Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Rahoituspalvelut: kuinka kuluttajien odotuksiin vastataan - vihreä kirja"



Virallinen lehti nro C 056 , 24/02/1997 s. 0076



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Rahoituspalvelut: kuinka kuluttajien odotuksiin vastataan vihreä kirja" (97/C 56/15) Komissio päätti 29. toukokuuta 1996 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta "Rahoituspalvelut: kuinka kuluttajien odotuksiin vastataan vihreä kirja". Asian valmistelusta vastannut ympäristönsuojelu-, kansanterveys- ja kuluttajajaosto antoi lausuntonsa 1. lokakuuta 1996. Esittelijänä oli Giampaolo Pellarini. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 31. lokakuuta 1996 pitämässään 339. täysistunnossa seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 63 ääntä puolesta ja 4 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Rahoituspalvelujen merkitys on viime vuosina kasvanut yksityisen kuluttajan ja perheiden elämässä. Samanaikaisesti palvelujen tarjonta on moninkertaistunut: laskujen maksusta asuntolainaan, pakollisesta liikennevakuutuksesta luottokortteihin sekä ylimääräiseen eläketurvaan ja sairausvakuutuksiin. Monet maksumuodot vaativat nykyään pankkitoimia. 1.2. Tämä on kuitenkin aiheuttanut ongelmia, jotka liittyvät kyseisten palvelujen tarjoamis- ja suorittamistapoihin sekä kuluttajansuojaan, ja siten myös riitatapauksiin. Monet rahoitussopimukset ovat monimutkaisia eikä kuluttaja ymmärrä niitä helposti. 1.3. Kuluttajalle on tarjottava sisämarkkinoilla mahdollisuus valintaan eri palvelunsuorittajien ja palvelujen välillä siten, että sovellettavista ehdoista tiedotetaan avoimesti ja tyhjentävästi, jolloin kuluttajalla on mahdollisuus tehdä vertailuja. Laaja tarjonta aiheuttaa tosin myös entistä suurempia valinnanvaikeuksia sekä kasvavaa avoimuuden ja tiedon tarvetta. 1.4. Kyseisiä palveluja toteuttaville yrityksille avautuu yhtäältä laajat markkinat, jolloin niiden laajentumismahdollisuudet moninkertaistuvat, mutta toisaalta myös kilpailu kiristyy jäsenvaltioissa. 1.5. Yhtenäisvaluutan käyttöönotto aiheuttaa myös väistämättä syviä muutoksia lainanannon ja säästöjen tuoton ehtoihin. Myös nämä lähitulevaisuuden näkymät olisi otettava huomioon, sillä niiden myötä rahoituspalvelujen säännöt ja ehdot yhdenmukaistuvat nykyisestä. 1.6. Asiasta vastaavien komission jäsenten ehdotus rahoituspalveluita ja kuluttajia käsittelevän vihreän kirjan laatimisesta perustuu siis oleviin ongelmiin, jotka sisämarkkinoiden toteuttamisen johdosta ovat entistä polttavimpia ja monimutkaisempia ja jotka ovat saaneet uusia piirteitä. 2. Vihreän kirjan pääsisältö 2.1. Vihreän kirjan ensimmäisessä osassa tiivistetään rahoituspalveluja käsittelevien noin 50 direktiivin sisältö. Komission näkemyksen mukaan kyseisten palvelujen sisämarkkinat "on suurelta osin saavutettu" (). 2.2. Rahoituspalvelujen sisämarkkinat perustuvat alkuperämaan valvontaperiaatteeseen ja vastavuoroiseen tunnustamiseen. "Rahoituspalvelujen tarjoajat voivat (siis) toimia vapaasti Euroopan unionin alueella" (). 2.3. Palvelujen vapaan tarjonnan seurauksia ovat kilpailun kasvu, suurtuotannosta saatavat edut sekä kuluttajille tarjoutuva entistä suurempi valikoima. Uudet tuotteet ja uudet palvelumuodot ovat jo lisääntyneet. 2.3.1. Lähikuukausina valmistuvassa, sisämarkkinoiden vaikutuksia koskevassa komission tutkimuksessa, johon myös rahoituspalvelut sisältyvät, arvioidaan perinpohjaisesti näitä vaikutuksia. Erityisen mielenkiintoista on nähdä millainen vaikutus sisämarkkinoilla on palvelujen ja tuotteiden hintoihin sekä kuluttajien niistä johtuviin valintoihin. 2.4. Komission mukaan rahoituspalveluja tähän asti koskeneet säännöt ovat olleet tiukkoja ja sisältäneet laajoja "vähimmäisstandardeja"; tämän tavoitteena on ollut varmistaa vapaan liikkuvuuden vaatimat ehdot ja siten myös parantaa kuluttajansuojaa. 