Komission raportti - Lähentymiskehityksen arviointi 2000 (laadittu perustamissopimuksen 122 artiklan 2 kohdan mukaisesti) /* KOM/2000/0277 lopull. */





KOMISSION RAPORTTI LÄHENTYMISKEHITYKSEN ARVIOINTI 2000 (laadittu perustamissopimuksen 122 artiklan 2 kohdan mukaisesti) SISÄLLYSLUETTELO TaULUKOT kuviot 1. JOHDANTO JA TÄRKEIMMÄT TULOKSET 1.1. Johdanto 1.2. Tärkeimmät tulokset 1.2.1. Kreikka 1.2.2. Ruotsi 2. KREIKKA 2.1. Kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön kanssa 2.1.1. Yhteensopivuuden arviointi vuonna 1998 2.1.2. Vuoden 1998 jälkeen toteutetut lainsäädäntötoimet ja katsaus voimassa olevaan lainsäädäntöön 2.1.3. Yhteensopivuuden arviointi 2.2. Hintavakaus 2.2.1. Inflaatiokehitys 2.2.2. Taustatekijät ja inflaatiokehityksen kestävyys 2.3. Julkisen talouden tila 2.3.1. Liiallisen alijäämän menettely 2.3.2. Julkisen talouden nykytila ja näkymät 2.4. Valuuttakurssin vakaus 2.5. Pitkät korot 2.6. Muut tekijät 2.6.1. Markkinoiden yhdentymisen vaikutukset 2.6.2. Vaihtotase 2.6.3. Yksikkötyökustannukset ja muut hintaindeksit 3. RUOTSI 3.1. Kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön kanssa 3.1.1. Yhteensopivuuden arviointi vuonna 1998 3.1.2. Vuoden 1998 jälkeen toteutetut lainsäädäntötoimet ja katsaus voimassa olevaan lainsäädäntöön 3.1.3. Yhteensopivuuden arviointi 3.2. Hintavakaus 3.2.1. Inflaatiokehitys 3.2.2. Taustatekijät ja inflaatiokehityksen kestävyys 3.3. Julkisen talouden tila 3.3.1. Liiallisen alijäämän menettely 3.3.2. Julkisen talouden nykytila ja näkymät 3.4. Valuuttakurssin vakaus 3.5. Pitkät korot 3.6. Muut tekijät 3.6.1. Markkinoiden yhdentymisen vaikutukset 3.6.2. Vaihtotase 3.6.3. Yksikkötyökustannukset ja muut hintaindeksit LIITE A: KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS LIITE B: INFLAATIOKRITEERI B.1. Perustamissopimuksen määräykset B.2. Inflaation viitearvo B.3. YKHI:n viimeaikainen metodologinen kehitys B.4. Muita hinta- ja kustannusindikaattoreita koskevia taulukoita LIITE C: JULKISTA TALOUTTA KOSKEVAT TIEDOT C.1. Siirtyminen EKT95-järjestelmään ja asetuksen (EY) N:o 3605/93 tarkistaminen C.2. Julkista taloutta koskevia lisätaulukoita LIITE D: VALUUTTAKURSSIKRITEERI D.1. Perustamissopimuksen määräykset ja ERM II D.2. Valuuttakurssikriteerin soveltaminen EMUn toisessa vaiheessa D.3. Valuuttakurssikriteerin soveltaminen EMUn kolmannessa vaiheessa D.4. Valuuttakurssikriteerin täyttäminen nykyisessä tarkastelussa LIITE E: PITKIÄ KORKOJA KOSKEVA KRITEERI TaULUKOT 2.1 Kreikka: keskimääräinen inflaatio (YKHI) ja viitearvo 2.2 Kreikka: muita inflaatio- ja kustannusindikaattoreita 2.3 Kreikka: julkisen talouden yli-/alijäämä, velka ja investointimenot 2.4 Kreikka: julkisen talouden vakautuminen 1995-1999 2.5 Kreikka: BKT:n kasvua, julkisen talouden ali-/ylijäämää ja velkaa koskevat ennusteet tarkistetussa lähentymisohjelmassa 2.6 Kreikka: Kreikan drakman ero suhteessa ERMin mediaanivaluuttaan ja euroon 2.7 Kreikka: pitkät korot 2.8 Kreikka: hyödykemarkkinat 2.9 Kreikka: ulkoiset indikaattorit 3.1 Ruotsi: keskimääräinen inflaatio (YKHI) ja viitearvo 3.2 Ruotsi: muita inflaatio- ja kustannusindikaattoreita 3.3 Ruotsi: julkisen talouden yli-/alijäämä, velka ja investointimenot 3.4 Ruotsi: julkisen talouden vakautuminen 1995-1999 3.5 Ruotsi: BKT:n kasvua, julkisen talouden ali-/ylijäämää ja velkaa koskevat ennusteet tarkistetussa lähentymisohjelmassa 3.6 Ruotsi: pitkät korot 3.7 Ruotsi: hyödykemarkkinat B.1 Inflaation lähentyminen - YKHI B.2 Keskimääräisen YKHI-inflaation kehitys ja viitearvo B.3 Inflaation viitearvon kehitys ja kolme hintakehitykseltä vakainta maata B.4 Yksityisten loppukulutusmenojen hintadeflaattori EU:n jäsenvaltioissa B.5 Työvoimakustannukset EU:n jäsenvaltioissa B.6 Tuontihinnat EU:n jäsenvaltioissa C.1 Julkisen talouden yli-/alijäämä EU:n jäsenvaltioissa C.2 Julkinen velka EU:n jäsenvaltioissa C.3 EU:n jäsenvaltioiden julkisen talouden yli-/alijäämää koskevat ennusteet tarkistetuissa vakaus-/lähentymisohjelmissa E.1 Pitkät korot EU:n jäsenvaltioissa kuviot 2.1 Kreikka -vuotuinen inflaatiovauhti (YKHI) 2.2 Kreikka - vuotuisen inflaatiovauhdin liukuva keskiarvo (YKHI) verrattuna viitearvoon (%) 2.3 Kreikka - inflaatio- ja palkkakehitys 2.4 Kreikka - julkisen talouden alijäämä ja velka 2.5 Kreikan drakman ero suhteessa ERMin mediaanivaluuttaan ja euroon 2.6 Pitkät korot Kreikka ja EUR-11 (kuukausikeskiarvot) 2.7 Kreikka - keskimääräisten pitkien korkojen vertailu viitearvoon 3.1 Ruotsi - vuotuinen inflaatiovauhti (YKHI) 3.2 Ruotsi - vuotuisen inflaatiovauhdin liukuva keskiarvo (YKHI) verrattuna viitearvoon (%) 3.3 Ruotsi - inflaatio- ja palkkakehitys 3.4 Ruotsi - julkisen talouden yli-/alijäämä ja velka 3.5 SEK/EUR valuutakurssi 3.6 Pitkät korot Ruotsi ja EUR-11 3.7 Ruotsi - keskimääräisten pitkien korkojen vertailu viitearvoon 1. johdanto ja tärkeimmät tulokset 1.1. Johdanto Siirtyminen talous- ja rahaliiton (EMU) kolmanteen vaiheeseen ja yhteisen rahan euron käyttöönotto 1. tammikuuta 1999 oli tärkeä edistysaskel Euroopan taloudellisessa yhdentymisessä. Sitä edelsi useiden vuosien onnistunut, mutta monesti vaikea sopeuttamistyö jäsenvaltioissa EMUn toisen vaiheen aikana jäsenvaltioiden talouskehityksen saattamiseksi mahdollisimman samankaltaiseksi, mikä oli ehtona EMUun osallistumiselle ja välttämätöntä uuden rahan vakauden ja menestyksen kannalta. Neuvoston (valtion tai hallitusten päämiehet) päätöksen [1], joka tehtiin 3. Toukokuuta 1998 Brysselissä, niistä 11 jäsenvaltiosta, jotka olivat valmiit siirtymään yhteiseen rahaan heti alusta, oli laatinut Ecofin-neuvosto perustamissopimuksen 121 artiklan 4 kohdan (entinen 109 j artiklan 4 kohta) [2] mukaisesti komission suosituksesta, ja se perustui kahteen lähentymiskehityksen arviointiin, jotka komissio [3] ja Euroopan rahapoliittinen instituutti (EMI/ERI) [4] olivat laatineet. Näissä perustamissopimuksen 121 artiklan 1 kohdan (entinen 109 j artiklan 1 kohta) mukaisesti laadituissa raporteissa tarkasteltiin hyvin yksityiskohtaisesti, täyttivätkö jäsenvaltiot lähentymiskriteerit ja lainsäädännölliset vaatimukset. [5] [1] EYVL L 209, 11.5.1998, s. 30-35. [2] Perustamissopimuksen artiklojen numerointi muuttui Amsterdamin sopimuksen tullessa voimaan 1. toukokuuta 1999. [3] Talouksien lähentymisen arviointi ja talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirtymistä koskeva suositus, KOM(1998)1999, lopullinen, 25.3.1998. [4] Lähentymisraportti, Euroopan rahapoliittinen instituutti, maaliskuu 1998. [5] Tanskaa ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa ei arvioitu virallisesti, koska niille on myönnetty erivapaus jättäytyä kolmannen vaiheen ulkopuolelle. Niitä jäsenvaltioita, jotka vuoden 1998 arvioinnin mukaan eivät täyttäneet yhteiseen rahaan siirtymisen edellytyksiä, kutsutaan "jäsenvaltioiksi, joita koskee poikkeus". Tällaisia jäsenvaltioita on kaksi, Kreikka ja Ruotsi, ja tässä uudessa arvioinnissa käsitellään niitä. Perustamissopimuksen 122 artiklan 2 kohdassa (entinen 109 k artiklan 2 kohta) määrätään niistä säännöksistä ja menettelyistä, joilla tarkastellaan uudelleen niiden jäsenvaltioiden tilannetta, joita koskee poikkeus (ks. kehikko: 122 artiklan 2 kohta). Komission ja Euroopan keskuspankin (EKP) on vähintään kerran kahdessa vuodessa tai poikkeusvaltion pyynnöstä laadittava uudet lähentymisraportit näistä jäsenvaltioista. Kreikka pyysi 9. Maaliskuuta 2000, että sen lähentymistilannetta tarkasteltaisiin uudelleen. Kaksi vuotta on kulunut siitä, kun komissio ja EMI (25. Maaliskuuta 1998) laativat edelliset arvioinnit ja siitä, kun neuvosto päätti (3. Toukokuuta 1998), mitkä jäsenvaltiot ottaisivat euron ensimmäisinä käyttöön, joten nyt on aika tarkastella Kreikan ja Ruotsin tilannetta uudelleen. Lisäksi 122 artiklan 2 kohdassa määrätään menettelystä, jolla neuvosto päättää sellaisen poikkeusjäsenvaltion hyväksymisestä yhteiseen rahaan, jonka nyt katsotaan täyttävän tarvittavat edellytykset (ks. kehikko); tämän menettelyn vaiheet eroavat jonkin verran 3. Toukokuuta 1998 tehdyn, 121 artiklan 4 kohtaan perustuvan päätöksen menettelyistä. KEHIKKO: 122 artiklan 2 kohta (entinen 109 k artiklan 2 kohta) Ainakin kerran kahdessa vuodessa tai sellaisen jäsenvaltion pyynnöstä, jota koskee poikkeus, komissio ja EKP antavat neuvostolle kertomuksen 121 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti. Neuvosto, Euroopan parlamenttia kuultuaan ja keskusteltuaan asiasta kokoonpanossa, jonka muodostavat valtion- tai hallitusten päämiehet, päättää määräenemmistöllä komission ehdotuksesta, mitkä niistä jäsenvaltioista, joita koskee poikkeus, täyttävät vaadittavat edellytykset 121 artiklan 1 kohdassa vahvistettujen arviointiperusteiden perusteella ja kumoaa poikkeukset noiden jäsenvaltioiden osalta. On myös kaksi muuta jäsenvaltiota, jotka eivät osallistu euroon. Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta neuvottelivat erivapausjärjestelyt ennen kuin Maastrichtin sopimus hyväksyttiin (Tanskaa koskee pöytäkirja N:o 26 (entinen 12) ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa pöytäkirja N:o 25 (entinen 11)). Neuvosto ei arvioi, täyttävätkö nämä maat vaadittavat edellytykset, ennen kuin ne ilmaisevat haluavansa osallistua kolmanteen vaiheeseen ja liittyä yhteiseen rahaan. Vaikka lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998 oli huomattavan paljon tietoa näiden kahden valtion lähentymiskehityksestä, komissio ei arvioinut, täyttävätkö ne kriteerit eikä ovatko ne saavuttaneet kestävän lähentymisen korkean tason. Tämä komission arviointi koskee vain Kreikkaa ja Ruotsia eikä tässä käsitellä Tanskaa ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Komission ja EKP:n raportteja ohjaa, kuten ennenkin, 121 artiklan 1 kohta (ks. kehikko). Siinä edellytetään, että raporteissa tarkastellaan, onko jäsenvaltioiden lainsäädäntö sopusoinnussa perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän (EKPJ) perussäännön kanssa. Niissä on myös tarkasteltava kestävän lähentymisen korkean tason saavuttamista arvioimalla, täyttyvätkö hintavakautta, julkisen talouden rahoitusasemaa, valuuttakurssivakautta ja pitkiä korkoja koskevat neljä lähentymiskriteeriä, sekä arvioimalla tilannetta eräiden muiden tekijöiden perusteella. [6] [6] Raporteissa on otettava huomioon mm. ecun kehitys. Tammikuun 1. päivänä 1999 kaikki viittaukset ecuun korvattiin viittauksella euroon suhteessa yksi euro on yksi ecu. Koska ecun kehitykseen ei sisälly mitään maakohtaisia piirteitä, sitä ei enää tarkastella tässä arvioinnissa. Näitä neljää lähentymiskriteeriä ja niitä ajanjaksoja, joiden ajan niitä on täytynyt noudattaa, käsitellään tarkemmin perustamissopimukseen liitetyssä pöytäkirjassa (ks. kehikko: Pöytäkirja (N:o 21 (ent. 6)) lähentymisperusteista). Kriteereiden tulkintaa ja soveltamista on selitetty yksityiskohtaisesti lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998. KEHIKKO: 121 artiklan 1 kohta (entinen 109 j artiklan 1 kohta) 1. Komissio ja ERI antavat neuvostolle kertomuksia jäsenvaltioiden edistymisestä talous- ja rahaliiton toteuttamiseen liittyvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien täyttämisessä. Näissä kertomuksissa tarkastellaan erityisesti, onko kunkin jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, sopusoinnussa tämän sopimuksen 108 ja 109 artiklan (entinen 107 ja 108 artikla) sekä EKPJ:n perussäännön kanssa. Kertomuksissa tarkastellaan myös sitä, onko kestävän lähentymisen korkea taso saavutettu, arvioimalla missä määrin kukin jäsenvaltio on täyttänyt seuraavat arviointiperusteet: - hintatason korkeatasoisen vakauden toteutuminen; tämä on ilmeistä, jos rahanarvon alenemisaste on lähellä korkeintaan kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavaa astetta; - kestävä julkistalouden tilanne; tämä on ilmeistä, jos valtion julkisyhteisöjen talousarvioiden osalta on tilanne, jossa ei ole 104 c artiklan 6 kohdassa tarkoitettua liiallista alijäämää; - Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjen tavanomaisten vaihteluvälien noudattaminen ainakin kahden vuoden ajan siten, ettei valuutan ulkoista arvoa ole alennettu suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan; - jäsenvaltion saavuttaman lähentymisen ja jäsenvaltion Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään osallistumisen pysyvyys, sellaisena kuin se ilmenee pitkän aikavälin korkokantojen tasossa. Tässä kohdassa mainittuja neljää arviointiperustetta ja ajanjaksoja, joina niitä on noudatettava, täsmennetään tähän sopimukseen liitetyssä pöytäkirjassa. Komission ja ERI:n kertomuksissa otetaan huomioon myös ecun kehitys, markkinoiden yhdentymisen tulokset, vaihtotaseiden tasapainon tilanne ja kehitys sekä yksikkötyökustannusten ja muiden hintaosoittimien kehityksen tarkastelu. Tämän arvioinnin valmisteluperiaatteisiin kuului, että niitä jäsenvaltioita, joita koskee poikkeus ja jotka eivät vielä osallistu euroalueeseen, arvioidaan aina kun mahdollista samalla tavalla kuin euroalueen ensimmäisen aallon osanottajia. Tämä tasavertaisen kohtelun periaate tarkoittaa, että perustamissopimuksen säännöksiä lähentymiskriteereistä on, mikäli mahdollista, tulkittava ja sovellettava samalla tavalla kuin vuonna 1998. Joidenkin lähentymiskriteereiden arvioinnissa on kuitenkin otettava huomioon euron käyttöönotto. Tämä koskee erityisesti valuuttakurssikriteeriä, sillä euron tulo ecun tilalle ja alkuperäisen valuuttakurssimekanismin korvaaminen uudella ERM II:lla vuoden 1999 alussa merkitsee viitekehyksen muuttumista. Samaten uudella euroalueella harjoitettava yhteinen rahapolitiikka saattaa vaikuttaa inflaatiokehityksen arviointiin. Jos lähestymistapaa on ollut tarpeen muuttaa vuoden 1998 arviointiin verrattuna, muutokset selvitetään tässä arvioinnissa ja sen liitteissä tarkasti. KEHIKKO: Pöytäkirja (N:o 21 (entinen 6)) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 121 artiklassa tarkoitetuista lähentymisperusteista KORKEAT SOPIMUSPUOLET, JOTKA HALUAVAT vahvistaa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 121 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja lähentymisperusteita koskevat yksityiskohtaiset säännöt, jotka ohjaavat yhteisöä sen tehdessä päätöksiä talous- ja rahaliiton kolmannessa vaiheessa, OVAT SOPINEET seuraavista määräyksistä, jotka liitetään Euroopan yhteisön perustamissopimukseen. 1 artikla Tämän sopimuksen 121 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetulla hintatason vakauden arviointiperusteella tarkoitetaan, että jäsenvaltio on saavuttanut kestävän hintatason vakauden ja tarkasteluajankohtaa edeltävän vuoden aikana todetun keskimääräisen rahanarvon alenemisasteen, joka ylittää enintään 1,5 [prosenttiyksiköllä] enintään kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavaan asteen. Rahanarvon aleneminen lasketaan kuluttajahintaindeksin avulla yhtäläisin perustein ottaen huomioon kansallisten määritelmien erot. 2 artikla Tämän sopimuksen 121 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu julkistalouden tilannetta koskeva arviointiperuste merkitsee, ettei jäsenvaltiota tarkasteluajankohtana koske tämän sopimuksen 104 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu neuvoston päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta kyseisessä jäsenvaltiossa. 3 artikla Tämän sopimuksen 121 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettu Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään osallistumista koskeva arviointiperuste merkitsee, että jäsenvaltio on noudattanut Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjä tavanomaisia vaihteluvälejä ilman, että sillä on ollut merkittäviä paineita, ainakin kahtena viimeisenä tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena. Erityisesti jäsenvaltio ei ole omasta aloitteestaan alentanut valuutan kahdenvälistä keskusarvoa suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan samana aikana. 4 artikla Tämän sopimuksen 121 artiklan 1 kohdan neljännessä luetelmakohdassa tarkoitettu korkokantojen lähentymisperuste tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena merkitsee, että jäsenvaltion pitkän aikavälin korkokantojen keskimääräinen nimellistaso [ylittää enintään kahdella prosenttiyksiköllä] enintään kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavaan tasoon. Korkokantojen taso lasketaan jäsenvaltioiden pitkän aikavälin obligaatioiden ja vastaavien arvopapereiden perusteella ottaen huomioon kansallisten määrittelyjen erot. 5 artikla Komissio toimittaa tilastotiedot, joita käytetään tämän pöytäkirjan soveltamiseksi. 6 artikla Neuvosto antaa yksimielisesti komission ehdotuksesta ja tapauksen mukaan Euroopan parlamenttia, ERI:a tai EKP:a sekä 114 artiklassa tarkoitettua komiteaa kuultuaan sellaiset aiheelliset säännökset tämän sopimuksen 121 artiklassa tarkoitettujen lähentymisperusteiden yksityiskohtien vahvistamiseksi, jotka korvaavat silloin myös tämän pöytäkirjan. Seuraavaksi tehdään yhteenveto lähentymisen tärkeimmistä tuloksista Kreikassa ja Ruotsissa. Sen jälkeen arviointia jatketaan kahdessa Kreikkaa ja Ruotsia koskevassa erillisessä luvussa. Kunkin lähentymiskriteerin ja muiden vaatimusten täyttymistä tarkastellaan näissä luvuissa siinä järjestyksessä kuin ne on 121 artiklan 1 kohdassa esitetty. Tätä raporttia täydentäviin liitteisiin sisältyy arvioinnin kannalta oleellista yhteistä aineistoa sekä muuta taustatietoa, joka ei koske nimenomaan Kreikkaa tai Ruotsia. Tässä raportissa viitataan usein komission tekemään lähentymiskehityksen arviointiin vuodelta 1998, ja Kreikan ja Ruotsin arviointia on tarkasteltava aikaisemman arvioinnin valossa. Tässä arvioinnissa ei toisteta vuoden 1998 arvioinnin selityksiä kokonaisuudessaan, vaan keskitytään mieluummin Kreikan ja Ruotsin tilanteisiin ja kerrotaan mahdollisesta muutoksista tavassa, jolla kriteereitä sovelletaan, ja menetelmissä, joilla tietoja esitetään. 1.2. Tärkeimmät tulokset 1.2.1. Kreikka Lähentymiskehityksen arvioinnissaan vuodelta 1998 komissio totesi, ettei Kreikka täytä yhtäkään neljästä lähentymiskriteeristä. Kreikan lainsäädännön katsottiin kuitenkin olevan sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa huolimatta ajoitusongelmista, jotka liittyivät keskuspankin integrointiin EKPJ:hin. Viimeisten kahden vuoden aikana Kreikka on edistynyt lähentymisessä huomattavasti ja arviointi tässä raportissa on myönteinen. Kreikan lainsäädäntö on edelleen sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Kun parlamentti on hyväksynyt vielä joitakin säädösesityksiä, aiemmin mainittu ongelma poistuu. Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Kreikassa maaliskuuhun 2000 päättyvän 12 kuukauden jakson aikana 2,0 prosenttia eli 2,4 prosentin viitearvon alapuolella. Kreikan inflaatio on vastannut viitearvoa tai ollut sen alapuolella joulukuusta 1999. Hintavakauden kohentuminen on vankalla perustalla, mutta lyhyiden korkojen aleneminen ja valuuttakurssin siirtyminen lähemmäksi muuntokurssiaan euron käyttöönoton lähestyessä sisältää riskejä. On välttämätöntä säilyttää tiukka finanssipolitiikan viritys ja taata pysyvä palkkamaltti, jotta inflaatiopaineet eivät nousisi uudelleen esiin. Kreikka täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. Kreikan liiallisen alijäämän olemassaolosta 26. syyskuuta 1994 tehty neuvoston päätös kumottiin vuonna 1999 (neuvoston päätös 17. joulukuuta 1999). Uusimpien saatavilla olevien lukujen mukaan julkisen talouden alijäämää on supistettu vuoden 1995 10,2 prosentista vuoden 1999 1,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen eli 3 prosentin viitearvoa pienemmäksi. Julkisen talouden velkasuhde oli korkeimmillaan vuonna 1996, jolloin se oli 111,3 prosenttia suhteessa BKT:hen. Velkasuhde on pienentynyt joka vuosi, ja se oli 104,4 prosenttia vuonna 1999. Velkasuhteen odotetaan kaventuvan edelleen ja laskevan alle 100 prosentin suhteessa BKT:hen vuonna 2001. Kreikka täyttää julkista taloutta koskevan kriteerin. Kreikan drakma on osallistunut ERMiin maaliskuusta 1998 joulukuuhun 1998 ja ERM II:een tammikuusta 1999. Aika on tätä arviointia tehtäessä yhteensä yli kaksi vuotta, eikä valuuttaan ole tarkasteluajankohtana kohdistunut merkittäviä paineita. Kreikan drakman keskuskurssi revalvoitiin suhteessa euroon tammikuussa 2000. Tarkasteluajanjaksona Kreikan drakmaa on suurimman osan ajasta vaihdettu keskuskurssistaan sallitun ±2,25 prosentin vaihteluvälin ulkopuolella (alunperin ERMin mediaanivaluuttaan nähden ja tammikuusta 1999 euroon nähden). Kreikan drakma on kuitenkin poikennut keskuskurssistaan ylöspäin, mikä kertoo muun muassa Kreikan korkeammista koroista eikä ole merkkinä tarkasteluajankohtana siihen kohdistuneista merkittävistä paineista. Kreikka täyttää valuuttakurssikriteerin. Keskimääräinen pitkä korko oli Kreikassa maaliskuuhun 2000 päättyvän vuoden aikana 6,4 prosenttia eli 7,2 prosentin viitearvoa matalampi. Korkoerojen kaventuminen vuonna 1998 ja 1999 alensi Kreikan keskikorkoa vähitellen, ja se on ollut viitearvoa matalampi lokakuusta 1999. Kreikka täyttää korkojen lähentymistä koskevan kriteerin. Lähentymiskriteereiden täyttämistä koskevan arvioinnin perusteella komissio katsoo, että Kreikka on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 1.2.2. Ruotsi Lähentymiskehityksen arvioinnissaan vuodelta 1998 komissio katsoi, että Ruotsi täytti jo hintavakautta, julkista taloutta [7] ja korkojen lähentymistä koskevat kolme lähentymiskriteeriä, mutta ei valuuttakurssikriteeriä. Ruotsin lainsäädännön ei myöskään katsottu olevan sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. [7] Sillä ehdolla, että neuvosto kumoaa Ruotsin liiallista alijäämää koskevan päätöksen, kuten komissio suositteli lähentymiskehityksen arvioinnissa 1998. Marraskuussa 1998 Ruotsi hyväksyi hallitusmuotoa ja keskuspankkia koskevia lakeja muuttavaa lainsäädäntöä, joka ei poikennut merkittävästi esityksistä, joihin lähentymiskehityksen arviointi vuodelta 1998 perustui. Tämän alan lainsäädäntöä ei ole Ruotsissa sittemmin muutettu. Näin ollen lainsäädännön lähentymisen arviointi vuodelta 1998 pitää edelleen paikkansa, mikä tarkoittaa, että Ruotsin lainsäädäntö ei ole sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Ruotsin keskimääräinen inflaatiovauhti oli maaliskuuhun 2000 päättyvän 12 kuukauden jakson aikana 0,8 prosenttia eli 2,4 prosentin viitearvon alapuolella. Itse asiassa Ruotsi kuului niiden kolmen parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion joukkoon, joiden lukuja käytettiin tuon viitearvon laskennassa. Ruotsin inflaatio on ollut viitearvon alapuolella koko joulukuussa 1996 alkaneen jakson ajan. Ruotsi täyttää edelleen hintavakautta koskevan kriteerin. Ruotsin liiallisen alijäämän olemassaolosta 10. heinäkuuta 1995 tehty neuvoston päätös kumottiin vuonna 1998 (neuvoston päätös 1. toukokuuta 1998). Uusimpien saatavilla olevien lukujen mukaan julkisen talouden alijäämää on supistettu vuoden 1995 7,9 prosentista vuoden 1999 2,0 prosenttiin suhteessa BKT:hen, ja vuosina 1998 ja 1999 julkinen talous oli 1,9 prosenttia ylijäämäinen. Julkisen talouden velkasuhde oli suurimmillaan vuonna 1994 ja on sittemmin pienentynyt joka vuosi. Vuonna 1999 se oli 65,5 prosenttia suhteessa BKT:hen. Velkasuhteen odotetaan pienenevän edelleen vuonna 2000 ja siitä eteenpäin. Ruotsi täyttää julkista taloutta koskevan kriteerin. Ruotsin kruunu ei ole koskaan osallistunut ERMiin eikä ERM II:een. Kahden vuoden tarkastelujakson aikana kruunun arvo on vaihdellut suhteessa ERM-valuuttoihin ja euroon, mikä kertoo muun muassa valuuttakurssitavoitteen puuttumisesta. Ruotsi ei täytä valuuttakurssikriteeriä. Keskimääräinen pitkä korko oli Ruotsissa maaliskuuhun 2000 päättyvän vuoden aikana 5,4 prosenttia eli 7,2 prosentin viitearvoa matalampi. Viitearvoa on noudatettu koko ajan joulukuusta 1996. Ruotsi täyttää edelleen korkojen lähentymistä koskevan kriteerin Tämän arvioinnin perusteella komissio katsoo, että ei ole syytä muuttaa Ruotsin asemaa jäsenvaltiona, jota koskee poikkeus. 2. KREIKKA 2.1. Kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön kanssa [8] [8] Liitteessä A on lyhyt kuvaus tähän liittyvistä perustamissopimuksen vaatimuksista erityisesti keskuspankin riippumattomuuden osalta. 2.1.1. Yhteensopivuuden arviointi vuonna 1998 Kreikan parlamentti hyväksyi joulukuussa 1997 lainsäädännön, joka on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Kreikan keskuspankin osakkaat sisällyttivät uuteen lakiin tehdyt muutokset Kreikan keskuspankin perussääntöön joulukuussa 1997. Parlamentti hyväksyi muutetun perussäännön lopullisesti toukokuussa 1998. Vuonna 1998 toteutetussa lähentymisen arvioinnissa komissio totesi, että Kreikan lainsäädäntö oli sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön vaatimusten kanssa. Keskuspankin muutetussa perussäännössä havaittiin kuitenkin se puute, että siinä Kreikan keskuspankille jäi vielä sellaista toimivaltaa, joka pankilla olisi vain niin kauan kuin Kreikka ei olisi ottanut käyttöön euroa eikä pankki olisi kiinteä osa EKPJ:tä. Toimivalta koski kahta seikkaa: ensinnäkin Kreikan keskuspankilla oli valtuudet määrätä vähimmäisvarannoista ja rangaistuksista, jos sen määräyksiä ei noudatettu, eikä tässä kohdassa tunnustettu EKP:n toimivaltaa tällä alalla, ja toiseksi keskuspankki valtuutettiin osallistumaan kansainvälisiin valuutta- ja talousasiota käsitteleviin järjestöihin mainitsematta, että EKP:n hyväksyntä olisi tarpeen. 2.1.2. Vuoden 1998 jälkeen toteutetut lainsäädäntötoimet ja katsaus voimassa olevaan lainsäädäntöön Vuonna 1998 arvioinnin perustana ollut lainsäädäntö on edelleen voimassa. Kreikan keskuspankin yhtiökokous hyväksyi 25. huhtikuuta 2000 eräät Kreikan keskuspankin perussäännön muutosluonnokset. Useimmat muutoksista koskevat teknisiä mukautuksia, joilla säännöt mukautetaan EKPJ:n rahapoliittiseen kehykseen. Muutosluonnoksiin sisältyvät ne kaksi kohtaa, jotka vuoden 1998 lähentymiskertomuksessa todettiin puutteellisiksi. Uudessa perussäännössä tunnustetaan EKP:n toimivalta kyseisissä asioissa siitä päivästä alkaen, jolloin Kreikka liittyy euroalueeseen. Parlamentin odotetaan hyväksyvän ehdotetut muutokset hyvissä ajoin ennen vuoden 2000 loppua. - Tavoitteet Kreikan keskuspankin päätavoite on hintavakauden varmistaminen. Pankin on tuettava hallituksen yleistä talouspolitiikkaa, kuitenkin niin, ettei se haittaa tätä tavoitetta. Kun Kreikka ottaa yhteisen rahan käyttöön, pankin päätavoitteeksi tulee osana EKPJ:tä hintavakauden säilyttäminen, kuten EY:n perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdassa määrätään. - Riippumattomuus Pankin keskeinen päätöksentekoelin on rahapolitiikan neuvosto, joka "määrittää ja toteuttaa rahapolitiikkaa ja päättää valuuttapolitiikan hoitoon, maksujärjestelmien toimintaan ja seteleiden liikkeeseenlaskuun kuuluvista asioista". Rahapolitiikan neuvostoon kuuluu pääjohtaja, kaksi varapääjohtajaa ja kolme muuta jäsentä. Heidän virkakautensa on kuusi vuotta. Yleisneuvosto, toinen päättävä elin, säilyttää sille pankin perussäännössä määrätyt muut tehtävät lukuun ottamatta asioita, jotka kuuluvat EKPJ:n tehtäviin; näistä on vastuussa pääjohtaja. Kreikan keskuspankin perussäännön 5A pykälässä määrätään: "Ei Kreikan keskuspankki eikä kukaan sen päättävien elimien jäsenistä pyydä tai ota vastaan ohjeita hallitukselta eikä mikään muu poliittinen viranomainen pyri vaikuttamaan pankin päättäviin elimiin näiden suorittaessa tehtäviään." - Integroiminen EKPJ:hin ja muu lainsäädäntö Kun Kreikka on ottanut yhteisen rahan käyttöön, keskuspankki toimii EKP:n antamien suuntaviivojen ja ohjeiden mukaisesti kuten perustamissopimuksen 105 artiklan 2 ja 3 kohdassa ja EKPJ:n perussäännön 3 ja 14.3 artiklassa määrätään. Joulukuussa 1997 annetun lain 12.17 artiklaan sisältyy yleislauseke, jolla pyritään varmistamaan yhteensopivuus. Se kuuluu seuraavasti: "Euron käyttöönottopäivästä lähtien kaikki sellaiset säännökset, jotka ovat yhteensopimattomia EKPJ:n ja/tai EKP:n toimintaa koskevan EU:n primaari- tai sekundaarilainsäädännön kanssa, lakkaavat olemasta voimassa." 2.1.3. Yhteensopivuuden arviointi Kreikan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön vaatimusten kanssa. Vuonna 1998 lähentymisen arvioinnissa todettu puute on korjattu, jos keskuspankin perussääntöön tehdyt muutosehdotukset hyväksytään nykyisessä muodossaan. 2.2. Hintavakaus [9] [9] Liitteessä B esitetään viitearvon laskentaperusteet ja käsitellään muita inflaation mittareita sekä kuvataan lyhyesti yhdenmukaistettuun kuluttajahintaindeksiin (YKHI) tehdyt parannukset. 2.2.1. Inflaatiokehitys - Vuoden 1998 lähentymisraportissa esitetty tilanne Vuoden 1998 arvioinnissa Kreikka ei täyttänyt hintavakauskriteeriä. Keskimääräinen inflaatio (YKHI) oli Kreikassa tammikuuta 1998 edeltäneiden 12 kuukauden aikana 5,2 prosenttia eli selvästi 2,7 prosentin viitearvon yläpuolella. Kreikan inflaatio oli ylittänyt viitearvon koko joulukuusta 1996 alkaneen seurantakauden ajan, vaikka ero olikin kaventunut. - Viimeaikainen kehitys >VIITTAUS KAAVIOON> Inflaation hidastumista oli ollut havaittavissa Kreikassa YKHI-tietojen perusteella vuodesta 1996 lähtien, ja se on jatkunut kahden viimeksi kuluneen vuoden aikana. Tämä suuntaus keskeytyi hetkeksi vuoden 1998 puolivälissä, kun drakma oli devalvoitu sen liittyessä maalis-kuussa 1998 valuuttakurssimekanismiin. Vuoden 1999 loppukuukausista lähtien vuosi-inflaatio on kiihtynyt, mikä johtuu pääasiassa öljyn hinnan noususta, kuten muissakin jäsenvaltioissa. - Inflaatiokehitys suhteessa viitearvoon >VIITTAUS KAAVIOON> Lähentymisen arvioinnissa käytettävä 12 kuukauden keskimääräinen inflaatio on hidastunut tasaisesti vuoden 1996 lopusta, jolloin se oli niinkin korkea kuin 8 prosenttia (ks. taulukko 2.1). Ero viitearvoon on kaventunut jatkuvasti ja laski nollaan joulukuussa 1999. Seuraavien kolmen kuukauden aikana, maaliskuuhun 2000 asti, Kreikan keskimääräinen inflaatiovauhti on pysynyt viitearvon alapuolella (ks. kuvio 2.2). Maaliskuussa 2000 viitearvo oli 2,4 prosenttia laskettuna kolmen hitaimpaan inflaatioon päässeen jäsenvaltion (Ranskan, Itävallan ja Ruotsin) 12 kuukauden keskimääräisten inflaatioiden aritmeettisesta keskiarvosta, jota on korotettu 1,5 prosenttiyksiköllä. Kreikassa tämä keskimääräinen inflaatio oli 2,0 prosenttia eli viitearvon alapuolella (ks. taulukko 2.1). - Kehitys muiden inflaatiomittareiden valossa Kreikassa tapahtunutta suotuisaa inflaatiokehitystä vahvistavat muut mahdolliset hintavakauden mittarit (ks. liite B). Esimerkiksi euroalueen kolmen parhaiten inflaatiota hillinneen jäsenvaltion (tällöin mukaan otetaan Ruotsin tilalle Saksa) perusteella laskettu viitearvo on 2,5 prosenttia, ja Kreikan inflaatiokehitys on suhteessa hieman parempaa. Kreikan keskimääräinen inflaatio on nykyisin aivan EKP:n määrittämän hintavakauden ylärajalla ja 0,6 prosenttiyksikköä euroalueen keskiarvoa nopeampaa. Kahdessa euroalueeseen kuuluvassa jäsenvaltiossa inflaatio on tällä hetkellä nopeampaa kuin Kreikassa. 2.2.2. Taustatekijät ja inflaatiokehityksen kestävyys Vakauden tavoitteluun suunnattu talouspolitiikka, jolla on pyritty jatkuvasti nimellislähentymiseen 1990-luvun alkuvuosista lähtien, on ollut keskeisessä asemassa Kreikan inflaation hidastamisessa. Kuluttajahintojen nousu (yksityisen kulutuksen deflaattori) oli vuonna 1990 lähes 20 prosenttia, mutta se hidastui alle puoleen 1990-luvun puoliväliin mennessä. Vuoteen 1996 asti inflaation vastainen strategia perustui pääasiassa niin sanottuun kovan drakman politiikkaan: rahapolitiikan ensisijainen tavoite oli inflaation hidastaminen, jossa välitavoitteena käytettiin laajasti ottaen vakaata keskimääräistä drakman valuuttakurssia suhteessa ecuun. Samaan aikaan pyrittiin vakauttamaan julkista taloutta alentamalla velanhoitokustannuksia ja toteuttamalla toimia, joilla lisättiin verotuloja ja torjuttiin veronkiertoa: julkisen talouden alijäämä, joka vuonna 1990 oli melkein 16 prosenttia suhteessa BKT:hen, laski 7,8 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1996. Vuoden 1996 lopulla alkoi uusi kausi, kun ilmeni, että tiukempi ja tasapainoisempi politiikkayhdistelmä oli tarpeen. Valuuttakurssin käyttäminen nimellisankkurina oli osoittautunut onnistuneeksi strategiaksi hidastettaessa inflaatiota Kreikassa, mutta talouden toimeliaisuuden kiihtyessä työvoimakustannuspaineet kasvoivat, mikä johti efektiivisen valuuttakurssin suureen reaalinousuun ja sitä kautta kilpailukyvyn laskuun. Julkisen talouden strategia suunnattiin vuoden 1997 talousarviossa säästötoimiin, joilla hillittiin menoja (pl. korkomenot). Vuonna 1999 julkisen talouden alijäämä supistui 1,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen ja perusylijäämä kasvoi huomattavasti, 5,8 prosenttiin suhteessa BKT:hen (ks. kohta 2.3). Rahapolitiikka pysyi suhteellisen tiukkana vuoden 1996 jälkeen. Yksityisen kulutuksen deflaattorina mitattu inflaatio hidastu edelleen 5,7 prosenttiyksikköä 2,5 prosenttiin vuonna 1999. - Palkat ja työvoimakustannukset Yksikkötyökustannukset nousivat maltillisesti vuosina 1990-1993, mutta niiden nousu nopeutui vuoteen 1997 asti. Julkisen sektorin palkankorotukset ylittivät selvästi aiemmin asetetut normit ja heijastuivat sittemmin palkankorotuksiin myös yksityissektorilla, joka hyötyi myös talouden toimeliaisuuden vilkastumisesta ja hyvästä kannattavuuskehityksestä. >VIITTAUS KAAVIOON> Maaliskuussa 1998, drakman liityttyä valuuttakurssimekanismiin, painotettiin enemmän tulopolitiikan asemaa inflaation vastaisen strategian avaintekijänä. Julkisen sektorin palkkapolitiikkaa tiukennettiin huomattavasti vuonna 1998 ottamalla käyttöön kyseiseksi vuodeksi 2,5 prosentin palkankorotusnormi ja suhteuttamalla lähivuosien korotukset odotettavissa olevaan inflaatioon. Toukokuussa 1998 allekirjoitettiin kaksivuotinen valtakunnallinen yksityisalan työehtosopimus; siinä määrättiin vähimmäispalkkojen korotuksista, jotka eivät vastanneet vuosien 1998 ja 1999 tuottavuuden kasvua ja joihin sisältyi korvauslauseke siltä varalta, että inflaatio kiihtyisi kunkin vuoden lopulle ennustettuja tavoitteita nopeammaksi. Tätä sopimusta pidettiin tärkeänä ensiaskelena kohti maltillista palkkakulttuuria Kreikassa. Sopimus johtikin nimellisten työvoimakustannusten ja yksikkötyökustannusten nousun hidastumiseen vuosina 1998 ja 1999, vaikka talouden toimeliaisuus olikin suhteellisen vilkasta ja korvauslauseketta käytettiin hyväksi (ks. taulukko 2.2 ja kuvio 2.3). - Ulkoisten tekijöiden vaikutus kotimaisiin hintoihin Drakman kurssin vakautta tavoitteleva politiikka on auttanut varmistamaan, että viime vuosikymmenellä ei ilmennyt suuria tuonnista aiheutuvia inflaatiopaineita. Viime aikoina inflaation hidastumista on edistänyt hidas tai jopa negatiivinen tuontihintainflaatio, joka on johtunut hyödykkeiden hintojen laskusta (öljyä lukuun ottamatta). Drakman maaliskuussa 1998 toteutetun devalvoinnin inflaatiovaikutus hintoihin osoittautui vain tilapäiseksi, ja vuoden 1998 toisella puoliskolla se tasoittui kokonaan. Öljyn hinnan nousu kiihdytti kuluttajahintainflaation nopeammaksi vuoden 1999 lopulla, mutta se vaikutti enemmänkin tavaroiden kuin palvelujen hintoihin (mikä osittain heijasti eräiden talouden suojatumpien alojen sääntelyn purkamista). - Välillisen verotuksen muutokset Vuoden 1998 viimeisellä neljänneksellä ja vuonna 1999 hallitus toteutti useita välillisten verojen alennuksia, jotka hidastivat mitattua inflaatiota vaikuttamalla mekaanisesti kuluttajahintoihin. Näitä toimenpiteitä ei ollut tarkoitus lopettaa myöhemminkään, joten niiden vaikutuksen hintatasoon piti olla pysyvä. Välillisten verojen alentamisen suoraksi kokonaisvaikutukseksi arvioidaan, jos niiden oletetaan siirtyneen kokonaisuudessaan kuluttajahintoihin, vuositasolla 0,7 prosenttiyksikköä vuonna 1998 ja 0,95 prosenttiyksikköä vuonna 1999. Osa vuonna 1999 toteutettujen toimenpiteiden vaikutuksesta tuntuu mitatussa inflaatiossa edelleen. On tärkeää huomata, että nämä toimenpiteet, joista suurin osa pantiin täytäntöön kunkin vuoden lopulla, vaikuttivat välillisesti myös edullisesti palkkakehitykseen, koska ne auttoivat hidastamaan inflaatiota, jota käytettiin edellä mainitun korvauslausekkeen soveltamisen perusteiden laskemisessa. - Keskipitkän aikavälin näkymät Viime vuosina inflaation hidastamisessa saavutettu huomattava edistys osoittaa, että hintavakauden perusteet ovat vakiintuneet Kreikassa. Rahataloudelliset olot keventyvät todennäköisesti euron käyttöönoton lähestyessä, kun korot lähentyvät euroalueen korkotasoa, valuuttakurssi siirtyy muuntokurssiin ja varantovaatimuksia alennetaan. Vaikka tämän rahatalouden kevenemisen voidaan odottaa lisäävän kotimaista kysyntää, sen vaikutus vähenee siinä määrin kuin talouden toimijat ovat ottaneet etukäteen huomioon kotimaisten korkojen liikkeet ja valuuttakurssin muutokset. Pitemmät korot ovat jo laskeneet tuntuvasti euron käyttöönoton odotuksessa. Koska korkojen alenemisen tulovaikutus on huomattava, myös kotitalouksien käytettävissä olevien tulojen tästä aiheutuva aleneminen vaimentanee kysynnän kasvua. Suuren osan julkisesta velasta ovat ottaneet kotitaloudet muuttuvin koroin. Kreikan keskuspankin arvioiden mukaan korkojen lähentyminen laskee kotitalouksien tuloja noin 3 prosenttia suhteessa BKT:hen. Pitemmällä aikavälillä korkojen alenemisen vaikutus kuitenkin yhdessä laajojen ja syvien euron rahoitusmarkkinoiden käyttömahdollisuuden kanssa todennäköisesti lisää kysyntää. Tässä tilanteessa hintavakauden säilyminen on turvattava määrätietoisesti muilla talouspolitiikan keinoilla. Neuvosto kehotti vuodet 1999-2002 kattavasta Kreikan tarkistetusta lähentymisohjelmasta antamassaan lausunnossa [10] Kreikan hallitusta voimistamaan käytettävissään olevia inflaation vastaisia talouspolitiikan keinoja, joihin kuuluvat myös finanssi- ja tulopolitiikka. Vuoden 1999 tarkistetussa lähentymisohjelmassa ilmaistaan selvästi Kreikan viranomaisten sitoutuminen vakauteen pyrkivän ohjelman jatkamiseen keskipitkällä aikavälillä inflaation hidastamiseksi edelleen. Finanssipolitiikan asemaa vahvistetaan: finanssipolitiikan kiristämistä suunnitellaan erityisesti vuodeksi 2001, jolloin rahatalouden kevenemisen vaikutukset todennäköisesti alkavat näkyä. Tarkistetussa lähentymisohjelmassa inflaation vastainen strategia perustuu julkisen ja yksityisen sektorin maltillisen palkkakehityksen varaan. Vuoden 2000 talousarviossa julkisen sektorin palkkanormina on pidetty 2,3 prosenttia. Yksityisellä sektorilla seuraavia kahta vuotta koskevat työehtosopimusneuvottelut ovat vielä kesken. Asianmukaisen kaksivuotisen valtakunnallisen työehtosopimuksen syntyminen vuonna 2000 auttaisi pitämään yksikkötyökustannukset maltillisina. Hallitus on selkeästi sitoutunut tällaisen sopimuksen edistämiseen: syyskuussa 1999 päätetty vero- ja etuuspaketti antaa mahdollisuuden käytettävissä olevien tulojen lisäykseen, ja se voi auttaa pitämään työehtosopimukset maltillisina. [10] EYVL C 60, 2.3.2000, s. 4. Rakennepolitiikan odotetaan täydentävän hintavakauden säilyttämispyrkimyksiä. Tarkistetussa lähentymisohjelmassa todetaan uudelleen hallituksen sitoumus uudistusten nopeuttamiseen, jotta kilpailun edellytyksiä ja työ-, tavara- ja pääomamarkkinoiden toimivuutta parannetaan. Vaikka konkreettisten tulosten saaminen rakenneuudistuksista yleensä vie aikaa, sähkö- ja televiestintämarkkinoiden vapauttaminen vuoden 2001 alussa yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanon yhteydessä vaikuttaa lyhyen aikavälin hintakehitykseen ja vahvistaa myös hintavakauden kestävyyttä. Kaiken kaikkiaan kuluttajahintojen odotetaan nousevan jonkin verran Kreikassa tulevina vuosineljänneksinä, mutta tämä kehitys on todennäköisesti ohimenevää eikä sen pitäisi olla niin merkittävää, että se uhkaisi vakavasti hintojen vakautta keskipitkällä aikavälillä. Komissio ennustaa nyt Kreikan kuluttajahintainflaation (YKHI) nopeutuvan 2,1 prosentista vuonna 1999 2,3 prosenttiin vuonna 2000 ja 2001. Kreikan huomattavasti parantunut inflaatiokehitys näyttää kestävältä, jos finanssipolitiikka pidetään tiukkana ja palkkamaltti jatkuu. Kreikka on noudattanut inflaation viitearvoa joulukuusta 1999. Kreikka täyttää hintavakauskriteerin. 2.3. Julkisen talouden tila 2.3.1. Liiallisen alijäämän menettely Vuonna 1998 lähentymistä arvioitaessa Kreikka ei täyttänyt julkisen talouden rahoitusasemaa koskevaa kriteeriä. Kreikkaa koski edelleen liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26 päivänä syyskuuta 1994 tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä oli supistunut paljon, vuoden 1993 13,8 prosentista vuoden 1997 4,0 prosenttiin suhteessa BKT:hen, mutta alijäämä oli vielä selvästi 3 prosentin viitearvoa suurempi. Julkisen talouden velkasuhde oli korkea: vuonna 1996 se oli korkeimmillaan 111,6 prosenttia suhteessa BKT:hen ja laski vuonna 1997 108,7 prosenttiin. Kahden viime vuoden aikana Kreikka on edelleen alentanut julkisen talouden alijäämäänsä ja velkasuhdettaan. Syksyllä 1999 käytettävissä olleiden tietojen perusteella [11] julkisen talouden alijäämän arvioidaan supistuneen 2,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1998 ja sen odotettiin edelleen supistuvan 1,9 prosenttiin vuonna 1999. Julkisen talouden velkasuhde laski 106,0 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1998 (noin 6 prosenttiyksikköä vuoden 1996 huippuarvostaan) ja sen odotettiin laskevan 104,5 prosenttiin vuonna 1999. [11] Tiedot perustuivat edelleen EKT79:ään eli samaan järjestelmään, jota on käytetty kumottaessa muita jäsenvaltioita koskevia päätöksiä liiallisen alijäämän olemassaolosta. Kreikan viranomaisten syyskuussa 1999 neuvoston asetuksen (EY) N:o 3605/93 mukaisesti ilmoittamat tiedot on otettu huomioon. Eurostat on tutkinut, ovatko nämä tiedot sopusoinnussa EKT:n sääntöjen ja Eurostatin muiden suositusten kanssa ja todennut Kreikan ilmoittamien tietojen olevan päteviä. Neuvosto teki komission suosituksesta 17. joulukuuta 1999 päätöksen Kreikan liiallista alijäämää koskevan päätöksen kumoamisesta. [12] Koska Kreikkaa ei enää koske perustamissopimuksen 104 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta, Kreikka täyttää nyt julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. [12] EYVL L 12, 18.1.2000, s. 24. Tämän jakson loppuosassa tarkastellaan Kreikan julkisen talouden nykytilaa ja sen näkymiä tuoreimpien käytettävissä olevien tietojen perusteella. 2.3.2. Julkisen talouden nykytila ja näkymät [13] [13] Maaliskuusta 2000 liiallisen alijäämän menettelyssä ja julkisen talouden seurannassa yleensä on käytetty EKT95:een perustuvia tietoja (ks. myös liite C). EKT95:een siirtyminen merkitsee, että Kreikan julkisen talouden alijäämää suhteessa BKT:hen vuonna 1998 tarkistetaan ylöspäin Eurostatin arvion mukaan 0,7 prosenttiyksikköä. Tarkistus johtuu pääasiassa siitä, että EKT95:ssä julkisyhteisöjen ja julkisten yritysten väliset liiketoimet saavat selkeämmän kohtelun; jotkin aikaisemmin rahoitustaloustoimina kohdellut tapahtumat on luokiteltu uudelleen pääomanliikkeiksi, mikä vaikuttaa alijäämään. - Julkisen talouden alijäämä Vuonna 1999 julkisen talouden alijäämä supistui edelleen 1,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Finanssipolitiikkaa tiukennettiin niiden inflaatiopaineiden hillitsemiseksi, joita drakman kurssin muuttaminen maaliskuussa 1998 ERM:ään liityttäessä aiheutti, ja menojen (korkomenot poislukien) vähentämistä edelleen suunniteltiin. Lopputulos osoitti kuitenkin, että julkisen talouden rahoitusaseman paraneminen vuonna 1999 johtui pääosin runsaista julkisen talouden tuloista, kun taas velanhoitokustannusten alenemisen vahvistavaa vaikutusta heikensivät osittain odotettua suuremmat julkiset investoinnit; menot ilman korkomenoja alenivat hyvin vähän suhteessa BKT:hen ja perusylijäämä oli 5,8 prosenttia suhteessa BKT:hen. >VIITTAUS KAAVIOON> Vuoden 2000 talousarviossa tavoitteena on julkisen talouden 1,2 prosentin alijäämä suhteessa BKT:hen, ja se on tarkistetun lähentymisohjelman ennusteiden mukainen. Komissio ennustaa julkisen talouden alijäämäksi 1,3 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2000. Perusylijäämän odotetaan pysyvän suurena. Velanhoitokustannusten alenemisen odotetaan korvaavan julkisen talouden tulojen vähenemisen. - Suhdanteiden vaikutukset Vuosina 1995-1999 julkisen talouden alijäämän supistamisessa Kreikassa saavutettu edistys johtui harkinnanvaraisesta talouspolitiikan tiukentamisesta ja korkomenojen vähenemisestä enemmän kuin suhdanteista. Komissiossa tehtyjen laskelmien mukaan tuotantokuilu on sulkeutunut vuoteen 1999 mennessä ja tuotannon odotetaan ylittävän vertailutason vuonna 2000. Jos alijäämän pienenemistä korjataan suhdannevaikutuksella, se oli hieman vähäisempi kuin toteutuneen rahoitusaseman muutos. Suhdanteen myönteinen vaikutus julkisen talouden alijäämään oli kaudella 1995-1999 vähemmän kuin 1 prosenttiyksikkö toteutuneen rahoitusaseman 8,6 prosentin parannuksesta suhteessa BKT:hen. - Julkisen talouden sopeutuksen määrä ja koostumus Julkisen talouden alijäämän supistumista on vuodesta 1995 lähtien edistänyt suuresti korkomenojen jatkuva aleneminen suhteessa BKT:hen. Sen on mahdollistanut korkojen vähittäinen lasku, joka johtuu inflaation hidastumisesta, aktiivisista velanhallintatoimista ja velkasuhteen alenemisen alkamisesta. Tätä vaikutusta kuitenkin rajoittivat uudistetut vakauttamisponnistukset, joilla on saatu aikaan tuntuvaa sopeutumista erityisesti vuodesta 1996 lähtien. Vuodesta 1995 julkisen talouden vakautuminen on perustunut korjaaviin toimenpiteisiin, joista osa on käynnistetty ja aiempina vuosina ja toisiin, jotka ovat eri vaiheissa ja joiden täytäntöönpanovauhti vaihtelee. Ensin aloitettiin vuonna 1994 toimet, joilla pyrittiin veropohjan laajentamiseen ja veronkierron torjumiseen sekä verojen määräämisen ja perimisen tehokkuuden parantamiseen. Vuosina 1996-1997 hyväksyttiin huomattava toimenpidepaketti, jonka katsottiin olevan luonteeltaan rakenteellinen. Verotuloja lisäävillä toimilla pyrittiin laajentamaan edelleen veropohjaa muun muassa eräitä veronhuojennuksia poistamalla tai vähentämällä, korottamalla rahoituslaitosten yhtiöveroa sekä ottamalla käyttöön kiinteistövero ja 15 prosentin lähdevero valtion velkakirjojen tuotoille. Muilla pakettiin sisältyneillä keskeisillä toimenpiteillä pyrittiin hillitsemään menoja (ilman korkomenoja) ja parantamaan menojen tehokkuutta. Julkisen alan avoimemmalla palkkarakenteella ja tiukemmilla työhönottoperusteilla pyrittiin rajoittamaan juoksevia menoja. Samaan aikaan yritettiin supistaa julkista sektoria ja järkeistää sen menoja samalla kun rajoitettiin ja hillittiin valtion takauksien kasvua. Vuodesta 1997 vakauttamispyrkimykset ovat keskittyneet ensi sijassa juoksevien menojen leikkaamiseen. Erityisesti vuonna 1998 käyttöön otettu tiukka julkisen sektorin palkkapolitiikka, joka perustui inflaatio-odotuksiin, johti siihen, että reaalipalkat käytännössä jäädytettiin vuoteen 2000 asti ja mahdollisesti pitemmäksikin aikaa. Julkisen talouden vakauttamisen nopeuttaminen oli tämän politiikan tulosta, ja julkisen talouden perusylijäämä kasvoi 1,0 prosentista (1995) 5,8 prosenttiin (1999) suhteessa BKT:hen. Tämä parannus kuitenkin aiheutui pääosin kasvaneista julkisen talouden tuloista, jotka olivat erityisen runsaat vuosina 1998 ja 1999 ja verorasituksen kasvusta. Parannusta pienensi osittain investointimenojen kasvu, joka rahoitettiin vain osaksi EU:n rakennerahastovarojen nopeammalla käytöllä. Palkat ja muut juoksevat menot eivät juurikaan vaikuttaneet kokonaisalijäämän alenemiseen kaudella 1995-1999, vaan ne olivat suhteellisen jäykkiä. Julkisen talouden vakauttaminen Kreikassa perustuu ensisijaisesti valtionhallinnon alijäämän supistumiseen. Muiden julkisen sektorin alasektoreiden ja varsinkin sosiaaliturvarahastojen ylijäämä on yli 2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tämä tilanne johtuu vuosina 1990-1992 toteutetusta sosiaaliturvajärjestelmän uudistuksesta, joka lisäsi sosiaaliturvamaksuja ja järkeisti menoja. Julkiset investointimenot ovat olleet Kreikassa suuret ja viime vuosina ne ovat vielä kasvaneet. Ne on suurelta osin rahoitettu yhdessä EU:n rakennerahastojen kanssa. Julkiset investoinnit ovat suhteessa BKT:hen kasvaneet vuoden 1995 3,2 prosentista 4,2 prosenttiin vuonna 1999. Lisäksi julkiset investoinnit ovat vuodesta 1998 lähtien olleet suuremmat kuin julkisen talouden alijäämä. - Keskipitkän aikavälin näkymät Vuonna 1999 tarkistetussa Kreikan lähentymisohjelmassa todetaan uudelleen strategia, jonka tavoitteeksi aiemmassa ohjelmassa määritettiin nimellislähentymisen loppuunsaattaminen vuoden 2000 alussa ja sen mahdollistaminen, että Kreikka voisi liittyä euroalueeseen 1. tammikuuta 2001. Strategialla pyritään myös saavuttamaan vakaus- ja kasvusopimuksen vaatimukset täyttävä julkisen talouden rahoitusasema keskipitkällä aikavälillä. Vuonna 1999 saavutetuista suotuisista lähtökohdista julkisen talouden vakauttamisen odotetaan vähentävän julkisen talouden alijäämän 0,2 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2001 ja kääntävän julkisen talouden rahoitusaseman 0,2 prosenttia ylijäämäiseksi suhteessa BKT:hen vuonna 2002. Vuonna 2002 päättyvän kauden aikana julkisen talouden rahoitusaseman paranemisen odotetaan suurimmaksi osaksi perustuvan korkomenojen alenemisen; perusylijäämä pysynee laajasti ottaen ennallaan korkealla tasolla, lähes 6 prosenttina suhteessa BKT:hen. - Velan kehitys Julkisyhteisöjen velka oli Kreikassa korkeimmillaan 111,3 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1996, jonka jälkeen se on supistunut. Vuonna 1999 se oli 104,4 prosenttia suhteessa BKT:hen ja komissio ennustaa sen laskevan 103,7 prosenttiin vuonna 2000. Tarkistetussa lähentymisohjelmassa velkasuhteen odotetaan laskevan 6,2 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen kaudella 1999-2002, jolloin se olisi alle 100 prosenttia suhteessa BKT:hen vuodesta 2001 lähtien. Selkeä laskeva suuntaus on siis vakiintunut, mutta velkasuhde on edelleen hyvin korkea ja selvästi 60 prosentin viitearvon yläpuolella. Velkasuhteen aleneminen on ollut hitaampaa ja sen ennustetaan jatkuvan hitaampana kuin supistuneen alijäämän ja suhteellisen voimakkaan BKT:n kasvun perusteella voisi odottaa. Tämä kuvastaa eräiden sellaisten tekijöiden vaikutusta, jotka voivat lisätä velkakantaa, kuten valuuttalainojen arvon muutokset, rahoitusomaisuuden netto-osuuksien muutokset ja muut tilastolliset mukautukset, joita usein kutsutaan virta-varanto-korjauseräksi. Tämä velkaa lisäävä korjauserä oli Kreikassa hyvin suuri 1990-luvun alkupuolella ja edelleen keskimäärin 3 prosenttia suhteessa BKT:hen vuodessa kaudella 1994-1998. Vuodesta 1998 lähtien virta-varanto-korjauserä on supistunut osittain siksi, että yksityistämistuloja on käytetty entistä enemmän julkisyhteisöjen velan maksamiseen. Yksityistämishankkeita suunniteltiin nykyisen vakautusvaiheen alusta lähtien, mutta ne viivästyivät vuoteen 1998. Drakman liittyessä valuuttakurssimekanismiin maaliskuussa 1998 julkistettiin siihen liittyvä toimenpidepaketti, johon sisältyi laaja yksityistämissuunnitelma, joka piti panna täytäntöön vuoden 1999 loppuun mennessä. Paketin osana julkisyhteisöjen velan maksamiseen vuonna 1999 kohdistettiin rahoitusta määrä, joka Kreikan vuonna 1999 tarkistetun lähentymisohjelman mukaan oli 2,5 prosenttia suhteessa BKT:hen. Velkojen maksuaikoja on jatkuvasti pidennetty viime vuosina, jotta julkinen talous ei olisi niin alttiina korkohäiriöille. Uusien lainojen keskimääräinen juoksuaika on kasvanut 1,6 vuodesta vuonna 1994 yli 6 vuoteen vuonna 1999. Tässä jaksossa esitetyistä tiedoista voidaan päätellä, että julkisen talouden rahoitusasema Kreikassa, jota ei tällä hetkellä koske liiallisesta alijäämästä tehty päätös, on parantunut edelleen vuonna 1999 ja paranee todennäköisesti jälleen vuonna 2000. Komissiolla ei ole syytä aloittaa uudelleen liiallisen alijäämän menettelyä Kreikan osalta. 2.4. Valuuttakurssin vakaus Vuonna 1998 arvioitiin, että Kreikka ei täyttänyt valuuttakurssikriteeriä. Kreikan drakma oli liittynyt valuuttakurssijärjestelmään maaliskuussa 1998, mutta se ei ollut siinä kahden vuoden (helmikuuhun 1998 päättyneen) tarkastelujakson aikana. Drakma oli ollut tarkastelukaudella suhteellisen vakaa suhteessa valuuttakurssijärjestelmään osallistuneihin valuuttoihin, mutta ajoittain siihen oli kohdistunut paineita, jotka torjuttiin kotimaisten korkojen nostoilla ja valuuttamarkkinainterventioilla. Tässä kertomuksessa valuuttakurssikriteerin arviointi toteutetaan liitteessä D esitetyn analyyttisen kehikon mukaisesti. Siinä otetaan huomioon euron käyttöönoton myötä vuoden 1999 alussa tapahtunut järjestelmän muutos. Samoin kuin vuoden 1998 arvioinnissa, valuuttakurssin vakautta ennen euron käyttöönottoa arvioidaan tarkastelemalla drakman kehitystä suhteessa ERMin mediaanivaluutan arvoon. [14] Tammikuun 1. päivästä 1999 merkityksellinen indikaattori on ero suhteessa euroon. Kuvioon 2.5 ja taulukkoon 2.6 on tiivistetty näiden erojen muutokset tarkastelukaudella. [14] ERMin mediaanivaluutaksi määritellään se valuutta, joka on lähinnä keskuskurssiaan suhteessa ecuun päivittäin valuuttakursseja määriteltäessä. Tässä esitettävän arvioinnin kannalta merkityksellinen kaksivuotiskausi ulottui huhtikuusta 1998 maaliskuuhun 2000. Kreikan drakma liittyi valuuttakurssijärjestelmään (ERM) 16. maaliskuuta 1998 eli juuri ennen tämän arvioinnin kattaman kaksivuotiskauden alkua. Drakma on 1. päivästä tammikuuta 1999 ollut mukana uudessa valuuttakurssimekanismissa (ERM II). Drakman liittyessä ERM II:een sen keskuskurssi suhteessa Saksan markkaan asetettiin noin 12,4 prosenttia kymmenen edellisen päivän keskimääräistä markkinakurssia alhaisemmaksi. Koska markkinakurssi ei laskenut keskuskurssin tasalle, todellinen devalvaatio oli hieman pienempi. >VIITTAUS KAAVIOON> Tätä seuranneella kaudella drakman kurssia tuettiin tiukalla finanssi- ja rahapolitiikalla, jolla pyrittiin vakauttamaan julkisyhteisöjen taloutta ja hidastamaan inflaatiota ja siten nopeuttamaan makrotalouden lähentymistä euroalueen tasoon. Kreikan keskuspankki piti nimellis- ja reaalikorot selvästi todennäköisen euroalueen korkotason yläpuolella hillitäkseen hintainflaatiota [15]. Vaikka huhtikuussa 1998 syntyi lyhytaikaisia keinottelupaineita, kun ensin huhuttiin mahdollisesta drakman devalvoinnista samoihin aikoihin kun Kreikan osallistumisesta talous- ja rahaliittoon päätettäisiin toukokuussa, politiikan muutoksella saatiin nopeasti lisää uskottavuutta rahoitusmarkkinoille, mikä johti suuriin ulkomailta tulleisiin pääomavirtoihin, jotka puolestaan vahvistivat valuuttakurssia. Elokuun alussa 1998 drakma oli noin 8 prosenttia keskuskurssinsa yläpuolella suhteessa ERM:n mediaanivaluuttaan (ks. kuvio 2.5), ja kesällä Kreikan keskuspankki alkoi steriloida maahan virtaavaa pääomaa estääkseen drakmaa vahvistumasta edelleen. [15] Kreikan kolmen kuukauden rahamarkkinakorko oli 13,9 % vuonna 1998 ja 10,3 % vuonna 1999. Euroalueen vastaavat luvut olivat 3,9 % ja 3,0 %. Drakman vahvistumisen keskeytti tilapäisesti kesällä ja syksyllä 1998 tapahtunut kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden myllerrys, jonka aiheutti Venäjän velkojen maksun lykkäys elokuussa. Paineita syntyi pääasiassa Kreikan joukkovelkamarkkinoilla, mutta ne levisivät nopeasti raha- ja valuuttakurssimarkkinoille. Markkinakorot nousivat nopeasti, vaikka kehitys muualla EU:ssa oli päinvastaista, ja drakma heikkeni noin 4 prosenttia elokuun 1998 aikana. Kreikan keskuspankki ei nostanut korkoja, vaan torjui liian suuret valuuttakurssivaihtelut valuuttamarkkinainterventioilla. [16] [16] Kreikan markkinakorot nousivat huomattavasti elokuussa 1998 Venäjän kriisin seurauksena. Kolmen kuukauden korko nousi kuukauden aikana 5-6 prosenttiyksikköä ja lähenteli 18,5:tä prosenttia elokuun lopulla. Vastaavasti kolmen kuukauden korkojen ero Saksaan nähden kasvoi elokuun lopulla lähes 15 prosenttiyksikköön. Nousu oli kuitenkin lyhytaikaista, ja ero kaventui nopeasti kriisiä edeltäneen ajan tasolle noin 9,5 prosenttiyksikköön. Pitkien korkojen nousu oli vähäisempi, noin 2 prosenttiyksikköä, mutta luonteeltaan pysyvämpi. Pitkien korkojen tuottoero Saksaan nähden kasvoi elokuussa 2,9 prosenttiyksiköstä 4,2 prosenttiyksikköön. Se oli suurimmillaan 4,7 prosenttiyksikköä lokakuussa 1998 ja palasi kriisiä edeltäneelle tasolle vasta vuoden 1999 alussa. Vuoden 1999 alussa Kreikan drakma oli jo elpynyt täysin ja se olikin vuoden alussa noin 7 prosenttia ERM II -keskuskurssinsa yläpuolella, joka suhteessa euroon oli 353,109. Drakma vahvistui edelleen tammikuussa 1999 ja oli korkeimmillaan 9,2 prosenttia keskuskurssin yläpuolella tammikuun lopussa. Sen jälkeen drakma alkoi laskea kohti ERM II -keskuskurssiaan sitä mukaa kuin korkoero euroalueen lyhyisiin korkoihin kaventui. Kreikan viranomaiset pyysivät keskuspariteetin revalvointia 14. tammikuuta 2000, jolloin markkinakurssi oli edelleen yli 6 prosenttia keskuskurssia korkeampi. Uudeksi kurssiksi määrättiin 340,75 drakmaa suhteessa euroon 17. tammikuuta 2000 alkaen, mikä merkitsi drakman 3,6 prosentin revalvaatiota keskuskurssiinsa nähden. Revalvaation ja suotuisien inflaatiolukujen jälkeen Kreikan keskuspankki alensi keskeistä 14 päivän talletuskorkoa 100 pisteellä 9,75 prosenttiin 28. tammikuuta 2000 ja edelleen 50 pisteellä 8. maaliskuuta 2000. Euroalueen kolmen kuukauden korkoero supistui vastaavasti vuoden 2000 alun 6,1 prosenttiyksiköstä 5 prosenttiyksikköön maaliskuun puolivälissä, mikä tuki drakman lähentymistä uuteen ERM II -keskuskurssiinsa. Tarkastelukauden lopulla drakmaa vaihdettiin 1,8 prosenttia sen keskuskurssia kalliimmalla. Tarkastelukauden aikana drakman markkinakurssin keskimääräinen poikkeama keskuskurssistaan suhteessa mediaanivaluuttaan ja sittemmin euroon oli 6,4 prosenttia. Drakman kurssin vaihtelu (31.12.1998 asti suhteessa Saksan markkaan ja sen jälkeen euroon) on yleisesti ottaen ollut suhteellisen vähäistä ja edelleen vähentynyt tarkastelukaudella. Poikkeuksen tästä kehityksestä muodostaa epävakaa jakso rahoitusmarkkinoilla vuoden 1998 jälkipuoliskolla. Edellä esitetty voidaan tiivistää seuraavasti: * Drakma on ollut mukana ERM:ssä ja sittemmin ERM II:ssa yhteensä yli kaksi vuotta. * Drakman kurssi oli korkeampi kuin sen ERM-keskuskurssi suhteessa mediaanivaluuttaan huhtikuusta joulukuuhun 1998. Euron käyttöönoton ja ERM II:een siirtymisen jälkeen drakma on pysynyt koko ajan korkeampana kuin sen ERM II -keskuskurssi suhteessa euroon. * Tarkastelukauden aikana drakman ERM- tai ERM II -keskuspariteettia ei ole devalvoitu. * Vaikka drakmaan kohdistui joitakin paineita kesän 1998 kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden epävakaisuuden huippuaikoina, paineet olivat väliaikaisia eivätkä merkittävästi muuttaneet Kreikan valuutan asemaa valuuttakurssijärjestelmässä. Näin ollen Kreikka täyttää valuuttakurssikriteerin. 2.5. Pitkät korot [17] [17] Liitteessä E on lisätietoja pitkien korkojen viitearvon laskemisesta ja siinä käytetyistä tiedoista. Vuoden 1998 lähentymisarviossa Kreikka ei täyttänyt korkojen lähentymistä koskevaa kriteeriä. Keskimääräinen pitkä korko oli Kreikassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden aikana 9,8 prosenttia, selvästi 7,8 prosentin viitearvoa korkeampi. >VIITTAUS KAAVIOON> Kreikan keskuspankki on 1990-luvulla noudattanut inflaation vastaista strategiaa, joka perustuu tiukkaan rahapolitiikkaan ja vahvaan valuuttakurssiin. Kreikan liityttyä maaliskuussa 1998 valuuttakurssijärjestelmään lyhyet korot pidettiin suhteellisen korkeina niin nimellisten kuin reaalikorkojenkin osalta, ja drakma oli kahdenvälisen keskuskurssinsa yläpuolella ERM-gridissä. Kun inflaation torjunnan uskottavuus vahvistui ja julkisen talouden vakauttaminen edistyi, pitkät korot alkoivat laskea lähemmäs euroalueen maiden tasoa, vaikka korkoero olikin edelleen tuntuva (ks. kuvio 2.6). Kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden epävakaus syyskesällä 1998 keskeytti lähentymisen väliaikaisesti. Kun Venäjän velkojen maksua oli lykätty elokuussa 1998, Kreikan joukkovelkakirjamarkkinoilla syntyi paineita, jotka johtivat Kreikan ja euroalueen kymmenvuotisten viitelainojen keskimääräisen tuoton eron kasvuun 2,9 prosenttiyksiköstä heinäkuun lopussa 4,2 prosenttiyksikköön elokuun lopussa. Tuottoero oli suurimmillaan lokakuussa, jolloin se oli 4,7 prosenttiyksikköä. Tammikuussa 1999 ero oli taas kriisiä edeltäneellä tasollaan ja siitä lähtien pitkien korkojen lähentyminen on jatkunut. Maaliskuussa 2000 Kreikan ja euroalueen ero kymmenen vuoden koroissa oli laskenut noin 80 pisteeseen. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> Kuviosta 2.7 ilmenee kahdentoista kuukauden keskimääräisten pitkien korkojen kehitys Kreikassa. Se on perustamissopimuksessa esitetyn kriteerin arvioinnin kannalta merkityksellinen, sillä sitä verrataan viitearvon (kuviossa vaihteluvälin yläraja) kehitykseen. Keskimääräinen korko laski Kreikassa tasaisesti vuodesta 1996, saavutti viitearvon lokakuussa 1999 ja on siitä lähtien ollut viitearvoa alhaisempi. Viimeiset saatavilla olevat tiedot koskevat maaliskuuta 2000, jolloin viitearvo oli 7,2 prosenttia (ks. liite E). Viitearvo saadaan laskemalla Ranskan, Itävallan ja Ruotsin pitkien korkojen keskiarvo, johon lisätään 2 prosenttiyksikköä. Kreikan kymmenen vuoden viitelainojen keskimääräinen kahdentoista kuukauden korko oli 6,4 prosenttia eli viitearvoa alhaisempi. Näin ollen Kreikka täyttää pitkien korkojen lähentymistä koskevan kriteerin. 2.6. Muut tekijät 2.6.1. Markkinoiden yhdentymisen vaikutukset - Hyödykemarkkinoiden kehitys Kauppaa ja ulkomaisia suoria sijoituksia koskevat tilastot osoittavat, että Kreikan talous ei ole yhdentynyt Euroopan hyödykemarkkinoihin yhtä hyvin kuin muiden jäsenvaltioiden. Kreikan sisämarkkinakauppa suhteessa BKT:hen [18] oli 10 prosenttia vuosina 1996-1998, ja tämä osuus on EU:n pienin, mikä voi osittain johtua Kreikan sijainnista erillään muusta EU:sta. Lisäksi sisäkauppa suhteessa BKT:hen vähentyi hieman 1990-luvun aikana (11,3 % vuonna 1990 ja 9,7 % vuonna 1997). Tämä väheneminen voidaan selittää naapurina olevan entisen Jugoslavian poliittisilla ongelmilla. Vuonna 1998 sisäkauppa kasvoi kuitenkin jälleen 10,4 prosenttiin suhteessa BKT:hen, mikä on osoitus viimeaikaisista Kreikan hallituksen toteuttamista talousuudistuksista. Ulkomaiset suorat sijoitukset ovat nekin melko vähäisiä. EU:n sisäiset suorat sijoitukset olivat 0,7 prosenttia suhteessa BKT:hen vuosina 1996-1998, mikä oli selvästi EU:n keskiarvoa, 1,7 prosenttia, vähemmän. Tämä kuvastaa myös sitä, että rajatylittävät yrityskaupat ja -keskittymät, joihin osallistuu kreikkalaisia yrityksiä, ovat edelleen melko merkityksettömiä. Kasvua voi kuitenkin olla tulossa. EU:n sisäisten suorien sijoitusten suhde BKT:hen oli vuosina 1993-1996 jatkuvasti alle 0,5 prosenttia, mutta se nousi 0,7 prosenttiin vuonna 1997 ja 0,9 prosenttiin vuonna 1998. [18] Määritelmä: (EU:n sisäinen tuonti + EU:n sisäinen vienti)/(2*BKT). Kreikan talouden suhteellisen vähäinen yhdentyminen Euroopan hyödykemarkkinoihin voi liittyä siihen, että Kreikan hyödykemarkkinoilta puuttuu kilpailun paine, mikä puolestaan johtaa melko korkeaan hintatasoon. Kokonaishintataso ennen veroja on Kreikassa korkeampi kuin odottaisi maalta, jossa elintaso on suhteellisen alhainen. Teollisuustuotteiden hinnat olivat vuonna 1997 vain hieman EU:n keskihintojen alapuolella, mikä osoittaa, että Kreikan tehdasteollisuus kohtasi kuitenkin kilpailua muista EU-maista. Joidenkin laitteiden, kuten toimistolaitteiden ja tietokoneiden hinnat [19] olivat kuitenkin suhteellisen korkeat. Palvelu- ja rakennusalan hinnat olivat odotusten mukaisesti selvästi EU:n keskihintojen alapuolella. Ostettujen kuljetuspalvelujen hinnat olivat alle puolet EU:n keskihinnoista, ja siten äärimmäinen esimerkki tästä. [19] Kreikassa ei valvota hallinnollisesti hintoja öljynjalostustuotteita ja lääkkeitä lukuun ottamatta. Talouden uudistaminen on myös käynnistynyt Kreikassa suhteellisen myöhään. Tämän seurauksena on olemassa vielä joitakin esteitä, jotka on poistettava, jotta Kreikka voi täysin yhdentyä Euroopan hyödykemarkkinoihin: - Kreikka on edistynyt hitaasti yhtenäismarkkinalainsäädännön siirtämisessä osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja marraskuussa 1999 niiden säädösten osuus, joita ei ollut sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön, oli Kreikassa jäsenvaltioiden suurin. - Käynnissä on yhteysverkkoja tarvitsevien toimialojen vapauttaminen kilpailulle, vaikkakin se toteutuu hitaammin kuin muissa jäsenvaltioissa. Kotimarkkinoilla julkisessa omistuksessa olevien yhtiöiden asema on kuitenkin edelleen tärkeä. Viime aikoina on kuitenkin käynnistetty eräitä uudistuksia, jotka parantavat tilannetta: - Melko suuri osa julkisia hankintoja koskevista tarjouspyynnöistä julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. - Julkisten yritysten yksityistämisessä on edistytty pääasiassa televiestinnässä, öljynjalostuksessa, vesilaitoksissa, lentoliikenteen tukipalveluissa ja pankkialalla. Julkiset yritykset ovat myös entistä enemmän markkinavoimien vaikutuksen alaisia ja palvelujen tarjoamista on vähitellen järkeistetty. - Rahoitusmarkkinoiden kehitys Kreikan valtion arvopapereiden markkinat ovat viime vuosina kehittyneet nopeasti. Päämarkkinatakaajajärjestelmä otettiin käyttöön vuonna 1997, ja se koskee sekä kotimaisia että ulkomaisia pankkeja. Sähköinen jälkimarkkinoiden kauppajärjestelmä otettiin käyttöön vuonna 1998, ja tammikuusta 1999 alkaen sama järjestelmä toimii myös ensisijaismarkkinoilla (valtion huutokaupoissa). Helmikuussa 2000 Kreikka laski liikkeeseen ensimmäiset obligaationsa uuden velanhoitoviraston perustamisen jälkeen, ja se oli myös Kreikan ensimmäinen euromääräinen joukkolaina. Tämä merkitsi uutta vaihetta strategiassa, jossa käytettiin suunnattuja kansainvälisiä joukkolainoja useampien kansainvälisten sijoittajien houkuttelemiseksi valtion obligaatiomarkkinoille ennen euron mahdollista käyttöönottoa. Euromääräinen obligaatio on Kreikan ensimmäinen "rinnakkaisjoukkolaina", mikä viittaa siihen, että se aikoo laskea liikkeeseen paljon drakmaviitelainoja, joissa on samat ehdot ja jotka lasketaan liikkeeseen maaliskuussa 2000. Jos Kreikka ottaa käyttöön euron, se aikoo muuttaa kotimaiset valtion joukkovelkansa euromääräisiksi ja luoda siten suuren ja likvidin joukkolainakannan. Pörssissä on toteutettu huomattavia rakenneuudistuksia viimeksi kuluneen vuoden aikana. Erityisesti listautumisehtoja on muutettu joustavammiksi ja yhdenmukaistettu muiden EU-maiden ehtojen kanssa. Muita uudistuksia ovat kaupankäyntiaikojen pidentäminen, sähköisesti integroidun kaupankäyntijärjestelmän käyttöönotto, johdannaispörssin yhdentäminen osakepörssiin ja suunnitelma uuden kasvuyrityspörssin perustamiseksi. Vuonna 1999 Ateenan pörssistä hankki rahoitusta kaksi kertaa niin moni yritys (156) kuin edellisenä vuotena, ja osakkeisiin siellä sijoitettu määrä nousi nelinkertaiseksi eli 3 300 miljardiin drakmaan. Kahtena viime vuotena pankkialalla on tapahtunut huomattavia rakenteellisia muutoksia. Joitakin valtion omistamia pankkeja on yksityistetty, ja tänä vuonna yksityistämisiä on tarkoitus jatkaa. Lisäksi pankkialaa rationalisoidaan jatkuvasti fuusioin ja yrityskaupoin. Kreikan pankkialan voitot kasvoivat viime vuonna, mikä johtui osittain alan voimakkaasta kasvusta 1990-luvun jälkipuoliskolla. 2.6.2. Vaihtotase Vuonna 1999 Kreikan vaihtotaseen alijäämä oli 1,4 prosenttia suhteessa BKT:hen. [20] Kauppataseen alijäämä oli 13,1 prosenttia suhteessa BKT:hen, kun taas palvelutaseen ylijäämä oli 5,7 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tuotannontekijäkorvaukset ja siirrot olivat nettomääräisinä 6 prosenttia suhteessa BKT:hen, ja siirtoihin sisältyvät EU:n rakenne- ja koheesiorahastojen maksut, joiden määrä on melkein 3 prosenttia suhteessa BKT:hen. [20] Tämän jakson tiedot perustuvat EKT95:n mukaisiin kansallisiin tilastoihin. Vaihtotase heikkeni vuosina 1996 ja 1997. Tämä johtui reaalisen valuuttakurssin vahvistumisesta ja suhteellisen vahvasta kotimaisen kysynnän kasvusta kauppakumppaneihin verrattuna. Kreikan drakman devalvaation jälkeen ja sen liityttyä valuuttakurssijärjestelmään maaliskuussa 1998 vienti voimistui. Vaikka talouskasvu oli EU:n keskiarvoa voimakkaampaa, vaihtotase parani vuosina 1998 ja 1999. Kotimaisen kysynnän jatkuessa vahvana ja devalvaation vaikutusten edelleen tuntuessa vaihtotaseen alijäämän odotetaan kasvavan noin 2 prosenttiin suhteessa BKT:hen tänä vuonna. Kiinteän pääoman bruttomuodostus on Kreikassa kasvanut huomattavasti, noin 23 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1999 (keskimääräinen investointiaste euroalueella on noin 21 prosenttia suhteessa BKT:hen). Kreikan valtion säästöt muuttuivat positiivisiksi vuonna 1999 ja yksityisen sektorin säästöt olivat 19 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1999, hieman euroalueen 11 maan keskiarvon alapuolella. Näiden indikaattoreiden perusteella Kreikan vaihtotaseen alijäämä näyttää nyt aiheutuvan pikemminkin suurista investoinneista kuin kansallisen säästämisen vähäisyydestä (ks. taulukko 2.9). Kauppataseen suuri alijäämä, palvelutaseen huomattava ylijäämä ja tulojen ja siirtojen positiivinen nettotase ovat kaikki Kreikan vaihtotaseen pitkäaikaisia piirteitä. Pitemmällä aikavälillä Kreikan talous lähestyy tuottavuuden ja elintason suhteen EU:n keskiarvoa ja EU:n tulonsiirrot, jotka on osittain turvattu yhteisön kolmannella tukikehyksellä 2000-2006:lla, alkavat todennäköisesti vähetä. Kreikan vientitulojen rakenne eroaa kuitenkin muista euroalueen talouksista, koska Kreikan tulot perustuvat suurelta osin matkailuun ja tavaravienti on hyvin vähäistä (tehdasteollisuuden tuotteiden vienti euroalueelle vastaa hieman yli 3 prosenttia BKT:sta). Kreikan viennin kehityksen paraneminen keskipitkällä aikavälillä edellyttää tarjontapuolen parannuksia: työn tuottavuuden kasvua ja valmistettavan tuotevalikoiman laajentamista. 2.6.3. Yksikkötyökustannukset ja muut hintaindeksit Perustamissopimuksen 121 artiklan 1 kohdassa edellytetty yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien tarkastelu sisältyy hintavakautta koskevaan jaksoon (ks 2.1.2). 3. RUOTSI 3.1. Kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön kanssa [21] [21] Ks. liite A, jossa selostetaan lyhyesti yhteensopivuutta koskevia perustamissopimuksen vaatimuksia, erityisesti keskuspankin riippumattomuutta. 3.1.1. Yhteensopivuuden arviointi vuonna 1998 Lähentymiskehityksen arvioinnissaan vuodelta 1998 komissio päätyi toteamaan, ettei Ruotsin lainsäädäntö ole sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Seuraavat yhteensopimattomat tekijät pantiin merkille: - lainsäädännössä ei säädetty keskuspankin riippumattomuudesta - valmisteilla olleeseen lainsäädäntöön sisältyi hallitusmuodon muutos, joka hallitusmuodon mukaan edellytti syyskuussa 1998 pidettävien vaalien jälkeen kokoontuvien uusien valtiopäivien lopullista hyväksyntää, minkä vuoksi oli selvää, että Ruotsin keskuspankki ei olisi riippumaton EKPJ:n perustamisajankohtana - lakiesityksissä ei taattu keskuspankin täydellistä integroimista EKPJ:hin; säännöksissä keskuspankin toimivallasta rahapolitiikan alalla ei tunnustettu EKPJ:n toimivaltaa tällä alalla. Näiden lisäksi komissio totesi lainsäädäntöesityksissä keväällä 1998 myös kaksi muuta puutetta: - esityksessä hallitusmuodoksi keskuspankille varataan yksinoikeus laskea liikkeeseen seteleitä; kyseisessä säännöksessä ei oteta huomioon perustamissopimuksen 106 artiklassa määrättyä EKPJ:n toimivaltaa tällä alueella - lainsäädäntöesityksiin sisältyi keskuspankkia koskeva kielto pyytää tai ottaa vastaan ohjeita, mutta kielto koski ainoastaan rahapolitiikkaa eikä kattanut kaikkia perustamissopimuksen 105 artiklassa eriteltyjä EKPJ:hin liittyviä tehtäviä koskevia ohjeita. 3.1.2. Vuoden 1998 jälkeen toteutetut lainsäädäntötoimet ja katsaus voimassa olevaan lainsäädäntöön Hallitus antoi valtiopäiville marraskuussa 1997 esityksen hallitusmuodon, valtiopäiväjärjestyksen ja keskuspankkilain muuttamisesta. Hallitusmuodon muuttaminen edellytti kaksien peräkkäisten valtiopäivien hyväksyntää. Hallitusmuodon muutokset hyväksyttiin valtiopäivillä ensimmäisen kerran maaliskuussa 1998 ja toisen kerran marraskuussa 1998 valtiopäivävaalien jälkeen. Valtiopäivät hyväksyivät tässä yhteydessä myös muutokset valtiopäiväjärjestykseen ja keskuspankkilakiin sekä valuuttapolitiikkaa koskevan uuden lain, jolla vastuu valuuttapolitiikasta siirretään keskuspankilta hallitukselle. Kaikki mainitut lait tulivat voimaan 1. tammikuuta 1999. Marraskuussa 1998 hyväksytty lainsäädäntö ei poikennut merkittävästi esityksistä, joihin lähentymiskehityksen arviointi vuodelta 1998 perustui. - Tavoitteet Keskuspankin tavoitteet on määritelty seuraavasti: "Keskuspankin toiminnan tavoitteena on hintavakauden säilyttäminen. Lisäksi keskuspankki edistää turvallista ja tehokasta maksujärjestelmää." (Keskuspankkilaki (Lagen om Sveriges riksbank), 1 luvun 2 ). - Riippumattomuus Muutetun keskuspankkilain mukaisesti on perustettu johtokunta, jonka tehtävä on rahapolitiikan määritteleminen. Johtokunnassa on kuusi jäsentä, joista yksi on pankin pääjohtaja. Heidät nimittää kuudeksi vuodeksi pankkivaltuusto, jossa on yksitoista valtiopäivien nimittämää jäsentä. Pankkivaltuustolla on valvova rooli, johon ei sisälly rahapoliittista toimivaltaa. Vuoden 1998 uudistuksiin sisältyi muitakin keskuspankin riippumattomuuteen oleellisesti vaikuttavia tekijöitä. Muutettuun hallitusmuotoon sisältyy säännös, jolla viranomaisia kielletään antamasta keskuspankille rahapolitiikkaa koskevia ohjeita. Keskuspankkilaissa taas kielletään keskuspankin johtokuntaa pyytämästä tai ottamasta vastaan ohjeita rahapoliittisissa kysymyksissä. Ennen vuoden 1998 uudistuksia keskuspankin oli kuultava hallitusta ennen politiikkaansa koskevien päätösten tekemistä. Muutettu keskuspankkilaki edellyttää tiedottamista hallitukselle ennen tärkeiden rahapolitiikkaa koskevien päätösten tekemistä. - Integroiminen EKPJ:hin ja muu lainsäädäntö Keskuspankille annetaan toimivalta rahapolitiikan alalla mainitsematta EKPJ:n tämän alan toimivaltaa. Myös pankin oikeus asettaa vähimmäisvarantovaatimuksia määritellään EKPJ:n toimivaltaa mainitsematta. 3.1.3. Yhteensopivuuden arviointi Ruotsin lainsäädäntö ei ole sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Tämä johtuu erityisesti seuraavista säännöksistä: * vuoden 1999 tammikuun 1. päivästä sovelletussa lainsäädännössä ei taata keskuspankin täydellistä integroimista EKPJ:hin; säännöksissä pankin toimivallasta rahapolitiikan alalla ei tunnusteta EKPJ:n toimivaltaa tällä alalla. Myös seuraavat puutteet voidaan edelleen havaita: * keskuspankin tavoitteiden määrittelyyn sisältyy hintavakaus, mutta tavoitteissa ei mainita yhteisön yleisen talouspolitiikan tukemista, joka perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdan mukaan kuuluu EKPJ:n tehtäviin. Yhteisön yleisen talouspolitiikan tukeminen ei saa kuitenkaan estää pyrkimyksiä hintavakauteen. * säädettäessä keskuspankin yksinoikeudesta laskea liikkeeseen seteleitä ei ole otettu huomioon EKPJ:n toimivaltaa tällä alalla * keskuspankkilaissa viranomaisia kielletään antamasta ja keskuspankin päättäviä elimiä pyytämästä tai ottamasta vastaan ohjeita, mutta kielto koskee ainoastaan rahapolitiikan kysymyksiä. Säännöksen soveltaminen kaikkiin EKPJ:hin liittyviin tehtäviin mainitaan ainoastaan lain perusteluissa. 3.2. Hintavakaus [22] [22] Ks. liite B, jossa selvitetään viitearvon laskentatapa, käsitellään muita inflaatiostandardeja ja kuvaillaan lyhyesti yhdenmukaistettuihin kuluttajahintaindekseihin tehtyjä parannuksia. 3.2.1. Inflaatiokehitys - Vuoden 1998 lähentymisraportissa esitetty tilanne Ruotsi täytti hintavakautta koskevan kriteerin jo lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998. Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Ruotsissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden jakson ajan 1,9 prosenttia eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Ruotsin inflaatio on ollut viitearvon alapuolella koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan, ja Ruotsi kuului joulukuusta 1996 syyskuuhun 1997 kolmen hitaimman inflaation jäsenvaltion joukkoon. >VIITTAUS KAAVIOON> Viimeaikainen kehitys Ruotsin inflaatiovauhti (YKHIn muutoksena edellisvuoden vastaavan kuukauden indeksistä, ks. kuvio 3.1) hidastui vuonna 1998 ja se oli 0 prosenttia syksyllä 1998. Vuoden 1999 alkupuoliskolla vuotuinen inflaatio pysyi maltillisena, mutta kiihtyi vuoden loppua kohti ja oli 1,4 prosenttia maaliskuussa 2000. - Inflaatiokehitys suhteessa viitearvoon Lähentymisen arvioinnissa käytettävä kahdentoista kuukauden keskimääräinen inflaatio on Ruotsissa vaihdellut, mutta se on pysynyt edelleen viitearvoa hitaampana. Keskimääräinen inflaatio kiihtyi hieman yli 2 prosentin vuoden 1998 ensimmäisellä puoliskolla, mutta hidastui voimakkaasti saavuttaen erittäin alhaisen tason. Ruotsi on kuulunut helmikuusta 1999 kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion joukkoon (ks. kuvio 3.2). Maaliskuussa 2000 kolme >VIITTAUS KAAVIOON> hintavakaudeltaan parasta jäsenvaltiota olivat Ranska, Itävalta ja Ruotsi, ja niiden kahdentoista kuukauden keskimääräisen inflaatiovauhdin yksinkertainen aritmeettinen keskiarvo oli 0,9 prosenttia. Viitearvo - samalla tavalla laskettuna kuin lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998 - oli 2,4 prosenttia. Ruotsin keskimääräinen inflaatiovauhti oli 0,8 prosenttia maaliskuussa 2000 eli selvästi viitearvon alapuolella (ks. taulukko 3.2 ja kuvio 3.2). - Kehitys muiden inflaatiomittareiden valossa Ruotsin hintojen vakaus käy ilmi myös muilla inflaatiostandardeilla tarkasteltuna (ks. liitteen taulukko B.1). Jos Ruotsia ei oteta mukaan viitearvoa laskettaessa, vaan viitearvo lasketaan kolmen euroalueella parhaiten suoriutuneen perusteella, saadaan hieman korkeampi arvo, joka on 2,5 prosenttia. Maaliskuussa 2000 Ruotsin hintavakaus oli koko EU:n paras. Sen keskimääräinen inflaatio oli selvästi alle EKP:n hintavakaudelle määrittelemän 2 prosentin ylärajan. 3.2.2. >VIITTAUS KAAVIOON> Taustatekijät ja inflaatiokehityksen kestävyys Ruotsissa onnistuttiin hidastamaan inflaatiota 1990-luvun alkupuolella, ja inflaatio on pysynyt hitaana vuodesta 1995. Yksikkötyökustannusten erittäin hidas nousu erityisesti vuosina 1993 ja 1994 (ks. kuvio 3.3.) edisti inflaation hidastamista. Sittemmin työvoimakustannukset ovat nousseet maltillisesti ja myös tuottavuus on kasvanut, joten yksikkötyökustannukset ovat pysyneet alhaisina (ks. myös taulukko 3.2). Inflaatiopaine on viime kuukausina lisääntynyt Ruotsissa, kuten muissakin jäsenvaltioissa. Syynä tähän on öljyn hinnan nousun vaikutus tuontihintoihin, vaikka yleensä tuontituotteiden hinnat ovat viime vuosina olleet inflaatiota hillitsevä tekijä. Ruotsilla on vuodesta 1992 ollut määritelty inflaatiotavoite ja kelluva valuuttakurssijärjestelmä. Vuonna 1999 voimaan tulleessa keskuspankin asemaa koskevassa uudessa lainsäädännössä korostettiin entistäkin enemmän hintavakauteen sitoutumista rahapolitiikan tavoitteena. Keskuspankin inflaatiotavoite on 2 prosenttia. Se perustuu Ruotsin kuluttajahintaindeksiin (KHI), josta sallitaan ±1 prosenttiyksikön poikkeaminen. Lokakuussa 1999 keskuspankki täsmensi, että se perustaa rahapolitiikkansa arvioon UND1X:n [23] perusteella mitatusta pohjainflaatiosta. [23] UND1X on KHI, josta on poistettu korkomenot ja välillisten verojen ja tukien muutosten välitön vaikutus. Pohjainflaatio on ollut vuosia keskuspankin inflaatiotavoitetta hitaampi, mutta se on pysynyt vaihteluvälin rajoissa. Pohjainflaatio on vuodesta 1996 ollut keskimäärin 1,5 prosenttia. Keskipitkän aikavälin inflaatio-odotukset pysyttelevät tiukasti inflaatiotavoitteen suuruusluokassa eli lähellä kahta prosenttia. Maaliskuussa 2000 UND1X oli 1,6 prosenttia edellisen vuoden vastaavaan ajanjaksoon verrattuna. Huomattakoon, että hintavakauteen pyritään Ruotsissa eri tavalla kuin euroalueella. EKP:n neuvoston määritelmän mukaan hintataso on vakaa, kun euroalueen YKHIn vuotuinen kasvu on alle 2 prosenttia keskipitkällä aikavälillä. Sen sijaan Ruotsin määritelmässä 2 prosentista sallitaan ±1 prosenttiyksikön poikkeaminen. Tavoiteindikaattorina ei myöskään ole YKHI vaan KHI tai, kuten tällä hetkellä, UND1X. Vaikka tästä ei ole tähän mennessä aiheutunut ongelmia, Ruotsin viranomaisten on jossakin vaiheessa käsiteltävä asiaa, varsinkin jos erilaiset tavoitteet johtavat siihen, että Ruotsin ja euroalueen inflaatio poikkeavat oleellisesti toisistaan. Ruotsin inflaatio on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan, ja se on kuulunut helmikuusta 1999 kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion joukkoon. Näin ollen Ruotsi täyttää edelleen hintavakautta koskevan kriteerin. 3.3. Julkisen talouden tila 3.3.1. Liiallisen alijäämän menettely Lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998 komissio totesi, että Ruotsin liiallinen alijäämä on korjattu. Silloin käytössä olleiden tietojen mukaan julkisen talouden alijäämä oli supistunut tuntuvasti ja jatkuvalla tavalla 12,2 prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 1993 alle viitearvon 0,8 prosenttiin vuonna 1997. Vuonna 1998 julkisen talouden odotettiin kääntyvän ylijäämäiseksi. Julkisen talouden velkasuhde saavutti huippunsa vuonna 1994, jolloin se oli 79,0 prosenttia suhteessa BKT:hen. Velkasuhde on sittemmin pienentynyt joka vuosi. Vuonna 1997 se oli 76,6 prosenttia, ja sen odotettiin pienenevän edelleen vuonna 1998 ja sen jälkeen. Tämän perusteella komissio suositteli arvioinnin hyväksyessään neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Ruotsissa on liiallinen alijäämä (neuvoston päätös 10. heinäkuuta 1995). Suosituksen perusteella neuvosto hyväksyi 1. toukokuuta 1998 päätöksen Ruotsin liiallisen alijäämän olemassaolosta tehdyn päätöksen kumoamisesta [24]. Koska perustamissopimuksen 104 artiklan 6 kohdan nojalla tehtyä, Ruotsia koskevaa neuvoston päätöstä liiallisen alijäämän olemassaolosta ei ole, Ruotsi täyttää julkisen talouden tilaa koskevan kriteerin. [24] EYVL L 139, 11.5.1998, s. 19. Tässä jaksossa tarkastellaan seuraavaksi Ruotsin talouden tämänhetkistä tilaa ja tulevaisuudennäkymiä uusimpien tietojen perusteella. 3.3.2. Julkisen talouden nykytila ja näkymät [25] [25] Liiallisen alijäämän menettelyssä ja yleisesti talouden seurannassa käytetään maaliskuusta 2000 lähtien EKT95:een perustuvia tietoja (ks. myös liite C). Ruotsin julkinen talous on kohentunut huomattavasti viime vuosina. Julkisen talouden alijäämä oli vuonna 1993 11,9 prosenttia suhteessa BKT:hen, mutta se on kääntynyt 1,9 prosentin ylijäämäksi vuosina 1998 [26] ja 1999. Komissio ennustaa vuodelle 2000 vielä suurempaa 2,4 prosentin ylijäämää suhteessa BKT:hen (ks. taulukko 3.3 ja kuvio 3.4). Julkisen talouden kohentuminen vuodesta 1995 vuoteen 1998 on ollut lähes täysin rakenteellista luonteeltaan ja suhdanteiden vaikutus on ollut suhteellisen vähäinen. Julkisen talouden kohentuminen kuitenkin päättyi vuonna 1999 ja, voimakkaan kasvun olosuhteissa on merkkejä finanssipolitiikan keventämisestä vuonna 2000 sekä suhdannekorjatun ylijäämän hienoisesta kaventumisesta. [26] Eläkerahaston kiinteistön kertaluonteinen myynti, jonka määrä oli 0,9 prosenttia suhteessa BKT:hen, lisäsi ylijäämää vuonna 1998. Suhdannekorjattu julkisen talouden rahoitusasema parani vuodesta 1995 vuoteen 1999 9,4 prosenttia suhteessa BKT:hen (ks. taulukko 3.4). Korkomenojen pieneneminen vaikutti tähän hieman, mutta suurin vaikutus oli perusjäämän 7,8 prosentin kasvulla suhteessa BKT:hen; yli puolet tästä oli seurausta menojen (korkomenot pois luettuna) pienenemisestä (kiinteään pääomaan kohdistuvien menojen väheneminen mukaan luettuna), mutta myös vuoteen 1998 jatkunut verotulojen kasvu suhteessa BKT:hen vaikutti voimakkaasti. Julkisen talouden huomattava vakautuminen viime vuosina johtuu siis pääasiassa menojen supistumisesta mutta siihen on vaikuttanut huomattavasti myös verotaakan kasvaminen. >VIITTAUS KAAVIOON> Ruotsin hallitus hyväksyi tarkistetun lähentymisohjelman marraskuussa 1999 ja neuvosto arvioi sitä tammikuussa 2000 [27]. Ohjelma on voimassa vuoden 2002 loppuun, ja siinä ennustetaan julkisen talouden ylijäämän olevan joka vuosi noin 2 prosenttia suhteessa BKT:hen vakaus- ja kasvusopimuksen vaatimusten mukaisesti (ks. taulukko 3.5). Finanssipolitiikan strategia perustuu edelleen julkisten menojen tiukkaan kurissapitämiseen ja menojen pienentämiseen suhteessa BKT:hen. Samalla kevennetään verotusta ja käännetään vuoteen 1998 jatkunut suuntaus päinvastaiseksi. Budjettikuria toteutetaan noudattamalla valtiopäivien seuraaviksi kolmeksi vuodeksi hyväksymiä valtion menojen nimellisiä ylärajoja sekä paikallisille viranomaisille lainsäädäntöteitse asetettua velvoitetta saattaa talousarvionsa tasapainoon vuodesta 2000 lähtien. Äskettäin toteutettu eläkeuudistus - jossa vakuutettujen omaa maksuosuutta korotettiin - lisää eläkejärjestelmän mahdollisuuksia selviytyä paremmin suhdannevaihteluista keskipitkällä aikavälillä ja väestön vanhenemisesta pitkällä aikavälillä johtuvista ongelmista. [27] EYVL C 60, 2.3.2000, s. 5. Ruotsin julkisen talouden velkasuhde kasvoi voimakkaasti 1990-luvun alussa ja saavutti huippunsa vuonna 1994, jonka jälkeen velkasuhde on pienentynyt. Se laski jyrkästi vuonna 1999, 65,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen, ja komissio ennustaa sen pienenevän edelleen vuonna 2000 61,3 prosenttiin eli lähelle viitearvoa, mutta edelleen vähän sen yläpuolelle (ks. taulukko 3.3. ja kuvio 3.4). Julkisen talouden rahoitusaseman pysyessä ylijäämäisenä velkasuhteen odotetaan tarkistetussa lähentymisohjelmassa pienevän edelleen nopeasti 52 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuoteen 2002 mennessä. Tästä jaksosta käy ilmi, että Ruotsin rahoitusasema on säilynyt vahvana vuonna 1999 ja se paranee todennäköisesti edelleen vuonna 2000. Ruotsia koskevaa päätöstä liiallisen alijäämän olemassaolosta ei ole, eikä komissiolla ole mitään syytä aloittaa uudelleen liiallisen alijäämän menettelyä Ruotsin osalta. 3.4. Valuuttakurssin vakaus Lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998 Ruotsin ei katsottu täyttävän valuuttakurssikriteeriä. Ruotsin kruunu ei ollut osallistunut ERMiin, ja kahden vuoden tarkastelujakson aikana (vuoden 1998 helmikuuhun) kruunun kurssi on vaihdellut suhteessa muihin ERM-valuuttoihin nähden, mikä kertoo muun muassa valuuttakurssitavoitteen puuttumisesta. Ruotsi ei ole tämänkään kaksivuotisen tarkastelujakson aikana (maaliskuuhun 2000) osallistunut ERMiin. Määrättyyn inflaatiotavoitteeseen perustuva rahapoliittinen toimintaympäristö merkitsee Ruotsin kruunun jättämistä kellumaan lähes vapaasti valuuttamarkkinoilla. Koska ei ole sitouduttu tiettyyn valuuttakurssiin, kruunun kurssin vakautta ei voida arvioida samalla tavoin kuin ERMiin osallistuvien jäsenvaltioiden valuuttakurssien vakautta (toisin sanoen sitoumuksesta poikkeamisen perusteella). >VIITTAUS KAAVIOON> Keväästä 1996 kansainvälisen rahoituskriisin puhkeamiseen loppukesästä 1998 Ruotsin kruunu ei osoittanut selkeää kehityssuuntaa. Kansainvälinen rahoituskriisi vahingoitti kruunua vakavasti. Suhteessa Saksan markkaan se heikkeni vuoden 1998 heinäkuun lopun 4,50:stä Ruotsin kruunusta lokakuun noin 4,90:een Ruotsin kruunuun, tasolle jollaista ei ollut nähty sitten syksyn 1995. Vuoden 1999 alusta kruunu on vahvistunut suhteessa euroon. Se on vahvistunut yli 12 prosenttia 9,47:stä Ruotsin kruunusta 8,28:aan Ruotsin kruunuun maaliskuun lopussa 2000 (ks. Kuvio 3.5). Kruunun kurssin volatiliteetti on pienentynyt 1990-luvun jälkipuoliskolla, kun uskottava ja kestävä finanssi- ja rahapolitiikka ovat luoneet vakaan valuuttakurssin tarvitsemat edellytykset keskipitkällä aikavälillä. Muihin EMU-valuuttoihin ja euroon nähden kruunu on ollut vakaampi ja vähemmän taipuvainen kurssivaihteluihin kuin EMUn ulkopuolisiin valuuttoihin nähden. Volatiliteetti on ollut yleisesti vähäistä tarkasteluajanjaksona, vaikka se tilapäisesti lisääntyikin jyrkästi kesän/syksyn 1998 kriisin aikana. Valuuttakurssiankkurin puuttuminen näkyi kuitenkin suhteellisesti suurempana volatiliteettina kahden ERM II -valuutan kursseihin verrattuna. Ruotsin kruunu ei ole tarkasteluajanjaksona osallistunut ERMiin eikä näin ollen myöskään ERM II:een, vaan se on vaihdellut suhteessa ERM-valuuttoihin ja euroon ilman valuuttakurssisitoumusta. Näin ollen Ruotsi ei täytä valuuttakurssikriteeriä, kuten se ei täyttänyt silloinkaan, kun lähentymiskehitystä vuonna 1998 arvioitiin. 3.5. Pitkät korot [28] [28] Ks. liite E, jossa kerrotaan viitearvon laskentatavasta ja käytetyistä tiedoista. >VIITTAUS KAAVIOON> Ruotsi täytti pitkien korkojen lähentymistä koskevan kriteerin jo lähentymiskehityksen arvioinnissa vuodelta 1998. Ruotsin keskimääräinen pitkä korko oli tammikuussa 1998 päättyvän 12 kuukauden jakson aikana 6,5 prosenttia eli 7,8 prosentin viitearvoa matalampi. Ruotsin hyvä inflaatiotilanne ja vaikuttava julkisen talouden vakautuminen viime vuosina näkyy pitkien korkojen alenemisena (ks. kuvio 3.6). Viime aikoina Ruotsin pitkät korot (kymmenen vuoden viitejoukkolainan tuotto) ovat seuranneet kansainvälisten joukkolainamarkkinoiden noususuuntausta ja nousseet noin 150-200 pistettä tammikuussa 1999 saavutetun noin 4 prosentin aallonpohjan jälkeen. Viimeisen vuoden aikana pitkäaikaisten tuottojen ero euroalueella on vaihdellut 30:stä 70:een pisteeseen. Tärkeimpiä eron vaihteluun vaikuttaneita tekijöitä ovat voineet olla näkemyksen muutokset Ruotsin todennäköisestä liittymisestä EMUun lähitulevaisuudessa, ja odotukset Ruotsin suhdannetilanteesta suhteessa euroalueen talouksiin. Ero Saksaan kuitenkin kaventui 12 pisteeseen 9. maaliskuuta 2000, kun Ruotsin Riksgäldskontoret ilmoitti maksavansa valtionobligaatiot takaisin, koska julkisen sektorin nettosäästöt ovat tänä vuonna huomattavasti suuremmat, osittain yksityistämistulojen ansiosta. Ruotsin keskimääräinen kahdentoista kuukauden korko oli edelleen viitearvoa matalampi. Ruotsin pitkät korot ovat itse asiassa olleet viitearvoa matalammat aina joulukuusta 1996, jolloin vertailu oli ensi kerran mahdollista (ks. kuvio 3.7 ja taulukko 3.6). >VIITTAUS KAAVIOON> Vuoden 2000 maaliskuussa (viimeinen kuukausi, jolta tietoja on käytettävissä) viitearvo, joka on Ranskan, Itävallan ja Ruotsin pitkien korkojen keskiarvo lisättynä kahdella prosenttiyksiköllä, oli 7,2 prosenttia (vrt. liite E). Ruotsin kymmenen vuoden viitelainojen 12 kuukauden keskimääräinen tuotto oli 5,4 prosenttia eli viitearvoa pienempi. Näin ollen Ruotsi täyttää edelleen pitkien korkojen lähentymiskriteerin. 3.6. Muut tekijät 3.6.1. Markkinoiden yhdentymisen vaikutukset - Hyödykemarkkinoiden kehitys Ruotsi on yhä tiiviimmin yhdentynyt EU:n talouteen. Ruotsin EU:n sisäinen kauppa vuosina 1996-1998 oli 18,2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Määrä on verrannollinen Ruotsin kanssa samaan aikaan EU:hun liittyneiden Itävallan ja Suomen lukuihin. Sisäisen kaupan osuus on lisäksi ollut kasvussa, vaikka se jäikin pienempien EU:n jäsenvaltioiden keskiarvon alapuolelle vuonna 1998. Vuosina 1996-998 EU:n sisäisiä ulkomaisia suoria sijoituksia suhteessa BKT:hen oli pienten jäsenvaltioiden keskiarvoa enemmän. Ruotsin osuus EU:n rajatylittävistä yrityskeskittymistä ja yritysostoista on selvästi suurempi kuin sen kokoiselta maalta odottaisi. Viime vuosina on tehty lukuisia rakenteellisia uudistuksia, joilla on helpotettu Ruotsin yhdentymistä EU:n hyödykemarkkinoihin: - Ruotsin tilanne yhtenäismarkkinalainsäädännön saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltamisessa on erinomainen - Julkisten hankintojen avaamiseksi kilpailulle on toteutettu toimenpiteitä - Yhteysverkkoja tarvitsevien toimialojen sääntelyä on pyritty voimakkaasti poistamaan. Telepalvelujen hinnat ovat EU:n alhaisimpia. Yrityskeskittymät ja yritysostot sekä vain vähäinen uusien toimijoiden tulo markkinoille on joillakin näistä toimialoista johtanut erittäin keskittyneeseen tarjontaan. - Ruotsi on integroitunut hyvin eurooppalaiseen tutkimusalueeseen, ja se kuuluu kehittyvän tietoyhteiskunnan edelläkävijöihin. Yritysten osuus T&K-työstä on yli 70 prosenttia. Huolimatta siitä, että hyödykemarkkinoiden avaamisessa kilpailulle on edistytty huomattavasti sekä maan omin että ulkopuolisin keinoin, Ruotsin hintataso on edelleen korkea moniin muihin jäsenvaltioihin verrattuna. Hintatason suhteellinen korkeus saattaa osittain johtua Ruotsin korkeasta välillisestä verotuksesta, mutta vielä suuremmassa määrin kilpailun puutteesta tietyillä aloilla, kuten rakennusala, apteekkitoiminta, elintarvikkeiden vähittäiskauppa sekä jotkin yhteysverkkoja tarvitsevat toimialat. Eräiden vähittäiskauppojen määräävä markkina-asema on EU:n selkeimpiä. - Rahoitusmarkkinoiden kehitys Ruotsin raha- ja joukkolainamarkkinat ovat toimineet vakaasti lähes kaksi vuosikymmentä. Markkinat ovat hyvin likvidit ja niillä toimii aktiivisesti sekä kotimaisia että ulkomaisia rahoituksenvälittäjiä. Suurin osa julkisesta velasta, noin 70 prosenttia, on Ruotsin kruunuina. Jäljelle jäävistä 30 prosentista noin puolet on euromääräisenä ja suunnilleen yksi viidennes Yhdysvaltain dollarin ja yksi viidennes Japanin jenin määräisenä. Elokuussa 1999 Oslon pörssi päätti liittyä Norexiin, OM Tukholman pörssin ja Kööpenhaminan pörssin yhteistyönä luomiin yhteisiin osakemarkkinoihin. Yhteisen kauppapaikan ja yhdenmukaisten kaupankäyntisääntöjen pitäisi lisätä osakemarkkinoiden tehokkuutta ja likviditeettiä. Lisääntyneen kilpailun, globalisaation ja euron käyttöönoton edellyttämät rahoitusjärjestelmän rakenteelliset muutokset ovat käynnissä. Viime vuosina on toteutettu lukuisia yrityskeskittymiä ja yritysostoja sekä Ruotsissa että rajojen yli. Ruotsin pankkijärjestelmälle on ominaista voimakas keskittyminen, mutta kilpailu näyttää pysyvän kovana. Ruotsin pankit ovat lisäksi Internet-pankkitoiminnan kehittämisen edelläkävijöitä. 3.6.2. Vaihtotase Ruotsi nousi 1970- ja 1980-luvulla esiin kansainvälisesti huomattavana nettoluotonottajana, kun alhainen yksityinen ja julkinen säästämisaste sekä toistuvat kilpailukykyongelmat johtivat huomattaviin vaihtotaseen alijäämiin. Ruotsin tilanne muuttui 1990-luvun alun syvän taantuman jälkeen. Marraskuussa 1992 tapahtunut merkittävä devalvoituminen ja jatkuva heikko kotimainen kysyntä yhdessä julkisen talouden vakauttamisen kanssa johtivat vaihtotaseen mittaviin ylijäämiin. Vaihtotaseen ylijäämä oli suurimmillaan vuonna 1997, jolloin se oli noin 3 prosenttia suhteessa BKT:hen. Sen jälkeen se on kaventunut noin 2 prosenttiin suhteessa BKT:hen, kun yksityisen kotimaisen kysynnän elpyminen on kiihtynyt. Nykyisin vallitseva ja ennustettu suotuisa maksutase voimakkaaseen kasvuun yhdistettynä kertoo, että Ruotsin talouden kilpailukyky on tällä hetkellä vahva. 3.6.3. Yksikkötyökustannukset ja muut hintaindeksit Perustamissopimuksen 121 artiklan 1 kohdassa edellytetty yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien tarkastelu sisältyy hintavakautta koskevaan jaksoon (ks. 3.1.2.). LIITE A: KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS Perustamissopimuksen 121 artiklan toisen virkkeen mukaan kyseisen artiklan mukaan laaditussa raportissa "tarkastellaan, onko kunkin jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, sopusoinnussa tämän sopimuksen 108 ja 109 artiklan sekä EKPJ:n perussäännön kanssa." Perustamissopimuksen 109 artiklan mukaan jokainen jäsenvaltio huolehtii siitä, että viimeistään päivänä, jolloin EKPJ perustetaan, sen kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, on sopusoinnussa tämän sopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Vuoden 1998 lähentymisraportin lähestymistapaa noudattaen tarkastelu on jaettu kolmeen osaan: - kansallisten keskuspankkien tavoitteet - riippumattomuus - integrointi EKPJ:ään ja muu lainsäädäntö. Kansallisten keskuspankkien tavoitteet Kansallisen keskuspankin tavoitteen on vastattava EKP:n tavoitteita sellaisina kuin ne on esitetty perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdassa (ja EKPJ:n perussäännön 2 artiklassa): "EKPJ:n ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta. EKPJ tukee yleistä talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saavuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta." Kansallisen lain viittaukset hallituksen politiikkaan tai nimenomaisiin makrotaloudellisiin tavoitteisiin ovat hyväksyttäviä, jos perustamissopimuksen 105 artiklan ensimmäistä ja toista tavoitetta kuitenkin pidetään ensisijaisina. Riippumattomuus Perustamissopimuksen 108 artiklalla varmistetaan, että EKPJ toimii ottamatta ohjeita kolmansilta tahoilta: "Käyttäessään sille tällä sopimuksella ja EKPJ:n perussäännöllä annettuja valtuuksiaan tai suorittaessaan niillä sille annettuja tehtäviään ja velvollisuuksiaan EKP tai kansallisen keskuspankki taikka EKP:n tai kansallisen keskuspankin päätöksentekoelimen jäsen ei pyydä eikä ota ohjeita yhteisön toimielimiltä tai laitoksilta, jäsenvaltioiden hallituksilta eikä miltään muultakaan taholta. Yhteisön toimielimet ja laitokset sekä jäsenvaltioiden hallitukset sitoutuvat kunnioittamaan tätä periaatetta ja pidättäytymään yrityksistä vaikuttaa EKP:n tai kansallisten keskuspankkien päätöksentekoelinten jäseniin heidän suorittaessaan tehtäviään." Riippumattomuuden eri näkökohtia kuvataan yksityiskohtaisemmin vuoden 1998 lähentymisraportissa. Kansallisten keskuspankkien integrointi EKPJ:ään ja muu lainsäädäntö EKPJ:n perussäännön 9.2 artiklan mukaan EKP huolehtii siitä, että EKPJ:lle uskotut tehtävät suoritetaan joko osana sen omaa toimintaa tai kansallisten keskuspankkien toimesta. Lisäksi 14.3 artiklan mukaan kansalliset keskuspankit ovat erottamaton osa EKPJ:ää ja toimivat EKP:n suuntaviivojen ja ohjeiden mukaan. Tämän vuoksi sellaiset määräykset kansallisten keskuspankkien perussäännöissä, jotka estävät niitä omaksumasta rooliaan, on mukautettava 109 artiklan mukaisesti. Tässä raportissa palautetaan mieliin vuoden 1998 arvioinnin tulokset, kuvataan edellisen arvioinnin jälkeen toteutettuja lainsäädännöllisiä toimia, tehdään yhteenveto voimassa olevan keskuspankkilainsäädännön keskeisistä piirteistä ja lopuksi annetaan arvio yhteensopivuudesta. Yhteensopivuutta koskevassa lausunnossa todetaan, että maan lainsäädäntö joko on tai ei ole sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Lainsäädäntö ei ole sopusoinnussa, jos siinä on perustamissopimuksen periaatteita rikkovia ristiriitaisuuksia. Lainsäädännössä on todettu joitakin puutteellisuuksia, jotka ovat luonteeltaan teknisiä tai tulkinnanvaraisuuksia pikemminkin kuin ilmeisiä ristiriitoja. Tällaiset puutteellisuudet eivät vaikuta yhteensopivuudesta annettuun arvioon. LIITE B: INFLAATIOKRITEERI Tässä liitteessä käsitellään EMUn kolmannen vaiheen vaikutusta hintojen lähentymistä koskevan kriteerin operationaaliseen määritelmään ja kuvataan yhdenmukaistetun kuluttajahintaindeksin laskentametodin viimeaikaisia muutoksia. B.1. Perustamissopimuksen määräykset Perustamissopimuksessa vaaditaan, että jäsenvaltion hintakehityksen on oltava erittäin vakaata, jotta se voisi liittyä EMUn kolmanteen vaiheeseen. Perustamissopimuksen 121 artiklan 1 kohdan mukaisesti komission ja EKP:n lähentymiskehitystä koskevissa raporteissa "tarkastellaan myös sitä, onko kestävän lähentymisen korkea taso saavutettu, arvioimalla missä määrin kukin jäsenvaltio on täyttänyt seuraavat arviointiperusteet", ml. "hintatason korkeatasoisen vakauden toteutuminen; tämä on ilmeistä, jos rahanarvon alenemisaste on lähellä korkeintaan kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavaa astetta". Tätä määräystä selvennetään pöytäkirjan N:o 21 (entinen 6) 1 artiklassa, jonka ensimmäinen virke kuuluu seuraavasti: "...hintatason vakauden arviointiperusteella tarkoitetaan, että jäsenvaltio on saavuttanut kestävän hintatason vakauden ja tarkasteluajankohtaa edeltävän vuoden aikana todetun keskimääräisen rahanarvon alenemisasteen, joka ylittää enintään 1,5 [prosenttiyksiköllä] enintään kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavan asteen". Pöytäkirjan N:o 21 1 artiklassa täsmennetään myös: "Rahanarvon aleneminen lasketaan kuluttajahintaindeksin avulla yhtäläisin perustein ottaen huomioon kansallisten määritelmien erot." Tämän vaatimuksen täyttämiseksi kussakin jäsenvaltiossa on tammikuusta 1997 tuotettu yhdenmukaistettu kuluttajahintaindeksi (YKHI), jonka laadinnassa käytetään yhdenmukaistettuja kansallisten tilastokeskusten ja Eurostatin kehittämiä menetelmiä. B.2. Inflaation viitearvo Perustamissopimuksen pöytäkirjassa N:o 21 määrätty hintojen lähentymiskehityksen arviointi edellyttää viitearvon operationaalista määritelmää, jonka suhteen poikkeusv