ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Järjestäytynyt rikollisuus on yksi suurimmista Euroopan unionin turvallisuuteen kohdistuvista uhkista. Yhä monimutkaisemmat toimintatavat, pitkälle kehitetyt keinot laittomien varojen pesemiseen ja piilottamiseen ja suuret voitot, joiden arvioidaan olevan vähintään 139 miljardia euroa joka vuosi, tekevät järjestäytyneeseen rikollisuuteen puuttumisesta erittäin vaikeaa. On olennaisen tärkeää hankkia laittomat voitot takaisin ja taata, että rikos ei kannata. Huolimatta varallisuuden takaisin hankinnasta vastaavia toimistoja koskevasta vuonna 2007 tehdystä neuvoston päätöksestä ja menetetyksi tuomitsemista koskevasta vuonna 2014 annetusta direktiivistä, jossa määritetään vähimmäissäännöt jäädyttämiselle ja menetetyksi tuomitsemiselle, vain pieni osa laittomista varoista saadaan pois rikollisilta. Syyt tähän ovat seuraavat: ·Valmiudet varojen nopeaan tunnistamiseen, jäljittämiseen ja jäädyttämiseen ovat rajalliset, sillä lainvalvonnassa ei aseteta talousrikostutkintaa etusijalle eikä varallisuuden takaisin hankinnasta vastaavilla toimistoilla ole resursseja, valtuuksia ja tietoja, jotta ne voisivat tehdä tehokasta yhteistyötä jäsenvaltioiden välillä; ·Varoja ei aina hallinnoida tehokkaasti, sillä tarvittavaa erityisosaamista ei aina ole saatavilla eikä järjestelmällisesti ryhdytä toimenpiteisiin, joilla varmistetaan, etteivät varat menetä arvoaan. Korkeat hallinnointikustannukset ja varojen arvon aleneminen eivät kannusta käynnistämään varojen jäljittämistä ja jäädyttämistä koskevia menettelyjä; ·Olemassa olevat menetetyksi tuomitsemiseen käytettävät välineet eivät kata kaikkia rikollisen toiminnan markkinoita eikä niillä kyetä saamaan takaisin rikoshyötyä, sillä rikolliset ja erityisesti rikollisjärjestöjen korkeilla tasoilla olevat henkilöt peittävät toimintansa onnistuneesti ja piilottavat varojensa laittoman alkuperän. ·Lisäksi varojen takaisinhankintaa ja menetetyksi tuomitsemista ei priorisoida riittävästi, vaan useille eri viranomaisille on annettu erilaisia rooleja.
Arvioinnissa yksilöidään useita parhaaksi arvioituja toimintavaihtoehtoja, joilla varmistettaisiin, että aloite on yhdenmukainen muiden valmisteilla olevien aloitteiden kanssa (ympäristöväittämiä koskeva aloite ja kestäviä tuotteita koskeva aloite). Seuraavat parhaiksi arvioidut vaihtoehdot ovat itsenäisiä ja sisältävät useissa tapauksissa yleisiä sääntöjä, joita kaksi muuta aloitetta täydentävät hyödyllisellä tavalla: 1.annetaan tietoja tuottajan kaupallisen kestävyystakuun saatavuudesta (tai sen puuttumisesta) ja ajanjaksosta, jona maksuttomia ohjelmistopäivityksiä toimitetaan 2.annetaan korjattavuuspistemäärä tai muita korjausta koskevia tietoja, jos tämä on tarpeen tai niitä on saatavilla 3.kielletään tietyt ennenaikaiseen vanhenemiseen liittyvät menettelyt 4.vahvistetaan säännöt, joilla varmistetaan ympäristöväitteiden oikeudenmukaisuus, muun muassa kieltämällä tietyt viherpesuun liittyvät menettelyt 5.vahvistetaan säännöt, joilla varmistetaan kestävyysmerkintöjen ja kestävyystietoja koskevien välineiden avoimuus ja uskottavuus. Toteuttamistapa –Vaihtoehdot 1 ja 2 saavutetaan kuluttajien oikeuksia koskevaan direktiiviin (direktiivi 2011/83/EU) tehtävillä kohdennetuilla muutoksilla. –Vaihtoehdot 3, 4 ja 5 toteutetaan tekemällä kohdennettuja muutoksia sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin (direktiivi 2005/29/EY). Mitkä tuotteet kuuluvat soveltamisalaan? –Vaihtoehto 1 koskee kaikkia tavaroita lukuun ottamatta ohjelmistopäivityksiä, jotka ovat merkityksellisiä vain tiettyjen tavaroiden yhteydessä. Lisäksi päätettiin, että elinkeinonharjoittajien olisi annettava tietoja tuottajan kestävyystakuun puuttumisesta ainoastaan energiaa käyttävien tavaroiden osalta. –Vaihtoehdon 2 osalta ei määritelty tuotteita (toimenpidettä sovelletaan aina, kun kyseiset tiedot on sovellettavan lainsäädännön mukaan asetettava saataville). –Vaihtoehtojen 3, 4 ja 5 osalta ei myöskään määritelty tuotteita, koska näitä toimenpiteitä sovelletaan tiettyihin kaupallisiin menettelyihin kyseessä olevasta tuotteesta riippumatta.
Naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ja lähisuhdeväkivaltaa esiintyy laajasti eri puolilla EU:ta. Vuonna 2014 yksi kolmesta naisesta EU:ssa ilmoitti fyysisestä ja/tai seksuaalisesta väkivallasta. Vuoden 2019 hallinnollisten tietojen mukaan tällaisen väkivallan esiintyvyys EU:n alueella on 21,2 prosenttia. Verkon ulkopuolella tapahtuvan naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan lisäksi naisiin kohdistuva verkkoväkivalta ja verkossa tapahtuva parisuhdeväkivalta ovat lisääntymässä; vuonna 2020 verkkoväkivallan eri muotojen arvioitiin vaikuttavan 52 prosenttiin nuorista naisista maailmanlaajuisesti. Sukupuoleen perustuva väkivalta voi vaikuttaa sekä naisiin että miehiin, mutta se kohdistuu suhteettomasti naisiin. Lähisuhdeväkivalta vaikuttaa myös muihin perheenjäseniin (mm. puolisoihin, lapsiin ja vanhempiin perheenjäseniin). Naisiin kohdistuva väkivalta ja lähisuhdeväkivalta vaikuttavat miljooniin ihmisiin EU:ssa ja molempia esiintyy kaikissa jäsenvaltioissa. Naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan taustatekijöitä ovat haitalliset sosiaaliset normit ja stereotypiat, jotka aiheuttavat sukupuolten epätasa-arvoa, kyvyttömyys tunnistaa tällaisten rikosten erityispiirteitä sekä tehottomat vastatoimet (oikeudellinen hajanaisuus, oikeudellinen epävarmuus ja täytäntöönpanon tehottomuus). Puutteet väkivallan ennaltaehkäisyssä, uhrien suojelussa ja tukemisessa, oikeussuojan saatavuudessa ja politiikan koordinoinnissa on huomattu sekä EU:n että kansallisella tasolla; yhtä lailla niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat panneet täytäntöön Istanbulin yleissopimuksen naisiin kohdistuvan väkivallan ja perheväkivallan ehkäisemisestä ja torjumisestä sekä niissä, jotka eivät ole. Asiaa koskevat EU:n normit ovat hajallaan useissa säädöksissä eivätkä ne ole johtaneet tehokkaaseen seurantaan ja täytäntöönpanoon tämän uhriryhmän kohdalla. Vaikka Istanbulin yleissopimuksen jälkeen onkin käynnistetty kansallisen tason toimia, yleissopimuksen täytäntöönpanon seuranta osoittaa, että puutteita on edelleen. Kun otetaan huomioon tilanteen kehittyminen viime vuosikymmeninä, uhrien määrä ei todennäköisesti vähene merkittävästi ilman tehokkaampia ja koordinoituja toimia väkivallan ennaltaehkäisyn, väkivallalta suojelun, oikeussuojan saatavuuden, uhrien tukemisen ja politiikan koordinoinnin alalla.
Vaikutustenarviointi ehdotuksesta asetukseksi Euroopan unionin huumausainevirastosta (Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskuksen toimeksiannon eli asetuksen (EY) N:o 1920/2006 tarkistaminen)

Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskus, jäljempänä ’virasto’, perustettiin vuonna 1993, ja sen perustamisasetus laadittiin uudelleen vuonna 2006 (asetus (EY) N:o 1920/2006). Komissio suoritti vuosina 2018 ja 2019 viraston viimeisimmän arvioinnin (COM(2020) 228). Ongelman määrittely perustuu arvioinnin tuloksiin, ja tarkoituksena on puuttua viraston tärkeimpien sidosryhmien esiin tuomiin puutteisiin. Vaikka 25 vuotta sitten oli tarpeen kerätä ja analysoida tietoja Euroopan huumetilanteesta ja sen seurauksista, nykyisin sidosryhmät tarvitsevat myös reaaliaikaista analyysiä uusista haasteista ja neuvoja parhaista tavoista puuttua nopeasti kehittyviin uhkiin, kuten uusiin EU:n markkinoille ilmaantuviin psykoaktiivisiin aineisiin, jotka ovat vaarallisempia (kansan)terveydelle ja aiheuttavat myös uusia turvallisuusongelmia. Poliittiset päättäjät tarvitsevat enemmän tukea ja tietoa, jotta he voivat tehdä tietoon perustuvia valintoja ja tarjota asianmukaisia vastauksia. Virasto ei kykene riittävästi tukemaan jäsenvaltioita, ja viraston kansallisten yhteyspisteiden verkostoa (Reitox) hyödynnetään vajavaisesti. Viraston toiminnan kansainvälistä ulottuvuutta ei ole myöskään määritelty asianmukaisesti. Viraston toimittamat tiedot ovat ratkaisevan tärkeitä, jotta voidaan panna täytäntöön EU:n uusi huumausainestrategia 2021–2025, jonka mukaan huumausainepolitiikkaan sovelletaan näyttöön perustuvaa lähestymistapaa.
Yleisesti ottaen sidosryhmät kannattavat sitä, että jäsenvaltioiden tukemiseen vakavan rikollisuuden ja terrorismin ehkäisemisessä ja torjunnassa liittyviä Europolin oikeudellisia toimivaltuuksia lisätään. Jäsenvaltiot ovat antaneet yksiselitteisen tukensa parhaiksi arvioiduille toimenpidevaihtoehdoille neuvoston eri elimissä sekä EU:n sisäministereiden lokakuussa 2020 antamassa julkilausumassa (”Ten points on the Future of Europol”). Samanaikaisesti jäsenvaltiot ovat tietoisia lainvalvontaan liittyvän kansallisen itsemääräämisoikeutensa merkityksestä operatiivisesta ja prosessuaalisesta näkökulmasta tarkasteltuna. Euroopan parlamentti on kannattanut vahvaa roolia Europolille, mutta muistuttaa kuitenkin heinäkuussa 2020 antamassaan päätöslauselmassa, että ”vahvistettuun toimeksiantoon olisi liitettävä asianmukainen parlamentaarinen valvonta”. Euroopan parlamentin odotetaan vaativan yksityiskohtaisia perusteluja Europolin tietojenkäsittelyvaltuuksien mahdolliselle laajentamiselle sekä vahvoja tietosuojatakeita. Kaikkien sidosryhmien kanssa käydyissä keskusteluissa nousikin esiin se, miten tärkeää on säätää asianmukaisista takeista perusoikeuksien ja varsinkin henkilötietojen suojaan liittyvän oikeuden turvaamiseksi.
Mikä on ongelma ja miksi se on ongelma EU:n tasolla?

