EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 12.03.1997 
KOM(97) 102 lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
SOSIAALISEN SUOJELUN NYKYAIKAISTAMINEN JA KOHENTAMINEN 
UROOPAN UNIONISSA 

SISÄLLYSLUETTELO 
TIIVISTELMÄ 3 
1. EUROOPPALAINEN KESKUSTELU SOSIAALITURVAN 
TULEVAISUUDESTA 6 
1.1. Keskustelussa esitetyt kannanotot 6 
1.2. Haaste: Euroopan sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistaminen ja 
kohentaminen 7 
1.2.1. Työn luonteen muuttuminen 8 
1.2.2. Euroopan väestön ikääntyminen 9 
1.2.3. Uudenlainen sukupuolijakauma 10 
1.2.4. Tarve uudistaa kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien koordinointia. 11 
2. NYKYAIKAISTAMISEN AVAINKYSYMYKSET 11 
2.1. Sosiaalinen suojelu tuottavana tekijänä 11 
2.2. Työllisyyden kannalta myönteisempään sosiaaliseen suojeluun 12 
2.2.1. Työllisyyden kannalta myönteisemmät verotus- ja 
sosiaalietuusjärjestelmät 13 
2.2.2. Työttömyysvakuutuksesta työllistettävyy svakuutus 14 
2.2.3. Sosiaalisen suojelun rahoitusjärjestelyihin saatava tuore näkökulma 15 
2.2.4. Joustavat työstä eläkkeelle siirtymisen hallintajärjestelmät 17 
2.2.5. Sosiaalinen suojelu yhteiskunnallisen sopeuttamisen edistäjänä 18 
2.3. Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen eurooppalaisten yhteiskuntien väestön 
ikääntymiseen 20 
2.3.1. Kestäviin julkisiin eläkejärjestelmiin 20 
2.3.2. Varma toimintaympäristö lisäeläkejärjestelmille 23 
2.3.3. Ikääntyneiden uusiin hoitotarpeisiin vastaaminen 24 
2.3.4. Terveyspalvelujen kohentaminen 25 
2.4. Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen uudenlaiseen sukupuolijakaumaan: kohti 
oikeuksien yksilöllistämistä 27 
2.5. Unionin alueella liikkuvien sosiaalisen suojelun parantaminen 29 
3. SOPEUTUMISEN TUKEMINEN EUROOPAN TASON TOIMILLA 31 
LIITE 
TIIVISTELMÄ 
Julkisin varoin rahoitetut sosiaalisen suojelun (social protection) järjestelmät nielaisevat 
suurimman osan sosiaaliseen tukeen, terveydenhuoltoon ja eläkkeisiin käytetyistä varoista 
Euroopan unionin jäsenvaltioissa. Järjestelmillä on ollut perustava merkitys tulojen 
uudelleenjaon ja yhtenäisyyden sekä poliittisen vakauden ja taloudellisen kehityksen 
varmistajana koko unionin olemassaolon ajan. 
Näiden järjestelmien osuus EU:n koko bruttokansantuotteesta on tällä hetkellä 28 prosenttia. 
Osuus kuitenkin vaihtelee jäsenvaltioittain - 16 prosentista 35 prosenttiin - tuen laajuuden 
sekä julkisen ja yksityisen rahoituksen jakautumisen erojen mukaan. 
Useimpien järjestelmien tavoitteet samoin kuin rahoitus- ja toimintarakenteet luotiin 
vuosikymmeniä sitten. Ne perustarpeet, joihin järjestelmät vastaavat, ovat edelleen olemassa, 
mutta järjestelmien taloudelliset ja yhteiskunnalliset toimintaolosuhteet ovat muuttuneet ja 
muuttuvat yhä. Jotta järjestelmät voitaisiin pitää tehokkaina ja jotta voitaisiin vastata 
muuttuviin tarpeisiin, järjestelmiä on nykyaikaistettava. Sosiaalisen suojelun järjestelmiä on 
mukautettava erityisesti seuraavien seikkojen osalta: 
• työn luonteen muuttuminen, minkä myötä tavoitteiltaan joustavuutta lisäävän ja toisaalta 
turvaa tarjoavan politiikan vuorovaikutusta on uudistettava 
• sukupuolten tasapainon muuttuminen työelämässä, jolloin yhtäläisistä mahdollisuuksista 
syntyy sosiaaliturvalle uusia kysymyksiä ja vaatimuksia 
• Euroopan väestön ikääntyminen: huollettavan väestönosan nopea kasvaminen luo uusia 
tarpeita ja pakottaa nopeuttamaan eläkejärjestelmien uudistamista 
• EU:n alueella liikkuviin kansalaisiin sovellettavien kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien 
yhteensovittamistarve. 
Tukeakseen jäsenvaltioita näitten tavoitteitten saavuttamisessa komissio antoi vuoden 1995 
lopulla tiedonannon sosiaalisen suojelun tulevaisuudesta taustaksi eurooppalaiselle 
keskustelulle. Seurauksena syntynyt keskustelu oli vilkasta. Asiaa on nyt aika tarkastella. Tällä 
tiedonannolla on kaksi tavoitetta: 
• osoittaa mahdolliset modernisointiväylät 
• esittää joitakin täsmällisiä ehdotuksia Euroopan tason tueksi. 
Lähestymistavan perustana on yksimielisyys seuraavista seikoista: 
Kukin jäsenvaltio vastaa oman sosiaalisen suojelun järjestelmänsä organisoinnista ja 
rahoituksesta. 
EU vastaa kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta, kun kyse on tapauksista, 
joissa kansalaiset käyttävät oikeuttaan liikkua vapaasti unionin alueella. 
EU toimii lisäksi fooaimina, joka edistää yhteisymmärrystä laajoista tulevaisuudennäkymistä ja 
auttaa määrittämään jäsenvaltioiden yhteisiä haasteita. 
Tämän perusteella komissio ehdottaa, että seuraavia kysymyksiä analysoidaan edelleen ja että 
niihin pohjautuvaa keskustelua ja toimintaa jatketaan. 
1. Sosiaalinen suojelu tuottavana tekijänä. Komissio tutkii vuonna 1997 sosiaalisen 
suojelun järjestelmien yleisiä kustannuksia ja hyötyjä - erityisesti niiden vaikutuksia 
yhteiskunnalliseen yhtenäisyyteen, poliittisten olojen vakauteen sekä taloudelliseen 
kehitykseen. Perustana ovat keskustelut Alankomaiden puheenjohtajakaudella 
tammikuussa 1997 pidetyssä sosiaalipolitiikkaa ja taloudellista kehitystä käsitelleessä 
konferenssissa. 
2. Työllisyyden kannalta myönteisemmät sosiaalisen suojelun järjestelmät. 
Dublinissa kokoontuneelta Eurooppa-neuvostolta saamansa toimeksiannon mukaisesti 
komissio keskittyy osuudessaan vuoden 1997 yhteiseen työllisyyskertomukseen siihen, 
miten sosiaalisen suojelun uudistamista ja verotusta voidaan kehittää kiinteänä osana 
aktiivista työllisyyspolitiikkaa. Pohjatyönä tarkastellaan aktiivisen politiikan parhaita 
käytäntöjä. 
Komissio tutkii, kuinka asioihin niiden tapahduttua reagoivasta 
työttömyysvakuutuksesta saadaan ennakoiva työllistettävyysvakuutus. 
Komissio analysoi perusteellisemmin välillisten työvoimakustannusten vähentämiseen 
tähtääviä toimenpiteitä ja liittää analyysin Amsterdamissa kesäkuussa 1997 
kokoontuvalle Eurooppa-neuvostolle esittämäänsä välikertomukseen samoin kuin 
yhteiseen työllisyyskertomukseen, joka esitetään Eurooppa-neuvoston Luxemburgin-
kokouksessa joulukuussa 1997. Verotuksen työllisyysvaikutukset ovat tärkeä 
keskustelunaihe myös uudelle veropolitiikkaa käsittelevälle työryhmälle Dublinin 
Eurooppa-neuvoston hyväksynnän mukaisesti. 
Komissio tarkastelee vähittäin tapahtuvan eläkkeelle siirtymisen mahdollisuuksia ja 
ongelmia työllisyyttä Euroopassa käsittelevässä vuoden 1997 kertomuksessaan, joka 
julkaistaan vuoden 1997 aikana. Komissio pohtii lisäksi sopivia seurantatoimia. 
Komissio antaa vuoden 1997 alkupuolella tiedonannon yhteiskunnallisen 
sopeuttamisen edistämisestä sekä vuoden 1997 jälkipuoliskolla kertomuksen, jossa 
arvioidaan vähimmäistoimeentulotakuun mekanismeja jäsenvaltioiden sosiaalisen 
suojelun järjestelmissä. 
3. Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen eurooppalaisten yhteiskuntien väestön 
ikääntymiseen. Jäsenvaltioiden väestön ikääntyminen aiheuttaa eläkejärjestelmille 
huomattavia paineita. Komissio kehittää menetelmiä eläkemenojen ennalta-
arvioimiseksi ja arvioi uudistusten niitä osia, jotka näyttävät parhaiten pystyvän 
varmistamaan kestävien julkisten eläkejärjestelmien aikaansaamisen siten, että niiden 
ytimenä oleva solidaarisuus säilyy. 
Komissio julkaisee vuoden 1997 alkupuoliskolla lisäksi lisäeläkkeitä käsittelevän 
vihreän kirjan. Sen tavoitteena on määritellä, mitkä ovat sellaisen Euroopan tason 
mallin pääpiirteet, jolla taattaisiin lisäeläkejärjestelmille varma toimintaympäristö. 
Pystyäkseen vastaamaan hoidosta riippuvien iäkkäitten henkilöitten 
pitkäaikaistarpeisiin jäsenvaltiot ovat toteuttamassa uudistuksia. Komissio tutkii 
meneillään olevia uudistuksia ja esittää niistä katsauksen jäsenvaltioille. 
Tavoitteenaan terveydenhuoltojärjestelmien tehostaminen niin yleisesti kuin 
kustannustenkin kannalta komissio arvioi vuonna 1997 ennaltaehkäisyn 
mahdollisuuksia terveydenhuollon kustannusten vähentämisessä. Komissio selvittää 
lisäksi, missä määrin ja millä ehdoilla markkinavoimien tuominen 
terveydenhuoltojärjestelmiin voi auttaa säästämään, kun samalla pyritään kuitenkin 
edistämään palvelujen laadun kohottamista ja varmistamaan terveydenhoidon saatavuus 
kaikille. 
4. Sosiaalisen suojelun mukauttaminen työelämän uudenlaiseen 
sukupuolijakaumaan. Muuttuva sukupuolijakauma edellyttää sekä työ- ja perhe-
elämän yhteensovittamiseen tähtääviä uusia järjestelyjä että uusia aloitteita yksilöllisten 
oikeuksien lujittamiseksi. Komissio tekee vuoden 1997 lopulla aloitteita, joilla pyritään 
kohottamaan lasten ja muiden elätettävien hoidon laatua. Vuoden 1997 
kertomuksessa yhtäläisistä mahdollisuuksista arvioidaan jäsenvaltioiden pyrkimyksiä 
siirtyä kohti sosiaaliturvaoikeuksien yksilöllistämistä vaarantamatta kuitenkaan naisten 
taloudellista hyvinvointia. 
5. Unionin alueella liikkuvien ihmisten sosiaaliturvan kohentaminen. Komissio laatii 
strategian, jolla uudistetaan ja yksinkertaistetaan siirtotyöläisten sosiaaliturvan 
koordinointia sekä pyritään löytämään yksityiskohtaisia ratkaisuja työeläkejärjestelmiin 
liittyviin raja-alueiden ongelmiin. Ensiaskeleena tehdään vuoden 1997 aikana ehdotus 
direktiiviksi, jolla puututaan joihinkin puheena olevista ongelmista. 
Komissio kehottaa kaikkia jäsenvaltioita ja yhteisön toimielimiä osallistumaan jatkuvaan 
keskusteluun sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamisstrategioista, joita tässä 
tiedonannossa esitellään. Hyvä tilaisuus tarkastella strategiaa avautuu joulukuussa 1997 
Luxemburgissa pidettävässä Eurooppa-neuvoston kokouksessa, jossa neuvostolle esitetään 
yhteinen työllisyyskertomus. 
Komissio kutsuu myös työmarkkinaosapuolet kaikilta tasoilta osallistumaan tähän työhön. 
Yhteiskunnallisen vuoropuhelun komiteaa samoin kuin pysyvää työllisyyskomiteaa kehotetaan 
näkyvään toimintaan. Komissio aikoo antaa sosiaalisen suojelun uudistamiselle merkittävän 
aseman niiden aiheiden joukossa, joita käsitellään vuoden 1998 Euroopan sosiaalifoorumin 
kansalaiskeskustelussa. Siihen osallistuvat jäsenvaltiot, työmarkkinaosapuolet, 
kansalaisjärjestöt sekä yhteisön toimielimet. 
Vuoden 1997 lopulla julkaistavaan sosiaalista suojelua Euroopassa käsittelevään 
kertomukseen kootaan lisätietoja ja -analyyseja tuoreesta kehityksestä jäsenvaltioissa. 
Kertomus on osa yhteistä pohdintaprosessia. 
1. EUROOPPALAINEN KESKUSTELU SOSIAALITURVAN TULEVAISUUDESTA 
Korkean työllisyysasteen ja korkeatasoisen sosiaaliturvan säilyttäminen on yksi yhteisön 
perustavoitteista, ja se on yksiselitteisesti kirjattu Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 
2 artiklassa lueteltujen tehtävien joukkoon. Sosiaaliturva on eurooppalaisen yhteiskuntamallin 
perusosa ja erityispiirre. 
Neuvosto antoi heinäkuussa 1992 suosituksen sosiaalisen suojelun tavoitteitten ja politiikkojen 
lähentymisestä1. Lähentymisstrategian päämääränä oli asettaa yhteiset tavoitteet ohjaamaan 
jäsenvaltioiden politiikkaa siten, että sallittaisiin rinnakkaiset ja erilaiset kansalliset sosiaalisen 
suojelun järjestelmät ja mahdollistettaisiin niiden yhtenäinen kehittäminen kohti yhteisön 
perustavoitteita. Eri maiden politiikkaa lähentävä ja samalla järjestelmien autonomisuutta 
kunnioittava strategia on esimerkki toissijaisuusperiaatteen suorasta soveltamisesta. 
Kukin jäsenvaltio vastaa oman sosiaalisen suojelun järjestelmänsä organisoinnista ja 
rahoituksesta. Koska jäsenvaltiot kohtaavat tällä alalla yhteisiä haasteita, tällaisten kysymysten 
tarkastelu Euroopan tasolla on kuitenkin huomattavan arvokasta. Sosiaalisen suojelun 
järjestelmien tuntuvaa uudistamista harkitaan koko Euroopan unionin alueella, ja joissakin 
tapauksissa uudistuksilla vastataan tarpeeseen sopeutua nopeasti muuttuviin yhteiskunnallisiin 
ja taloudellisiin oloihin2. 
Edellisen vuoksi komissio antoi vuoden 1995 lopussa tiedonannon sosiaalisen suojelun 
tulevaisuudesta taustaksi eurooppalaiselle keskustelulle3. Komissio ehdotti, että yhteisön 
toimielimet ja jäsenvaltiot tutkivat yhdessä, mihin toimiin olisi ryhdyttävä, jotta sosiaaliturva 
saataisiin tehokkaammaksi ja entistä myönteisemmäksi työllisyyden kannalta. 
Työmarkkinaosapuolia ja kaikkia asiaankuuluvia tahoja on pyydetty osallistumaan työhön. 
