Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Talous- ja rahaliiton vaikutukset: lähentymisen taloudelliset ja yhteiskunnalliset näkökohdat sekä yhtenäisvaluutasta tiedottaminen"

(97/C 30/21)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 9. heinäkuuta 1996 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Talous- ja rahaliiton vaikutukset: lähentymisen taloudelliset ja yhteiskunnalliset näkökohdat sekä yhtenäisvaluutasta tiedottaminen".

Asian valmistelusta vastannut talous-, raha- ja valuutta-asiain jaosto antoi lausuntonsa 4. syyskuuta 1996. Esittelijöinä olivat Umberto Burani, Michael Geuenich ja Bernard du Granrut.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. ja 26. syyskuuta 1996 pitämässään 338. täysistunnossa (26. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 116 ääntä puolesta, 8 vastaan, ja 11 pidättyi äänestämästä.

1. Alustavia huomioita

1.1. Talous- ja sosiaalikomitea vastasi komission lausuntopyyntöön hyväksymällä 26. lokakuuta 1995 lausunnon () aiheesta "Vihreä kirja käytännön järjestelyistä yhtenäisvaluutan käyttöön ottamiseksi" (). Yhtenäisvaluutan käyttöönottoon liittyviä teknisiä ongelmia käsitellyttä ensimmäistä lausuntoa täydentääkseen TSK syventyy käsillä olevassa lausunnossa muihin kuin käytännön seurauksiin, joita yhtenäisvaluutan käyttöönotosta on.

1.2. Kuten TSK on aiemmin useissa yhteyksissä selvästi ilmaissut, TSK suhtautuu myönteisesti suunnitelmaan Euroopan rahaliitosta. TSK toteaa kuitenkin, että mitä lähempänä olemme talous- ja rahaliiton (EMU) kolmanteen vaiheeseen siirtymistä, sitä enemmän julkisessa keskustelussa aletaan esittää kysymyksiä. Monet Euroopan kansalaiset pitävät kansallisesta valuutasta luopumista korkeana hintana, vaikka onkin kyse jo pitkälle viedyn eurooppalaisen yhdentymiskehityksen hyväksytystä tavoitteesta. Väestön ajoittain suurikin epäluuloisuus voi osittain johtua tiedonpuutteesta. TSK:n mielestä on siksi hyödyllistä kiinnittää lausunnon alussa jälleen huomio etuihin, joita EMU tarjoaa Euroopan kansalaisten hyvinvoinnille.

1.2.1. Valuuttakurssien heilahtelusta eroon pääseminen on epäilemättä EMUn tärkein näkökohta. Siten poistuu kaupankäyntiä ja sijoitustoimintaa Euroopan unionissa haitannut huomattava este. TSK yhtyy tässä asiassa komission analyysiin, jonka se teki asiakirjassaan aiheesta "Valuuttakurssivaihtelujen vaikutus sisämarkkinoihin" (). TSK on etenkin samaa mieltä yhteenvedosta, että yhtenäismarkkinoille välttämätön yhtenäisvaluutta:

poistaa unionin sisäiset valuuttakurssivaihtelut, joista aiheutuu suuria talousvaikeuksia, ja

vahvistaa lähentymistä EY:n perustamissopimuksessa mainituin mekanismein.

1.2.2. Ennakoidun sijoituskasvun täytyisi edetä yhtenäismarkkinoilla rinnan investointien ja työpaikkojen nykyistä tehokkaamman ja järkevämmän jakautumisen kanssa. Sisämarkkinoiden toteutumisen synnyttämät myönteiset kasvu- ja työllisyysvaikutukset vahvistuisivat siten merkittävästi.

1.2.3. Kansallisten valuuttojen mukana poistuvat myös korkeat vaihtoriskeiltä suojautumiskulut sekä vaihtokulut; tämä hyödyttää tuotanto-, kauppa- ja palvelualoja.

1.2.4. Yhdentyneiden pääomamarkkinoiden ansiosta yhtenäisvaluutasta tulee huomattavasti vahvempi vastapaino dollarille ja jenille sekä nykyistä tärkeämpi varantovaluutta. Näin ollen varaudutaan myös siihen, että monipuolistuvat kansainväliset sijoittajat kasvattavat eurojen osuutta valuuttasalkussaan. Niin yhtenäisvaluutta kuin toteutunut tuotto hyötyvät pääoman tuonnin kasvusta. Vakaa valuutta ja siihen liittyvä rahoituskulujen pieneneminen ovat investointien, kasvun ja työllisyyden parantamisen pääedellytyksiä.

1.2.5. Laajemmassa yhteydessä yhtenäisvaluutta sekä sisämarkkinoiden lopullinen toteutuminen antaa Euroopalle mahdollisuuden esiintyä 2000-luvulla yhtenä maailman kolmesta tai neljästä suurimmasta taloudellisesta ja poliittisesta voimasta. Mikään yksittäinen Euroopan maa ei voisi tavoitella näin vaikutusvaltaista asemaa.

1.2.6. Yhtenäisvaluutta helpottaa hintojen vertailua kansalliset rajat ylittävillä hyödyke- ja tuotantotekijämarkkinoilla. Se ei kuitenkaan tarkoita, että hyödykkeen hinta on sama kaikilla Euroopan markkina-alueilla. Talousvoimat voivat havaita suhteelliset hintamuutokset nykyistä helpommin, mikä takaa käytettävissä olevien varojen tehokkaan käytön ja lisää vaurautta EU:ssa.

1.2.7. Yhtenäisen valuutta-alueen luominen parantaa luultavasti rahapolitiikan tehokkuutta. Ensimmäiset empiiriset tutkimukset () osoittavat, että Euroopan laajuinen valuuttakysyntä on vakaampi kuin vastaavat kansalliset kysynnät.

1.3. Tarkastelun perusteella voi päätellä, että rahaliitto tarjoaa Euroopalle huomattavia mahdollisuuksia. Rahaliiton liian nopealla ja harkitsemattomalla toteuttamisella voi kuitenkin olla myös vaaransa. Rahaliiton kolmannesta vaiheesta ei voi enää palata takaisin. Siksi on tärkeää ennen rahaliittoon siirtymistä tutkia kaikki asiaankuuluvat ongelmat ja löytää paras mahdollinen yhteistä valuutta-aluetta ja sen suhteita kansalaisiin koskeva ratkaisu. Ottaen huomioon, miten monimutkaisia kysymyksiä yhtenäisvaluutan käyttöönotto tuo esiin, TSK keskittyy lausunnossaan mielestään erityisen tärkeisiin asioihin. Valitut aiheet heijastavat TSK:n edustamia yhteiskunnallisia etuja. Lausunnossa käsitellään myös tarkemmin aiheita, joiden syventämistä toivottiin laadittaessa vihreää kirjaa käsitellyttä TSK:n lausuntoa. Tässä muita yksityiskohtaisemmin tarkasteltavat rahaliiton näkökohdat:

EY-sopimuksessa määritettyjen lähentymisperusteiden tulkinta ja soveltaminen (kohta 2);

vaihtokurssien vahvistaminen (kohta 3);

rahaliiton voimaanastumisen ajankohta (kohta 4);

tulevan Euroopan keskuspankin asema (kohta 5);

poikkeusvaltiot: taloudelliset vaikutukset ja rahapoliittinen yhteistyö (kohta 6);

rahaliiton vaikutukset työmarkkinoihin (kohta 7);

tiedottamistoimet (kohta 8).

2. Lähentymisperusteiden tulkinta ja soveltaminen

2.1. Yhtenäisvaluutta-alueen muodostaminen on taloudellisesti järkevää, jos se liittää yhteen samantasoisia talousalueita. Mitä joustavammin ja yhtenäisemmin alue reagoi ulkosyntyisiin häiriöihin, sitä paremmin se mukautuu yhtenäisvaluutan käyttöönottoon. Kun samantasoiset kansalliset talousalueet liittyvät yhteen, maat hyötyvät yhtenäisvaluutan eduista pääosin investointien lisääntymisestä, kasvusta ja työllisyyden paranemisesta. Jos rahaliitto sen sijaan muodostuu kehitystasoltaan erilaisista kansallisista talousalueista, joustavien vaihtokurssien poistumisesta voi olla myös kielteisiä seurauksia. Kuten jäljempänä todetaan, maat, jotka eivät täytä todellisia lähentymisperusteita, ovat itse asiassa vaarassa jäädä jälkeen muista ja menettää joksikin aikaa (vienti)markkinaosuuksiaan taloudellisesti vahvemmille alueille. Tilanne kärjistäisi taloudeltaan heikommilla alueilla työttömyyttä entisestään. Tulojen aluejakaumaan syntyneet huomattavat erot aiheuttavat yhteiskunnallisten ja poliittisten jännitteiden vaaran yhtenäisvaluutta-alueella. Tarvittaisiin huomattavia varojen siirtoja yhteiskuntarauhan säilyttämiseksi. Ulkoisen kauppavaihdon keskinäisestä riippuvuudesta johtuen myös kysynnän lasku kehittymättömämmillä talousalueilla vaikuttaisi kielteisesti keskeisten alueiden kasvuun ikään kuin välillisesti.

Rahaliittoon osallistumiseen vaaditut lähentymisperusteet

Hintojen kehittyminen

Tarkastusta edeltävän vuoden aikana mitattu keskimääräinen rahanarvon alenemisaste ei saa ylittää enemmän kuin 1,5 %:lla korkeintaan kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavaa astetta.

Julkistalous

Julkistalouden alijäämän osuus bruttokansantuotteesta (alijäämän aste) ei saa ylittää 3 %:a, paitsi jos tämä osuus on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on lähellä viitearvoa, taikka jos viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista ja osuus pysyy lähellä viitearvoa.

Julkisen velan osuus bruttokansantuotteesta (julkisen velan aste) ei saa ylittää 60 %:a, ottamatta huomioon tapauksia, joissa tämä osuus pienenee riittävästi ja lähestyy riittävän nopeasti viitearvoa.

Vaihtokurssien kehitys

Osallistuminen Euroopan valuuttajärjestelmään suunnitelluin vaihteluvälein ilman vaikeita kriisejä ainakin tarkastusta edeltävien kahden vuoden ajan. Sinä aikana jäsenvaltio ei saa etenkään devalvoida oma-aloitteisesti valuuttansa bilateraalista keskikurssia suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan.

Korkotason kehitys

Lähentymistarkastusta edeltävän vuoden aikana pitkän aikavälin korkokantojen nimellistaso (valtion pitkäaikaiset obligaatiot) ei saa ylittää enemmän kuin 2 %:lla korkeintaan kolmen hinnoiltaan vakaimman maan tason.

2.2. Näitä asioita on käsitelty EY:n perustamissopimuksessa. Sen 109 j artiklan 1 kohdassa (ks. reunustettu teksti) määritettyjen lähentymisperusteiden avulla valitaan maat, jotka voivat osallistua järkevästi rahaliiton ensimmäiseen vaiheeseen. Kohdassa 2.1 esitetyt mietteet saavat TSK:n tekemään johtopäätöksen, että perustamissopimuksessa määrätyn liikkumavaran liian laaja tulkinta saattaa aiheuttaa vaikeuksia.

2.3. On siis tarkennettava, millä tavalla lähentymisperusteet käytännössä määritetään. EY-sopimuksessa käytetyt sanamuodot kuten "merkittävästi ja jatkuvasti" tai "pienenee riittävästi" antavat paljon tilaa tulkinnoille. Tässä yhteydessä TSK huomauttaa, että neuvoston olisi tarkennettava lähentymisperusteet ennen rahaliiton voimaanastumista. Kansalliset hallitukset saisivat siten nykyistä tarkempia tavoitteita lähentymiskriteerien saavuttamiseen. Toisaalta näin estettäisiin pääsyperusteiden liian hölläkätinen poliittinen tulkinta. Vaara on tosiasiallinen sikäli kuin rahaliittoon osallistumisesta vaaditaan neuvoston määräenemmistöpäätös (tällä hetkellä 62 ääntä 87:stä). Tämä tarkoittaa, että maiden, jotka eivät luultavasti pääse itse mukaan rahaliittoon, on suostuttava muiden maiden osallistumiseen.

2.4. TSK:n mielestä lähentymisperusteita olisi tarkennettava useissa kohdin. Perustamissopimuksen tekstistä ei ilmene selvästi, koskeeko hintaperuste keskiarvoa vai kolmen vakaimman valuutan huonointa suoritusta. Perusteen tarkentamiseksi TSK kehottaa ottamaan huomioon, että hintaperustetta noudatetaan, kun inflaatiotaso ei ylitä yli 1,5 %:lla parhaisiin suorituksiin päässeiden kolmen jäsenvaltion inflaation (bruttokansantuotteeseen suhteutettua) painotettua keskiarvoa.

2.5. TSK:n mielestä on myös välttämätöntä tarkistaa hintaperustetta, koska se on pohjana korkotasoperusteelle. Euroopan yhtenäisvaluutta-alueen perustaminen synnyttää toivon, että rahaliittoon osallistuvat maat hyötyvät pysyvästi yhteisön keskiarvoa alhaisemmasta korkotasosta. Toivo vaikuttaa perustellulta etenkin tulevan eurooppalaisen valuutta-alueen pääomamarkkinoiden kehitysnäkymiä ajatellen. Korkotason pysyminen alempana on edellytyksenä investointien ja siten myös työllisyyden elpymiselle Euroopassa. Siitä seuraava tuottavuuden lisäys ja kansainvälisen kilpailun tulosten paraneminen antavat uskoa investointien ja työllisyyden elpymiseen.