2.5. Vihreässä kirjassa kuvataan seuraavaksi yksityiskohtaisesti kuluttajavalistusta, oikeussuojaa sekä kuluttajien valituskanavia koskevia sääntöjä. 2.6. Kuluttajavalistuksen oleellinen merkitys tuotteen tai palvelun tietoisessa valinnassa tunnustetaan. Tästä syystä komission asiakirjassa eritellään vaadittavien tietojen sisältö ja luonne pankki- ja vakuutusalalla sekä arvopapereiden ja arvopaperipörssin osalta. 2.7. Oikeusturvan suhteen viitataan vastaanottavien valtioiden mahdollisuuteen "edellyttää niiden sääntöjen noudattamista, joita ne ovat luoneet yhteisen edun suojelemiseksi" (). 2.7.1. Vihreässä kirjassa muistutetaan myös 19. kesäkuuta 1980 tehdystä Rooman yleissopimuksesta, joka koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lainsäädäntöä. On kiinnitettävä huomiota siihen, että Rooman yleissopimuksen, joka antaa mahdollisuuden soveltaa kuluttajan asuinmaan lainsäädäntöä, ja sisämarkkinoilla sovellettavan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen, joka mahdollistaa palvelun tarjoajan kansallisen lainsäädännön soveltamisen, välille saattaa syntyä ristiriita. 2.8. Korvausjärjestelmien suhteen muistutetaan pankkialan osalta, että tallettajalla on "oikeus saada korvausta talletusten vakuusjärjestelmästä" (). Kulutusluoton osalta on mahdollista hakea korvausta luoton myöntäneeltä laitokselta. 2.9. Vihreän kirjan ensimmäisessä osassa esitetään lopuksi muita sääntöjä, jotka takaavat rahoituspalveluyritysten vakauden ja luotettavuuden. Vihreässä kirjassa muistutetaan, että sisämarkkinoiden periaatteiden ja Cassis de Dijon -tuomion perusteella "kaikkia vastavuoroista tunnustamista koskevia rahoituspalveluja, joita tarjotaan laillisesti omassa maassa, voidaan tarjota vastaanottavassa maassa , vaikka kyseisiä palveluja ei ole olemassa vastaanottavassa maassa tai vaikka kotimaan laitokset eivät voi tarjota niitä" (). 2.10. Vihreän kirjan toisessa osassa eritellään jo esiin tulleita ongelmia, kuten muiden kuin kyseisessä jäsenmaassa pysyvästi asuvien syrjimistä, rahoituspalvelujen vapaan harjoittamisen rajoituksia EU:n jäsenmaissa, puutteellista kuluttajavalistusta ja verotuksen yhdenmukaistamisen puutetta. 2.11. Komissio toteaa, että monia asioita on vielä varmistettava, koska sisämarkkinoista on saatu vasta vähän kokemuksia eivätkä kaikki jäsenvaltiot ole siirtäneet direktiivejä kansalliseen lainsäädäntöönsä. 2.12. Edelleen todetaan, että kieltäytyminen rahoituspalvelujen myynnistä niille, jotka eivät asu pysyvästi jäsenmaassa, osoittaa, että yhteisön lainsäädännöllä ei voida velvoittaa palvelujen tarjoajia hyväksymään asiakkaita. 2.13. Myös yleisen edun periaatteen soveltamisesta johtuva palvelujen tarjonnan rajoittaminen joissakin jäsenvaltioissa on ongelmallista. Vihreän kirjan mukaan "tällaisten rajoitusten suhteellisuus tavoitteeseen nähden on osoitettava" (). 2.14. Monessa tapauksessa puuttuva tai riittämätön valistus aiheuttaa tyytymättömyyttä ja johtaa toisinaan kuluttajia harhaan rahoituspalvelujen valinnassa. Näin tapahtuu ennen kaikkea monimutkaisten rajanylittävien palvelujen kuten kiinnitys- tai kulutusluottolainojen kohdalla. 2.15. Luottokorttien osalta ongelmana on varkautta tai katoamista seuraavien käyttötapahtumien maksuvastuu sekä luottokorttien käyttöehtojen nykyistä suurempi avoimuus, kun niitä käytetään myöntömaan ulkopuolella. 2.16. Vakavan ongelman muodostavat myös sääntelyn ulkopuolella olevat välittäjät, jotka tarjoavat ulkomailla hyvin houkuttelevia ehtoja. 2.17. Vaikea ongelma on myös verotuksen puutteellinen yhdenmukaistaminen, joka aiheuttaa kilpailun vääristymiä ja huomattavia rahoitusvirtoja. 2.18. Lisäksi on joitakin pakolliseen liikennevakuutukseen liittyviä erityisongelmia, jotka koskevat ulkomailla liikkuvia autoja. Niin sanottu "vihreän kortin" järjestelmä ei kata kotimaisen ajoneuvon ulkomaiselle ajoneuvolle aiheuttamia vahinkoja. Tästä aiheutuu korvausten myöhästymisiä sekä vaikeuksia prosessin eteenpäin viemisessä. Komissio tutkii parhaillaan myös pakollisten yhdenmukaisten "bonus-malus" -tariffijärjestelmien soveltuvuutta yhteisön lainsäädäntöön. 