Myös Euroopan parlamentti samoin kuin talous- ja sosiaalikomitea ovat osallistuneet 
pohdintaan ja esittäneet kantansa. Työllisyyttä koskevassa luottamussopimuksessa korostettiin 
tämän keskustelun merkitystä4. 
LL Keskustelussa esitetyt kannanotot 
Keskustelun taustaksi tarkoitettu tiedonanto5 sai aikaan erittäin vilkkaan keskustelun, jota 
käytiin koko vuoden 1996 ajan kirjallisesti, konferensseissa sekä tieteellisten asiantuntijoiden ja 
Neuvoston suositus 92/442/ETY, annettu 27 päivänä heinäkuuta 1992, sosiaalisen suojelun 
tavoitteiden ja politiikkojen lähentymisestä. EYVL N:o L 245, 26.8.1992. 
Ks. kertomus sosiaalisesta suojelusta Euroopassa 1993 (KOM(93) 531) ja kertomus sosiaalisesta 
suojelusta Euroopassa 1995 (KOM(95) 457). 
Komission tiedonanto KOM(95) 466 sosiaalisen suojelun tulevaisuudesta taustaksi eurooppalaiselle 
keskustelulle. 31. lokakuuta 1995. 
"Toiminta työllisyyden parantamiseksi Euroopassa: luottamussopimus", SEC(96)1()93, 6.5.1996. 
erityisesti kohdat 3.11. ja 3.16. 
Ranskan edustajat toimittivat neuvostolle marraskuussa 1996 nimenomaisesti tätä aloitetta tukevan 
lausunnon. Kyse on Eurooppa-neuvoston Torinon-kokouksen ja eurooppalaista yhteiskuntamallia 
koskevan Ranskan muistion seurantatoimista. 
politiikantekijöiden tapaamisissa. Tiivistelmä jäsenvaltioiden, yhteisön toimielinten sekä 
työmarkkinaosapuolten esittämistä näkökohdista esitetään erikseen julkaistavassa komission 
yksiköiden työasiakirjassa. Näissä on paljon yhteisiä piirteitä: 
• Eurooppalaista yhteiskuntamallia pidetään arvossa, ja sitä pitäisi vahvistaa. Malli perustuu 
sekä yhteisiin arvoihin että yhteisymmärrykseen siitä, etteivät sosiaalipolitiikka ja talouden 
toimivuus ole vastakkaisia vaan toisiaan vahvistavia tekijöitä. Pitkälle kehitetyt sosiaalisen 
suojelun järjestelmät ovat yhteiskuntamallin keskeinen osa. 
• Sosiaaliturvan säilyttäminen merkitsee muodoltaan erilaisten eurooppalaisten järjestelmien 
sopeuttamista, sillä olot ovat niiden luomisesta muuttuneet. Haasteena on saattaa 
sosiaaliturva vastaamaan uutta tilannetta kuitenkaan hylkäämättä sen ydinarvoja -
solidaarisuutta ja yhtenäisyyttä. 
• Tehtävä on monimutkainen, eikä tavoitteen saavuttamisen keinoista ole varmuutta. Kunkin 
jäsenvaltion on itse löydettävä ratkaisut omaa järjestelmäänsä varten. Jäsenvaltioiden on 
syytä edelleen noudattaa sitä lähentymisstrategiaa, joka esitettiin vuoden 1992 neuvoston 
suosituksessa. 
• Sosiaalisen suojelun järjestelmien mukauttamiskeinojen on sovittava yhteen Euroopan 
intregraatioprosessin ja erityisesti sisämarkkinoiden, talous-ja rahaliittoa kohti etenemisen ja 
eurooppalaisen kansalaisuuden päämäärän kanssa. 
• Kyky oppia muilta ja sopeutua nopeasti ovat menestyksen avaimia. Euroopan unionin on 
toimittava katalysaattorina, jonka avulla jäsenvaltiot voivat oppia toistensa kokemuksista ja 
sopeutua muuttuneisiin oloihin. 
Yhteisen pohdinnan pohjalta komissio otti asiakseen tutkia virittämänsä keskustelun saamaa 
vastaanottoa ja esittää sopivia seurantatoimia. Tämän tiedonannon tarkoitus on kahtalainen. 
• joidenkin keinojen hahmottelu eurooppalaisten sosiaalisen suojelun järjestelmien 
kehittämiseksi keskustelussa ilmi tulleiden seikkojen perusteella sekä tärkeimpien toimien 
määrittäminen kullakin alalla 
• ehdotusten esittäminen kaikkien osapuolten saamiseksi sopeuttamistyöhön mukaan. 
1.2. Haaste: Euroopan sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistaminen ja 
kohentaminen 
Sosiaalisen suojelun järjestelmien menot vastaavat tällä hetkellä 28:aa prosenttia Euroopan 
unionin bruttokansantuotteesta. Osuus vaihtelee kansallisesti 16:sta 35 prosenttiin. 
Järjestelmillä on merkittävä asema tulonjaon ja sosiaalisen yhtenäisyyden samoin kuin 
poliittisen vakauden ja taloudellisen kehityksen kannalta. Mitä joustavammaksi työelämä 
muuttuu, sitä useampi kansalainen tarvitsee sosiaaliturvajärjestelmänsä suojaa. Hyvä 
sosiaalinen suojelu ja menestyvä liiketoiminta tukevat siten toisiaan. 
Kansainvälinen vertailu tukee tällaista käsitystä sosiaalisesta suojelusta. Vertailun perusteella 
näyttäisi siltä, että kun otetaan huomioon sekä yksityinen että julkinen rahoitus, sosiaalisesta 
suojelusta, terveydenhuollosta ja eläkkeistä aiheutuu useissa kehittyneissä teollisuusmaissa 
talouksille kutakuinkin saman verran menoja6. Lisäksi turvaverkoltaan voimakkaat jäsenvaltiot 
menestyvät BKT per capita -arvolla mitattuna usein heikon turvaverkon jäsenvaltioita 
paremmin. Korkeatasoisen sosiaalisen suojelun ylläpitämiseen pystyvät toisaalta vain 
taloudeltaan terveet maat. Sen vuoksi on yhä tärkeämpää saattaa Euroopan sisämarkkinat 
valmiiksi ja vahvistaa niitä. 
On tärkeää huomata, että sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistamisen syynä ei ole 
kolmansista maista tuleva kilpailu. Vapaata kauppaa ja maailmanlaajuistumista ei tule pitää 
uhkana eurooppalaiselle yhteiskuntamallille. 
Uudelleenjärjestelyjen syyt ovat sisäisiä. Todellisena uhkana eurooppalaiselle 
yhteiskuntamallille voidaan pitää kyvyttömyyttä käsitellä olemassa olevia ongelmia. Ensinnäkin 
on kiireesti lujitettava useimpien jäsenvaltioiden julkista taloutta, jotta tulevaisuudessa voidaan 
välttää yhä kasvavat budjettivajeet ja raskaat velanhoitornenot, jotka asettuvat sosiaalisen 
suojelun rahoituksen edelle. Tämä ei ole ristiriidassa korkealuokkaisen sosiaalisen suojelun 
kanssa eikä murenna solidaarisuusperiaatetta. Se pikemminkin vahvistaa sukupolvien välistä 
solidaarisuutta, sillä tulevien sukupolvien kannettavaksi jäävä taakka kevenee. 
Toiseksi, järjestelmää on uudistettava taloudellisen ja sosiaalisen integraation tukemiseksi. 
Sosiaalisen suojelun järjestelmien avaintehtäviä on tarjota jonkinlainen toimeentulotakuu niille, 
joilla ei ole mahdollisuutta työntekoon. Tämä toiminta on kuitenkin samaan aikaan usein 
jarruttanut taloudellista integraatiota Sosiaalisen suojelun järjestelmät ovat sekä menestyneet 
(köyhyyden lievittäjinä) että epäonnistuneet (täysipainoisen yhteiskunnallisen osallistumisen 
aikaansaajina). 
Työelämän ulkopuolella olevien toimeentulon takaamiseen tarvittavat tulonsiirrot kasvavat 
nopeasti. Työntekijöiden tuloistaan maksamien maksujen määrä kasvaa, kun ilman työtä olevat 
taas haluaisivat mieluiten uusia mahdollisuuksia osallistua aktiivisesti taloudelliseen toimintaan. 
Juuri nämä ongelmat - julkisen talouden mittavat vajeet ja yhteiskunnallisen integraation 
epäonnistuminen - ovat todellinen uhka eurooppalaiselle yhteiskuntamallille. Tilanteen 
vakavuutta voidaan paljolti selittää sosiaalisen suojelun perusedellytysten muuttumisella. 
Sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistamista tukee neljä määräävää tekijää, työn luonteen 
muuttuminen, Euroopan väestön ikääntyminen, työelämän uudenlainen sukupuolijakauma sekä 
tarve uudistaa kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien koordinointia EU.n sisällä liikkuvien 
ihmisten osalta. 
1.2.1. Työn luonteen muuttuminen 
Toimeentuloturvaohjelmien perustana olevat työelämän muodot ovat muuttumassa 
perusteellisesti. Uusia työpaikkoja syntyy palvelualalle, kun taas tuotantoteollisuudessa 
työpaikat vähenevät. Ammattitaito muuttuu rakenteellisesti: yksinkertaiset, vähän 
ammattitaitoa vaativat työtehtävät korvautuvat uusia, laajoja ja korkeatasoisempia taitoja 
vaativilla tehtävillä. Työllisyyden luonne muuttuu: osa- ja määräaikaiset työsuhteet ovat 
yleisempiä kuin koskaan. Lisäksi työssäoloaika lyhenee: koulutukseen käytetään yhä enemmän 
Ks. esimerkiksi G. Esping-Andersen: The Double Problem of Co-ordination in Contemporary Welfare 
States. Esitelmä Amsterdamissa 23.-25. tammikuuta 1997 pidetyssä sosiaalipolitiikkaa ja taloudellista 
suorituskykyä käsitelleessä konferenssissa. 
aikaa ja työnteko aloitetaan yhä myöhemmin - ja työelämästä jäädään pois entistä aiemmin 
siten, että todellinen eläkkeellesiirtymisikä on alle 60 vuotta. 
Työn organisointiin on syntymässä uusia malleja. 1900-luvun suoraviivaisen urakäsityksen 
sijalle on vähitellen tulossa uusi, monentyyppisen ja muuttuvan työelämän malli. Sen mukaan 
yksilöllä voi samalla hetkellä olla useita palkattuja tehtäviä. Useimpien työelämään sisältyy 
jaksoja, jolloin he eivät tee työtä. Nämä jaksot ovat osa säännöllistä siirtymistä tehtävästä 
toiseen, ja niiden aikana sopeutetaan taitoja tai valmistaudutaan uusiin tehtäviin7. 
Viimeksi kuluneiden 20 vuoden antamista opetuksista keskeisin on se, etteivät 
toimeentuloturvaohjelmat takaa riittävää turvaa. Etuusjärjestelmiin käytettävät valtavat 
voimavarat on suunnattava entistä työllistävämmin. Työttömyysturvajärjestelmien on 
muututtava tehokkaammiksi: työttömiä on kannustettava työn hakuun entistä tehokkaammin 
(ks. 2.2.1.) tarjoamalla heille mahdollisuuksia kohentaa taitojaan. Näin voidaan vähitellen 
saada aikaan todellinen työllistettävyysvakuutus pelkän työttömyyskorvausjärjestelmän sijaan 
(ks. 2.2.2). Sosiaalisen suojelun järjestelmien rahoitusrakennetta on mahdollisuuksien mukaan 
uudistettava siten, että välillisiä työvoimakustannuksia voidaan alentaa tehokkaasti erityisesti 
pienten palkkojen osalta (ks. 2.2.3). On tuettava vähittäistä ja joustavaa eläkkeelle siirtymistä, 
jotta iäkkäitten työntekijöiden mahdollisuudet pysyä työmarkkinoilla säilytetään (ks. 2.2.4). 
Samalla on säilytettävä sosiaalisen suojelun sosiaalista yhteenkuuluvuutta tukeva vaikutus. 
Lisäksi jäsenvaltiot etsivät keinoja, joilla jokainen saadaan yhteiskunnan täysipainoiseksi 
jäseneksi - tämä koskee myös niitä ryhmiä, jotka ovat vaarassa syrjäytyä (ks. 2.2.5). 
1.2.2. Euroopan väestön ikääntyminen 
Sosiaaliturvan on vastattava myös eurooppalaisten yhteiskuntien ikääntymisen asettamaan 
haasteeseen. 60-vuotiaitten ja sitä vanhempien määrä, joka vuonna 1995 oli 77 miljoonaa, 
kasvaa vuosien 1995 ja 2025 välillä eli seuraavina 30 vuotena vähimmillään 29 ja enimmillään 
44 miljoonalla. Iäkkäitten osuus kokonaisväestöstä kasvaa 21 %:sta noin 30%:iin. 
Työntekijöiltä eläkeläisille valtiollisten eläkejärjestelmien kautta tehtävät tulonsiirrot ovat niin 
suuria, että niiden perustan kestävyys on vaarassa. Jotkin jäsenvaltiot ovat ryhtyneet 
uudistamaan eläkejärjestelmiään (ks. 2.3.1 ja 2.3.2). Hyvin iäkkäitten ihmisten määrän jatkuva 
kasvu merkitsee kasvavaa terveys- ja sosiaalipalvelujen tarvetta, ja jäsenvaltioiden on vaikeata 
rahoittaa lisääntyviä terveydenhoitomenoja. Terveydenhoitojärjestelmien tehostamisesta tulee 
ensisijaisen tärkeää (ks. 2.3.4). Huollosta riippuvien ikääntyneiden hoitotarve (ks. 2.3.3) 
kasvaa samaan aikaan, mikä merkitsee uudenlaisia vaatimuksia sosiaalisen suojelun 
järjestelmille. Tästä puolestaan avautuu runsaasti työllistämismahdollisuuksia. On voitava 
yhdistää uusien tarpeitten tyydyttäminen ja pakko pitää vastaavat hoitokustannukset kurissa. 
Väestönkasvu Euroopan unionissa (EU 15) 1995-2025 kolmen ikäryhmän osalta 
Näitä muutoksia analysoidaan valkoisessa kirjassa koulutuksesta "Opettaminen ja oppiminen - Kohti 
kognitiivista yhteiskuntaa" KOM(95) 590, jossa käsiteltiin elinikäistä oppimista. Elinikäinen 
oppiminen oli myös vuonna 1996 järjestetyn eurooppalaisen teemavuoden aihe. Muutoksia esitellään 
myös vihreässä kirjassa "Elämä ja työ tietoyhteiskunnassa - ihmisläheisyys etusijalle" (KOM(96) 389). 
Euroopan unionin tiedote - täydennysosa 3/96. Komissio valmistelee lisäksi vihreää kirjaa työn 
uudenlaiseen organisointiin tähtäävästä yhteistyöstä. Se on määrä julkaista vuoden 1997 kuluessa. 
Henkeä imilioonaaj 
0-19 20-59 60+ Lähde: EUROSTAT 
1.2.3. Uudenlainen sukupuolijakauma 
Pyrkimys kohti naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia on vaikuttanut voimakkaasti 
työelämään ja koko yhteiskuntaan. Viimeksi kuluneiden 20 vuoden aikana työllisten naisten 
määrä on unionin alueella lisääntynyt 46:sta 61 miljoonaan, kun taas työllisten miesten määrä 
on pysynyt huomattavan vakaana (86 miljoonana). Naisten osallistuminen työelämään lisääntyy 
tulevinakin vuosina, ja se on merkittävä tekijä vastattaessa työvoiman ikääntymisen asettamaan 
haasteeseen. 
