liite I) ja tarvittaessa munien säilytystä ja kuljetusta koskevia erityisiä hygieniasääntöjä (Hygienia 2 - liite III, X jakso, I luku). Niiden on oltava toimivaltaisen viranomaisen rekisteröimiä. * HACCP-järjestelmä on otettava käyttöön kaikissa tätä seuraavissa tuotantovaiheissa. Kerääjien, pakkaamoiden ja munavalmisteita valmistavien laitosten on laadittava HACCP-periaatteisiin perustuvat pysyvät menettelyt, otettava ne käyttöön ja noudatettava niitä varmistaakseen, että niiden markkinoille saattamat tuotteet ovat turvallisia. Tätä varten ne voivat käyttää hyvän käytännön ohjeistoja tai säännöstöjä, jotka on suunniteltu tukivälineiksi niiden suorittamia toimintoja varten. Niiden on lisäksi noudatettava yleisiä ja erityisiä hygieniasääntöjä: * Yleisissä hygieniasäännöissä (Hygienia 1 - liite II) viitataan vaatimuksiin, jotka erityisesti kaikenlaisessa elintarviketeollisuudessa käytettävien infrastruktuurien ja laitteiden on täytettävä. * Erityisissä hygieniasäännöissä (Hygienia 2 - liite III, X jakso, I ja II luku) yksinkertaistetaan päätöksessä 94/371/EY (ks. kohta 4.1) ja munavalmisteiden tuotantoa ja markkinoille saattamista koskevista hygienia- ja terveysongelmista annetussa direktiivissä 89/437/ETY asetettuja vaatimuksia. - Yleisesti tarkastellen yhteisössä tuotettujen eläinperäisten tuotteiden kaupan pitäminen on sallittua vain, jos ne on kokonaisuudessaan jalostettu rekisteröidyissä tai tarvittaessa toimivaltaisen viranomaisen hyväksymissä laitoksissa. Kerääjien, pakkaamoiden ja munavalmisteita valmistavien laitosten toiminnalle on hankittava hyväksyntä. Vastaavasti hyväksyntävelvoitteen piiriin kuuluvassa laitoksessa käsitellyn eläinperäisen tuotteen markkinoille saattaminen on sallittu periaatteessa vain silloin, kun siinä on laitoksen hyväksyntänumeron osoittava tunnistusmerkki. Vuoden 2002 joulukuussa annetussa luonnoksessa neuvoston yhteiseksi kannaksi erityisistä hygieniasäännöistä todetaan, että tunnistusmerkkiä ei tarvitse laittaa muniin, joiden pakkausmerkintöjä ja merkintää koskevista vaatimuksista säädetään asetuksessa (EY) N:o 1907/90. Tämä tarkoittaa, että keräilijöiden ja pakkaamoiden rekisteriin ja tunnistusmerkkiin sovelletaan vastaisuudessakin yhteisiä kaupan pitämisen vaatimuksia. - Erityisesti munien osalta voidaan todeta, että ehdotuksessa pysytetään voimassa nykyiset munien säilytystä ja kuljetusta koskevat vaatimukset (Hygienia 2). Vastaavasti munien kuluttajalle toimittamisen aikaraja on edelleen määritelty enintään 21 päiväksi munintapäivästä. Vähimmäissäilyvyysaikaa ei kuitenkaan enää määritellä. 4.3. Munien peseminen Ihmisravinnoksi tarkoitettujen A-luokan munien peseminen on kielletty Euroopan unionin lainsäädännössä. A-luokan tuore muna on tuotettava tavalla, joka varmistaa sen soveltumisen ihmisravinnoksi, ja pestyjen munien luokitusta on alennettava. Tämä poikkeaa eräiden kolmansien maiden, kuten Yhdysvaltojen, Japanin ja Australian, suhtautumistavasta, sillä näissä maissa munien peseminen on yleinen käytäntö. Jäsenvaltioista ainoastaan Ruotsissa syötäväksi tarkoitetut munat usein pestään kuluttajien mieltymysten vuoksi. Muissakin jäsenvaltioissa, esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Italiassa, kuluttajilla saattaa olla käsitys, että pesty muna on turvallisempi. Kuluttajille on syntynyt tämä mielikuva, koska maissa on esiintynyt toistuvasti munista siirtyneen