2.19. Vihreän kirjan kolmannessa osassa esitetään tiivistettynä käsiteltävänä tai hyväksyttävänä oleva lainsäädäntö. Erityisesti viitataan rahoituspalvelujen etämyyntiin, joka on erityisluonteensa vuoksi jätetty etämyyntiä yleisesti käsittelevän direktiivin ulkopuolelle. Erityistä huomiota kiinnitetään tietojen saantiin, kirjalliseen vahvistukseen sekä mahdollisuuteen peruuttaa sopimus harkinta-ajan kuluessa. 2.20. Etämyyntiin liittyvät ongelmat ovat kasvaneet tietotekniikan ja tietokoneneuvottelujen lisääntyneen käytön myötä. Kun nämä nykyisin kansallisella tasolla käytetyt järjestelmät leviävät kansainväliseen käyttöön, syntyy uusia ongelmia, joita on ennakoitava ja tutkittava, jotta voidaan taata muiden tuotteiden etämyynnin kaltainen takuu. 3. Yleistä 3.1. Kuluttajajärjestöjen sekä pankkien ja vakuutus- ja rahoitusyhtiöiden järjestöjen edustajat, jotka kutsuttiin talous- ja sosiaalikomitean tiloissa 15. heinäkuuta 1996 järjestettyyn kuulemistilaisuuteen (), antoivat tärkeän panoksen vihreässä kirjassa käsiteltyihin kysymyksiin ja aiheesta käytävään keskusteluun. Kuulemistilaisuuteen osallistui tarkkailijoina myös Keski- ja Itä-Euroopan maiden edustajia. 3.2. Vaikka vihreässä kirjassa esitetäänkin laajasti rahoituspalveluihin liittyviä ongelmia, siinä näkyy laatimisensa aiheuttajan eli kuluttajansuojaa etämyynnin yhteydessä käsittelevän direktiiviehdotuksen vaikutus. Vihreän kirjan kolmannessa osassa, joka on omistettu yhteisön tuleville toimille, käsitellään yksinomaan rahoituspalvelujen etämyyntiä. Mikäli vihreässä kirjassa rajoituttaisiin vain tähän, se olisi sisällöltään hyvin köyhä eikä vastaisi otsikkoaan, joka näyttää kattavan "kaikki" kuluttajien odotukset. 3.2.1. Talous- ja sosiaalikomitea toteaa sen sijaan, että komission esittämä vihreä kirja tarjoaa tilaisuuden syventää pohdintaa nykyisistä ongelmista ja esteistä sekä eritellä niitä, jotta voidaan määritellä rahoituspalvelujen käyttäjien nykyistä parempi suoja ja helpottaa rajanylittävien rahoituspalvelujen leviämistä. 3.2.2. Asiasta vastaava komission jäsen on toisaalta liittänyt tämän suojan komission ehdottamien kuluttajapolitiikan kymmenen ensisijaisen toimen joukkoon lokakuussa 1995 tehdyllä asiakirjalla (). On myös muistettava, että vuosi 1996 on omistettu kuluttajille. 3.2.3. Sisämarkkinoiden toiminnan toistaiseksi puutteellinen tuntemus, minkä komissio itse on ensimmäisenä tunnustanut (), mahdollistaa vain joidenkin esiintulleiden ongelmien nimeämisen. Ne ovat kuitenkin jo riittävä pohja ensimmäiselle analyysille ja mahdollisille yhteisön toimille. 3.2.4. Vihreässä kirjassa ei siis haluta esittää kaikkia rahoituspalveluja koskevia kysymyksiä, mutta komission mukaan sillä pyritään kuitenkin avaamaan laaja keskustelu pankki- ja vakuutusalan järjestöjen, kuluttajajärjestöjen ja erikoisalan lehdistön kanssa. 3.2.5. Tässä keskustelussa on loistava tilaisuus päästä vertailu- ja yhteenvetovaiheeseen, kun komissio järjestää marraskuussa 1996 kuulemistilaisuuden, johon osallistuu myös TSK:n edustajia. 3.2.6. Komission pääosasto XV:n ja XXIV:n esittämää asiakirjaa on tarkasteltava tätä taustaa vasten. Se sisältää runsaasti tietoja, pohdintoja ja avointa kysymyksenasettelua, mutta kuten voitaisiin väittää ennen kaikkea kysymyksiä ja ristiriitoja. 3.3. Kuluttajan taloudellisten etujen suojan ei pidä olla alisteista sisämarkkinoiden toteutukselle. Vihreässä kirjassa todetaan rahoituspalvelujen sääntelystä, että "sääntely, jonka ensisijaisena tarkoituksena on ollut rahoituspalveluiden vapaan liikkuvuuden kannalta välttämättömien edellytysten luominen, on lisännyt kuluttajien suojaa" (). Komissio haluaa oletettavasti viitata tässä vakauden valvonnan sääntelyyn, jonka tavoitteena on taata rahoitusalan vakaus ja joka säätelee rahoitusalan ja valvontaviranomaisten suhteita. Kuluttajalla on siis välillinen suoja silloin, kun talletusten ja sijoitusten turva riippuu alan vakaudesta. 