2.6. Vaihtokursseja koskevaa perustetta on myös selvennettävä. Vaihteluvälejä muutettiin ± 2,25 %:sta ± 15 %:iin elokuun 2. päivänä 1993. Uusissa, laajennetuissa vaihteluväleissä otetaan huomioon viime vuosina huomattavasti lisääntynyt pääomien liikkuvuus ja siihen liittyvä valuuttamarkkinoiden voimakas ailahtelevuus. Mahdollisimman suuret vaihtovälit auttoivat poistamaan markkinoilta liian kapea-alaiset kohteet, jotka olivat oivia keinottelun kohteita. Tämä rohkea veto on tuottanut hedelmää. Se näkyy selvästi erilaisuuden osoittimesta, joka ilmaisee, kehittyykö jokin väliintulojärjestelmään osallistuvista valuutoista muista poiketen (). Osoitin rekisteröi tavallista huomattavasti pienempiä ailahteluja, kun markkinoiden vaihtokurssin häilyvyys pysyy lähes muuttumattomana. Vaihteluvälien laajentamisen jälkeen useat Euroopan valuuttajärjestelmän valuutat on määritelty nopeasti uudelleen vanhojen vaihteluvälien tasolle.

2.6.1. Noin 15 %:n väli on kahdenväliseen keskikurssiin sovellettuna niin laaja, ettei valuuttakeinotteluilla ole enää merkitystä vaihtokurssien heilahtelun selittäjinä. Perustiedoista tulee suhteellisesti tärkeämpiä arvioinnissa. Pohjimmiltaan "terveiden" valuuttojen on tullut helpommaksi noudattaa ± 2,25 %:n vaihteluvälejä ja valuutan kyky liikehtiä kapeammassa vaihteluvälissä voi toimia perusteena rahaliittoon liittymiselle. TSK:n mielestä lähentymisen arvioinnissa voitaisiin tästä lähin toimia seuraavasti. Vaikka ± 15 %:iin laajennetut vaihteluvälit pidetäänkin muodollisena perusteena, vaihtokurssiperusteen täytyisi katsoa toteutuneen, kun kahdenvälistä keskikurssia ei ole täytynyt muuttaa kahtena rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirtymistä edeltävänä vuotena. Ehtona on myös, että kyseessä oleva valuutta on pysynyt lähentymistarkastusta edeltävänä vuotena riittävän kapealla välillä kahdenvälisen keskikurssin tienoilla. Pysyvän kurssijärjestelmän loogisen läheisyyden lisäksi se, että vaihteluvälit olivat ne, jotka olivat voimassa Maastrichtin sopimusta allekirjoitettaessa, puoltaa normaalien vaihteluvälien "kapeaa" tulkintaa. Läheisyysperusteita tarkastettaessa Euroopan unionin ministerineuvoston on selvennettävä, mitä "riittävän kapealla välillä" tarkoitetaan. TSK:n mielestä on joka tapauksessa määritettävä arvo, joka ottaa yhtäältä huomioon toteutunutta taloutta koskevia tietoja ja toisaalta periaatteen puolueettoman kilpailun säilyttämisestä.

2.7. Julkistalouden alijäämän ja julkisen velan perusteiden määrittäminen on poliittisesti vaikein tehtävä. EY-sopimuksessa käytetty sanamuoto antaa mahdollisuuden erittäin laajaan tulkintaan.

2.7.1. Julkistalouden alijäämiä koskevissa 104 c artiklan säännöksissä säädetään, että jäsenvaltiot välttävät liiallisia julkistalouden alijäämiä.

2.7.2. Saman artiklan 2 kohdassa määritetään politiikan keinot seuraavasti:

"Komissio valvoo jäsenvaltioiden talousarviotilanteen ja julkisen velan määrän kehitystä vakavien virheiden tunnistamiseksi. Se tarkastelee erityisesti talousarviota koskevan kurinalaisuuden noudattamista seuraavilla kahdella arviointiperusteella:

a) ylittääkö ennakoidun tai toteutuneen julkistalouden alijäämän osuus bruttokansantuotteesta viitearvon, paitsi:

jos tämä osuus on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on lähellä viitearvoa, taikka;

jos viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista ja osuus pysyy lähellä viitearvoa;

b) ylittääkö julkisen velan osuus bruttokansantuotteesta viitearvon, ottamatta lukuun tapauksia, joissa tämä osuus pienenee riittävästi ja lähestyy riittävän nopeasti viitearvoa.

Viitearvot täsmennetään tähän sopimukseen liitetyssä, liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä tehdyssä pöytäkirjassa."

2.7.3. Perustamissopimukseen liitetyn pöytäkirjan (N:o 5) 1 artiklassa määritetään ja täsmennetään sopimuksen 104 c artiklan 2 kohdassa tarkoitetut viitearvot:

" ennakoidun tai toteutuneen julkistalouden alijäämän suhde markkinahintaiseen bruttokansantuotteeseen: 3 prosenttia;

julkisen velan suhde markkinahintaiseen bruttokansantuotteeseen: 60 prosenttia."

2.7.4. Saman pöytäkirjan 2 artiklassa määritetään, mitä "julkisella", "alijäämällä", "sijoituksella" ja "velalla" tarkoitetaan, ja 3 artiklassa tuodaan esiin jäsenvaltioiden hallitusten vastuu "julkisen hallinnon alijäämistä".

2.7.5. Perustamissopimuksen 104 c artiklan 3 14 kohdissa määrätään komission, neuvoston ja parlamentin julkistalouden alijäämiä koskevasta valvontamenettelystä. Talous- ja rahaliiton toimeenpanoaikataulusta määrätään EY-sopimuksen 109 e artiklassa. Sopimuksen 104 c artiklaa sovelletaan 1, 9, 11 ja 14 kohtaa lukuun ottamatta talous- ja rahaliiton toisen vaiheen toteutumisen alusta alkaen.

2.7.6. Jos jäsenvaltio ei täytä julkistalouden alijäämää tai julkista velkaa koskevien arviointiperusteiden vaatimuksia siirtyäkseen kolmanteen vaiheeseen, komissio laatii asiasta kertomuksen (104 c artiklan 3 kohta). Komitea, josta määrätään 109 c artiklan 4 kohdassa, laatii lausunnon komission kertomuksesta. Jos komissio katsoo, että jossakin jäsenvaltiossa on liiallinen alijäämä, se antaa asiasta lausunnon neuvostolle, joka 104 c artiklan 6 kohtaa soveltaen "päättää määräenemmistöllä komission suosituksesta ja ottaen huomioon sen jäsenvaltion mahdolliset huomautukset, jota asia koskee, sekä kokonaistilanteen arvioituaan, onko liiallinen alijäämä olemassa".

2.7.7. Näitä tekstejä vertailtaessa päästään tulokseen, että rahaliittoon soveltuvia jäsenvaltioita määritettäessä ei ole tarpeen, että julkistalouden alijäämän osuus bruttokansantuotteesta on alle 3 %. Riittää, että:

osuus on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on lähellä viitearvoa, tai

viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista osuus pysyy lähellä viitearvoa.

2.7.8. Neuvoston on arvioitava, mitä "pienentymisen merkittävyydellä ja jatkuvuudella", "viitearvon läheisyydellä" sekä "liiallisella ja väliaikaisella ylityksellä" tarkoitetaan (neuvosto tekee päätöksensä määräenemmistöllä niin, että äänet painotetaan 148 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja asianomaisen jäsenvaltion edustajan ääniä ei lasketa). Se päättää "kokonaistilanteen arvioituaan" (104 c artiklan 6 kohta), onko liiallinen alijäämä olemassa.

2.7.9. Kokonaistilanteen arviointiin, johon neuvoston on ryhdyttävä, myönnetään määrittämätön arviointiväljyys. Neuvoston olisi voitava ottaa huomioon päivämäärä, jolloin Maastrichtin sopimus allekirjoitettiin, 7. helmikuuta 1992, jolloin allekirjoittaneiden valtioiden taloudellinen tila poikkesi huomattavasti neuvoston tulevan päätöshetken aikaisesta tilasta. Pöytäkirjassa (N:o 5) määritetyt arvot, 3 %:n julkistalouden alijäämä ja 60 %:n julkinen velka suhteessa BKT:een, eivät ole tarkkoja arvoja. Neuvoston arviointioikeus on tärkeä ja riippumaton, koska se tekee päätöksensä määräenemmistöllä.

2.7.10. Perustamissopimusta valmisteltaessa allekirjoittaneet valtiot tiesivät ilmeisen hyvin, että Euroopan talouselämä, samoin kuin maailmantalous tai kunkin jäsenvaltion talous, kehittyy jatkuvasti. Talous voi kokea muutoksia, jotka johtuvat valtioiden valvonnan ulkopuolella olevista tekijöistä. Tämän seurauksena jäsenvaltiot päättivät (yli kuusi vuotta ennen perustamissopimuksen määräysten toimeenpanoa), ettei lähentymisperusteiden täyttämiselle annettaisi tarkkoja ja jyrkkiä rajoja. Päinvastaisessa tapauksessa annettuja määräyksiä ei ehkä voitaisi soveltaa.

2.7.11. Johtopäätöksenä on palattava takaisin näiden määräysten tarkoitukseen eli unionimaiden yhtenäisvaluutan luomiseen. Toteuttaminen riippuu paljon enemmän eri maiden talouselämän "todellisesta lähentymisestä" toisiinsa kuin varauksettomista perusteista.

2.7.12. Yllä mainittu huomioon ottaen TSK haluaa tarkentaa, ettei neuvoston päätöksentekorakenteessa tehty tulkinta tarkoita missään nimessä, että on poikettava perusteista, jotka pyrkivät antamaan tarkan arvion kokonaistilanteesta, kun tavoitteena on vahvan rahaliiton luominen. TSK tähdentää nimenomaan, että kansallisten talouksien lähentymistä toisiinsa on pidettävä välttämättömänä tavoitteena.

2.7.13. Tällainen tulkinta on myös kelvollinen alijäämän tasoa ajatellen. TSK arvioi, että alijäämän taso lähestyy viitearvoa ylittäessään sen prosentilla. Alijäämän taso laskee merkittävästi ja jatkuvasti, kun pieneneminen tapahtuu kolmena perättäisenä vuotena. Alijäämä on poikkeuksellinen ja väliaikainen, kun se ylittää viitearvon vain laskusuhdanteen ajan. Julkistalouden velan peruste olisi periaatteessa määritettävä siten, ettei lähentymistarkastusten aiempia tuloksia saa tarkistaa jälkikäteen. Mainittakoon tässä yhteydessä esimerkiksi Irlanti, jonka saavuttamia tuloksia julkisen velan pienentämisessä ministerineuvosto ja komissio pitivät tyydyttävinä vuonna 1995.

2.8. EMUun mukaan haluavien maiden on noudatettava säntillistä lähentymispolitiikkaa. Neuvosto tulkitsee lähentymisperusteita joka tapauksessa poliittisesti päättääkseen maiden hyväksymisestä talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. Itse asiassa, liian vähälukuinen maaryhmä ei oikeuttaisi yhtenäisvaluutan käyttöönottoon liittyviä merkittäviä kuluja.

2.9. Tässä yhteydessä herää kysymys, onko yksinomaan valuutta-, budjetti- ja velkaperusteisiin keskittyvä valintamenettely ihanteellinen. TSK arvelee, että soveltuviin valintaperusteisiin pohjautuva lisätutkimus antaisi mahdollisuuden kasvattaa taloudellisesti järkevään toimenpiteeseen osallistuvien maiden joukkoa. Sellaiseen tutkimukseen saisi ryhtyä vain 109 j artiklan 1 kohdassa mainittujen perusteiden täyttämisen tarkan valvonnan jälkeen, ja pelkästään sellaisten maiden kohdalla, jotka vastaavat jo neljään viidestä lähentymisperusteesta. Se, että liittymisperusteet keskittyvät ainoastaan valuutta- ja budjettipoliittisiin perusteisiin, oikeuttaisi mainitunlaisen menettelyn. Tiedekirjallisuudessa tavattavat valintaperusteet koskevat kuitenkin pääasiassa tosiasiallisen talouden arvoja. Myös EY-sopimuksessa vaaditaan muiden perusteiden huomioon ottamista, vaikka niiden muotoilu ei olekaan vielä havainnollinen. Muina myös huomioon otettavina tekijöinä 109 j artiklan 1 kohdassa mainitaan "markkinoiden yhdentymisen tulokset", "vaihtotaseiden tasapainon tilanne ja kehitys" sekä "yksikkötyökustannusten ja muiden hintaosoittimien kehitys".

2.10. Belgia on erinomainen esimerkki eduista, joita lisätarkastelu tarjoaa. Perustamissopimuksessa olevan "julkisen velan" määrityksen mukaan Belgian velka-aste on nykyisin 133,5 % maan bruttokansantuotteesta. Huomattavinkaan ponnistuksin Belgia ei onnistu lähentämään lukua perustamissopimuksessa määrättyyn 60 %:iin vuoteen 1997 mennessä, joka on lähentymisperusteiden tarkastusvuosi. Jopa EY-sopimuksessa käytetyn lievemmän kaavan mukaisesti, jonka mukaan julkisen velan on pienennyttävä "riittävästi" ja lähestyttävä "riittävän nopeasti viitearvoa" (104 c artiklan 2 kohta) Belgian on vaikeaa päästä mukaan rahaliittoon.

2.10.1. Korkea taloudellisen vakauden aste on kuitenkin tyypillistä Belgialle. Tämä ilmenee myös siitä, että Belgia täyttää selvästi hintojen vakautta, korkotasoa ja vaihtokursseja koskevat perusteet, joista on määrätty perustamissopimuksessa. Useat reaalitalouden tekijät mahdollistaisivat Belgian pääsyn mukaan rahaliittoon. Mainittakoon Belgian frangin revalvoinnista huolimatta erityisesti paljon ja jatkuvasti ylijäämäinen maksutase, Belgian talouselämän avoimuus sekä maan talouden suhteellisen suppea ulottuvuus. Belgian tuotantorakenne erittäin kehittynyt palveluala, voimakas teollisuus ja vähän maataloutta on verrattavissa useiden muiden Euroopan maiden rakenteisiin. Ulkomaankaupan vaihtosuhteeseen vaikuttavat iskut ovat näin ollen symmetrisiä eikä vaihtokursseja tarvitse mukauttaa.

2.11. Puhtaasti lähentymisperusteisiin nojaten ei siis välttämättä voida valita maita, jotka ovat omiaan liittymään rahaliittoon.