Salmonella enteriditiksen aiheuttamia ruokamyrkytystapauksia ja koska tiedotusvälineet ovat kampanjoineet aiheesta. Likaisia munia voi esiintyä useammin, koska vaihtoehtoisten kasvatusjärjestelmien käyttö on yleistynyt ja markkinoilla on näin ollen tarjolla enemmän sellaisia munia, joita ei ole tuotettu häkkikasvatuksessa. Likaisten munien luokitusta on alennettava ja niistä saatava hinta on alhaisempi, mikä aiheuttaa tulonmenetyksiä tuottajille. Tämä selittää, miksi munien peseminen herättää edelleen kiinnostusta. Olisi kuitenkin otettava huomioon, että munan pintaa peittää kauttaaltaan orgaaninen kerros eli pintakelmu. Tavanomaisissa olosuhteissa ja hyviä käsittelykäytäntöjä noudatettaessa pintakelmu suojaa munaa kuivumiselta ja muodostaa luontaisen esteen munan pinnalla sijaitsevan kasvuston sisältämiä tavanomaisia epäpuhtauksia vastaan. Munan sisältö voi saastua vertikaalisesti, jos munivan kanan munasarjat tai munanjohdin ovat infektoituneet, tai horisontaalisesti, jos esimerkiksi pesässä olevista ulosteista tai pölystä peräisin olevat epäpuhtaudet pääsevät kuoren läpi munan sisään. Munien peseminen ei auta vertikaalisesti siirtyneiden epäpuhtauksien aiheuttamaan saastumiseen. Horisontaalisen siirtymisen yhteydessä pintakelmu muodostaa luontaisen suojan. Jollei munaa käsitellä asianmukaisesti, pintakelmun vahingoittuminen tekee munan herkemmäksi ja sisällön saastumisen riski kasvaa. Pintakelmun vahingoittumisen vaaraa voivat lisätä: - kuorella oleva vesi (pintakelmu voi vahingoittua myös märkänä pakatun munan pinnalle tiivistyneestä vedestä) - pesuvedessä oleva rauta - kuoressa oleva uloste, ja tässä tapauksessa - fysikaalinen harjaus lian poistamiseksi - suuri paine (esimerkiksi pestäessä) jne. Näistä syistä munat on pestävä hyvin hellävaraisesti ja varovasti, jottei luontainen pintakelmu vahingoitu eikä munan laatu tämän vuoksi heikkene. 4.3.1. Nykytekniikka Syötäväksi tarkoitettujen A-luokan munien peseminen ei ole sallittua Euroopan yhteisön lainsäädännössä. Tietyistä munien kaupan pitämisen vaatimuksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1907/90 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 15 päivänä toukokuuta 1991 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1274/91 [4] 5 artiklan 2 kohdassa todetaan, että A-luokan munia ei saa pestä tai puhdistaa muulla tavoin ennen luokittelua tai sen jälkeen. Tämän säännöksen vuoksi pestyjen munien luokitusta on siis alennettava B-luokkaan. Käytäntö on kuitenkin EU:ssa harvinainen Ruotsia lukuun ottamatta. EU:ssa havaittava haluttomuus sallia munien peseminen johtuu edellä kuvatusta pintakelmun rikkoutumismahdollisuudesta. [4] EYVL L 121, 16.5.1991, s. 11. EU:n lainsäädännön mukaan munien nykyiset B- ja C-luokat on yhdistettävä B-luokaksi, eikä B-luokan munia saa 1. tammikuuta 2004 jälkeen myydä syötäväksi tarkoitettuina munina. Tämä huolestuttaa Ruotsissa, jossa munien peseminen on yleinen tapa ja jossa osa kuluttajista ostaa mieluiten pestyjä munia. Pesun aiheuttamia riskejä pidetään varsin pieninä maissa, joissa munia pestään. Nykyisen käytännön ja markkinoilla olevien laitteiden vuoksi pesukäytäntöä on aikaisempaa helpompi perustella. Nykyiset käytössä olevat munanpesukoneet ovat hellävaraisempia munalle. Nykyisin yleinen tuotannossa käytettävä munanpesuprosessi voidaan jakaa neljään vaiheeseen: 1. kastelu 2. pesu 3. huuhtelu ja 4. kuivaus. 