3.3.1. Vihreä kirja käsittelee ensi sijassa sisämarkkinoiden toteuttamista ja vasta toissijaisesti kuluttajien taloudellisten etujen suojaa. Tämänsuuntaisia ajatuksia esitetään myös muissa komission asiakirjoissa, etenkin aiemmin mainitussa tiedonannossa "Kuluttajapolitiikan ensisijaiset toimet 1996 1998" (). 3.3.2. Tätä lähtökohtaa on muutettava, sillä yhtä tärkeää on pitää tavoitteena kuluttajille koituvia etuja, kuten kuluttajaystävällistä ja laadukasta palvelua. Sisämarkkinoiden ei tule olla eduksi vain tavaroiden ja palvelujen tuottajille, samalla kun ne ovat kuluttajien tarpeisiin nähden vieraita tai jopa haitallisia. Näin ollen talous- ja rahaliiton toteuttamisen vaatimia uhrauksia olisi vaikea hyväksyä, ja kansalaisten olisi vaikea samaistua Euroopan unionin ihanteisiin. 3.3.3. Kuluttajien ja yritysten tarpeet on otettava yhtä lailla huomioon, ja toisaalta on yritysten etujen mukaista sopeuttaa palvelujen sisältö ja tarjoaminen siten, että asiakkaan tarpeet tyydytetään mahdollisimman hyvin. 3.3.4. Toisaalta kuluttajansuojan tärkeys on tunnustettu myös unionin perustamissopimuksen 129 a artiklassa, jossa yhteisöä kehotetaan myötävaikuttamaan "korkeatasoisen kuluttajansuojan toteuttamiseen". 3.4. On siis aina muistettava kuluttajan vaikea asema, joka johtuu rahoituspalvelujen ja alan sääntöjen monimutkaisuudesta. Komission olisikin hyvä valmistella laajalevikkinen julkaisu, joka helpottaisi rahoitusalan viidenkymmenen direktiivin tärkeimpien säännösten ymmärtämistä. 3.4.1. Kansallisen ja yhteisön lainsäätäjän on siis annettava kuluttajansuojalle oikeudellinen ja poliittinen etusija, jonka mukaan sääntöjä koskevat valinnat tehdään. Kuluttajansuojaa ei voi jättää sisämarkkinoiden spontaanien mekanismien varaan, kuten vihreässä kirjassa tunnutaan oletettavan. Tämä ei välttämättä tarkoita sääntöjen moninkertaistumista vaan sitä, että rahoituspalveluja koskevassa lainsäädäntötyössä otetaan jatkuvasti huomioon kuluttajansuoja. 3.4.2. On myös huomattava, että nykyisin suurin osa rahoituspalveluja koskevasta yhteisön lainsäädännöstä viittaa kansallisiin säännöksiin. 3.4.3. Rahoituspalvelujen käyttäjän kokonaisvaltaisen ja tehokkaan taloudellisten etujen suojan määrittelemiseksi on kaksi vaihtoehtoa, joita komission olisi tutkittava: vaakatason direktiivi, joka määrittelee "normaalikäyttäjälle" tarkoitettujen rahoituspalvelujen yhteiset säännöt ja tarpeen mukaan erityissäännöt alakohtaisiin direktiiveihin, tai nykyisen tilanteen jatkaminen, jolloin yhteisö antaa edelleen erityisdirektiivejä, joiden tavoitteena on kuitenkin kaikkien rahoituspalvelutuotteiden tasavertainen kohtelu kuluttajan taloudellisten etujen suojan osalta. 3.4.4. Tässä yhteydessä hyödyllisiä ja edistämisen arvoisia välineitä ovat epäilemättä yritysjärjestöjen oma-aloitteisesti tai kuluttajajärjestöjen kehotuksesta ja niiden kanssa yhteisymmärryksessä hyväksymät käyttäytymissäännöt. Oikeudellisia peruspuitteita kuitenkin tarvitaan, jotta saadaan aikaan sekä entistä tehokkaampi suoja että nykyistä avoimempi kilpailu, jolloin yritykset toimivat samoin ehdoin koko yhteisössä. 3.4.5. Yritykset voisivat tällöin perustaa toimintansa tarkkoihin sääntöihin, joita kaikkien markkinoilla toimivien on noudatettava, ja kuluttaja voisi nykyistä turvallisemmin ostaa rajanylittäviä palveluja. 3.5. Yhteisön laajuisessa yhdenmukaistamisessa olisi pääasiassa otettava huomioon kolme näkökohtaa: markkinoiden avoimuus ja kuluttajavalistus, sopimusehdot sekä kuluttajan valitusoikeus. 3.5.1. Erityisesti monimutkaisten palvelujen avoimuuden ja tiedotuksen osalta on teknisten mahdollisuuksien rajoissa saatava aikaan velvollisuus tiedottaa kuluttajalle ennen ostotapahtumaa siten, että mukana on kuvaus rahoituspalvelun osista ja niiden kustannuksista liiketoiminnan sääntöjen mukaan. 