Neuvoston 3 päivänä kesäkuuta 1996 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 32/96 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/.../EY antamiseksi palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon



Virallinen lehti nro C 220 , 29/07/1996 s. 0001



Neuvoston 3 päivänä kesäkuuta 1996 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 32/96 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/. . ./EY antamiseksi palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon (96/C 220/01) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 57 artiklan 2 kohdan ja 66 artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen (1), ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2), noudattavat perustamissopimuksen 189 b artiklassa määrättyä menettelyä (3), sekä katsovat, että 1) perustamissopimuksen 3 artiklan c alakohdan nojalla henkilöiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta rajoittavien esteiden poistaminen jäsenvaltioiden väliltä on yksi yhteisön tavoitteista, 2) perustamissopimuksessa kielletään palveluja tarjottaessa kansalaisuuteen tai asuinpaikkaan perustuvat rajoitukset siirtymäkauden päätyttyä, 3) sisämarkkinat muodostavat toteutuessaan dynaamisen toimintaympäristön jäsenvaltioiden väliselle palvelujen tarjoamiselle innostamalla yhä useampia yrityksiä lähettämään työntekijöitä tilapäisiin työtehtäviin muun kuin sen jäsenvaltion alueelle, jossa he tavallisesti työskentelevät, 4) palvelujen tarjoaminen voi käsittää joko yrityksen omaan lukuunsa ja omalla johdollaan suorittaman työn yrityksen ja palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen mukaisesti tai palkattujen työntekijöiden asettamisen toisen yrityksen käyttöön julkisella tai yksityisellä sektorilla, 5) tällainen palvelujen tarjoamisen edistäminen valtioiden välillä edellyttää vilpitöntä kilpailua ja toimenpiteitä työntekijöiden oikeuksien varmistamiseksi, 6) työsuhteen muuttumisesta ylikansalliseksi aiheutuu työsuhteeseen sovellettavaa lainsäädäntöä koskevia ongelmia; osapuolten edun mukaisesti olisi määrättävä tällaiseen työsuhteeseen sovellettavista työehdoista ja työoloista, 7) sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta lainsäädännöstä Roomassa 19 päivänä kesäkuuta 1980 tehty yleissopimus (4), jonka kaksitoista jäsenvaltiota on allekirjoittanut, tuli voimaan 1 päivänä huhtikuuta 1991 useimmissa jäsenvaltioissa, 8) kyseisen yleissopimuksen 3 artiklassa määrätään pääsääntönä osapuolten vapaudesta valita sovellettava lainsäädäntö; jos valintaa ei ole tehty, sopimusta koskee 6 artiklan 2 kohdan mukaan sen maan lainsäädäntö, jossa työntekijä tavallisesti tekee työsopimuksen mukaista työtään, vaikka hän on tilapäisesti lähetettynä työhön toiseen maahan, tai jos työntekijä ei tavallisesti tee työtään vain yhdessä ainoassa maassa, sopimusta koskee sen maan lainsäädäntö, jossa työntekijän palkannut toimipaikka sijaitsee, jollei kaikki olosuhteet huomioon ottaen työsopimus liity tätä läheisemmin toiseen maahan, missä tapauksessa sovelletaan tämän maan lainsäädäntöä, 9) kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaan osapuolten tekemä valinta sovellettavasta lainsäädännöstä ei saa jättää työntekijää vaille sen lainsäädännön pakottavien säännösten takaamaa suojelua, jota kyseisen artiklan 2 kohdan nojalla sovelletaan silloin, kun valintaa ei ole tehty, 10) kyseisen yleissopimuksen 7 artiklassa määrätään, että tietyin edellytyksin voidaan saattaa sovellettavaksi ilmoitetun lainsäädännön kanssa samanaikaisesti voimaan toisen valtion pakottavat säännökset, erityisesti sen jäsenvaltion lainsäädännön, jonka alueelle työntekijä on tilapäisesti lähetettynä, 11) kyseisen yleissopimuksen 20 artiklassa tarkoitetun yhteisöoikeuden ensisijaisuusperiaatteen mukaisesti yleissopimuksessa ei rajoiteta niiden säännösten soveltamista, joilla erityiskysymyksissä vahvistetaan sopimusvelvoitteita koskevat lainvalintasäännöt ja jotka sisältyvät tai tulevat sisältymään Euroopan yhteisöjen toimielinten antamiin säädöksiin taikka näitä säädöksiä täytäntöönpantaessa yhdenmukaistettuihin kansallisiin lainsäädäntöihin, 12) yhteisöoikeus ei estä jäsenvaltioita ulottamasta lainsäädäntönsä soveltamisalaa tai työmarkkinaosapuolten tekemiä työehtosopimuksia koskemaan kaikkia alueellaan työskenteleviä palkattuja työntekijöitä, tilapäiset mukaan lukien, vaikka työnantaja olisikin sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon; yhteisöoikeudessa ei kielletä jäsenvaltioita varmistamasta näiden sääntöjen noudattamista aiheellisin keinoin, 13) jäsenvaltioiden lainsäädännöt on sovitettava yhteen sellaisten vähimmäissuojaa koskevien pakottavien ydinsääntöjen säätämiseksi, joita työnantajien on vastaanottajavaltiossa noudatettava lähettäessään työntekijöitä tilapäisesti työhön sen jäsenvaltion alueelle, jossa palvelua tarjotaan; tällainen yhteensovittaminen voidaan varmistaa vain yhteisöoikeuden avulla, 14) näiden selkeästi määriteltyjen suojelua koskevien sääntöjen "kovan ytimen" on oltava palvelujen tarjoajaa velvoittava riippumatta siitä kuinka kauan työntekijä on lähetettynä muualle, 15) olisi säädettävä, että tietyissä tarkasti määritellyissä, hyödykkeen kokoamista ja/tai asennusta koskevissa tapauksissa ei sovelleta vähimmäispalkkoja ja palkallisen vuosiloman vähimmäiskestoa koskevia säännöksiä, 16) lisäksi olisi varmistettava tietty jousto sovellettaessa vähimmäispalkkoja ja palkallisen vuosiloman vähimmäiskestoa koskevia säännöksiä; jos työkomennus kestää enintään yhden kuukauden, jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin poiketa vähimmäispalkkoja koskevista säännöksistä tai säätää mahdollisuudesta poiketa työehtosopimuksin; jos suoritettava työ on laajuudeltaan vähäinen, jäsenvaltiot voivat poiketa vähimmäispalkoista ja palkallisen vuosiloman vähimmäiskestoa koskevista säännöksistä, 17) vastaanottajamaassa voimassa olevat vähimmäissuojaa koskevat pakottavat säännöt eivät saa estää työntekijöille edullisempien työehtojen ja -olojen soveltamista, 18) on noudatettava periaatetta, jonka mukaan yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneet yritykset eivät saa suotuisampaa kohtelua kuin jäsenvaltion alueelle sijoittautuneet yritykset, 19) tämä direktiivi ei velvoita oikeudellisesti tunnustamaan tilapäistyövoimaa välittäviä yrityksiä, eikä se estä jäsenvaltioita soveltamasta alueellaan työvoiman vuokrausta koskevaa lainsäädäntöään sellaisiin yrityksiin, jotka eivät ole sijoittautuneet jäsenvaltioiden alueelle, mutta jotka palveluja tarjotessaan harjoittavat toimintaansa jäsenvaltioiden alueella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista, 20) tämä direktiivi ei vaikuta yhteisön kolmansien maiden kanssa tekemiin sopimuksiin eikä kolmansien maiden palvelujen tarjoajien pääsyä jäsenvaltioiden alueelle koskeviin jäsenvaltioiden lakeihin; tämä direktiivi ei myöskään rajoita kolmansien maiden kansalaisten maahantulon, siellä oleskelun ja työnteon edellytyksiä koskevaa kansallista lainsäädäntöä; 21) sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijköihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 (5) vahvistetaan sosiaaliturvaetuuksiin ja -maksuihin sovellettavat säännökset, 22) tämä direktiivi ei rajoita ammatillisten etujen puolustamiseen liittyviä kollektiivisia toimia koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, 23) jäsenvaltioiden toimivaltaisten tahojen on oltava keskenään yhteistoiminnassa tätä direktiiviä sovellettaessa; jäsenvaltioiden on säädettävä tai määrättävä asiaankuuluvista toimenpiteistä tämän direktiivin noudattamatta jättämisen osalta, 24) on huolehdittava tämän direktiivin moitteettoman soveltamisen varmistamisesta ja määrättävä tätä varten komission ja jäsenvaltioiden välisestä tiiviistä yhteistoiminnasta, ja 25) viimeistään viiden vuoden kuluttua tämän direktiivin antamisesta komissio tarkastelee uudelleen tämän direktiivin soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ehdottaakseen tarpeellisia muutoksia, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Soveltamisala 1. Tätä direktiiviä sovelletaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin, jotka tarjotessaan valtioiden välillä palveluja lähettävät 3 kohdan mukaisesti työntekijöitä työhön toisen jäsenvaltion alueelle. 2. Tätä direktiiviä ei sovelleta kauppamerenkulkua harjoittavien yritysten aluksilla työskentelevään henkilökuntaan. 3. Tätä direktiiviä sovelletaan, kun 1 kohdassa tarkoitetut yritykset toteuttavat jotain seuraavista valtioiden välisistä toimenpiteistä: a) työntekijän lähettäminen työhön yrityksen lukuun ja sen johdolla jäsenvaltion alueelle kyseisen yrityksen ja asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivan palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan, tai b) työntekijän lähettäminen jäsenvaltion alueelle työkomennukselle yritysryhmään kuuluvaan toimipaikkaan tai yritykseen, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan, tai c) kun kyse on tilapäistä työvoimaa välittävästä yrityksestä tai työvoiman vuokrausta harjoittavasta yrityksestä, työntekijän lähettäminen sellaisen yrityksen käyttöön, joka on sijoittautunut jonkin jäsenvaltion alueelle tai joka harjoittaa toimintaansa jonkin jäsenvaltion alueella, jos tilapäistä työvoimaa välittävän yrityksen tai työvoiman vuokrausta harjoittavan yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan. 4. Muuhun kuin jäsenvaltioon sijoittautuneet yritykset eivät voi saada suotuisampaa kohtelua kuin jäsenvaltioon sijoittautuneet yritykset. 2 artikla Määritelmä 1. Tässä direktiivissä lähetetyllä työntekijällä tarkoitetaan työntekijää, joka rajoitetun ajan tekee työtään muun kuin sen jäsenvaltion alueella, jossa hän tavallisesti työskentelee. 2. Tässä direktiivissä työntekijän käsite on sama kuin sen jäsenvaltion lainsäädännössä sovellettava käsite, jonka alueelle työntekijä on lähetetty työhön. 3 artikla Työehdot ja -olot 1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että työsuhteeseen sovellettavasta lainsäädännöstä riippumatta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yritykset takaavat jäsenvaltion alueelle työhön lähetetylle työntekijälle jäljempänä tarkoitettujen seikkojen osalta työehdot ja -olot, jotka siinä jäsenvaltiossa, jossa työ suoritetaan, vahvistetaan: - laein, asetuksin tai hallinnollisin määräyksin, ja/tai - 8 kohdassa tarkoitetulla tavalla yleisesti sovellettaviksi julistetuin työehtosopimuksin tai välitystuomioin siltä osin kuin ne koskevat jotain liitteessä tarkoitettua toimintaa: a) enimmäistyöajat ja vähimmäislepoajat b) palkallisten vuosilomien vähimmäiskesto c) vähimmäispalkat, myös ylityökorvaukset; tätä alakohtaa ei sovelleta täydentäviin työeläkejärjestelmiin d) erityisesti tilapäistä työvoimaa välittävien yritysten käyttöön asettamia työntekijöitä koskevat ehdot e) työturvallisuus, työterveys ja työhygienia f) raskaana olevien naisten ja äskettäin synnyttäneiden naisten, lasten ja nuorten työehtoihin ja -oloihin sovellettavat suojatoimenpiteet g) miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu sekä muut syrjintäkieltoa koskevat säännökset. Tässä direktiivissä ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitettujen vähimmäispalkkojen käsite määritellään sen jäsenvaltion lainsäädännössä ja/tai kansallisen käytännön mukaan, jonne työntekijä on lähetetty työhön. 