5. Tavanomaiset luokitus- ja pakkausvaiheet suoritetaan tämän jälkeen samalla tavoin kuin laitoksissa, joissa munia ei pestä. Prosessi on kustannustehokas keskikokoisissa ja suurissa pakkaamoissa, jolloin munan hinnannousu on merkityksetön. Kustannuksiksi arvioidaan 0,01 euroa kutakin pestyä munaa kohden, ja ne voidaan katsoa merkityksettömiksi, jos kuluttaja on valmis maksamaan ne. 4.3.2. Kehitys Ruotsissa Munia on pesty Ruotsissa jo 40 vuotta. Ruotsin kuluttajat ovat suosineet pestyjä munia tiedotuskampanjan jälkeen, ja kysyntä on suurin suurkeittiöalalla, erityisesti sairaaloissa. Ruotsissa pestään syötäväksi tarkoitetuista munista vähän yli 50 prosenttia. Ruotsin viranomaiset ovat pyytäneet Euroopan komissiolta lupaa jatkaa syötäväksi tarkoitettujen munien pesemistä kotimarkkinoillaan. Komission yksiköt järjestivät vuoden 2003 toukokuussa työryhmän kokouksen ja 5. ja 6. kesäkuuta 2003 vierailun Ruotsiin, jossa komission avustajana oli kokenut munanpesun asiantuntija Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Vierailun aikana tarjoutui tilaisuus nähdä tuotantolinjaan asennettu munanpesulaitteisto toiminnassa ja keskustella munien pesemisestä toimivaltaisen viranomaisen edustajien, muun muassa kansallisen elintarvikeviraston tarkastajien kanssa, jotka olivat mukana koko vierailun ajan. Käyntejä tehtiin kahteen pakkaamoon, joista toisessa pestiin munia ja toisessa ei. Esitetyissä näkemyksissä korostuivat munien pesemistä koskevalle keskustelulle ominaiset voimakkaasti eroavat mielipiteet. Munavalmisteteollisuus vaatii puhtaita tuotteita. Hautomotkin pesevät tai desinfioivat munat. Ruotsalaiset perustelevat syötäväksi tarkoitettujen munien pesemistä sillä, että kuoressa voi olla loisia, bakteereja, viruksia, sieniä, pölyä ja uraattia. Heidän mielestään riski on suurempi, kun munivat kanat sijoitetaan tavanomaisten häkkien sijaan lattiakasvatukseen tai suurennettuihin häkkeihin, jolloin ne joutuvat useammin tekemisiin kuivikkeiden, lannan ja ympäristössä elävien mikro-organismien kanssa. Ruotsalaiset katsovat niin ikään, että pesemättömät munat voivat aiheuttaa ristikontaminaation munankuorista jääkaappeihin ja munia käsiteltäessä myös muihin elintarvikkeisiin. Nykyisin syötäväksi tarkoitettuja munia säilytetään Ruotsissa valvotussa lämpötilassa. Lämpötilavalvonnan ketju kattaa tuottajat, kuorma-autoilijat, pakkaamot, vähittäismyyjät ja liikkeet aina kuluttajalle saakka. Munia säilytetään 10-15 °C:n vakiolämpötilassa. Ruotsissa on nykyisin vain vähän pakkaamoita. Puolet niistä ei pese munia. Toinen puoli pesee ja myy ne B-luokan munina. Kertaalleen pestyjen likaisten munien peseminen uudelleen ei ole sallittua, mikä on merkittävä varmuustekijä. Käytössä olevat järjestelmät muistuttavat monin tavoin järjestelmiä, joita käytetään EU:n ulkopuolisissa, pesemistä rutiininomaisesti harjoittavissa maissa. Munien käsittely varsinaisessa pesuprosessissa vaikuttaa hellävaraiselta, koska niitä ainoastaan harjataan kevyesti. Saatavilla ei kuitenkaan ollut riittävästi tietoa pesuprosessin vaikutuksista munankuoren rakenteeseen eikä mahdollisesta pintakelmun vahingoittumisesta. Laitteiden valmistajat eivät yleensä kirjaa näitä tietoja, koska munanpesukäytäntöjä pidetään turvallisina ja muissa maissa vakiintuneina. Koska toisessa vierailun kohteena olleessa pakkaamossa oli tietoa munien tilan kehityksestä