EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 01.12.1998 
KOM(1998)698 lopullinen 
WIENISSÄ JÄRJESTETTÄVÄN EUROOPPA-NEUVOSTON KOKOUKSEN 
JOHDOSTA LAADITTU KERTOMUS KEINOISTA, JOILLA VOIDAAN 
PARANTAA EUROOPAN TYÖLLISYYSSTRATEGIAN MUKAISEN 
KEHITYKSEN SEURANTAAN JA ARVIOINTIIN KÄYTETTÄVIEN 
TILASTOJEN VERTAILTAVUUTTA 
(komission esittämä) 

WIENISSÄ JÄRJESTETTÄVÄN EUROOPPA-NEUVOSTON KOKOUKSEN 
JOHDOSTA LAADITTU KERTOMUS KEINOISTA, JOILLA VOIDAAN 
PARANTAA EUROOPAN TYÖLLISYYSSTRATEGIAN MUKAISEN 
KEHITYKSEN SEURANTAAN JA ARVIOINTIIN KÄYTETTÄVIEN 
TILASTOJEN VERTAILTAVUUTTA 
Taustaa 
Marraskuussa 1997 Eurooppa-neuvoston ylimääräinen Luxemburgissa järjestetty kokous 
hyväksyi jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikkaa koskevat vuoden 1998 suuntaviivat. 
Jäsenvaltiot sitoutuivat erityisesti kolmeen unionin laajuiseen määrälliseen tavoitteeseen, 
jotka olivat nuorten ja aikuisten työttömien varhainen aktivoiminen sekä työttömien 
kouluttautumis- ja pätevöitymismahdollisuuksien parantaminen. Jäsenvaltioita 
kehotettiin myös määrittelemään konkreettisia tavoitteita muiden suuntaviivojen osalta 
maissa vallitsevien olosuhteiden mukaan. Eurooppa-neuvosto katsoi myös, että Euroopan 
työllisyysstrategiaa tukemaan tarvitaan vertailukelpoisiin tilastoihin perustuvia yhteisiä 
indikaattoreita. 
Toukokuussa 1998 komissio tutki, miten jäsenvaltiot toteuttivat poliittisia sitoumuksiaan 
konkreettisesti niiden kansallisissa toimintasuunnitelmissa. Tiedonannossaan komissio 
päätteli, että "kansallisten toimintasuunnitelmien vähiten tyydyttäviin seikkoihin kuuluu 
kansallisia työllisyyspolitiikkoja koskevien asianmukaisten indikaattorien puute", ja että 
"puutteet ovat erityisen haitallisia kolmen EU:n laajuisen toiminnallisen tavoitteen 
kohdalla". Komissio kehotti jäsenvaltioita pikaisesti aloittamaan uudelleen yhteistyössä 
komission kanssa sellaisten vertailukelpoisten työllisyysindikaattoreiden kehittämisen, 
jotka mittaisivat sekä yleistä työllisyystilannetta että toteutettuja poliittisia toimia ja 
niiden tuloksia. 
Cardiffissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi, että näihin indikaattoreihin käytettyjä 
Euroopan unionin työllisyys- ja sosiaalitilastoja on parannettava ja kehitettävä. 
Eurooppa-neuvosto totesi seuraavaa: 
"Lisätyötä on myös tifitävä tarvittavien, edistystä mittaavien vertailukelpoisten indikaattorien 
määrittämiseksi sekä työmarkkinaosapuolten tosiasiallisen osallistumisen varmistamiseksi. 
'Komissio on ottanut tehtäväkseen laatia Wienin TLurooppa-neuvostolle selvityksen siitä, miten 
tilastojen vertailtavuutta voidaan parantaa. " 
Tämä kertomus on komission vastaus sille annettuun toimeksiantoon. Kertomuksessa 
arvioidaan tähän mennessä saavutettua edistystä työllisyysstrategian seurantaan 
tarkoitettujen indikaattoreiden kehittämisessä, määritellään ensisijaiset toimet, joilla 
näiden indikaattoreiden muodostamiseen käytettyjen työllisyys ja sosiaalitilastojen 
vertailtavuutta voidaan parantaa, ja tuodaan esille alat, joilla näitä toimia olisi 
toteutettava. 
1 
Tähänastinen edistys työllisyysindikaattoreiden kehittämisessä 
Sen jälkeen, kun työllisyyden suuntaviivat hyväksyttiin joulukuussa 1997, yhteisten 
työllisyysindikaattoreiden kehittäminen on edistynyt sekä kansallisella että Euroopan 
unionin tasolla 
Euroopan unionin tasolla komissio ja jäsenvaltiot ovat pääsemässä yhteisymmärrykseen 
työllisyys- ja työmarkkinapoliittisen komitean sekä talouspoliittisen komitean toiminnan 
puitteissa tiettyjen yleisten perusteiden osalta, jotka on otettava huomioon kyseisiä 
yhteisiä indikaattoreita laadittaessa. Indikaattoreiden määrä olisi rajattava, niiden tulisi 
olla helposti tulkittavissa, politiikan kannalta merkityksellisiä ja keskenään 
johdonmukaisia. Indikaattorikokonaisuuden rakenteen olisi ajan myötä vakiinnuttava, 
vaikka siihen samalla on jätettävä tietty mukautumisvara poliittisia tarpeita varten siten, 
kuin työllisyysstrategiassa on määritelty. Indikaattoreiden on myös perustuttava 
tilastollisiin lähteisiin pääasiassa Euroopan unionin tasolla ja niitä tulisi täydentää -
ainoastaan tarpeen vaatiessa - tiedoilla, jotka ovat peräisin vertailukelpoisiksi 
arvioiduista kansallisista lähteistä. 