3.5.2. Sopimuksen on puolestaan oltava kirjallinen, asiakkaan allekirjoittama ja asiakkaan käytettävissä. Sopimustekstissä on nimenomaan mainittava pakolliset sopimusehdot, ja siitä on poistettava väärinkäytön mahdollistavat ja erityisen kohtuuttomat ehdot. 3.5.3. Kuluttajalla on aina oltava valitusoikeus, jota voi käyttää eri tavoin. Jokaisen rahoituspalveluiden tuottajan on määriteltävä sisäinen menettely valitusten käsittelyyn ja tiedottaa siitä asiakkaalle palvelun hankkimishetkellä. 3.5.4. Oikeusteitse tehdyn valituksen lisäksi on kaksi muuta riita-asioiden selvitysjärjestelmää. Ensimmäisessä tapauksessa ovat edustettuina palveluiden toteuttajat ja käyttäjät, ja puhetta johtaa riippumaton taho. 3.5.5. Toinen mahdollisuus on kuluttaja-asiamiesjärjestelmä, joka on ollut joissakin maissa käytössä jo vuosia myönteisin tuloksin. 3.6. Ongelmallista on myös joidenkin tuotteiden ja palvelujen erilainen verotus, joka on tiiviisti sidoksissa yksittäisten jäsenvaltioiden talous- ja rahapoliittisiin valintoihin. 3.6.1. Erilainen verokohtelu aiheuttaa vääristymiä, jotka on sisämarkkinoiden toteutumisen myötä otettava huomioon. Vihreässä kirjassa muistutetaan, että "niin kauan kuin vaaditaan neuvoston yksimielisyys verotuskysymyksissä mahdollisuudet ratkaista nämä rahoitusmarkkinoiden yhtenäismarkkinoiden toiminnan verotusesteet ovat pienet" (). Tämän vuoksi ei kuitenkaan pidä luovuttaa tai olla toimimatta. 3.7. Toinen merkittävä ongelma on yleisen edun määrittely. Kaikki jäsenvaltiot tukeutuvat yleiseen etuun rahoituspalvelujen tarjonnan rajoittamiseksi. Oikeusturvakysymys on myös ehdottoman tärkeä. Vihreässä kirjassa ongelma esitetään osan I oikeusturvaa käsittelevässä kohdassa, jossa viitataan 19. kesäkuuta 1980 tehtyyn Rooman yleissopimukseen ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Käsite "yleinen etu" on kuitenkin määriteltävä nykyistä tarkemmin, jotta vältetään sen käyttö pelkästään protektionistisiin tarkoituksiin ja kuluttajan vapaan valinnan rajoittamiseen. 3.7.1. Vihreässä kirjassa todetaan, että "vastaanottavat maat voivat edelleen käyttää yleisen edun nimissä annettuja oman maan sääntöjä. Tämä voi rajoittaa huomattavasti tarjolla olevien palvelujen määrää. Yleistä etua koskevan lausekkeen soveltamista aiheutuvat palvelujen tarjoamisen rajoitukset ovat eräs ongelma." ().3.7.2. Komissio siteeraa vihreässä kirjassa 19. kesäkuuta 1980 tehtyä Rooman yleissopimusta sopimusvelvollisuuksiin sovellettavasta lainsäädännöstä (), joka sisältää kaikkia kuluttajan kanssa solmittavia sopimuksia koskevat erityissäännöt. Yleissopimuksen mukaan kuluttajien kanssa solmituissa sopimuksissa kuluttajan asuinmaan tuomioistuimilla on toimivalta, kun sopimuksen toinen osapuoli nostaa kanteen, kun taas kuluttaja voi kanteen nostaessaan valita asuinmaansa tai sen maan tuomioistuimen, jossa sopimuksen toinen osapuoli toimii. 3.7.3. Komissio viittaa siihen, että mahdollisuus soveltaa kuluttajan asuinmaan lainsäädäntöä "voi olla ristiriidassa sen yhtenäismarkkinoilla sovellettavan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa, jonka mukaan useimmiten sovelletaan palvelujen tarjoajan kansallista lainsäädäntöä" (). Ristiriitatilanteessa "kuluttajan kotimaan lainsäädäntöä voidaan soveltaa ensisijaisesti ennen palvelujen tarjoajan lainsäädäntöä, jos se noudattaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vahvistamia yleistä etua koskevia edellytyksiä" (). Muutoin noudatetaan palveluyrittäjän kansallista lainsäädäntöä. 3.7.4. Nämä periaatteet eivät kuitenkaan takaa oikeusturvaa ja johtavat mahdollisessa riitatapauksessa pitkiin ja kalliisiin oikeudenkäynteihin. Vihreässä kirjassa näytään hyväksyvän tämä asiantila sellaisenaan. 3.7.5. TSK:n mielestä sitä vastoin tämä järjestelmä ei ole missään nimessä tyydyttävä, ja komitea tekeekin ehdotuksia ongelman ratkaisemiseksi. 3.7.6. Ensimmäinen ratkaisuehdotus eli yleisen edun mukaisten sääntöjen yhdenmukaistaminen kuluttajien solmimia sopimuksia varten on aikaavievä ja vaikea toteuttaa. Tämä johtuu ennen kaikkea siitä, että jäsenmaiden sopimuslainsäädäntöjä ei ole yhdenmukaistettu. 3.7.7. On siis löydettävä välittömästi ratkaisu tulevaa yhtenäistä lainsäädäntöä odotellessa. TSK ehdottaa joitakin näkökohtia harkittavaksi. 3.7.8. Vaikeudet syntyvät siitä, että "yleinen etu" on määritelty vain käsitteellisellä tasolla ja voi vaihdella jäsenvaltioiden tai jäsenvaltion ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen välillä. 3.7.9. On siis ennen kaikkea tehtävä ero julkisen hallinto-oikeuden ja yksityisen sopimuslainsäädännön välillä. Edelliseen sisältyvät myös kauppaa ja "kaupankäyntitapoja" koskevat määräykset. Jälkimmäiseen lukeutuvat epäilemättä myös kuluttajansuojaan liittyvät määräykset. 3.7.10. Kaksi pankkidirektiiviä ja niihin liittyvät muut direktiivit sekä vakuutusdirektiivit pohjautuvat perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohtaan. Näillä direktiiveillä määrätään lainananto- ja vakuutustoiminnasta. Käytännössä kyse on taloudellisen toimijan valvonnasta, tämän kyvystä harjoittaa määräyksenalaista toimintaa sekä niiden määräysten noudattamisen jatkuvasta valvonnasta, joita tämän toiminnan erityisluonne vaatii. 3.7.11. Mitä tulee hyvän kaupankäyntitavan tiukasti määriteltyyn alueeseen, jäsenvaltiot eivät enää voi vedota yleiseen etuun muutoin kuin suhteessa niihin hyvän kaupankäyntitavan määräyksiin, jotka eivät kuulu taloudellisen toimijan valvontaan. Näitä ovat talouden organisointia, jakelua sekä palvelun suoritusta ja käyttöä koskevat määräykset. 3.7.12. Kun ongelmaa tarkastellaan sopimuslainsäädännön näkökulmasta ja tällöin erityisesti tapaa järjestää kuluttajan taloudellisten etujen suoja, voidaan todeta, että Rooman yleissopimuksessa pyritään kansainvälisen yksityisoikeuden puitteissa yhtenäistämään säännöt Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansallisten lakien ristiriidoista. Tavoitteena on sisällyttää jäsenvaltioiden kansalliseen lainsäädäntöön yhdenmukaiset säännöt, jotka koskevat sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia. 3.7.13. Kuluttajan kanssa solmitun sopimuksen osalta sovelletaan kuluttajan asuinmaan lainsäädäntöä Rooman yleissopimuksen 5 artiklan perusteella. 3.7.14. Kaikki kulutusluottosopimukset eivät välttämättä vastaa Rooman yleissopimuksen 5 artiklan eivätkä Brysselin yleissopimuksen 13 artiklan ehtoja. Näin saattaa olla, jos sopimuksen solmimista ei ole edeltänyt erityinen tarjous tai mainonta ja yleisesti, jos kuluttaja on itse siirtynyt toiseen maahan neuvottelemaan hinnasta. 3.7.15. Tällaisissakaan tapauksissa ei silti ole varmaa, että kuluttajalta evättäisiin oikeus vedota asuinmaansa lainsäädäntöön, joka saattaa olla kuluttajalle edullisin. Jos kuluttajan asuinmaan tuomioistuin katsotaan toimivaltaiseksi, on sovellettava kyseisen maan lainsäädäntöä. 3.7.16. Tämä on selvä ja tyydyttävä ratkaisu kaikkien asianosaisten kannalta: kuluttaja nauttii asuinmaansa lainsäädännön suojaa, ja palvelun tarjoaja tietää mitä lainsäädäntöä sovelletaan. 3.7.17. Valitettavasti komissio ei hyväksy tätä selvää ja yksinkertaista ratkaisua, sillä se "katsoo, että soveltuvan lain määrittämisperiaatteiden soveltaminen Rooman yleissopimuksen perusteella voi mahdollisesti olla ristiriidassa pankkitoiminnan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa, mikä jälkimmäinen on toisen direktiivin kulmakivi" (). 3.7.18. Komitea ei yhdy tähän toteamukseen. Rooman yleissopimuksen säännöt eivät voi olla ristiriidassa vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa, sillä kyse on kahdesta eri alueesta. Vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta sovelletaan vain julkiseen kauppalainsäädäntöön, ei sopimuslainsäädäntöön erityisesti kuluttajan taloudellisten etujen suojan varmistamiseen pyrkivien määräysten osalta. 4. Erityistä 4.1. Yhteisön nykyinen pankki- ja vakuutuspalveluja koskeva lainsäädäntö antaa huomattavan suojan monimutkaisten ja edistyneiden palveluiden käyttäjille (osakkeet, arvopaperit, talletusvakuudet), kun taas "normaalikäyttäjille" suoja on ennemminkin valmistelemattomien toimien kuin kokonaisvaltaisten ja tarkkaan määriteltyjen takuiden varassa. 4.1.1. Vihreän kirjan tarkoituksena on nimenomaan yksittäisten kuluttajien taloudellisten etujen suojelu. On siis selvästi eroteltava toisistaan suurasiakkaiden rahoituspalvelut (yritysluotot, jälleenvakuutussopimukset jne.) ja "normaalikäyttäjien" rahoituspalvelut, jotka ovat tämän lausunnon kohteena. 4.1.2. Jokaiselle kansalaiselle tulisi taata peruspankkipalvelut (käyttötili ja säästötili), sillä ehdolla, ettei siitä aiheudu kuluja muille kansalaisille. Pankkihan on yleisön palvelija eikä julkinen palvelu. Henkilön, joka ei asu pysyvästi kyseisessä maassa, olisi voitava käyttää ainakin peruspalveluita ilman että häntä kohdellaan eriarvoisesti maassa pysyvästi asuviin nähden tai että häneltä peritään eri maksuja. 4.1.3. Pankkien väliset sopimukset, kuten euro Osekkijärjestelmä, sekä vakuutusyhtiöiden väliset yhteistyösopimukset on pitkälti suljettu yhteisön kilpailusääntöjen ulkopuolelle. Tämän seurauksena hintakilpailu on heikkoa. 4.1.4. On tärkeää laatia eniten käytetyistä rahoituspalveluista peruskaavio, jonka avulla asiakas voi helposti ja nopeasti vertailla palvelujen soveltuvuutta. Tällainen kaavio voitaisiin tehdä yritys- ja kuluttajajärjestöjen avustuksella. 4.1.5. Tätäkin parempi vaihtoehto olisi, että asiakas voisi tehdä valintansa asiakaspalveluvertailun perusteella (palvelun laatu, paras tiedotus ja avoimuus, hintataso jne.). 4.2. Erityisesti rahoituspalvelujen etämyyntiin olisi sovellettava samanlaista säännöstöä kuin etäsopimuksia koskevassa vaakatason direktiivissä määrätään. On kuitenkin varottava, ettei kuluttajille aiheuteta vahinkoa liian yleisluontoisella sääntelyllä. Harkinta-aika soveltuu huonosti palveluihin, jotka vaativat välitöntä toteutusta, kuten osakkeiden osto ja myynti tai luotonanto silloin kun kuluttajalla on kiireellinen tarve. 4.2.1. Tietotekniikan (esim. Internetin) avulla tapahtuva myynti on yhä laajempaa ja lisääntyy tulevaisuudessa. Tämän myyntikanavan erityislaadun vuoksi näihin kauppatapahtumiin on kiinnitettävä erityistä huomiota rahoituspalvelujen etämyyntiä koskevien sääntöjen luomisen yhteydessä. 4.2.2. Rahoituspalvelujen tv-myyntiä on säänneltävä ankarasti, erityisesti jos mukana on sääntelyn ulkopuolella olevia välittäjiä. 4.2.3. Komissio voisi tutkia mahdollisuutta syventää tietoyhteiskunnasta tehtävän analyysin yhteydessä tietotekniikan ja television avulla tapahtuvaan myyntiin liittyvien ongelmien käsittelyä. 4.3. Lisäksi eläkevakuutukseen ja sairausvakuutuksiin on niiden monimutkaisuuden vuoksi kiinnitettävä erityistä huomiota. Sosiaaliturvajärjestelmän uudistaminen, joka on käynnissä kaikissa unionin jäsenmaissa, on jo avannut ja avaa tulevina vuosina suuria mahdollisuuksia tämän kaltaisille palveluille, joille kuitenkin on tällä hetkellä tyypillistä vähäinen avoimuus. 4.3.1. Vakuutusmaksujen suhteen asiakkaalle on ennen kaikkea esitettävä realistinen arvio tuotosta, eikä antaa arvioita, jotka usein osoittautuvat vääriksi. Asiakkaalle on edelleen annettava selkeät tiedot sopimuksen peruuttamisen ehdoista ja sen aiheuttamista kuluista, perillisiin kohdistuvista vaikutuksista vakuutuksenottajan kuolemantapauksessa sekä verotuksellisista eduista ja haitoista. 4.3.2. Sairausvakuutusten osalta asiakkaalle on kerrottava sopimuksen solmimishetkellä yksityiskohtaisesti omavastuusta sekä kaikista poikkeuksista, jotka eivät kuulu vakuutuksen piiriin. Lisäksi on rajoitettava vähimmilleen ne tapaukset, joissa yritykset voivat yksipuolisesti irtisanoa sopimuksen. Ennen kaikkea olisi ehdottomasti kiellettävä sopimuksen irtisanominen äkillisissä vakavissa sairaustapauksissa. 