kaupan hyllyssä (kuorien ja munien sisällön kokonaisbakteerimäärästä, Haughin yksiköistä ja ilmatilan korkeudesta) Ruotsin elintarvike- ja bioteknologiainstituutin kanssa tehtyjen tutkimusten perusteella, esitettiin suosituksia tavoiksi, joilla pesemisen vaikutuksia kuoren laatuun voidaan arvioida välittömämmin. Keskusteluista kävi selvästi ilmi, että toimivaltainen viranomainen kannatti voimakkaasti munien pesemisen jatkamista Ruotsissa. Jotkut vähittäismyyjät ja institutionaaliset ostajat (esimerkiksi sairaalat) vaativat ehdottomasti pestyjä munia, koska ne pitävät niitä puhtaampina ja turvallisempina. Pelkona on, että jos peseminen lopetetaan, osa näistä ostajista siirtyy käyttämään munavalmisteita kuorellisten munien sijaan, jolloin markkinoille voi tulla halpatuontia muista maista. Ruotsin kansallisen elintarvikeviraston pakkaustilojen tarkastuksissa käyttämät menettelyt selvitettiin. Ruotsissa on asennettuja toiminnassa olevia munanpesulaitteistoja nykyisin vain 4-5 kappaletta, mutta niiden avulla pakataan suuri osa munista. Valmisteteollisuudesta 95 prosenttia käyttää valkokuorisia munia ja vain 5 prosenttia ruskeita. Pienet likahiukkaset näkyvät selvemmin valkoisissa kuin ruskeissa munissa. Koska munien pesemistä ei ole hyväksytty järjestelmällisesti, ruotsalaisilla tuottajilla on suuri houkutus pestä munia laittomasti tilalla käyttäen laitteita, jotka eivät täytä vaatimuksia eivätkä tarjoa riittäviä takeita. Laittoman pesemisen kieltoa on vaikea valvoa, ja houkutus munien pesemiseen todennäköisesti kasvaa, koska likaisuuden kynnysarvot tiukkenevat ja maat siirtyvät yhä enemmän käyttämään muita kuin häkkikasvatusjärjestelmiä. Vaihtoehtoisissa järjestelmissä ensiluokkaisten munien arvo kasvaa mutta todennäköisyys lian esiintymiseen kuoressa on suurempi. Tekniseltä kannalta päätelmänä on, että syötäväksi tarkoitettujen munien peseminen olisi sallittava Ruotsissa vapaaehtoiselta pohjalta yhteisistä kaupan pitämisen vaatimuksista myönnettävän tilapäisen poikkeuksen perusteella. Pestyjen munien tulisi täyttää A-luokan munien kriteerit ja ne tulisi merkitä pakkauksessa "pestyiksi muniksi". Poikkeus tulisi rajoittaa koskemaan vain nykyisin munia peseviä laitoksia, ja sen ehdoksi tulisi asettaa kaikkein tiukimpien normien ja tarkastusten noudattaminen, mihin kuuluu myös käytettävien laitteiden ennakkohyväksyntä. Tämä näkemys perustuu asiaa koskeviin aiempiin tutkimuksiin sekä vierailun aikana tehtyihin havaintoihin. Munien pesemistä ja pesemisen sallimista koko Euroopan unionissa on pitkään vastustettu sillä perusteella, että pesemisen avulla voidaan peitellä huonoa tilanpitoa ja hygieniavaatimusten huonoa noudattamista tiloilla ja pakkaamoissa. Munien peseminen tulisi sallia vain silloin, kun niin tilalla kuin pakkaamossakin ollaan valmiita noudattamaan kaikkein tiukimpia normeja. Sen tunnustamiseksi, että heikkolaatuinen pesu voi tehdä munasta suojattomamman, munien peseminen tulisi sallia ainoastaan elintarvikehygienian kannalta "oikean asenteen" omaaville yrityksille. Tämä ei välttämättä tarkoita pienten toimijoiden jättämistä luvitta. 