Indikaattorit jakautuvat kahteen luokkaan: 
• Tuloksia ilmaisevat perusindikaattorit ovat indikaattoreita, joiden avulla voidaan 
vaivattomasti seurata työmarkkinoilla kulloinkin vallitsevia suuntauksia ja tehdä 
yleisten tavoitteiden saavuttamiseen liittyviä vertailuja maiden välillä. Tuloksia 
ilmaisevien perusi ndikaattoreiden muodostaman kokonaisuuden on toimittava 
eräänlaisena ennakkovaroitusjärjestelmänä seurattaessa, miten jäsenvaltiot pystyvät 
ratkaisemaan työllisyyteen liittyviä ongelmia. Niiden avulla voidaan määritellä 
kansalliseen tilanteeseen vaikuttavat heikkoudet ja vahvuudet sekä arvioida, ovatko 
jäsenvaltiot saavuttamassa määriteltäviä viitteellisiä tavoitteita (viitearvot). 
• Politiikkaan liittyvät indikaattorit ovat indikaattoreita, joiden avulla voidaan 
seurata, millaisia toimenpiteitä jäsenvaltiot ovat toteuttaneet soveltaessaan 
työllisyyssuuntaviivoja kansallisessa politiikassaan, ja arvioida, miten hyvin 
jäsenvaltiot ovat saavuttaneet suuntaviivoissa määritellyt tavoitteet. Nämä indikaattorit 
ovat määrällisiä niin suuressa määrin kuin mahdollista. 
Tulosindikaattorit 
Työllisyys- ja työmarkkinapoliittinen komitea on perustanut asiantuntijaryhmän, joka 
vastaa yhteisten työllisyysindikaattoreiden kehittämisen liittyvästä teknisestä työstä. 
Asiantuntijaryhmä hyväksyi jo heinäkuussa 1998 tuloksia ilmaisevat perusindikaattorit, 
joiden avulla seurataan työllisyysstrategian yleistä tuloksellisuutta jäsenvaltioissa (katso 
liite). Kyseessä ovat yhdeksän indikaattoria, joilla kuvataan työllisyyttä, työttömyyttä ja 
työllisyyteen liittyviä taloudellisia muuttujia, jotka kaikki on jaettu sukupuolen mukaan. 
Komissio on jo käyttänyt näitä yhdeksää perusindikaattoria luonnoksessaan vuoden 1998 
yhteiseksi työllisyyskertomukseksi, jossa niitä käytettiin analysoitaessa eri 
jäsenvaltioiden työllisyystilannetta sekä vertailtaessa jäsenvaltioiden lähtökohtia 
suhteessa Euroopan unionissa saavutettuihin parhaisiin tuloksiin. 
Ensimmäisen tulosindikaattorierän vahvuus perustuu siihen, että ne pohjautuvat yhteisiin 
menetelmiin ja määritelmiin, joista jäsenvaltiot ovat sopineet unionin tasolla. Näiden 
menetelmien ja määritelmien soveltamisessa on edelleen tiettyjä puutteita, joihin olisi 
puututtava välittömästi. Määräaikoja noudatetaan paremmin erityisesti 
työvoimatutkimuksen osalta, minkä ansiosta saadaan suhteellisen yhdenmukaisia 
vuosittaisia tietoja kaikista jäsenvaltioista tulevan vuoden ensimmäisen neljänneksen 
loppuun mennessä. Tähän kehitykseen on vaikuttanut neuvoston asetuksen N:o 577/98 
hyväksyminen. Tässä asetuksessa säädettiin yhteisön jatkuvasta työvoimatutkimuksesta, 
jonka toteuttaminen kaikissa jäsenvaltioissa on ratkaisevan tärkeää, jotta tulevaisuudessa 
voidaan neljännesvuosittain saada aiempaa vertailukelpoisempaa, luotettavampaa ja 
yksityiskohtaisempaa tietoa työllisyydestä kaikissa jäsenvaltioissa. 
Tätä perusindikaattorierää ei kuitenkaan voida pitää täysin kattavana tai 
muuttumattomana. Jotta strategiaa ja kansallisten toimintasuunnitelmien toteutumista 
voitaisiin kattavasti arvioida, joudutaan tekemään syvällinen analyysi, joka perustuu 
indikaattoreiden ulkopuolelta saataviin sekä laadullisiin että määrällisiin tietoihin. 