Naisten ja miesten toimeliaisuus Euroopan unionissa (EU 15) 1970-1995 
Osuus 15-64-vuotiaisla sukupuolittain j%) 
Miehiä 
Naisia 
2 S 2 S S S Lähde: EUROSTAT 
Sukupuolijakauman muuttumisen vuoksi perinteinen, tulonhankkijamiehen ja ansiotyötä 
tekemättömän vaimon muodostamaan perheeseen perustuva käsitys sosiaaliturvasta vanhenee. 
Uusi sukupuolijakauma on ristiriidassa sellaisen perinteisen perhepolitiikan kanssa, joka 
odottaa naisen ottavan täyden vastuun kotitöistä sekä lasten ja vanhusten hoitamisesta kotona. 
Monien jäsenvaltioiden alhainen ja vähenevä syntyvyys on vahva merkki tarpeesta tarkastella 
sosiaalisen suojelun järjestelmiä uudelleen. Sosiaalisen suojelun haasteena on paitsi saavuttaa 
naisten ja miesten tasa-arvoinen kohtelu myös löytää keinot, joilla voidaan siirtyä yksilöllisiin 
oikeuksiin rankaisematta niitä naisia, jotka voidakseen huolehtia perheestään eivät ole 
ryhtyneet palkkatyöhön. Lisäksi tarvitaan uusia järjestelyjä lasten ja vanhusten hoidon 
helpottamiseksi (ks. 2.4). 
Kokonaissyntyvyys Euroopan unionissa (EU 15) 1960-1995 
to 
1980 198$ 1970 197S 1I80 1885 199Q 1995 Lähde: EUROSTAT 
1.2.4. Tarve uudistaa kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien koordinointia 
Unionissa on vuodesta 19598 ollut käytössä jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmiä 
koordinoiva Euroopan laajuinen järjestelmä, jolla suojellaan unionin alueella liikkuvia. Tämä 
merkitsee sitä, että suuren ihmisjoukon sosiaaliturva riippuu - kokonaan tai osittain - hyvin 
toimivasta koordinointijärjestelmästä9. 
Koordinointi on dynaaminen prosessi, joka kuvastaa kansallisten sosiaalisen suojelun 
järjestelmien kehittymistä ja muuttuvia vaatimuksia. Koordinointijärjestelmää on nyt 
yksinkertaistettava ja uudistettava, jotta se vastaa uudenlaisesta sosiaalisesta suojelusta ja 
siirtolaisuudesta syntyviä tarpeita. Siirtolaisuudessa on yhä enemmän kyse erittäin 
ammattitaitoisista työntekijöistä10, joiden kannalta - Euroopan tasolla täysin 
koordinoimattomat - sosiaaliturvan lisäjärjestelmät ovat erityisen tärkeitä (ks. 2.5). 
NYKYAIKAISTAMISEN AVAINKYSYMYKSET 
2.1. Sosiaalinen suojelu tuottavana tekijänä 
Sosiaalisen suojelun järjestelmien kestävyyden kannalta on olennaista, että pystytään luomaan 
työpaikkoja yhä suuremmalle niitä tarvitsevalle työvoiman osalle ja siten vähentämään tuesta 
riippuvaisten osuutta. Työpaikkojen luominen ja taistelu työttömyyttä vastaan ovat Euroopan 
K) Asetukset N:o 3 ja 4, joilla sovitettiin yhteen silloisten kuuden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmät, 
tulivat voimaan 1. tammikuuta 1959. Ne korvattiin 1. lokakuuta 1972 asetuksilla N:o 1408/71 ja 
574/72, jotka ovat edelleen voimassa ja joita on sittemmin muutettu monta kertaa. Asetusten 
ajantasaistettu versio on 30. tammikuuta 1997 ilmestyneessä EYVL:n numerossa L 28. 
Koordinointijärjestelmä määrittelee itse asiassa paitsi niiden 2,8 miljoonan muussa jäsenvaltiossa kuin 
kotimaassaan työskentelevän EU-kansalaisen myös niiden miljoonien eurooppalaisten sosiaaliturvan, 
jotka ovat aiemmin jossakin vaiheessa työuraansa työskennelleet useammassa kuin yhdessä 
jäsenvaltiossa tai tekevät näin tulevaisuudessa. Unionin toisiaan seuranneiden laajentumisten myötä 
tällaisten ihmisten määrä on kasvanut huomattavasti, ja näin tapahtuu myös mahdollisten tulevien 
laajentumisten vaikutuksesta. (Eurostatin työvoimatutkimus 1995.) 
"Social Security in Europe - Equality between nationals and non-nationals" - Siirtotyöläisten 
sosiaaliturvaa käsittelevä ensimmäinen eurooppalainen konferenssi, Porto; marraskuussa 1994. 
unionin ensisijaisia tehtäviä, kuten Dublinissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto äskettäin 
korosti. 
Sosiaalisen suojelun järjestelmiin tehtävät uudistukset on asetettava eurooppalaisen 
työllisyysstrategian yhteyteen. Eurooppa-neuvoston Firenzen-kokouksessa hyväksyttyjen 
yleisten talouspoliittisten suuntaviivojen mukaan julkisten menojen rakennetta olisi muutettava 
siten, että voidaan enemmän rahoittaa työllisyyttä edistävää toimintaa. Tähän liittyvät 
siirtyminen passiivisesta aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan sekä investoinnit inhimillisiin 
voimavaroihin. Keskeinen sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamispyrkimyksien 
herättämä kysymys on, kuinka velvoitteet ja mahdollisuudet yhdistetään. Yksilön työhönpääsy-
tai työhönpaluumahdollisuuksien lisääminen on edellytyksenä kaikille toimenpiteille, joilla 
yksilön vastuuta lisätään leikkaamalla sosiaaliturvaa. 
Puheenjohtajamaa Alankomaat korosti sosiaalipolitiikan ja taloudellisen suorituskyvyn yhteyttä 
hiljattain Amsterdamissa pidetyssä konferenssissa.11. Komissio on kerännyt tietoja sosiaali- ja 
talouspolitiikan yhteydestä ja käynnistänyt lisätutkimuksia aiheesta. Käynnissä olevia toimia 
tarkastellaan yhdessä ja pyritään näin virittämään keskustelua hyvän sosiaali- ja talouspolitiikan 
toisiaan vahvistavista vaikutuksista. 
Tavote: Lisätään tietoisuutta sosiaalipolitiikasta tuottavana tekijänä. 
Avmntvimet: Komissio tutkii vuonna 1997 sosiaalisen suojelun Järjestelmien yleisiä 
kustannuksia ja hyötyjä ~ erityisesti niiden vaikutuksia yhteiskunnalliseen 
yhtenäisyyteen, poliittisten olojen vakauteen sekä taloudelliseen kehitykseen. 
Perustana ovat keskustelut Alankomaiden puheenjohtajakaudella tammikuussa 
1997 pidetyssä sosiaalipolitiikkaa ja taloudellista kehitystä käsitelleessä 
konferenssissa 
2.2. Työllisyyden kannalta myönteisempään sosiaaliseen suojeluun 
Työllisyys on tällä hetkellä Euroopan unionille tärkein käsiteltävä asia ja suurin haaste, 
perustuvassa Dublinin työllisyysjulistuksessa, jonka Eurooppa-neuvosto antoi kokouksessaan 
13.-14. joulukuuta 1996 ja joka perustuu työllisyyttä koskevaan luottamussopimukseen ja 
erityisesti kehotukseen nopeuttaa työllisyysjärjestelmien uudistamista, neuvosto korosti tarvetta 
muuttaa verotuksen ja sosiaalisen suojelun järjestelmiä työllisyyden kannalta myönteisempään 
suuntaan. Sosiaalisen suojelun järjestelmien asemasta työttömyyden vastaisessa taistelussa 2. 
joulukuuta 1996 annetussa neuvoston päätöslauselmassa12 määritettiin keinot tuon tavoitteen 
saavuttamiseksi sekä kehotettiin komissiota ja jäsenvaltioita yhteistyössä vahvistamaan tietojen 
11 Alankomaiden puheenjohtajakauden konferenssi sosiaalipolitiikasta ja taloudellisesta suorituskyvystä, 
työllisyydestä, hyvinvointivaltion aktivoimisesta ja taloudellisesta kilpailukyvystä. Amsterdam, 23.-25. 
tammikuuta 1997. 
12 Neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden edustajien päätöslauselma, annettu 
2 päivänä joulukuuta 1996, sosiaalisen suojelun järjestelmien osuudesta työttömyyden vastaisessa 
taistelussa. EYVL N:o C 386, 20.12.1996. 
12 
ja kokemusten vaihtoa. Jäsenvaltioiden olisi lisäksi tarkasteltava keskenään syvällisemmin 
sellaista tekniikkaa ja politiikkaa, jolla sosiaalisen suojelun keinoin edistettäisiin työllisyyttä. 
On yhä selvempää, että sosiaalisen suojelun järjestelmien on työn luonteen muuttuessa 
tarjottava entistä enemmän vakautta ja turvallisuutta. Tulevaisuuden työelämässä 
joustavuuden ja turvallisuuden välisen suhteen yhteydessä on tunnustettava uudenlaiset 
työsuhteet ja säädeltävä niitä. Samalla on kuitenkin taattava turva, mihin voidaan päästä 
lisäämällä mahdollisuuksia vaikuttaa omaan työhön sekä tarjoamalla mahdollisuudet taitojen ja 
työllistettävyyden kehittämiseen. 
Työllisyyden kannalta myönteisempään sosiaaliseen suojeluun pääsemiseksi on käsiteltävä 
seuraavassa lueteltuja seikkoja. 
2.2.1. Työllisyyden kannalta myönteisemmät verotus- ja sosiaalietuusjärjestelmät 
Verotuksen ja sosiaalisen suojelun järjestelmiä on muokattava työllisyyden kannalta 
myönteisempään suuntaan. Tähän pyritään varmistamalla, että järjestelmät selkeästi 
kannustavat työnhakijoita ottamaan työtä vastaan tai osallistumaan muuhun työllisyyttä 
tehostavaan toimintaan - kuitenkin niin, että ne edelleen tarjoavat työttömille suojaverkon. On 
siksi olennaista nivoa vero- ja sosiaalietuusjärjestelmät paremmin toisiinsa. Riippuvuus 
sosiaalisesta suojelusta kasvanee niin kauan kuin työhön palaamisesta odotettavissa oleva 
nettohyöty on pieni. 
On mahdollista, että työttömälle jää sosiaalietuuksista verojen jälkeen käyttöönsä suurempi 
summa kuin mitä hän voisi työhön palaamisesta odottaa. Vaikka ihmiset saattavat hallinnollisen 
valvonnan ja sosiaalisten paineitten vaikutuksesta hakea aktiivisesti työtä 
työttömyyskorvauksen suuresta houkuttelevuudesta huolimatta, tilanne ei pitemmän päälle 
edistä työllisyyttä. Työnteon kannustimia vahvistamaan tarvitaan taloudellisia kannustimia. 
Työnhakumotivaatio alentuu eniten työttömyysloukkuun joutuneilla. Etuuksien menettäminen 
yhdessä verotusvaikutusten kanssa saattaa syödä kaiken sen hyödyn, jota perhe ansioista 
odotti. Etuuksien saajat ovat joutuneet todelliseen loukkuun, josta pois pyrkimiseen heillä ei 
ole taloudellista motivaatiota. 
Sosiaalisessa suojelussa on erityisesti pyrittävä suhtautumaan mahdollisimman neutraalisti 
pariskunnan toisen osapuolen mahdolliseen palkattuun toimintaan ja jopa kannustettava siihen. 
On yhä harvinaisempaa, että sosiaaliseen suojeluun sisältyviä etuuksia - etenkään perhe-
etuuksia - myönnettäessä edellytettäisiin, ettei jollakulla perheenjäsenistä ole ansiotuloja. 
Joissakin jäsenvaltioissa on kuitenkin edelleen lisäetuuksia - varsinkin työttömyyskorvaukseen 
liittyviä lisäetuuksia -, jotka myönnetään vain, jos työttömän asuinkumppani ei ole ansiotyössä. 
Näiden toimenpit 'den lannistava vaikutus on selvä. 
Toinen ongelma on tulokattojen määrittäminen etuusoikeuksille. Kaikissa jäsenvaltioissa 
Espanjaa lukuun ottamatta perhe-etuuksia myönnetään kaikille perheille. Saksassa, Italiassa ja 
Kreikassa etuuksien määrää tosin vähennetään perheen tulojen ylittäessä määrätyn summan. 
Mikäli käytössä on muunlaisia perhe- ja asumisetuuksia, niihin sovelletaan taas tarveharkintaa. 
Tällaisessa tilanteessa on tärkeää välttää köyhyysloukku. Vaara voidaan välttää kahdella 
tavalla: etuuden määrää vähennetään vain osittain talouden tulojen kasvaessa, tai sitten 
käytetään erityisiä korotettuja enimmäistulomääriä, kun taloudessa on kaksi palkansaajaa. 
Useimmissa jäsenvaltioissa ei ole erityisiä tätä ongelmaa koskevia määräyksiä. 
13 
Sosiaalista suojelua voidaan muokata työllistävämmäksi myös välillisen, palkasta 
riippumattoman tuen avulla. Monet ohjelmat eivät ole onnistuneet tarjoamaan kannustimia 
huollosta pitkäaikaisesti riippuville ihmisille, erityisesti lasten hoidosta vastuussa oleville 
naisille. Tämä johtunee osittain siitä, että ei ole pystytty riittävällä tavalla hyvittämään niitä 
vaikeuksia, joita etenkin kaikkein haavoittuvimmassa asemassa olevat ihmiset kohtaavat 
yrittäessään yhdistää perheen asettamat vaatimukset ja työn. Yksinhuoltajataloudet ja taloudet, 
joiden jäsenistä vain yksi on - matalapalkkaisessa - ansiotyössä, ovat erityisen haavoittuvia 
suurelti siksi, ettei työn ja lastenhoidon yhdistäminen onnistu. Julkisen tai tuetun lastenhoidon 
kautta annettavalla välillisellä toimeentulotuella voidaan siten vaikuttaa merkittävästi 
työvoiman tarjontaan. 
Tavoite: Muokataan sosiaalista suojelua työllisyyden kannalta myönteisempään suuntaan 
nivomalla verotus- ja etuusjärjestelmät yhteen ja saattamalla ne ajan tasalle sekä 
kannustetaan näin työllistymistä. 
Avaintoimet; Komissio arvioi Dublinin Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti, ovatko 
politiikkaan ja järjestelmiin viime aikoina tehdyt muutokset lisänneet 
työntekijöiden motivaatiota ottaa vastaan työtä, ja tutkii, mitä esteitä näiden 
tavoitteiden saavuttamiselle on. 
2.2.2. Työttömyysvakuutuksesta työllistettävyysvakuutus 
Työnhakua on kannustettava. Kannustimia on kuitenkin tuettava parantamalla 
työnsaantimahdollisuuksia. Koko unionin tasolla tällä hetkellä vain 7 %:lle työttömistä 
tarjotaan mahdollisuus kouluttautua uudelleen. Työttömien valtaosan odotetaan usein 
vanhentuneine taitoineen löytävän uuden työpaikan entistä enemmän tietoon perustuvassa 
taloudessa. 
Useimmat työttömyysjärjestelmät suunniteltiin alun perin tarjoamaan korvaava toimeentulo 
ihmisille, jotka jäivät väliaikaisesti ilman työtä mutta otaksuivat pian löytävänsä uutta. 
Useimmiten myös uudessa työpaikassa edellytettiin samantapaisia tai samoja taitoja kuin 
edellisessä. Kun työmarkkinat nykyään kehittyvät nopeasti vastatakseen muuttuviin tarpeisiin ja 
vaatimuksiin sekä perustuvat entistä enemmän taitoihin, työnhakijoiden on kuitenkin oltava 
valmiit hankkimaan uusia ja erilaisia taitoja. Elinikäisestä oppimisesta on tullut kiinteä osa 
täysipainoista ja menestyksekästä työmarkkinoille osallistumista. Taloudellisen tuen lisäksi osa 
työttömistä tarvitsee nyt mittojen mukaan suunniteltuja toimenpiteitä ja ohjelmia, joiden avulla 
he voivat kehittää työtaitojaan ja hankkia uusia, kouluttautua tai lisätä työllistettävyyttään. 
Muutoin heillä ei välttämättä ole realistisia mahdollisuuksia löytää uutta työtä. 
Tilastot osoittavat, että mitä pitempään työttömyys kestää, sitä vaikeampaa työttömän on 
saada uudelleen jalansija työmarkkinoilla. Rahoitusvaikeudet ovat saaneet eräät jäsenvaltiot 
lyhentämään työttömyysvakuutusetuuksien keskimääräistä myöntämistä siten, että aiempi 
työhistoria vaikuttaa ajan pituuteen. Yhä useampi työtön huomaa joutuneensa tilanteeseen, 
jossa työttömyysvakuutusoikeuksien päätyttyä he saattavat lopulta joutua työmarkkinoiden 
ulkopuolelle ja heidän työtaitonsa saattavat rapistua. Etuuksia rajallisen ajan tarjoavien 
työttömyysvakuutus- ja avustusjärjestelmien - olipa niissä kyse työttömyydestä tai 
vähimmäistoimeentulotakuun osasta - yhteisvaikutus saattaa tällaisessa tilanteessa sopia 
huonosti nykyisiin työmarkkinaoloihin. 
14 
Edellisen vuoksi työttömiä on autettava hankkimaan uusia ja kehittämään jo olemassa olevia 
taitoja. Tämän on tapahduttava sellaisessa sosiaalisen suojelun ympäristössä, jossa estetään 
työttömän suistuminen köyhyyteen sekä työmarkkinoitten ja koko yhteiskunnan ulkopuolelle. 
On kiinnitettävä entistä enemmän huomiota työttömyysavustusjärjestelmien 
uudelleenarviointiin siten, että työttömiä autetaan ja ohjataan pääsemään ulos työttömyydestä 
sellaisten taitojen ja sellaisen ammattipätevyyden hankkimisen kautta, joita tarvitaan 
työmarkkinoille sijoittautumiseen ja palaamiseen. Sosiaalisen suojelun on tuettava uudistuksia, 
joilla pyritään parantamaan ammatillisen ja yleissivistävän koulutuksen järjestämistä. Eräät 
jäsenvaltiot ovat uudistaneet työttömyysetuusjärjestelmiään siten, että tavoitteena on tarjota 
työttömälle aktiivista tukea jo työttömyyden alkuvaiheessa ja poistaa aktiivista työnhakua 
jarruttavat tekijät. On siirryttävä passiivisesta politiikasta aktiiviseen. Sen osa-alueita ovat 
koulutus sekä työkokemuksen hankkimiseen tähtäävien järjestelmien rahoituksen avustaminen. 
Tavoite: Sosiaalisen suojelun muokkaaminen työllisyyden kannalta myönteisempään 
suuntaan muuttamalla työttömyyskorvausjärjestelmät 
työllistettävyysvakuutukseksi. Tämä on yhdenmukaista elinikäisen oppimisen 
tavoittelun kanssa, 
Avaîntmmet; Komissio selvittää, mitä muutoksia työttömyyskorvausjärjestelmien nykyiseen 
rakenteeseen ja organisointiin on tehtävä, jotta voidaan sovitulla tavalla siirtyä 
passiivisesta politiikasta aktiiviseen, 
2.2.3. Sosiaalisen suojelun rahoitusjärjestelyihin saatava tuore näkökulma 
Työttömyyttä vastaan ei voida taistella pelkästään tekemällä työnhaku entistä 
houkuttelevammaksi ja lisäämällä työnsaantimahdollisuuksia. Myös sosiaalisen suojelun 
rahoitusjärjestelyt vaikuttavat työllisyyteen - erityisesti vähän koulutettujen työntekijöiden 
palkkaamiseen -, sillä niillä on vaikutusta työvoiman kokonaiskustannuksiin. 
Vuonna 1993 julkaistussa valkoisessa kirjassa kasvusta, kilpailukyvystä ja työllisyydestä13 
suositeltiin välillisten työvoimakustannusten vähentämistä 1-2 %:lla BKT:sta koko EU:n 
tasolla. Suositusta korostettiin edelleen Essenin Eurooppa-neuvostossa vuonna 1994: siellä 
määritellyistä työttömyyden vastaisen taistelun viidestä painopistealueesta yksi oli juuri 
välillisten työvoimakustannusten vähentäminen, joka kohdistuisi nimenomaan 
kouluttamattomaan työvoimaan. Kustannusten vähentämiseen ei ole vielä täysin päästy. 
Pääsyynä siihen ovat jäsenvaltioiden vaikeudet löytää talousarvioissaan sopivia ja riittäviä 
korvaavia varoja verotulojen vähentymisen tilalle. 
Verotuksen pitkä i aikavälin kehitys on ollut työvoiman kannalta kielteistä. Vuosina 1980-
1994 työllisen työvoiman laskennallinen veroaste nousi jäsenvaltioissa vakaasti keskimäärin 
34,7 %:sta 40,5 %:iin Samaan aikaan muitten tuotantotekijöitten (pääoma, itsenäinen 
ammatinharjoittaminen, energia, luonnonvarat) veroaste laski 44,1 %:sta 35,2 %:iin. 
13 Valkoinen kirja kasvusta, kilpailukyvystä ja työllisyydestä, KOM(93) 700, joulukuussa 1993. 
15 
Useat jäsenvaltiot ovat monin toimenpitein vähentäneet välillisiä työvoimakustannuksia. 
Eräiden tutkimusten mukaan toimenpiteet eivät ole vaikuttaneet merkittävästi työllisyyden 
yleiseen tasoon, sillä ne aiheuttavat tuetun ja tukemattoman työn välisiä korvausvaikutuksia 
sekä puhtaita tappioita14. Tutkimusten mukaan myönteiset vaikutukset kasvavat, mikäli 
toimenpiteet suunnitellaan huolellisesti ja yhdistetään työpaikkojen luomiseen. Jos tällainen 
välillisten työvoimakustannusten eriytetty vähentäminen säilyy vakaana riittävän kauan, 
voidaan tarjota uusia työmahdollisuuksia niille ryhmille, joiden pääsy työmarkkinoille on 
vaikeinta. Yleisesti ottaen olisi annettava selvä signaali siitä, että työvoiman verotuksen pitkään 
jatkuneesta kiristämisestä siirrytään vastakkaiseen suuntaan. 
Olennaista on pienentää palkan kokonaiskustannusten ja toisaalta vähän koulutetun työvoiman 
käteen saaman palkan eroa. Kehitys on tässä suhteessa ollut viime vuosina niukkaa. 
Umpikujaan on jouduttu eri syistä. Sosiaalisen suojelun rahoitusta on usein vaikea muuttaa 
niin, että ihmisten oikeudet säilyvät - erityisesti, kun etuudet korvaavat palkan. Joissakin 
maissa on kuitenkin jonkin verran liikkumatilaa: siirtymällä verotuksessa työvoiman 
verottamisesta muiden tuotantokustannusten suuntaan saatetaan pystyä muuttamaan välillisten 
työvoimakustannusten rakennetta ja siten keventää alhaisiin palkkoihin kohdistuvaa 
verotaakkaa. Valkoisessa kirjassa kasvusta, kilpailukyvystä ja työllisyydestä mainitaankin 
ympäristö- ja energiaverot yhtenä keinona työvoiman verottamisesta saamatta jäävien 
verotulojen korvaamiseksi. 
Muutoksen aikaansaamiseksi jäsenvaltioiden yhteistyötä olisi hyvä lähentää, kuten komissio 
tuoreissa tiedonannoissaan korostaa15. Verotuksen koordinointi auttaisi paitsi välttämään 
vääristymät sisämarkkinoilla myös muuttamaan verorakenteiden pitkäaikaisen kehityksen 
suuntaa työllisyyden kannalta myönteisemmäksi. Välttääkseen verojen kuluttavuutta 
muuttuvien verokantojen osalta jäsenvaltiot ovat jossain määrin ajautuneet vähentämään 
pääoman verotusta ja korvaamaan tämän liian tiukalla työn verottamisella. Tämä on puolestaan 
vaikuttanut epäsuotuisalla tavalla työllisyyteen ja tulonjakoon. 
14 Ks. esim. "L'allégement des charges sociales sur les bas salaires", rapport au premier ministre, Conseil 
supérieur de l'emploi, des revenus et des coûts, Pariisi, kesäkuu 1996 sekä talouspoliittiselle komitealle 
syyskuussa 1996 annettu tiedonanto työvoimakuluista, palkoista ja työllisyydestä EU:ssa. 
15 SEC(96) 487, 20.3.96. Verotus EU:ssa, ja tiedonanto KOM(96) 546, 22.10.96, Verotus Euroopan 
unionissa: kertomus verotusjärjestelmien kehityksestä. 
16 
Tavoite: Sosiaalisen suojelun muokkaaminen työllisyyden kannalta myönteisempään 
suuntaan pienentämällä kokonaïspalkkakuîujen ja vähän koulutetuille 
työntekijöille käteen jäävän palkan eroa. 
Avaintoimet: Komissio analysoi syvällisemmin välillisten työvoimakustannusten 
vahentämistoimia ja käyttää analyysia osuudessaan Amsterdamin Eurooppa-
neuvostolle kesäkuussa 1997 esitettävään välikertomukseen sekä Luxemburgin 
Burooppa-neuvostoile joulukuussa 1997 esitettävään yhteiseen 
työllisyyskertomukseen. Komissio tutkii muun muassa, kuinka työhön 
kohdistettavien maksujen lisääminen saadaan käännettyä laskuun ja mitä 
verotuksen käytännön koordinointia se edellyttää jäsenvaltioiden välillä. 
Lisäksi Dublinin Eurooppa-neuvoston asettama pysyvä veropolitiikkaa 
käsittelevä korkean tason työryhmä tutkii muun muassa keinoja uudistaa 
verotusjärjestelmien rakennetta. Tähart liittyvät myös sosiaaliturvamaksut ja 
työn verottaminen 
2.2.4. Joustavat työstä eläkkeelle siirtymisen hallintajärjestelmät 
Iäkkäitten työntekijöitten tilanne on muuttunut voimakkaasti viimeksi kuluneiden 20 vuoden 
aikana. Yritykset ovat pyrkineet joustavoittamaan työllistämistä niin määrällisesti kuin 
laadullisestikin. Ulkoista joustavuutta, jolla pyritään mukauttamaan työnteko välittömiin 
tarpeisiin, on pidetty yhtä tärkeänä kuin sisäistä joustavuutta. Yhtenä tuloksena tästä iäkkäitten 
työntekijöiden työllisyys on tasaisesti vähentynyt. 
Työttömyyttä vähentääkseen ja erityisesti nuorten työmahdollisuuksia parantaakseen monet 
Euroopan maat ovat yrittäneet saada ikääntyneen työvoiman jättämään työelämän entistä 
aikaisemmin. Käytössä on järjestelyjä työnteon lopettamiseksi jo paljon ennen eläkeikää, ja 
keinoina on käytetty työkyvyttömyyseläkejärjestelmiä, iäkkäitten työntekijöiden erityisetuuksia, 
varhaiseläkejärjestelmiä tai varhennetun eläkkeen myöntämistä työttömille. Työssäoloajan 
lyhentämisestä vallitsi laaja, sanaton yksimielisyys työnantajien, työntekijöiden ja valtion 
kesken. Yli 55-vuotiaiden työllisyysaste on laskenut viimeisten 20 vuoden aikana hyvin 
voimakkaasti. Ajatus eläkkeelle siirtymisestä tiettynä etukäteen määrättynä päivänä on nopeasti 
haihtumassa. 
Koska eliniänodote kasvaa jatkuvasti ja koska monissa jäsenvaltioissa ollaan tekemässä 
uudistuksia eläkeiän nostamiseksi, jotta julkisten eläkejärjestelmien paineita voitaisiin lieventää 
(ks. 2.3.1), on olennaisen tärkeää kehityskulku kohti varhaista eläkkeelle siirtymistä kääntää 
vastakkaiseen suuntaan. Eläkkeelle siirtymisestä on, paradoksaalista kyllä, tullut entistä 
jäykempi prosessi. Työntekijöiden odotukset ovat muuttuneet varhaiseläkemahdollisuuksien 
lisäännyttyä huimasti. Mikäli yritykset investoivat iäkkäitten työntekijöittensä koulutukseen tai 
edistävät heidän urakehitystään yhä haluttomammin, tällaiset työntekijät menettävät 
motivaatiotaan ja pitävät usein varhennettua eläkkeelle siirtymistä parhaana - tai ainoana -
vaihtoehtonaan. 
Varhaiseen eläkkeelle siirtymiseen seuraavina kymmenenä vuotena liittyvät haasteet 
tunnustetaan huonosti. Yrityksissä tällä hetkellä tapahtuvat muutokset, kuten vanhojen 
työntekijöiden korvaaminen nuorilla, ovat ajan myötä kestämättömiä. Näyttää jopa siltä, että 
jos kehitys jatkuu nykyisellään - eli jos 50-55-vuotiaiden palkkaamista pidetään 
17 
mahdottomana -, monilla alueilla voidaan joutua kärsimään vakavasta työvoimapulasta. Jos 
halutaan välttää vakavat häiriöt ja jos työllisyyttä halutaan kohentaa Euroopassa, iäkkäitten 
työntekijöitten pitämiseen työmarkkinoilla on pyrittävä entistä tarmokkaimmin toimin. 
Tavoitteen saavuttamiseksi on iäkkäitten työntekijöitten elinikäiseen koulutukseen investoitava 
huomattavasti tämänhetkistä enemmän16. Mainittakoon erityisesti, että komissio tutkii 
mahdollisia uusia verotuksellisia keinoja, jotka lisäisivät investointeja inhimillisiin 
voimavaroihin. Lisäksi tarvitaan selkeää siirtymistä kohti joustavia eläkkeellesiirtymisen 
hallintajärjestelmiä ja kohti iäkkäitten työntekijöitten osa-aikatyötä. Vaikka neuvosto antoi tätä 
asiaa koskevan suosituksen jo vuonna 198217, joustavien järjestelmien vaatimia järjestelyjä ei 
suurelta osin ole vielä määritelty. Olennaista on selvittää, missä määrin iäkkäitä työntekijöitä 
työelämässä pysymiseen kannustavia toimia voidaan tukea luomalla heidän tarpeitansa 
vastaavia työpaikkoja. Eräiden jäsenvaltioiden tuoreita toimia on syytä tarkastella. 
Tavvite: Sosiaalisen suojelun muokkaaminen työllisyyden kannalta myönteisempään 
suuntaan kannustamalla voimakkaammin iäkkäitten työntekijöitten työllistämistä 
ja lisäämällä heidän työnsaantimahdollisuuksiaan. 