4.4. Kiinnityslainan suhteen olisi edistettävä vapaata liikkuvuutta ja markkinoiden avoimuutta vakiinnuttamalla tiedotusta ja sen sisältöä, korkoja, takuumuotoja jne. koskevat yhteisön säännöt. Myös tällä alalla komission olisi tutkittava erityisdirektiivin mahdollisuutta. 4.5. Myös vakuutusalalla komission olisi tutkittava mahdollisuutta antaa pankkidirektiivien tyyppinen direktiivi, jotta varmistettaisiin kaikkien vakuutettujen vähimmäissuoja. 4.6. Kohtuuttomaan korkoon liittyvät ongelmat ovat nousseet merkittäviksi viime vuosina jäsenvaltioissa. Tätä arkaluontoista ongelmaa varten, johon liittyy huomattavia sosiaalisia näkökohtia kuten ylivelkaantuminen, ei ole mitään sääntöjä yhteisön tasolla. Komitea toistaa huomautuksen, jonka se esitti lausunnossaan aiheesta "Kuluttaja ja sisämarkkinat" vuonna 1992: yhteisö ei ole tehnyt vielä mitään asian hyväksi, vaikka ongelma koskettaa koko EY:ä (). TSK muistuttaa komissiota myös siitä, että neuvosto pitää ensiarvoisen tärkeänä tutkia ylivelkaantuneen kuluttajan kysymystä (). Komitea kehottaa jälleen painokkaasti komissiota tuomaan julki, mitä toimia yhteisön tasolla olisi tehtävä velkaongelman lieventämiseksi. Lopuksi TSK vaatii komissiota näkemystään muodostaessaan ottamaan huomioon sen tilauksesta vuonna 1992 tehdyn Leidenin yliopiston oikeuden ja politiikan laitoksen tutkimuksen (). 4.7. Myös maksuvälineisiin on kiinnitettävä entistä suurempaa huomiota. Esimerkiksi Osekkien osalta olisi tutkittava mahdollisuutta poistaa arvopäivä, sillä sitä käytetään usein väärin eikä se anna mitään varmuutta. Mitä tulee rahoitusjärjestelmiä koskevan suosituksen () riittämättömään noudattamiseen, viitataan TSK:n äskettäin tästä aiheesta antamaan lausuntoon (). 5. Päätelmät 5.1. TSK on tyytyväinen vihreään kirjaan, joka voi olla ensimmäinen tärkeä tilaisuus syventää kaikkien niiden ongelmien käsittelyä, jotka vaikuttavat kuluttajien tyytyväisyyteen rahoituspalvelujen osalta. 5.2. Komission ensimmäinen tärkeä tehtävä olisi laatia rahoituspalveluja ja kuluttajia käsittelevä valkoinen kirja, jossa eritellään taattavat oikeudet ja suojelukeinot. Etusijalla olevia asioita olisivat luonnollisesti oikeus palveluihin, riittävä tiedotus, palvelujen avoimuus sekä valitusmahdollisuus. 5.3. Tässä yhteydessä on merkittävää, ettei sisämarkkinoiden vaikutuksia tunneta riittävästi, ja tätä tietämystä olisikin mahdollisimman pian lisättävä. Kohdistettujen ja tehokkaiden toimien aikaansaamiseksi tarvitaan tietoja eri palvelualojen riitatapausten yleisimmistä syistä. Olisi siis tarpeen valmistella yhteistyössä alakohtaisten järjestöjen ja kuluttajajärjestöjen kanssa laaja selvitys rahoituspalveluja koskevista riitatapauksista. Näin voitaisiin myös eritellä yhteisön toimien tärkeysjärjestys. Tämä selvitys olisi tehtävä nopeasti eikä se saisi viivyttää päätöstä välittömistä toimista. Bryssel, 31. lokakuuta 1996. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS () Vihreä kirja "Rahoituspalvelut: kuinka kuluttajien odotuksiin vastataan", KOM(96) 209 lopull., s. 3. () Ibidem, s. 4. () Ibidem, s. 6. () Ibidem, s. 7. () Ibidem, s. 9. () Puheenvuorojen tiivistelmä on asiakirjan liitteessä, jaoston lausunnon liitteenä. () KOM(95) 519 lopull. () Vihreä kirja "Rahoituspalvelut: kuinka kuluttajien odotuksiin vastataan", KOM(96) 209 lopull. tiivistelmä, s. 1. () Ibidem, I osa, s. 3. () KOM(95) 519 lopull., EYVL N:o C 295, 7.10.1996, s. 64 () Ibidem, s. 12. () Ibidem, s. 9. () Ibidem, s. 5. () Tiedonanto, EYVL N:o C 291, 4.11.1995, s. 19 () Marraskuun 26. päivänä 1992 annettu lausunto, EYVL N:o C 19, 25.1.1993, s. 22 () Neuvoston 13.7.1992 antama päätöslauselma, EYVL N:o C 186, 23.7.1992 () Ks. myös komission direktiivin 87/102/ETY täytäntöönpanoa koskevan kertomuksen kohtaa 377, KOM(95) 117 lopull. () 88/590/ETY, 17.11.1988 () TSK:n lausunto kuluttajapolitiikan ensisijaisista toimista (1996 1998), kohta 2.3.3, EYVL N:o C 295, 7.10.1996, s. 64