Ongelma, johon tällä aloitteella puututaan, on se, että datan jakaminen EU:ssa on edelleen vähäistä huolimatta sen mahdollisista hyödyistä taloudelle ja yhteiskunnalle. Tähän on löydetty kolme pääasiallista syytä: -heikko luottamus datan jakamiseen; -vaikeudet, joita liittyy tietynlaisen julkisen sektorin datan uudelleenkäyttöön ja datan keräämiseen altruistisin perustein; -datan uudelleenkäytön tekniset esteet.
Rajatylittävän kaupan sujuvuus edellyttää tehokkaita tulliselvitys- ja valvontamenettelyjä, joilla varmistetaan ihmisten ja yritysten turvallisuus EU:ssa. Tämä saavutetaan osittain unionin tullikoodeksissa säädetyillä sähköisillä järjestelmillä, joissa paperiasiakirjoihin perustuvat menettelyt korvataan sähköisillä menettelyillä. Eräiden säädösten täytäntöönpanoa on valvottava ulkorajoilla. Tällaista valvontaa edellyttäviä EU:n säädöksiä on yli 60, ja niiden lisäksi tulevat vielä jäsenvaltioissa annetut muuta kuin tullialaa (terveys ja turvallisuus, ympäristö, kalastus, ja maatalous, kulttuuriperintö, markkinavalvonta jne.) koskevat säädökset. Tällaisissa tapauksissa tulli-ilmoituksen sijaan on annettava muu asiakirja. Kaikista lähes 300 miljoonasta vuosittaisesta tavarasiirrosta jopa 13 % on tällaisia tapauksia, ja monet kyseisistä tavaroista ovat myös erittäin arkoja. Koska viranomaiset työskentelevät omissa suljetuissa piireissään, joissa järjestelmät ja prosessit eivät ole yhtenäisiä, monet tavarat käsitellään tehottomilla tavoilla, mikä tarjoaa otolliset puitteet virheille ja petoksille. Joissakin luvissa sallitaan esimerkiksi tavarapaljouksien jakaminen useiden tulli-ilmoitusten kesken, ja ne ovat voimassa koko EU:ssa. Viranomaisten on validoitava käytetyt paljoudet, mutta manuaaliset tarkastukset ovat sekä aikaa vieviä että epätarkkoja. Näitä ongelmia ei voida ratkoa ilman uusia EU:n toimia, osittain siksi, että ne liittyvät EU:n muodollisuuksiin. Kansalliset toimet ovat myös usein hajanaisia ja saattavat pahentaa ongelmaa yhteentoimivuuden puutteen ja kaupan rajatylittävän luonteen vuoksi. Merkittävimmällä EU:n tällä alalla laatimalla aloitteella EU CSW-CERTEXillä on onnistuttu tässä jossakin määrin, mutta sen soveltamisala on rajallinen.
Kryptovarat ovat digitaalisia varoja, jotka perustuvat pääasiassa salaustekniikkaan ja hajautetun tilikirjan teknologiaan (DLT-teknologia). Osa kryptovaroista voidaan katsoa rahoitusmarkkinadirektiivin (MiFID II) mukaisiksi rahoitusvälineiksi tai sähköistä rahaa koskevan direktiivin (EMD2) mukaiseksi sähköiseksi rahaksi, mutta suurin osa niistä jää rahoitusalaa koskevan EU:n sääntelyn soveltamisalan ulkopuolelle. Niissä tapauksissa, joissa kryptovarat eivät kuulu rahoitusalaa koskevan EU:n sääntelyn piiriin, tällaisiin varoihin liittyviin palveluihin (kuten vaihto- ja kauppapaikat ja lompakkopalvelujen tarjoajat) sovellettavien sääntöjen puuttuminen altistaa kuluttajat ja sijoittajat huomattaville riskeille. Kryptovarojen jälkimarkkinoilla on myös merkittäviä markkinoiden luotettavuuteen liittyviä riskejä (esimerkiksi markkinoiden manipulointi). Jotkin jäsenvaltiot ovat ottaneet kansallisella tasolla käyttöön räätälöityjä sääntöjä, jotka koskevat kaikkia EU:n nykyisen sääntelyn ulkopuolelle jääviä kryptovaroja tai joitakin tällaisten varojen alaryhmiä. Tämä johtaa sääntelyn pirstaloitumiseen, mikä vääristää kilpailua sisämarkkinoilla, vaikeuttaa kryptovarapalvelun tarjoajien pyrkimyksiä laajentaa toimintaansa yli rajojen ja johtaa eri maiden säätelyerojen hyväksikäyttöön. Vaikka kryptovarojen markkinat ovat edelleen kooltaan vaatimattomat eivätkä tällä hetkellä aiheuta uhkaa rahoitusvakaudelle, päivittäinen kaupankäyntivolyymi on kasvanut tasaisesti. Niin kutsutut stablecoinit (sellaisten kryptovarojen alaryhmä, joilla on hintaa vakauttavia ominaisuuksia) voivat aiheuttaa lisähaasteita, jos kuluttajat ottavat ne laajalti käyttöön (esim. rahoitusvakauteen ja rahapoliittiseen suvereniteettiin liittyvät riskit). Eri maiden sääntelyerojen hyväksikäytön välttämiseksi ja riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi näiden stablecoinien sääntelyn olisi perustuttava niiden erityisominaisuuksiin. Koska EU:ssa ei ole kryptovaroja koskevaa kehystä, käyttäjät eivät luota kryptovaroihin, mikä haittaa niiden markkinoiden kehittymistä. Tällöin menetetään ne mahdollisuudet, joita kryptovarat tarjoavat nopeiden, edullisten ja tehokkaiden maksuvälineiden ja EU:n yrityksille avautuvien uusien rahoituslähteiden muodossa. Niissä tapauksissa, joissa kryptovarat kuuluvat EU:n rahoituspalvelulainsäädännön piiriin, ei ole täyttä oikeusvarmuutta siitä, miten rahoitusalaa koskevaa EU:n nykyistä sääntelyä (esim. esiteasetusta , MIFID II -direktiiviä ja arvopaperikeskusasetusta ) sovelletaan tällaisiin kryptovaroihin. Tämä johtaa siihen, että ensimarkkinoilla lasketaan liikkeeseen arvopaperitokeneita vain satunnaisesti. Lisäksi se rajoittaa DLT-teknologian käyttöä rahoitusmarkkinoilla. Tästä on osoituksena sellaisten DLT-pohjaisten markkinainfrastruktuurien (kuten kauppapaikkojen tai arvopaperikeskusten) puute, joita tarvitaan arvopaperitokenien kauppaa ja transaktioiden toimitusta varten.
EUROOPAN KOMISSIO