3. Sovellettavien vaihtokurssien vahvistaminen siirryttäessä rahaliiton kolmanteen vaiheeseen

3.1. TSK:ssa yhtenäisvaluutan käyttöönotosta käytyjä keskusteluita on aina luonnehtinut huoli siitä, että kansainvälisillä rahoitus- ja valuuttamarkkinoilla tehtävin keinotteluin voidaan vääristää ennen rahaliittoon siirtymistä vahvistettavia vaihtokursseja. Keinottelun vaara on olemassa etenkin sen jälkeen, kun neuvosto on jo päätöksellään valinnut rahaliittoon osallistuvat maat, mutta niiden valuuttoja ei ole vielä sidottu peruuttamattomalla pariteettijärjestelmällä. EY:n perustamissopimuksessa ei ole tarkkoja tietoja kursseista, joilla yhtenäisvaluuttaan olisi siirryttävä. On totta, että 109 j artiklan 4 kohdassa määrätään, ettei kolmanteen vaiheeseen siirtyminen muuta ecun ulkoista arvoa. Tarkasti tulkittuna tämä tarkoittaisi kuitenkin, että rahaliitto aloitetaan varsinaista muutosta edeltävän päivän markkinakurssein. TSK ei hyväksy sellaista menettelyä.

3.2. Kustannuksiin liittyvien kansainvälisten vaihtovääristymien välttämiseksi olisi TSK:n mielestä voitava vakuuttua siitä, ettei keinottelupaineiden alaisena hyväksytä pohjimmiltaan epäoikeudenmukaisia vaihtokursseja rahaliiton alkuvaiheessa. Tämä osoittautuu sitäkin tarpeellisemmaksi, mitä enemmän Euroopan valuuttajärjestelmän (EVJ) vaihtokurssimekanismista saadut kokemukset ovat osoittaneet, että reaalitalouteen perustuvat vaihtokurssit ovat rahaliiton onnistumisen perusedellytys. Mikäli rahaliittoon osallistuu maa, jonka vaihtokurssi on liian korkea, se on vaarassa menettää kilpailukykynsä hintojen tasolla. Rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirryttäessä tämä olisi vieläkin ongelmallisempaa, kun kansallisten valuuttojen poistamisen jälkeen ei olisi enää mahdollista tasoittaa yliarvostusta soveltamalla vastaavasti matalampaa korkotasoa. Ulkoisten vaihtojen virroissa olisi jatkuvasti häiriöitä, joita voitaisiin kompensoida ainoastaan niiden maiden tuotantovoitoin, joiden valuutta on yliarvostettu. Ottaen huomioon, että nämä voitot saavutetaan lyhyellä aikavälillä lähes aina työpaikkoja vähentämällä, kiinniottoprosessi olisi erityisen tuskallinen ja synkentäisi entisestään ko. maiden työttömyystilannetta. Yhtenäisvaluutta hyväksyttäisiin siksi näissä jäsenvaltioissa muita huonommin.

3.3. Vähintään viimeisten kahden vuoden aikana voimassa olleiden keskivertokurssien määrääminen vaihtokurssiksi voisi olla ratkaisu tähän ongelmaan. Ehdoksi olisi kuitenkin asetettava, etteivät vaihtokurssit poikkea huomattavasti jakson aikaisista keskiarvoista. Menettelyn etuna keskikurssien käyttöön verrattuna on se, että markkinat saavat mahdollisuuden vaikuttaa ratkaisevasti "tarkkojen" vaihtokurssien määrittämiseen.

3.4. Toisena ratkaisuna olisi käyttää painotuskaavaa, joka vähentäisi markkinakurssien painoa sitä mukaa kun vaihtokurssien lopullinen määrääminen lähestyisi. Olisi järkevää pitää käytettävä painotuskaava salassa, jottei markkinoiden toimijoilla olisi keinottelukohteita. Etenkin juuri ennen rahaliittoon siirtymistä tällaisella ratkaisulla vältyttäisiin valuuttakeinottelun vaikutuksilta pitkällä aikavälillä noudatettaviin vaihtokursseihin.

3.5. Tässä on esitelty vain joitakin useista mahdollisista ratkaisuista. TSK:n mielestä ei ole tärkeää, mikä näistä vaihtoehdoista valitaan. Ratkaisevaa on, että vastuulliset eurooppalaiset toimielimet tuntevat ongelman ja valmistelevat jo nyt toimia valuuttamarkkinoiden suurten häiriöiden varalle. Viranomaiset eivät ole vielä jättäneet yhtään tyydyttävää ehdotusta tässä asiassa. Euroopan rahapoliittinen instituutti ei mainitse tätä ongelmaa marraskuun alussa esitellyssä, yhtenäisvaluuttaan siirtymistä koskevassa tutkimuksessaan. Edellä mainitussa vihreässä kirjassa muotoiltu komission kanta, jonka mukaan lähentymisperusteiden kirjaimellinen noudattaminen riittää estämään raha- ja valuuttamarkkinoiden häiriöt, on suunnaltaan oikea. Siinäkään tapauksessa ei voida silti sulkea täysin pois keinottelujen vaaraa. Se ilmenee Euroopan valuuttajärjestelmästä saaduista kokemuksista. "Terveetkin" valuutat on sotkettu usein mukaan kolmansien valuuttojen devalvointiin. On myös mahdollista, että rahahäiriöiden syy on EU:n ulkopuolella. Useat Euroopan valuutat ovat olleet myös paineen alaisina aina kun Yhdysvaltain dollarin kurssissa on ollut voimakkaita vaihteluita. Tuorein esimerkki on vuoden 1994 lopulla ja vuoden 1995 alussa syntynyt peso-kriisi, joka pakotti myös eurooppalaisia valuuttoja devalvaatioon. TSK arvioi, että yhteisön on myös valmistauduttava ulkosyntyisiin iskuihin, joita voi syntyä rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirryttäessä.

4. Rahaliiton voimaanastumisen ajankohta

4.1. Rahaliiton kolmannen vaiheen voimaanastumispäivä riippuu tästä lähin lähes täysin EY:n perustamissopimuksen 109 j artiklan 4 kohdassa määrätyistä mekanismeista. Vaiheen täytyisi toisin sanoen astua voimaan 1. tammikuuta 1999. Neuvoston on päätettävä "mitkä jäsenvaltiot täyttävät yhtenäisvaluutan vahvistamiseksi vaadittavat edellytykset" määräpäivään 30. kesäkuuta 1998 mennessä. Mikäli perustamissopimusta noudatetaan kirjaimellisesti, yhtenäisvaluutta olisi otettava käyttöön, vaikka kävisi niin irvokkaasti, että vain yksi maa täyttäisi sopimuksessa määrätyt ehdot. On selvää, että määräysten henki on aivan toinen.

4.2. Perustamissopimuksen tavoitteena on ymmärrettävästi luoda kuten usein on tuotu esiin vakaista valuutoista koostuva vakaa valuutta. Ajan kuluessa vakaus riippuu ao. maiden talouden kestävän kehityksen näkymistä. Tämä tekijä on liian usein jätetty taka-alalle tai kokonaan huomiotta.

4.3. Kuten kohdassa 2 on mainittu, perustamissopimuksessa määrätyt hyväksymisperusteet ovat useista näkökulmista katsottuina niin joustavat, että ne mahdollistavat riittävän käytännön liikkumavaran, jota ehkä tarvitaan sovellettaessa perusteita kaikki asiaan liittyvä huomioon ottaen. Tätä käytännöllisyyttä ei tule kuitenkaan tulkita hölläkätisyydeksi eikä jo määrättyjen perusteiden ylitykseksi. Vahvan ja vakaan valuutan luominen tulee olla ensisijainen tavoite kaikissa kysymyksissä.

4.4. Bruttokansantuotteen kasvun jääminen ennusteita vähäisemmäksi, julkisen talouden hallintovaikeudet sekä lähes kaikkialla kriittiseksi kehittynyt työttömyys on synnyttänyt joissakin maissa huolta tulevaisuudesta. Tämä kaikki on aiheuttanut poliittisissa sekä taloudellisissa piireissä ja ehkä sitäkin enemmän julkisessa keskustelussa epäilyjä useiden maiden tosiasiallisista mahdollisuuksista täyttää yhtenäisvaluuttaan osallistumisen ehdot kesäkuun 30. päivään 1998 mennessä.

4.5. Rahaliiton aloituspäivästä ja sitä koskevasta menettelystä määrätään perustamissopimuksessa. Sovittua määräpäivää on noudatettava. Tämän täytyisi jo itsessään poistaa epäilyt ja innostaa kaikkia unionimaita tekemään tarvittavin toimenpitein kaikkensa, jotta ne täyttäisivät asetetut ehdot päätöspäivään asti jäljellä olevassa lyhyessä ajassa.

4.6. Pelkästään rahaliittoon hyväksymiseen tähtäävät pyrkimykset eivät riitä. Pyrkimysten on myös sovittava yhteen kestävään kehitykseen vaadittujen ehtojen täyttämisen kanssa, niin kuin on mainittu kohdassa 4.2. Tulee esiin tarve asteittaiseen kasvuun tähtäävien toimintalinjojen hyväksymisestä ilman väliaikaisia kiirehtimistoimenpiteitä ja etenkin ilman yhteiskunnallista epäjärjestystä. Siihen voi kulua jonkin aikaa, ja viimeinen määräpäivä voi ylittyä. Tukevalle pohjalle perustuva myöhäinen liittyminen on joka tapauksessa sekä kaikkien asianosaisten maiden ja rahaliiton edun mukaista ja parempi vaihtoehto kuin nopea liittyminen vailla vakaita näkymiä.

4.7. Peruskysymys pysyy edelleenkin muuttumattomana: onko jäljellä riittävästi aikaa, jotta tarvittava määrä jäsenmaita voi liittyä rahaliittoon? Mikä on "tarvittava määrä" jäsenmaita? TSK arvioi tässä yhteydessä, että maiden määrä ei ole sinällään tärkeä. Tärkeintä on, että yhtenäisvaluutta koostuu kokonaisvaltaisesti yhteensä vähintään 50 %:a EU:n bruttokansantuotteesta muodostavien jäsenmaiden talouselämän myötävaikutuksella.

4.7.1. Tässä yhteydessä viitataan seuraavaan taulukkoon. Siinä ilmaistaan eri maiden osuudet bkt:sta ja lähdetään liikkeelle oletuksesta, että Saksa, Itävalta, Benelux-maat, Ranska, Irlanti ja Suomi muodostavat rahaliiton ensi alkuun. Samoin oletetaan, että Yhdistynyt kuningaskunta ja Tanska jättäytyvät pois rahaliitosta ja että Italia, Espanja, Ruotsi, Portugali ja Kreikka eivät täytä liittymisehtoja. On vaivatta havaittavissa, ettei 50 %:n kynnystä saavuteta ilman Saksaa ja Ranskaa, eikä rahaliittoa voisi toteuttaa ilman niitä. Ajatus vaikuttaa tästä lähin poliittisesti hyväksytyltä.

>TAULUKON PAIKKA>

5. Tulevan Euroopan keskuspankin asema sekä kansallisen budjettipolitiikan ja Euroopan rahapolitiikan vuorovaikutustavat

5.1. EY:n perustamissopimuksen 105 artiklassa (EKPJ:n tavoitteet ja tehtävät) ja 107 artiklassa (EKP:n riippumattomuus) määritellään EKP:n perussääntö ja sen perustehtävät. Tämän sopimuksen 105 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään, että "EKPJ:n ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta." Menneiden vuosikymmenten kokemuksen perusteella jäsenvaltiot ovat katsoneet perustelluksi asettaa rahanarvon takaaminen ensisijaiseksi tehtäväksi. Aikaisemmasta johtuen alhaisen inflaatiotason maissa korkotaso on suhteellisesti alhaisempi kuin muualla, ja niin muodoin halu investoida on elinvoimaisempaa ja työpaikkojen luominen yleisempää. Tämä tosiasia on johdettavissa myös teoreettisesta näkökulmasta, kun otetaan huomioon, että käytettävissä olevien varojen tehokas kohdentaminen suhteellista hintaa muuttamalla on mahdollista ainoastaan tilanteessa, jossa rahan arvo on vakaa. Voimakkaan inflaation aikana hintarakenne vääristyy, eivätkä hinnat enää pysty täyttämään sääntelytehtäväänsä, jonka avulla syntyy vaurautta. Inflaation synnyttämä tiedonpuute ei koske ainoastaan kulutushyödykemarkkinoita. Myös tuotantohyödykemarkkinat kärsivät hintatason ja korkotason välisen sekä hinta- ja palkkatason välisen positiivisen korrelaation kielteisestä vaikutuksesta. Näin ollen lähes kaikki markkinat kärsivät varojen huonosta jakautumisesta ja kasvun taantumisesta: kulutushyödykemarkkinat, koska tuottajat eivät kykene noudattamaan kysyntää vastaavaa tarjontapolitiikkaa; pääomamarkkinat, koska säästöjä ei enää lainata investoijille, joiden hankkeet lupaavat suurempia voittoja; työmarkkinat, koska palkansaajat eivät pysty tunnistamaan alaa, jolla työvoiman kysyntä on suurin.

5.1.1. Rahanarvon vakauden ensisijaisuus ei välttämättä aina tarkoita, että EKP vapautuisi kaikesta talouspoliittisesta vastuusta. EY-sopimuksen 105 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä EKP:n vastuu mainitaan selkeästi: "EKP tukee yleistä talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saavuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta." Tavoite voi olla vaikkapa korkea työllisyysaste.

5.1.2. Kun otetaan huomioon tästä lainsäädännöstä seuraavat vaatimukset rahanarvon vakauden takaaminen, talouspolitiikan tavoitteiden tukeminen vakaata hintatasoa heiluttamatta komitea edellyttää heti parannuksia, jotka helpottavat EKP:a täyttämään ensisijaisen tehtävänsä. TSK:n mielestä rahaliiton suunniteltu rakenne ei pysty takaamaan ei-inflatorista rahantarjontaa setelipankista huolimatta, vaikka tämän asema on turvattu parhaalla mahdollisella tavalla.