2. Kun kyse on tavaran ensimmäisestä kokoamis- ja/tai asennustyöstä, joka on olennainen osa tavaran toimitussopimusta ja välttämättömiä toimitetun tavaran saattamiseksi käyttökuntoon ja jonka suorittavat tavaran toimittaneen yrityksen ammatti- ja/tai erikoistyöntekijät, 1 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohtaa ei sovelleta, jos lähetettynä olon kesto on enintään kahdeksan päivää. Tätä säännöstä ei sovelleta liitteessä mainittuihin rakennusalan toimintoihin. 3. Jäsenvaltiot voivat työmarkkinaosapuolia kuultuaan kunkin jäsenvaltion tapojen ja käytäntöjen mukaisesti päättää olla soveltamatta 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan säännöksiä 1 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, jos lähetettynä olon kesto on enintään yksi kuukausi. 4. Jäsenvaltiot voivat kansallisen lainsäädäntönsä ja/tai käytäntönsä mukaisesti säätää tai määrätä, että 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan säännöksissä 1 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa sekä tämän artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta jäsenvaltion päätöksestä voidaan poiketa yhtä tai useampaa toimialaa koskevan, 8 kohdassa tarkoitetun työehtosopimuksen nojalla, jos lähetettynä olon kesto on enintään yksi kuukausi. 5. Jäsenvaltiot voivat 1 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa säätää tai määrätä poikkeuksen myöntämisestä 1 kohdan ensimmäisen alakohdan b ja c alakohdan säännöksiin suoritettavien töiden vähäisen laajuuden perusteella. Jäsenvaltioiden, jotka käyttävät ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua mahdollisuutta, on vahvistettava yksityiskohtaiset edellytykset, jotka suoritettavien töiden on täytettävä, jotta niitä voidaan pitää "laajuudeltaan vähäisinä". 6. Lähetettynä olon kesto lasketaan lähettämisen alusta lukien yhden vuoden viitekaudesta. Vuoden viitekautta laskettaessa otetaan huomioon kaikki aikaisemmat jaksot, joiden aikana kyseistä työtä on tehnyt lähetetty työntekijä. 7. Mitä 1 ja 6 kohdassa säädetään, ei estä työntekijöille suotuisampien työehtojen soveltamista. Lähetettynä olosta maksettavat lisät katsotaan osaksi vähimmäispalkkaa siltä osin kuin niitä ei makseta korvauksena lähetettynä olosta aiheutuneista tosiasiallisista kustannuksista, kuten matka-, majoitus- tai ruokailukustannuksista. 8. Yleisesti sovellettaviksi julistetuilla työehtosopimuksilla tai välitystuomioilla tarkoitetaan työehtosopimuksia tai välitystuomioita, joita kaikkien asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustavien tai kaikkien kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden alueelliseen soveltamisalaan kuuluvien yritysten on noudatettava. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun työehtosopimusten tai välitystuomioiden yleissitovaksi julistamista koskevan järjestelmän puuttuessa jäsenvaltiot voivat niin päättäessään käyttää perustana: - työehtosopimuksia tai välitystuomioita, joilla on yleinen vaikutus kaikkiin asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustaviin ja kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden maantieteelliseen soveltamisalaan kuuluviin samanlaisiin yrityksiin nähden ja/tai - työehtosopimuksia, jotka työmarkkinaosapuolten kansallisella tasolla edustavimmat järjestöt ovat tehneet ja joita sovelletaan kaikkialla jäsenvaltion alueella, jos niiden soveltaminen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin yrityksiin tämän artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittujen asioiden osalta takaa näiden yritysten ja muiden tässä alakohdassa tarkoitettujen ja samanlaisessa asemassa olevien yritysten yhdenvertaisen kohtelun. Kohtelu on tämän artiklan mukaisesti yhdenvertaista, jos: - samanlaisessa tilanteessa olevilla kansallisilla yrityksillä on asianomaisessa toimipaikassa tai asianomaisella toimialalla 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainituissa asioissa samat velvoitteet kuin yrityksillä, jotka lähettävät työntekijöitä työhön, ja - samanlaisessa tilanteessa olevien kansallisten yritysten edellytetään täyttävän kyseiset velvoitteet samoin vaikutuksin. 