Bryssel 24.9.2020

SWD(2020) 204 final

This document corrects document SWD(2020) 204 final of 24.09.2020

Two references in the title of the cover page have been corrected.

Concerns the EN version only.

The text shall read as follows:

KOMISSION YKSIKÖIDEN VALMISTELUASIAKIRJA



TIIVISTELMÄ VAIKUTUSTENARVIOINNISTA



Oheisasiakirja

ehdotukseen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi

direktiivien 2006/43/EY, 2009/65/EY, 2009/138/EU, 2011/61/EU, 2013/36/EU, 2014/65/EU, (EU) 2015/2366 ja (EU) 2016/2341 muuttamisesta

{COM(2020) 596 final} - {SEC(2020) 309 final} - {SWD(2020) 203 final}
Vaikutustenarviointi asetuksesta ekologisen suunnittelun vaatimusten asettamisesta valonlähteille ja erillisille liitäntälaitteille ja asetusten (EY) N:o 244/2009, (EY) N:o 245/2009 ja (EU) N:o 1194/2012 kumoamisesta sekä asetuksesta valonlähteiden energiamerkinnästä ja asetuksen (EU) N:o 874/2012 kumoamisesta
Kotitalouksien astianpesukoneiden ekologisesta suunnittelusta ja energiamerkinnöistä sekä asetusten (EY) N:o 1016/2010 ja (EU) N:o 1059/2010 kumoamisesta annettujen asetusten vaikutusten arviointi