5. Syötäväksi tarkoitettujen munien merkitseminen 5.1. Hyvinvointidirektiivi ja tilarekisteri Direktiivissä 1999/74/EY säädetään erityisvaatimuksista munivien kanojen suojelemiseksi. Siinä määritellään eri kasvatusjärjestelmien vähimmäisvaatimukset ja annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus valita sopivin järjestelmä tai useita järjestelmiä. Direktiivin 7 artiklassa edellytetään, että toimivaltaiset viranomaiset rekisteröivät direktiivin soveltamisalaan kuuluvat laitokset tunnusnumeroita käyttäen. Numeron avulla markkinoille saatetut, ihmisten käyttöön tarkoitetut munat ovat jäljitettävissä. Rekisteröinnin täytäntöönpanoa koskevista järjestelyistä säädetään 30. tammikuuta 2002 annetussa komission direktiivissä 2002/4/EY [5]. Jäsenvaltiot velvoitetaan antamaan tarvittavat säädökset, joilla rekisteröintijärjestelmä saatetaan kansallisesti voimaan 31. maaliskuuta 2003 mennessä, ja rekisteröimään kaikki laitokset, joissa on vähintään 350 munivaa kanaa, 31. toukokuuta 2003 mennessä ja myöntämään niille tunnistekoodin. [5] EYVL L 30, 21.1.2002, s. 44. Vuoden 2003 toukokuussa 13 jäsenvaltiolle lähetettiin EY:n perustamissopimuksen 226 artiklan mukainen muodollinen lausunto. 17. kesäkuuta 2003 mennessä vain neljä jäsenvaltiota ilmoitti saattaneensa direktiivin kokonaan lainsäädäntönsä osaksi ja kaksi jäsenvaltiota osittain. Direktiivissä 2002/4/EY määritellään rekisteröintiä varten tarvittavat tiedot. Lisäksi siinä säädetään numeron rakenteesta. Numero koostuu kaupan pitämisen vaatimuksissa määritellyn tuotantotavan ilmaisevasta koodista (1 = ulkokana, 2 = lattiakana, 3 = häkkikana), kaksimerkkisestä jäsenvaltion ISO-koodista ja laitoksen tunnisteesta. Viimeisessä osassa jäsenvaltiot voivat vapaasti käyttää jo olemassa olevia rekisterinumeroita, joita käytetään myös muihin tarkoituksiin. 5.2. Syötäväksi tarkoitettujen munien merkitseminen 5.2.1. EU:ssa tuotetut munat Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaan "A-luokan muniin on merkittävä tuottajan tunnusnumero ja tuotantotavan ilmaiseva koodi" 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti, määritellään neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1907/90 20 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti eli hallintokomiteamenettelyn jälkeen annettavalla komission täytäntöönpanoasetuksella. Näin ollen komissio ehdottaa muutoksia tietyistä munien kaupan pitämisen vaatimuksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1907/90 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annettuun komission asetukseen (ETY) N:o 1274/91. Muutokset koskevat tilakoodin käyttöä, tuotantotavan ilmoittamista ja muita asiaan liittyviä seikkoja seuraavasti: - tilakoodi ja muut muniin tehtävät merkinnät: Direktiivissä 2002/4/EY määritelty tilakoodi on leimattava muniin. Tästä pakollisesta koodista erillisen, tuotantotavan lyhentämättömän ilmoituksen käytön tulisi olla vapaaehtoista; - selitys tilakoodista voidaan esittää pakkauksessa (sisä- tai ulkopuolella); - tärkein kysymys on syötäväksi tarkoitettujen munien leimaamispaikka eli se, tapahtuuko leimaus tilalla vai pakkaamossa. Tilalla leimaamisen ilmeisenä etuna on se, että munien alkuperä on selvästi tunnistettavissa ja myöhemmät "erehdykset" (petolliset käytännöt) vältetään. Toisaalta hinnan ja käsittelyongelmien merkitys korostuu pienemmissä yksiköissä. Lisäksi tilaleimaus koskee kaikkia munia eikä ainoastaan syötäväksi tarkoitettuja munia (joiden osuus koko tuotannosta on 80 prosenttia). Näin kaksinkertainen leimaus on myös mahdollista (koodin leimaaminen tilalla, päivämäärän leimaus pakkaamossa). Näin ollen on aiheellista harkita