Arvioinnin tekemiseksi monet eri lähteet sekä kansallisella että unionin tasolla ovat 
välttämättömiä. Ei voida myöskään sulkea pois sitä mahdollisuutta, että ajan myötä 
unionin laajuisten tilastojen tarkistusten tai Euroopan unionin työllisyysstrategian 
muuttumisen vuoksi joukkoon lisätään muita indikaattoreita tai nykyisiä indikaattoreita 
korvataan uusilla. 
Politiikkaan liittyvät indikaattorit 
Luonnoksessaan vuoden 1998 yhteiseksi työllisyyskertomukseksi komissio kiinnitti 
huomiota siihen, että sellaisia tarkoituksenmukaisia tietoja ei ole käytettävissä, joiden 
avulla voitaisiin seurata työllisyys- ja työmarkkinapolitiikkaa kaikissa jäsenvaltioissa. 
Tämän vuoksi on esimerkiksi vaikeaa arvioida tarkasti, missä määrin jäsenvaltiot 
noudattavat Euroopan unionin kolmea toiminnallista tavoitetta, jotka liittyvät 
nuorisotyöttömyyden ja pitkäaikaistyöttömyyden ennaltaehkäisyyn ja 20 prosentin 
aktivoimistavoitteeseen. 
Jäsenvaltioissa ollaan kuitenkin enenevässä määrin tietoisia siitä, että näiden 
suuntaviivojen toteuttamisessa tapahtuvaa edistystä olisi arvioitava avoimesti ja tämän 
olisi niin suuressa määrin kuin mahdollista tapahduttava määrällisten indikaattoreiden 
avulla. Useat jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet toimista, joilla pyritään parantamaan 
kansallisia tilastojärjestelmiä seurantaa varten. Erityistä huomiota on kiinnitetty tietojen 
keräämiseen pitkäaikaistyöttömien määrän vaihteluista, aktiivisiin toimiin 
osallistumiseen ja kohdeväestön määrittelyyn. Joissakin tapauksissa kansallisissa 
työttömyysrekistereissä sovelletut menetelmät käyvät parhaillaan läpi perusteellista 
muutosta. 
Työllisyys- ja työmarkkinapoliittisen komitean asiantuntijaryhmä on nyt kiinnittänyt 
huomionsa politiikan seurantaan soveltuvien indikaattoreiden kehittämiseen, ja erityisesti 
siihen, miten kolmen, Euroopan unionin laajuisen toiminnallisen tavoitteen saavuttamista 
voidaan mitata. Valmistelevaan tekniseen työhön liittyviä keskusteluja johtamaan on 
luotu pieni jäsenvaltioiden muodostama erityisryhmä, jonka tarkoituksena on 
alkuvuodesta 1999 esittää ehdotus komitean pohdittavaksi. Tämä on kunnianhimoinen 
tehtävä, johon joissakin tapauksissa voi liittyä tutkimusten laadun parantaminen ja 
virallisten kansallisten lähteiden uudistaminen, jotta rekistereihin pohjautuvien tietojen 
käyttö helpottuisi. 
Euroopan unionin työllisyys- ja sosiaalitilastojen vertailtavuuden parantaminen 
Sen jälkeen, kun vuoden 1998 työllisyyssuuntaviivat hyväksyttiin joulukuussa 1997, 
Euroopan unionin tulosindikaattoreiden kehittämisessä on tapahtunut huomattavaa 
edistystä. Ensimmäiset yhdeksän tulosindikaattoria perustuvat Eurostatin ja kansallisten 
tilastotoimistojen tekemään työhön, jolla on pyritty varmistamaan se, että Euroopan 
kansantalouksien tilinpitojärjestelmään, yhteisön työvoimatutkimukseen ja 
yhdenmukaistettuihin työttömyystilastoihin sisältyvät jäsenvaltioiden tilastot ovat 
hyväksyttävässä määrin vertailukelpoisia. 
Vaikka saavutettu edistys on erittäin arvokasta, se ei riitä täyttämään niitä vaatimuksia, 
joita uusi, työllisyyteen liittyvien kansallisten toimenpiteiden seuranta ja arviointi 
Luxemburgissa määritellyllä tavalla asettaa. Nykyisiä Euroopan unionin työllisyys- ja 
vastaavia tilastoja on vielä runsaasti varaa parantaa, jotta saavutettaisiin hyväksyttävä 
taso seuraavilla aloilla: merkityksellisyys politiikan kannalta, tietojen saaminen ajallaan 
ja jäsenvaltioiden tietojen täydellinen vertailukelpoisuus. 
Jäsenvaltioiden ja komission on yhdessä pyrittävä kehittämään yhteisiä politiikkaan 
liittyviä indikaattoreita ja erityisesti kolmen, ennaltaehkäisyä ja aktivointia koskevan 
Euroopan unionin laajuisen määrällisen tavoitteen seurantaa. Silloin, kun 
vertailukelpoisia tilastoja Euroopan unionin tasolla ei vielä ole käytettävissä, on 
käytettävä kansallisista tutkimuksista tai rekistereihin pohjautuvista lähteistä saatuja 
tietoja. Tämä edellyttää jäsenvaltioilta huomattavaa avoimuutta ja yhteistyötä, jotta 
voitaisiin varmistaa mahdollisimman suuri vertailukelpoisuus ja kattavuus. 