Avaintoimet: Komissio käsittelee asteittaisen eläkkeellesiirtymisen mahdollisuuksia ja 
ongelmia syyskuussa 1997 julkaistavassa kertomuksessa Euroopan 
työllisyystilanteesta. Komissio pohtii lisäksi sopivia seurantatoimia sekä 
kehottaa työmarkkinaosapuolia syventämään yhteiskunnallista vuoropuhelua 
ikääntymisen vaikutuksista. 
2.2.5. Sosiaalinen suojelu yhteiskunnallisen sopeuttamisen edistäjänä 
Ajatus nykyisentyyppisistä sosiaalisen suojelun järjestelmistä syntyi Euroopassa toisen 
maailmansodan päätyttyä. Järjestelmillä oli tarkoitus tarjota työntekijöille korvaava toimeentulo 
työn keskeytyessä joko väliaikaisesti (sairaus tai työttömyys) tai pysyvästi (pysyvä 
työkyvyttömyys tai eläkkeelle siirtyminen). Köyhyyden lievittäjinä järjestelmät olivat varsin 
tehokkaita. Sosiaalinen suojelu on nyt kuitenkin kohdannut uuden ilmiön, syrjäytymisen. 
Syrjäytyminen on köyhyyttä monisyisempi ilmiö. Se syntyy monentyyppisen puutteen 
kasautumana ja yhdistelmänä. Näitä ovat koulutuksen puute, heikkenevä terveydentila, 
asunnottomuus, perheen tuen menettäminen, säännöllisen yhteiskunnallisen elämän 
ulkopuolelle jääminen, työmahdollisuuksien puuttuminen. Kukin näistä ruokkii muuntyyppistä 
puutetta. Tuloksena on noidankehä, joka johtaa pitkäaikaistyöttömyydestä perhesuhteiden 
katkeamiseen ja lopulta marginaalistumiseen ja rikollisuuteen. 
Sosiaalinen suojelu ei voi yksinään olla lääke kaikkeen syrjäytymiseen. Sen on paitsi tarjottava 
syrjäytyneille sellainen toimeentulo, että he voivat elää ihmisarvoista elämää, myös autettava 
16 Ks. Valkoinen kirja koulutuksesta "Opettaminen ja oppiminen: kohti kognitiivista yhteiskuntaa", 
KOM(95) 590. 
17 Neuvoston suositus 82/857/ETY, annettu 10 päivänä joulukuuta, 1982 eläkeikää koskevan yhteisön 
politiikan periaatteista. EYVL N:o L 357, 18.12.1982. 
18 
syrjäytyneitä pääsemään uudelleen yhteiskunnan osaksi. Lisäksi sekä työttömyyskorvaus- että 
sosicUiliaviistusjärjestelmät ja erityisesti maan kaikkien asukkaitten vähimmäistoimeenlulon 
takaamiseksi rakennetut suojaverkot on otettava aktiivisen syrjäytymisenvastaisen politiikan 
välineiksi Onkin yhä selvempää, että vuonna 1992 annetussa neuvoston asetuksessalx 
määritellyt vähimmäistoimeentulojärjestelmät on otettava kiinteäksi osaksi syrjäytymisen 
vastaista politiikkaa. 
Vähimmäistoimeentulojärjestelmien asema on samalla muuttunut. Kun edunsaajien määrä on 
kasvanut, järjestelmät ovat vaarassa muuttua eräänlaiseksi syrjäytymiskorvaukseksi, joka 
nopeasti pysyvöittää sosiaalisen maailman luhistumisen, mikäli järjestelmiä ei liitetä osaksi 
aktiivista integrointipolitiikkaa. Yhä yleisemmin tunnustetaan tarve jättää perinteinen 
sosiaaliavun leimaama lähestymistapa. 
Kuinka osoittaa syrjäytyneelle paikka yhteiskunnassa? Syrjäytyneillä on ensinnäkin suuria 
vaikeuksia löytää työtä, koska he eivät pysty vastaamaan yritysten taito-, tuottavuus- ja 
joustovaatimuksiin. Marginalisoituneelta ihmiseltä on hyvin vaikea edellyttää samaa 
tuottavuutta ja joustavuutta työmarkkinoilla kuin ammattitaitoiselta yhteiskunnan 
täysipainoiselta jäseneltä. Jotta syrjäytynyt voisi koota elämänsä uudelleen, hänelle on 
tarjottava integroitumismahdollisuuksia ja samalla takeet tilanteen ainakin jonkinasteisesta 
jatkuvuudesta. Jatkuvuuden vähimmäistasoa ei helposti saavuteta talouden yksityisellä, voittoa 
tavoittelevalla puolella. 
Olemassa on toisaalta tarpeita, joita keskushallinnon, paikallisviranomaisten ja 
kansalaisjärjestöjen tarjoamat ei-kaupalliset palvelut eivät tyydytä. Useat jäsenvaltiot ovat 
päättäneet lähestyä asiaa uudella tavalla: ne pyrkivät saamaan sosiaaliavustukseen käytettävät 
varat aktiiviseen käyttöön ja samalla tuomaan syrjäytyneet pysyvästi yhteiskunnan osaksi 
vastaamalla sellaisiin sosiaalisiin tarpeisiin, joita tätä nykyä ei pystytä rahoittamaan. 
Samantapaisia pyrkimyksiä on sekä niissä maissa, joissa aktiivinen työmarkkinapolitiikka on 
edistyneintä, että niissä, jotka pyrkivät kehittämään yhteiskunnalliseen integrointiin liittyvää 
puolta vähimmäistulojärjestelmissään. Näiden järjestelmien syrjäytyneisiin kohdistama 
passiivinen ja horjuva solidaarisuus on muutettava sopimukseksi, jossa syrjäytyneille tarjotaan 
todellisia yhteiskunnallisen ja taloudellisen uudelleensopeutumisen mahdollisuuksia ja 
edellytetään heidän todella pyrkivän muuttamaan tilannettaan. Ei-kaupallisen toiminnan 
tehostamista on kuitenkin valvottava tehokkaasti, ja sen on oltava jollakin tavalla yhteydessä 
kaupalliseen toimintaan, jotteivät työmarkkinat jakaudu entisestään ja jotkut jää pysyvästi 
kiinni tuettuihin työpaikkoihin. 
18 Neuvoston suositus 92/441/ETY, annettu 24 päivänä kesäkuuta 1992, sosiaaliturvajärjestelmien 
riittäviä varoja ja korvauksia koskevista yhteisistä perusteista. EYVL N:o L 245, 26.8.1992. 
19 
Tavoite: Sosiaalisen suojelun muokkaaminen työllisyyden kannalta myönteisempään 
suuntaan aktivoimalla sosiaalisiin vähimmäisetuuksiin liittyvää 
sopeuttamispolitiikkaa, 
Avaintoimet: Komissio antaa vuoden 1997 alkupuoliskolla tiedonannon 
yhteiskunnallisen sopeutumisen edistämisestä ja vuoden 1997 
jälkipuoliskolla kertomuksen, jossa arvioidaan jäsenvaltioiden 
sosiaaliturvaiärjestelmiin sisältyvien vähimmäistulotakuujärjestelmien 
mekanismeja. Näissä asiakirjoissa tarkastellaan yksityiskohtaisesti 
integromtiSQpimuksia (kesto, säännölliseen työhön siirtymisen ehdot jne.) 
ja sitä, kuinka tällainen politiikka saadaan julkisen varainhoidon kannalta 
kestäväksi. 
2.3. Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen eurooppalaisten yhteiskuntien väestön 
ikääntymiseen 
2.3.1. Kestäviin julkisiin eläkejärjestelmiin 
Euroopan maiden väestörakenne muuttuu huomattavasti19. Huollettavien iäkkäitten 
henkilöitten osuus (iäkkäitten määrä suhteessa työikäiseen väestöön) kasvaa useimmissa maissa 
ja on pian suurempi kuin koskaan. 
Vaikka ikääntymisen pitkäaikaisvaikutuksista julkisiin menoihin ei juurikaan ole varmuutta ja 
vaikutukset riippuvat siitä, miten talous tähän kehitykseen sopeutuu, julkisiin menoihin 
kohdistuu tulevina vuosikymmeninä todennäköisesti merkittäviä korotuspaineita. Suuri osa 
paineesta kohdistuu julkisiin eläkejärjestelmiin, sillä niiden edellyttämien menojen määrä riippuu 
voimakkaasti väestön ikärakenteesta. 
Tuoreessa tutkimuksessa tarkasteltiin kansallisia ennusteita EU:n viidentoista jäsenvaltion 
eläkemenoista vuosina 1995-203020. Ennusteet perustuvat poliittisten näkymien säilymiseen 
ennallaan mutta ottavat huomioon jäsenvaltioissa 1980-luvun puolivälistä lähtien tehdyt 
merkittävät muutokset. Vuosina 1995-2030 eläkemenojen osuus BKT:sta noussee EU:ssa 
keskimäärin 3-4 prosenttiyksikköä (12%:sta 15 tai 16%:iin). Vuoteen 2030 mennessä 
eläkemenojen osuus BKT:sta saattaa eräissä jäsenvaltioissa (Alankomaat, Belgia, Italia, 
Ranska, Saksa ja Suomi) olla 15-20 %:n luokkaa. Menojen ennustetaan olevan alhaisemmat 
Espanjassa, Ruotsissa ja Tanskassa (10-15%) samoin kuin Irlannissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa (alle 10 %). 
19 Euroopan unionin väestötilannetta käsittelevässä kertomuksessa (1996) käsiteltiin yksityiskohtaisesti 
keskipitkän ja pitkän aikavälin väestöllisiä näkymiä EU.n jäsenvaltioissa. Tämän tiedonannon 
liitteessä olevista kaavioista käy ilmi väestönkasvu EU:n eri jäsenvaltioissa vuosina 1995-2015 
kolmen ikäryhmän osalta. 
20 D. Franco ja T. Munzi: Public Pension Expenditure Prospects in the European Union: A Survey of 
National Projections. European Economy, Reports and Studies' N°3, 1996. 
20 
Ikääntymisen vaikutusten korvaamiseen Euroopan unionissa (EU 15) 
vuosittain tarvittava työvoiman tuottavuuden kasvu. 
** >~ *- ^ w « ^ fs N N rt rv r* ?v rs .*M n rv ÖO=,OS3O3 LäÄ^. EUROSTAT 
Euroopan väestön ikääntyminen on saanut aikaan keskustelun nykyisten julkisten 
eläkejärjestelmien toimintamahdollisuuksista ja vaihtoehdoista, joilla eläkejärjestelmien toiminta 
saadaan kestävälle perustalle. Eläkejärjestelmien rahoitusmalleja on periaatteessa kaksi. Yksi 
mahdollisuus on sopia järjestelmästä, jossa määritellään, kuinka tällä hetkellä työssä oleville 
tehdään näiden siirryttyä eläkkeelle tulonsiirtoja vastikkeeksi niistä maksuista, joita he tällä 
hetkellä maksavat nykyisten eläkeläisten hyväksi. Tätä kutsutaan jakojärjestelmäksi (pay-as-
you-go). Eläke-etuudet lasketaan ennalta määriteltävän laskentakaavan perusteella, ja yleensä 
etuuksien määrä riippuu palveluvuosien määrästä ja keskimääräisestä loppupalkasta. Eläkkeet 
rahoitetaan työntekijöiltä ja työnantajilta perittävin maksuin sekä talousarvioissa tehtävin 
määrärahasiirroin. Tällaisten järjestelmien toiminta riippuu rahoittajien maksuhalusta, jota 
puolestaan säätelee heidän uskonsa riittävien tulonsiirtojen vastaiseen jatkumiseen. 
Toisen keinon (rahastointi) mukaan samat tulonsiirrot perustuvat niiden vastaisesta 
jatkumisesta annetun lupauksen asemesta kiinteään tai rahalliseen omaisuuteen. Nämä 
järjestelmät rahoitetaan pääsääntöisesti säännöllisin maksuosuuksin, ja niiden tarjoamat etuudet 
riippuvat ainoastaan sijoitetun pääoman tuotosta. Näin ollen eläketuloon vaikuttavat inflaatio 
sekä investoinnin riskit. 
Eläkejärjestelmien rahoitusvaihtoehdoista käydystä keskustelusta ja niitä koskevasta 
tutkimuksesta on voitu tehdä joitakin merkittäviä päätelmiä. Väistämätön tosiasia on 
ensinnäkin, että tämänhetkinen BKT jaetaan vuosittain yhtäältä suoraan taloudelliseen 
toimintaan osallistumisestaan toimeentulonsa saavien ja toisaalta siihen osallistumattomien 
kesken. Tämä koskee niin jako- kuin rahastointiperusteisiakin järjestelmiä. 
Toiseksi, järjestelmien radikaali uudistaminen siirtymällä jakojärjestelmästä rahastointiin ei ole 
realistinen vaihtoehto, sillä se merkitsisi huomattavia siirtymäkuluja. Yhtäkkisen muutoksen 
yhteydessä kaikki eläkejärjestelmien piiriin kuuluvat siirtyisivät heti vastuineen rahastojärjestelmiin. 
Kaikki nykyisten järjestelmien vastuut realisoituisivat eli valtionvelka kasvaisi yhtäkkisesti. 
Rahavirtojen osalta kävisi niin, että menot olisi hoidettava jatkossakin mutta ilman maksuosuuksista 
saatavia varoja. Mikäli maksettavat eläkkeet rahoitettaisiin kokonaan valtion velanottoa lisäämällä, 
siirtymäkauden aiheuttamat kustannukset jaettaisiin tulevien sukupolvien kannettavaksi. Jos eläkkeet 
rahoitettaisiin vain osittain lisäämällä valtion velkaa ja osittain verotusta kiristämällä, rahoitusvastuu 
lankeaisi nykyiselle sukupolvelle, joka joutuisi maksamaan maksut kahteen kertaan, kun taas tulevat 
sukupolvet olisivat hyötyjiä. Vähittäin tapahtuva siirtyminen (rahastointi)ärjestelmän piiriin vain ensi 
21 
kertaa työmarkkinoille tulevat työntekijät) kohdistaisi jatkuvaa painetta perusjäämään koko 
siirtymäajan. Molemmat vaihtoehdot ovat nykyisessä rahoitustilanteessa ongelmallisia. 
Koska kertakaikkinen siirtyminen rahastointijärjesteimiin ei vaikuta realistiselta, useimmat 
jäsenvaltiot keskittyvät varmistamaan, että julkisten maksunjakoon perustuvien järjestelmien 
rahoitus on kestävällä pohjalla. Siihen tarvitaan merkittäviä uudistuksia. Tärkein uudistus on 
sellaisten järjestelyjen luominen, että ihmiset voivat jatkaa työntekoaan eläkkeelle siirtymisen 
asemesta. Todellista eläkkeellesiirtymisikää toisin sanoen nostettaisiin nykyisestä alle 60 
vuodesta (ja koko ajan vähemmästä), mutta muodollisesti se säilyisi ennallaan eli yleisesti 65 
vuotena. Näin sekä lisättäisiin eläkemaksujen määrää että vähennettäisiin eläkesuoritusten 
määrää. Jollei tämä ole mahdollista, käytettävissä olevia mahdollisuuksia ovat teoriassa 
eläkemaksujen korottaminen, budjetin sisäisten määrärahasiirtojen lisääminen, eläke-etuuksien 
pienentäminen tai näiden yhdistelmä. 
Useimmat Euroopan maat ovat luopuneet tulojen tai palkan kasvusta eläkkeitten indeksoinnin 
perusteena ja siirtyneet käyttämään hintaindeksiä. Joissakin jäsenvaltioissa (Belgia, Italia, 
Ranska, Ruotsi, Saksa, Suomi) viime vuosina toteutetuissa tätä perusteellisemmissa 
uudistuksissa on tiettyjä yhteisiä piirteitä. Eläkkeelle siirtymisen hetki ei enää määräydy 
pelkästään lainsäädännöllisen eläkeiän mukaan, vaan yhtä tärkeänä perusteena on täyteen 
eläkkeeseen edellytettävien työvuosien eli eläkemaksuvuosien määrä. Joissakin jäsenvaltioissa 
käytössä olevan joustavan järjestelmän mukaan eläkkeellesiirtymishetken voi valita tietyn 
ajanjakson puitteissa. Tällainen kehitys on tasapuolisuuden kannalta myönteistä. Eurooppalaisia 
eläkejärjestelmiä on aika ajoin syytetty siitä, että ne käytännössä ehkäisisivät tulonsiirtoja 
(toisin sanoen suosisivat rikkaita köyhien kustannuksella), sillä elinajanodote kasvaa tulojen 
kasvaessa. Tulonsiirtoja ehkäisevä vaikutus lievenee siirryttäessä joustaviin 
eläkkeellesiirtymisjärjestelyihin - siinä määrin kuin työnteon aloittaminen vanhempana sinänsä 
vastaa korkeampaa tulotasoa. 
Toinen yleinen suuntaus on läheisemmän yhteyden luominen eläkkeen määrän ja työelämän 
aikana suoritettujen eläkemaksujen kokonaissumman välille. Keskittyminen eläkejärjestelmiä 
kartuttaviin maksuihin vaikuttaa järkevältä aikana, jolloin korostetaan työnteon tehokkasta 
kannustamista. Tällöin on kuitenkin tehtävä selväksi, mikä kuhunkin eläkejärjestelmään 
sisältyvän solidaarisuusvaatimuksen asema on: kuinka paljon työn väliaikaisen keskeytymisen -
työttömyyden, sairauden tai lasten- ja vanhustenhoidon vuoksi - pitäisi pienentää eläkettä? On 
olemassa vaara, että tilanteen muuttuminen tähän suuntaan rankaisee naisia, joiden työura ei 
ole niin yhtäjaksoinen kuin miehillä. Suuntaus saattaa ajan myötä myös ehkäistä työelämän 
luonteessa tapahtuvia muutoksia, kuten työnteon keskeyttämistä aika ajoin ammattitaidon 
kohentamisen vuoksi. 
Tavoite: Edistetään julkisten eläkejärjestelmien sopeutumista Euroopan väestön 
ikään tymiseenH 
Avaintoimet: Tehdään vertailukelpoisia ennusteita eläkemenojen kehityksestä 
käyttämällä yhteisiä ennustusmenetelmiä sekä yhtenäisiä oletuksia 
taloudellisesta ja väestöllisestä kehityksestä. Arvioidaan niitä uudistuksen 
osia, jotka tuntuvat parhaiten varmistavan julkisten eläkejärjestelmien 
perustan kestävyyden siten, että samalla säilytetään niiden ytimenä oleva 
solidaarisuuden vaatimus. Tehdyt päätelmät esitetään vuoden 1997 lopulla 
julkaistavassa kertomuksessa, jossa käsitellään sosiaalista suojelua 
Euroopassa. 
22 
2.3.2. Varma toimintaympäristö lisäeläkejärjestelmille 
Sen ohella, että varmistetaan julkisten eläkejärjestelmien toimivan kestävällä pohjalla, on yhä 
tärkeämpää taata, että tämän päivän työntekijät eli tulevat eläkeläiset pystyvät säilyttämään 
tulonsa eläkkeelle siirtymisen jälkeen sellaisella tasolla, ettei heidän elintasonsa laske. Tähän 
päästään esimerkiksi tukemalla sellaisten lisäeläkejärjestelmien luomista, joiden toiminta 
perustuu kokonaan rahastoihin. Odottaa sopii, että eläkerahastot toimivat rinta rinnan julkisten 
jakoperusteisten järjestelmien kanssa niissä jäsenvaltioissa, joissa rahastojärjestelmät saavat 
jalansijaa. Saavuttavatko järjestelmät jalansijaa, onjäsenvaltioitten itsensä päätettävä. 
Kun lisäeläkejärjestelmien merkitys kasvaa, valtion on yhä tärkeämpää varmistaa rahastoitujen 
lisäjärjestelmien tehokkuuden takaava varma toimintaympäristö. Kaikissa jäsenvaltioissa on 
määrätty vakavaraisuuteen pyrkivästä hallinnoinnista. Yhteisön tasolla turvataan varat 
direktiiveillä 80/987/ETY ja 77/187/ETY21 erityisesti työnantajan maksukyvyttömyyden tai 
yrityksen siirron yhteydessä. Jos työntekijät voivat vapaasti valita eläkkeistään vastaavan 
rahoituslaitoksen, heidän on saatava ymmärrettävässä muodossa olevaa tietoa, jonka avulla he 
voivat tehdä oikean valinnan ja välttää eläkkeen jäämisen odotettua pienemmäksi. 
Yhtenäismarkkinoiden yhteydessä on mahdollisuus tehostaa rahastoitujen työeläkejärjestelmien 
kehittämistä, mistä koituu hyötyä järjestelmän piirissä oleville työntekijöille sekä taloudelle 
kokonaisuudessaan. Tämä voidaan saavuttaa perustamissopimuksessa olevien pääoman 
vapaata liikkumista ja palvelujen vapaata tarjoamista koskevien oikeuksien avulla. Pääoman 
vapaa liikkuminen taataan perustamissopimuksen 73 b artiklassa, ja sen perusteella 
eläkerahastot voivat kaikissa jäsenvaltioissa monipuolistaa omaisuuttaan sekä kotimaassa että 
kansainvälisesti. Tämä kasvattanee tuottoja, vähentänee kotimaan talouden 
suhdannevaihteluista syntyviä riskejä sekä pienentänee omaisuuden arvoon kohdistuvaa 
negatiivista vaikutusta, kun pääoma pienenee iäkkään väestönosan realisoidessa varojaan ja 
investoinnit siten lakkaavat. Pääoman vapaa liikkuvuus voi kuitenkin kaventua vakavasti 
jäsenvaltioiden investointeihin vakavaraisuussyistä soveltamien varojen vastaavuussääntöjen 
vuoksi. 
Sääntelymekanismin on lisäksi noudatettava miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun 
periaatetta. Ohjeet periaatteen toteuttamisesta sisältyvät vuonna 1996 annettuun Barberin 
tuomion jälkeiseen direktiiviin22, jossa otetaan huomioon useat Euroopan yhteisöjen 
tuomioistuimen antamat tuomiot. Ohjeiden käytännön soveltaminen eläkerahastojen 
hallinnoinnissa ei saa heikentää naisten asemaa, sillä heitä ei ole syytä rangaista keskimääräistä 
suuremmasta elinajanodotteestaan. Näin voi käydä, jos esimerkiksi nettopalkka pienenee 
ylimääräisten eläkemaksujen vuoksi tai työnantajat ovat haluttomia palkkaamaan naisia, koska 
näistä aiheutuu suurempien maksujen vuoksi enemmän työvoimakuluja kuin samaa työtä 
tekevistä miehistä. 
21 Direktiivi 77/187/ETY työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka 
liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 
(EYVL N:o L 61, 5.3.77) ja direktiivi 80/987/ETY työntekijöiden suojaa työnantajan 
maksukyvyttömyystifanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL N:oL 
283,20.10.80). 
22 Neuvoston direktiivi 96/97/EY, annettu 20 päivänä joulukuuta 1996, miesten ja naisten tasa-arvoisen 
kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä annetun direktiivin 
86/378/ETY muuttamisesta. EYVL N:o L 46, 17.2.97. 
23 
Tasa-arvoisen kohtelun toteutumisen vaikeus osoittaa, että lisäeläkejärjestelmien toimintaa on 
säänneltävä. Sosiaalinen suojelu - toisin kuin yksityiset vakuutukset - pyrkii laajamittaisen 
riskinjakojärjestelmän avulla tekemään eron kunkin vakuutetun henkilökohtaisen riskin ja 
yksittäisten vakuutettujen tai heidän työnantajansa suorittamien maksujen suuruuden välille. 
Näin koetetaan välttää tilannetta, jossa kohonneesta riskistä rangaistaisiin joko nettopalkan 
pienenemisellä tai korkeammilla työllistämiskustannuksilla. Riskinjako on vaikeampaa toteuttaa 
suppeahkoissa kiinteään etuustasoon perustuvissa järjestelmissä, ja kiinteitten eläkemaksujen 
järjestelmissä sitä ei tavata lainkaan. Vaikka rahastoidut lisäeläkejärjestelmät eivät perustukaan 
yhteisvastuu seen, on tärkeää varmistaa järjestelmien kaikkien jäsenten oikeudenmukainen 
kohtelu - myös osa-aikatyötä tekevien tai työnteon tilapäisesti keskeyttävien osalta. Näin on 
erityisesti siksi, että tällaisten järjestelmien merkityksen odotetaan kasvavan. 
Lisäeläkejärjestelmiä on lähestyttävä innovatiivisella tavalla, mikäli niiden merkityksen kasvun 
ei haluta romuttavan solidaarisuusperiaatetta. Erityisesti epätavanomaisissa tai epävarmoissa 
työsuhteissa (osa-aikatyö, työnteon tilapäinen keskeyttäminen) olevien asemaa heikentäisi se, 
että he jäisivät ilman kohtuullista työeläkejärjestelmän tarjoamaa suojaa. 
Tavoite: Suojatun toimintaympäristön tarjoaminen lisäeiäkejärjestelmille. 
Päätoimet: Komissio antaa vuoden 1997 alkupuoliskolla lisäeläkkeitä käsittelevän vihreän 
kirjan, jossa pyritään yhdessä kaikkien osapuolten kanssa, 
työmarkkinaosapuolet mukaan lukien, määrittämään, mitkä ovat sellaisen 
Euroopan tason toimintakehyksen keskeiset piirteet, jolla taataan lisäeläke-
järjestelmille tehokkaan toiminnan mahdollistava ympäristö. 
2.3.3. Ikääntyneiden uusiin hoitotarpeisiin vastaaminen 
Yhteiskuntamme muuttuvat ja sosiaaliseen suojeluun kohdistuvat tarpeet niiden mukana. 
Elinajanodote on kohonnut sodanjälkeisistä vuosista huomattavasti, eikä vanhuusaikaa yleisesti 
ottaen enää voida pitää taloudellisesti vaikeana aikana. Syntymässä on kuitenkin uusia, elämän 
ehtoopuolen elintasoon liittyviä tarpeita. Lisäksi Euroopan ikääntymisellä on erityisen suuri 
vaikutus hoitotyöhön liittyviin tarpeisiin. 
Akuuttien sairauksien hoidon kehittyminen sekä elinajanodotteen yleinen kasvaminen merkitsee 
sitä, että yhä useammat ihmiset joutuvat viimeisinä elinvuosinaan tukeutumaan muihin 
arkielämänsä perusaskareissa. Aiemmin tällaisesta hoidosta vastasivat epävirallisesti 
perheenjäsenet. Perheen sisäinen solidaarisuus on tällaisessa muodossa kuitenkin käymässä yhä 
vaikeammaksi toteuttaa, kun yhä useampi nainen käy työssä kodin ulkopuolella ja kun aikuiset 
lapset asuvat entistä kauempana vanhemmistaan. Kaikki Euroopan maat pitävät tavoitteena 
sitä, että ikääntyneet voisivat - mikäli suinkin mahdollista - elää kotonaan mieluummin kuin 
siirtyä hoitolaitokseen. Tämä on selvästi myös ikääntyneiden toive. 
Jotta hoidosta riippuvat ikääntyneet voisivat elää kotonaan, heillä on muun muassa oltava 
käytettävissään lääketieteellistä ja avustavaa hoitoa samoin kuin päivittäisistä tarpeista 
huolehtivaa kodinhoitoapua. Näistä palveluista vuosien mittaan kertyvät kustannukset voivat 
olla hyvinkin suuria. Useissa maissa on voimakas pelko siitä, että puheena olevan kaltaisen 
riippuvuuden hoitaminen vapaaehtoisten vakuutusten kautta saattaa johtaa 
epäoikeudenmukaiseen valikoitumiseen ja moraaliseen arpapeliin. Kustannusten arviointi - ja 
24 
siten vakuutusmaksujen määrittäminen - on sen vuoksi hyvin vaikeaa. Lopputulos saattaisi olla 
riskialtis, ja sen vuoksi se tuskin kiinnostaisi yksityisiä vakuutusyhtiöitä Vapaaehtoisiin 
vakuutuksiin liittyy lisäksi pelko siitä, että suuri osa väestöstä aliarvioi kohdalleen osuvan riskin 
eikä tule ottaneeksi tarvittavaa vakuutusta ajoissa. 
Silmiemme edessä on siis kehittymässä uusi sosiaalisen suojelun haara. Pakollinen suoja 
väestölle riippuvuusriskiä vastaan vaikuttaa perustellusti taloudellisten ja yhteiskunnallisten 
etujen mukaiselta. Ei ole kuitenkaan helppoa yhdistää uusiin hoitotarpeisiin vastaamista ja 
vaatimusta pitää vastaavat hoitokustannukset kurissa. Tärkeimmät avoimet kysymykset 
koskevat pakollisen vakuutusjärjestelmän tarjoaman suojan tyyppiä: tarjotaanko palveluja vai 
rahaa, joista jälkimmäinen antaa edunsaajalle laajemman valinnanvaran. Avoimia kysymyksiä 
liittyy myös siihen, miten hoitotarve arvioidaan ja kuinka etujen myöntäminen tarpeiden 
mukaan voidaan järjestää. Lisäksi on mietittävä kohdennettujen etuuksien etuja ja haittoja sekä 
edunsaajien valintaa näiden tulojen perusteella. 
Sosiaalipalveluja tarvitaan joka tapauksessa entistä enemmän. Tämän tarpeen tyydyttäminen 
avaa huomattavia työllisyysmahdollisuuksia ja edellyttää toimintatapojen huolellista 
suunnittelua. Erityistä huomiota on kiinnitettävä yhtäläisiin mahdollisuuksiin luotaessa uusia 
hoitoalan työpaikkoja, jottei sukupuolten edustuksen tasapaino alalla vääristy. Lisäksi itse 
palvelut on järjestettävä laadukkaasti. 
Tavoite: Sosiaalisen suojelun järjestelmien tarkasteleminen uudelleen siten, että 
riippuvaisessa asemassa olevien iäkkäitten tarpeisiin voidaan vastata. 
Päätoimet: Analysoidaan vuoden 1997 kertomuksessa sosiaalisesta suojelusta Euroopassa 
niiden jäsenvaltioiden kokemuksia, jotka ovat jo panneet toimeen hoitoalan 
säännöksiä, Tällä pyritään määrittämään tehokkaimmat pitkäaikaishoitoon 
liittyvän vakuutusjärjestelmän muodot 
2.3.4. Terveyspalvelujen kohentaminen 
Terveyspalvelujärjestelmät ovat erilaisia eri jäsenvaltioissa, sillä ne kuvastavat maalle ominaista 
historiallista ja kulttuurista kehitystä. Euroopan unionin alueella käytössä olevat järjestelmät 
voidaan kuitenkin jakaa kahteen perustyyppiin: sekä yksityisten että julkisten organisaatioiden 
palveluja hyödyntävät sekajärjestelmät ja toisaalta kansalliset terveydenhoitojärjestelmät, joiden 
tarjonta ja rahoitus on pääasiassa julkisviranomaisten vastuulla. 
Jäsenvaltioiden terveysmenojen kokonaismäärä vaihtelee hieman yli viidestä prosentista lähes 
kymmeneen pror nttiin bruttokansantuotteesta. Reaalimenot ovat kasvaneet monia vuosia, ja 
terveyspalveluihin kohdistuu kaikissa jäsenvaltioissa yhä voimakkaampia paineita. Esimerkiksi 
kaikkein iäkkäimpien terveydenhoidon aiheuttamat kustannukset ovat asukasta kohti viisi 
kertaa niin suuret kuin työikäisten osalta. Kun 75-vuotiaitten ja sitä vanhempien määrä 
kasvanee noin 50 prosentilla seuraavien 20 vuoden kuluessa, vaikutukset terveydenhuollon 
kokonaismenoihin ovat huomattavia. Syynä ovat paitsi väestölliset muutokset myös kasvavat 
odotukset siitä, mitä terveydenhuoltojärjestelmät voivat ja mitä niiden pitäisi tarjota. 
Terveydenhuoltojärjestelmiin kohdistuvat paineet ovat saaneet jäsenvaltiot panemaan alulle 
eräitä uudistuksia, joilla ne pyrkivät tehostamaan yleisesti terveyspalvelujen tarjontaa 
25 
terveyshyötyjen ja palvelujen tehokkuuden osalta. Terveydentilaa Euroopan yhteisössä 
käsitelleessä vuonna 1995 annetussa kertomuksessa23 luonnehdittiin joitakin tekeillä olevia 
uudistuksia. Lisäksi kertomuksessa vahvistettiin käsitys siitä, että jäsenvaltiot pitävät 
sairauksien torjuntaa ja terveyden edistämistä entistä tärkeämpänä toimintana. 
Vaatimattomienkin näille aloille tehtyjen investointien uskotaan näet vaikuttavan tehokkaasti 
tärkeimpiä kuoleman ja sairastuvuuden syitä sääteleviin voimakkaisiin osatekijöihin. Kun 
yritykset pitää julkisten terveydenhuoltojärjestelmien kustannukset kurissa esimerkiksi 
terveydenhoidon maksullisuutta lisäämällä ovat epäonnistuneet, jotkin jäsenvaltiot yrittävät nyt 
soveltaa terveydenhuoltojärjestelmiinsä markkinatalouden toimintamekanismeja. Erityisen 
mainittava uudistus on palvelujen ostamisen erottaminen niiden tarjoamisesta. Sairaalat ja muut 
palvelujen tarjoajat tekevät paikallisten terveysviranomaisten kanssa sopimuksia tiettyjen 
palvelujen tarjoamisesta. Viranomaisten on siten määriteltävä vaatimuksensa entistä selvemmin 
ja etsittävä kustannuksiltaan tehokkaimpia keinoja niihin vastaamiseksi. Tämä edistää 
palvelujen tarjoajien välistä kilpailua. 
Asiaan liittyy selvästi vaara, että säästöjä tavoitellessaan niin palvelujen tarjoajat kuin 
viranomaisetkin saattavat tuntea houkutusta valita parhaimman sijasta halvin vaihtoehto. 
Lisäksi on tehty sopimuksia, joissa sovittavat palvelut ja niiden laatu on määritelty epäselvästi. 
On kuitenkin vielä aivan liian varhaista arvioida lopullisesti puheena olevien ja muiden 
toimenpiteiden seurauksia. 
Pyrkiessään tehostamaan terveydenhoitojärjestelmäänsä monet jäsenvaltiot ovat koettaneet 
kilpailuttaa terveysalan - yksityisiä ja julkisia - vakuutuslaitoksia ja luoda samalla kunnollisen 
sääntely- ja takuujärjestelmän. On tärkeää jättää järjestelmän ulkopuolelle sellaiset osa-alueet 
kuin riskien valikoiminen, jottei osa ihmisistä jäisi vaille riittävää suojaa. Kunhan ehdot eivät 
vääristä kilpailua, vakuutuslaitosten on toisaalta voitava tehdä sopimus sellaisen 
palveluntarjoajan kanssa, joka tarjoaa parhaat palvelut käytettävissä olevien varojen kannalta 
asianmukaisella hinnalla. Nämä tekijät voivat yhdessä hyvinkin alentaa kustannuksia. 
Suurimmat edut saavutettaneen kylläkin terveydenhuoltomenojen eikä niinkään 
vakuutustoiminnan itsensä osalta. 
Näissä olosuhteissa on ratkaisevaa, että terveyspalvelujen vapaata tarjontaa ja alan tuotteitten 
vapaata myyntiä sisämarkkinoilla tuetaan mekanismilla, joka hyödyttää 
terveydenhoitojärjestelmiä ja jonka tuloksena terveydenhoidon jatkuvuus taataan maksettavissa 
olevin kustannuksin koko yhteisön alueella. Mekanismi voidaan rakentaa helpottamalla 
toimenpiteitten suhteellisiin etuihin sekä uuden teknologian yleiseen ja kustannustehokkuuteen 
liittyvien, oikeaksi osoitettujen tietojen oikea-aikaista vaihtoa, tukemalla palveluorganisaatioita 
koskevan tietämyksen välittämistä, edistämällä olemassa olevien voimavarojen tehokkainta 
käyttöä erityisesti rajaseuduilla sekä minimoimalla niiden hallinnollisten lisäjärjestelyjen määrää 
ja laajuutta, joita sovelletaan toisista jäsenvaltioista tuleviin palvelujen käyttäjiin. 
23 KOM(95) 357, 19.7.1995. 
26 
Tavoite: Parannetaan terveydenhuoltojärjestelmien tehokkuutta yleisesti ja kustannusten 
osalta samoin kuin niiden laatua, jotta voidaan vastata ikääntyvän väestön ja 
muiden tekijöiden luomaan lisääntyvään hoitotarpeeseen. 
Päätoimet: ~ Arvioidaan mahdollisuuksia vähentää terveydenhuoltomenoja ennaltaehkäisyn 
avulla. 
-Selvitetään, missä määrin ja millä ehdoin markkinavoimien tuomisella 
terveydenhuoltojärjestelmim voidaan saada säästöjä, kun samalla edistetään 
palvelujen laadun kohottamista ja varmistetaan terveydenhoidon, saatavuus 
kaikille, 
-Komissio tarkastelee terveydenhuoltojärjestelmien yleiseen ja 
kustannustehokkuuteen liittyviä jäsenvaltioiden toimia sekä arvioi, millä 
yhteisön tason toimilla voitaisiin auttaa jäsenvaltioita vähentämään kustannuksia 
ja samalla pääsemään parhaisiin terveysvaikutuksiin, 
2.4. Sosiaalisen suojelun sopeuttaminen uudenlaiseen sukupuolijakaumaan: kohti 
oikeuksien yksilöllistämistä 
Naisten osuus kasvaa työmarkkinoilla myös tulevina vuosina. Jotta näin avautuvat 
mahdollisuudet voitaisiin parhaiten hyödyntää, on olennaista sopeuttaa sosiaalinen suojelu 
uudenlaiseen sukupuolijakaumaan. Tämä merkitsee 
i) uusien järjestelyjen kehittämistä työ- ja perhe-elämän yhdistämiseksi 
ii) oikeuksien vähittäinen yksilöllistämistä. 
Kotitalouksien kokoonpanon ja perhetyyppien muuttuminen edellyttää uudenlaista 
lähestymistapaa. On luotava innovatiivisia ja toteuttamiskelpoisia järjestelmiä, joiden avulla 
työ- ja perhe-elämä voidaan yhdistää. Naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevaan 
neljänteen toimintaohjelmaan (1996-2000)24 sisältyvien sitoumusten mukaisesti komissio 
tarkastelee eräitä käytännön aloitteita ja poliittisia vaihtoehtoja. Tässä yhteydessä tutkitaan 
toimenpiteitä, joilla pyritään tasokkaampaan lasten ja muiden huollettavien hoitoon. Komission 
aloitteesta työmarkkinaosapuolet neuvottelivat sopimuksen vanhempainlomasta. Sen mukaan 
sekä miehellä että naisella on yksilöllinen oikeus vanhempainlomaan siten, että heille taataan 
oikeus palata työpaikkaansa loman päätyttyä. Neuvosto antoi sopimuksen pohjalta direktiivin 
3. kesäkuuta 199625. 
Käytännössä kaikkien jäsenvaltioiden sosiaalisen suojelun järjestelmissä on osia, joilla yksilön 
sosiaalinen suoje'j kytketään hänen perhetilanteeseensa (naimaton, naimisissa, avoliitossa jne). 
Tällaisilla johdetuilla oikeuksilla on takavuosina pystytty pelastamaan monet eurooppalaiset 
köyhyydeltä. Oikeuksissa otetaan huomioon perhesiteet sekä koti- ja hoivatyön arvo samoin 
kuin turvataan tulonhankkijan kuoltua niiden perheenjäsenten toimeentulo, jotka eivät ole 
24 KOM(95) 381, 19. heinäkuuta 1995. EYVL N:o C 306, 17.11.1995. 
25 Neuvoston direktiivi 96/34/ETY, annettu 3 päivänä kesäkuuta 1996, UNlCE:n, CEEP:n ja EAY.n 
tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta. EYVL N:o L 145, 19.6.96, s. 4. 
27 
pysyväisluonteisesi olleet palkkatyössä vaan hoitaneet perhettään. Jakamalla kertyneet eläke-
etuudet puolisoiden kesken avioeron yhteydessä tunnustettaisiin tässä mielessä palkkatyötä 
tekemättömän tai pienipalkkaisen puolison välillinen osuus perheen toimeentuloon. 
Johdettuihin oikeuksiin liittyy kuitenkin eräitä ongelmia. Ne saavat aikaan riippuvuutta siitä 
henkilöstä, jolla on suora oikeus sosiaaliturvaetuihin. Koska suorat oikeudet 
sosiaaliturvaetuuksiin syntyvät useimmiten palkkatyön kautta, naisten miehiä vähäisemmästä 
osallistumisesta työelämään seuraa, että naisilla on suoria oikeuksia miehiä vähemmän. Naiset 
ovat sen vuoksi suhteen rikkoutuessa esimerkiksi avioeroon miehiä heikommassa asemassa. 
Johdettuja oikeuksia myönnetään lisäksi useimmissa maissa vain puolisolle ja lapsille. Niiden 
yhteydessä ei aina oteta huomioon muita, yleistyviä yhdessä asumisen muotoja. 
Johdetut oikeudet saattavat lisäksi jarruttaa naisten pyrkimistä työmarkkinoille ja sen sijaan 
kannustaa heitä työskentelemään epävirallisen, suojaamattoman talouden piirissä. Vähäinen 
osa-aikatyö ei joissakin maissa oikeuta minkäänlaiseen sosiaaliturvaan. Tilannetta siedetään 
vain sen vuoksi, että vähäistä osa-aikatyötä tekevät voivat yleensä käyttää hyväkseen 
johdettuja oikeuksia eikä heidän työtään pidetä itsenäisenä toimeentulon hankkimisena vaan 
pikemminkin lisätulojen lähteenä perheelle. Näin ollen tällaista työtä tekevä jää kumppaninsa 
sosiaaliturvan varaan. 
Mainittakoon vielä perhe-eläkkeet, joiden kautta jälkeenjäänyt puoliso voi saada eläkettä 
kuolleen puolisonsa eläkemaksujen perusteella, vaikkei itse olisikaan joutunut lisämaksuja 
suorittamaan. Tämä voi johtaa tilanteeseen, jossa kodin ulkopuolella koskaan 
työskentelemätön puoliso voi saada puolisonsa täysien työvuosien ja hyvien tulojen perusteella 
suurempaa eläkettä kuin koko elämänsä työtä tehnyt pienituloinen. Johdetut oikeudet voivat 
siis saada aikaan sosiaaliturvaetuuksina tapahtuvia tulonsiirtoja keskivertopalkanansaitsijoilta 
suurituloisten elätettäville ja jälkeenjääneille. 
Oikeuksien yksilöllistämisellä pyrittäisiin keskeyttämään käytäntö, jonka mukaan yksilön 
sosiaaliturvassa otetaan huomioon hänen henkilökohtaiset siteensä. Yksilöllistäminen tekisi 
osaltaan sosiaalisen suojelun yhtenäisemmäksi työsopimuslainsäädännön kanssa; siinähän 
työntekijöitä kohdellaan yksilöinä. Yleisesti ottaen yksilöllistäminen noudattaa yleistä kehitystä 
kohti yksilön itsemääräämisoikeuden lisääntymistä. Tässä mielessä yksilöllistämisessä on kyse 
muustakin kuin sukupuoleen liittyvistä seikoista, nimittäin myös vanhempien ja lasten suhteesta 
tilanteessa, jossa perhetyyppejä on tullut lisää. 
Oikeuksien yksilöllistämisestä saattaa kieltämättä syntyä vaikeuksia. Johdetut oikeudet voivat 
esimerkiksi antaa työttömälle välillisen oikeuden elätettävistä lapsista myönnettäviin etuuksiin. 
Yksilöllistämisen myötä saatetaan lisäksi joutua soveltamaan etuusoikeuksiin ikävaatimuksia. 
Kaikesta huolimatta on laadittava strategia, jolla rohkaistaan kaikkien potentiaalisten 
työntekijöiden itsenäistä osallistumista työmarkkinoille tämän turhaan kiristämättä perheen 
budjettia. 
Oikeuksien yksilöllistäminen vaikuttaisi yksilöön ja julkiseen talouteen eri tavoilla sosiaalisen 
suojelun eri alojen mukaan. Terveydenhuoltoon ja työttömyyskorvaukseen liittyvien oikeuksien 
yksilöllistäminen vaikuttaa varsin suoraviivaiselta toteuttaa, sillä sen budjettivaikutukset olisivat 
todennäköisesti pieniä. Tärkeintä ja samalla vaikeinta yksilöllistäminen lienee 
vanhuuseläkkeitten osalta, ja juuri niiden yhteydessä myönnetään suurin osa johdetuista 
oikeuksista. Yksilöllistäminen merkitsisi paitsi elätettävistä myönnettävien lisien poistamista 
myös sitä, että perhe-eläkkeen asemesta maksettaisiin jonkin muun tyyppistä korvaavaa tuloa. 
28 
Eläkeikää nuoremmille leskille voitaisiin myöntää erityistä siirtymäajan eläkettä eläkeiän 
saavuttamiseen tai työpaikan löytämiseen saakka. 
Kun otetaan huomioon naisten tämänhetkinen asema työmarkkinoilla, naiset kärsisivät ryhmänä 
tarkasteltuna erittäin todennäköisesti huomattavia menetyksiä, jos perhe-eläkkeet 
lakkautettaisiin. Monet saattaisivat jopa joutua köyhyysrajan alapuolelle. Mahdollinen ratkaisu 
tähän hyvin monitahoiseen ongelmaan saattaisi olla järjestelmä, jossa perustana olevaa 
vanhuuseläkettä täydentäisi työeläke. Vanhuuseläke takaisi, että kaikki eläkeiän saavuttaneet 
saisivat riittävän tulon tullakseen toimeen. Jäsenvaltioiden eläkeuudistuksissa ollaan kuitenkin 
menossa vastakkaiseen suuntaan. Toisin sanoen luodaan entistä lähempi yhteys työn kautta 
suoritettujen eläkemaksujen ja eläkkeitten määrän välille (ks. 2.3.1 edellä), jolloin ongelman 
ratkaisu vaikeutuu entisestään. Työnteon väliaikaisen keskeyttämisen vaikutuksia 
eläkeoikeuksiin on pohdittava perinpohjaisesti, jotta siihen liittyvä ilmeinen tavoitteitten 
ristiriita voidaan sovittaa. Tässä suhteessa jäsenvaltioiden on syytä ottaa opikseen niistä 
lukuisista lähestymistavoista, joita unionin alueella on käytössä. 