joustavaa lähestymistapaa, jossa leimaaminen on mahdollista suorittaa tilalla tai pakkaamossa. Viimeksi mainitussa tapauksessa on asetettava yksittäisten toimittajien erottelua koskevia lisäehtoja. Tämä vaihtoehto vastaa kaikkien ryhmien edustajien enemmistön asiantuntijaryhmissä esittämää mielipidettä eikä estä tilalla leimattuihin muniin perustuvien ja niiden myyntiä edistävien varmennussuunnitelmien käyttöä ja kehittämistä edelleen; - toreilla myytävien munien jäljitettävyyden parantamiseksi ehdotetaan, että tuottajien pakkausmerkintäsäännöksistä vapauttamista toreilla myytäessä koskeva 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan säännös kumotaan. Kokemus on nimittäin osoittanut, ettei tällöin useinkaan myydä pelkästään tuottajan omaa tuotantoa, eivätkä paikallisviranomaiset kykene estämään tällaisia petollisia käytäntöjä. Jotta kaupan pitämisen vaatimuksia on helpompi soveltaa oikein torimyynnissä, ehdotetaan edelleen seuraavia säännöksiä: - pakkaamosta toiseen lähetettäviin luokittelemattomiin muniin olisi aina leimattava tilakoodi - kaikkiin jäsenvaltioiden välillä kaupattaviin luokittelemattomiin muniin on leimattava tilakoodi. 5.2.2. Tuontimunat Yhteisössä kaupan pidettävien syötäväksi tarkoitettujen munien koodien leimaus koskee myös tuontimunia. Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1907/90 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että komissio arvioi kolmansissa viejämaissa sovellettavat merkintäjärjestelmät. Havaintojen perusteella voidaan harkita kahdenlaisia koodeja: - Jos tuojamaan menettelyt vastaavat yhteisön sääntöjä, tuontimuniin voidaan merkitä asetuksen (ETY) N:o 1907/90 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tunnuskoodi. - Jollei menettelyjä katsota vastaaviksi, muniin merkitään tunnuskoodi, jonka avulla voidaan todeta alkuperämaa sekä se, että tuotantotapa on määrittelemätön. Tuontimunien leimaamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt annetaan komission täytäntöönpanoasetuksessa. Näiden täytäntöönpanosääntöjen noudattamisen valvonta olisi jätettävä niiden toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtäväksi, jotka ovat vastuussa asiaan liittyvien terveys- ja eläinlääkintäsääntöjen noudattamisen seurannasta. Kolmansista maista tuotavia kuorellisia munia koskevaa eläinlääkintälainsäädäntöä ei nimittäin ole vielä täysin yhdenmukaistettu EU:ssa. Jäsenvaltion tehtäväksi jää hyväksyä EU:n hyväksymien kolmansien maiden pakkaamot, joista kyseiseen jäsenvaltioon saadaan tuoda munia. Taulukossa 6 on esitetty niiden kolmansien maiden luettelo, joista on tuotu kuorellisia munia kolmen viime vuoden (2000-2002) aikana. Useimmiten tuonnin tarkoituksena oli sisäinen jalostus. Tiettyjen tavanomaisen järjestelyn puitteissa tuotujen tuotteiden cif-hinnat näyttävät viittaavaan muihin kuin syötäväksi tarkoitettuihin kananmuniin (Meksikon erityiset patogeenittömät hedelmöitetyt munat, USA:n siitosmunat sekä Kiinan, Taiwanin ja Singaporen viiriäisenmunat). Tämän perusteella komissio on ottanut kirjallisesti yhteyttä kolmansiin valtioihin ja pyytänyt tietoja niissä noudatettavista munien luokitus- ja merkintäsäännöistä, tuotantomenetelmien perusteista ja käytetyistä tilarekistereistä. Valtioita on kymmenen: Tsekki, Unkari, Liettua, Puola, Norja, Sveitsi, Yhdysvallat, Kanada, Israel ja Kiinan kansantasavalta. Näistä olivat 20. kesäkuuta 2003 mennessä vastanneet Tsekki, Liettua, Sveitsi ja Israel. Liettua ja Israel ilmoittivat, että ne vievät kuorellisia munia Euroopan unioniin jalostettaviksi. Sveitsi ilmoitti, ettei se ole rekisteröinyt vuonna 2002 munien vientiä Euroopan unioniin ja ettei vienti ole todennäköistä ottaen huomioon maan yhteisöön verrattuna korkeat tuotantokustannukset. Tilarekisterejä on Sveitsissä ja Israelissa. Liettua viimeistelee munitustilojen rekisteröintimenettelyn valmistelua direktiivin 2002/4/EY mukaisesti, ja menettelyn suunnitellaan tulevan voimaan vuoden 2003 tammikuussa. Sveitsissä (jossa ei pidetä häkkikanoja) ja Israelissa syötäväksi tarkoitettuihin muniin on leimattava alkuperämaa (CH) tai hyväksytyn sopimuksensaajan (pakkaamon) nimi tai tavaramerkki ja painoluokka (Israel). Tuotantotavan tai tuottajakoodin leimaaminen ei ole pakollista kummassakaan maassa. Näistä neljästä maasta tähän mennessä saaduista tiedoista ilmenee, että ainoastaan Liettua täyttää täysimääräisesti asetuksen (ETY) N:o 1907/90 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan edellytyksen, mikäli se saattaa direktiivin 2002/4/EY osaksi kansallista lainsäädäntöään 1. tammikuuta 2004 mennessä. Muutamista vielä avoimista kysymyksistä (tuotantotapa ja tuotantorekisteri) on pyydetty lisätietoja Tsekistä sekä Unkarista ja Puolasta. Ne eivät ole vielä vastanneet. 6. Suosituksia ja ehdotuksia Tutkittuaan kulutuksen kehityssuuntauksia ja munien hygieniaa, pesemistä ja merkitsemistä koskevia kysymyksiä komissio suosittaa seuraavia ratkaisuja ja toimenpiteitä: 1. Munien jäljitettävyyden ja kuluttajien tiedonsaannin parantamiseksi syötäväksi tarkoitettujen munien leimaaminen koodilla, jossa mainitaan tuottajan tunnistusnumero ja jonka avulla tuotantotapa voidaan tunnistaa, olisi otettava käyttöön 1. tammikuuta 2004 alkaen asetuksen (ETY) N:o 1907/90 muuttamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 5/2001 mukaisesti. 2. Toreilla tapahtuvan munien myynnin valvonnan helpottamiseksi myös tuottajan omalta tilalta peräisin olevat näin myytävät munat tulisi leimata. 3. Syötäväksi tarkoitettujen munien peseminen olisi sallittava tarkasti valvottuna kolmen vuoden siirtymäajaksi pakkaamoissa, joilla on 1. kesäkuuta 2003 ollut tähän vaadittava hyväksyntä. Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen olisi laadittava 31. joulukuuta 2005 mennessä kattava tieteellinen raportti syötäväksi tarkoitettujen munien pesemisestä. 4. Komissio edistää ammatillisten järjestöjen toteuttamia kampanjoita, joiden tarkoituksena on tiedottaa kuluttajille munien uusista merkintäsäännöistä. 5. Komissio mukauttaa asetusta (ETY) N:o 1274/91, jotta erityisesti pienille tuottajille voitaisiin tarjota riittävästi joustovaraa sen suhteen, missä munat on leimattava (tilalla vai pakkaamossa), ja antaa samalla lisätakeet petosten ehkäisemisestä tuottajien, pakkaajien ja tukkumyyjien kaupallisissa käytännöissä. 6. Komissio ehdottaa mukautuksia myös asetukseen (ETY) N:o 1274/91 laitosten (keräilijöiden ja pakkaamoiden) tunnusnumeroinnin osalta ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet päällekkäisyyksien estämiseksi kaupan pitämisen vaatimusten ja tulevien hygieniasääntöjen kesken erityisesti tällaisten laitosten hyväksynnän osalta. >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >TAULUKON PAIKKA> >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON>