Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Tiedonanto: Euroopan yhteisö, kaasuntoimitukset ja tulevaisuudennäkymät"



Virallinen lehti nro C 204 , 15/07/1996 s. 0084



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Tiedonanto: Euroopan yhteisö, kaasuntoimitukset ja tulevaisuudennäkymät" (96/C 204/21) Komissio päätti 24. marraskuuta 1995 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 artiklan 2 kohdan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitealta lausunnon edellä mainitusta tiedonannosta. Asian valmistelusta vastannut energia-, ydinvoima- ja tutkimusjaosto antoi lausuntonsa 9. huhtikuuta 1996. Esittelijänä oli John Lyons. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 335. täysistunnossaan (huhtikuun 24. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon 36:n äänestäessä puolesta ja 7:n pidättyessä äänestämästä. 1. Komission näkemykset: lyhyt yhteenveto komission tiedonannosta 1.1. Maakaasun markkinaosuus lisääntyy lähes kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa, ja riippuvuus kolmansista maista tulevasta tuonnista (nykyisin melkein 40 %) kasvaa todennäköisesti 60 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä ja mahdollisesti 75 prosenttiin vuoteen 2020 mennessä. Maakaasua käytetään energianlähteenä yhä enenevässä määrin. 1.2. Sopimusten mukaiset kaasuntoimitukset riittävät hyvin kattamaan arvioidun kysynnän vielä vuonna 2000, mutta sovitut toimitukset jäävät tällä hetkellä 20 % jälkeen vuoden 2010 oletetusta kysynnästä. 1.3. Tästä huolimatta todetaan, että "EY:n saatavissa olevat mahdolliset kaasuntoimitukset, sekä oma tuotanto että ulkopuoliset toimitukset, ovat runsaat ja riittävät hyvin kattamaan kysynnän aina ensi vuosisadalle asti"; toimittajamaista tärkeimmät ovat Venäjä, Norja ja Algeria. Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa on lisää kaasuvaroja, mutta niiden hyödyntäminen on todennäköisesti kallista. EY:n kasvava riippuvuus kaasuntuonnista todennäköisesti vaikuttaa yhä enemmän sen suhteisiin kaasuntuottajamaihin. 1.4. Kaasun käytöstä energiantuotannon polttoaineena on monia teknisiä ja taloudellisia etuja, ja ala voikin vuoteen 2010 mennessä kattaa 50 % ennakoidusta kaasunkäytön lisäyksestä. Mikäli näin tapahtuu, sähköntuotannon osuus yhteisön kaasunkulutuksesta on noin kolmannes vuonna 2010.1.5. Mitä tulee toimitusvarmuuteen, pahimmassa tapauksessa jolloin toimitukset loppuisivat yhtäaikaisesti Venäjältä ja Algeriasta EU:n pitäisi tulla toimeen viisi kuukautta, vaikkakin tilanne vaihtelisi eri jäsenvaltioissa. "EU-ulottuvuus" eli EU:n kaasujärjestelmän yhdenmukaistaminen on tärkeä peruste riittävän varmuustason saavuttamiseksi ja varmistamiseksi. 1.6. EU:n kaasujärjestelmän yhdenmukaistaminen on kuitenkin vielä kaukana. Tällä hetkellä vakavat vajeet kaasuntoimituksissa aiheuttaisivat ongelmia monille jäsenvaltioille. Kyseiset valtiot ovat ensisijaisesti Itävalta, Suomi ja Espanja sekä täyden yhdenmukaisuuden saavuttamiseen asti Ranska ja Belgia. 1.7. Edellä mainitun perusteella komissio kiinnittää huomiota siihen, että euroopanlaajuisten energiaverkkojen (TEN) ohjelmaan kuuluvat kaasuhankkeet ovat tärkeitä ja että on tarpeen kehittää mahdollisuuksia kaasun maanalaiseksi varastoinniksi ja selvittää tarkkaan keskeytettävien sopimusten tarjoamat edut toimitusvajeiden korjaamiseksi. Komissio mainitsee mm. tarpeen tehostaa yhteistyötä ja laatia hätätilaohjeet EU:n tasolla. Komissio pyytää neuvostoa hyväksymään tiedonannon, edistämään siinä esitettyjen näkökantojen tutkimista sekä tilaamaan komissiolta aikanaan raportin aiheesta. 2. Yleistä 2.1. Komission oman tiivistelmän tavoin yllä oleva yhteenveto ei paljasta kyseisen aihepiirin todellista merkitystä EU:n tulevalle kehitykselle. 2.2. EU:ta ei uhkaa tilanne, että normaaliolosuhteissa tarvittavasta kaasusta vallitsisi ehdoton vajaus. Päähuolena on, että EU tulee riippuvaiseksi liian harvoista ulkopuolisista toimittajista, mikä voi johtaa epäsuotavaan taloudelliseen ja poliittiseen haavoittuvuuteen ensi vuosituhannen ensimmäisinä vuosikymmeninä. Kun lisäksi pidetään mielessä, että siihen mennessä kaasusta tulee sähköntuotannon pääpolttoaine, ymmärretään haavoittuvuuden koko vahingollisuus. 2.3. Ennalta varautuminen 2.3.1. Komissio käsittelee ensiksi kaasuntoimittajien kykyä selviytyä odottamattomista lyhytaikaisista kaasunkeskeytyksistä. Aihetta käsitellään tiedonannon 5.2 kohdan kahdessa ensimmäisessä alakohdassa. Komissio vaikuttaa yleisesti ottaen melko tyytyväiseltä. 2.3.2. Kohdan 5.2 loppuosassa komissio pohtii, kuinka selviytyä kriisitilanteista. Kyseisissä tilanteissa joko Venäjän tai Algerian tai kummankin toimitukset ovat keskeytyneet. Komission johtopäätökset eivät ole yllättäviä: toimitusten keskeytykset on nykyistä helpompi hoitaa lopullisesti yhdentyneessä EU:ssa ja Venäjältä saapuvan kaasun keskeytykset haavoittavat EU:ta enemmän kuin keskeytykset Algerian suunnalla. Joka tapauksessa EU voisi komission mielestä kestää 36 %:n vajeen Venäjän toimituksissa 283 tuontipäivän ajan. 2.3.3. Mahdolliset kriisitilanteet vaikuttaisivat eri tavoin unionin eri osissa. Ruotsilla ei ole kaasua eikä se ole suunnitellut kaasun käyttöönottoa. Maakaasun suhteen käytännössä omavaraisia ovat Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta. Sama ei koske Saksaa, joka tuo maakaasua Alankomaista, Norjasta ja Venäjältä, jolla on monia toimituspisteitä ja kyky kestää pitkään vakaviakin toimituksenkeskeytyksiä. 2.3.4. Muut jäsenvaltiot eivät ole yhtä onnekkaita. Erityisesti Itävalta, Suomi, Italia, Luxemburg ja Espanja ovat suojattomia. Kreikka ja Portugali pidentävät luetteloa, saatuaan maakaasuyhteyden parin vuoden sisällä. Näin ollen 2.3.2 kohdassa mainittu komission johtopäätös että EU voisi kestää 36 %:n vajeen Venäjän toimituksissa 283 tuontipäivän ajan tarkoittaa todellisuudessa, että tietyt jäsenvaltiot voivat kestää vakavat keskeytykset 283 päivän ajan, mikäli unioni kehittää yhdenmukaistetun järjestelmän niiden tueksi, muussa tapauksessa lyhyemmän ajan! 2.3.5. Komission analyysi on mielenkiintoinen, mutta ei valitettavasti luotettava. Sen paikkansa pitävyys ei ole varmaa. Epätyydyttävä tilanne johtuu siitä, että komissiolla ei ole käytössään tietoa, jota analyysiin todella tarvitaan. 2.3.6. Komissio kiinnittää itse huomiota tähän ongelmaan. 2.3.2 kohdassa mainitun kommenttinsa osalta komissio toteaa 5.2 kohdassa, että arvioitaessa EU-ulottuvuutta "on oletettu, että toisiinsa yhteydessä olevien kaasulaitosten valtionrajat ylittävät yhteistyömahdollisuudet on hyödynnetty täysimääräisesti". Myöhemmin 5.2 kohdassa käsitellessään EU:n kaasuyhtiöiden valtioidenvälisiä varmuusjärjestelmiä komissio toteaa, että "niistä on kuitenkin saatavilla vain vähän tietoa, eikä ole mahdollista päätellä, miten niiden avulla voitaisiin täysimittaisesti hyödyntää EY:n ulottuvuutta useita jäsenvaltioita koskevassa kaasukriisitilanteessa". 2.3.7. Varaus on erittäin tärkeä. Komissio tekee sen kaiken lisäksi kaasuteollisuuden kanssa aiemmin käymistään neuvotteluista huolimatta. Todellisuudessa komissiolla ei ole ollut käytettävissään yksityiskohtaista tietoa siitä, miten kaasuyhtiöt ovat varautuneet kriisitilanteeseen. Järjestelyistä on päätetty kaasuyhtiöiden välisin luottamuksellisin sopimuksin, joiden sisällöstä edes jäsenvaltioiden hallitukset eivät välttämättä ole perillä. 2.3.8. Seuraavassa muutamia konkreettisia kysymyksiä, joihin komission tulisi pystyä vastaamaan EU:n kaasuteollisuuden ennaltavarautumista koskevan, asianmukaiseen tietoon perustuvan tutkimuksen muodossa: mitkä ovat kunkin yhtiön muilta yhtiöiltä saamat sopimuksiin perustuvat ja muut varmuustakuut; missä oloissa varmistus todellisuudessa toimii; miten järjestelyt käynnistyvät; mitkä ovat rajoitukset; mikä on aikaraja; millä taloudellisilla ehdoilla kaikki tapahtuu mitä tämä kaikki siis maksaa? 2.3.9. Komission tiedonannossa taulukossa 4 annettujen tietojen mukaan meillä ei ole syytä huoleen. Taulukossa kerrotaan kunkin jäsenvaltion kaasutoimittajien ylläpitävän "varmistusyhteistyötä muiden yhtiöiden kanssa". Tämä tarkoittaa kuitenkin vain, että kunkin jäsenvaltion hallitus tietää kaasuyhtiöillä olevan varmistusjärjestelyjä muiden kaasuyhtiöiden kanssa. Monet hallitukset eivät tiedä sen paremmin kuin komissiokaan, mitä kyseinen lausuma tarkoittaa käytännössä. 2.3.10. Taulukko 4 on epätyydyttävä toisessakin mielessä. Sen rivillä "Määritellyt toimitusvarmuusehdot" jokaisen maan kohdalle on kirjattu vastaus "on". Mitä tämä tarkoittaa? Itse asiassa ehdot vaihtelevat jäsenvaltioittain. 2.3.11. Asiaankuuluva tieto on annetaan Eurogasin (Euroopan unionin maakaasuteollisuuden edustuselin) marraskuussa 1994 julkaisemassa, maakaasun toimitusvarmuutta Länsi-Euroopassa käsittelevässä raportissa "Security of supply of natural gas in Western Europe". Raportissa selvitetään kunkin jäsenvaltion toimitusvarmuusjärjestelyt. Olivatpa kyseisten järjestelyjen luontaiset mahdollisuudet mitkä tahansa (ja teollisuudella on käytännössä hyvä maine), annetusta tiedosta ei valitettavasti voi päätellä, mitä hätätilavaatimuksia (kussakin jäsenvaltiossa) kaasuteollisuudelle asetetaan. (Komissio ei näytä ottaneen tätä ongelmaa huomioon tiedonantonsa 5.2 kohdan ensimmäisen alakohdan lopussa). Niinpä järjestelyjen riittävyyttä ei voida arvioida yleisesti. 2.3.12. Poikkeuksen muodostaa Ranska, jonka osalta Eurogas toteaa, että kaasujärjestelmän tulee selviytyä yhden tärkeän (= 30 % koko tarjonnasta) kaasuntoimittajan eliminoimisesta vuoden ajaksi ottaen huomioon, että talvi voi olla keskimääräistä kylmempi. Tämä on selvää kieltä suurelle yleisölle, ja vaje voidaan mitata. 2.3.13. Komission vaikeudet ovat siis mittavat. Ei ole yllättävää, että komissio luettelee tiedonannossaan tutkimuksia, joita se haluaisi tehtävän selkeämmän kuvan saamiseksi toimitusvarmuusnäkökohdista; niiden tunteminen on komission omastakin mielestä sen velvollisuus. Näitä ovat: uuden varastointikapasiteetin luomisesta aiheutuvien kustannusten ja hyötyjen selvittäminen (5.3.3); jäsenvaltioissa voimassa olevien keskeytettävien sopimusten määrän selvittäminen "jotta voitaisiin päätellä keskeytysmahdollisuuksien tosiasiallinen taso ja vaikutukset toimitusvarmuuteen vakavan kriisin sattuessa" (5.3.3); energian jakamisen ja kaasuun perustuvan energiatuotannon ennakoidun kasvun tarkistaminen (5.3.4); eräiden kaasunsiirtoyhtiöiden keskinäisten avunantosopimusten tarjoamien mahdollisuuksien optimoiminen EU:n näkökulmasta [5.5(2)]. 2.3.14. Vuoden 1995 lopussa julkaisemassaan valkoisessa kirjassa "Euroopan unionin energiapolitiikasta" KOM(95) 682 lopull. komissio toteaa kaasutilannetta käsittelevässä kohdassa 77, että "kaasualaa koskevien täsmällisten tietojen saatavuus on otettava osaksi katsausta, joka käsittelee olemassaolevia, avoimuuteen ja tietojenvaihtoon liittyviä välineitä". 2.3.15. Komissio voisi varmasti mennä pitemmälle. Se voisi keskustella ennaltavarautumisesta jäsenvaltioiden kanssa tyydyttävän, julkisen standardin asettamiseksi, joka voisi olla Ranskan esimerkin mukainen vaikkakaan ei välttämättä samanlainen. Standardin yksityiskohdat voisivat vaihdella jäsenvaltioiden kesken: tärkeintä on sen julkisuus. Jäsenvaltiot huolehtisivat itse siitä, että niiden kaasuyhtiöt pystyvät toimimaan asetetun standardin mukaan. Komission ehdotus (5.5 kohdassa) varmuustavoitteiden määrittämisestä on tämän tavoitteen mukainen ja sitä tulee kannattaa. 2.4. Kaasun kysynnän heltymätön kasvu 2.4.1. Varautumisjärjestelyjen riittävyys on yksi tekijä. Muiden tekijöiden merkitys on selvitettävä. Seurannaisvaikutustensa laajuuden vuoksi näistä tärkein on kaasun kysynnän ilmeisen keskeytymätön kasvu. Tärkeimmät komission tiedonannossa mainitut tosiasiat ovat seuraavat: 2.4.2. Vuoteen 2000 mennessä eli alle neljän vuoden kuluttua EU:n kaasuntuotannon ennustetaan kasvavan 11 % mutta kysynnän lisääntyvän 22 26 %. Tuonnin kolmansista maista (pääasiassa Venäjältä, Norjasta ja Algeriasta) ennustetaan kasvavan 36 %. EU:n riippuvuuden arvioidaan kasvavan yhteensä noin 44 % vaikkakin jäsenvaltioiden välillä on selviä eroja. 2.4.3. Vuoteen 2010 mennessä eli alle neljäntoista vuoden kuluttua kysynnän arvioidaan kasvavan (keskimäärin) 27 % vuoden 2000 tasosta. Tuonnin lasketaan kasvavan 70 % vuoden 2000 tasosta. Sovittujen toimitusten määrän arvioidaan olevan noin 168 mtoe, joista Venäjä toimittaisi n. 39 %, Norja 34 % ja Algeria 24 %. Suuntaus vahvistuu merkittävästi, kun Keski- ja Itä-Euroopan maat (KIE-maat) liittyvät EU:hun. Kysynnän ennustetaan kasvavan vuoden 2010 jälkeenkin, jolloin EU:n tuonti nousee ehkä 75 %:iin (näin pitkälle ulottuvat ennusteet ovat tosin erittäin spekulatiivisia). 2.4.4. Komissiota on arvosteltu jonkin verran siitä, että sen ennusteet kysynnän kasvusta ovat liioiteltuja. Esim. Eurogas ennustaa julkaisussaan "1995 Publication of Gas Statistics and Prospects" EU:n kysynnän olevan 315 330 mtoe vuonna 2000 ja 350 385 mtoe vuonna 2010. Luvut ovat lähellä komission arvioita: 310 320 mtoe vuonna 2000 ja 392 411 vuonna 2010. Lokakuussa 1995 julkaistussa kansainvälisen energiajärjestön IEA:n raportissa "Natural Gas Security Study" (tuonnempana "IEA:n raportti") annetaan vuodelle 2010 komission ennusteita alemmat luvut. 2.4.5. Ennusteiden väliset erot eivät ole mitenkään epätavallisia. On oletettavaa, että eri laitokset käsittelevät ennusteidensa perusteena olevia vaikeasti arvioitavia tekijöitä jossain määrin eri tavoin. Aina ei selvästi mainita, mitä tekijöitä on mahdoton arvioida. Yksi arvioitavista asioista koskee sitä, kuinka paljon ydinenergiaa kaasuun perustuva energiantuotanto korvaa seuraavien viidentoista vuoden aikana, mutta kukaan kyseisen arvion laatijoista ei kerro, miten siihen on päädytty. 2.4.6. Vaikka melkein kaikki ennusteet osoittautuvat vääriksi ainakin yksityiskohdiltaan, ne ovat kuitenkin merkittävä apu valmistauduttaessa tulevaisuuteen. Ennusteisiin ei tietenkään koskaan saa suhtautua kritiikittömästi. Tällaisin varauksin 2.4.5 kohdassa mainittujen ennusteiden merkitys on niiden yhdensuuntaisuudessa. Kaasun markkinaosuuden arvioidaan muutaman vuoden tarkkuudella joka tapauksessa saavuttavan tietyn tason. Koska ei näytä olevan mitään syytä uskoa komission arvioiden olevan muita huonompia, komitea tyytyy niihin tässä lausunnossa. 2.5. Strategisia kysymyksiä 2.5.1. Ennusteet eivät koske ainoastaan kaasun määrää ja markkinaosuutta. Komission tiedonannossa osoitetaan, että noin vuoteen 2010 mennessä huomattava osuus EU:n sähköntuotantoa käyttää kaasua polttoaineena. Eurogasin mukaan vuonna 1994 noin 8 % sähköstä tuotettiin kaasulla, mutta arvioiden mukaan osuus on vuonna 2000 noin 15 20 % ja kasvaa yhä. Kyseessä on kaasun tulevan käytön kannalta ratkaiseva tekijä. 2.5.2. Tällä hetkellä kaasua käytetään valtavasti kotitalouksien lämmitykseen sekä teollisiin tarkoituksiin. Näillä aloilla toimitusvajeet aiheuttaisivat paljon haittaa ja tulisivat asianosaisille varmasti kalliiksi; on kuitenkin oletettavaa, että normaalisti vajeista selvitään ilman erityisiä taloudellisia tai poliittisia ongelmia. Vakavakaan vaje ei aiheuttaisi uhkaa yhteiskunnalle tai talouselämälle, vaikka se voisi epäilemättä tietyissä oloissa (esim. kylmän ilmanalan vallitessa pitkään) aiheuttaa yleistä häiriötä ja sisäpoliittisia kiistoja. 2.5.3. Tilanne on kuitenkin toinen, kun ulkopuolisilta toimittajilta saatava kaasu muodostaa merkittävän osan sähköntuotannon polttoaineesta. Toimitusvarmuus voi tällöin muuttua vakavaksi taloudelliseksi tai poliittiseksi huolenaiheeksi mm. toimittajien määrästä ja luonteesta riippuen. Sähkö on öljyn ohella liikkeellepaneva voima, josta moderni yhteiskunta on nykymuodossaan riippuvainen. On huolestuttavaa, mikäli ulkopuoliset voimat pääsevät vaikuttamaan maan sähkönjakelun varmuuteen. Tiedonanto heijastaa jossain määrin komission huolta kyseisestä asiasta, komissiohan on vastuussa EU:lle. 2.5.4. Komissio pohtii asiaa tiedonannon 5.2 kohdassa. Se arvioi, että ainakin kehittyneimmillä eurooppalaisilla kaasumarkkinoilla yhden tärkeän ulkopuolisen toimittajan vakavista toimitushäiriöistä voidaan selvitä, mikäli eri hankintalähteistä tulevan kaasun kuljetusjärjestelmät EU:n sisällä on kytketty yhteen ja mikäli keskenään yhteydessä olevien kaasulaitosten valtioidenväliset yhteistyömahdollisuudet hyödynnetään täysimääräisesti. 2.5.5. Yllä mainitut toimenpiteet eivät auta suojattomimpia jäsenvaltioita. Komission huoli tärkeän ulkopuolisen toimittajan vakavista toimitushäiriöistä liittyy mahdollisuuteen, että häiriö ilmenee entisen Neuvostoliiton alueella tai Algeriassa. Komissio toteaa selvästi, että "Norjan toimituksissa ilmenevän vajeen riskiä ei ole otettu huomioon". 2.5.6. Komission tiedonannon taulukossa 2B osoitetaan, että vuonna 2010 Venäjä ja Algeria toimittavat 106 mtoe, mikä on noin 25 % EU:n arvioidusta kulutuksesta. Tällöin puhutaan EU:sta kokonaisuutena. Todellisuudessa kyseisten toimittajien osuus on paljon suurempi Itävallan, Suomen, Italian ja Espanjan, kyseiseen ajankohtaan mennessä myös Kreikan ja Portugalin kohdalla (ks. yllä 2.3.4 kohta). 2.5.7. Mutta kuinka todennäköisiä komission mainitsemien kahden toimittajan "vakavat toimitusvajeet" ovat käytännössä? Asiaa ei käsitellä tiedonannossa ja kyseessä voi olla diplomaattinen pois jättäminen. Kysymystä käsitellään kuitenkin jo aiemmin mainitun, Euroopan kaasuntoimitusvarmuutta koskevaa IEA:n raportin liitteessä (liite II). Raportissaan IEA toteaa, että kasvava riippuvuus maakaasun tuonnista lisää kiinnostusta Euroopan toimitusvarmuutta kohtaan. IEA on erityisen kiinnostunut kaasun pitkän matkan kuljetusjärjestelmien läpikulkuongelmista sekä Maghreb-maista peräisin olevan kaasun toimitusvarmuudesta. 2.5.8. IEA:n mielestä on epävarmaa, muodostavatko läpikulusta aiheutuvat kaasuntoimituksen katkokset todellisen riskin. Koska kaasun kuljetus pitkän matkan päähän on uusi asia, historiallista tietoa on vähän, IEA sanoo. (IEA:n esittämä historiallinen todistusaineisto liittyy Lähi-idän tilanteeseen; sen öljyputkissa on ollut toimituskatkoksia putkien vuonna 1931 tapahtuneen asentamisen jälkeen naapurimaiden välisten poliittisten vihamielisyyksien ja selkkausten takia). 2.5.9. IEA teki erityistutkimuksen Venäjän ja Ukrainan välisistä suhteista, koska Venäjän putki Eurooppaan kulkee Ukrainan halki. Tutkimuksessa havaittiin, että maiden väliset suhteet ovat olleet kireät toimituskatkosuhkauksineen ja että Gazprom on todella toteuttanut joitakin katkoksia Ukrainan maksamattomien velkojen takia. Omien toimitustensa kohentamiseksi Ukraina vähensi alueensa kautta Eurooppaan virtaavan kaasun määrää. IEA:n mielestä tilanne on vakiintumassa. Sekä Venäjä että Gazprom tietävät, kuinka elintärkeää toimitusvarmuus on Euroopalle, myös symbolisesti. IEA päättää raporttinsa toteamalla, että maiden välisistä ilmeisistä jännitteistä huolimatta Venäjä ja Ukraina edistyvät kestävän yhteistyöperustan rakentamisessa. 2.5.10. Maghreb-maiden ja erityisesti Algerian kohdalla IEA korostaa, kuinka tärkeä hiilivetyala on niille taloudellisesti, ja toteaa, että toimitukset Eurooppaan voivat mahdollisesti vaarantua vain, mikäli islamilainen hallitus nousee valtaan Algeriassa. Tällöinkin mahdollinen häiriö johtuisi todennäköisemmin yhteiskunnallisesta ja poliittisesta romahduksesta kuin tarkoituksellisista poliittisista päätöksistä. 2.5.11. Mikäli tämä oli komission lähtökohtana sen päättäessä tarkastella ulkopuolisilta toimittajilta tulevan kaasun toimitusvarmuutta EU:ssa, se on hoitanut velvollisuutensa viisaasti. EU on tietenkin täysin sitoutunut vaalimaan vakaita taloudellisia ja poliittisia suhteita naapureihinsa, niin myös Venäjään, Ukrainaan ja Algeriaan. Kaikkien asianosaisten välinen luottamus sai suuren sysäyksen eteenpäin, kun Venäjä ja Ukraina allekirjoittivat energiaperussopimuksen ja Algeria ja muut Pohjois-Afrikan maat liittyivät siihen. 2.5.12. Tiedonantonsa 5.2 loppupuolella komissio selvittää toimenpiteet, joiden avulla voidaan kestää ulkopuolisten toimittajien kaasuntoimitusten mahdollinen keskeytyminen tulevaisuudessa, vaikka niin kuin edellä on mainittu, komissio ei tiedä, missä määrin kyseisiin toimenpiteisiin voidaan turvautua tai niihin turvauduttaisiin. Toimenpiteitä ovat keskeyttävät sopimukset, tuotannon joustavuus, monipuolisempi tuonti sekä varastointimahdollisuuksien luominen EU:n tasolla. 2.5.13. Kommentoidessaan näitä toimenpiteitä komissio lisää, että täysimääräisen hyödyn saavuttamiseksi on tärkeää toteuttaa "EU:n eri hankintalähteistä tulevan kaasun kuljetusjärjestelmien liittäminen toisiinsa EU:n sisällä"; komissio korostaa vaatimuksen tärkeyttä monta kertaa. 2.5.14. On kuitenkin todettava, että useimpia kaasun jakelumahdollisuuksia parantavia ehdotuksia (ks. komission tiedonannon liite 1) ei saada toteutetuksi vielä muutamaan vuoteen ja että nykyinen varastointikapasiteetti riittäisi vain kahdeksi kuukaudeksi talven huippukysynnän aikaan (ks. komission tiedonannon 5.3.3 kohta). Ja vaikka kaasuteollisuuden suunnitelmissa on lisätä varastointikapasiteettia kaasun kysynnän oletettua kasvua enemmän, vuodelle 2010 suunniteltu lisäkapasiteetti kattaa pienemmän osuuden tuontitoimituksista kuin mikä on tilanne nykyisellä varastointikapasiteetilla. 2.5.15. Komissio painottaa aivan oikein kaasuntoimitusjärjestelmän joustavuuden tarvetta. Siksi on yllättävää, että komissiolla ei näytä olevan tietoa nesteytetyn maakaasun käsittelymahdollisuudesta, joka on ainoa vaihtoehto kaasun tuonnille putkijohtoja pitkin. Euroopanlaajuisten energiaverkkojen (TEN) kehittämissuunnitelmiin on merkitty viisi nesteytetyn maakaasun käsittelyasemaa, joiden ehdotetut sijaintipaikat (Irlanti, Ranska, Portugali, Italia ja Kreikka) käyvät ilmi komission tiedonannon loppuun liitetystä kartasta. Asemat mainitaan kuitenkin ainoastaan liitteen 1 loppupuolella. Mistään ei käy ilmi, että jokin niistä olisi TEN:n rakennusprojektien listan kärkipäässä. Niitä ei mainita liitteessä 1 kyseisten projektien luettelossa. 2.5.16. Maakaasun tuonnista noin 15 % toimitetaan tällä hetkellä tankkerilla, ja osuuden kasvattaminen noin 25 %:iin antaisi EU:lle kokonaisuutena enemmän joustavuutta sekä erityisen arvokkaan lisän unionin eteläreunan valtioiden toimitusvarmuuteen. Komitea suosittaa komissiolle painokkaampaa suhtautumista nesteytetyn kaasun käsittelymahdollisuuksiin toimitusvarmuudesta puhuttaessa. 2.6. Sähköntuotanto ja toimitusvarmuus 2.6.1. Tiedonantonsa 5.3.4 kohdassa komissio tarkastelee sähköjärjestelmän osuutta maakaasun toimitusvarmuuden parantamiseksi. Periaatteessa sähköjärjestelmä voi toimia arvokkaana varmistuksena, mutta komission arvio mahdollisuuksista saattaa olla optimistinen. 2.6.2. Tärkeänä pidetään sitä, että "suurimmalla osalla energiantuotantolaitoksia" olisi sellaiset laitteet, joilla voi pitkäaikaisesti käyttää rinnakkaispolttoainetta, "niin että esimerkiksi suuri osa kuluttajista sähköntuotannossa voisi toimia osan talvikaudesta ilman kaasua". (Viittaus rinnakkaispolttoainetta käyttävään laitokseen tulisi ymmärtää koskevan pääasiassa muttei ainoastaan voimaloita, jotka voivat siirtyä raskaan tai kevyen polttoöljyn käytöstä kaasuun tai päinvastoin.) 2.6.3. Komission käsitys on sinänsä oikea, ja mahdollisuus käyttää rinnakkaispolttoainetta osoittautua arvokkaaksi muutaman vuoden kuluttua. Mutta öljy on todennäköisesti ehtyvä luonnonvara. Tilanne on muuttunut selvästi sen jälkeen, kun kombilaitokset otettiin käyttöön 1990-luvun alussa. Maakaasusta voi tuottaa sähköä muita menetelmiä tehokkaammin. On totta, että kombilaitokset voidaan suunnitella polttamaan kaasuöljyä kaasun lisäksi, mutta kalleuden lisäksi menetelmä on hankalampi, eikä kyseisten rinnakkaiskäyttöisten kombilaitosten perustaminen ole kovin todennäköistä. 2.6.4. Kohdassa 2.4.4 mainitussa raportissaan IEA arvioi, että kombilaitosten osuus Euroopan OECD-maiden koko julkisiin toimituksiin suunnatusta kaasukapasiteetista voisi nousta vuoden 1992 osuudesta, joka oli 2 %, 25 %:iin vuonna 2000 ja yli 60 %:iin vuonna 2010. Arvioiden hyväksyminen tarkoittaa, että useimmista Euroopan rinnakkaispolttoainetta käyttävistä voimaloista luovutaan vaiheittain noin vuoteen 2010 mennessä tai pian sen jälkeen, juuri kun kaasu kattaa 15 20 % voimaloiden polttoaineesta. Rinnakkaispolttoainetta käyttävä voimala ei tarjoa paljon varmuutta silloin kun sitä eniten tarvitaan. 2.6.5. Komission mielestä sähkönsiirtojärjestelmää voitaisiin käyttää jossain määrin sähkön siirtoon alueelle, jolla kaasuntoimitusten keskeytyminen on johtanut sähköntuotannon laskuun. Komissio on periaatteessa jälleen oikeassa. Mutta käytännön toimintamahdollisuudet ovat erittäin rajoitetut. Vain näitä mahdollisuuksia yksityiskohtaisesti tapaus kerrallaan tutkien saadaan selville, mihin ne riittävät. 2.6.6. Kyse on siitä, kuinka paljon ylijäämäkapasiteettia on siirtokohdan kummallakin puolella. Esimerkiksi Italia tuo lähes 20 % sähköstään naapurimaista, pääasiassa Ranskasta. Siirtokapasiteettia jää muuhun tuontiin hätätilannetta varten vain vähän, vaikka tuontikapasiteettia olisi saatavilla. 2.6.7. Potentiaalisen sähkönviejän näkökulmasta ylijäämää on oltava silloin kun sitä halutaan. Monista asiaan vaikuttavista tekijöistä ratkaisevin on ylimääräisen voimalakapasiteetin olemassaolo suurimman kysynnän aikana. Ylimääräisen kapasiteetin määrää vähentää kaksi tekijää. Ensimmäinen on kaupallisen tuotannon leviäminen ilman että millään organisaatiolla on velvollisuus varmistaa kapasiteetin riittävyys enimmäistuotantoa vaativissa tilanteissa. Toinen tekijä on itse EU:n siirtojärjestelmän kehitys; se saa tuotantolaitokset luottamaan varakapasiteetin tuottamiseksi enemmän siirtojärjestelmään kuin omiin voimaloihin. 2.6.8. Lyhyesti sanoen EU:n sähkönsiirtojärjestelmän kehityksen ei tällä hetkellä voida katsoa tarjoavan luotettavia varmuusvaihtoehtoja kaasuntoimitusten keskeytysten varalta. 2.6.9. Sikäli kuin vahvoja itsenäisiä sähkönjakeluyrityksiä (eli vähittäismyyjiä) joskus tulevaisuudessa syntyy EU:n entistä kilpailukykyisemmällä sähköalalla, kuten komissio toivoo tapahtuvan, ne voivat haitata edellä mainituissa kohdissa kuvattuja suuntauksia. Tilanne riippuu yrityksiin vaikuttavista rakenteista ja lainsäädäntöjärjestelyistä. 2.6.10. IEA analysoi toimitusvarmuuden vaikutuksia raportissaan samaan tapaan ottaen huomioon, että maakaasusta tulee lähitulevaisuudessa tuotannon pääpolttoaine. Toivoa lisää jonkin verran se, että rinnakkaispolttoaineen voidaan katsoa jossain määrin sopivan kombilaitosten laajentuvaan käyttöön. (Myös IEA:n mielestä varavoimalakapasiteetin lisääminen voisi auttaa, mutta tämä on epätodennäköistä, koska kapasiteettia yleisesti ottaen ajetaan alas.) 2.6.11. IEA jatkaa analyysiaan toteamalla, että lisääntynyttä kaasunkäyttöä (sähköntuotantoon) koskevat varmuusseikat sekä kasvanut kilpailu eivät ole ylipääsemättömiä, eikä huoli toimitusvarmuudesta oikeuta rajoittamaan kaasunkäytön lisäämistä sähköntuotannossa. Komitea on samaa mieltä molemmista päätelmistä vaikka se jälkimmäisen osalta uskookin, että tilannetta tulisi tarkastella uudelleen esim. viiden vuoden kuluttua. 2.6.12. IEA päättää analyysinsa toteamalla, että mikäli järjestelmästä tulee suojaton toimitusvajeiden suhteen, hallituksilla on mahdollisuuksia kehittää toimitusvarmuutta lisääviä poliittisia keinoja. Jotkut komission tiedonantoa kritisoineet tahot ovat erityisesti tämän päätelmän nojalla katsoneet, että IEA:n tutkimuksen mukaan komissio on liian pessimistinen. 2.6.13. Mutta mikäli IEA halusi tuoda esiin juuri tämän seikan, se on ristiriidassa IEA:n oman analyysin kanssa. Edellisen kohdan ilmaus "hallituksilla on runsaasti mahdollisuuksia..." on totta muttei kovin valaiseva. Hallituksilla on varmasti "mahdollisuuksia". Mutta toimitusvarmuus on ennen kaikkea poliittinen päämäärä, eivätkä kaikkien EU:n jäsenvaltioiden hallitukset hyväksy sitä tavoittelemisen arvoiseksi. Tämän vuoksi komission tiedonanto on merkittävä. 2.6.14. Mikäli tavoite hyväksytään, sille tulee vielä muovata toteuttamiskeinot. IEA:n mielestä tällä hetkellä näin ei tarvitse tehdä. Komission mielestä se on kuitenkin tarpeellista, ja tiedonantonsa 5.5 kohdan lopussa se tekee muutaman hyvin aiheellisen ehdotuksen. Komissiotahan on arvosteltu siitä, että sen ehdotukset ovat sekä tungettelevia että tarpeettomia. 2.6.15. IEA:n näkemykset siitä, mitä voitaisiin tehdä mikäli toiminnan arvellaan olevan tarpeellista, ovat tosiasiassa komission ehdotuksia tungettelevampia, ja ne sisältävät mm. tuottajille vaatimuksen rahoittaa polttoaineen varmuusvarastoja sekä lisävarakapasiteetin rakentamista ja ylläpitoa. Komissio on ymmärtänyt, että sen ehdotukset tämän kaltaisista aktiivisista toimista vaikuttaisivat kielteisesti. 2.6.16. Sikäli kuin komission ja IEA:n näkökulmat kyseisiin asioihin eroavat toisistaan, komitea uskoo tällä hetkellä komission lähestymistavan olevan yleisesti ottaen realistisempi, mitä tulee Euroopan unioniin. 2.6.17. Edellä 2.6.1 kohdassa sekä jäljempänä komitea käsitteli komission näkökulmaa siihen, voisiko sähkönjakeluteollisuus auttaa kaasuteollisuuden toimitusvarmuusongelmissa. Tällä hetkellä se voi. Useimmissa valtioissa kaasuyhtiöiden enemmistö takaa toimitusvarmuuden kaasuvajeen sattuessa esim. siten, että ne lopettavat toimitukset sähköntuotantoon. Tämä on järkevää sellaisissa voimaloissa, joissa voidaan käyttää rinnakkaispolttoainetta. Ja kun kaasu kattaa vain muutaman prosentin sähköntuotannossa käytetystä polttoaineesta, tilanteeseen on helppo mukautua. Mutta mikäli kaasu edustaa 15 20 prosenttia voimalan käyttämästä polttoaineesta ja rinnakkaispolttoainetta käyttäviä voimaloita on enää muutama jäljellä, tämä ajatusmalli ei liene hyväksyttävä. Kaasuteollisuuden on sopeuduttava sähköntuotannon toimitusvarmuusvaatimuksiin. 2.6.18. Koska kaasun käyttö on lisääntynyt voimaloiden polttoaineena, kaasuteollisuuden on pohdittava toimitusvarmuustoimia uudestaan. Mahdollisesti myös komissio haluaa miettiä vaatimuksen seuraamuksia. 2.6.19. Lisäksi komitea pyytää komissiota tutkimaan perinpohjaisesti, mitä lyhyen ja pitkän aikavälin vaikutuksia maakaasun lisääntyneestä käytöstä on energiantuotannolle Euroopan unionin energiatoimitusten monipuolistamisen sekä teknologian, talouden, yhteiskunnan ja ympäristön näkökulmista. Tämä tulisi tehdä toteuttamalla vertaileva tutkimus maakaasun hyödyistä verrattuna muihin energialähteisiin eli ydinenergiaan, kivihiileen, öljyyn ja uusiutuviin energialähteisiin. 2.7. Hinnat 2.7.1. Komissio kiinnittää vähemmän huomiota kaasun nopean etualalle nousun taloudelliseen merkitykseen kuin toimitusvarmuuteen. Kuitenkin ainakin hintakysymystä tulisi pohtia, koska karkeasti ottaen asiaan liittyy myös joitakin toimitusvarmuusnäkökohtia. Kuten yllä, on kuitenkin muistettava, että tilanteet yksittäisten jäsenvaltioiden välillä voivat erota toisistaan samoin kuin yleensä ottaen EU:n tilanteesta. Huomiota tulisi erityisesti kiinnittää hintoihin, jotka myös vaikuttavat toimitusvarmuuteen. Esimerkiksi hintatason suuret muutokset voivat johtaa elintason laskuun ja työttömyyden kasvuun, kuten kävi 1970-luvulla. 2.7.2. Tärkeintä tällä hetkellä on miettiä, voiko EU:n kasvava riippuvuus Venäjältä ja Algeriasta tuodusta kaasusta antaa muutaman vuoden kuluttua kyseisille maille mahdollisuuden vaikuttaa EU:n taloudelliseen kehitykseen ei-toivotulla tavalla? Kysymys tulee yhä tärkeämmäksi, kun kaasun käyttö sähköntuotannon polttoaineena lisääntyy. 2.7.3. Edellä kohdassa 2.5.6 on jo viitattu komission arvioon siitä, että kyseiset kaksi maata toimittavat todennäköisesti 25 % EU:n kaasunkulutuksesta vuonna 2010. Itse asiassa niiden osuus saattaa olla tätä suurempi. On selvää, että mikäli kyseiset kaksi maata (joilla molemmilla on yksi monopolikaasuntoimitusyhtiö) toimisivat yhdessä kaasunhinnan suhteen uusia sopimuksia neuvoteltaessa, niillä olisi periaatteessa vahva neuvotteluasema. 2.7.4. Jos niiden kuitenkin oletetaan haluavan edelleen myydä kaasuaan, kummankaan maan asema ei todennäköisesti salli niiden lähteä sanelulinjalle, elleivät ne halua useita kalliita ja lyhyitä sopimuksia pitkien ja halvempien sopimusten sijaan. Ja tietenkin kansainvälisellä kaasunhinnalla olisi aina ratkaiseva vaikutus. Yleisesti ottaen ajatus siitä, että kyseiset kaksi maata muodostaisivat tai voisivat muodostaa kauppaliiton painostaakseen kaupallisesti yhdessä asiakkaitaan EU:ssa on todennäköisyydeltään ääriolettamus. 2.7.5. Akateemisissa piireissä pohditaan aivan toista mahdollisuutta. Kun Venäjän toinen putkijohto alkaa toimia (se kulkee Valko-Venäjän ja Puolan halki ja sen tulisi olla valmis vuosisadan vaihteeseen mennessä), Gazpromilla on mahdollisuus laajentaa markkinaosuuttaan EU:ssa tuomalla halvempaa kaasua. Tämä on mahdollista suuren "kaasukuplan" avulla, joka sillä on käytettävissään vuonna 1990 tapahtuneen sisäisen kysynnän romahduksen takia. Mikäli näin tapahtuisi, (on sanottu, että) tapahtumalla voisi olla sekä kaupallisia että strategisia seurauksia. 2.7.6. On kyseisten teorioiden arvo mikä tahansa, on selvää, että Venäjän kasvava merkitys yhtenä EU:n tärkeimmistä kaasuntoimittajista aiheuttaa laajempaa keskustelua kuin kyseinen merkitys edellyttäisi. Komission tiedonannossa on keskitytty toimitusvarmuuteen. Komitean mielestä komission tulisi tarkastella myös laajempia kysymyksiä, jotka koskevat Venäjän kasvavan osuuden kaupallisia ja taloudellisia seurauksia. 2.7.7. Vieläkin laajempi kysymys pohdittavaksi on kaasun ja öljyn hintojen välinen suhde sekä se, onko suhteella, olkoon se mikä tahansa, enemmän vai vähemmän merkitystä, kun kaasu on yksi energiantuotannon tärkeimpiä polttoaineita. 2.7.8. Kaasun ja öljyn hintojen välinen suhde on luonteeltaan pikemminkin yleinen kuin erityinen. Tavallisesti kaasun hinnan ajatellaan liittyvän selvästi öljyn hintaan ja ensiksi mainitun seuraavan jälkimmäistä ylös ja alas joko merkittävällä aikaviiveellä tai ilman sitä olosuhteista riippuen. Sikäli kuin kaasusta kuitenkin tulee sähköntuotannon polttoaine, sen hinta (esim. liittyen päätökseen rakentaa uusi kaasua polttoaineena käyttävä voimala) tulee ensi sijassa määritellä sen mukaan, paljonko energian tuottaminen maksaa käyttäen muita polttoaineita kuten hiiltä ja ydinvoimaa sekä ottaen huomioon erilaiset teknologiat. Näillä oletuksilla kaasun ja öljyn hintojen välinen yhteys näyttää muuttuvan epäselvemmäksi, kun kaasun merkitys sähköntuotannossa kasvaa. 2.7.9. Kolikolla on kuitenkin toinenkin puoli. Vaikka on totta, että öljyn hinta yleensä vaikuttaa muiden polttoaineiden hintoja enemmän energian hintaan, vie pikemminkin vuosia kuin kuukausia ennen kuin öljyn hinnan heilahdukset vaikuttavat sähkön hintaan, koska energiatuotannon talous määrittyy suurelta osin hiilen ja ydinenergian kustannusten mukaan. Kaasun muuttuminen öljyn ja ydinvoiman ohella tärkeäksi sähköntuotannon polttoaineeksi merkitsee, että öljyn hinnan muutokset näkyvät sähkönhinnassa nopeammin kuin ennen. 2.7.10. Öljyn hinta on historiallisesti ollut polttoaineiden hinnoista epävakaisin. Kun kaasu kattaa 20 % EU:n energiatuotannosta, epävakaus kuvastuu jonkin verran sähkön hinnassa ja sillä on taipumusta vaihdella enemmän kuin aiemmin. Vie aikaa ennen kuin suuntaukset ovat selviä, koska kaasun osuus energiantuotannon polttoaineena on oltava suurempi kuin kaasun ja öljyn osuus energiantuotannosta tällä hetkellä. 3. Näkökulman laajentaminen 3.1. Alle kaksi vuosikymmentä sitten energiamaailmaa hallitsevat kolme polttoainetta olivat öljy, hiili ja ydinvoima. Nyt tilanne on muuttunut. Tuuli- ja aurinkovoiman sekä biomassan ja geotermisen teknologian kehitys ovat nykyään esillä. Mutta epäilemättä maakaasusta on tullut neljäs merkittävä tekijä maailman tasolla. Maakaasu on ympäristönäkökulmasta houkutteleva, siitä on taloudellisia ja kaupallisia etuja, sitä esiintyy suuria määriä ympäri maailman ja valjastettuna energiantuotannon uusien kombilaitosten käyttöön se laskee edelleen sähkön hintaa, joka öljyn ohella on toinen modernin sivistyksen kahdesta liikkeellepanevasta voimasta. Kaikki nämä ovat houkuttelevia ja hyvin toivottavia ominaisuuksia. 3.2. Lausunnon päätelmänä on, että on Euroopan (ja erityisesti EU:n) toimitusvarmuuteen liittyy kuitenkin oikeutettuja kysymyksiä, jotka johtuvat maakaasun markkinaosuuden nopeasta kasvusta, taloudellisesti kannattavien ulkomaisten tuojien rajoitetusta valikoimasta sekä maakaasun mahdollisesta kasvusta yhdeksi sähköntuotannon merkittävimmistä polttoaineista. 3.3. On kiinnostavaa huomata, millaisin ehdoin kaasuteollisuus määrittelee toimitusvarmuuden sen omiin tarkoituksiin. "Yleisesti ottaen toimitusvarmuus liittyy jatkuvien maakaasutoimitusten ylläpitämiseen asiakkaille sopimusten mukaisesti" (lainaus Eurogasin julkaisusta "Security of Supply of Natural Gas In Western Europe", s. 7, marraskuulta 1994). Vaikka määritelmä on laajuudeltaan vaatimaton, se on kyllin vastuunalainen ja osuva kaasuteollisuuden omaksuttavaksi. Yhteisölle ei voida määritellä laajempaa velvollisuutta, koska sillä ei ole siihen valtuuksia. 3.4. Mutta kuten yllä sanotusta on ilmennyt, EU:n kaasuntoimitusten varmuus merkitsee tulevaisuudessa yhtä paljon sähkönjakeluteollisuudelle kuin kaasuteollisuudelle. Se koskee tulevaisuudessa myös suhteita Venäjään, Ukrainaan ja Algeriaan (sekä myös muihin valtioihin) sekä arviointia mahdollisista tulevaisuudessa tapahtuvista energia-alan sitoumuksista ja käyttöoikeuksista, joilla on pitkän aikavälin seuraamuksia unionin vauraudelle. Lausunnossa on kautta linjan kiinnitetty huomiota siihen, että suuret erot yksittäisten jäsenvaltioiden kiinnostuksen kohteiden välillä mutkistavat tilannetta melkoisesti. 3.5. Muiden tekijöiden pysyessä vakiona sähkönjakelussa on kaukonäköistä huolehtia siitä, että tärkeimpien energiantuotannossa käytettävien polttoaineiden eli hiilen, ydinvoiman, kaasun, vesivoiman ja muiden uusiutuvien energianlähteiden välille etsitään tasapaino. Yhdessä kaasun- ja sähkönsiirtoyhteyksien vahvistamisen kanssa yli jäsenvaltioiden rajojen jatkamalla tarkoituksenmukaisia TEN-projekteja kyseinen tasapainoinen lähestymistapa takaa parhaiten EU:n energianjakelun itsenäisyyden, mikä on olennaista myös sen jatkuvalle poliittiselle riippumattomuudelle. 3.6. Edellä mainitussa ei ole kyse kamppailusta julkisyhteisöjen ja yksityisyritysten välillä tai joko säännöstellyistä tai vapautetuista kaasu- tai sähkömarkkinoista. Mikäli hyväksytään ajatus, että toimitusvarmuuskysymyksillä on merkitystä yhteisön intressien suojelemisen kannalta, kyseiset intressit voidaan taata erilaisin keinoin olosuhteiden mukaan. Niiden ei tarvitse vahingoittaa tavallisia markkinatoimia. 3.7. Komissiolla ei ole valtuuksia hyväksyä EU:lle energiapolitiikkaa. Mutta sillä on oikeus avata keskustelu tärkeistä energia-alan aiheista, joiden se uskoo vaikuttavan EU:n taloudelliseen ja poliittiseen tulevaisuuteen. Komitea uskoo, että komission tiedonanto "Euroopan yhteisö, kaasuntoimitukset ja tulevaisuudennäkymät" on arvokas panos keskusteluun, jota tarvitaan. 4. Tiivistelmä 4.1. Kaasun markkinaosuus kasvaa edelleen nopeasti useimmissa jäsenvaltioissa ja kasvu jatkuu myös tulevaisuudessa. Riippuvuus kolmansien maiden tuonnista, joka on tällä hetkellä 40 %, kasvaa todennäköisesti 60 %:iin vuoteen 2010 mennessä ja myöhemmin jopa korkeammaksi, mikä aiheuttaa huolta. Mutta yksittäisten jäsenvaltioiden väliset erot ovat suuret: Itävalta, Suomi, Kreikka, Italia, Luxemburg ja Portugali ovat nyt tai myöhemmin suojattomimmassa asemassa. 4.2. Normaaliolosuhteissa mahdolliset kaasuvajeet eivät häiritse kasvavia markkinoita seuraavien 20 25 vuoden aikana eivätkä todennäköisesti pitkään aikaan myöhemminkään. Venäjän ja Algerian odotetaan yksinään toimittavan noin 25 % EU:n tarpeista vuonna 2010.4.3. Myös vuoteen 2010 mennessä kaasulla tuotetun sähkön osuuden odotetaan kasvavan noin 8 %:sta 15 20 %:iin. Tuolla tasolla kaasusta tulee yksi tärkeimmistä sähköntuotannon polttoaineista. Kyseessä on selvä kaasun strategisen merkityksen muutos EU:lle, ja kaasuteollisuus on ottanut suoran vastuun sähkön toimitusvarmuuden takaamisesta EU:n kansalaisille. 4.4. Tiedonannossaan komissio on tutkinut malleja ulkoisten toimittajien kaasuntoimitusten odottamattomien vajeiden hoitamisesta. Mutta vaikka se voi pohtia asiaa paperilla, sillä ei ole tarpeeksi tietoa unionin kaasuyhtiöiden hätätilanteita varten suunnittelemista varajärjestelyistä, eikä mahdollisesti myöskään monilla jäsenvaltioilla ole niistä tietoa (2.3.3 2.3.11). 4.5. Komitea kannattaa komission tavoitetta etsiä parempaa tietoa (2.3.13) ja suosittelee (2.3.15 kohdassa), että komissio menisi vielä pidemmälle ja laatisi kunkin jäsenvaltion kanssa julkaistavat toimitusvarmuusnormit, jolloin kaasuyhtiöiden ennaltavarautumista koskevien suunnitelmien riittävyyttä voidaan arvioida. 4.6. Komitean mielestä ei ole syytä olla käyttämättä komission ennusteita (2.4.2 2.4.6). 4.7. EU:n käytössä olevat keinot kaasutoimitusten mahdollisten keskeytysten varalta on lueteltu 2.5.12 kohdassa, mutta on kiinnitetty huomiota siihen, että niiden tehokkaimman toiminnan kannalta "EU:n kaasun kuljetusjärjestelmien liittäminen toisiinsa EU:n sisällä" on erittäin tärkeää (2.5.13). 4.8. Komitea osoittaa suunnitelmien puutteet 2.5.14 kohdassa. Komitea suhtautuu kriittisesti tiedon puutteeseen koskien nesteytetyn kaasun käsittelymahdollisuuksien kehittämistä EU:ssa, joka on erityisen tärkeää unionin eteläisille jäsenvaltioille (2.5.15 ja 2.5.16). 4.9. Komitea ottaa huomioon IEA:n katsauksessa annetun tiedon pitkän matkan kaasunkuljetusjärjestelmistä sekä Maghreb-maissa mahdollisesti esiintulevista ongelmista sekä on sitä mieltä, että tätä taustaa vasten komission katsaus kaasun toimitusvarmuudesta on kaukonäköinen (2.5.7 2.5.11). 4.10. Sen todennäköisyys, että sähkönjakelu voisi lisätä kaasun toimitusvarmuutta on pieni (2.6.1 2.6.9). Päinvastoin, kun kaasun osuus sähköntuotannossa käytetystä polttoaineesta on 15 20 %, kaasuteollisuus ei voi enää katsoa, että kaasuntoimituksia voimaloille voidaan normaalisti keskeyttää (2.6.17 ja 2.6.18). 4.11. Komitea on samaa mieltä jokin aika sitten "Natural Gas Security Study" -tutkimuksessa julkaistusta IEA:n analyysistä muttei sen päätelmistä (2.6.10 2.6.12). Viiden vuoden kuluttua tulisi uudelleen tarkastella sähkön toimitusvarmuudelle aiheutuvia seurauksia, joiden syynä on kaasun muuttuminen yhdeksi tärkeimmistä polttoaineista. Toimitusvarmuus on poliittinen tavoite, josta kaikkien jäsenvaltioiden hallitukset eivät ole samaa mieltä (2.6.13). Euroopan unionin suhteen komitea toteaa, että näissä asioissa "komission näkökulma on yleisesti ottaen realistisempi" (2.6.16). 4.12. Kysymystä siitä, johtaako liiallinen riippuvuus muutamasta ulkopuolisesta toimittajasta hintapaineisiin, pohditaan kohdissa 2.7.1 2.7.5. Kohdassa 2.7.8 todetaan, että mitä tärkeämpää kaasun käyttö sähköntuotantoteollisuuden polttoaineena on, sitä heikommaksi muuttuu kaasun hinnan ja öljyn hinnan välinen suhde. 4.13. Komitea toteaa lopuksi seuraavaa: kaasun muuttuminen entistä tärkeämmäksi polttoaineeksi on hyödyllinen kehityskulku; toimitusvarmuus on poliittinen asia niin EU:lle kuin jäsenvaltioille; huoli ulkopuolisten kaasuntoimitusten toimitusvarmuudesta Eurooppaan tulevaisuudessa sekä huoli vajeen mahdollisista seurauksista sähköntuotannolle ovat oikeutettuja (3.1 3.3); sähkönjakelussa yleinen kaukonäköinen toimintatapa on etsiä energiantuotannossa käytettävien pääpolttoaineiden välinen tasapaino; EU:n tulee edistää asianmukaisia TEN-projekteja sekä kaasun että sähkön kuljetusyhteyksien vahvistamiseksi; tasapainoinen lähestymistapa on paras tapa varmistaa EU:n riippumattomuus energianjakelussa; kyseessä ei ole julkisen ja yksityissektorin välinen kamppailu; toimitusvarmuus voidaan taata monin eri tavoin, joiden ei tarvitse vahingoittaa normaalia markkinatoimintaa; komission tiedonanto on arvokas panos keskusteluun, jota tarvitaan. Bryssel, 24. huhtikuuta 1996. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Carlos FERRER