Seuraavassa esitetään alueet, joilla työn jatkaminen on ensisijaisen tärkeää nykyisten 
vertailtavuuteen ja tietojen heikkoon laatuun liittyvien ongelmien ratkaisemiseksi: 
1. Työllisyys 
Euroopan unionin tasolla sekä työllisyyden kehitys että työllisyysaste mitataan edelleen 
sellaisten tilastojen perusteella, jotka eivät jäsenvaltioiden kesken ole riittävässä määrin 
vertailukelpoisia. Toisaalta kansalliset tilastotoimistot käyttävät erilaisia käsitteitä 
muodostaessaan Euroopan kansantalouksien tilinpitojärjestelmän mukaisia 
työllisyyslukuja (Italiassa ja Alankomaissa kokoaikavastaavat vs. työllisten lukumäärä 
muissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa). 
Nykyinen työvoimatutkimus ei myöskään ole tarkoituksenmukainen kaikissa 
jäsenvaltioissa, kun mitataan ajan mittaan tapahtuvia muutoksia, sillä tutkimusotoksen 
suunnittelu ja kiertävän otannan malli eivät aina takaa luotettavia 
nettomuutosestimaatteja. Sellaisten työllisyystietojen vertailussa, jotka liittyvät 
perättäisiin, niin sanottuihin "edustaviin" viitejaksoihin, saattavat lisäksi heijastua 
viitejaksojen erikoispiirteet, jotka vääristävät työllisyyden kasvua kuvaavaa tulosta. 
Jatkuvan työvoimatutkimuksen toteuttaminen kaikissa jäsenvaltioissa neuvoston 
asetuksen N.o 557/98 mukaisesti tulee parantamaan nykyistä tilannetta merkittävästi. 
Jäsenvaltioiden on kuitenkin tiedostettava, että asetusta on sovellettava kiireellisesti. 
Useimmissa jäsenvaltioissa tehdään jo jatkuvaa työvoimatutkimusta (tai sellaista ollaan 
käynnistämässä). Useimmissa jäsenvaltioissa siirtyminen vallitsevasta vuosittain 
4 
suoritettavasta tutkimuksesta jatkuvaan tutkimukseen edellyttää suhteellisen pitkää 
sopeutumisaikaa, ja siirtymisen arvioidaan toteutuvan vuosien^ 2000-2002 välillä 
(Ranska, Italia, Luxemburg). Saksassa ja Itävallassa siirtymistä jatkuvaan tutkimukseen 
ei suunnitella. 
2. Työttömyys 
Työttömyyttä koskevien tilastotietojen keräämistä varten käytössä on kaksi pääasiallista 
järjestelmää, jotka ovat kansalliset työttömyysrekisterit ja työvoimatutkimukset. 
Rekistereihin perustuviin työttömyystilastoihin (joita käytetään laajalti monissa 
jäsenvaltioissa kansallisiin tarkoituksiin) vaikuttavat kansalliset säännökset ja 
hallinnolliset menettelyt. Koska nämä voivat muuttua ajan myötä ja ne vaihtelevat 
suuresti maasta toiseen, rekistereihin perustuvien työttömyystilastojen vertailukelpoisuus 
on erittäin huono tietyllä aikavälillä tai eri maissa. Tällaisia tietoja voidaan käyttää 
politiikan seurannassa, mutta ne eivät selvästikään sovellu työttömyysasteiden 
vertailevaan arviointiin. 
Eurostat julkaisee kuukausittain Euroopan unionin tason yhdenmukaistetun 
työttömyysasteen, jonka muodostamisessa se käyttää pääasiassa työvoimatutkimuksista 
saatua tietoa ja jossa sovelletaan yhteisesti hyväksyttyä, lLO:n työttömyyden 
määritelmään perustuvaa menetelmää. ILO:n määritelmän ja sen yhteisössä sovelletun 
tulkinnan käyttö on suuresti edistänyt työttömyystilastojen vertailtavuutta unionin 
mittakaavassa. ILO:n määritelmään perustuvien työttömyystilastojen vertailtavuus 
asetetaan kuitenkin edelleen usein kyseenalaiseksi, sillä 
ne poikkeavat rekistereihin perustuvista tilastoista ja aiheuttavat sekaannuksia 
alan asiantuntijoihin kuulumattomien keskuudessa, 
ILO:n määritelmä ja sen tulkinta Euroopan unionissa ovat edelleen jotakuinkin 
epäselviä, eikä niitä noudateta yhtä tarkasti kaikissa jäsenvaltioissa, 
ILO:n määritelmään perustuvat työttömyystilastot perustuvat 
työvoimatutkimuksiin, joissa käytetyt kyselylomakkeet poikkeavat jäsenvaltiosta 
toiseen ja näin heikentävät tutkimustulosten vertailtavuutta, 
kun jatkuva tutkimus puuttuu, kuukausittaiset luvut ja vuosikeskiarvot on 
arvioitava rekistereistä saatujen tietojen pohjalta, eivätkä nämä aina ole ILO:n 
määritelmän mukaan merkityksellisiä työttömyysindikaattoreita. 