Tavoite: Sosiaalisen suojehm sopeuttaminen työelämän uudenlaiseen 
sukupttoMjakaumaan ja perhetyyppien muutoksiin. 
Päätoimet: - Komissio tekee aloitteita tasokkaamman lasten ja muiden elätettävien hoidon 
saavuttamiseksi. 
- Yhtäläisiä mahdollisuuksia käsittelevässä vuoden 1997 vuosikertomuksessa 
arvioidaan jäsenvaltioiden toimia, joilla ne pyrkivät oikeuksien 
yksilöllistämiseen vaarantamatta naisten taloudellista hyvinvointia. 
2.5. Unionin alueella liikkuvien sosiaalisen suojelun parantaminen 
Unionin alueella liikkuvien sosiaaliturvajärjestelyjä koordinoidaan asetuksella N:o 1408/71, 
joka perustuu Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 51 ja 235 artiklaan. Se on 
työntekijöiden vapaan liikkuvuuden edellytys. Asetuksessa säädetään jäsenvaltioiden välillä 
liikkuvien ihmisten korkealuokkaisesta suojelusta. 
Asetuksen N:o 1408/71 tarjoamassa suojassa on kuitenkin edelleen aukkoja26. Nykymuotoinen 
koordinointijärjestelmä on lisäksi vaarassa vanhentua ja jäädä syrjään uudesta kehityksestä. 
Jäsenvaltioissa on viime aikoina otettu käyttöön uudentyyppisiä etuuksia, jotka liittyvät 
esimerkiksi yhä monilukuisemman iäkkään väestön pitkäaikaishoidon tarpeeseen ja joita ei ole 
helppo oikeudellisesti sovittaa asetuksen N:o 1408/71 piiriin. Tämä asetus perustuu 
sosiaaliturvan klassisiin osa-alueisiin. Uudentyyppisen sosiaalisen suojelun käyttöönottoa 
jäsenvaltioissa ei pidä jarruttaa sillä, että koordinointijärjestelmän mahdollisista vaikutuksista 
uusiin järjestelmiin ei ole varmuutta. 
Euroopan yhdentymisen alkuperäistä ulottuvuutta - työntekijöiden vapaan liikkumisen sallivat 
ja sitä edistävät yhtenäismarkkinat - on jalostettu tuomalla siihen uusi käsite, eurooppalainen 
26 Aukkokohdista joitakin on käsitelty komissio vihreässä kirjassa "Koulutus - ammattikoulutus 
tutkimus: kansainvälisen liikkuvuuden esteet", KOM(96) 462. 
29 
kansalaisuus. Asetuksen N:o 1408/71 ihmisiä koskevia näkökohtia olisi muokattava tämän 
mukaisesti. 
Erilaisten kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien koordinointi on väistämättä monimutkaista. 
Turhaa monimutkaisuutta on kuitenkin syytä välttää, ja sääntöjä pitäisi yksinkertaistaa aina kun 
se on mahdollista. On pyrittävä tekemään säännöt sellaisiksi, että unionin alueella liikkuvat 
kansalaiset voivat niitä helpommin ymmärtää ja että päästäisiin asetuksen päivittäiseen 
soveltamiseen liittyvistä käytännön ongelmista ja jarruttavasta byrokratiasta, jotka saattavat 
hämärtää asetuksen tavoitteena olevia hyötyjä. Komissio laatii strategian, jolla 
koordinointijärjestelmää voidaan yksinkertaistaa ja uudistaa siten, että se vastaa nykyisiä ja 
tulevia vaatimuksia. Strategian laadinnassa ollaan läheisessä yhteydessä kansallisiin 
viranomaisiin ja laitoksiin, Euroopan parlamenttiin ja työmarkkinaosapuoliin. 
Keskustelun kuluessa on eri tahoilta esitetty näkökanta, jonka mukaan ei enää ole perusteltua 
sulkea jossakin jäsenvaltiossa vakuutettu ja siellä laillisesti asuva henkilö, joka siis kuuluu 
kansallisten sosiaaliturvajärjestelyjen piiriin, kokonaan koordinointijärjestelmän tarjoaman 
suojan ulkopuolelle vain, koska kyseinen henkilö ei ole jonkin EU-maan kansalainen. Komissio 
aikoo vuoden 1997 jälkipuoliskolla tehdä neuvostolle ehdotuksen, jolla pyritään laajentamaan 
koordinointisäännökset koskemaan kokonaan tai osittain myös sellaisia palkkatyöntekijöitä tai 
itsenäisiä ammatinharjoittajia, jotka eivät ole minkään EU-maan kansalaisia. 
Käydyn ajatustenvaihdon perusteella on lisäksi ilmeistä, että on käytävä perusteellinen 
keskustelu mahdollisuudesta käyttää toisen maan teiveydenhuoltopalveluja, erityisesti olemassa 
olevien palvelumahdollisuuksien käytön lisäämiseksi ja tehostamiseksi nimenomaan 
rajaseuduilla. On kuitenkin otettava huomioon vaikutukset jäsenvaltioiden sairausvakuutuksen 
rahoitustasapainoon. Samoin on tarkasteltava uudelleen terveydenhuollon 
koordinointiasetusten säädöksiä. Deckerin ja Kohliin asioissa27 annettavien tuomioistuimen 
tuomioiden selvittyä komissio tekee ehdotuksen asetuksen N:o 1408/71 muuttamiseksi siten, 
että mahdollisuudet käyttää toisen maan terveydenhuoltopalveluja helpottuvat. 
Verotusta ei toisin kuin sosiaaliturvaa koordinoida yhteisön tasolla, ja tämä saattaa aiheuttaa 
omituisia tilanteita. Esimerkiksi jotkut rajatyöntekijät saattavat joutua maksamaan 
sosiaaliturvastaan kahteen kertaan: yhtäältä asuinvaltionsa korkean verotuksen kautta ja 
toisaalta työskentelyvaltionsa korkeiden vakuutusmaksujen kautta. Komissio aikoo tutkia näitä 
ongelmia vuoden 1997 aikana samoin kuin määritellä keinoja niiden ratkaisemiseksi sopivilla 
yhteisön tason toimilla. 
Laajasti hyväksytyn käsityksen mukaan unionin sisällä liikkuville ihmisille aiheutuu todellisia 
ongelmia siitä, ettei Euroopan tasolla ole lisäeläkejärjestelmien koordinointijärjestelmää. 
Tilanne on tämä erityisesti niissä jäsenvaltioissa, joissa työeläkejärjestelmien asema 
27 Tuomioistuin tutkii parhaillaan, missä määrin asetuksen N:o 1408/71 säännökset, joissa annetaan 
mahdollisuus toisen maan terveydenhuoltopalvelujen käyttöön toimivaltaisen jäsenvaltion 
kustannuksella ainoastaan tiukasti määritellyissä olosuhteissa, ovat Euroopan yhteisön 
perustamissopimuksen 30 artiklan (tavaroiden, kuten farmasia-alan tuotteitten, vapaa liikkuminen) ja 
59 artiklan (palvelujen, kuten terveydenhuoltopalvelujen, vapaa tarjoaminen) mukaisia. Asiat Decker 
(C-120/95) ja Kohll (C-158/96). 
30 
sosiaalisessa suojelussa on merkittävä. Heinäkuussa 1991 annetussa komission tiedonannossa28 
määriteltiin tämän alueen kehitystä erityisesti haittaavat seikat. Monilla kyseisistä järjestelmistä 
on oma erityisluonteensa, ja ne ovat eri maissa hyvinkin erilaisia alkuperältään, 
ammattikattavuudeltaan ja soveltamisaloiltaan samin kuin juridiselta ja tekniseltä muodoltaan. 
Lakisääteisiä järjestelmiä varten luotu nykyinen koordinointijärjestelmä ei sen vuoksi vaikuta 
sopivalta keinolta lähestyä puheena olevia ongelmia. Tarvitaan joustavampaa lähestymistapaa. 
Simone Veilin johdolla työskennellyt, ihmisten vapaata liikkuvuutta käsitellyt korkean tason 
neuvoa-antava paneeli ehdottaa komissiolle kertomuksessaan29 suuntaviivoja alan tulevaksi 
toiminnaksi. Komissio tarkastelee kaikkia tällä alalla esiin tulevia vapaan liikkuvuuden esteitä 
lisäeläkkeitä käsittelevän vihreän kirjan yhteydessä. Kirja julkaistaan piakkoin. Komissio aikoo 
kuitenkin ensimmäisenä askeleena puheena olevien esteiden voittamiseksi tehdä 
direktiiviehdotuksen, jossa korkean tason paneelin kertomuksessa esiin tuodut näkökohdat 
periaatteessa katettaisiin. 
Tavoite: Koordinointijärjestelmän laatiminen sosiaalisen suojelun uusia muotoja ja alan 
uusia tarpeita varten. Turhan monimutkaisuuden väittäminen ja esteiden 
poistaminen maasta toiseen suuntautuvalta liikkumiselta, 
Päätoimet: -Komissio laatii strategian koordmoinajärjestelmän uudistamiseksi ja 
yksinkertaistamiseksi sekä ajantasaistamiseksi läheisessä yhteistyössä 
kansallisien viranomaisten, Euroopan parlamentin ja työmarkkinaosapuolten 
kanssa. Lisäksi pyritään löytämään täsmällisiä keinoja työeläkejärjestelmiin 
liittyvien rajatyötä koskevien ongelmien ratkaisemiseksi, 
- Komissio laatii vihreän kirjan lisäeläkkeistä, ja siinä käsitellään kaikkia tällä 
alalla esiin tulevia vapaan liikkuvuuden es*eitä< Komissio aikoo ensimmäisenä 
askeleena näiden esteiden voittamiseksi tehdä direktiiviehdotuksen, jossa 
korkean tason paneelin kertomuksessa esiin tuodut näkökohdat periaatteessa 
katettaisiin. 
3. SOPEUTUMISEN TUKEMINEN EUROOPAN TASON TOIMILLA 
Tämä tiedonanto perustuu toissijaisuusperiaatteen noudattamiseen. Kukin jäsenvaltio on 
vastuussa oman sosiaalisen suojelun järjestelmänsä organisoinnista ja rahoituksesta, kun taas 
unioni vastaa sosiaaliturvajärjestelmien koordinoimisesta siltä osin kuin asia koskee vapaata 
liikkumisoikeuttaan unionin alueella käyttävien ihmisten suojelua. Sitä paitsi kokemusten 
vaihdosta jäsenvaltioiden välillä saadaan EU:n tasolla merkittävää lisäarvoa. 
Sosiaalista suojelua voidaan nykyaikaistaa ja kohentaa unionin alueella vain, jos kaikki 
osapuolet osallistuvat työhön aktiivisesti. Tämän tiedonannon II osassa komissio esittelee 
joukkoa keskeisiä toimia, joilla pyritään sekä antamaan suuntaviivat tavoitteitten 
saavuttamiselle että esittämään konkreettisia toimia edelleen harkittavaksi. 
28 Komission tiedonanto neuvostolle "Sosiaaliturvan lisäjärjestelmät: lisäeläkejärjestelmien asema 
työntekijöiden sosiaaliturvassa ja niiden vaikutus vapaaseen liikkuvuuteen", SEC(91) 1332. 
29 Korkean tason paneelin kokouksessaan 28.-29. marraskuuta 1996 hyväksymä kertomus lisäeläkkeistä. 
31 
Komissio pyytää neuvostoa, Euroopan parlamenttia, talous- ja sosiaalikomiteaa, työllisyys- ja 
työmarkkinapoliittista komiteaa sekä talouspoliittista komiteaa antamaan lausuntonsa tässä 
tiedonannossa esitetyistä sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamista koskevista 
ajatuksista. 
Komissio pyytää kullakin asiaankuuluvalla tasolla toimivia työmarkkinaosapuolia osallistumaan 
keskusteluun erityisesti seuraavien kolmen seikan tiimoilta: 
• väestön ikääntymisen vaikutukset eläkkeelle siirtymiseen 
• sellaisen Euroopan tason sääntelymekanismin piirteet, jolla voidaan taata varma 
toimintaympäristö lisäeläkejärjestelmien tehokkaalle toiminnalle 
• uusien työskentelymallien syntymisen ja erityisesti työnteon väliaikaisen keskeyttämisen 
vaikutukset sosiaaliturvaoikeuksiin. 
Sosiaaliseen suojeluun liittyvät asiat on saatettava osaksi eurooppalaisen työllisyyspolitiikan 
kehittämistä. Työllisyys on tällä hetkellä Euroopan unionille ja jäsenvaltioille ensisijainen 
kysymys ja samalla suurin haaste. Tästä sitoumuksesta syntyy sekä tarve että mahdollisuuksia 
yhteisön tason lisätoimille. Komissio osallistuu tähän prosessiin yhtenäiskertomuksessaan, 
jonka se antaa Eurooppa-neuvostolle sen kokoontuessa Luxemburgissa joulukuussa 1997. 
Tässä yhteydessä analysoidaan jäsenvaltioiden jo toteuttamia uudistuksia, joilla ne pyrkivät 
muokkaamaan sosiaalista suojelua työllisyyden kannalta myönteisempään suuntaan sekä 
tehdään ehdotuksia lisätoimiksi. Sosiaaliturvasta vastaavien pääjohtajien työryhmää pyydetään 
osallistumaan mainitun kertomuksen laadintaan. 
Yhteisen pohdinnan osallistujakunnan on oltava entistä laajempi; kansalaisyhteiskunnan 
edustajien on oltava siinä mukana. Koko kysymys on tärkein vuoden 1998 Euroopan 
sosiaalipoliittisessa foorumissa käsiteltävistä asioista. Foorumin osallistujia ovat jäsenvaltiot, 
työmarkkinaosapuolet ja kansalaisjärjestöt samoin kuin Euroopan unionin toimielimet. 
Foorumissa käsitellään sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistussuuntia ensi vuosikymmenellä. 
Keskustelun pääaiheita ovat tarkemmin sanottuna keinot, joilla sosiaalisen suojelun järjestelmät 
voidaan sopeuttaa edellä kuvattuihin uusiin tarpeisiin. 
Lopuksi mainittakoon vuoden 1997 lopulla julkaistavaksi aiottu kertomus sosiaalisesta 
suojelusta Euroopassa. Kertomukseen kootaan enemmän tietoja ja analyyseja tuoreesta 
kehityksestä jäsenvaltioissa, ja se on tarkoitettu osaksi yhteistä pohdintaa. 
Liite 
Väestönkasvu 1995-2015 kolmen ikäryhmän osalta 
Normaaliskenaario 
32 
Itävalta Belgia 
~2Q% 
<M9 2fM9 60* <M9 20-59 60+ 
Tanska Saksa 
•20% 
Espanja Suomi 
mm 
Ranska Kreikka 
Q-19 20-59 60+ 
33 
Irlanti Italia 
24.6% 
Q-19 20-59 60+ 0-19 20-59 60+ 
Luxemburg Alankomaat 
w:m 
Portugali Ruotsi 
40% :/i 
20% k ! mmm my*'/ 
20%^* : 
0%K4 r 
-2Ö%^ mm 23,6% 
0-19 20-59 60+ 
Yhdistynyt kuningaskunta Euroopan unionissa 
Lähde: EUROSTAT 
34 
ISSN 1024-4492 
KOM(97) 102 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 05 04 
Luettelonumero : CB-CO-97-104-FI-C 
ISBN 92-78-17139-5 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
3f