9. Jäsenvaltiot voivat säätää tai määrätä, että 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten on taattava 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetuille työntekijöille samat ehdot, joita sovelletaan tilapäisiin työntekijöihin siinä jäsenvaltiossa, jonka alueella työ suoritetaan. 10. Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita perustamissopimuksen mukaisesti määräämästä, että kansallisten yritysten ja muiden valtioiden yritysten on yhdenvertaisen kohtelun nojalla noudatettava: - muita kuin 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuja seikkoja koskevia työehtoja ja -oloja siltä osin kuin kyse on yleiseen järjestykseen (ordre public) liittyvistä säännöksistä - 8 kohdassa tarkoitetuissa työehtosopimuksissa tai välitystuomioissa vahvistettuja ja muita kuin liitteessä tarkoitettuja toimintoja koskevia työehtoja ja -oloja. 4 artikla Yhteistyö tietojen toimittamisessa 1. Jäsenvaltioiden on nimettävä tämän direktiivin täytäntöönpanoa varten kansallisen lainsäädäntönsä ja/tai käytäntönsä mukaisesti yksi tai useampi yhteysvirasto taikka yksi tai useampi toimivaltainen kansallinen taho. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä tai määrättävä yhteistyöstä niiden viranomaisten kesken, jotka kansallisen lainsäädännön mukaan ovat toimivaltaisia valvomaan 3 artiklassa tarkoitettuja työehtoja ja -oloja. Tähän yhteistyöhön kuuluu erityisesti vastaaminen kyseisten viranomaisten perusteltuihin tiedonsaantipyyntöihin, jotka koskevat valtiosta toiseen tapahtuvaa työntekijöiden käyttöön asettamista, myös ilmeisiä väärinkäytöksiä tai mahdollisesti laitonta valtioiden välillä harjoitettua toimintaa. Komissio ja ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut viranomaiset toimivat kiinteässä yhteistyössä niiden vaikeuksien tutkimiseksi, joita saattaa ilmetä 3 artiklan 10 kohtaa sovellettaessa. Keskinäistä hallinnollista apua annetaan maksuitta. 3. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava aiheelliset toimenpiteet, jotta 3 artiklassa tarkoitettuja työehtoja ja -oloja koskevat tiedot olisivat yleisesti saatavilla. 4. Kunkin jäsenvaltion on ilmoitettava muille jäsenvaltioille ja komissiolle 1 kohdassa tarkoitetut yhteysvirastot ja/tai toimivaltaiset tahot. 5 artikla Toimenpiteet Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet tapauksissa, joissa tätä direktiiviä ei noudateta. Jäsenvaltioiden on valvottava erityisesti, että työntekijöillä ja/tai heidän edustajillaan on käytettävissään asianmukaiset menettelyt tässä direktiivissä säädettyjen velvoitteiden täyttämiseksi. 6 artikla Tuomioistuimen toimivalta Edellä 3 artiklassa taattujen työehtoja ja -oloja koskevien oikeuksien toteuttamiseksi voidaan nostaa kanne siinä jäsenvaltiossa, jonka alueelle työntekijä on tai oli lähetetty työhön, sanotun kuitenkaan rajoittamatta oikeutta tarvittaessa nostaa jossain toisessa valtiossa kanne voimassa olevien tuomioistuimen toimivaltaa koskevien kansainvälisten yleissopimusten mukaisesti. 7 artikla Täytäntöönpano Jäsenvaltioiden on annettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään . . . päivänä . . . kuuta 19. . . (6). Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säännöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 8 artikla Komission suorittama uudelleentarkastelu Viimeistään . . . päivänä . . . kuuta 19. . . (7) komissio tarkastelee uudelleen tämän direktiivin soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä tehdäkseen tarvittaessa neuvostolle ehdotukset tarpeellisista muutoksista. 