EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 18.12.2017 COM(2017) 778 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE keskinäisestä avunannosta veroihin, maksuihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä 16. maaliskuuta 2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/24/EU perustettujen järjestelyjen toiminnasta {SWD(2017) 461 final}



1. JOHDANTO a. Jokaisen odotetaan maksavan oman osuutensa veroista. Jos veroja ei makseta, veroviranomaiset ryhtyvät perintätoimiin verojen kantamiseksi. Veroviranomaisten toimivalta rajoittuu kuitenkin niiden kansalliselle alueelle. Ne eivät voi toteuttaa perintätoimia toisissa maissa, vaikka verovelalliset ovat voineet muuttaa toiseen maahan tai niillä voi olla varoja hallussaan muissa maissa. Siksi EU on antanut lainsäädäntöä, joka mahdollistaa EU:n jäsenvaltioiden keskinäisen virka-avun verosaataviensa ja direktiivin 2010/24/EU 2 artiklassa määriteltyjen EU:n saatavien perimiseksi. Seuraava esimerkki valaisee perintää koskevaa virka-apua: Henkilö ei maksa verovelkojaan jäsenvaltiossa A. Hän muuttaa jäsenvaltioon B, ja hänellä on omaisuutta myös jäsenvaltiossa C. Tällöin jäsenvaltion A veroviranomaiset voivat pyytää jäsenvaltioiden B ja C veroviranomaisilta virka-apua jäsenvaltiossa A maksamatta olevien verojen perimiseksi. Perintää koskeva keskinäinen avunanto auttaa osaltaan varmistamaan, että yhdenvertainen kohtelu ja syrjimättömyys toteutuvat verotuksen alalla. Sen avulla varmistetaan, että jokainen maksaa veronsa, ja estetään veropetoksia sekä verotulojen menetyksiä jäsenvaltioissa ja EU:ssa. b. Neuvosto antoi 16. maaliskuuta 2010 direktiivin 2010/24/EU keskinäisestä avunannosta veroihin, maksuihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä. Direktiivissä säädetään erilaisista perintäavunantomuodoista, joita ovat – sellaisten tietojen vaihto, jotka ovat ennalta arvioiden olennaisia saatavien perinnässä (pyynnöstä tapahtuva tietojenvaihto; veronpalautuksia koskeva ilman edeltävää pyyntöä tapahtuva tietojenvaihto; läsnäolo virastoissa ja osallistuminen hallinnollisiin tutkimuksiin muissa jäsenvaltioissa) – verosaataviin tai niiden perimiseen liittyvien asiakirjojen tiedoksiantoa koskeva avunanto – verosaatavien perintäpyynnöt – turvaamistoimia koskevat pyynnöt saatavan perinnän varmistamiseksi, jos saatava tai asiakirja, joka mahdollistaa täytäntöönpanon avunantoa pyytävässä jäsenvaltiossa, on riitautettu tai jos saatavan osalta ei vielä ole asiakirjaa, joka mahdollistaa täytäntöönpanon avunantoa pyytävässä jäsenvaltiossa. Direktiivin mukaista perintäavunantoa sovelletaan kaikkiin saataviin, jotka liittyvät jäsenvaltion tai sen alueellisten tai hallinnollisten osien kantamiin taikka niiden tai unionin puolesta kannettaviin veroihin. c. Jäsenvaltioiden oli saatettava tämä direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään 31. joulukuuta 2011 mennessä, ja uusia säännöksiä oli sovellettava 1. päivästä tammikuuta 2012 (direktiivin 28 artikla).