Kotitalouksien astianpesukoneet kuluttavat merkittävän määrän sähköä, ja niihin sovelletaan energiatehokkuutta koskevia vähimmäisvaatimuksia ja energiamerkintöjä. Sovellettavien vaatimusten ja teknisen kehityksen vuoksi useimmat markkinoilla tällä hetkellä olevat astianpesukoneet kuuluvat energiamerkintöjen kolmeen tehokkaimpaan luokkaan (vähintään A+). Vaikka tämä kehitys on myönteistä, se tarkoittaa myös, ettei kuluttaja enää riittävällä tavalla erota markkinoilla olevien laitteiden suorituskykyä ja saattaa siksi päätyä ostamaan A+-luokan laitteen huomaamatta, että tämän luokan laitteet ovat kaukana tehokkaimmista markkinoilla olevista astianpesukoneista – ja itse asiassa markkinoiden heikoimpia. Tästä seuraa myös, ettei tehokkaammilla laitteilla ole markkinaetua eikä valmistajilla enää ole kannustimia kehittää innovatiivisia ja energiatehokkaita laitteita. Nykyisistä ekosuunnitteluvaatimuksista ja energiamerkinnöistä huolimatta kotitalouksien astianpesukoneiden energiankulutus on viime vuosina jatkuvasti kasvanut unionissa, ja sen odotetaan kasvavan edelleen, koska laitteita on yhä useammissa EU:n kotitalouksissa. Tästä syystä on tärkeää saattaa ajan tasalle nykyiset energian ja veden kulutusta koskevat vaatimukset ja hyödyntää tekniikan kehitystä kulutuksen kasvun rajoittamiseksi. Nykyisistä ekosuunnitteluasetuksista puuttuvat resurssitehokkuutta, kuten kestävyyttä, korjattavuutta ja kierrätettävyyttä, koskevat vaatimukset, joilla voitaisiin kääntää astianpesukoneiden keskimääräisen käyttöiän lyheneminen kasvuun ja edistää kiertotaloustavoitteiden saavuttamista. Kuten monia muitakin tuotteita, astianpesukoneita on kuitenkin mahdollista merkittävästi parantaa kiertotalouden näkökohdista. Tällaisia ovat esimerkiksi varaosien saatavuus, kustannukset ja toimitukset, korjaamiseen ja huoltamiseen liittyvien tietojen saatavuus sekä käyttöiän päättyessä suoritettavan käsittelyn helpottaminen – kaikki näkökohtia, joita voitaisiin vaiheittain parantaa ekosuunnittelutoimenpitein. Kotitalouksien astianpesukoneiden ekologista suunnittelua koskevien vaatimusten tarkistamisen tavoitteena on saada aikaan muutos markkinaolosuhteissa ja laitteiden optimoinnissa rajoittamatta kuitenkaan astianpesukoneiden määrän viime vuosina havaittua kasvua EU:n markkinoilla.
Transrasvat lisäävät merkittävästi riskiä sairastua sepelvaltimotautiin, joka on yleisin kuolinsyy EU:ssa. Joissain elintarvikkeissa käytetään teollisesti valmistettuja transrasvoja teknisistä syistä ja niiden kilpailukykyisen hinnan vuoksi. Esimerkiksi kekseissä ja suklaassa transrasvoja voi olla runsaasti. Märehtijöistä peräisin olevissa tuotteissa transrasvaa on myös luonnostaan, mutta sen merkitys transrasvan liiallisen saannin kannalta on vähäinen. Jotkut väestöryhmät ovat vaarassa saada runsaasti teollisesti valmistettuja transrasvoja. Kuluttajat eivät kuitenkaan ole kovinkaan tietoisia transrasvojen riskeistä. Ilman EU:n puuttumista asiaan on todennäköistä, että kuluttajien terveys vaarantuu, jos teollisia transrasvoja sisältävien tuotteiden myynti jatkuu ja markkinoille tuodaan yhä uusia transrasvaa sisältäviä tuotteita. Jotkut jäsenvaltiot ovatkin jo toteuttaneet toimenpiteitä teollisesti valmistettujen transrasvojen käytön rajoittamiseksi asettamalla esteitä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle. EU:n toimet vaikuttaisivat kuluttajiin sekä elintarviketuottajiin (joista suurin osa on pk-yrityksiä) ja niitä valvoviin kansallisiin viranomaisiin.
Parhaana pidetyssä toimintavaihtoehdossa 3.2. syntyy parannuskustannuksia, jotka liittyvät virtalähteiden tehostumiseen. Niiden odotetaan olevan 10 euroa virtalähdettä kohti, kun tehoa parannetaan 80 PLUS Silver -tasolta Gold-tasolle, ja 17 euroa, kun tehoa parannetaan Gold-tasolta Platinum-tasolle. Titanium-tason saavuttaminen maksaa 23 euroa. Toimintalämpötilan parantamisen arvioidaan maksavan 150 euroa myytävää yksikköä kohti, mikä vastaa suurin piirtein tehokkaan tuuletussarjan hintaa. Valmiustilakulutuksen osalta tehostaminen nostaisi palvelimen hintaa 0,2–0,35 prosenttia, kun keskusyksikön tehokkuutta parannetaan. Materiaalitehokkuuden parantaminen aiheuttaa kahdeksan euron lisäkustannuksen palvelinta tai tiedontallennustuotetta kohti. Näistä parannuksista aiheutuva tuotteiden hankintakustannusten kokonaisnousu on EU:ssa noin 41 miljoonaa euroa vuonna 2030. Palvelinten tehokkuuden mittaamiseen liittyvät testauskustannukset olisivat noin 21 000 euroa sellaista yritystä kohti, jolla on 15 palvelinmallia. Suurissa yrityksissä noudattamisen testaamisen kustannusten arvioidaan olevan noin 30 000 euroa sellaista yritystä kohti, jolla on 25 palvelinmallia. Toimintalämpötilaan liittyvien testauskustannusten arvioidaan olevan noin 1 000 euroa yksikköä kohti.
Ongelma liittyy nykyiseen lääkkeiden lisäsuojatodistusta koskevaan EU:n järjestelmään (asetus (EY) N:o 469/2009), joka otettiin käyttöön vuonna 1992 ja joka tarjoaa (patentin kaltaista) lisäsuojaa myyntiluvanvaraisille lääkkeille enimmillään viideksi vuodeksi patentin voimassaolon päättymisen jälkeen (viideksi ja puoleksi vuodeksi, jos kyseessä on lastenlääkkeelle myönnettävä jatkoaika). Vaikka lisäsuojatodistuksen hyödyt sen haltijalle ovat merkittävät, lisäsuojatodistusjärjestelmästä aiheutuu lääkemarkkinoilla tapahtuneiden merkittävien muutosten vuoksi ei-toivottuja vaikutuksia EU:ssa toimivien rinnakkais- ja biosimilaarilääkkeiden valmistajien kilpailukyvylle. Suurimmat ongelmat ovat seuraavat: 1) ne eivät voi lisäsuojatodistuksen voimassaolon aikana valmistaa rinnakkais- tai biosimilaarilääkkeitä vientiin kolmansiin maihin, joissa suoja on päättynyt; ja 2) ne eivät ole valmiita saattamaan rinnakkais- ja biosimilaarilääkkeitä EU:n markkinoille heti lisäsuojatodistuksen voimassaolon päättymisen jälkeen. Näin ollen on riski, että EU:ssa toimivat rinnakkais- ja biosimilaarilääkkeiden valmistajat menettävät merkittäviä vientimahdollisuuksia sekä ratkaisevan tärkeän aikaedun jäsenvaltion markkinoille tulossa, ja tämä tapahtuu aikana, jolloin on avautumassa merkittäviä uusia mahdollisuuksia (ks. raukeavien patenttien suuri määrä vuodesta 2020 eteenpäin). Ellei toimiin ryhdytä nyt, on riski, että eurooppalaiset valmistajat menettävät merkittäviä mahdollisuuksia, ja tällä on puolestaan negatiivisia vaikutuksia työpaikkoihin, potilaisiin (koska riippuvuus tuonnista kasvaa ja hinnat ovat korkeammat vähäisen kilpailun vuoksi) ja biosimilaarilääkkeiden tutkimukseen.
Mitä lainsäädännöllisiä ja muita toimenpidevaihtoehtoja on harkittu? Onko jokin vaihtoehto arvioitu parhaaksi? Miksi?