Jos kaikissa jäsenvaltioissa sovellettaisiin tiukasti yhteisesti sovittua määritelmää ja jos 
työvoimatutkimuksissa käytetyt kyselylomakkeet olisivat suuremmassa määrin 
yhdenmukaisia, niiden kiistanalaisuutta voitaisiin merkittävästi vähentää. Tätä kehitystä 
vauhdittaisi edelleen se, että kaikissa jäsenvaltioissa ryhdyttäisiin mahdollisimman pian 
toteuttamaan jatkuvaa tutkimusta. 
3. Virtoja koskevat työttömyystiedot 
Työllisyyden suuntaviivoissa l ja 2 määritellään täsmälliset tavoitteet: iän mukaan 
työttömien täytyy päästä osalliseksi jostakin työllisyystoimenpiteestä ennen kuin 
työttömyysaikaa on kertynyt 6 tai 12 kuukautta. Näiden kahden suuntaviivan 
toteutumisen seuranta edellyttää yksityiskohtaisia ja vertailukelpoisia tietoja virroista, 
5 
jotka suuntautuvat työttömyyteen, pitkäaikaistyöttömyyteen ja koulutus- tai 
työllistämistoimiin. Tämä on ainoa tapa arvioida, miten hyvin kansalliset politiikat 
vastaavat unionin tasolla määriteltyä ennaltaehkäisevää lähestymistapaa ja miten 
tehokkaita ne ovat. 
Ensimmäisen komission tekemän tilannearvion mukaan virtoja koskevien tietojen 
saatavuus vaihtelee suuresti jäsenvaltiosta toiseen. Esimerkiksi vain tietyt jäsenvaltiot 
pystyvät 6 tai 12 kuukautta henkilöiden työttömäksi ilmoittautumisen jälkeen arvioimaan 
työttömyysrekistereiden avulla sellaisten ilmoittautuneiden osuuden, jotka 
> ovat päässeet osalliseksi työllisyystoimesta eivätkä ole enää työttömiä, 
> ovat päässeet osalliseksi työllisyystoimesta mutta ovat edelleen työttömiä, 
> eivät ole päässeet osalliseksi työllisyystoimesta mutta eivät ole enää työttömiä, 
tai 
> eivät ole päässeet osalliseksi työllisyystoimesta ja ovat edelleen työttömiä. 
Tällä hetkellä ei ole olemassa mitään välinettä, jonka avulla voitaisiin saada tällaisia 
tietoja yhteisön tasolla. Tulevaisuudessa tällaisia tietoja voitaisiin saada joko 
tarkastelemalla virallisia työttömyysrekistereitä pitkällä aikavälillä tai toteuttamalla 
tutkimuksia, jotka kohdistuvat työttömistä muodostettuun edustavaan otokseen. 
Virallisten rekistereiden perinpohjainen tarkastelu pitkällä aikavälillä tarjoaisi 
yksityiskohtaisia ikään, sukupuoleen ja ammattipätevyyteen liittyviä tietoja. Jäljellä on 
kuitenkin edelleen merkittäviä menetelmäongelmia, jotka on pyrittävä ratkaisemaan 
tietojen vertailukelpoisuuden varmistamiseksi, koska työttömyyden ja aktiivisten 
toimenpiteiden määritelmät vaihtelevat maasta toiseen. Ollaan myös vielä kaukana siitä, 
että tällaista järjestelmällistä rekisteröintiä harjoitettaisiin suurimmassa osassa 
jäsenvaltioita. 
Otantatutkimukset varmistaisivat heti alusta alkaen paremman vertailtavuuden. 
Kustannukset saattaisivat kuitenkin olla merkittäviä, sillä yksityiskohtaisten tietojen 
saamiseksi otoskoon tulisi olla suurehko. 
Näiden kahden vaihtoehdon vertailemiseksi tulisi tehdä tutkimus, jossa selvitettäisiin 
niiden toteuttamiseen liittyviä kustannuksia ja tarvittavia määräaikoja. Niiden 
jäsenvaltioiden, jotka eivät pysty arvioimaan työttömiksi ilmoittautuneiden jakautumista 
olemassa olevien rekistereiden avulla, tulisi joko 
> organisoida uudelleen työttömyysrekistereiden hallinnointi siten, että niitä voidaan 
tarkoituksenmukaisesti tutkia pitkällä aikavälillä, ja tehdä tämä sellaisen hankkeen 
puitteissa, jonka tarkoituksena on perustaa uusi, aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan 
liittyvä tietokanta (katso kohta 4), tai 
> järjestää säännöllisesti otantatutkimuksia (kevyemmässä muodossa) työttömiksi 
ilmoittautuneiden keskuudessa. 
4. Aktiivisten työmarkkinatoimenpiteiden kustannukset ja näihin 
toimenpiteisiin osallistuvien tiedot 
Viime vuonna jäsenvaltiot sopivat yhteisestä tavoitteesta, jonka mukaan vähintään 20 
prosenttia työttömistä olisi pyrittävä aktivoimaan joko koulutuksen tai vastaavien toimien 
avulla. Tämä suuntaviiva on otettu huomioon useimmissa jäsenvaltioissa. Tavoitteesta on 
tullut viitearvo, jota voidaan käyttää omia kansallisia tavoitteita asetettaessa. 