d. Direktiivin 27 artiklan 3 kohdassa säädetään, että komission on annettava joka viides vuosi Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomus tällä direktiivillä perustettujen järjestelyjen toiminnasta. Tämä kertomus on ensimmäinen uuden direktiivin mukainen kertomus. e. Tähän kertomukseen liitetään tiivistelmäraportti sidosryhmien kuulemisista, joita komissio toteutti kertomuksen valmisteluvaiheessa. Jäsenvaltioiden veroviranomaisten kuuleminen on toteutettu perintäapua koskevan EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon seurannasta vastaavan veronperinnän asiantuntijaryhmän toimien ja perintäapua käsitteleville veroviranomaisille lähetetyn kyselylomakkeen avulla. Lisäksi komissio käynnisti julkisen kuulemisen asiasta. Raportit kuulemisista julkaistaan komission sivustolla. Tähän kertomukseen liitetty komission yksiköiden valmisteluasiakirja sisältää yksityiskohtaisemman arvion direktiivin soveltamisesta. 2. YLEISKATSAUS KESKINÄISEN AVUNANNON SOVELTAMISESTA VUOSINA 2011–2015 a. Kaikkien perinteisten perintäavun muotojen (tietopyyntöjen, tiedoksiantoa koskevien pyyntöjen, turvaamis- ja/tai perintätoimia koskevien pyyntöjen) käyttö lisääntyi jatkuvasti vuosina 2011–2016: Taulukko 1: Kaikkien jäsenvaltioiden vastaanottamien pyyntöjen kokonaismäärä vuosina 2011–2016: Tietopyynnöt Tiedoksiantoa koskevat pyynnöt Turvaamistoimia koskevat pyynnöt Perintätoimia koskevat pyynnöt 2011 3 218 1 284 9 566 2012 6 081 1 323 7 661 2013 8 250 2 066 102 10 391 2014 9 988 2 195 80 14 123 2015 10 733 2 168 123 14 769 2016 13 630 2 205 76 16 403 Myös pyyntöjä esittävien ja pyyntöjä vastaanottavien viranomaisen välisten vuosittaisten yhteydenottojen (uudet pyynnöt ja vanhojen pyyntöjen seuranta) määrä kasvaa kaikissa EU:n jäsenvaltioissa. Taulukko 2: Perintäavunantoon liittyvien yhteydenottojen lukumäärä vuosina 2012–2016: 2012 2013 2014 2015 2016 125 163 98 493 138 628 139 402 166 457 b. Jäsenvaltioissa ei kuitenkaan vielä käytetä hyväksi jäsenvaltion veroviranomaisille tarjoutuvaa mahdollisuutta mennä toiseen jäsenvaltioon ja olla läsnä hallinnollisissa tutkimuksissa – tai edes mahdollisuutta osallistua näihin tutkimuksiin haastattelemalla yksittäisiä henkilöitä ja tutkimalla asiakirjoja – ja avustaa pyynnön vastaanottavan jäsenvaltion virkamiehiä kyseisessä jäsenvaltiossa käytävissä oikeudenkäynneissä. Tässä kohdin tulokset vastaavat niitä kokemuksia, joita on saatu veroviranomaisten välistä hallinnollista yhteistyötä koskevan EU:n muun lainsäädännön vastaavien säännösten käyttövajeesta. c. Suurin osa jäsenvaltioista katsoo, että nykyisen direktiivin mukainen yhteistyö on parantanut veroihin liittyvien saatavien kantoa ja perintää. Käytettävissä olevat tilastotiedot vahvistavat, että EU:n lainsäädännön perusteella perityt määrät ovat jälleen lisääntyneet sen jälkeen, kun ne vuonna 2012 aluksi vähenivät. Vuoden 2012 vähenemää voidaan selittää ainakin jossain määrin sillä, että direktiivin 2010/24/EU täytäntöönpano viivästyi useissa jäsenvaltioissa. Perehtyminen uuteen lainsäädäntöön, uusiin menettelyihin ja pyyntölomakkeisiin sekä yhdenmukaisiin asiakirjoihin aiheutti myös paljon lisätyötä toimivaltaisille viranomaisille. Vuosina 2013 ja 2014 perityt määrät vastaavat suuruudeltaan vuosina 2009 ja 2010 perittyjä määriä. Tulokset ovat yhä parantuneet vuonna 2015 (ja ovat parempia kuin vuonna 2011 saavutettu edellinen ennätys).

Taulukko 3: Perittyjen määrien tarkastelu (2011–2016): Muiden jäsenvaltioiden pyynnöstä perityt määrät (ennen omien kulujen vähentämistä) Muille jäsenvaltioille tehtyjen pyyntöjen avulla perityt määrät euroa euroa 2011 54 031 822 62 475 879 2012 30 641 451 32 076 738 2013 35 580 763 41 115 223 2014 42 839 876 46 395 481 2015 81 402 061 65 711 419 2016 76 500 163 67 019 250 d. Avunantopyyntöjen ja perittyjen määrien lisääntyminen ei tietenkään sellaisenaan anna oikeaa kuvaa EU:n perintäavunantoa koskevan lainsäädännön toimivuudesta. Jäsenvaltioiden kuulemisen perusteella voidaan sanoa, että perintäavunanto toimii yksinkertaisissa, esimerkiksi rajatyöntekijöitä koskevissa tapauksissa. Tällöin perintäavunanto auttaa ratkaisemaan ongelmia, jotka liittyvät veroviranomaisten puutteelliseen toimivaltaan rajatylittävissä asioissa. Kuitenkin erityisesti silloin, kun veron kantamatta jääminen johtuu velallisen vilpillisestä tarkoituksesta, perintäavunantoa pidetään vaikeampana samalla tavoin kuin veronperintä on tällaisissa tilanteissa vaikeampaa avunantoa pyytävän jäsenvaltion suorittaessa sitä itse. Tilastot vahvistavat tämän jäsenvaltioiden kannan. Vaikka näiden tilastojen perusteella saadaan vain summittainen kuva takaisinperintäasteesta, selvää on, että tosiasiallisesti perityt määrät ovat paljon pienempiä kuin perintäavunantopyyntöjen kohteena olleet määrät. 3. DIREKTIIVIN 2010/24/EU VAIKUTUS KESKINÄISEN AVUNANNON TOIMIVUUTEEN: SUHTAUTUMINEN ON MYÖNTEISTÄ a. Hyvin toimivan perintäavunannon tärkeys korostui julkiseen kuulemiseen osallistuneiden vastauksissa. Selkeiden ja tehokkaiden avunantomenettelyjen olemassaoloa ja käyttöä pidettiin hyödyllisenä kaikille menettelyihin osallistuville. b. Direktiivi sisältää oikeusperustan ja tekniset välineet, jotka mahdollistavat jäsenvaltioiden toisilleen antaman saatavien perintäavun ilman, että tarvitaan kansallisia perintää koskevia sääntöjä. Direktiivi on kuitenkin taloudellisen ja hallinnollisen rasituksen kannalta luonteeltaan sellainen, että perintäavunannon aiheuttamaa kuormitusta on vaikea laskea. Rasitukseen vaikuttavat paljon kansallisiin perintämenettelyihin liittyvät kustannukset ja niistä aiheutuva työmäärä. Lisäksi perintätapaukset ovat erilaisia ja riippuvat saataviin liittyvistä erityisistä seikoista. Tämän vuoksi arviointiin kerättiin vain (jonkin verran) yksittäisten veroviranomaisten kokemuksiin perustuvaa näyttöä direktiivin soveltamisen aiheuttamista kustannuksista ja rasituksesta. Tiedot on analysoitu asianmukaisesti tähän kertomukseen liitetyssä komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa. Ekstrapolointi, joka mahdollistaisi EU:n tason lausunnon antamisen direktiiviin liittyvistä sääntelykustannuksista, ei ole kuitenkaan mahdollista. Tässä yhteydessä on myös todettava, ettei hallinnollisesta rasituksesta ole saatavissa luotettavaa määrällistä tietoa. Komission yksiköillä ei ole pääsyä yksittäisiin tiedostoihin (direktiivin 23 artiklan mukaisesti), eivätkä kansalliset viranomaiset halua antaa yksityiskohtaisempia määrällisiä tilastotietoja kuin direktiivin 27 artiklan 1 kohdassa vaaditaan. c. Yksi neuvoston direktiivin 2010/24/EU päätavoitteista on, että ”avusta on tehtävä tehokkaampaa ja toimivampaa ja avun antamista on helpotettava käytännössä”. Jäsenvaltiot vahvistavat lähes yksimielisesti, että tavoite on saavutettu. Kaikki jäsenvaltiot yhtä lukuun ottamatta ovat vahvistaneet, että direktiivi 2010/24/EU on helpottanut keskinäisen perintäavun antamista ja saamista verrattuna tilanteeseen, jolloin noudatettiin aiempaa lainsäädäntökehystä. Myös kaikki julkiseen kuulemiseen osallistuneet olivat samaa mieltä siitä, että EU:n nykyinen lainsäädäntökehys on helpottanut jäsenvaltioiden keskinäistä avunantoa veronperinnässä. d. Useimmat jäsenvaltioiden kuulemiseen ja julkiseen kuulemiseen osallistuneista katsoivat myös, että verosäännösten noudattaminen paranee EU:n perintäavunantoa koskevien sääntöjen ansiosta. Niiden vaikutusta ei tosin voida tarkkaan arvioida. e. Sähköisten pyyntölomakkeiden ja yhdenmukaisten asiakirjojen (yhdenmukainen täytäntöönpanoasiakirja (YTPA) ja yhdenmukainen tiedoksiantolomake) käyttö on lisännyt perintäavunannon tehokkuutta ja vaikuttavuutta. Pyyntöjen automaattisen kääntämisen mahdollistavien sähköisten lomakkeiden ansiosta veroviranomaisten välisessä yhteydenpidossa käytetään nyt yhteisiä standardeja. Jotkin veroviranomaiset ovat kommentoineet esimerkiksi perintäapupyyntölomakkeen pituutta. Lomakkeet on laadittu yhdessä jäsenvaltioiden kanssa, ja ne halusivat sisällyttää lomakkeeseen mahdollisimman monta eri vaihtoehtoa ja tilannetta. Melkein kaikki jäsenvaltiot vahvistavat, että yhdenmukainen asiakirja, joka mahdollistaa täytäntöönpanon pyynnön vastaanottavassa jäsenvaltiossa (YTPA), helpottaa avunpyyntöjen laatimista. Myös toisen jäsenvaltion avunpyynnön käsittely on helpompaa. YTPA:n tärkeimmät edut ovat käännöskustannusten puuttuminen, tunnustamisongelmilta välttyminen ja sähköiset siirrot. Useimmat jäsenvaltiot suhtautuvat myönteisesti myös tiedoksiantoavunpyyntöjen kohteena oleviin asiakirjoihin liitettävän yhdenmukaisen tiedoksiantolomakkeen käyttöön. Vaikka työmäärä kasvaa pyyntöjen lisääntyessä, yhdenmukaisten asiakirjojen katsottiin lieventävän tätä vaikutusta. Myös julkiseen kuulemiseen osallistuneet (verovelvollisten tai velallisten näkökulmaa edustavat) vastaajat esittivät myönteisiä mielipiteitä yhdenmukaisten asiakirjojen hyödyllisyydestä. He olivat sitä mieltä, että näissä asiakirjoissa on paljon tietoa saatavista ja asiasta vastaavasta virastosta. f. Direktiivin aineellisen soveltamisalan laajentaminen on lisännyt veroviranomaisten työmäärää. Vaikka näiden muiden verojen ja maksujen kokonaismäärät jäävät suhteellisen pieniksi (verrattuna verojen pääluokkien eli alv:n ja tuloveron määriin), ne voivat aiheuttaa huomattavan määrän avunpyyntöjä. Suurin osa jäsenvaltioista piti direktiivin soveltamisalan laajentamista kuitenkin hyödyllisenä, koska sillä varmistetaan myös verosäännösten parempi noudattaminen.

4. SUURIMMAT HUOLENAIHEET JA PARANTAMISEN MAHDOLLISUUDET 4.1. Jäsenvaltioiden veroviranomaisten yhteisvastuullisuuden lisääminen edellyttää riittäviä resursseja a. Arviointilomakkeeseen antamissaan vastauksissa 18 jäsenvaltiota totesi, että muiden jäsenvaltioiden perintäpyynnöt aiheuttavat niille paljon lisätyötä, ja 17 jäsenvaltion raporteissa ilmaistiin huoli kansallisten resurssien vähyydestä. Selitysten mukaan niillä ei ole tarpeeksi henkilöresursseja, jotta kaikkiin pyyntöihin voitaisiin vastata kohtuullisessa ajassa. b. Lisäksi 10 jäsenvaltiossa oli se käsitys, että joissakin valtioissa ei veroviranomaisten rajatylittävää perintäavunantoa pidetä tärkeänä. Voidaan olettaa, että keskinäisen perintäavunannon tuloksiin vaikuttaa ainakin jossakin määrin se, etteivät pyynnön vastaanottaneet jäsenvaltiot ryhdy riittäviin toimiin perintäavun antamiseksi (niiden omassa veronperintäjärjestelmässäkin saattaa olla puutteita; ks. kohta 4.2.). Taulukko 4: Vuosittain perittyjen keskimääräisten määrien prosenttiosuus