Tässä vaikutustenarvioinnissa arvioidaan neljää toimea. Kunkin toimen osalta on harkittu sekä lainsäädännöllisiä että muita vaihtoehtoja, minkä jälkeen seuraavat vaihtoehdot on arvioitu parhaimmiksi: 1. Sijoittajien velvollisuudet Varainhoitajien, vakuutusyritysten, vakuutusten tarjoajien, lisäeläkelaitosten, sijoitusneuvojien ja yksittäisten salkunhoitajien olisi sisällytettävä ESG-tekijät päätöksenteko- ja neuvontamenettelyihinsä, mikä on yksi niiden velvollisuuksista sijoittajina. Tämä toisi selkeyttää ja johdonmukaisuutta koko markkinoille ja integroisi kestävyyden näiden finanssialan laitosten päätöksenteko- ja neuvontamenettelyihin, etenkin niiden riskinhallintaan. 2. Tietojen ilmoittaminen Asianomaisten yhteisöjen olisi ilmoitettava, miten ne täyttävät nämä velvollisuutensa. Varainhoitajien ja yhteisösijoittajien, jotka väittävät pyrkivänsä kestävyystavoitteisiin, olisi myös osoitettava, että niiden sijoitukset ovat kestävyystavoitteiden mukaisia. Näin lisättäisiin läpinäkyvyyttä lopullisten sijoittajien kannalta, varmistettaisiin tuotteiden vertailukelpoisuus ja ehkäistäisiin viherpesua. 3. Yhtenäinen EU:n luokitusjärjestelmä: Parhaaksi arvioidussa vaihtoehdossa vahvistetaan EU:n tasolla yhdenmukaiset kriteerit, joilla määritetään, onko jokin taloudellinen toiminta ympäristön kannalta kestävää. Ehdotuksena on, että komissio yksilöi myöhemmin toiminnot, joita voidaan pitää kestävinä. Tällöin se hyödyntää teknisiä neuvoja, joita antaa perusteilla oleva kestävän rahoituksen asiantuntijaryhmä. Luokitusjärjestelmän ansiosta talouden toimijoilla ja sijoittajilla on sijoituspäätöksiä tehdessään selkeämpi kuva siitä, millaista toimintaa pidetään vihreänä tai kestävänä. Tämä on ensimmäinen ja olennainen askel pyrkimyksissä ohjata sijoituksia kestäviin toimintoihin. 4. Vertailuarvot Parhaaksi arvioidussa vaihtoehdossa otetaan käyttöön kaksi uutta vähähiilisyyden ja positiivisen hiilivaikutuksen vertailuarvojen luokkaa. Vertailuarvojen kehittämismenetelmiä varten aiotaan vahvistaa yhdenmukaiset vähimmäisstandardit. Näin edistetään markkinastandardia, joka kuvastaa yritysten hiilijalanjälkeä. Tämä tarjoaa luotettavan välineen sijoittajille, jotka haluavat sijoittaa vähähiilisiin strategioihin.