Jäsenvaltioiden tulkinnat eroavat kuitenkin sen suhteen, millaisiin toimenpiteisiin tätä 
suuntaviivaa pitäisi soveltaa ja miten kohdeväestö määritellään. Rekistereihin 
perustuvien tietojen laatu vaihtelee myös suuresti jäsenvaltioiden välillä. Kaikista näistä 
syistä johtuen tämän tärkeän suuntaviivan soveltamista on erittäin vaikea vertailla 
unionin tasolla. 
Yhteisiä politiikkaa kuvaavia indikaattoreita on kehitettävä suuntaviivojen yhteisen 
tulkinnan ja laajalti vertailukelpoisen tietokannan pohjalta. Uuden työmarkkinapoliittisen 
tietokannan (mahdollisesti ESSPROS-järjestelmän - European System of Integrated 
Social Protection Statistics - erikoismoduulina) odotetaan tarjoavan määrällisiä tietoja, 
joita voidaan käyttää muodostettaessa panosindikaattoreita. Näillä indikaattoreilla 
voidaan mitata valtioiden toimintaa erityisesti ennaltaehkäisyyn ja aktivointiin liittyvien 
suuntaviivojen toteuttamiseksi. Yllä mainitusta tietokannasta on kuitenkin hyötyä myös 
muiden alojen suuntaviivojen seurannassa. Tällaisia aloja ovat muun muassa naisten ja 
miesten yhtäläiset mahdollisuudet, veroetuusjärjestelmä ja vammaispolitiikka. 
Yleisemmällä tasolla tämän tietokannan avulla voidaan tuottaa ainutlaatuinen 
vertailukelpoisten tietojen kokonaisuus työmarkkinapolitiikan alalla toteutettavaa 
tutkimusta varten. 
Tämän alan kehitys on ratkaisevan tärkeää työllisyyssuuntaviivojen asianmukaiselle 
seurannalle. Koska menetelmien kehittäminen on välttämätöntä myös unionin tasolla, 
kaikkien jäsenvaltioiden on johdonmukaisesti sitouduttava toimittamaan tarvittavat tiedot 
riittävän yksityiskohtaisesti ja asetettujen määräaikojen puitteissa. 
5. Vertailukelpoisten tietojen käyttäminen työllisyyteen liittyvillä aloilla 
Vaikka määrällisiä tavoitteita asetetaan vain kolmessa ensimmäisessä suuntaviivassa, 
edistyksen seuraaminen työllisyyssuuntaviivojen kaikkien neljän pilarin osalta vaatii 
uusien indikaattoreiden kehittämistä monilla eri aloilla, joilla poliittisten toimien ja 
saavutusten vertailu on sekä välttämätöntä että mahdollista. Tällaisia osa-alueita ovat 
esimerkiksi seuraavat: 
• koulunkäynnin keskeyttäminen ilmaistuna niiden nuorten osuutena, jotka poistuvat 
koulutusjärjestelmästä ennenaikaisesti, 
• elinikäiseen oppimiseen osallistuminen, 
• lastenhoitomahdollisuudet, 
• uusien yritysten perustaminen, 
• työllisyys uusilla palvelualoilla sekä osuus- ja yhteisötaloudessa. 
Tilastojärjestelmillä on selkeä tehtävä riittävien määrällisten tietojen hankkimisessa yllä 
mainittujen alojen indikaattoreiden tueksi. Esimerkiksi ammatillista jatko- ja 
täydennyskoulutusta koskeva tutkimus tarjoaa vertailukelpoisia tietoja siitä, kuinka suuri 
osuus työntekijöistä osallistuu yrityksissä järjestettyyn koulutukseen. Näitä tietoja on 
päivitettävä säännöllisesti. Samoin työvoimatutkimuksesta voidaan saada 
merkityksellistä tietoa, kun halutaan arvioida työhön liittyvään koulutukseen - jossakin 
sen muodossa - osallistuvien työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien osuutta. 
Työvoimatutkimukseen sisältyvien lisäkysymysten, joilla selvitetään siirtymistä 
koulutuksesta työelämään, odotetaan tuottavan tietoja, joiden avulla voidaan paremmin 
mitata nuorten ongelmia heidän siirtyessään työelämään. 
Huolimatta tilastojärjestelmien tärkeästä asemasta, niillä ei voida vastata kaikkiin 
vaatimuksiin, joita suuntaviivojen seuranta tällä hetkellä asettaa. Myös muita, täydentäviä 
tietoja tarjoavia lähteitä olisi hyödynnettävä. Tällaisia ovat esimerkiksi 
seurantakeskukset, verkostot ja kattavat tutkimukset edellyttäen, että niistä saatava tieto 
on asiaankuuluvaa, vertailukelpoista ja luotettavaa. 