verrattuna perintäavunantopyyntöjen kohteena olleisiin vuosittain perittyihin keskimääräisiin määriin; kummassakin ovat kyseessä vuodet 2013–2016 ja ilmoituksen on tehnyt pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio: c. Keskinäisen perintäavun onnistumiseen vaikuttaa paljon se, onko riittävästi resursseja ja yhteistyöhalua. Jäsenvaltioiden on varattava riittävästi resursseja sisäistä veronkantoa ja muiden jäsenvaltioiden perintäpyyntöjä varten. Tällainen panostus jokaisessa jäsenvaltiossa on ennakkoedellytyksenä sille, että sisämarkkinat toimivat moitteettomasti ilman syrjiviä suojatoimenpiteitä. Näin estetään myös petoksia ja verotulojen menetyksiä. Keskinäiseen perintäavunantoon panostamista voidaan pitää myös tärkeänä osana verohallinnoille suunnattua verosäännösten noudattamista koskevaa strategiaa, koska se vähentää epärehellisten veronvelvollisten luottamusta siihen, että he voivat jäädä rankaisematta. Avunantoa pyytävien jäsenvaltioiden velvollisuus on tietenkin parantaa verosäännösten noudattamista ja varmistaa mahdollisimman tehokas sisäinen veronkanto ja maksamattomien verojen perintä, mutta niiden olisi tarvittaessa voitava luottaa myös pyynnön vastaanottavan jäsenvaltion yhteisvastuullisuuteen. 4.2. Sisäisen veronkannon ja veronperinnän tehostaminen on perusedellytyksenä sille, että perintäapu onnistuu paremmin a. Perintäpyynnön tai turvaamistoimia koskevan pyynnön toimeenpanemiseksi pyynnön vastaanottavan viranomaisen on käytettävä samoihin tai samankaltaisiin saataviin sovellettavissa pyynnön vastaanottavan jäsenvaltion laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä annettua toimivaltaa ja niissä säädettyjä menettelyjä (direktiivin 2010/24/EU 13 artiklan 1 kohta ja 17 artikla). Tämä tarkoittaa, että keskinäisen perintäavunannon onnistumiseen vaikuttaa paljon kunkin kansallisen veronkantojärjestelmän tehokkuus.

Kuten useat julkiseen ja veroviranomaisten kuulemiseen osallistuneet ovat vahvistaneet, jäsenvaltioiden olisi panostettava enemmän muille jäsenvaltioille annettavaan perintäapuun ja vähennettävä perusteettomia sisäisiä rajoitteita, jotka estävät perintäavunpyyntöjen täytäntöönpanon. Näyttää todellakin siltä, että kansalliset veronperintätoimet eivät ole aina riittäviä eivätkä tehokkaita. Useat veroviranomaiset toteavat kyselyyn antamissaan vastauksissa, että monimutkaiset kansalliset säännöt tai työläät sisäiset menettelyt ja vaatimukset vaikeuttavat niiden työtä ja heikentävät huomattavasti veroviranomaisten mahdollisuuksia toteuttaa turvaamis- tai perintätoimia. Näyttää myös siltä, että jäsenvaltioiden välistä tietojenvaihtoa ja pääsyä veronkannossa tarvittavia tietoja sisältäviin tietokantoihin on parannettava ja helpotettava. Lisäksi kansallisten veronperintämenettelyjen käyttöä koskevaa sääntöä sovelletaan usein niin, että varsinaista perintää edeltävät vaiheet (verosaatavan tiedoksianto, uusi maksuaika) toistuvat pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa, vaikka ne on jo tehty avunantoa pyytävässä jäsenvaltiossa. Tämä aiheuttaa ylimääräistä viivästystä perintäprosessissa ja antaa vilpillisille verovelvollisille lisäaikaa piilottaa ja siirtää varojaan ennen perinnän aloittamista. Jotta veronperintä olisi moitteetonta, jäsenvaltioiden on helpotettava avunpyyntöjen täytäntöönpanoa omalla alueellaan mukauttamalla ja tehostamalla sisäistä lainsäädäntöään ja parantamalla veronkannon käytäntöjä. Samalla jäsenvaltioiden on kuitenkin otettava huomioon verovelallisten oikeuksien kunnioittaminen, kuten julkiseen kuulemiseen osallistuneet ovat vaatineet. b. Edellä mainittu johtopäätös vastaa päätelmiä, jotka esitettiin 7. huhtikuuta 2016 annetussa komission tiedonannossa arvonlisäveroa koskevasta toimintasuunnitelmasta. Tiedonannossa komissio totesi, että jäsenvaltioiden on tehostettava verohallintojaan. Jäsenvaltioiden verohallintojen johdon kanssa käydään strategisia keskusteluja verojen perintää koskevien aloitteiden ja uudistusten tukemiseksi jäsenvaltioissa. On kuitenkin otettava huomioon, että kullakin jäsenvaltiolla on omat erityiset veroviranomaisorganisaationsa ja veronperintäprosessinsa. Tämän vuoksi perintäprosessien ja organisaatioiden pullonkaulat eivät olekaan välttämättä samat kaikissa jäsenvaltioissa, eikä yhden jäsenvaltion soveltamia parhaita käytäntöjä voida aina siirtää sellaisenaan muihin jäsenvaltioihin. Tärkeimpänä toimenpiteenä komissio kehottaa niitä jäsenvaltioita, joissa perintäavun aste on alhaisin (perintäaste noin 2 prosenttia tai sen alle: Kypros, Romania, Malta, Bulgaria, Latvia, Slovakia, Kroatia, Liettua, Unkari, Yhdistynyt kuningaskunta, Viro, Kreikka Luxemburg, Itävalta, Espanja ja Italia), analysoimaan suurimmat ongelmansa yhdessä näiden jäsenvaltioiden kansallisten veronperinnän asiantuntijoiden (verohallinnon ja mahdollisesti muiden asiantuntijoiden) kanssa. Komissio auttaa arvioimaan, millä toimilla perintää voitaisiin tehostaa. 4.3. EU:n perintäapua koskevan lainsäädäntökehyksen toiminnan parantaminen a. EU:n lainsäädäntökehystä pidetään yleisesti kaikkein kehittyneimpänä veronperintäavunannon alalla. Siihen sisältyy käytännön täytäntöönpanovälineitä, kuten yhdenmukainen tiedoksiantolomake ja yhdenmukainen asiakirja, joka mahdollistaa täytäntöönpanon pyynnön vastaanottavassa jäsenvaltiossa (YTPA). Sen aineellinen soveltamisala on laaja, ja siinä on selkeät säännöt avunpyyntöjen käsittelyä varten. Jäsenvaltioilla ja julkiseen kuulemiseen osallistuneilla oli kuitenkin useita ehdotuksia lainsäädäntökehyksen parantamiseksi. Erityistä huomiota kiinnitettiin seuraaviin asioihin: soveltamisala, tietojen vaihto ja pääsy asiaankuuluviin tietokantoihin, turvaamistoimet ja perintäavun edellytykset (vanhoja saatavia koskevat ehdot ja raja-arvojen soveltaminen).

b. Jäsenvaltioiden mielipiteet nykyisen lainsäädännön mahdollisesta yksinkertaistamisesta ja muunlaisesta muuttamisesta näyttävät kuitenkin olevan hyvin erilaisia ja toisilleen vastakkaisia. Useita yksinkertaistamisehdotuksia on jo analysoitu ja niistä on keskusteltu jäsenvaltioiden, veronperinnän asiantuntijaryhmän ja perintää käsittelevän komitean kanssa. Seuraavassa muutamia näistä ehdotuksista: – Soveltamisalaa laajentamalla vältettäisiin joitakin epäilyjä, jotka liittyvät nykyisen soveltamisalan rajoituksiin, ja yhdenmukaisia sääntöjä ja järjestelyjä voitaisiin soveltaa useampiin saataviin (esimerkiksi sosiaaliturvaan liittyviin ja muihin julkisiin saataviin), mutta laajentaminen aiheuttaisi todennäköisesti vakavia ongelmia (sosiaaliturvaan liittyvien saatavien perintäapua koskevat säännöt ovat eri säädösten alaisia ja niillä on erilainen oikeudellinen perusta; soveltamisalan laajentaminen muihin saataviin edellyttää yksimielisyyttä). – Joitakin nykyisen direktiivin sääntöjä voidaan pitää melko vaikeina (esimerkiksi direktiivin 18 artiklan 2 kohdan säännöt, jotka koskevat saatavien vanhentumiseen liittyvää ehtoa, ja 19 artiklan 2 kohdan säännöt, jotka koskevat vanhentumisajan lykkäämistä, keskeyttämistä tai pidentämistä); näyttää kuitenkin olevan vaikeaa päästä yksimielisyyteen siitä, miten näitä säännöksiä olisi muutettava. – Useat jäsenvaltiot hylkäsivät ehdotuksen, joka koski autoihin liittyvän tietojenvaihdon helpottamista siten, että voitaisiin käyttää hyväksi automaattisen pyyntöjen käsittelyn mahdollistavaa EUCARIS-verkostoa (eurooppalainen ajoneuvo- ja ajokorttitietojärjestelmä). – Perintää käsittelevä komitea sopi äskettäin komission täytäntöönpanoasetukseen (EU) N:o 1189/2011 tehtävistä yksinkertaistuksista, jotka koskevat viittausta valuuttakurssiin (asetuksen 18 artiklan 2 kohta), jotta valuuttakurssi voidaan laskea automaattisesti tulevissa sähköisissä lomakkeissa, ja erityisen lomakkeen käyttöä, jossa selitetään turvaamistoimenpidepyyntöjen syyt ja edellytykset ja jolla helpotetaan kyseisten pyyntöjen täytäntöönpanoa pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa. c. Julkiseen kuulemiseen osallistuneet esittivät myös joitakin mielipiteitä, joissa vastustettiin tiettyjä muutosehdotuksia. Vastaajien keskuudessa vallitsi yleinen yksimielisyys siitä, että EU:n on suhtauduttava tiukasti yhteistyöhaluttomiin jäsenvaltioihin ja kolmansiin maihin ja että turvaamistoimia on vahvistettava ja varmistettava nopea vastaaminen avunpyyntöihin. Toisaalta useat vastaajat pitivät tärkeänä kunnioittaa verovelallisen oikeuksia puolustaa itseään ja rajoittaa pyynnön vastaanottavalle jäsenvaltiolle koituvaa hallinnollista rasitusta. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella voidaan todeta, että julkiseen kuulemiseen osallistuneilla ei ollut yhteneviä mielipiteitä siitä, olisiko perintäapua käytettävä riitautetuissa saatavissa tai nykyisen raja-arvon alittavissa saatavissa. b. Edeltävien kohtien perusteella tärkeintä olisi parantaa perintäavunpyyntöjen täytäntöönpanoa kansallisella tasolla nykyisen perintäapua koskevan lainsäädäntökehyksen puitteissa. Näyttää siltä, että kansallisella tasolla on varaa parantaa EU:n nykyisen lainsäädännön tarjoamien mahdollisuuksien hyväksikäyttöä. c. Kadonneet velalliset ja varat eivät ole vain EU:n sisäinen ongelma. On selvää, että veropetosten tekijät pystyvät helposti välttämään perintätoimet EU:ssa, jos he voivat liikkua vapaasti ja siirtää varojaan kolmansiin maihin. Tämän vuoksi komissio on äskettäin käynyt neuvotteluja ensimmäisen hallinnollista yhteistyötä arvonlisäverotuksen alalla koskevan kansainvälisen sopimuksen tekemisestä EU:n ja Norjan välillä. Sopimukseen sisältyy keskinäinen avunanto arvonlisäverosaatavien perinnässä. Tätä perintäavunantoa koskevat säännöt vastaavat EU:n direktiivin säännöksiä – vaikka sopimuksen soveltamisala rajoittuukin arvonlisäverosaataviin – ja yhteydenpidossa Norjan kanssa käytetään EU:n sähköisiä lomakkeita. Sähköiset perintälomakkeet on laadittu niin, että niitä voidaan käyttää myös kolmansien maiden kanssa. Nämä yhteiset puitteet helpottavat toimivaltaisten viranomaisten työtä. 4.4. Viestintää on parannettava ja ohjeistusta tarvitaan lisää a. Komission yksiköt ovat jo toteuttaneet monia toimia lisätäkseen tietoisuutta veronperintää koskevaan keskinäiseen avunantoon liittyvästä EU:n lainsäädännöstä ja selittääkseen tähän lainsäädäntöön sisältyviä monimutkaisia sääntöjä: - Kansalliset veroviranomaiset voivat esittää kysymyksiä veronperinnän asiantuntijaryhmän tai kansallisten yhteyspisteiden kautta, ja niitä kehotetaan osallistumaan Fiscalis 2020 ‑työpajoihin tai hankeryhmiin. - Kansalaisille selitetään lainsäädäntöä komission verkkosivustolla olevalla sivulla, jossa on usein esitettyjä kysymyksiä ja vastauksia (frequently asked questions and answers).