5.1.3. Suurin uhka rahanarvon vakauden säilymiselle on sisäänrakennettuna budjettipolitiikassa. Rahaliiton vielä ratkaisemattomiin ongelmiin kuuluvat budjettipolitiikan ja rahapolitiikan toimivaltojen väliset erot. EKPJ on ylikansallisen rahapolitiikan toteuttamisen väline. Budjettipolitiikka sen sijaan säilyy kansallisten hallitusten käsissä, mikä on toivottavaa läheisyysperiaatteen kannalta. Budjettipolitiikan toimivaltuuksien jaon liikkumavapautta on käytettävä hajautetusti, jotta päätöksenteko on lähellä kansalaisia.

5.1.4. Eroon liittyy kuitenkin vaara, että vakauteen pyrkiviä rahapoliittisia yrityksiä haittaa jäsenvaltioiden budjettipolitiikan vakautta murentava käyttäytyminen. Tältä osin EY-sopimuksen 104 c artiklassa määrättyjä sakkojärjestelyjä (jäsenvaltioiden budjettikehityksen valvonta) on kritikoitu moneen kertaan liiallisesta lempeydestä. Ensiksikin, sakkoja ei voida määrätä saavuttamatta kahden kolmanneksen enemmistöä neuvostossa. Jos (määrä)enemmistö jäsenvaltioista kärsii rakenteellisista budjettivaikeuksista, merkittävien päätösten tekeminen on epätodennäköistä. Tästä syystä sakkojärjestelyjen pitäisi olla vaikeasta ministerineuvoston päätöksestä riippumattomia. Tämän lisäksi seuraamusten täytäntöönpanon määräaika on aivan liian pitkä. Jos noudatetaan tiukasti 104 c artiklassa määrättyä menettelytapaa, saattaa kulua helposti kymmenenkin vuotta ennen kuin varsinaisia toimenpiteitä toteutetaan.

5.1.5. Komitea on tyytyväinen joihinkin kansallisten hallitusten esittämiin, budjettikurin tiukentamiseen tähtääviin ehdotuksiin. Komitean mielestä on aiheellista saavuttaa uusi sopimus taloudellisesti hyväksyttävästä uudesta vuosittaisesta velkamäärästä sekä vakautuskriteerien noudattamatta jättämisestä aiheutuvien seuraamuksien määrittämisestä. Komitean mielestä ehdotus liiallisen budjettialijäämän seuraamuksena EKP:iin suoritettavasta korottomasta talletuksesta, joka palautetaan vasta tilanteen korjaannuttua, lienee hyvin toimiva. Jotta budjettivaikeuksissa olevan maan tilanne ei heikkene entisestään, talletettuja varoja ei tule laskea mukaan budjettialijäämään. Komitea kuitenkin arvioi, että vakautussopimukseen olisi sisällytettävä mahdollisuus vakiinnuttaa kysyntä taantuman aikana. Tämä budjettipolitiikalle jätetty, kysynnän vakiinnuttamiseen tarkoitettu liikkumavara tulee rajata selkeästi suhdannetaantuman mittaiseksi.

5.1.6. Vapaaehtoinen lisäsopimus, jossa jäsenmaat sitoutuvat noudattamaan tervettä budjettipolitiikkaa, sisältää tärkeitä etuja. Ensiksikin se lisää kansalaisten luottamusta rahaliittoon, sillä vahvistettujen vakautuskriteerien hyväksymisen myötä yhteisön raha ei ole niin suuressa vaarassa muodostua pehmeäksi valuutaksi. Toiseksi, vapaaehtoinen maltti budjettipolitiikassa hälventää kansalaisten pelkoja, että heidän tuloistaan perittävät veronluontoiset maksut nousevat. Vakautussopimus vahvistaa myös poliittista unionia, sillä rahapolitiikan alueen tavoin se siirtää osan kansallisesta budjettivastuusta epäsuorasti yhteisötasolle kasvattamatta kuitenkaan unionin talousarviota.

5.1.7. Komitea pyytää toimivaltaisia toimielimiä toimimaan yhtenäisen talouspolitiikan eduksi. Lainoilla rahoitetun julkisen kysynnän lasku johtaa lopulta inflaation heikkenemiseen. Vakautussopimuksen tuoma etu on myös se, ettei julkinen ala enää turvaudu pääomamarkkinoihin. Sen seurauksena reaalikorot laskevat, mikä puolestaan rohkaisee yksityisiä investointeja, edistää yksityistä kulutusta ja lopulta myös työllisyyttä.

5.2. EKP:n tehtävä, hintojen vakauden säilyttäminen, riippuu kuitenkin muista talouden lähentymiseen vaikuttavista osa-alueista, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden vastuualueeseen. Jäsenvaltioiden tehtävä on valtion menojen valvonta paitsi investointien, myös sosiaalipuolen toimenpiteiden, kansanterveyden ja eläkkeiden osalta. Työttömyyden vähentämisen on oltava yksi ensisijaisista tehtävistä kilpailukyvyn säilyttämisen rinnalla. Inflaatio on pidettävä aisoissa tai sitä on tarpeen tullen hidastettava. Kestävän kasvuun sovitettu budjettipolitiikka on koko järjestelmän tukipilari.

5.2.1. Edellä esitetystä voimme johtaa seuraavaa: EKP:n itsenäinen politiikka rahanarvon valvonnan ja hintatason vakauden aloilla on mahdotonta ilman jäsenvaltioiden talous- ja yhteiskuntapolitiikan tukea. Politiikan johtaminen on jätetty kansallisten viranomaisten huoleksi. Niiden on reagoitava maasta toiseen vaihteleviin tilanteisiin lukuisin eri tavoin, jotka eivät välttämättä ole lähentymistavoitteen mukaisia.

5.3. Näin ollen lähentymisperusteiden perustamissopimuksesta riippumattomien terveen talouspolitiikan kriteerien noudattaminen muuttuu ratkaisevaksi jokaiselle jäsenvaltiolle ja unionille kokonaisuutena. Jos tämä periaate hyväksytään, on ilmeistä, että puhtaasti "kansallisia" toimintalinjoja ei voida hyväksyä. On syytä noudattaa yhteisiin suuntalinjoihin perustuvaa talouspolitiikkaa, jonka tavoitteena on täyttää yhtenäisvaluuttaan siirtymisen vaatimukset.

5.4. Perustamissopimuksessa määrätään Euroopan keskuspankki varmistamaan rahanarvon vakaus. Sopimuksessa ei kuitenkaan määritetä EU:n korkeinta sallittua inflaatioastetta. Budjetti-, palkka- ja rahapolitiikalla ei näin ollen ole todellista vertailupistettä, jonka avulla voitaisiin ohjata talouden käyttäytymistä, jolloin taloudellisten toimijoiden ennusteiden tekeminen on tarpeettoman monimutkaista.

5.4.1. Näin ollen voisi vaikuttaa järkevältä muotoilla keskipitkän aikavälin inflaatiotavoite, jota olisi noudatettava useiden vuosien ajan. Unionin ulkopuolella syntyvien heilahtelujen riski esimerkiksi raakaöljyn hinnannousu, joka saattaa johtaa väliaikaiseen inflaatioasteen kohoamiseen puhuu kuitenkin vuosittaisen tavoitteen asettamista vastaan. Jos tulevan EKP:n odotetaan saavuttavan vuositavoitteensa, rahapolitiikassa saatetaan kokea kohtuuttomia heilahteluja, jotka puolestaan synnyttävät voimakkaita heilahteluja tuotantohyödyke- ja kulutustavaramarkkinoilla.

5.4.2. Viime vuosien aikana monet maat ovat määritelleet ennalta konkreettisia inflaatiotavoitteita. Heidän kokemuksensa ovat myönteisiä. Kaiken kaikkiaan inflaatiotason alentamisessa on saavutettu hyviä tuloksia. Komitean mielestä 2 prosenttia olisi sopiva keskipitkän aikavälin tavoite yleiseurooppalaisella tasolla. Se vastaisi monien setelipankkien käytäntöä ja toimisi vakauden merkkinä markkinoilla.

5.5. EY:n perustamissopimuksesta puuttuu konkreettinen inflaatiotavoite. Siinä ei myöskään tarkenneta mitään rahapoliittista strategiaa, jota tulee noudattaa rahanarvon vakauden takaamiseksi. ERIn päätehtävä EMUn toisessa vaiheessa on rahapoliittisen hankkeen laatiminen. Se valmistuu vuoden 1996 loppuun mennessä. Tästä syystä komitea kertoo jo nyt oman kantansa asiasta.

5.5.1. On kaksi keinoa säilyttää rahan arvo. Joko käytetään suoraan rahapolitiikan keinoja inflaatiotavoitteen toteutumisen tarkkailussa, tai turvaudutaan välivaiheen tavoitteeseen, kuten rahavarantoon. Molemmista keinoista on kokemuksia. Esimerkiksi Ison-Britannian keskuspankki Bank of England on kontrolloinut hintatasoa, kun taas Saksan Bundesbank on valinnut rahavarannon valvonnan. Kummassakin tavassa on omat hyvät ja huonot puolensa.

5.5.2. Kun inflaatio on suorassa valvonnassa, rahan arvon vakaus on taattava vaikuttamalla rahamarkkinoiden korkotasoon. Tämän käytännön suurin ongelma piilee siinä, että korkotasoon vaikuttavien toimenpiteiden optimaalista kattavuutta ja kestoa ei ole voitu yksiselitteisesti määrittää saatujen kokemusten perusteella. Näin ollen on olemassa vaara, että viitekorkojen ja muuttuvien viipeiden väärä määrittely vahvistaa vallitsevaa suhdannekehitystä. Tämän lisäksi korkotason ja inflaatiotason välinen syysuhde kärsii rakenteellisesta seisahduksesta. Näin ollen nämä kaksi muuttujaa korreloivat lyhyellä aikavälillä käänteisesti, kun taas ajan myötä niiden välillä on havaittavissa positiivinen vastaavuus.

5.5.3. Suurin ongelma välivaiheen rahapoliittisen tavoitteen käyttämisessä on se, että rahavarannon ja hintatason nousun välillä on selkeä positiivinen suhde vain tilanteessa, jossa rahan kysyntä on vakaa. Yhdysvalloissa hiljattain tehdyissä tutkimuksissa on voitu todeta, että tämä ehto ei enää täyty merkittävien rahoitusmarkkinoilla tehtyjen innovaatioiden seurauksena. Monien Saksan markkinoilla tehtyjen tutkimusten mukaan rahan kysyntä on vakaa jopa yhdistymisen jälkeen.

5.5.4. Ennen kuin tehdään Euroopan laajuisia päätöksiä on tärkeää tietää, täyttääkö rahan kokonaiskysyntä vakauden kriteerit. Tästä on tehty jo lukuisia tutkimuksia. Saatujen tulosten valossa näyttää siltä, että rahan kysynnän vakaus yhtenäisvaluutan alueella on kansallisia valuutta-alueita vahvempi (). Tästä syystä välivaiheen rahapoliittista tavoitetta voitaisiin käyttää uudessakin unionissa. Tämän käytännön suurin etu on, että se tuottaa keskeisen kriteerin rahoitusmarkkinoiden käyttöön ennusteiden laadinnassa. Mikäli päätökset korkotasosta tehdään moniin ("looking at everything") myöhempää inflaatioriskiä koskeviin, useinkin ristiriitaisesti kehittyviin osoittimiin perustuen (kasvu, kaupan odotukset, rahavarannon kehitys, korkotason rakennekäyrät, jne.), markkinoilla ei voida yksilöidä selkeästi rahapolitiikan määrittelyssä käytettyjä kriteerejä. Syntyvä epävarmuus aiheuttaa lisääntyvää epävakautta rahoitusmarkkinoilla, mikä puolestaan lietsoo epävarmuutta investointeihin. Rahapoliittisen välivaiheen tavoitteen käyttö on kannatettavaa, sillä se itse asiassa hälventää vaikutelmaa, että rahapolitiikka suuntautuisi yksinomaan hintojen vakauttamiseen. Tässä yhteydessä on paikallaan muistuttaa, että 105 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaisesti EKP:n velvollisuus on tukea yhteisön yleistä talouspolitiikkaa.

5.5.5. Komitea on kuitenkin tietoinen siitä, että välivaiheen rahapoliittisen tavoitteen käyttö saattaa johtaa ongelmiin. Innovatiivisessa tilanteessa, jossa rahoitusmarkkinat elävät ja pääomamarkkinat kasvavat jatkuvasti, on mahdollista, että rahavarannon tavoitetta ei saavuteta. Tämä saattaa johtaa Euroopan keskuspankin vakaviin ongelmiin. Jos pankki asettaa liian tiukan rahavarannon tavoitteen vakiinnuttaakseen maineensa, kasvukehitys saattaa häiriintyä. Vastaavien ongelmien välttämiseksi on ensisijaisen tärkeää, että rahan kysynnän taso vakiinnutetaan koko Euroopan unionissa esimerkiksi laskemalla rahan korvaavuuden verrattain alhaista tasoa suhteessa rahan kysyntään unionin eri alueilla. Kun tämä ehto täyttyy, rahapoliittisen välivaiheen tavoitteen käyttö näyttää perustellulta. Komitea pyytää näin ollen ERIä tutkimaan tarkemmin rahan kysynnän vakautta muodostettavalla valuutta-alueella. Tutkimusten tuloksia voidaan käyttää pohjana ERI:n rahapolitiikkaa luotaessa.

5.6. Siirtymisen yhtenäisvaluuttaan on tapahduttava ennen kaikkea kilpailullisesti puolueettomalla tavalla. Tämä pätee paitsi tavoitteiden ja strategioiden valintaan myös rahapolitiikan välineiden määrittelyyn. Jotta pankkijärjestelmään saadaan keskuspankilta varat, EKP:n varojen on oltava kaikkien liikepankkien ulottuvilla niiden koosta riippumatta. EKP:n toiminnan rajoittaminen vapaakaupan operaatioihin haittaisi pieniä pankkeja. Eräs ongelmista on se, että pienten laitosten, joiden toiminta rahoitusmarkkinoilla on vähäistä, on vaikeaa saada kaupaksi tarjouskilpailussa saamiaan ylimääräisiä varoja. Tätä ongelmaa ei synny, jos on mahdollista turvautua uudelleenrahoitukseen pysyvien varojen "standing facilities" -keinoin. Tässä tapauksessa luottolaitos päättää itse, milloin se täyttää tarpeensa keskuspankin varannosta. Jos pyritään tiukkaan rahavarannon kontrolliin, keskuspankin rahoitusta on säänneltävä kiintiöin. Näin ollen kilpailun kannalta puolueettoman jälleenrahoituspolitiikan edun mukaista on varmistaa, että jälleenrahoituksen korkotaso ei ole merkittävästi markkinakorkoa alhaisempi.

6. Poikkeusvaltiot: taloudelliset vaikutukset ja rahapoliittinen yhteistyö

6.1. Yhtenäisvaluutan käyttöönotto luo Eurooppaan kaksi maaryhmää. Toiseen kuuluvat EMUun osallistuvat ja toiseen loput maat. Vielä ei varmuudella tiedetä "poikkeusmaita" eikä, käyttävätkö poisjäämisen mahdollisuuden itselleen varanneet maat (Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta) mainittua mahdollisuutta. Joka tapauksessa on mielenkiintoista tarkastella eri maaryhmien asemaa ja niiden välisiä suhteita.

6.2. Osallistuvien maiden saamia etuja on esitelty laveasti komission, neuvoston, Euroopan parlamentin sekä talous- ja sosiaalikomitean selonteoissa ja lausunnoissa. Niin ikään asiaa on esitelty lukuisissa muissa lausunnoissa, puheissa ja kirjoituksissa. Kun jätetään huomiotta yhtenäisvaluutan vastustajat, tällä hetkellä on päästy yksimielisyyteen seuraavista kohdista:

keskimäärin vakaammat hinnat koko EU:n alueella,

kustannusten pieneneminen siirtokustannusten ja vaihtotapahtumien riskeiltä suojautumisessa,

hintojen parempi läpinäkyvyys kaikissa maissa,

yritysten pienemmät hallinto- ja varainhoitokustannukset (pois lukien perustamiskustannukset),

kasvun, kilpailukyvyn ja työllisyyden virkistäminen,

mahdollisuus euron muodostumiselle varantovaluutaksi.

6.2.1. Poikkeusvaltiot eivät voi käyttää lueteltuja etuja ja ovat näin ollen epäsuotuisammassa asemassa. Vaara "kahden nopeuden Euroopasta" on todellinen. EMUsta pois jäämisen on oltava "välivaihe", kuten komissio asian ilmaisi (). Mitä lyhyempi tämä välivaihe on, sitä rajallisemmat ovat sen vaikutukset. Komitea on ehdottomasti samaa mieltä. Tarve liittyä EMUun lienee kaikille poikkeussäännöstä nauttiville jäsenvaltioille oikea yllyke niiden talouden tervehdyttämiseen. TSK varoittaa kuitenkin liiasta optimismista ja vähättelystä. Useiden jäsenvaltioiden tilanne ei anna aihetta odottaa perustavanlaatuisia parannuksia lähitulevaisuudessa. Talouden tervehdyttäminen on sitä paitsi itsenäinen, EMUun liittymisestä riippumaton välttämättömyys.

6.3. Sisämarkkinoilla parannusta on tapahtunut, ja yhteisön toimielimet ovat tehneet voitavansa kasvun edistämiseksi. Työttömyyskysymys on vielä ratkaisematta, samoin kilpailukyvyn vahvistaminen. Euroopan tämänhetkinen suhdannevaihe ja ennusteet eivät lupaa hyvää rakennerahastojen ja laajemmaltikaan lisätukien politiikalle. Kaikesta tästä on huomattava, että paljon kehuttu "yhteisvastuullisuus" ei voi tarkoittaa ainoastaan lisätukia. Kunkin maan tulisi noudattaa nykyistä tiukempaa kuria ja luottaa itseensä aiempaa enemmän.

6.4. Unionin laajeneminen jäsenyyttä hakeneisiin tai hakeviin maihin (osa niistä ei todennäköisesti täytä heti EMUn liittymisvaatimuksia) synnyttää uusia vakavia ongelmia. Poikkeusmaat, jotka eivät vielä kuulu EMUun uusien jäsenten liittymishetkellä, muodostanevat näiden uusien poikkeusmaiden kanssa merkittävän EMUn ulkopuolisen, tiiviin ytimen. Silloin ei ole kyse kahden nopeuden Euroopasta, vaan kahdesta erillisestä ryhmästä, joista kummallekin "Eurooppa" tarkoittaa eri asiaa. Silloin poliittinen riski astuisi jo nyt vakavan taloudellisen riskin edelle.

6.5. Poikkeusmaille tilanne tuottaa haittojen lisäksi joitain etujakin. Ne voivat hyötyä ensimmäisen ryhmän kokemuksista. Vaikka siirtymistä valmistellaan erityisen huolellisesti, uuden Euroopan keskuspankin rahayksikön ja rahapolitiikan käyttöönotto ei onnistu ilman alkuvaikeuksia. Saattaa jopa olla edullisempaa käyttää ajateltua enemmän aikaa lähentymisperusteiden saavuttamiseen. Liian äkillinen Maastrichtin tavoitteisiin siirtyminen, jossa ei oteta huomioon maan rakenteellisia erityispiirteitä, saattaa romahduttaa kysynnän ja aiheuttaa vakavia seurauksia työmarkkinoille (). Sen sijaan, jos rakenteellista budjettivajetta vähennetään vähitellen, haittavaikutukset ovat epätodennäköisempiä. Rakenteellisen budjettivajeen vähittäinen pienentäminen ja valtion velkaantumisasteen vastaava supistuminen voisivat saada korkojen riskilisän alenemaan. Tämän lisäksi taloudellinen tuottoaste hyötyy suhteellisesti alhaisemmista inflaatioennusteista. Tämän synnyttämän virkistyneen kasvun oletetaan ylittävän kirkkaasti vakauttamisesta johtuvan kysynnän laskun keskipitkällä aikavälillä. Poikkeusmailla on käytettävissään väline vaihtokurssin tarkistamiseen, mikä saattaa muodostua eduksi tilanteessa, jossa tuotannon kehityskulut eroavat toisistaan.

6.6. Poikkeusmaiden erikoistilanne edellyttää kahden maaryhmän välillisten rahapoliittisten suhteiden järjestelyä. Sopimuksen on perustuttava kolmen periaatteen varaan: säilytetään yhteismarkkinoiden hyvä toiminta, taataan rahan arvon säilyminen mahdollisimman vakaana ja helpotetaan joukosta jäävien maiden siirtymistä keskipitkällä aikavälillä yhtenäisvaluuttaan.

6.7. Komitea suosittaa tässä suhteessa vaihtokurssijärjestelmää, joka ERM:n tavoin kiinnittää poikkeusmaiden valuutat yhtenäisvaluuttaan. Tämä edellyttää, että poikkeusmaat noudattavat kurinalaista inflaation vastaista politiikkaa ja tiukkaa budjettipolitiikkaa. Vain edellä mainitun ehdon täyttyessä EKP:n tehtäviin kuuluu markkinoihin puuttuminen ja vaihtosuhteen tukeminen tarvittaessa yhteistyössä poikkeusmaiden keskuspankkien kanssa. Poikkeusjärjestelyistä nauttivien maiden valuutat otetaan mukaan yhtenäisvaluutan keskimääräiseen kapeaan vaihteluväliin sitä mukaa kun ne täyttävät lähentymisperusteet. Voidakseen sitten liittyä rahaliittoon poikkeusmaiden kannattaisi täyttää kohdassa 2.6.1 kuvatut vaihtokurssikriteerit. Komitean mielestä tällaisen joustavan käytännön etu on siinä, että valuuttojen vaihtelumarginaalien loiveneminen mahdollistaa ehkä rahaliittoon pyrkivän valuutan testaamisen markkinoilla.

6.8. Tämä järjestely ei ole riskitön yhtenäisvaluutan kannalta. Kuten kohdassa 4.4 kuvattiin, vahva yhtenäisvaluutta voi edellyttää pehmeiden valuuttojen tukemista valuuttamarkkinoilla. Sitä seuraavan rahantarjonnan paisuminen rahaliiton kovimmassa ytimessä sisältää inflaatioriskejä. Tästä syystä kaikkiin rahaliiton ja poikkeusmaiden välisiin sopimuksiin on sisällytettävä viitekoron devalvaatioväline.

7. Etujärjestöjen vuoropuhelun järjestäminen ja sen vaikutukset työmarkkinoihin yhtenäisvaluuttaa käyttävässä Euroopassa

7.1. Euroopan rahaliittoa leimaa vakaumus, että liitto vahvistaa Euroopan sisämarkkinoita. Kun otetaan huomioon varsin vaatimaton kasvukehitys ja viime vuosien työllisyystilanne, suunnitelma näyttää varsin otolliselta. Lisääntyvä rakenteellinen työttömyys on Euroopan vakavimpia yhteiskunnallisia ongelmia. Vuodesta 1980 alkaen EU sijoittuu työpaikkojen luomisen suhteen paljon muita vastaavia teollisuusmaita huonommin, sillä vuosina 1980 1994 työllisyyden keskimääräinen kasvu oli Euroopassa 1,25 % Yhdysvaltojen ja 0,85 % Japanin kasvua vähäisempää. Tämä ero kasvaa edelleen. Japanissa suhdeluku on silti laskenut voimakkaasti vuoden 1990 jälkeisen rakenteellisen kriisin myötä. EU:n keskimääräinen työttömyysprosentti oli 11,5 vuonna 1994. Se on 5,4 prosenttiyksikköä Yhdysvaltojen ja 8,4 prosenttiyksikköä Japanin lukuja korkeampi. Työllisyystilanne ei näytä paranevan nopeasti. OECD:n tekemän työmarkkinatutkimuksen () mukaan Euroopan työllisyyden kasvu on sekä tuotantoa sivuavilla palvelualoilla kuin huipputeknologian aloilla (tietokoneet, avaruusteknologia, geeniteknologia) Yhdysvaltojen ja Japanin kasvua vähäisempää. Tässä tilanteessa kaikkien vastuullisten poliittisten ja yhteiskunnallisten toimijoiden on kiinnitettävä kaikki huomionsa rahaliiton toteuttamisen aiheuttamaan työllisyyden nousuun.

7.2. Sekä komission valkoinen kirja että OECD:n mainittu työmarkkinatutkimus osoittavat työtulojen kiristyneen verotuksen sekä investointien ja innovaatioiden herpaantumisen pääsyiksi korkeaan työttömyyteen. Vaikka syyksi on usein tarjottu palkkakustannusten ja työllisyyssuhdanteiden välistä negatiivista vastaavuutta, sitä ei ole todennettu empiirisesti. Ei kuitenkaan ole poissuljettua, etteivätkö pääoman liikkuessa entistä enemmän työvoimakustannukset varsinkin milloin niitä lisäävät voimakkaat vaihtokurssien muutokset muutu entistä merkitsevimmiksi tekijöiksi kansainvälisessä kilpailussa. Sen sijaan on selvää, että ainoastaan innovaatiot ja investoinnit voisivat taata keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä työllisyyden riittävän kehityksen. Teollisuuslaitteisiin tehtyjen bruttoinvestointien kasvu EU:ssa jää valitettavasti jälkeen samantasoisten kilpailijoiden investoinneista kansainvälisessä kilpailussa. Yhdysvalloissa kasvu oli keskimäärin 3,3 % vuosina 1980 1994 ja Japanissa 5,6 %, EU:ssa kasvu saavutti vaivaiset 2 %. Eurooppa on vaarassa menettää tuntumansa maailman kasvukehityksen kärkeen.

7.2.1. Vastaus tämänhetkiseen heikkoon talouskasvuun ja nouseviin työttömyyslukuihin ei talous- ja sosiaalikomitean mukaan saa olla rahaliiton alun lykkääminen, vaan sellaisen politiikan toteuttaminen, joka yhdistää valkoisen kirjan "Kasvu, kilpailukyky ja työllisyys tämän päivän haasteet ja tienviittoja 21. vuosituhannelle" ehdotusten mukaisesti taloudenpidon kurinalaisuuden, talouskasvun ja työllisyyspolitiikan. Talous- ja rahaunionia ei saa toteuttaa pelkkänä kokonaistaloudellisten syy-seuraussuhteiden sanelemana vakausprojektina. Aivan yhtä välttämätöntä kuin vakaan talousalueen syntyminen on tulevaisuuden työpaikkojen luominen ja taistelu työttömyyttä vastaan.

7.3. EU:n työmarkkinoiden tilanne on hyvin vaikea, ja komitea muistuttaa vielä kerran Essenin Eurooppa-neuvoston vuonna 1994 hyväksymistä työmarkkinoiden rakennemuutoksen suuntalinjoista:

parannetaan työntekijöiden työllisyysnäkymiä lisäämällä investointeja ammatilliseen koulutukseen,

korostetaan kasvun työvoimaintensiivisyyttä,

leikataan epäsuoria palkkakustannuksia,

tehostetaan työmarkkinapolitiikkaa,

vahvistetaan erityisen paljon toimenpiteitä työttömyydestä kärsivien ryhmien auttamiseksi.

7.3.1. Essenin huippukokouksen päätöslauselmassa kehotettiin jäsenvaltioita esittelemään ohjelmansa toimenpiteiden toteuttamisesta. Komitea pahoittelee, että tähän päivään mennessä vain harva maa on noudattanut kehotusta. Komitea painottaa, että EU:n on valvottava työllisyyttä luovien toimenpiteiden täytäntöönpanoa. Budjettipolitiikan tapaan komitean mielestä voidaan hyväksyä lisälauseke, jolla velvoitettaisiin yhteisistä työmarkkina-aloitteista laistavat maat maksamaan työllisyysmaksua.

7.4. Kohdassa 7.3 ei luetella kaikkien mahdollisten työllisyysaloitteiden kirjoa. Komitean mielestä on syytä tarkastella, voidaanko maksujärjestelmän rakenteellisin muutoksin lähestyä täystyöllisyyden tavoitetta.

7.5. Rahaliiton voimaantulo muuttaa myös palkkapolitiikkaa. Komitea korostaa, että työnantajien ja työntekijöiden neuvotteluvapauden, jota on menestyksekkäästi käytetty monissa jäsenvaltioissa, on vastedeskin oltava loukkaamaton osa Euroopan talouselämää. Rinnan rahaliiton kanssa voimistuva työmarkkinoiden yhdentyminen edellyttää, että myös kansainvälinen yhdistymisoikeus taataan yhdeksi perusoikeudeksi.

7.6. Rahaliittoon osallistuvat jäsenvaltiot menettävät yhtenäisvaluutan käyttöönoton myötä mahdollisuuden käyttää vaihtokurssia rakenteellisiin vääristymiin ja ulkopuolisiin äkillisiin muutoksiin sopeutumisen välineenä. Devalvointimahdollisuuden poistaminen siirtää rakennesopeutuksen kustannukset ennen kaikkea palkkoihin ja hintoihin. Tuorein esimerkki Euroopasta on Suomen tapaus. Kun Itä-Eurooppa avautui ja Neuvostoliitto jakautui Itsenäisten valtioiden yhteisöksi (IVY), Suomen vienti romahti 20 prosentilla. Jos Suomen markkaa ei olisi devalvoitu voimakkaasti tapahtuneen seurauksena, maan vientiteollisuus ei olisi pystynyt vastaamaan syntyneeseen maailmanlaajuiseen suhdannemuutokseen.

7.6.1. Maiden ulkopuoliset suuret muutokset aiheuttavat vakavia seurauksia kasvulle ja työllisyydelle, kun kansainvälinen hintakilpailu poistuu. Tämän lisäksi on tarpeen, että työntekijät liikkuvat entistä enemmän niin jäsenvaltioiden välillä kuin myös niiden sisällä. Tällaisen liikkuvuuden lisäämiseksi komitea suosittelee, että myönnetään taloudellista tukea toisessa EU:n jäsenvaltiossa sijaitsevan työpaikan vastaanottamisen helpottamiseksi. Voidaan esimerkiksi tukea taloudellisesti kielikursseja. Aikaisemmin yritysten vapaaehtoiset työkyvyttömyys- ja vanhuuseläkevakuutukset olivat usein liikkumisen esteitä. Komitea pitää toivottavana EU:n jäsenvaltioiden eläkesopimusten edes osittaista yhdenmukaistamista. Missään tapauksessa työvoiman liikkuminen ei saa muodostaa rakenteellisesti epätasaista jakaumaa työmarkkinoille.

7.7. Uuden aikakauden alku Euroopassa on hyvä tilaisuus muuttaa talouspolitiikan päätöksentekojärjestelmää. Komitea toivoo erityisesti voivansa osallistua suoremmin "suurten talouspoliittisten suuntaviivojen" laatimiseen. Niistä päätetään vuosittain talous- ja valtionvarainministerien neuvostossa. Tämä on toivottavaa, kun pyritään perustamaan säännöspuitteet, joiden rajoissa Euroopan palkka- ja sopimuspolitiikan on toimittava tulevaisuudessa. Komitea on vakuuttunut pystyvänsä tuottamaan jäsentensä välityksellä näkemyksellisen lisän rahapoliittisesti yhtenäisen Euroopan säännöspolitiikkaa koskeviin kysymyksiin. Komitea toistaa muodollisesti vaatimukset, jotka se esitti 26. huhtikuuta 1995 antamassaan lausunnossa aiheesta "Hallitustenvälinen konferenssi 1996 ja talous- ja sosiaalikomitean tehtävä".

8. Tiedottaminen

8.1. Huoli yhteiseen valuuttaan siirtymisen onnistumisesta käytännössä voidaan poistaa vain erittäin hyvin järjestetyllä ja kokemuksiin perustuvalla tiedottamisella. Kuitenkin vain harvat jäsenvaltiot ovat tähän mennessä varanneet tiedotusbudjetin euroon siirtymistä varten. Tiedottamisen avainsanoja ovat mm. rehellisyys, selkeys, avoimuus, psykologia ja koulutus.

8.1.1. Eurokolikot ja -setelit lasketaan liikkeelle kansallisten kolikoiden ja seteleiden rinnalle 1. tammikuuta 2002, ja tämä siirtymävaihe kestää vain kuusi kuukautta. Ennakkotiedottaminen on mahdollisimman sujuvan siirtymisen kannalta välttämätöntä.

8.2. Aiemmista kokemuksista on otettava oppia.

8.2.1. Ranskalaisten siirtyminen germinal-frangista uuteen ns. Pineyn frangiin tarjoaa jo paljon opittavaa. Vanhasta frangista siirryttiin uuteen tammikuun 1. päivänä 1960, jolloin 100 vanhan frangin arvoksi tuli 1 uusi frangi. Vielä nyt, 35 vuotta siirtymisen jälkeen, monet ranskalaiset ja jopa lehdistö ilmaisevat edelleen arvoja vanhana rahayksikkönä. Vuoden 1959 aikana ei toteutettu erityisiä siirtymästä kertovia tiedotustoimia. Siirtymisen tapahtuessa vuonna 1960 kauppiaita kehotettiin merkitsemään hintalappuihin tuotteen hinta vanhoina frangeina uusin frangein ilmoitetun hinnan rinnalle. Vuoden 1961 aikana hinnan ilmoittaminen uusin frangein oli pakollista, mutta velvollisuus ilmoittaa hinnan vasta-arvo vanhoina frangeina poistui.

8.2.1.1. Voidaan todeta, että kansalaisille ei tiedotettu siirtymisestä, sillä yhtään tosiasiallista tiedotussuunnitelmaa ei laadittu kansalaisten valmistamiseksi muutokseen. Ennen tammikuun 1. päivää 1960 kuluttajille annettiin vain hyvin vähän tietoa muutoksesta ja sen seurauksista. On totta, että tuonaikaiset tiedotusvälineet eivät vielä olleet kovin kehittyneet eikä pankinjohtajilla, julkisella hallinnolla tai opettajilla ollut mitään velvollisuutta välittää kansalaisille selkeää tietoa siirtymisestä vanhasta uuteen frangiin. Tänä päivänä näyttää siltä, että tuolloiset tiedotustoimet ruokkivat pikemmin aivojen laiskistumista kuin välittivät tehokkaasti tietoa. Vanhasta frangista uuteen siirtyminen oli niin yksinkertainen toimenpide, että se laiskisti aivoja entisestään. On nimittäin havaittu, että mitä hankalampi vaihtokurssi on, sitä nopeammin kuluttaja muodostaa oman vaihtotaulukkonsa joidenkin kokemusten nojalla uudesta valuutasta. Jos vaihtokurssi sitä vastoin on yksinkertainen (kahden nollan poisjättäminen), kuluttaja ei tietoisesti pyri sopeutumaan uuteen valuuttaan. Tämä koskee eritoten huomattavan suuria summia, joita kuluttaja käsittelee harvoin.

8.2.1.2. Helposta vaihtokurssista johtuen Ranskan hallitus oli epäilemättä katsonut siirtymisen jälkeiset lisäviestintätoimet tarpeettomiksi. Nyt näyttää siltä, että liitännäistoimenpiteet olisivat olleet tarpeen, varsinkin kun oli kyse helposta vaihtokurssista.

Visuaaliset viestit

Mainosjulisteet, kauppojen näyteikkunat, sanomalehdet ja mainoslehtiset olisivat voineet olla tehokkaita tukikeinoja.

Radion tietoiskut

Vuonna 1960 vain harvassa taloudessa oli televisio. Radio oli ensisijaisen tärkeä viestintäväline, jota olisi voitu hyödyntää paljon paremmin siirtymiseen liittyvässä tiedottamisessa.

Koulut tiedottajina

Opettajat olisivat voineet valistaa lapsia ja nuoria siirtymästä. Siten tieto olisi kulkenut koululaisilta myös perheyhteisöön ja ydinperheeseen, joka oli tuolloin nykyistä tiiviimpi.

Talouselämän väliportaat tiedottajina

Työnantajat, pankinjohtajat, julkinen hallinto jne. olisivat voineet osallistua tiiviimmin tiedon jakamiseen.8.2.2. Brittien ja irlantilaisten kokemus kymmenjärjestelmään siirtymisestä oli päinvastainen.

8.2.2.1. Yhdistyneen kuningaskunnan siirtyminen kymmenjärjestelmään vuonna 1971 tapahtui viidessä päivässä. Kaksi eri järjestelmää olivat virallisesti yhtäaikaisessa käytössä vain viiden päivän ajan. Erinomaiseen tulokseen päästiin neljä vuotta kestäneen huomattavan tiedotus- ja koulutuskampanjan avulla.

8.2.2.2. Irlannin kymmenjärjestelmään siirtyminen toteutettiin Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa samanaikaisesti. Tämä siirtyminen on oiva esimerkki onnistuneesta tiedotuskampanjasta. Tiivis tiedotuskampanja toteutettiin suuren yleisön valmistamiseksi parhaalla mahdollisella tavalla tulevaan rahan kymmenjärjestelmään siirtymiseen.

8.2.2.3. Tammikuussa 1971 ilmainen "Kansalaisten opas rahan kymmenjärjestelmään" jaettiin kaikkiin kotitalouksiin. Vihkonen sisälsi suppeaa perustietoa rahan kymmenjärjestelmästä arkipäivän ostoksia varten ja esitteli uudet kolikot sekä kolikkojen, Osekkien, seteleiden ja hintojen kaksoismerkintöjen kirjoitusasut ja ääntämisohjeet. Vihkonen sisälsi myös yleisimpien tuotteiden hintojen muuntotaulukot. Suurelle yleisölle suunnatussa mainoskampanjassa käytettiin hyväksi lehdistöä, radiota, televisiota, linja-autoja sekä katujulisteita maan kaikissa osissa. Kampanjalla oli kaksi päätavoitetta: saada kansalaiset lukemaan kymmenjärjestelmäopasta sekä antaa yksinkertaista tietoa kansalaisten valmistamiseksi tulevaan muutokseen.

8.2.2.4. Radio- ja televisio-ohjelmat muodostuivat:

useista radio- ja televisiokeskusteluista, joissa joku hallituksen jäsenistä jakoi tietoa ja antoi neuvoja muutoksen eri näkökohdista;

sarjasta Irlannin yleisradioyhtiön RTE:n tuottamia lyhyitä opetusohjelmia, jotka esitettiin radiossa tammikuussa 1971 sekä

kolmesta RTE:n tuottamasta lyhyestä opetusohjelmasta, jotka esitettiin televisiossa. Nämä ohjelmat lähetettiin useina uusintoina rahan kymmenjärjestelmään siirtymistä edeltäneinä kolmena viikkona.

8.2.2.5. Iäkkäille ja vammaisille henkilöille suunnattiin erityistoimia. Hallituksen jäsenet tiedottivat naisjärjestöjen, erilaisten keskusteluryhmien yms. edustajille tulevasta muutoksesta. Nämä puolestaan välittivät perustietoa eteenpäin järjestöjen maan eri puolilla toimiville osastoille.

8.2.3. Näiden kokemusten ja niiden analysoinnin pohjalta näyttää tarpeelliselta ryhtyä euron edellyttämiin merkittäviin viestintätoimiin muutokseen sopeutumiseksi. Varsinaisen tiedotuskampanjan jälkeen on toteutettava kestoltaan suppeampia liitännäistoimia.

8.3. Jotta siirtyminen onnistuu, kansalaisille (pankinjohtajat, hallintohenkilöstö, työnantajat, työntekijät, kuluttajat, opettajat, ydinperheet jne.) tiedottaminen on asetettava keskeiseen asemaan. Tiedotustoimien on lisäännyttävä siirtymisen lähetessä ja niiden on saatava aikaan "tartuntavaikutuksia" rahan käyttäjien välillä.

8.3.1. Euron käyttöönoton seurauksia on valotettava heti alkuun. Kansalaisten epäilykset kansalaisuutensa ja kotimaansa suvereniteetin mahdollisesta menettämisestä, työttömyydestä, hintojen noususta jne. on poistettava. On siis syytä jakaa yksinkertaista ja käytännöllistä tietoa, toisin kuin Maastrichtin sopimuksesta järjestetyn kansanäänestyksen yhteydessä.

8.3.2. Kyselyistä käy ilmi, että kansalaiset suhtautuvat yhtenäisvaluuttaan siirtymiseen yleensä ottaen myönteisesti, mutta valittavat yleistä tiedon puutetta. Komission 22. 24. tammikuuta 1996 järjestämässä paneelikeskustelussa ilmeni, että vanhukset, kotirouvat ja vähän liikkuvat henkilöt ovat vaikeimmin vakuutettavissa euroon siirtymisen ja sen käytön tärkeydestä. Tämä väestönosa käyttää nimittäin euroa maksuvälineenä, mutta vaihtaa valuuttaa vain satunnaisesti, toisin kuin jotkut työelämään osallistuvat henkilöt. Suhtautuminen riippuu siis henkilöiden osallistumisesta rahatalouden kiertokulkuun.

8.3.3. Kansalaisten kyky sopeutua nopeasti uuteen järjestelmään riippuu matemaattisen laskutoimituksen helppoudesta. Esimerkiksi Ranskan frangi tulee jakaa noin seitsemällä euroiksi muutettaessa. Toimitus on lähestulkoon samanlainen kuin Belgian frangien muuttaminen Ranskan frangeiksi. Useita vuosia Belgiassa asuneet ranskalaiset kertovat jatkavansa vaihtokurssien laskemista ja alunperin oppimaansa rahayksikköön vertaamista. Ranskan frangin muuttaminen euroiksi on yksinkertainen toimenpide, joka saattaa johtaa aiemmin mainittuun aivojen laiskistumiseen. Toimenpide on erilainen kaikissa jäsenvaltioissa; joissakin myös paljon vaativampi.

8.4. Sopeutuminen riippuu ostosten säännöllisyydestä tai epäsäännöllisyydestä. Kolmen ostostyypin välille on tehtävä ero: säännölliset arkiostokset (ravinto, sanomalehdet, bensiini jne.), erittäin harvinaiset ostokset (esim. auto ja talo) sekä välialueen ostokset (vaatteet, huonekalut, kodinkoneet jne.).

8.4.1. Euroon siirtymisen ei pitäisi tuottaa suuria hankaluuksia päivittäisissä ja erittäin harvinaisissa ostoksissa. Kotirouvan tapa ostaa usein samoja päivittäistuotteita auttaa häntä nimittäin luomaan nopeasti itselleen vertailuasteikon, mikäli kulutustottumukset pysyvät samoina.

8.4.2. Erittäin harvinaisista ostoksista kuluttajalla on niin vähän kokemusta, ettei niistä ole muodostunut tapaa eikä vertailuasteikkoa ostoksia harkittaessa. Rahayksikön vaihtuminen ei siis ole valtava mullistus. Kuluttaja tekee valintansa tuotteiden välillä senhetkisten tutkimusten pohjalta eli sinä valuuttana, joka on käypää rahaa ostohetkellä.

8.4.3. Välialueen ostoksissa kuluttajalla on sen sijaan taipumus laskea valuutta-arvoja oman vertailuasteikon luomiseksi ja kokemusten saamiseksi voidakseen paremmin vertailla hintoja ja hyötyäkseen siten kilpailusta.

8.4.4. Euroon siirtymisestä tiedottavassa viestinnässä tulisi siis ottaa huomioon edellä mainitut seikat melko harvoin tehtävien välialueen ostoksien osalta merkitsemällä tuotteiden hinnat selvästi näkyviin. Täten kuluttajien tottumukset eivät synny varsinaisista ostoksista vaan näiden tuotteiden hintojen tiedostamisesta. Kaikissa edellä mainituissa tapauksissa on valvottava, ettei hintoja nosteta luvattomasti. Pelkkä kilpailu ei välttämättä riitä estämään hintojen nousua.

8.5. Jotta pitkän aikavälin ennakkotoimet olisivat tehokkaita, niiden pitäisi alkaa nyt tai viimeistään vuonna 2000. Päivämäärän valinta on psykologisesti merkittävä. Vuosituhat vaihtuu, samoin raha. Perustamissopimuksessa tarkoitetun aikataulun mukaan mittavien viestintätoimien on määrä alkaa vuoden kuluttua talous- ja rahaliiton tosiasiallisesta täytäntöönpanosta (eurojen käyttöönotosta ja lopullisten vaihtokurssien asettamisesta), joka tapahtuu tammikuun 1. päivänä 1999.

8.5.1. Siten pankeilla ja hallinnoilla olisi riittävästi aikaa sopeuttaa toimintansa uuteen rahayksikköön. Viestintävelvoitteen aiheuttama taloudellinen lisärasite ei saa kuitenkaan olla kohtuuton.

8.5.2. Ennakkotoimet on saatava päätökseen 31. joulukuuta 2001, eurojen liikkeelle laskemista edeltävänä päivänä, jotta liitännäistoimiin voidaan ryhtyä.

Viestintäsuunnitelman aikataulu

>KAAVION ALKU>

>KAAVION LOOPU>

8.5.3. Ennakkotiedotuksessa turvaudutaan väliportaaseen ja joihinkin ennusteisiin.

8.6. Ennakkotiedottaminen väliportaan kautta

8.6.1. Tiedottaminen on toteutettava hajautettujen toimintayksiköiden tasolla, koska ne ovat sopivimmat työskentelemään tehokkaasti yhdessä taloudellisten toimijoiden ja kansalaisten kanssa. Tiedottaminen on sovitettava käyttäjien (esim. kuluttajien, veronmaksajien, palkansaajien, työttömien, sosiaalivakuutettujen, äänestäjien, pienyritysten ja kauppiaiden) erilaisiin tarpeisiin. On oleellista, ettei väliporrasta käytetä yksittäisesti, vaan nykyisiä suhteita hyödynnetään mahdollisimman laajasti viestintävaikutusten lisäämiseksi turvautumalla ns. "tartuntavaikutukseen".

8.6.2. Tartuntavaikutuksella tarkoitetaan esim. sitä, että hallinto jakaa tietoa pankinjohtajille, pankinjohtajat asiakkailleen, asiakkaat ympäristölleen jne.

a) Hallinto

Kaikissa keskushallinnon tiedonannoissa tai täytettäväksi lähetettävissä asiakirjoissa, joissa mainitaan rahasummia, lukijan huomio on kiinnitettävä muutokseen. Termiin "hallinto" on sisällytettävä niin ikään sosiaaliturvatoimistot, joissa asiakkaat esittävät paljon kysymyksiä, postilaitos, verotoimistot, poliisilaitos, oikeuslaitos, kauppakamarit ja alueyhteisöt.

b) Työnantajat ja -tekijät

Kaikkien yritysten tulisi kouluttaa henkilökuntansa omin resurssein, mutta myös kansallisen tai yhteisötason avustuksin. Työntekijäliitot voivat saavuttaa erinomaisia tuloksia koulutusohjelmillaan.

c) Myyntihenkilöstö

Palveluhenkilökuntaan on kiinnitettävä erityisesti huomiota. Ostajat tulevat esittämään hyvin paljon hintoja koskevia kysymyksiä kassanhoitajille, joten näiden intensiivinen ennakkokoulutus on tarpeen.

d) Pankinjohtajat

Luottolaitosten henkilökunta on koulutettava hyvin huolellisesti, koska sen tulee mukauttaa prosessi ensin omaan toimintaansa ja kyettävä sitten selittämään asiat asiakkailleen.

e) Opettajat

Myös kouluopetukseen on panostettava. Tärkeintä on aivan nuorimpien koululaisten perehdyttäminen asiaan, sillä heillä ei ole vielä ollut omakohtaisia rahankäyttökokemuksia, ja eurosta tulee heidän ensimmäinen todellinen kansallinen rahayksikkönsä. Opettajien on muokattava ja syvennettävä esimerkkejään hieman vanhempien oppilaiden tarpeisiin sopiviksi. Ruokakorin hintojen laskuharjoitukset olisi tehtävä euroina.

Peruskoulujen ja lukioiden tiedotuskampanjat olisi pyrittävä toteuttamaan yhteisötuen avulla (esim. Leonardo-ohjelma). Yhteisötuki saattaisi myös rohkaista oppilaitoksia ottamaan huomioon, että sisäiset rahoitustoimet, kuten valokopiot, koulutarvikkeet, koulujen ravintola- ja kahvilatoiminta sekä myyntitempaukset matkan tai vierailun rahoittamiseksi voidaan toteuttaa vain euroina. Yhteisötuella voitaisiin luoda myös eurooppalainen oppilaitosten välinen kilpailu, jonka aiheena on eurosta tiedottaminen. Kilpailu olisi avoin vain oppilaitoksille, ja parhaimman ehdotuksen tehnyt oppilaitos palkittaisiin.

f) Kuluttajajärjestöt

Kuluttajajärjestöt voivat toimia julkisen vallan ja kuluttajien välisenä yhdyssiteenä välittämällä yksinkertaista ja helposti ymmärrettävää tietoa. Mitä lähempänä tieto on kuluttajien arkipäivää, sitä paremmin kuluttaja kokee sen hänelle suunnatuksi. Samoin kuluttajajärjestöjen julkaisujen ja televisio-ohjelmien olisi säännöllisesti käsiteltävä euroon siirtymistä.

g) Matkatoimistot

Koska valuutanvaihto häviää euroon siirtyvien jäsenvaltioiden väliltä, matkatoimistoja olisi rohkaistava kertomaan asiakkailleen euron käyttöönoton tuomista eduista.

h) Tiedotusvälineet

Komission entinen puheenjohtaja Jacques Delors totesi Ranskassa Euroopan unionin perustamissopimuksesta järjestetystä kansanäänestyksestä, että perustamissopimuksen mainostaminen ja siitä tiedottaminen ei kuulunut yhteisön toimivaltaan. Maastrichtin panettelijoilla ei siis ollut vaikeuksia saattaa usein väärää tietoa levittämällä komission pyrkimykset huonoon valoon.

Myös tässä tapauksessa aiemmista kokemuksista on otettava opiksi. Komission on välttämättä investoitava eurosta tiedottamiseen ja osallistuttava siihen itse, vaikka tiedottamisen tulisikin tapahtua ihannetilanteessa mahdollisimman lähellä kansalaisia. Komissio voi toimia eri tavoin: hyväksymällä kannustavia tiedonantoja, jäsenvaltioita velvoittavia tekstejä, tarkoin suunnattuja rahoitusohjelmia jne. Komission tavoite tiedottamiseen osallistumisessa ei ole jäsenvaltioiden vastuun vähentäminen, vaan tarpeellinen koordinointi, josta vain komissio voi vastata.

Euroon siirtymisen onnistuminen on nimittäin kiinni jäsenvaltioiden viestintätoimien koordinoinnista, joka tarkoittaa yhteiseen valuuttaan liittyvien jäsenvaltioiden yhteisten toimien sekä niiden jäsenvaltioiden, joita koskee poikkeus, toimien samanaikaisuutta.

Komission pitäisi rohkaista myös tiedotusvälineitä ehdottamalla esimerkiksi kansallisia toimia, joilla painettu sana saadaan suorittamaan lähtölaskentaa euroon siirtymiseen asti. Samoin myös tv-visailujen tuottajia voitaisiin kannustaa ilmoittamaan voittosummat euroina.

TV:n ostoskanavilla tuotteiden hinnat pitäisi ilmoittaa ensin kahtena rahayksikkönä ja sitten siirtyä nopeasti pelkästään euroon jättämällä kansallinen rahayksikkö pois.

Myös mainostamisessa (televisiossa, seinäjulisteissa, radiossa ja sanomalehdissä) olisi päästävä hintojen ilmoittamiseen euroina.

8.6.3. Talous- ja sosiaalikomitea voi olla erinomainen euron käyttöönotosta kertovan komission edistämisohjelman levityskanava.

8.7. Ennakkotiedotus kaksoismerkinnän välityksellä

8.7.1. Kaksoismerkinnällä, joka voi olla yksi tapa tutustuttaa kuluttajat euroon, voi olla opettava merkitys. Jotta eri jäsenvaltioiden kansalliset erityispiirteet voidaan ottaa riittävän hyvin huomioon, tulee kaksoismerkintää koskevista seikoista päättää läheisyysperiaatteen mukaisesti kansallisella tasolla. Kaksoismerkintää tulisi käyttää kaikissa arkipäivän liiketoimintatilanteissa.

8.7.2. Myyntihintojen kaksoismerkintä tarkoittaa sitä, että aina kun hinta ilmoitetaan kansallisena valuuttana, sen arvo ilmoitetaan myös euroina. Tästä toimenpiteestä aiheutuu, että samassa hintalapussa ilmoitetaan neljä eri hintaa. Vuonna 1997 astuu näet voimaan direktiivi, jossa määrätään, että tuotteille on ilmoitettava sekä kappale- että yksikköhinta. Tämä aiheuttaa luettavuus- ja toteuttamisongelmia.

8.7.2.1. Ranskalaisten kokemus 1. syyskuuta 1985 lähtien valmiiksipakattujen tuotteiden kappale- ja yksikköhintojen ilmoittamisesta yli 120 m² myyntitiloissa osoittaa, että ranskalaiset kuluttajat ovat oppineet lukemaan vaikeuksitta kahta eri hintaa. Useampi hinta samassa hintalapussa ei näytä häiritsevän kuluttajia, varsinkaan jos käytäntö rajoitetaan kahteen ja puoleen vuoteen.

8.7.2.2. Myyntihintojen kanssa tekemisissä olevat henkilöt on koulutettava ja laitteet uusittava. Kuten edellä mainittiin, kassanhoitajat on koulutettava etukäteen, jotta he kykenevät vastaamaan odotettavissa oleviin moniin kysymyksiin. Kassakoneisiin on asennettava järjestelmä, joka mahdollistaa ainakin loppusumman tulostamisen kahtena eri rahayksikkönä. Jotta vältytään muuttamasta kassakoneiden järjestelmiä useaan otteeseen, kaksoismerkintään siirryttäessä yksittäisten tuotteiden hinnat voitaisiin merkitä heti alusta alkaen euroina ja loppusumma kahtena rahayksikkönä. Näin ollen kuluttajat maksavat eurojen liikkeeseenlaskuun eli 1. tammikuuta 2002 asti kansallisena rahana ja euroina hinnoitellut ostoksensa kansallisella rahalla. Järjestelmän etu on se, että kaksoismerkintävaiheen päättyessä 30. kesäkuuta 2002 kassojen järjestelmiä ei tarvitse jälleen muuttaa. Riittää kun kansallisessa rahayksikössä tehtävät toimenpiteet poistetaan ja jäljelle jätetään kyseiset toimenpiteet euroina.

8.7.3. Jotta kuluttajat tutustuvat nopeasti euroiksi muutettuihin myyntihintoihin, heidän on kyettävä luomaan yhteys ansioidensa ja kulutuksensa välille. Kuluttajat on vakuutettava siitä, että heidän ostovoimansa ei vähene eurojen myötä. Yhteisön olisi laadittava tarkoitusta varten asiakirja, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan ilmoittamaan palkan suuruus palkkanauhassa sekä kansallisena rahayksikkönä että euroina heti myyntihintojen kaksoishinnoitteluun siirryttäessä.

8.7.4. Pankkipalvelujen kaksoismerkintään on kiinnitettävä erityisesti huomiota:

tiliotteiden otot ja panot on ilmoitettava kahtena valuuttana,

Osekit voidaan yhä kirjoittaa kansallisena valuuttana ja Osekkivihkojen takakanteen voidaan lisätä muuntotaulukko,

lainapapereiden summat on ilmoitettava kahtena valuuttana,

arvopapereihin liittyvissä asiakirjoissa summat on ilmoitettava kahtena valuuttana,

pankkiautomaatteja on muutettava niin, että nostettu rahasumma ilmenee nostokuiteista kahtena valuuttana.

8.7.5. Tammikuun 1. päivästä 2002 alkaen pankkiautomaatteja on muutettava niin, että niistä voi nostaa pelkästään euroja ja kuitista käy ilmi nostetun summan vasta-arvo kansallisena valuuttana 30. kesäkuuta 2002 asti. Kansallista valuuttaa nostavien asiakkaiden on asioitava pankissa. Syyskuun 1. päivästä 2002 alkaen automaattinostojen kuitissa nostosumma ilmoitetaan vain euroina.

8.7.6. Hallintopapereiden kaksoismerkinnässä sana hallinto tulee käsittää samoin kuin edellä eli hyvin laajasti. Lisäksi kaikissa verotusta koskevissa asiakirjoissa (ilmoitukset, veromerkit, sakot jne.) sekä sosiaaliturvaa koskevissa papereissa summien vasta-arvot on esitettävä euroina.

8.7.7. Kaksoismerkintään siirtymisellä on kahdentyyppisiä seurauksia: teknisiä ja rahoituksellisia.

8.7.7.1. Ensiksi kaksoismerkintä vaatii monien laitteiden kuten kassakoneiden ja pankkiautomaattien muuttamista. Tarkoitusta varten on kehitettävä tarpeisiin sopeutettuja uusia ohjelmia. Ohjelmat vanhenevat kuitenkin niin nopeasti, että vuoden 1996 ohjelmat ovat lähestulkoon vanhentuneita jo vuonna 2002. Näin ollen on syytä käyttää hyväksi euron käyttöönoton asettamia vaatimuksia ja uutta tietoa ohjelmia luotaessa.

8.7.7.2. Kaksoismerkinnästä aiheutuvia kuluja ei voi jättää huomiotta. Kuluja aiheutuu uusien ohjelmien hankkimisesta ja vanhojen ajan tasalle saattamisesta, henkilökunnan kouluttamisesta sekä muuntovirheistä (desimaaliongelma). Jotta taloudelliset toimijat saadaan käyttämään kaksoismerkintää, julkisen vallan tulisi tarjota niille verohelpotuksia ja -vähennyksiä siirtymisen vaatimista pakollisista teknisistä investoinneista. Kustannusten siirtyminen kuluttajille on minimoitava.

8.8. Edellä mainittujen ennakkotoimien jälkeen eli 1. tammikuuta 2002 alkaen siirrytään lyhytaikaisiin liitännäistoimiin, joita toteutetaan korkeintaan kuusi kuukautta.

8.8.1. Liitännäistoimia toteutetaan samanaikaisesti euron tosiasiallisen liikkeeseenlaskun aikana 1. tammikuuta 2002 alkaen ja kansallisen valuutan poistamisen aikaan, joka tapahtuu viimeistään 1. heinäkuuta 2002. Suurin muutos kyseisenä aikana on kaksoismerkinnän muuttaminen päinvastaiseksi. Nimittäin ennakkotoimien aikana euroina ilmoitettu vasta-arvo täydentää kansallisena valuuttana ilmoitettua summaa. Liitännäistoimien aikana eurot asetetaan ensisijaiseen asemaan ja eurojen rinnalla ilmoitetaan summan ohjeellinen vasta-arvo kansallisena valuuttana. Ennakko- ja liitännäistoimet koskevat siis samoja tekijöitä.

8.8.2. Tammikuun 1. päivästä 2002 alkaen palkat on maksettava euroina, mutta palkkanauhasta on käytävä ilmi palkan ohjeellinen suuruus kansallisena valuuttana. Myös pelivoitot on maksettava euroina.

8.8.3. Myös pankkipalvelut muuttuvat; pankkiautomaateista saa pelkästään euroja. OSekit on merkittävä euroina, mutta Osekkivihkon takakannessa oleva muuntotaulukko voidaan säilyttää summien pyöristämistä varten.

9. Tiivistelmä

9.1. Talous- ja sosiaalikomitea suhtautuu myönteisesti suunnitelmaan Euroopan rahaliitosta, koska EMU on merkittävä tekijä rakennettaessa lähempänä kansalaisia olevaa Eurooppaa, jota kunnioitetaan yhä enemmän kansainvälisellä tasolla ja jolla on nykyistä paremmat mahdollisuudet edistää työpaikkojen luomista ja vaurautta alueellaan.

9.2. Lähentymiskriteerit on määritettävä selvästi, jotta lähentymisen valvonta pysyy avoimena.

9.3. Neuvosto antaa lopulta poliittisen arvion jäsenvaltioiden suorituksista päättääkseen niiden hyväksymisestä talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. Vain muutaman maan hyväksyminen ei riitä oikeuttamaan uuden rahan käyttöönottoon liittyviä kuluja.

9.4. Niitä maita varten, jotka täyttävät neljä viidestä kriteeristä, komitea suosittaa tilanteen uutta tarkastelua tosiasiallisten lähentymisperusteiden avulla.

9.5. Rahaliittoon siirtymisajan vaihtokurssit on määrättävä siten, etteivät keinotteluvääristymät kiteydy rahaliittoon pysyvästi siirtymisen aikana.

9.6. On periaatteessa hedelmätöntä ajatella, että lähentymisperusteiden noudattamatta jättämisestä rangaistaisiin rahapakottein, koska siihen on syitä, jotka eivät kuulu hallitusten valvontaan.

9.7. TSK kiinnittää huomion Euroopalle kielteisiin vaikutuksiin, joita aiheutuisi pitkällä aikavälillä siitä, että jotkut maat eivät täytä kriteereitä eivätkä voi siitä syystä liittyä talous- ja rahaliittoon, etenkin kun tavoitteena on laajentaa EU:ta uusilla mailla.

9.8. TSK suosittaa, että tulevan yhtenäisvaluutta-alueen inflaatiotavoitteesta ilmoitetaan. EKPJ:n (Euroopan keskuspankkijärjestelmä) rahapoliittisen hankkeen olisi perustuttava pääosin "väliaikaiseen valuuttatavoitteeseen". TSK kannattaa markkinakorkojen tasoista korkoa tuottavan vähimmäisvarannon käyttöönottamista kaupallisiin pankkeihin tehtyjen talletusten osalta, jotta rahamarkkinoita voidaan ohjata tehokkaasti.

9.9. TSK vaatii välittömästi valuuttasuhteiden säätelemistä rahaliiton kolmanteen vaiheeseen siirtyvien ja muiden EU-maiden välille. Tällä pyrittäisiin takaamaan sisämarkkinoiden hyvän toimimisen jatkuminen, vakiinnuttamaan yhtenäisvaluutan ja kansallisten valuuttojen väliset vaihtokurssit korkealle tasolle sekä helpottamaan nyt kolmannen vaiheen ulkopuolelle jäävien maiden myöhempää siirtymistä yhtenäisvaluutan käyttöönottoon.

9.10. Tässä yhteydessä TSK tukee sellaisen EVJ:tä (Euroopan valuuttajärjestelmää) muistuttavan vaihtomekanismin perustamista, johon yhtenäisvaluutta olisi ankkuroitu.

9.11. TSK vaatii, että täystyöllisyyden tavoite olisi otettava nykyistä paremmin huomioon Euroopan talouspolitiikassa.

9.12. TSK muistuttaa jäsenvaltioiden hallituksille Essenin huippukokouksessa hyväksytyistä työmarkkinoiden rakennemuutosta koskevista suuntauksista. Komitea pahoittelee, että tähän päivään mennessä vain muutamat maat ovat esittäneet ohjelmia näiden toimien toteuttamiseksi.

9.13. TSK tähdentää, että työnantajien ja työntekijöiden välisen neuvotteluvapauden, joka on ollut menestyksekkäästi vallalla useissa EU-maissa, on pysyttävä muuttumattomana osana Euroopan talouselämää.

9.14. Ammattilaisten ja suuren yleisön valmistaminen euron käyttöönottoon vaatii liitännäistoimia. Ennakkotoimet ja euron tosiasiallista käyttöönottoa seuraavat liitännäistoimet on eriytettävä kohderyhmittäin. Komitean mielestä ranskalaisten uuteen frangiin sekä brittien ja irlantilaisten kymmenjärjestelmään siirtymisen kokemuksista on otettava oppia.

9.15. Ihanteellinen siirtymä alkaa tiedotusohjelmilla, joissa hallinnolla, työnantajilla ja -tekijöillä, jakeluun osallistuvilla henkilöillä, pankinjohtajilla, kuluttajajärjestöillä sekä talous- ja sosiaalikomitealla voi olla erityistehtävä. Viestimillä on keskeinen asema, ja ne olisi saatava suorittamaan suurelle yleisölle suunnattua lähtölaskentaa.

9.16. Hintojen, palkkojen ja ennakkopidätystodistusten kaksoismerkintä (ensin järjestyksessä kansallinen valuutta/euro tammikuun 1. päivään 2002 asti ja sen jälkeen järjestyksessä euro/kansallinen valuutta) kansallisten markkinoiden erityispiirteet huomioon ottaen voisi auttaa kuluttajia välttymään sekaannuksilta.

Bryssel, 26. syyskuuta 1996.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Carlos FERRER

() EYVL N:o C 18, 22. 1. 1996.

() KOM(95) 333 lopull., 31. 5. 1995.

() KOM(95) 503 lopull., 31. 10. 1995.

() Ks. M. Falk ja N. Funke, "The Stability of Money Demand in Germany and in the EMS: Impact of German Unification", in: Weltwirtschaftliches Archiv 131 (3), ss. 470 488.

() Ks. Deutsche Bundesbank, "Devisenkursstatistik", Mai 1995, Statistisches Beiheft zum Monatsbericht 5, s. 84.

() Ks. Falk ja Funke, loc. cit. sekä J.J.M. Kremers ja P.D. Lane, "Economic and Monetary Integration and the Demand for Money in the EMS", IMF Staff papers 37, sivut 777 805.

() "EMUn kolmanteen vaiheeseen osallistuvien jäsenvaltioiden ja muiden jäsenvaltioiden vaihtosuhteet", väliaikainen kertomus neuvostolle, 28. marraskuuta 1995.

() "National Institute for Economic and Social Researchin" tekemässä tutkimuksessa on osoitettu että jos koko EU:n budjettivajeet laskettaisiin vuoteen 1999 mennessä Maastrichtin sopimuksessa vaaditulle 3 prosentin tasolle, puoli miljoonaa työpaikkaa katoaisi väliaikaisesti. Jos velkakriteerit täytetään ennen vuotta 2002, tuloksena saatetaan menettää vielä noin miljoona työpaikkaa. Kreikka kärsisi eniten, ja menettäisi 450 000 työpaikkaa. Ks. Barell, J. Morgan ja N. Pain: "The Employment Effects of the Maastricht Fiscal Criteria", National Institute for Economic and Social Research, Discussion Paper 81.

() Ks. OECD: The OECD Jobs Study. Facts, Analysis, Strategies. Paris 1994, sivut 19 ja seur.

LIITE talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

Lausunnon hyväksymistä kannattivat seuraavat jäsenet tai heidän varajäsenensä:

BAEZA SANJUAN, BAGLIANO, BARROW, BASTIAN, BELABED, BENTO GONÇALVES, BERNABEI, BETELU BAZO, de BIGAULT du GRANRUT, BLESER, BØGH, BOISSERÉE, BOUSSAT, BREDIMA-SAVOPOULOU, BRIESCH, BUNDGAARD, BURANI, van den BURG, BURKHARD, BYRNE, Vasco CAL, CARROZZA, CASSINA, CAVALEIRO BRANDÃO, CHEVALIER, CHRISTIE, COLOMBO, DANTIN, von der DECKEN, DELAPINA, de NORRE, van DIJK, DRIJFHOUT-ZWEIJTZER, ENGELEN-KEFER, FERNÁNDEZ, FOLIAS, FORGAS I CABRERA, FRERICHS, GAFO FERNÁNDEZ, GAUDER, GEUENICH, GIACOMELLI, GIESECKE, GIRON, GOTTERO, GRUSELIN, HAMRO-DROTZ, HAUSMANN, JENKINS, KALLIO, KANNISTO, KAZAZIS, KIELMAN, KIENLE, KONITZER, KONTIO, KORYFIDIS, KRITZ, LAUR, LEHNHOFF, LEMMETTY, LERIOS, LINSSEN, LIVERANI, LÖW, MADDOCKS, MALOSSE, MARGALEF i MASIÀ, MASUCCI, MATTEOLI, MAYAYO BELLO, MEGHEN, MENGOZZI, MERTEN, MORELAND, MUÑIZ GUARDADO, NIELSEN B., NIELSEN L., NILSSON, OLSSON, OSENAT, PANERO FLOREZ, PAPAMICHAIL, PARDON, PELLARINI, PETERSEN, PIETTE, POMPEN, QUEVEDO ROJO, RAMAEKERS, REGALDO, REGNELL, REUNA, RODRÍGUEZ DE AZERO, RODRÍGUEZ GARCÍA CARO, ROSSITO, RUPP, SARALEHTO, SCHMITZ, von SCHWERIN, SEPI, SIGMUND, SIRKEINEN, SKLAVOUNOS, SKOUBY, SOLARI, STECHER NAVARRA, STOKKERS, STRASSER, STRÖM, STÖLLENBERGER, TWIST, TÜCHLER, VERHAEGHE, VEVER, VINAY, VOGLER, WHITWORTH, ZÖHRER.

Lausuntoa vastaan äänestivät seuraavat jäsenet tai heidän varajäsenensä:

ASPINALL, BEALE, BROOKES, ETTY, LITTLE, MORGAN, PELLETIER, WALKER.

Äänestyksestä pidättyivät seuraavat jäsenet tai heidän varajäsenensä:

BORDES-PAGES, CHAGAS, KARGAARD, LEVITT, LYONS, LÖNNBERG, MOBBS, NYBERG, OLAUSON, PÉ, WESTERLUND.