9 artikla Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty . . . Euroopan parlamentin puolesta Puhemies Neuvoston puolesta Puheenjohtaja (1) EYVL N:o C 72, 15.3.1993, s. 78 (2) EYVL N:o C 49, 24.2.1992, s. 41 (3) Euroopan parlamentin lausunto annettu 12.2.1993 (EYVL N:o C 72, 13.3.1993, s. 85), neuvoston yhteinen kanta vahvistettu . . . (sitä ei vielä ole julkaistu virallisessa lehdessä) ja Euroopan parlamentin päätös tehty (sitä ei vielä ole julkaistu virallisessa lehdessä). (4) EYVL N:o L 266, 9.10.1980, s. 1 (5) EYVL N:o L 149, 5.7.1971, s. 2, asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 3096/95 (EYVL N:o L 335, 30.12.1995, s. 10). (6) Kolme vuotta tämän direktiivin antamisesta. (7) Viisi vuotta tämän direktiivin antamisesta. LIITE Edellä 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetut toiminnot sisältävät kaikki rakennusalan työt, jotka koskevat varsinaista rakentamista, korjaamista, kunnostamista, rakenteiden muuttamista tai hajottamista ja erityisesti seuraavia töitä: 1) Kaivaminen 2) Maansiirto 3) Varsinainen rakentaminen 4) Valmisosien asentaminen ja purkaminen 5) Perustyöt tai varustaminen 6) Muutostyöt 7) Kunnostaminen 8) Korjaaminen 9) Purkaminen 10) Hajottaminen 11) Kunnossapito 12) Huolto, maalaus ja puhdistus 13) Peruskorjaus. NEUVOSTON PERUSTELUT I. JOHDANTO 1. Komissio esitti 28 päivänä kesäkuuta 1991 päivätyssä kirjeessään ETY:n perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohtaan ja 66 artiklaan perustuvan ehdotuksen neuvoston direktiiviksi palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön muuhun jäsenvaltioon. 2. Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa 10 päivänä helmikuuta 1993, talous- ja sosiaalikomitea 18 päivänä joulukuuta 1991. Komissio esitti muutetun ehdotuksen näiden lausuntojen valossa 16 päivänä kesäkuuta 1993. 3. Neuvosto vahvisti yhteisen kantansa perustamissopimuksen 189 b artiklan mukaisesti 3 päivänä kesäkuuta 1996. II. TAVOITE Suunnitellun direktiivin avulla on tarkoitus lisätä oikeusturvaa, säätää yritysten välisen kilpailun oikeudenmukaisista edellytyksistä sekä suojella työntekijöiden oikeuksia palvelujen tarjoamisen vapautta yhteisön alueella toteutettaessa - määrittämällä työehtoihin ja -oloihin sovellettava säännöstö, jonka noudattaminen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneiden yritysten on taattava niiden työntekijöiden osalta, jotka ne lähettävät työhön muuhun jäsenvaltioon - säätämällä toimivaltaisten kansallisten viranomaisten välisestä yhteistyöstä tietojen toimittamisessa - säätämällä takuista direktiivissä tarkoitettujen työehtojen ja -olojen soveltamiseksi työntekijöiden käytettävissä olevat menettelyt ja tuomioistuimen toimivalta mukaan lukien. III. YHTEISEN KANNAN ERITTELY 1. Yleiset huomautukset Neuvosto hyväksyi yhteiseen kantaansa pääosan komission muutetussa ehdotuksessa luetelluista työehdoista ja -oloista. Neuvosto päätti, että tiettyjen ehtojen soveltaminen ei ole pakollista, kun työhön lähetettynä olo on lyhytaikaista, lukuun ottamatta tavaran ensimmäistä kokoamis- ja/tai asennustyötä. Neuvosto päätti myös, että ehtojen soveltaminen ei ole pakollista laajuudeltaan vähäisten töiden kohdalla ilman aikarajoitusta. Neuvosto lisäsi uusia säännöksiä muun muassa jäsenvaltioon tai muuhun valtioon kuin jäsenvaltioon sijoittautuneiden yritysten tasapuolisesta kohtelusta sekä tuomioistuimen toimivallasta. 2. Erityiset huomautukset 2.1. Neuvoston komission muutettuun ehdotukseen tekemät tärkeimmät muutokset Neuvoston komission muutettuun ehdotukseen tekemät tärkeimmät muutokset koskevat seuraavia kohtia: a) Muuhun valtioon kuin jäsenvaltioon sijoittautuneiden yritysten kohtelu (1 artiklan 1 ja 4 kohta) Neuvosto päätti, että direktiiviä sovelletaan ainoastaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin, mutta sopi siitä, että muuhun valtioon kuin jäsenvaltioon sijoittautuneet yritykset eivät voi saada suotuisampaa kohtelua. b) Direktiiviä ei sovelleta kauppalaivastoalan yrityksiin aluksilla työskentelevän henkilöstön osalta (1 artiklan 2 kohta). Neuvosto lisäsi 1 artiklaan uuden kohdan, jonka mukaisesti direktiiviä ei sovelleta edellä tarkoitetussa tapauksessa. c) Palvelujen tarjoaminen sopimuksen nojalla (1 artiklan 3 kohdan a alakohta). Neuvosto täsmensi, että työntekijän lähettämisen työhön on tapahduttava lähettävän yrityksen ja asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivan palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla. d) Työhön lähetetyn työntekijän ja työntekijän käsitteen määritelmä (2 artikla) Neuvosto lisäsi uuden artiklan, jossa määritellään työhön lähetetty työntekijä sekä täsmennetään, että työntekijän käsite on sama kuin siinä jäsenvaltiossa sovellettava käsite, jonka alueelle työntekijä on lähetetty työhön. e) Työehdot ja -olot (3 artiklan 1 kohta ja 10 kohdan ensimmäinen luetelmakohta) Komission ehdottamaan luetteloon tehtiin muun muassa seuraavat muutokset: - a ja b alakohtien osalta (työ- ja lepoajat sekä palkalliset lomat): - valittiin yleisluonteisemmat sanamuodot - palkallisten lomien osalta täsmennettiin, että on kyse vuosilomista - c alakohdan osalta (vähimmäispalkat) - luovuttiin vittauksesta palkanlisiin - sitä vastoin päätettiin sen säätämisestä, että c alakohtaa ei sovelleta täydentäviin työeläkejärjestelmiin - f alakohdan osalta (suojatoimenpiteet): - työoloihin lisättiin työehdot - lisäksi jätettiin pois viittaus muihin henkilöluokkiin - g alakohdan osalta (syrjintäkieltoa koskevat säännökset) valittiin yleisluonteisempi sanamuoto. Lisäksi neuvosto sisällytti direktiiviin uuden säännöksen, jonka mukaisesti jäsenvaltiot voivat laajentaa työehtojen ja -olojen luetteloa, jos kyse on niiden oikeusjärjestyksen mukaisista määräyksistä. f) Työehtosopimuksissa tai välitystuomioistuimissa vahvistetut työehdot ja -olot (3 artiklan 1 kohta ja 10 kohdan toinen luetelmakohta, liite) Työehtosopimuksissa tai välitystuomioistuimissa vahvistettujen työehtojen ja -olojen osalta neuvosto: - hyväksyi rakennusalaa koskevat työehdot ja -olot - pääsi kuitenkin sopimukseen siitä, että jäsenvaltiot voivat sisällyttää tähän muitakin aloja. g) Tapaukset, joissa ei sovelleta palkallisten vuosilomien vähimmäiskestoa ja vähimmäispalkkoja koskevia säännöksiä (3 artiklan 2-5 kohdat) Niiden tapausten osalta, joissa palkallisten vuosilomien vähimmäiskestoa ja vähimmäispalkkoja koskevia säännöksiä ei tietyin edellytyksin sovelleta, neuvosto teki sovitteluratkaisun kahden kannan välillä: komissio ja tietyt valtuuskunnat kannattivat vaihtoehtoa, jonka mukaan kyseisiä työehtoja ja -oloja ei sovelleta määrättyä vähimmäiskestoa lyhyemmissä työhön lähetettynä olemisen jaksoissa; muut valtuuskunnat puolestaan kannattivat kyseisten työehtojen ja -olojen pakollista soveltamista joko ensimmäisestä työhön lähettämispäivästä alkaen tai niiden vapaaehtoista soveltamista, jos työhön lähetettynä oleminen on lyhytaikaista. Neuvostossa aikaansaatuun sovitteluratkaisuun sisältyvät erityisesti seuraavat tekijät: - Palkallisten vuosilomien vähimmäiskestosta ja vähimmäispalkoista annettuja säännöksiä ei sovelleta, kun on kyse muun kuin rakennusalan piiriin kuuluvan tavaran ensimmäisestä kokoamis- ja/tai asennustyöstä alalle silloin, kun työhön lähetettynä olemisen kesto on enintään kahdeksan päivää (3 artiklan 2 kohta). - Jos työntekijä on lähetettynä työhön lähettävän yrityksen lukuun ja sen johdolla tai osana yritysryhmää, yritys voi olla soveltamatta - vähimmäispalkkaa koskevia säännöksiä työmarkkinaosapuolia kuultuaan tai yleisen työehtosopimuksen perusteella, jos työhön lähetettynä olemisen kesto on enintään yksi kuukausi (3 artiklan 3 ja 4 kohta) - palkallisen vuosiloman vähimmäiskestoa ja vähimmäispalkkaa koskevia säännöksiä suoritettavien töiden vähäisen laajuuden perusteella (3 artiklan 5 kohta) Tästä seuraa, että mahdollisuus jättää soveltamatta ehtoja - ei koske tilapäistyöntekijöitä - koskee palkallisesta vuosilomasta annettuja säännöksiä vain tapauksissa, joissa työt ovat laajuudeltaan vähäisiä. h) Työhön lähetettynä olosta maksettavien lisien ja vähimmäispalkan välinen suhde (3 artiklan 7 kohdan 2 alakohta) Jotta työehtojen ja -olojen vertaaminen olisi mahdollista, neuvosto lisäisi uuden alakohdan, jossa täsmennetään työhön lähetettynä olosta maksettavien lisien ja vähimmäispalkan välistä suhdetta. i) Työehtosopimusten tai välitystuomioiden yleissitovaksi julistamista koskevan järjestelmän puuttuminen (3 artiklan 8 kohdan 2 ja 3 alakohta) Neuvosto täsmensi ja täydensi sanamuotoa sekä erityisesti - korvasi käsitteen "yleissitova" ilmauksella "jolla on yleinen vaikutus kaikkiin samanlaisiin yrityksiin" asianomaisella alalla - lisäsi mainittuihin työehtosopimuksiin työmarkkinaosapuolia parhaiten edustavien järjestöjen tekemät työehtosopimukset, joita sovelletaan jäsenvaltion alueella - lisäsi määritelmän asianomaisten yritysten yhdenvertaisesta kohtelusta. j) Työehtojen takaaminen työhön lähetetyille tilapäistyöntekijöille vastaanottavassa jäsenvaltiossa (3 artiklan 9 kohta) Neuvosto lisäsi säännöksen, jonka nojalla jäsenvaltiot voivat säätää tai määrätä, että työhön lähetetyille tilapäistyöntekijöille taataan samat ehdot, joita sovelletaan siinä jäsenvaltiossa, jonka alueella työ suoritetaan. k) Yhteistyö tietojen toimittamisessa (4 artikla) Neuvosto valitsi yleisemmän sanamuodon seuraavien kohtien osalta: - toimivaltaiset elimet direktiivin täytäntöönpanoa varten - tavoite julkishallintojen yhteistyöstä - tavoite jäsenvaltioiden varmistamista tiedoista. Neuvosto päätti komission ja työehtojen soveltamisesta vastaavien toimivaltaisten viranomaisten välisen erityisen yhteistyön säätämisestä - muissa kuin direktiivissä tarkoitetuissa asioissa oikeusjärjestystä koskevien säännösten osalta - työehtosopimuksiin tai välitystuomioihin liittyvissä kysymyksissä, muilla kuin rakennusalalla. Ottaen huomioon säädettyjen tietojen laajuus neuvosto ei velvoittanut toimivaltaista viranomaista julkistamaan tietoja, mutta päätti, että työehtoja koskevien tietojen on oltava yleisesti saatavilla. l) Tuomioistuimen toimivalta (6 artikla) Neuvosto lisäsi artiklaan säännöksen tuomioistuimen toimivallasta siinä jäsenvaltiossa, jonka alueelle työntekijä on tai oli lähetetty työhön. m) Täytäntöönpano (7 artikla) Neuvosto muutti täytäntöönpanolle ehdotettua päivämäärää kahdesta vuodesta kolmeksi vuodeksi direktiivin antamisesta. Lisäksi se lisäsi tavanomaisen säännöksen, jonka mukaan jäsenvaltioiden on viitattava tähän direktiiviin antaessaan tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai niihin on liitettävä tällainen viittaus. 2.2. Euroopan parlamentin tarkistukset a) Komission hyväksymät tarkistukset Komission hyväksymistä tarkistuksista neuvosto hyväksyi mukaan kokonaan, osittain tai sanamuotoa muuttamalla tarkistukset 2, 4, 6, 7, 8, 12, 24, 30, 31, 32 (toinen osa) ja 33. Neuvosto ei hyväksynyt tarkistuksia 3, 10 (ensimmäinen osa), 16, 17, 18 (toinen osa) ja 20. b) Tarkistukset, joita komissio ei ole hyväksynyt Komission hylkäämistä tarkistuksista myöskään neuvosto ei ottanut mukaan tarkistuksia 1, 5, 9, 10 (toinen osa), 11, 15, 18 (ensimmäinen osa), 19, 21, 22, 23, 26, 27, 28 ja 29. Neuvosto kuitenkin hyväksyi tarkistuksen 14 direktiivin 3 artiklan 4 kohdan yhteydessä sanamuotoa muuttaen sekä tarkistuksen 25 (ensimmäisen osan).