Toimintakentät 
Luxemburgin prosessin ensimmäisen vuoden aikana tehdyn arvioinnin ja samana aikana 
kertyneen kokemuksen perusteella komissio on määritellyt seuraavat toimintakentät: 
• on voitava parantaa työllisyyden ja työttömyyden tason sekä niihin liittyvien 
ajallisten muutosten mittausmenetelmien vertailukelpoisuutta, 
• on kehitettävä luotettavia tilastotietoja, jotka koskevat työllisyyteen ja työttömyyteen 
liittyviä virtoja ja joiden avulla pitkäaikaistyöttömyyteen suuntautuvan virran 
pysäyttämiseen tähtäävää ennaltaehkäisevää toimintaa voidaan seurata. 
• on saatava vertailukelpoisia tietoja aktiivisen työmarkkinapolitiikan kustannuksista ja 
työmarkkinapolitiikan puitteissa toteutettuihin toimenpiteisiin osallistumisesta; tiedot 
on ilmoitettava kokonaismäärinä ja asianmukaisesti eriteltyinä, 
• on selvästi tarvetta kehittää vertailukelpoisia tilastotietoja, jotka liittyvät koulutuksesta 
työelämään siirtymiseen, elinikäiseen oppimiseen ja veroetuusjärjestelmään. Muun 
muassa menetelmiä ja tietojenkeruuta koskevat kysymykset olisi otettava käsiteltäviksi 
viipymättä. 
Jäsenvaltiot voivat komission kanssa yhteistyössä saavuttaa tämänsuuntaista ratkaisevaa 
ja nopeaa edistystä seuraavilla painopistealueilla: 
=> jatkuva työvoimatutkimus (jossa käytetään entistä yhdenmukaisempia 
kyselylomakkeita) on otettava käyttöön kaikissa jäsenvaltioissa ja toteutettava 
mahdollisimman pian (viimeistään vuonna 2002), 
=> Euroopan unionin tasolla käytettyjen menetelmien ja määritelmien (erityisesti 
työttömyyden määritelmän) standardointia on jatkettava, 
=> on hyväksyttävä ja otettava käyttöön riittäviä tilastollisia menetelmiä, joilla voidaan 
seurata ensimmäisen kahden suuntaviivan toteutumista (työttömyysrekistereiden 
pitkittäistutkimukset tai rekisteröityjen työttömien otantatutkimukset). 
Komissio 
• jatkaa yhteistyötään jäsenvaltioiden kanssa, joka liittyy yhteisten määritelmien 
kehittämiseen sekä tutkimusten ja kyselylomakkeiden suunnitteluun, 
• tutkia kiireellisesti mahdollisuuksia tuottaa vertailukelpoisia tietoja uusilla politiikan 
osa-alueilla, joita nykyinen unionin tilastojärjestelmä ei riittävästi kata ja joihin 
kuuluvat työmarkkinapolitiikka, työllisyyden ja työttömyyden dynamiikka, elinikäinen 
oppiminen, siirtyminen koulutuksesta työelämään sekä vero-ja etuusjärjestelmät, 
• auttaa jäsenvaltioita käytettävissä olevien resurssien puitteissa kehittämään 
indikaattoreita ja menetelmiä, joilla voidaan parantaa kansallisten tilastojen 
vertailtavuutta. 
Jäsenvaltioiden tulisi 
• varmistaa, että tarvittaviin toimenpiteisiin ryhdytään yhteisten, yhteisön tasolla 
sovittujen menetelmien ja määritelmien noudattamiseksi ja että tämä tehdään 
tarkoituksenmukaisella tavalla ja sovittujen määräaikojen puitteissa. Tämä pätee sekä 
tutkimuksiin että rekistereihin perustuvien lähteiden käyttöön, 
• varmistetaan äskettäisen työvoimatutkimusta koskevan asetuksen pikainen 
toteuttaminen ja erityisesti siirtyminen jatkuvaan tutkimukseen, 
• tutkitaan kahden ensimmäisen työllisyyssuuntaviivan erilaisia seurantavaihtoehtoja ja 
valitaan soveltuvin vaihtoehto (työttömyysrckistereiden pitkittäistutkimukset tai 
rekisteröityjen työttömien otantatutkimukset). 
LIITE: TULOKSIA ILMAISEVAT PERUSINDIKAATTORIT 
Työllisyysindikaattorit [kaikki indikaattorit jakautuvat sukupuolen mukaan| 
Indikaattori *JC»£ Tarkoitus 
1. Kokonais­
työllisyyden 
kasvu Vuosimuutos työssäkäyvän 
väestön kokonaismäärässä; %. TyölHs. 
viitearvo-
sarja Vakiotavoite työllisyysstrategian 
tuloksellisuuden arviointiin. 
2. Kokonais­
työllisyyden 
aste Työssäkäyvän väestön 
kokonaismäärän (15-64 -vuotiaat) 
osuus samaan ikäryhmään 
kuuluvan väestön 
kokonaismäärästä; %. TVT Vakioindeksi yhden työllisyysstrategian 
tärkeimmän tulostavoitteen seurantaa varten. 
Kaikki ikäryhmät välillä 15-64 vuotta 
sisältyvät tähän, mikä on tavallisin käytäntö. 
3. Kokonais­
työllisyyden 
aste 
(kokoaikavas-
taavuutena) Työssäkäyvien henkilöiden (15-
64 -vuotiaat) kokonaismäärä 
keskimääräisten työtuntimäärien 
erojen mukaan painotettuna, 
osuutena samaan ikäryhmään 
kuuluvan väestön 
kokonaismäärästä; %. TVT/ 
EU-
ROSTAT 
estimaatit Indikaattori, jolla täydennetään 
työllisyysasteen - pelkästään pääluvun 
laskentaan perustuvan työllisyyden mittarin 
tulkintaa ottamalla huomioon 
työntekijäkohtaisten keskimääräisten 
työtuntimäärien erot. Sama huomautus 
ikäryhmien suhteen kuin yllä indikaattorin 2 
kohdalla. 
Työttömyysindikaattorit [kaikki indikaattorit jakautuvat sukupuolen mukaan] 
Indikaattori ; 
4. Kokonais-
tyottomyyden astc 
5. Nuorisotyottomien 
suhteellinen osuus 
6. Pitkaaikais-
tyottomyyden aste • C M&firitelmft 
Työttömien henkilöiden 
(ILO:n määrit.) 
kokonaismäärän osuus 
työssäkäyvän väestön 
kokonaismäärästä; %. 
Työttömien nuorten (15-24 
-vuotta) kokonaismäärän 
osuus samaan ikäryhmään 
kuuluvan väestön 
kokonaismäärästä; %. 
Pitkäaikaistyöttömän väestön 
(>12 kk, ILO:n määrit.) 
kokonaismäärän osuus 
työssäkäyvän väestön 
kokonaismäärästä; %. LShde 
TVT 
TVT 
TVT Tarkoitus 
Vakioindeksi työttömyyden vastaisen 
strategian arviointiin. 
Vakioindeksi yhden strategian tärkeimmän 
tavoitteen seurantaan; mittaa työttömyyttä 
nuorten keskuudessa. 
Yhden strategian tärkeimmän tavoitteen, eli 
pitkäaikaistyöttömien määrän vähentämisen, 
seurantaan käytettävä vakioindeksi. 
10 
Työllisyyteen liittyvät taloudelliset indikaattorit: 
>U;-;"-;|||iiii^^^|i||J 
7. Reaalinen BKT:n 
kasvu 
8. Tyon tuottavuuden 
kasvu 
9. Todellisct 
yksikkotyokus-
tannuksct I^^IJIiPi^SliS^Sfe 
Vuosikeskiarvo; %. 
BKT:n kasvu työssäkäyvää 
henkilöä ja työtuntia kohti; %. 
Työn tuottavuuden ja BKT-
deflaattorin mukaan suhteutettu 
työntekijäkohtaisten 
työvoimakustannusten kasvu; %. Kan-
sant. 
tilinp. 
Kan-
sant. 
tilinp. 
Kan-
sant. 
tilinp. W^!W^^ • W^^v^ifo®- • 
Kokonaisaktiviteetin mittari: talouden 
tuotannon kokonaisvolyymin indikaattori. 
Kasvun työllistävyyden mittari: indikaattori, 
jossa suhteutetaan tuotoksen kokonaisvolyymi 
sen tuottamiseen tarvitun työvoiman 
volyymiin. 
Tuottavuuteen suhteutettujen 
työvoimakustannusten mittari: 
yhdistelmäindeksi. jossa yhdistyvät reaaliset 
muutokset työvoiman kokonaiskustannuksissa 
sekä työvoiman tuottavuuden muutokset. 
11 Työllisyyteen liittyvät taloudelliset indikaattorit: 
>U;-;"-;|||iiii^^^|i||J 
7. Reaalinen BKT:n 
kasvu 
8. Tyon tuottavuuden 
kasvu 
9. Todellisct 
yksikkotyokus-
tannuksct I^^IJIiPi^SliS^Sfe 
Vuosikeskiarvo; %. 
BKT:n kasvu työssäkäyvää 
henkilöä ja työtuntia kohti; %. 
Työn tuottavuuden ja BKT-
deflaattorin mukaan suhteutettu 
työntekijäkohtaisten 
työvoimakustannusten kasvu; %. Kan-
sant. 
tilinp. 
Kan-
sant. 
tilinp. 
Kan-
sant. 
tilinp. W^!W^^ • •"S'/T*^c0*tius' • 
Kokonaisaktiviteetin mittari: talouden 
tuotannon kokonaisvolyymin indikaattori. 
Kasvun työllistävyyden mittari: indikaattori, 
jossa suhteutetaan tuotoksen kokonaisvolyymi 
sen tuottamiseen tarvitun työvoiman 
volyymiin. 
Tuottavuuteen suhteutettujen 
työvoimakustannusten mittari: 
yhdistelmäindeksi. jossa yhdistyvät reaaliset 
muutokset työvoiman kokonaiskustannuksissa 
sekä työvoiman tuottavuuden muutokset. 
11 
ISSN 1024-4492 
KOM(98) 698 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 17 04 16 01 
Luettelonumero : CB-CO-98-724-F1-C 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg