EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 08.01.1997 
KOM(%) 6% lopull. 
KOMISSION KERTOMUS 
NEUVOSTOLLE. EUROOPAN PARLAMENTILLE 
JA TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE 
TYÖNTEKIJÖIDEN SUOJAA TYÖNANTAJAN 
MAKSUKYVYTTÖMYYSTILANTEESSA KOSKEVAN JÄSENVALTIOIDEN 
LAINSÄÄDÄNNÖN LÄHENTÄMISESTÄ 20 PÄIVÄNÄ LOKAKUUTA 1980 
ANNETUN NEUVOSTON DIREKTIIVIN N:0 80/98/ETY SAATTAMISESTA 
OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ 
ITÄVALLASSA 
SUOMESSA 
RUOTSISSA 

Yleisiä huomautuksia 
1.15 päivänä kesäkuuta 1995 komissio antoi kertomuksen 20 lokakuuta 1980 annetun 
neuvoston direktiivin nro 80/987/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä 12 
jäsenvaltiossa1. Keskipitkän ajan sosiaalisessa toimintaohjelmassa (1995-1997) komissio 
ilmoitti laativansa direktiivin täytäntöönpanosta uuden kertomuksen, jossa otetaan 
huomioon uudet jäsenvaltiot. 
Tämä kertomus täydentää vuonna 1995 laadittua kertomusta, jossa jo tarkasteltiin 
yksityiskohtaisesti direktiivien artiklojen sisältöä. 
2. Tärkein jäsenvaltioihin kohdistuva vaatimus on direktiivin 3 artiklan mukaan sellaisten 
palkkaturvajärjestelmien toteuttaminen, että työntekijöille turvataan työnantajan 
maksukyvyttömyystapauksessa maksamatta olevat palkkasaatavat, jotka johtuvat 
työsopimuksista tai työsuhteista ja jotka kohdistuvat palkkoihin tiettyä päivämäärää 
edeltävältä ajalta. 
Direktiivissä säädetään periaatteista, jotka koskevat palkkaturvajärjestelmien 
organisaatiota, rahoitusta ja toimintaa (5 artikla). 
Direktiivissä on kolme sosiaaliturvaan liittyvää artiklaa (6, 7, 8 artikla), jotka koskevat 
sekä lakisääteisiä järjestelmiä että yhtiön tai yhtä useamman yhtiön yhteisiä 
lisäeläkejärjestelmiä. Lisäksi direktiivissä annetaan jäsenvaltioille oikeus toteuttaa 
tarvittavat toimenpiteet väärinkäytösten estämiseksi ja tietyssä tilanteessa vähentää 
maksamatta olevien palkkasaatavien maksamista tai jopa evätä palkkasaatavien 
maksaminen palkkaturvajärjestelmästä (10 artikla). 
3. Tässä kertomuksessa tarkastellaan, miten direktiivi on saatettu osaksi kansallista 
lainsäädäntöä kolmessa uudessa jäsenvaltiossa. Kertomus on riippumattomien 
asiantuntijoiden laatima, ja kertomus on tarkastettu kyseisten jäsenvaltioiden 
toimivaltaisissa ministeriöissä. Ministeriöiden huomautukset on otettu huomioon. 
Kertomuksen perusteella on todettava seuraavaa: 
Itävalta 
Itävallan lainsäädäntö sisältää direktiivin säännöksiä suosiollisempia määräyksiä. Siitä 
huolimatta on syytä tehdä seuraavat huomautukset. Johtavassa asemassa olevia 
työntekijöitä, jotka harjoittavat huomattavaa määräysvaltaa yrityksessä, ei ole syytä jättää 
palkkaturvan soveltamisalan ulkopuolelle, koska kansallisessa laissa heitä pidetään 
työntekijöinä eikä ryhmä ei sisälly direktiivin liitteen osaan I. 
1 KOM (95) 164, lopullinen 
Toisaalta työntekijöiden jättäminen turvan ulkopuolelle pelkän väärinkäytösepäilyn 
perusteella ei ole perusteltua direktiivin 10 artiklan perusteella. 
Suomi 
Suomen lainsäädäntö sisältää direktiivin säännöksiä suosiollisempia määräyksiä. Erityisesti 
maksukyvyttömyyden käsite määritellään laissa laajemmin. On kuitenkin huomattava, että 
direktiivin 8 artiklan säännösten osalta, jossa pyritään siihen, että lisäeläkejärjestelmät 
selviytyisivät velvoitteistaan yrityksen maksukyvyttömyystapauksessa, laki ei vastaa 
tämän artiklan sisältöä ja tavoitetta. 
Ruotsi 
Ruotsin lainsäädäntö sisältää useita direktiivin säännöksiä suosiollisempia määräyksiä. 
Tämä koskee esimerkiksi maksukyvyttömyyden käsitteen määritelmää, joka on laajempi 
kuin direktiivissä. Palkkaturvajärjestelmien kattamat saatavat ylittävät toisaalta ainoastaan 
maksamattomista palkoista johtuvat saatavat. 
On kuitenkin syytä tehdä seuraavat huomautukset. 
Direktiivin 10 artiklassa annetaan jäsenvaltioille oikeus toteuttaa toimenpiteitä, joilla 
estetään palkkaturvan väärinkäytökset. Ei ole kuitenkaan selvää, vastaako Ruotsin lain 9a 
§ direktiiviä. Siinä säädetään, että työntekijä, jolle kahden viimeksi kuluneen vuoden 
aikana on jo myönnetty korvausta, ei ilman erityistä syytä ole oikeutettu palkkaturvaan. 
Sama koskee Ruotsin lain määräystä siitä, että palkkaturva ei kata työntekijöitä, jotka 
yksin tai yhdessä lähisukulaisten kanssa omistavat vähintään 20 prosenttia yrityksestä. 
Ruotsi on ilmoittanut poistavansa piakkoin 9a §:n, mikä ratkaisee ongelmat direktiivin 
suhteen. 
Lisäksi direktiivin 8 artiklan säännökset, jotka koskevat pääasiassa vanhuusetuuksia ja 
kattavat jälkeenjääneiden etuudet, näyttävät puuttuvan kansallisesta laista. 
DIREKTIIVIN SAATTAMINEN OSAKSI 
KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ ITÄVALLASSA 
I. JOHDANTO 
Itävallan kansallisneuvosto hyväksyi 2 päivänä kesäkuuta 1977 liittovaltion lain 
työntekijöiden turvasta työnantajan maksukyvyttömyystapauksessa, 
{Insolvenzentgeltsicherungsgesetz = IESG), Bundesgesetzblatt 1977/324. Tällä turvataan 
monipuolisesti työntekijöiden saatavat työnantajan maksukyvyttömyystapauksessa. Lakia 
on muutettu monta kertaa, viimeksi Novelle Bundesgesetzblattin numerolla 1995/297. 
Lain täytäntöönpanemiseksi perustettiin työ-ja sosiaaliministerin yhteyteen rahasto, jolla 
on (maksukyvyttömyysvajaussrahaston) oikeushenkilöllisyys eli sillä on asianosais- ja 
oikeustoimikelpoisuus. Työ- ja sosiaaliministeri on myös sen lakimääräinen edustaja. 
Rahasto rahoitetaan ensisijaisesti työnantajien maksuilla, jotka kerätään 
työttömyysvakuutusmaksujen lisämaksuina. Suunnitelmissa ei ole kerätä maksuja 
työntekijöiltä. Lisävaroja saadaan takaisinperimästä maksukyvyttömyysmenettelyssä 
(rahastosta maksetut työntekijöiden saatavat siirretään lain nojalla rahastolle ja se voi 
vaatia niitä maksukyvyttömyysmenettelyssä). 
Rahastolla suojataan hakemuksesta yksityisen alan työntekijöille ja heidän jälkeläisilleen 
työsuhteesta johtuvat vanhentumattomat saatavat työnantajan 
maksukyvyttömyystapauksessa (ottaen huomioon jäljempänä tarkemmin esitetyt 
rajoitukset). Suojattuja ovat kaikki saatavat maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista 
edeltävältä ajalta sekä periaatteessa kaikki saatavat seuraavilta kolmelta kuukaudelta. 
Suoja kattaa palkkasaatavien lisäksi työntekijöiden osuudet sosiaalivakuutusmaksuista. 
Suojan yläraja on tällä hetkellä 75 600 Itävallan sillinkiä kuukaudessa bruttona. 
Rahaston hallinnosta vastaavat erityisviranomaiset, sosiaali- ja vam m aisasi oi ta hoitavat 
virastot (Bundessozialämter). Jos korvaukset evätään, voidaan vedota työ- ja 
sosiaalituomioistuimeen (Arbeits- und Sozialgerichte). 
Tässä kertomuksessa käsitellään ainoastaan kysymyksiä, joilla on merkitystä direktiivin 
saattamisessa osaksi lainsäädäntöä. 
II SOVELTAMISEDELLYTYKSISTÄ (1 ja 2 artiklat) 
1) Työntekijä 
IESG-lain 1 §:n 1 momentin mukaan suojattuja ovat kaikki työntekijät, aikaisemmat 
työntekijät ja heidän jälkeläisensä (samoin kuin näiden oikeusseuraajat). Laissa käytetään 
siten yleistä työntekijäkäsitettä ja laajennetaan sitä 2 §:ssä myös työntekijöihin verrattaviin 
henkilöihin ja kaikkiin henkilöihin, jotka ovat oikeutettuja palkkakorvaussuojaan kotityön 
vuoksi.2 Työntekijöihin verrattavat henkilöt määritellään työ- ja sosiaalioikeuskin 
(ASGG) 51§:n 3 momentin 2 kohdan perusteella henkilöiksi, jotka olematta työsuhteessa 
tekevät työtä tietyille henkilöille ja heidän lukuunsa eivätkä ole taloudellisesti itsenäisiä. 
Asiaa tarkasteltaessa on otettava huomioon kaikki kuhunkin yksittäistapaukseen 
vaikuttavat tekijät (työoikeuden kokoelmat 9944, 9347, 9315). 
Keskeinen peruste on taloudellinen riippuvuus tietystä tai jopa useista työnantajista. 
Riippuvuus on olemassa, jos työntekijän päätösvalta oman työnsä suhteen on hyvin 
vähäinen ja jos hänen työnsä tuloksia käytetään määräykset antavassa yrityksessä. Toisin 
sanoen työtä tehdään alisteisessa suhteessa toisen hyväksi (kokoelma 9315). 
Ratkaisevaa työntekijänä pitämisen kannalta ei ole perusteiden määrä, vaan harjoitetun 
työn kokonaisvaltainen tarkastelu. lESG-laki kattaa myös oppisopimuskoulutuksessa 
olevat ensimmäisestä oppi sopimusvuodesta alkaen sekä merkitykseltään vähäistä työtä 
tekevät henkilöt sosiaaliturvaa koskevan yleislain merkityksessä (ASVG-lain 5 §:n 2 
momentti). lESG-laissa ei mainita työsuhteessa olevia henkilöitä, joilla ei ole pätevää 
työsopimusta. Jos työsopimuksen pätemättömyys kuitenkin johtuu siitä, että työntekijä on 
laittomasti palkattu ulkomaalainen, hän on palkan osalta samanarvoinen tavallisen 
työntekijän kanssa3 ja nauttii kiistattomasti lESG-lain suojaa. Muissa tapauksissa, joissa 
työsopimus ei ole pätevä, työntekijöillä on periaatteessa oikeus ainoastaan kohtuulliseen 
palkkaan.4 Myös näitä saatavia pidetään vallitsevan opin mukaan suojattuna.5 On myös 
mainittava tapaus, jossa työnantaja ja työntekijä eivät olleet tehneet muodollista (kirjallista 
tai suullista) työsopimusta Tällaisessa tapauksessa on tarkastettava, vallitseeko 
riippuvuussuhde (jonka myötä työntekijä menettää suuren osan vapaudestaan työpaikan, 
työajan ja ammatillisen toiminnan suhteen ollessaan työnantajan määräysvallan alainen 
tai tämän valvonnassa). 
Toisin sanoen on kysyttävä, voidaanko päätellä Itävallan siviililain 863 §:n merkityksessä, 
että työntekijän ja työnantajan välillä vallitsee julki tuomaton työsopimus. Jos tällainen 
työsopimus on olemassa, työntekijä kuuluu lESG-lain soveltamisalan piiriin. 
Oikeuskäytännössä on selvästi korostettu, että lESG-lain 1 §:ssä työntekijän käsitettä 
käytetään sellaisena kuin se on määritetty nimenomaan Itävallan työoikeudessa 
(Arbeitsvertragsrecht) eikä muissa laeissa käytettyä työntekijän käsitettä (esimerkiksi 
työntekijöiden edustusjärjestöä koskevassa laissa (Arbeiterkammergesetz) tai 
työoikeuslaissa (Arbeitsverfassungsgesetz))6 Käytetyn käsitteen mukaan työntekijä on 
henkilö, joka sopimuksella sitoutuu tekemään työtä jollekin toiselle henkilölle tiettynä 
ajanjaksona henkilökohtaisessa riippuvuussuhteessa. Sopimusperuste tarkoittaa sitä, että 
minkäänlainen tahdonvastainen työvelvollisuus ei johda työntekijän asemaan. Perustavaa 
Kotityöntekijöitä ei työsopimukseilisesti pidetä työntekijöinä. 
Vertaa ulkomaalaisten työlain 29 §. 
Vertaa esim. Oberster Gerichtshof, Zeitschrijlför Arbeitsrecht und Sozialrecht = ZAS 1985, 151. 
Vertaa Schwarz/Reissner/Holzer/Hoiler, Die Rechte des Arbeitsnehmers bei Insolvenz, 3. painos 
1993, 61. 
Verwaltungsgerichtshof, päätös ZAS i 981, 31, useita myöhempiä päätöksiä. 
laatua olevana pitämässä päätöksessään korkein oikeus {Ohersler Gerichtshof)1 korosti 
henkilökohtaisen riippuvuuden näkyvän siinä, että työntekijä on työnantajan toiminnallisen 
määräysvallan alainen (eli työntekijä on organisatorisesti sidottu erityisesti työaikoihin, 
työpaikkaan ja valvontaan). Tärkein seikka työsopimuksessa on "työntekijän 
määräämisvapauden laajamittainen rajoittaminen, koska työnantajalla on oikeus antaa 
ohjeita työpaikan, työajan ja työhön liittyvän käyttäytymisen osalta, tai jos tästä 
käyttäytymisestä on jo etukäteen sovittu työsopimuksessa tai se määräytyy muiden 
sääntöjen mukaan, se on ainakin työnantajan jatkuvan valvonnan alainen". 
IESG-lakiin liittyy kuitenkin joitakin rajoituksia. Laki ei koske työntekijöitä, jotka ovat 
palvelusuhteessa liittovaltioon, osavaltioon, kuntaan tai kuntainliittoon (1 § 6 momentti 
1 kohta). Tähän on syynä se, että maksukyvyttömyys ei käytännössä aiheuta uhkaa 
työntekijöille, jotka työskentelevät tällaisille työnantajille (ns. alueyhdyskunnille). Vaikka 
tällainen alueyhdyskunta julkisoikeudellisena oikeushenkilönä voisi lain mukaan olla 
maksukyvytön, tätä ei ole koskaan tapahtunut ja tätä mahdollisuutta pidetään 
kirjallisuudessa lähinnä teoreettisena8. Tätä vahvisti viimeksi perustuslakituomioistuin 
{Verfassungsgerichtshoff tarkastellessaan oikeudellista määräystä, jolla Itävallan rautatiet 
siirrettiin liittovaltion hallinnon alaisuudesta erilliseksi oikeushenkilöksi. Tällä lailla 
siirrettiin muun muassa rautatieläisten palvelusuhteet liittovaltion viranomaisilta uudelle 
oikeushenkilölle. Perustuslakituomioistuin piti tätä luvattomana puuttumisena yksityiseen 
määräämisoikeuteen10, koska palkkasaatavien osalta kyseiset työntekijät menettivät 
"merkittävän suojan, joka heillä on ollut periaatteellisessa mahdollisuudessa turvautua 
työnantajansa, liittovaltion viranomaisten, käytännöllisesti katsoen rajoittamattomaan 
suojarahastoon". Lainsäätäjän olisi ainakin pitänyt määrätä, että liittovaltio vastaa edelleen 
mainituista vaatimuksista. Näin ollen perustuslakituomioistuin katsoi, että 
maksukyvyttömyysriski koski uutta riippumatonta rautatieyritystä mutta ei liittovaltiota. 
Alueyhdyskuntien osalta kunta on se yksikkö, jota maksukyvyttömyyden vaara saattaisi 
todennäköisimmin koskea. Tähän liittyvät rahoituksen järjestämistä koskevan lain 12 ja 
13 § sekä rahoituksen tasaamista koskevan lain 20 § ja sitä seuraavat pykälät, joissa 
määrätään valtion tuesta kunnille maksukyvyttömyyden vaaran välttämiseksi. Lisäksi 
perustuslain 119 a §:n 2 momentin nojalla kunnat ovat omalla toimialallaankin 
osavaltioiden valvonnan alaisia. 
Perustuslain 127 §:n 7 momentin ja 127 a §:n 7 momentin nojalla osavaltioilla on myös 
mahdollisuus pyytää tilintarkastusviraston tarkastusta. Tilintarkastusvirastot valvovat 
omasta aloitteestaan vain yli 20 000 asukkaan kuntia. Jos jokin kunta joutuisi 
maksukyvyttömäksi (mikä on epätodennäköistä), tällä ei olisi mitään taloudellista 
vaikutusta kunnan työntekijöiden palkkasaataviin, sillä osavaltiot ovat velvollisia 
huolehtimaan niistä. 
9 
10 ZAS 1982, 10. 
Vertaa Petschek/Reimer/Schiemer, Das österreichische Insolvenzrecht, 1973, 21; Fasching, 
Konkurs, Ausgleich und Zwangsvollstreckung bei Gemeinden, 1983; Rebhahn/Strasser, 
Zwangsvollstreckung und Insolvenz bei Gemeinden, 1989. 
Päätös 9.3.1995, G 28/93, in infas 1995, A 67. 
Liittovaltio palkkasi rautatieläiset yksityisoikeudellisilla sopimuksilla. 
Toinen poikkeus koskee työntekijöitä, joiden työnantajat nauttivat kansainvälisen oikeuden 
tai Itävallan lain mukaista koskemattomuutta (myös IESG-lain 1 § 6 momentti 1 kohta). 
Tämän perusteena on selittävän lainaineiston mukaisesti se, että tällaisiin työnantajiin ei 
voida soveltaa Itävallan maksukyvyttömyysmenettelyä11. 
IESG-lain ulkopuolelle jäävät myös oikeushenkilön jäsenet, jotka ovat lakimääräisen 
edustajan asemassa. Tätä sovelletaan riippumatta siitä, millaista määräysvaltaa henkilöt 
käyttävät yrityksen johtamisessa Siihen kuuluvat esimerkiksi osakeyhtiön, osuuskunnan 
tai yhdistyksen johtokunnan jäsenet sekä rajoitettuvastuisen yhtiön toimitusjohtajat. 
Lainaineiston mukaan syy näiden henkilöiden jättämiseen lain ulkopuolelle on se, että 
heitä ei voida pitää Itävallan osallistumisoikeuden (Mitbestimmungsrecht) mukaisina 
työntekijöinä (Arbeitererfassungsgesetz 36 §)12. Lain ulkopuolelle jäävät myös 
yhtiökumppanit, joilla on oikeus käyttää huomattavaa määräysvaltaa yhdistyksessä, vaikka 
he toimisivat ainoastaan uskotun miehen ominaisuudessa (IESG-lain 1 § 6 momentti 4 
kohta sellaisena kun se on muutettuna). 
Jos kyseiset henkilöt ovat toimineet kyseisissä tehtävissä oikeushenkilön toimielimen 
jäsenenä ainostaan osan siitä ajasta, jolta he esittävät saatavia koskevia vaatimuksia, 
oikeuskäytännössä oletetaan, että muun ajan osalta, jona he eivät ole toimineet kyseisissä 
tehtävissä, heidän saatavansa työntekijöinä ovat suojattuja13. Yhdessä viimeaikaisista 
päätöksistään korkein tuomioistuin14 tulkitsi asiaa vieläkin tiukemmin: jos 
rajoitettuvastuisen osakeyhtiön toimitusjohtaja irtisanoutuu (tai siirretään tehtävästään) 
maksukyvyttömyyden alkaessa tai juuri sitä ennen, mutta hän pysyy kuitenkin yrityksen 
työntekijänä siihenastisen työsopimuksensa perusteella, hänellä ei ole oikeutta suojaan, 
koska hänen toiminnallaan organisaatiossa on edelleen vaikutusta 
maksukyvyttömyyssuojan osalta. 
Direktiiviä ajatellen edellä mainittuja poikkeuksia olisi tarkasteltava eri näkökulmasta. 
Itävallan oikeuskäytännön mukaisesti osakeyhtiön ja samankaltaisten oikeushenkilöiden 
(esimerkiksi säästöpankki en) johtokunnan jäsenet eivät voi olla työntekijöitä, koska heillä 
on tällainen osakeyhtiölain mukainen asema15. Tämä on direktiivin mukaista. Samoin 
oikeuskäytännössä katsotaan, että yhtiökumppaneita, joilla on huomattavaa määräysvaltaa 
yrityksen johdossa, ei voida pitää yhtiönsä työntekijöinä, mahdollisesta työpanoksesta 
huolimatta16. 
Se, pidetäänkö rajoitettuvastuisen yhtiön toimitusjohtajia ja yhdistysten johtokuntien ja 
muiden oikeushenkilöiden jäseniä työntekijöinä vai itsenäisinä ammatinharjoittajina (eli 
henkilöinä, jotka eivät työskentele työsopimuksen perusteella vaan henkilökohtaisesti 
Hallituksen esitykseen liittyvät selittävät huomiot = EB, 446 Liitteet kansallisneuvoston 
pikakirjoitusasiakirjoihin, 15. lainsäädäntökausi (= 15. GP), 5. 
EB 446 Beil. NR, 15. GP, 5. 
Vertaa Venvaltungsgerichtshof Työtuomioistuimessa käsiteltyjen asioiden kokoelma = Arb 
[0A69/l9U;Oberster Gerichtshof, Das Recht der Arbeit = öRdA 1992, 220. 
Päätös, 22.9.1993, 9 Ob S 16/93. 
Vertaa Oberster Gerichtshof, Arb 9371/1975, 10.406/1985. 
Vertaa Venvaltungsgerichtshof, ZAS 1981, 31; Oberster Gerichtshof ecolex 1990, 305. 
8 
riippumattomana), riippuu heidän kanssaan tehdyn työsopimuksen luonteesta. Vaikka heitä 
yksittäistapauksissa pidettäisiin työntekijöinä työsopimuksen ehtojen perusteella, jäävät 
he silti IESG-lain soveltamisen ulkopuolelle. 
Vaikka tämän ryhmän rajoittaminen IESG-lain ulkopuolelle on joka tapauksessa 
direktiivin mukaista, koska he eivät ole työntekijöitä työsopimuksen ehtojen perusteella, 
Itävalta on erityisesti rajannut nämä ryhmät direktiivin sovellusalan ulkopuolelle 
direktiivin liitteen ensimmäisessä osassa. Tämä rajoitus koskee "oikeushenkilön sen 
toimielimen jäseniä, joka on vastuussa oikeushenkilön oikeudellisesta edustuksesta, sekä 
yhtiökumppaneita, joilla on oikeus harjoittaa huomattavaa määräysvaltaa yhdistyksessä, 
vaikka tämä valta perustuisi luottamusmiehen asemaan". Näin näyttää oikeutetulta se, että 
lain ulkopuolelle jätetään oikeushenkilön toimielimen jäsenet, koska heitä voidaan 
Itävallan lain mukaisesti pitää työntekijöinä tietyssä tilanteessa. 
Vuodesta 1995 alkaen (IESG-lain 1 § 6 momentti 3 kohta sellaisena kun se on 
muutettuna) kaikki johtavassa asemassa olevat työntekijät (leitende Angestellte)/)o\\\a. on 
oikeus käyttää jatkuvaa ratkaisevaa määräysvaltaa yrityksen johtamisessa, on jätetty lain 
soveltamisalan ulkopuolelle. Tämä poikkeus ei sisälly direktiivin liitteeseen. Tämä uusi 
määräys perustuu vuonna 1992 annettuun työntekijöiden ja toimihenkilöiden 
edustusjärjestoja koskevaan lakiin {Gesetz ûber die KammernJur Arbeiter und Angestellte 
und die Bundeskammer jur Arbeiter und Angestellte). Tämän lain 10 §:n 1 momentissa 
määrätään, että kaikki työntekijät kuuluvat edustusjärjestöön. Lisäksi laajennetaan tässä 
1 momentissa työntekijöinä pidettävien henkilöiden ryhmää siten, että siihen kuuluu 
tiettyjä muita ryhmiä (esimerkiksi työttömät). 10 § 2 momentissa määritetään se, ketkä 
eivät kuulu edustusjärj estöön. Näitä ovat 1 kohdan mukaan julkishallinnon työntekijät ja 
2 kohdan mukaan muun muassa johtavassa asemassa olevat työntekijät, joilla on oikeus 
käyttää jatkuvaa ratkaisevaa määräysvaltaa yrityksen johtamisessa. Tämä tarkoittaa sitä, 
että näitä henkilöitä ei pidetä työntekijöinä tämän Itävallassa perustavaa laatua olevan 
organisaatioita koskevan lain perusteella. Lain 1 §:n mukaan edustusjärj eston tehtävänä 
on edustaa ja edistää työntekijöiden sosiaalisia, taloudellisia, ammatillisia ja kulttuurillisia 
etuja. Se perustuu periaatteessa, kuten aiemmin on todettu, kaikkien työntekijöiden 
pakolliseen jäsenyyteen. Lisäksi sillä on lakisääteinen oikeus tehdä työehtosopimuksia, 
vaikka käytännössä järjestö jättää tämän tehtävän ammattiyhdistyksille. 
IESG-lain perusteluissa17 mainitaan esimerkkeinä tällaisista johtavassa asemassa olevista 
työntekijöistä myynnistä vastaavat ja tekniset johtajat sekä kirjanpito- ja 
henkilöstöosastojen päälliköt. Nämä määritelmät ovat kuitenkin selvästi lakitekstin 
vastaisia. Ottaen huomioon esimerkiksi kirjanpito-osaston päällikön aseman on tuskin 
todennäköistä, että hänellä koskaan on ratkaisevaa määräysvaltaa yrityksen johtamisessa. 
Sen vuoksi on odotettavissa, että oikeuskäytännössä tällaisia henkilöitä ei pidetä 
johtavassa asemassa olevina työntekijöinä. 
Perusteluihin sisältyy myös lausunto rajoituksen syystä. Tarkoituksena on, että 
maksukyvyttömyydestä johtuvan palkanmenetyksen korvaukseen ei ole oikeutta 
henkilöillä, joilla on vähintään työnantajankaltäinen asema työnantajan yrityksessä. 
17 EB, 134 Beil NR, 19. GP, 82. 
Tämän henkilöryhmän jättäminen lain sovellusalan ulkopuolelle aiheuttaa ongelmia 
suhteessa direktiivin 1 artiklaan. Kuten Euroopan yhteisöjen tuomioistuin päätti asiassa 
C-334/92 (Wagner Miret), johtavassa asemassa olevia työntekijöitä (higher management 
staff) ei voida sulkea maksukyvyttömyyssuojan soveltamisen ulkopuolelle silloin, kun 
kyseiset henkilöt luokitellaan kansallisen lain mukaan työntekijöiksi ja heitä ei ole lueteltu 
direktiivin liitteen osassa I. Itävallan lain mukaan tällaisten johtavassa asemassa olevien 
työntekijöiden asema on kaksitahoinen. Toisaalta he kuuluvat työntekijöitä koskevan lain 
(Angestelltengesetz) piiriin, jossa periaatteessa säädetään työsopimuksista johtuvista 
lainmukaisista oikeuksista ja velvollisuuksista, sekä työoikeussäädöksen 
(Arbeitsverfassungsgesetz) osan 1 piiriin sikäli, kun se koskee työehtosopimusten 
vaikutuksia. Toisaalta heitä ei pidetä työntekijöinä työpaikkaneuvostojen (Betriebsräte) 
osalta, joista säädetään työoikeussäädöksen osassa II ja jotka edustavat työntekijöiden 
etuja. Tämän vuoksi heidän työsuhteensa ei ole työpaikkasopimusten 
(Betriebsvereinbarungeri) kattama. Usein he jäävät myös työehtosopimusten sovellusalan 
ulkopuolelle. Lisäksi kansallisesta näkökulmasta on merkittävää, että he eivät kuulu 
työntekijöiden edustusjärj eston kautta tapahtuvan, kaikkien työntekijöiden kattavan 
edustuksen piiriin. 
Itävallan työlainsäädäntöön sisältyy siten useita eri tulkintoja niiden työntekijöiden 
ryhmästä, jotka ovat johtavassa asemassa ja joihin ei siis sovelleta työoikeuden 
säännöksiä. Kuten edellä on jo selitetty, tähän ryhmään kuuluvat lähinnä johtavassa 
asemassa olevat työntekijät, joilla on keskeinen määräysvalta yrityksen johtamisessa. 
Heillä ei ole oikeutta liittyä yleiseen etujärjestöön, joka edustaa laillisesti Itävallan 
työntekijöitä ja johon kaikkien työläisten ja toimihenkilöiden on pakko kuulua. IESG-
lakiin on otettu tämä suppea johtavassa asemassa olevien työntekijöiden määritelmä. 
Työoikeussäädöksen osassa II (36 §:n 2 momentin 3 kohdassa) säädetään kaikkien 
sellaisten työntekijöiden jättämisestä lain soveltamisalan ulkopuolle, joilla on keskeinen 
määräysvalta yrityksen johtamisessa. Useita toimipisteitä käsittävissä yrityksessä kunkin 
tytäryhtiön tai konttorin johtohenkilöstön katsotaan kuuluvan johtavassa asemassa oleviin 
työntekijöihin, vaikka heillä ei sinänsä olekaan vaikutusta yrityksen johtamiseen. Syynä 
on, että he ovat osapuolena kyseisen tytäryhtiön tai konttorin komiteoissa ja heidän 
asemansa niissä on työnantajan asemaan verrattava. Tällainen johtohenkilöstö kuuluu 
kuitenkin työntekijöiden edustusjärj estöön ja IESG-lain suojan piiriin. 
Työaikaa koskevassa laissa säädetään sellaisten työntekijöiden jättämisestä lain 
soveltamisalan ulkopuolle, jotka ovat johtavassa asemassa ja henkilökohtaisesti vastuussa 
ratkaisevista johtotehtävistä (l§:n 2 momentin 8 kohta). Tähän ryhmään kuuluvat edellä 
mainittujen yritysten johtohenkilöstön lisäksi muut henkilöt, jotka ovat esimiesasemassa, 
vaikka ovatkin yrityksen johtajien alaisia. Tämä johtavassa asemassa olevan työntekijän 
laajennettu käsite on äskettäin sisällytetty työtarkastusta koskevaan lakiin (23 §:n 2 
momentti) täysin eri yhteydessä, nimittäin yritysten työntekijöiden suojelua valvovien 
tarkastajien nimeämisen yhteydessä. Nämä tarkastajat ovat vastuussa suojatoimista ja 
heidän on ehdottomasti oltava johtavassa asemassa olevia työntekijöitä, jotka ovat 
henkilökohtaisesti vastuussa ratkaisevista johtotehtävistä. 
IESG-lain soveltamisalan ulkopuolelle eivät siis jää kaikki työntekijät, jotka ovat 
johtavassa asemassa Itävallan työoikeuden merkityksessä, vaan ainoastaan "lähin 
10 
sisäpiiri". Kyse on ainoastaan henkilöistä, jotka ovat (yhteisesti) vastuussa yrityksen 
päätöksistä. 
IESG-laissa ei säädetä kaikkien sellaisten työntekijöiden jättämisestä lain soveltamisalan 
ulkopuolle, jotka ovat johtavassa asemassa, vaan ainoastaan niiden työntekijöiden, joiden 
osalta lainsäätäjä on voinut päätellä, että heillä on osavastuu maksukyvyttömyystilaan 
joutumisesta. On kuitenkin syytä korostaa, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen 16. 
joulukuuta 1993 asiassa C-334/92 (Teodoro Wagner Miret) antaman tuomion mukaisesti 
johtohenkilöstöä ei voida sulkea 20 päivänä lokakuuta 1980 työntekijöiden suojaa 
työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön 
lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY soveltamisalan ulkopuolelle 
silloin, kun kyseiset henkilöt luokitellaan kansallisen lain mukaan työntekijöiksi ja heitä 
ei ole lueteltu direktiivin liitteen osassa I. 
Vaikka Itävallan lainsäädännössä on taipumus vaatia johtohenkilöstön käsitteen suppeaa 
hyväksymistä, kyseinen lain ulkopuolelle jättäminen ei vaikuta perustellulta ottaen 
huomioon edellä mainitun Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomion. 
Tähän ryhmään viitataan uudestaan jäljempänä osassa VI käsiteltäessä direktiivin 10 
artiklaa. 
Lopuksi voidaan todeta, että laki ei kata myöskään työvelvollisuuttaan suorittavia vankeja. 
Heitä ei yleensä pidetä työntekijöinä, koska he eivät suorita työtä vapaaehtoisesti. 
2)Työnantajat 
Työnantajaa ei ole tarkasti määritelty Itävallan laissa. Työnantaja on työntekijän 
sopimuskumppani. Työvoimanvuokraussopimusten osalta ei tässä yhteydessä voi syntyä 
ongelmia, koska työntekijät ovat vaarassa kärsiä ainoastaan sen yrityksen 
maksukyvyttömyydestä, johon heidän palkkasaatavansa kohdistuu. Tämä on se osapuoli, 
jonka kanssa heillä on työsopimus, yleensä työvoimanvuokraaja. 
Aiemmin on jo käsitelty alueyhdyskuntien poikkeuksellista asemaa työnantajana. 
3)Maksukyvyttömyys 
Säädös sisältää kattavan luettelon maksukyvyttömyystapauksista, joissa 
korvausvaatimukset ovat oikeutettuja (IESG-lain 1 § 1 momentti ja la §): 
konkurssimenettelyn aloittaminen 
akordimenettelyn aloittaminen 
konkurssihallintomääräys (ainoastaan pankkien osalta) 
vararikon hylkääminen varojen puutteen vuoksi 
vararikon hylkääminen, koska oikeushenkilö on jo purettu tai,yhtiön varat on jo 
jaettu 
alustavan menettelyn keskeyttäminen aloittamatta konkurssimenettelyä 
11 
konkurssihakemuksen hylkääminen sen vuoksi, että se ei kuulu tuomioistuimen 
tuomiovaltaan 
tuomioistuimen päätös siitä, että perintöön liittyvä menettely ei ole mahdollinen 
vainajan vähäisen varallisuuden vuoksi 
tuomioistuimen päätös saatavien pienentämisestä työnantajan henkilökohtaisten 
taloudellisten olosuhteiden huonontumisen vuoksi. 
Näin ollen maksukyvyttömyys määritellään laissa niin laajasti kuin mahdollista. Siinä on 
pyritty muutosten avulla kattamaan kaikki tunnetut muodolliset menettelyt. Ainoat 
tapaukset, joita ei ole katettu, ovat epäviralliset yksityiset järjestelyt ja täysin epätavalliset 
tapaukset, joissa ei ole aloitettu muodollista maksukyvyttömyysmenettelyä menetelmien 
puutteiden vuoksi.18 
4)Työsopimuksista ja työsuhteista johtuvat saatavat 
Kuten aiemmin on todettu, epäpätevistä työsopimuksista johtuvia palkkasaatavia 
kohdellaan samalla tavalla kuin pätevistä työsopimuksista johtuvia saatavia. Tämän vuoksi 
riittää, että tarkastelemme ainoastaan jälkimmäistä tapausta. 
IESG-lain suoja kattaa paljon enemmän kuin palkkasaatavat. Suojattuja ovat voimassa 
olevat vanhentumattomat oikeudet, joita ei rajoiteta lain ulkopuolelle muusta syystä ja 
jotka perustuvat voimassa olevaan tai jo päättyneeseen työsuhteeseen (IESG-lain 1 § 2 
momentti). Näitä ovat: 
palkkasaatavat (tämänhetkiset sekä työsuhteen päättymisestä johtuvat) sekä 
työntekijöiden lakimääräiset sosiaaliturvamaksuosuudet 
vahi ngonkorvaussaatavat 
muut työnantajalle esitettävät saatavat 
oikeudenkäyntikulut. 
Suojan kattavuuden vuoksi ei ole tarpeen tarkastella lähemmin sitä, perustuuko työsuhteen 
päättymisestä johtuva saatava sopimukseen vai vahingonkorvaukseen, koska molemmat 
tapaukset on suojattu. Vanhuusetuuksien suojaa käsitellään myöhemmin. 
Suoja pysyy voimassa, vaikka oikeudet ori ulosmitattaisiin, pantattaisiin tai siirrettäisiin 
muille henkilöille. 
Muista syistä lain ulkopuolelle rajattuja saatavia käsitellään tarkasteltaessa 10 artiklaa. 
18 Esimerkkeinä katso Schwarz/Reissner/Holzer/Holler,D/e/?ec/j/e desArbeitsnehmersbeilnsolvenz, 
3. painos 1993, 73. 
12 
5) Saatavien kannalta ratkaiseva ajankohta ja palkkaturvasuoritusten 
ajallinen rajoittaminen (3 artiklan 2 kohta, 4 artiklan 2 kohta) 
Kuten huomioista edellä 3 kohdassa käy ilmi, Itävallan lainsäädäntöviranomaiset ovat 
päättäneet valita palkkasaatavien kannalta ratkaisevaksi ajankohdaksi sen päivän, jolloin 
aloitetaan maksukyvyttömyysmenettely tai jokin muu muodollinen menettely (direktiivin 
4 artiklan 1 kohdan 1 alakohta). IESG-laki ei kuitenkaan suojaa ainoastaan kaikkia tätä 
päivää edeltäviä saatavia vaan myös lisävaatimukset ainakin kolmelta kuukaudelta. 
Mitä tulee saataviin tätä tiettyä päivää edeltävältä ajalta, ainoa IESG-lain asettama rajoitus 
on se, että vaatimukset eivät saa olla vanhentuneita tai rauenneita. Palkkavaatimusten sekä 
yleensä vahingonkorvausvaatimusten vanhentumisaika on kolme vuotta. Aika voi myös 
olla lyhempi yksityisten sopimusten ja työehtosopimusten perusteella. Tätä määräaikaa 
ei voida kuitenkaan lyhentää siinä määrin, että saatavien periminen estyy liikaa ilman 
asianmukaista syytä.19 Laissa ja työehtosopimuksissa säädetään joskus, että saatavat 
raukeavat, jos työntekijä ei hae niitä tietyn ajan kuluessa. Nämä määräykset 
vanhentumisesta ja raukeamisesta koskevat maksukyvyttömyystapauksien lisäksi myös 
maksukykyisiä työnantajia. 
Siltä osin kuin palkkaturvan laskemisen alkamisajankohta on aikaisempi kuin ajankohta, 
jolloin työnantajan omaisuus joutui täytäntöönpanotoimien kohteeksi, Itävallan laki on 
direktiivin edellä mainittujen artiklojen mukainen. 
IESG-laissa on erityinen määräys, joka koskee työntekijöiden sosiaaliturvamaksuja; ne 
taataan takautuvasti enintään kahdeksi vuodeksi (13 a §). 
6) Palkka tu rv a maksujen enimmäismäärät (4 artikla 3 kohta) 
IESG-laissa enimmäismääränä pidetään kaksinkertaista eläkevakuutuksen kuukausittaista 
enimmäismäärää, joka on tällä hetkellä 37 800 Itävallan sillinkiä (1 § 4 momentti). Tämä 
tarkoittaa, että enimmäismäärä on tällä hetkellä 75 600 Itävallan sillinkiä. Määrä 
tarkistetaan vuosittain. Summa on keskimääräisen työntekijän tuloja huomattavasti 
korkeampi, ja se kattaa myös korkeammat palkat. Kunkin yksittäisen vaatimuksen osalta 
on otettava huomioon työnantajan maksut tai vararikon varat. 
III PALKKATURVAJÄRJESTELMÄT (5 ARTIKLA) 
Kuten aiemmin on todettu, maksu suoritetaan maksukyvyttömyyttä varten perustetusta 
rahastosta, joka on itsenäinen julkisoikeudellinen oikeushenkilö. Rahaston varat ovat 
sidottuja tiettyyn tarkoitukseen (12 § 5 momentti). Yksittäisen työnantajan 
maksukyvyttömyys ei vaikuta rahastoon. Varsinaisista maksuista huolehtivat liittovaltion 
sosiaalivirastot, jotka ovat liittovaltion erityisiä hallintoviranomaisia. 
Suurin osa rahaston varoista saadaan työnantajien maksuosuuksista, jotka maksetaan 
työttömyysvakuutusmaksujen lisänä. Niiden määrästä päätetään työ- ja sosiaaliasioista 
19 Vertaa Oberster Gerichtshof ZAS 1983, 177. 
13 
vastaavan ministerin antamassa asetuksessa. Työntekijöiltä ei kerätä maksuja. 
Työntekijöiden suojatut saatavat siirretään lain nojalla rahastolle (IESG-lain 11 §). 
Rahasto voi periä ne maksukyvyttömyysmenettelyssä. Näin kerätään lisävaroja. 
IESG-lakiin ei sisälly määräyksiä, joiden mukaan yllä mainittujen työnantajamaksujen 
laiminlyönti voisi vähentää työntekijöiden oikeutta etuuksiin. 
IV MAKSUKYVYTTÖMYYSTURVA OSANA SOSIAALITURVAA (6-8 
artiklat) 
1) 6 artikla 
Kuten aiemmin on mainittu, Itävalta ei ole käyttänyt 6 artiklaa. Sosiaaliturvaa varten 
maksettavat työntekijöiden maksuosuudet ovat suojattuja ja ne maksetaan rahastosta 
sosiaaliturvalaitoksille. Suojaamattomia ovat ainoastaan työnantajien maksuosuudet. 
2) 7 artikla 
Työntekijöiden maksuja kerätään ainoastaan sairas-, eläke- ja työttömyysvakuutusta 
varten. Kaikki kolme vakuutuslajia ovat ipso iure -periaatteen mukaan hoidettuja 
vakuutuksia20 eli vakuutussuoja ei riipu maksuosuuksien suorituksesta. Ratkaisevaa on 
ainoastaan se, että olemassa on palkkaan oikeuttava työsuhde. Ainoastaan lakisääteisen 
eläkevakuutuksen alalla on erityissääntöjä sitä tapausta varten, että työntekijää ei ole 
rekisteröity tai hänet on rekisteröity liian myöhään. Tässä tapauksessa vakuutuskausia 
kerääntyy eläkevakuutusta varten ainoastaan, jos maksut suoritetaan jälkikäteen tietyn ajan 
kuluessa (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, 225 § Ib momentti). Tällä tapauksella 
ei ole kuitenkaan mitään tekemistä sen kanssa, että maksut laiminlyödään työnantajan 
maksukyvyttömyyden vuoksi, koska silloin työntekijät pysyvät rekisteröitynä. Näin ollen 
työntekijät eivät kärsi työnantajiensa maksukyvyttömyyden seurauksena mitään välittömiä 
sosiaaliturvaan liittyviä haittoja. 
Välillisiä haittoja saattaa mahdollisesti syntyä vapaaehtoisen sosiaaliturvan osalta. Tämä 
tulee työntekijöiden osalta kysymykseen kuitenkin ainoastaan silloin, kun he saavat 
työsuhteestaan ainoastaan vähäisen palkan (tällä hetkellä enintään 3 452 Itävallan sillinkiä 
kuukaudessa). Tässä tapauksessa työntekijät eivät kuulu pakollisen sairaus- ja 
eläkevakuutuksen vakuutuksen piiriin, vaan he voivat vapaaehtoisesti vakuuttaa itsensä. 
Oma vakuutus päättyy sairasvakuutuksessa, kun maksuja ei ole suoritettu kahteen 
kuukauteen (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, 16 § 6 momentti). Vapaaehtoisessa 
eläkevakuutuksessa vakuutuskausien karttuminen katkeaa silloin, kun työntekijä lopettaa 
maksujen suorittamisen. Työnantajan maksukyvyttömyys vaikuttaa tilanteeseen ainoastaan 
silloin, kun työntekijät eivät sen vuoksi itse voi suorittaa maksuja vapaaehtoista 
vakuutusta varten. 
20 Vertaa Allgemeines Sozialversicherungsgesetz 10 §, Arbeitslosenversicherungsgesetz 1 §. 
14 
3) Yksityisistä vanhuusetuuksista johtuvien välittömien tai tulevaisuuteen 
kohdistuvien oikeuksien turvaaminen (8 artikla) 
Aluksi on todettava yleisesti, että yrityseläkkeillä ei ole suurta merkitystä Itävallassa, kun 
otetaan huomioon lakimääräisen eläkevakuutuksen korkea taso (40 vakuutusvuoden 
jälkeen voidaan saada eläkettä, jonka määrä on 80 prosenttia 180 parhaimman 
vakuutuskuukauden vakuutetusta keskimääräisestä ansiosta). 
Vuodesta 1990 alkaen Itävallassa on ollut voimassa kaksi lakia, joilla on merkitystä tällä 
alalla: yrityseläkelaki (Betriebspensionsgesetz, Bundesgesetzblatt 282/1990) sekä 
eläkekassalaki (Pensionskassengesetz, Bundesgesetzblatt 281/1990). Näistä tärkeämpi on 
yrityseläkelaki, jossa erotetaan yrityskohtaisten vanhuusetuuksien neljä erilaista muotoa: 
eläkekassat, suorat eläkkeet, henkivakuutukset työntekijöiden eduksi ja avustuskassat. 
Yksittäisistä muodoista voidaan sanoa seuraavaa: 
Vallitsevan mielipiteen mukaan avustuskassoista maksettavat suoritukset eivät ole 
lakisääteisiä saatavia. Myösyrityseläkelaissa säädetään ainoastaan tasavertaisuuskoh tel usta 
(15 §). Avustuskassat voivat siten lakkauttaa suoritukset milloin tahansa välittömien tai 
tulevaisuuteen kohdistuvien oikeuksien puuttuessa. Maksukyvyttömyystapauksia koskeva 
suoja ei näin ollen tule kysymykseen tässä suhteessa. 
Yrityskohtaiset ja yritysten yhteiset eläkekassat on eläkekassalain mukaisesti perustettava 
osakeyhtiön muodossa. Niiden omaisuus on näin ollen täysin erillään kaikkien yksittäisten 
työnantajien omaisuudesta eikä työnantajien maksukyvyttömyys koske niitä. Sen lisäksi 
ne ovat rahoitusasioista vastaavan ministerin laajan valvonnan alaisena 
(Pensionskassengesetz 33 §). Ne tarvitsevat oman toimiluvan sekä rahoitusasioista 
vastaavan ministerin hyväksynnän toimintasuunnitelmilleen. Sen lisäksi niiden on 
noudatettava tiukkoja arviointimääräyksiä. Maksukyvyttömyysriski on sen vuoksi hyvin 
vähäinen, vaikka laissa eläkekassan konkurssia pidetäänkin mahdollisena 
(Pensionskassengesetz 37 §). Tällaisessa tapauksessa vain valtiovarainministeriö voi 
pyytää eläkekassan selvitysmenettelyn aloittamista, ja silloin riskiyhteisölle kuuluvat 
saatavat muodostavat erillisiä varoja. 
Tilanne on samankaltainen, jos työnantaja ottaa työntekijöille henkivakuutuksen. 
Vakuutuslaitokset ovat vakuutusvalvontakin (Versicherungsaufsichtsgesetz) mukaisesti 
rahoitusasioista vastaavan ministerin tiukan valvonnan alaisia, ja niiden on noudatettava 
tiukkoja arviointimääräyksiä. Henkivakuutussopimuksen tehneen työnantajan 
maksukyvyttömyydellä ei ole vaikutusta niihin. 
Erityistä huomiota on kiinnitettävä työnantajan suoraan maksamiin eläkkeisiin. 
Työnantajan vapaaehtoisesti antaman suoran lupauksen perusteella työntekijä saa alkuun 
vain toivon tulevasta yrityseläkkeestä, koska laissa sallitaan jopa kymmenen vuoden 
odotusaika (työtapaturmista ja ammattisairauksista johtuville eläkkeille viisi vuotta). Jos 
työsopimus loppuu ennen odotusajan päättymistä, työntekijällä ei ole oikeutta 
yrityseläkkeeseen. Jos odotusaika on päättynyt, tulevaisuuteen kohdistuvaa oikeutta ei 
periaatteessa voida peruuttaa. Tämä tarkoittaa sitä, että työntekijä säilyttää oikeuden 
yrityseläkkeeseen, tai jos hän lähtee yrityksestä ennen eläkeikää, hänellä on oikeus ns. 
varausosuuteen (joka vastaa yrityseläkkeen kertymää). Yrityseläkelain 7 §:n 3 momentin 
15 
1 kohdan viimeisen virkkeen nojalla invalidi teetti riski n mukaan kertyvää määrää ei oteta 
huomioon. Tulevaisuuteen kohdistuvien peruuttamattomien oikeuksien kertymä vastaa 
varausosuutta ainoastaan silloin, kun se lasketaan Teilwertverfahren mukaan soveltaen 
nykyisiä periaatteita, sellaisina kuin ne on esitetty vuonna 1988 annetun tuloverolain 14 
§:n 7 momentin 1-4 kohdassa. Verolaissa kertymän laskemiseksi sallittu 
Gegenwartswertverfahresi johtaa erilaiseen tulokseen kertymän tason suhteen. Tietyissä 
tapauksissa työntekijä menettää kuitenkin kaikki saavutetut oikeudet. Näin tapahtuu 
silloin, kun työntekijä itse irtisanoo työsopimuksen, kun hänet irtisanotaan virheen takia 
ilman irtisanomisaikaa tai kun hän lähtee yrityksestä ilman pätevää syytä noudattamatta 
irtisanomisaikaa (Betriebspensionsgesetz 1 §). 
Tuloverolaissa (Einkommensteurrecht) säädetään tietystä suona eläkkeitä koskevasta 
vakuutuksesta. Vuonna 1988 annetun tuloverolain 14 §:n 7 momentin mukaan työnantaja 
voi luoda verotuksessa vähennettävän rahaston peruuttamattomia suoria eläkelupauksia 
varten vakuutusmatemaattisten sääntöjen mukaisesti. Eläkerahasto on kuitenkin katettava 
arvopaperien avulla seuraavasti: Kunkin talousvuoden lopussa yrityksen varojen on 
sisällettävä haltijalle asetettuja kotimaisten velkojien obligaatioita, jotka ovat 
nimellisarvoltaan vähintään 50 prosenttia edellisen tilivuoden lopun taseessa ilmoitetusta 
rahastomäärästä (Einkommensteurrecht Î988, 14 § 5 momentti). Rahasto täytyy 
kokonaisuudessaan kattaa arvopapereiSla 20 vuoden kuluessa (Einkommensteurrecht 1988, 
116 § 4 momentti). Yrityseläkelain 11 §:ssä säädetään vain erillisestä konkurssipesästä, 
joka koskee arvopapereilla katettavia yrityseläkkeitä. Oikeudellisen menettelyn 
yhteydessä niiden henkilöiden saatavia, joilla on oikeus tai tulevaisuuteen kohdistuva 
oikeus etuihin, pidetään ensisijaisina saatavina (jos nämä eläkerahastot on katettava 
arvopaperein). Tulevaisuuteen kohdistuva oikeus etuihin on työntekijöillä, jotka ovat jo 
hankkineet peruuttamattoman oikeuden yrityseläkkeeseen. Nämä arvopaperit jäävät sen 
lisäksi takavarikkoonoton ulkopuolelle lukuunottamatta edellä mainittujen saatavien 
kattamista. 
Koska todellisuudessa kaikki suorat eläkelupaukset johtavat rahastojen muodostamiseen, 
tämä määräys kattaa käytännössä kaikki suorat lupaukset, jotka on tehty heinäkuusta 1990 
alkaen. Yrityseläkelakihan tuli voimaan 1 päivänä heinäkuuta 1990. Vanhempien eli 
ennen tätä annettujen etulupausten osalta lakia voidaan soveltaa ainoastaan osittain. Sen 
määräykset koskevat nimittäin ainoastaan niitä tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia, jotka 
ovat syntyneet tämän ajankohdan jälkeen. Vanhempien etulupausten osalta oikeudellinen 
asema on näin ollen monitahoinen. Kaikkien ennen 1 päivää heinäkuuta 1990 syntyneiden 
tulevaisuuteen kohdistuvien etujen osalta sovelletaan edelleen vanhaa lakia, jossa ei 
tunneta peruuttamattomuutta eikä velvollisuutta arvopapereiSla kattamiseen. 1 päivän 
heinäkuuta 1990 jälkeen syntyneiden saatavien osalta sovelletaan yrityseläkelakia. 
Lisäksi on huomattava, että vanhan lain mukaan eläkelupaukseen saattoi sisältyä 
taloudellisia vaikeuksia koskeva peaiutuslauseke. Tuomioistuimien tehtäväksi jäi valvoa, 
olivatko peruutussyyt riittäviä21. Vanhojen lupausten osalta peruutus!ausekkeet pysyvät 
yrityseläkelain 9 §:n mukaisesti edelleen voimassa. Vuonna 1990 tai sen jälkeen tehtyjen 
lupausten osalta voidaan määrätä, että työnantajan taloudellisten vaikeuksien vuoksi ei 
21 
Lähemmin katso Schrammel, Beiriebspemionsgesetz, 1992, 122jaseur . 
16 
synny uusia tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia. Sen sijaan ei enää voida menettää jo 
myönnettyjä yrityseläkkeitä. Tulevaisuuteen kohdistuvien oikeuksien ja jo kertyneiden 
yrityseläkkeiden osalta voidaan kuitenkin edelleen tehdä sopimuksia maksuajan 
pidennyksistä tai eläkemäärän vähentämisestä. Asiattomat ja epäyhtäläiset erot 
oikeutettujen kohtelussa eivät kuitenkaan ole sallittuja (Beriebspensionsgeselz 18 §). 
IESG-laki sisältää erityisen maksukyvyttömyysoikeudellisen suojan suoriin eläkkeisiin 
kohdistuvien saatavien ja tulevaisuuteen kohdistuvien oikeuksien osalta. Vaikka IESG-laki 
kattaa periaatteessa suorat eläkkeet, etuuksien määrän osalta on olemassa tiukkoja 
rajoituksia. 
Virallisessa lehdessä nro 282/1990 julkaistun lain V §:n 3 momentin siirtymäsäännöksistä 
voidaan päätellä, että lisäeläkkeitä koskeva laki (BPG) ei kata ennen 1. heinäkuuta 1990 
voimaan tullutta lakia kertyneitä eläkkeitä, sillä ne eivät perustu 1. heinäkuuta 1990 
jälkeen hankittuihin tulevaisuuteen kohdistuviin oikeuksiin. Koska BPG-laki ei kata näitä 
eläkkeitä, IESG-lain 3 §:n 6 momentin (liittovaltion lain IV §, VL nro 282/1990) mukaan 
ne on varmistettava 12 kuukausimaksua vastaavalla suorituksella. 
1. heinäkuuta 1990 jälkeen erääntyneet eläkkeet kattaa BPG-laki 1.7.1990 alkaen 
kertyneiden oikeuksien osalta. Tämä BPG-lain kattama osuus on IESG-lain 3 §:n 5 
momentin mukaan katettava 24 kuukausimaksun suorituksena. Osa, jota BPG-laki ei kata 
ja joka perustuu ennen 1.7.1990 hankittuihin tulevaisuuteen kohdistuviin oikeuksiin, on 
puolestaan katettava IESG-lain 3 §:n 6 momentin mukaan 12 eläkekuukautta vastaavana 
suorituksena. 
Jos työntekijällä on maksukyvyttömyyden yhteydessä vain suoraan eläkelupaukseen 
perustuvia tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia, varausosuus on 1.7.1990 alkaen kertyvien 
ja BPG-lain kattamien oikeuksien osalta laskettava ajankohtana, jolloin työsopimus päättyi 
maksukyvyttömyyden vuoksi, ja työntekijän on saatava IESG-lain 3 §:n 5 momentin 
mukaan katettava 24 eläkekuukautta vastaava korvaus. Ennen 1.7.1990 kerääntyneiden 
oikeuksien osalta IESG-laissa ei säädetä minkäänlaisesta turvasta 
maksukyvyttömyystapauksessa. 
Yrityseläkkeitä koskevia saatavia, jotka kohdistuvat johonkin eläkekassaan, ei ole 
suojattu IESG-lailla (3 § 3 momentti 6 kohta). Tämä koskee myös henkivakuutukseen 
perustuvia saatavia, vaikka tätä ei ole laissa suoraan ilmaistu22. Koska eläkekassat ja 
vakuutuslaitokset on laissa täysin erotettu työnantajasta ja hänen omaisuudestaan, tämä 
rajoitus ei ole ristiriidassa direktiivin kanssa. 
Yrityseläkelain ja eläkekassalain piiriin ei kuulu se tapaus, että työnantaja ottaa omaan 
laskuunsa vapaaehtoisen lisävakuutuksen lakimääräisen eläkevakuutuksen yhteydessä. 
Tässä tapauksessa maksukyvyttömyysriski on kuitenkin yhtä vähäinen kuin otettaessa 
henkivakuutus. 
22 Katso Schwarz/Reissner/Holzer/Holler, Die Rechte des Arbeitsnehmers bei Insolvenz, 3. painos 
1993, 188. 
17 
Edellä olevien yksityiskohtaisten tietojen perusteella näyttää siltä, että direktiivin 8 artikla 
on saatettu asianmukaisesti osaksi Itävallan lainsäädäntöä. 
V SOVELLUSALA JA EDULLISEMMAT SÄÄNNÖKSET (9 ARTIKLA) 
Kuten aiemmin on todettu, työntekijän suoja työnantajan maksukyvyttömyyden 
vaikutuksia vastaan on Itävallassa huomattavasti direktiivin vaatimuksia laajempi. IESG-
lain perusteella ovat vakuutettuja periaatteessa kaikki vaateet maksukyvyttömyyden 
alkamista seuraavilta kolmelta ensimmäiseltä kuukaudelta sekä työsopimuksen 
päättymisestä johtuvat saatavat kuten eroraha ja korvaus tilanteessa, jossa työnantaja ei 
noudata irtisanomisaikoja. Suojattuja ovat myös työsuhteesta johtuvat työntekijöiden 
vahingonkorvausvaatimukset sekä tarpeelliset oikeudenkäyntikulut. 
VI MAKSUKYVYTTÖMYYSSUOJAN EPÄÄMINEN JA RAJOITTAMINEN 
VÄÄRINKÄYTÖSTEN JA SALAISTEN SOPIMUSTEN YHTEYDESSÄ (10 
ARTIKLA) 
Itävalta on käyttänyt 10 artiklan tarjoamia mahdollisuuksia. 
IESG-lain 1 § 3 momentti sisältää joitakin vakuutusta koskevia rajoituksia, joiden 
tarkoituksena on selvästi estää väärinkäytöksiä. Tähän kuuluvat 1 kohdan mukaan ennen 
kaikkea kaikki saatavat, jotka ovat syntyneet oikeuskäytännön kautta ja jotka ovat 
valituksen alaisia vuonna 1914 annetun valitusasetuksen tai konkurssi asetuksen 
määräysten mukaisesti. Tällainen valitus voidaan tehdä sellaisista menettelyistä, joihin 
konkurssivelallinen on ryhtynyt ennen maksukyvyttömyyden alkamista saadakseen osan 
omaisuudestaan velkojien ulottumattomiin. Tähän kuuluu esimerkiksi työnantajan yritys 
siirtää omaisuutta omaisille solmimalla heidän kanssaan työsopimuksia, joihin liittyy liian 
korkea palkka, tai solmia uusia työsopimuksia tai tehdä runsaskätisiä henkilöstön etuja 
koskevia suunnitelmia, vaikka työnantaja on täysin tietoinen maksukyvyttömyydestään. 
IESG-lain 1 §:n 3 momentin 2 kohdan mukaan yksittäiset sopimukset, joissa sovitaan 
liian suurista palkoista, ovat suojan ulkopuolella, jos sopimukset solmitaan kuusi 
kuukautta ennen maksukyvyttömyyden alkamista tai sitä myöhemmin. Tämän määräyksen 
avulla vältetään selvästi se, että maksukyvyttömyystapauksissa työntekijöitä suositaan 
suhteessa velkojiin. 
IESG-lain 1 §:n 3 momentin 3 kohta koskee irtisanomisrahan sitä osaa, joka ylittää 
kolmen kuukauden palkan. Itävallan lain mukaan näiden osien osalta on otettava 
huomioon, mitä työntekijä on säästänyt työsuorituksen tekemättä jättämisen avulla tai mitä 
hän on todellisuudessa ansainnut tai jättänyt tarkoituksella ansaitsematta. Näitä määriä ei 
ole suojattu. 
IESG-lain 1 §:n 3 momentin 3a kohdan avulla pyritään välttämään kaksinkertaisia 
suorituksia. Kohta koskee tapausta, jossa saman ajanjakson aikana maksettavaksi tulevat 
sekä irtisanomisraha että palkka. Tämä voi tapahtua silloin, kun työntekijä konkurssin 
takia irtisanoutuu palveluksesta tavallista aikaisemmin ja konkurssipesän hoitaja palkkaa 
hänet heti uudestaan uudella työsopimuksella. Saatavat pysyvät tässä tapauksessa 
suojattuna ainoastaan, jos konkurssipesän hoitaja (työnantaja) ei voi maksaa palkkaa. 
18 
Tämä suoja loppuu kuitenkin sinä ajankohtana, kun työntekijä voisi purkaa työsopimuksen 
ennenaikaisesti työpalkan pidättämisen vuoksi. 
IESG-lain 1 §:n 3 momentin 5 kohdan mukaisesti vaateet ovat perusteettomia, kun joku 
muu kuin (aiempi) työnantaja on lain mukaan vastuussa maksusta. Tämä määräys on tehty 
erityisryhmiä ajatellen. Se koskee rakennustyöntekijöitä, joiden lomapalkkaa ja 
irtisanomisrahaa koskevat saatavat rakennustyöntekijöiden loma- ja irtisanomislain 
(Bauarbeiter-Urlaubs- und Abfertigungsgesetz) mukaan eivät kohdistu työnantajaan vaan 
oikeudellisesti riippumattomaan rakennustyöntekijöiden loma- ja irtisanomiskassaan. 
Määräys kattaa lisäksi apteekeissa työskentelevät farmaseutit, joiden palkkavaatimus 
palkkakassalain (Gehaltskassengesetz) mukaan ei kohdistu heidän työnantajaansa vaan 
farmaseuttien palkkakassaan. 
Tässä yhteydessä on vielä palattava aiemmin kohdassa II 1) mainittuun poikkeukseen 
johtavassa asemassa olevista työntekijöistä, joilla on ratkaisevaa määräysvaltaa yrityksen 
johdossa. Syynä tähän poikkeukseen on se (kuten direktiivin liitteessä määritettyjen 
oikeushenkilöiden toimielinten jäsenten rajoittamiseen lain ulkopuolelle) että heillä 
tosiasiallisesti on työnantajan asema. 
Kuten aiemmin on mainittu, itävaltalainen lakiaineisto ei mainittujen johtavassa asemassa 
olevien työntekijöiden poissulkemisella IESG-laista suoranaisesti ilmaissut, että pyrkimyksenä 
oli estää väärinkäyttöä. Ei ole kuitenkaan epäilystä siitä, että tarkoituksena oli tämä, koska 
poissulkemista vakuutuksen piiristä perustellaan vähintään työnantajan kaltaisella asemalla23. 
Näin ollen myös itävaltalainen perustuslakituomioistuin24 (Verfassungsgerichtshof) on pitänyt 
lakiaineiston selitystä riittämättömänä. Se on pitänyt näiden henkilöiden poissulkemista 
oikeutettuna, koska he jokapäiväisen elämän kokemusten perusteella voivat "tavallisesti 
vaikuttaa yrityksen taloudelliseen asemaan merkittävästi ja välittömästi sekä saada ajoissa 
henkilökohtaisesti kattavan käsityksen ratkaisevista olosuhteista". Heidän asemansa on näin 
ollen erityisesti yrityksen maksukyvyttömyyteen nähden olennaisilta osin erilainen kuin 
tavallisen työntekijän. Tämä perustuslakituomioistuimen käsitys voidaan tiivistää niin, että 
lainsäätäjä on aivan ilmeisesti halunnut torjua sen mahdollisuuden, että rahaston avulla 
suojataan sellaisten henkilöiden saatavia, jotka - kuten kokemus osoittaa - ovat vastuussa 
maksukyvyttömyyden syntymisestä. 
On myös muistettava, että myös korkein oikeus (der Oberste Gerichtshof) on toiminut 
ajatellen mahdollista väärinkäyttöä, kun se ei hyväksynyt maksukyvyttömyyskorvaukseen 
liittyen yritystä edustamaan oikeutetun toimielimen jäsenen näistä tehtävistä eroamisen ja 
yrityksen maksukyvyttömyyden ajallisen yhteyden lyhyyttä (katso kohta II 1 edellä). 
Tältä osin ei ole mahdotonta, että yrityksen johtamisessa ratkaisevaa vaikutusta käyttävän 
henkilöstön käyttäytyminen saattaisi heijastaa joitakin direktiivin 10 artiklassa tarkoitettuja 
väärinkäytöksiä. Pelkkä tätä henkilöstöryhmää koskeva väärinkäytösepäily ei kuitenkaan ole 
riittävä peruste sen sulkemiseksi kokonaan turvan ulkopuolelle direktiivin 10 artiklan nojalla. 
Siltä osin kuin kyseisessä artiklassa säädetään työntekijöiden saatavien suojaa koskevista 
poikkeuksista, edellytetään poikkeusten tiukkaa tulkintaa. 
23 
24 Vertaa £tf, 134BeilNR, 19. GP, 82. 
Päätös 28.2.1984, Kokoelma pei-ustuslakituomioistuimen päätöksistä (Sammlung der Erkenntnisse und 
wichtigsten Beschlûsse des Vetfassungsgerichtshofes) 9935 
n 
Tärkeimmät itävaltalaiset lait, jotka liittyvät direktiivin saattamiseen osaksi 
kansallista lainsäädäntöä 
Maksukyvyttömyyskorvauslaki (Insolvenzentgeltsicherungsgesetz), Bundesgesetzblatt 
1977/324 
Yrityseläkelaki (Betriebspensionsgesetz), Bundesgesetzblatt 1990/282 
Eläkekassalaki (Pensionskassengesetz), Bundesgesetzblatt 1990/281 
Jk. Ai. 22 
Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä Suomessa 
23 
I. Johdanto 
Säännöt työntekijöiden suojelusta työnantajan maksukyvyttömyyden varalta sisältyvät 
Suomessa palkkaturvalakiin 649/73, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 1974. Lain tarkoitus 
on suojella työntekijöiden oikeutettuja palkkasaatavia. Lakia edelsi vuonna 1971 pidetty 
Pohjoismaiden neuvoston istunto, jossa allekirjoitettiin hallituksille tarkoitettu suositus. Siinä 
hallituksia pyydetään toteuttamaan toimenpiteitä työntekijöiden suojelemiseksi työnantajan 
maksukyvyttömyyden varalta.25 Lakia on muutettu vuosina 1982, 1984, 1990, 1992, 1994 
ja 1995. Merimiehet ovat suojattuja merimiesten palkkaturvalailla 927/79, jota on muutettu 
vuosina 1982, 1990, 1992, 1994 ja 1995. Merimiesten palkkaturvalaki vastaa suurimmaksi 
osaksi lakia 649/73 ja siinä noudatetaan samoja periaatteita, . mtta sitä on mukautettu 
merenkulun erityisolosuhteisiin. 
II. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä jäsenvaltioissa 
1. Soveltamisala ja määritelmät (1 ja 2 artikla) 
a) Työntekijä 
Työsopimuslain (320/70) Î §:ssä työsopimuksella tarkoitetaan "sopimusta, jossa toinen 
osapuoli, työntekijä, sitoutuu tekemään toiselle, työnantajalle, työtä tämän johdon ja 
valvonnan alaisena palkkaa tai muuta vastiketta vastaan". Tämä määritelmä on tärkeä 
muutoinkin kuin työsopimuslain soveltamisen kannalta. Suomen työoikeudessa vallitsevan 
niin sanotun perussuhdeteorian mukaisesti määritelmän avulla päätetään siitä laajasta alueesta, 
jolla sovelletaan työoikeussääntöjen järjestelmää. 
Työntekijän määritelmä Suomen laissa on laaja. Se kattaa sekä toimihenkilöt että 
teollisuustyöntekijät. Jopa kotona tai työntekijän omilla välineillä suoritettu työ voi suoraan 
kuulua lain sovellusalaan. Lisäksi vaatimusta siitä, että työ olisi suoritettava työnantajan 
johdon ja valvonnan alaisena, on tulkittu väljästi. Riittävänä on pidetty pelkästään työnantajan 
oikeutta valvoa työtä riippumatta siitä, valvotaanko työntekijää tosiasiallisesti. 
b) Työnantajan maksukyvyttömyys 
aa) Työnantajan käsite 
Suomen lainsäädännössä työsuhteen käsite määrittää epäsuorasti työnantajan käsitteen. 
Työnantaja voi olla joko fyysinen tai oikeudellinen henkilö. Myös henkilö, joka perustaa 
osakeyhtiön, saattaa henkilökohtaisesti joutua vastuuseen toimenpiteistä, jotka on toteutettu 
ennen kuin yhtiö rekisteröidään ja se saa oikeustoimikelpoisuuden (Korkein oikeus 1982-11-
23). 
25 Hallituksen lakiesitys 9/1973, 
23 L 
bb) Maksukyvyttömyys 
Työnantajaa pidetään Suomessa palkkaturvalain (649/73) 1 §:n 2 momentin mukaan 
maksukyvyttömänä: 
1) jos työnantaja on kuollut ja hänen kuolinpesänsä on luovutettu pesänselvittäjän 
hallintaan sekä voidaan todeta, ettei työnantajan varoista pystytä maksamaan 
vaadittua määrää, 
2) jos työnantajan toiminta on lopetettu ja voidaan todeta, ettei työnantajan varoista 
pystytä maksamaan vaadittua määrää, 
3) jos työnantaja tekee konkurssin, 
4) jos työnantajalta on ulosotossa todettu puuttuvan riidattomia varoja vaaditun määrän 
maksamiseen, 
5) jos työnantaja on poistunut maasta tai piileskelee eikä saatavan suoritukseen riittäviä 
varoja todeta, 
6) jos työnantaja on laiminlyönyt ajallaan tilittää säädetyt ennakonpidätykset, 
sosiaaliturva-ja eläketurvamaksut tai 
7) jos työnantajan maksukyvyttömyys muissa tässä momentissa mainittuihin verrattavissa 
tapauksissa voidaan palkkaturvaviranomaisen toimesta selvästi ja riidattomasti todeta. 
c) Työsopimuksista ja työsuhteista johtuvat saatavat 
Palkkaturvalain (649/73) 1 §:n 1 momentissa säädetään, että valtio turvaa työntekijöiden 
työsuhteesta johtuvan palkka-ja muun saatavan suorituksen työnantajan konkurssin tai muun 
maksukyvyttömyyden varalta palkkaturvana siten kuin kyseisessä laissa säädetään. 
Laki koskee myös suomalaisen työnantajan palveluksessa ulkomailla työskentelevää 
työntekijää, jolla on kotipaikka Suomessa. Ulkomaalaisen työnantajan ulkomailta Suomeen 
tilapäiseen työhön lähettämän työntekijän saatavia ei turvata palkkaturvana. 
Merimiehillä on oikeus palkkaturvaan niiden työsuhteesta johtuvien erääntyneiden palkka-
ja muiden saatavien osalta, joilla olisi merilain (1588/92) mukainen meripanttioikeus alukseen 
(merimiesten palkkaturvalaki 927/79, 2 §). 
d) Palkkaturvan kannalta ratkaiseva päivä (3 artiklan 2 kohta) 
Suomen laki on direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ensimmäisen vaihtoehdon 
mukainen. Palkkaturva kattaa palkkaturvalain (649/73) 2 §:n 1 momentin mukaan kolmen 
kuukauden kuluessa ennen palkkaturvahakemuksen jättämistä erääntyneet työsuhteesta 
johtuneet palkka-ja muut saatavat. Suomen laissa maksukyvyttömyyden käsite määritellään 
laajemmin kuin direktiivissä. Lisäksi suomalaisessa järjestelmässä palkkaturvaa voidaan 
24 
maksaa työsuhteen kestäessäkin ja hakemuksia voidaan tehdä eri aikoina uudelleen. Korvaus, 
hyvitys tai muu vastaava saatava, joka työntekijällä on työnantajalta työsuhteen 
perusteettoman päättämisen tai lakiin tai sopimukseen perustuvan velvollisuuden 
laiminlyönnin vuoksi, maksetaan palkkaturvana, jos palkkaturvaa haetaan viimeistään kolmen 
kuukauden kuluttua siitä, kun asia on lainvoimaisella tuomiolla ratkaistu tai sellaisen saatavan 
perusteesta ja määrästä on sovittu asianosaisten tai asianomaisten järjestöjen kesken 
vakiintunutta työmarkkinakäytäntöä noudattaen. 
Erityisistä syistä palkkaturvana voidaan maksaa ulkomailla tehtyyn työhön perustuvia 
saatavia, jotka ovat erääntyneet maksettaviksi yli kolmen kuuka !en mutta kuitenkin enintään 
kuuden kuukauden kuluessa ennen palkkaturvahakemuksen jättämistä (1071/90). 
Työntekijällä ei ole oikeutta saada palkkaturvana ulkomailla tehtyyn työhön perustuvia 
saatavia siltä osin kuin hän saa työsuhteeseen sovellettavan vieraan valtion lainsäädännön 
mukaista palkkaturvaa tai vastaavaa etuutta (1071/90). 
Merimiesten palkkaturvalailla 927/79 suojattujen saatavien erääntymiselle ei ole 
aikarajoituksia. 
e) Palkkaturvamaksujen ajalliset rajoitukset (4 artiklan 2 kohta) 
Kuten d) kohdassa todetaan, palkkaturvalaissa (649/73) säädetään, että palkkaturvana 
maksetaan kolmen kuukauden kuluessa ennen palkkaturvahakemuksen jättämistä erääntyneet 
työsuhteesta johtuneet palkka-ja muut saatavat. Työn ajankohtaa tai kestoa ei ole määritetty. 
Määräävä tekijä Suomessa on ajankohta, jolloin saatava erääntyy, ei ajankohta, jolloin työ on 
suoritettu. Kun otetaan huomioon kohdissa a) ja c) esitetyt, huomiot sekä se, että 
palkkaturvahakemus voidaan jättää ennen konkurssimenettelyn hakemista, Suomen 
palkkaturvalaki vastaa direktiivin 3 ja 4 artiklan vaatimuksia. 
i) Palkkaturvamaksujen enimmäismäärät (4 artiklan 3 kohta) 
Palkkaturvalain (649/73) 2 §:n 5 momentin (1071/90) mukaan palkkaturvan 
enimmäismäärästä yhtä työntekijää kohden säädetään asetuksella. Tämä on käytännöllistä sen 
vuoksi, että näin on helpompi seurata työmarkkinoilla noudatettavia maksutapoja tiettynä 
ajankohtana ja muuttaa palkkaturvaa.26 Palkkaturva-asetuksessa 883/73, sellaisena kun se on 
muutettuna vuonna 1993 (1439/93), säädetään, että palkkaturvan enimmäismäärä yhtä 
työntekijää kohden samalle työnantajalle tehdyn työn perusteella on 75 000 markkaa. 
Merimiesten palkkaturvalain 927/79 2 §:ssä ei säädetä tiettyä enimmäismäärää. 
2. Palkkaturvajärjestelmät (5 artikla) 
26 Hallituksen lakiesitys 9/1973, s.3 
25 
Suomessa valtio turvaa palkkaturvan, ja sitä hallinnoivat työministeriö ja työvoimapiirien 
toimistot. Työntekijöiden saatavat siirtyvät valtiolle sinä päivänä, jolloin työvoimapiirin 
toimisto päättää maksaa palkkaturvaa. Työnantaja on velvollinen maksamaan saatavalle 
vuotuista korkoa 16 prosenttia siitä alkaen, kun saatava siirtyy valtiolle. (Palkkaturvalaki 
( 9/73, 5 §). Vuoden 1996 alusta alkaen korko on lain muutoksen jälkeen (1661/95) 
mukautettu yleiseen korkotasoon, ja vuoden alussa se oli 13 prosenttia. Työntekijöille 
palkkaturvana maksettujen määrien ja työnantajilta perittyjen pääomamäärien erotus on 
vuosittain jälkikäteen korvattava valtiolle työttömyyskassojen keskuskassasta (16 § 1 
momentti). 
Päätöksen palkkaturva-asiassa tekee sen työvoimapiirin toimisto, jonka alueella työnantajalla, 
jota hakemus koskee, on kotipaikka. Jos kotipaikasta ei ole selvyyttä, asian käsittelee sen 
työvoimapiirin toimisto, jonka alueella hakemuksessa tarkoitettu työ on pääasiallisesti tehty 
(1 §:n 3 momentti). 
Jos palkkaturvahakemus hylätään, työvoimapiirin toimiston on kehotettava työntekijää 
nostamaan kanne. Kanne on nostettava työnantajaa ja valtiota vastaan, jos hylkääminen 
johtuu siitä, ettei saatavan perustetta tai määrää ole saatu selvitetyksi ja työnantaja on 
kiistänyt saatavan. Kanne on nostettava valtiota vastaan, jos hylkääminen johtuu siitä, ettei 
saatavan määrääjä perustetta katsota selvitetyksi eikä työnantaja ole kiistänyt saatavaa (1 §:n 
3 momentti ja 7 §:n 1 momentti). Jos hakemus hylätään muulla kuin mainitulla perusteella, 
asiasta voidaan 1.1.1995 voimaan tulleen lain 1443/1994 nojalla valittaa 
työttömyysturvalautakuntaan. 
Hakemus palkkaturvan maksamisesta osoitetaan työvoimapiirin toimistolle ja toimitetaan 
työvoimatoimistoon. Ulkomailla tehtyä työtä koskeva palkkaturva-anomus voidaan jättää 
myös Suomen ulkomailla olevaan lähetystöön, konsulinvirastoon tai muuhun edustustoon (3 
§)• 
Palkkaturva-asioissa toimii työministeriön apuna kolmikantainen neuvottelukunta. 
Neuvottelukunta asetetaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan, ja sen tehtäviin kuuluu tehdä 
aloitteita ja seurata palkkaturvajärjestelmän kehitystä (Palkkaturva-asetus 883/739, 10 §). 
3. Maksukyvyttömyysturva osana sosiaaliturvaa (6-8 artikla) 
a) Maksukyvyttömyysturvan rajoitukset (6 artikla) 
Suomen palkkaturvalain (649/73) 1 §:ssä säädetään työsuhteesta johtuvien työntekijöiden 
palkka-ja muiden saatavien turvaamisesta. Palkkaturvan enimmäismäärää lukuunottamatta 
tätä määräystä ei ole rajoitettu. 
Jos työntekijä siirtää työsuhteesta johtuvan saatavansa, siirron saajalla on oikeus 
palkkaturvaan vain silloin, kun siirron saajana on työntekijäjärjestö tai sellainen yhteisö tai 
rahasto, jonka hallintoon työntekijäjärjestö osallistuu (13 §). 
26 
b) Turva, joka kattaa työnantajien työntekijöiltä pidättämät tilittämättömät maksut 
lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin (7 artikla) 
Valtio takaa työntekijöiden palkkasaatavat. Työttömyyskassojen keskuskassa maksaa 
vuosittain jälkikäteen valtiolle takaisin palkkaturvana maksettujen ja työnantajilta 
takaisinperittyjen pääomamäärien erotuksen. Tähän tarkoitukseen kerätään varat 
työttömyysvakuutusmaksuina pelkästään työnantajilta. Suoritetuista maksuosuuksista 
vähennetään kuitenkin vero- ja ennakkopidätykset, ja merimiesten palkkaturvalain (927/79) 
10 §:n mukaan palkkaturvaa maksettaessa toimitetaan maksetusta määrästä 
eläkevakuutusmaksuja niin sanottu merimiespalvelumaksu. 
c) Turva, joka koskee välittömiä tai tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia yksityisen 
täydentävän vanhuuseläkejärjestelmän mukaisiin etuuksiin (8 artikla) 
Lakia sovelletaan ainoastaan työnantajien ja tarkasteluhetkellä heidän palveluksessaan olevien 
työntekijöiden välisiin suhteisiin. 
Toisin sanoen entiset työntekijät eivät voi saada palkkaturvaa sellaisten lisäeläkesaatavien 
osalta, joista työnantaja vastaa entiseen työsuhteeseen liittyvien sitoumustensa perusteella. 
Suomessa vapaaehtoisen vakuutuksen voi ottaa vakuutusyhtiöstä tai vakuutuskassasta taikka 
se voidaan järjestää perustamalla eläkesäätiö. Eläkesäätiölailla (29.12.1995/1774) säädellään 
eläkesäätiöitä ja vakuutuskassalailla (27.11.1992/1162) vakuutuskassoja. Eläkesäätiöillä on 
käytännön merkitystä; vuonna 1993 aktiivisia eläkesäätiöitä oli 214. 
Työnantajan asettaminen konkurssiin vaikuttaa usein epäsuorasti eläkesäätiöön. Tällöin säätiö 
voidaan purkaa tai asettaa sekin konkurssiin. Tämä ei vastaa direktiivin 8 artiklan säännöksiä, 
joissa pyritään varmistamaan säätiön kyky vastata tulevaisuuteen kohdistuvia vanhuusetuuksia 
koskevista sekä muista velvollisuuksistaan huolimatta säätiön jäsenenä olevan työnantajan 
maksukyvyttömyydestä. Tällaisissa konkurssitapauksissa entisten työntekijöiden eläkesaatavat 
eivät ole ensisijaisia. 
Ennen vuotta 2011 alkavissa konkursseissa etuoikeus on eläkesäätiön työnantajalta olevalla 
saatavalla, joka kattaa eläkesäätiölain mukaisista vapaaehtoisista lisäetuuksista aiheutuvaa 
eläkevastuuta (ks. laki velkojien maksunsaantijärjestyksestä 29.12.1995/1776, 9 §). Eläke-
etuuksia koskevia sitoumuksia työsopimuksessa mahdollisesti tehneeseen entiseen 
työnantajaan kohdistuvat työntekijän eläkesaatavat eivät puolestaan ole etuoikeutettuja, (ks. 
KKO:1991:186). 
Suomen lainsäädäntö pyrkii monin tavoin takaamaan sen, että eläkesäätiöt ja vakuutuskassat 
kattavat eläkevastuun täysimääräisenä (aiemmin 75 prosentin osalta). Työnantajien 
rahoitusvaikeuksien välttämiseksi on otettu käyttöön siirtymäaikoja, jotka johtavat 
eläkevastuun täysimääräiseen kattamiseen viidentoista vuoden kuluessa. Asteittaisella 
täytäntöönpanolla pyritään siihen, että vastuut katetaan täysimääräisenä vuoden 2011 alusta. 
Täysi vastuu merkitsee toisin sanoen sitä, että työntekijöiden ja eläkkeelle siirtyneiden 
työntekijöiden lisäeläkkeet katetaan. Mikäli säätiö, kassa tai työnantaja syyllistyy 
27 
väärinkäytöksiin, voi syntyä tilanne, jossa velvoitetta ei kyetä täyttämään. Tässä tilanteessa 
vastuullinen osapuoli voidaan haastaa oikeuteen ja velvoittaa mahdollisiin korvauksiin. 
Tilanteeseen ei kuitenkaan voida soveltaa valtiontukea. 
Eläkesäätiölain 88 §:n 2 momentin sisältämillä erityisillä säännöksillä säännellään tilanteita, 
jossa eläkesäätiö puretaan työnantajan liiketoiminnan lakkaamisen vuoksi. Tällaisissa 
tapauksissa on suojattava myös niiden työntekijöiden eläke-edut, joiden työsuhde on 
päättynyt aikaisintaan vuosi ennen yrityksen toiminnan loppumista. Tämä säännös perustuu 
oikeudenmukaisuussyihin. Kun taloudellinen tilanne heikkenee, työnantaja vähentää usein 
henkilökuntaansa irtisanomisten kautta ja työntekijät saattavat työpaikkansa menettämisen 
pelossa etsiä työtä muualta. Tässä tilanteessa eivät ole suojattuja niiden työntekijöiden eläke-
etuudet, joiden työsuhde päättyi enemmän kuin vuoden aikaisemmin kuin työnantajan 
liiketoiminta lakkasi. Sikäli kun työnantajan maksukyvyttömyys todennäköisesti vaikuttaa 
eläkesäätiöistä maksettaviin tulevaisuuteen kohdistuviin sosiaaliturvaetuuksiin, Suomen 
lainsäädäntö ei vastaa direktiivin tätä artiklaa. 
4. Maksukyvyttömyyssuojan epääminen tai vähentäminen väärinkäytösten, yhteisten 
etujen tai salaisen sopimuksen vuoksi (10 artikla) 
Työntekijällä ei ole oikeutta palkkaturvan sellaisen sopimuksen tai sopimukseen 
rinnastettavan tosiasiallisen järjestelyn perusteella, joka on ilmeisesti tehty siinä 
tarkoituksessa, että valtio maksaisi työntekijälle työsuhteesta johtuvan saatavan palkkaturvana 
(palkkaturvalain (403/84) 2a §). 
Lain 12 §:ssä säädetään, että työvoimapiirin toimisto voi erityisestä syystä evätä työtekijältä, 
jolle on maksettu palkkaturvaa, oikeuden saada palkkaturvaa samaan työnantajaan 
kohdistuvasta saatavasta, jos saatava perustuu työhön, joka on tehty kolmen vuoden kuluessa 
edellisestä palkkaturvan maksamista koskevasta päätöksestä. Samana työnantajana pidetään 
myös yritystä, jossa aikaisemmalla työnantajalla on määräämisvalta. Aikaisemmalla 
työnantajalla katsotaan olevan määräämisvalta myös silloin, kun henkilöllä on osuus 
kummassakin yrityksessä ja hänellä yksin tai yhdessä perheenjäsentensä kanssa on 
määräysvalta niissä molemmissa. 
Palkkaturvan hakemuksen hylkäämiseksi on esitettävä erityisiä syitä. Näyttövelvollisuus on 
hylkäämistä ehdottavalla osapuolella. 
Palkkaturvalain 2 §:n 4 momentin mukaan palkkaturvaviranomaisella on valta harkita, onko 
palkkaturvana maksettava enemmän kuin kaksi kertaa se määrä, jonka työntekijän saatavan 
maksamatta jättänyt työnantaja vuoden kuluessa ennen palkkaturvahakemuksen jättämistä on 
maksanut työntekijälle työsuhteesta johtuvan saatavan suorituksena. 
Joka antamalla virheellisiä tietoja tai muulla tavoin tahallaan tai tuottamuksellisesti on saanut 
aikaan palkkaturvan aiheettoman maksun tai turvan maksamisen liian suurena tai muun edun 
myöntämisen, on lain (815/90) 14 §:n mukaan velvollinen palauttamaan takaisin tai 
korvaamaan liikaa maksetun määrän. Petollisesta käytöksestä rangaistaan rikoslain nojalla. 
28 
Väärinkäytösten estämiseksi työnantaja on lisäksi velvollinen 17 §:n mukaan antamaan 
palkkaturva-asiaa hoitavalle työvoimaviranomaiselle kaikki ne tiedot, jotka ovat tarpeen 
palkkaturvalain täytäntöönpanoa varten. Mainitulla viranomaisella on oikeus tarkistaa tiedot 
työnantajan kirjanpidosta. 
Lääninhallitus ja poliisipiirin päällikkö ovat velvollisia antamaan tarvittavaa virka-apua 
tietojen hankkimiseksi. Työvoimaviranomaisella on myös oikeus saada veroviranomaisilta 
palkkaturva-hakemuksen käsittelyä varten tarpeelliset tiedot työntekijän verotusta koskevista 
asiakirjoista. 
Suomen järjestelmä väärinkäytösten estämiseksi on direktiivin 10 artiklassa säädettyjen 
vaihtoehtojen mukainen. 
29 
Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä Ruotsissa 
30 
I. Johdanto 
Määräykset työntekijöiden suojelemisesta työnantajan maksukyvyttömyyden varalta 
sisällytettiin Ruotsin lainsäädäntöön vuonna 1971. Palkkaturvalaki (Lönegarantilagen. 
1970:741) tuli voimaan 1. tammikuuta 1971. Se oli voimassa kunnes uusi palkkaturvalaki 
(1992:497) tuli voimaan 1. heinäkuuta 1992. Tätä lakia on sen jälkeen muutettu useita 
kertoja. Viimeisin muutos tuli voimaan heinäkuussa 1995. 
Palkkaturvan taso Ruotsissa vastaa direktiiviä 80/987/ETY, mutta Ruotsin lainsäädäntö ei 
teknisesti perustu direktiiviin. Ennen kuin palkkaturvaa koskevat määräykset sisällytettiin 
lainsäädäntöön, työntekijöiden palkkasaatavat olivat suojattuja työnantajan konkurssin varalta 
siten, että niillä oli etuoikeus maksunsaantijärjestyksessä. Tällä suojalla on merkitystä 
kuitenkin ainoastaan silloin, jos konkurssipesässä on jäljellä varoja. Palkkaturvaa koskevien, 
direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä saattamisen yhteydessä annettujen määräysten 
avulla työntekijöiden palkat muuttuivat suojatuiksi konkurssipesän varoista riippumatta. 
Turva kattaa samanlaiset palkkasaatavat kuin ne, joita suojeltiin etuoikeusasemalla. Valtion 
sitoumusta on rajoitettu määrittämällä turvalle enimmäismäärä.27 
Kolmen vuoden aikana 1980-luvun lopun ja vuoden 1992 välisenä aikana palkkaturvan 
kustannukset nousivat seitsenkertaisiksi. Määräyksiä muutettiin kustannusten pienentämiseksi, 
ja uusi palkkaturvalaki tuli voimaan 1. heinäkuuta 1992. Uusien määräysten tarkoituksena oli 
rajoittaa kustannuksia ja tehostaa valvontaa sen varmistamiseksi, että palkkaturvaa käytettiin 
tarkoituksenmukaisesti. Samalla haluttiin välttää työntekijöiden suojan asiatonta 
rajoittamista28. Palkkaturvan enimmäismäärää pienennettiin. Aikaisemmin määrä oli noin 400 
000 Ruotsin kruunua (noin 45 000 ecua); nykyään määrä on 100 000 Ruotsin kruunua (11 
000 ecua). Määrää pidetään riittävänä palkkaturvan sosiaalisen tavoitteen saavuttamiseksi. 
Konkurssien määrän nousu pysähtyi vuonna 1993, mutta hallitus piti edelleen kustannuksia 
korkeina. Palkkaturvarahaston tulot olivat myös pienentyneet niin, että rahaston piti lainata 
rahaa valtionvelkakonttorilta. Tällöin otettiin käyttöön uusia määräyksiä kustannusten 
vähentämiseksi. 
Toinen syy lainsäädännön muuttamiseen oli se, että palkkaturvan väärinkäytöstä oli tehty 
valituksia. Yritykset käyttivät palkkaturvaa konkurssin jälkeisen uudelleenjärjestelyn 
tukemiseen, ja tämä johti epäoikeudenmukaiseen kilpailutilanteeseen.29 Palkkaturvan käytöllä 
saattoi olla myös se vaikutus, että työntekijät pysyivät taloudellisesti epävarmoissa yrityksissä, 
jotka pitkällä aikavälillä eivät olleet kannattavia. 
27 Walin, G., Rydin B., Kihlgren T., s. 149 
28 Hallituksen lakiesitys 1993/94.208, s. 14 ja seur. 
29 Hallituksen lakiesitys 1993/94:208, s. 16 
3>'- 32 
II. Direktiivin saattaminen osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä 
1. Soveltamisala ja määritelmät (1 ja 2 artikla) 
a) Työntekijä 
Ruotsin työoikeus perustuu yhtenäiselle ja kansainvälisesti katsottuna laajalle työntekijän 
käsitteelle. Lakien täytäntöönpanossa ei ole kuitenkaan noudatettu yhtenäistä linjaa, koska 
eri tuomioistuinten on tulkittava eri lakeja eri tarkoituksia varten. Esimerkiksi tällä hetkellä 
voimassa olevassa palkkaturvalaissa (Lönegarantilagen, 1992:497) säädetään selvästi (9a §), 
että palkkaturvan ulkopuolelle jäävät tietyt työntekijäryhmät. Niihin kuuluvat esimerkiksi ne, 
joille kahden vuoden kuluessa konkurssipäätöksestä on maksettu korvausta palkkaturvana 
saatavasta, joka kohdistuu pääasiassa samaan toimintaan. Poikkeuksia ovat ne henkilöt, joita 
työnvälitystoimisto on kehottanut ottamaan työpaikan vastaan, sekä yksittäiset tapaukset, 
joissa palkkaturvan myöntämiselle on erityinen syy. Laissa (7 §) viitataan myös 
etuoikeutettuja saatavia koskevaan lakiin (Förmansrättslagen, 1970:979). Sen mukaan 
palkkaturva ei kata työntekijöitä, jotka yksin tai yhdessä lähisukulaisten kanssa omistavat 
vähintään 20 prosenttia yrityksestä. 
Etuoikeutettuja saatavia koskevan lain (1970:979) alustava valmistelutyö on perustunut siihen 
käsitykseen, että työntekijän käsitteen merkitystä mukautetaan työmarkkinoiden 
kehitykseen.30 Tähän mennessä määritelmää on muutettu suhteellisen itsenäisten 
ammatinharjoittajien osalta. Nämä työntekijäryhmät sisältyvät tällä hetkellä useissa 
tapauksissa palkkaturvan sovellusalaan.31 Menetelmä, jota käytetään päätettäessä kuka on ja 
kuka ei ole työntekijä, lähenee sosiaaliturva-asioissa käytettävää menetelmää.32 
Tiettyjen perusedellytysten on täytyttävä ennen kuin henkilöä voidaan pitää työntekijänä 
oikeudellisessa merkityksessä. Työstä on oltava jonkinlainen sopimus. Ratkaisevaa ei ole se, 
kuinka osapuolet nimittävät sopimusta. Tuomioistuimet päättävät, onko henkilö työntekijä 
kussakin yksittäistapauksessa tehtävän yleisarvion perusteella33. Yhteispäätöslain 
(Medbestämmandelagen, 1976:580) valmistelutyössä tehtiin yhteenveto kymmenestä 
edellytyksestä, joiden on täytyttävä, jotta henkilöä pidetään työntekijänä.34 Jos osapuolten 
välisen sopimuksen tarkoitus näyttää petolliselta, tuomioistuimet jättävät yleensä sopimuksen 
sisällön huomiotta. Tuomioistuimet kiinnittävät erityistä huomiota tapauksiin, joissa henkilö 
on ollut työntekijänä, mutta työ on muuttunut toimeksiantoluonteiseksi. Jos olosuhteissa ei 
ole tapahtunut varsinaisia muutoksia, tuomioistuimet päättävät usein, että henkilö on edelleen 
työntekijä.35 Muutoin tuomioistuimet noudattavat yleistä käytäntöä kyseessä olevan 
sopimuksen mukaisesti.36 
30 
31 
32 
33 
34 
35 
36 Katso SOU 1969:5, s. 150 
Walin, G., Rydin, B. ja Kihlgren, T., s. 107 
Sigeman, T., s. 68 
Ruotsin korkeimman oikeuden (Högsta domstolen) käsittelemistä tapauksista, joissa on tehty yleisarvio, 
tärkein on NJA 1949, s. 768. 
SOU 1975:1, s. 722 
Katso esimerkiksi Arbetsdomstolen, AD 1977 n:o 39 ja 98, 1978 n:o 13 ja 1989 n:o 80. 
Katso esimerkiksi NJA 1982, s. 782, AD 1981 n:o 121 ja AD 1987 n:o 21. 
33 
b) Työnantajan maksukyvyttömyys 
aa) Työnantajan käsite 
Työntekijän ja työnantajan käsitteillä ei ole Ruotsissa lakiin perustuvaa määritelmää. 
Työnantajan käsite määritellään epäsuorasti: kun henkilöä pidetään työntekijänä, hänen 
vastapuoltaan pidetään työnantajana. 
Yksityisoikeudessa tuomioistuimet tekevät yleisarvion kustakin yksittäistapauksesta. 
Jos syntyy kiistaa siitä, onko henkilö työntekijä ja onko hänellä oikeutta saada palkkaa 
palkkaturvarahastosta, kiista on muiden kuin työsopimuksen alkuperäisten osapuolten välillä 
ja asiassa on otettava huomioon tiettyjä tekijöitä. Siten osapuolten aikomuksella 
alkuperäisessä työsopimuksessa on merkitystä tuomioistuimen arviointia varten.37 (Katso 
esimerkiksi korkeimman oikeuden päätös asiassa NJA 1992, s. 631.) Merkitystä on 
sopimuksen sisällöllä sekä ennen konkurssia vallinneella todellisella tilanteella. Jos katsotaan, 
että osapuolten välillä on vallinnut työsuhde, valtio on velvollinen maksamaan palkkatakuun. 
Sillä, mitä osapuolet ilmoittavat suhteestaan konkurssin jälkeen, on vähemmän merkitystä, 
koska varsinainen etujen ristiriita ei ole heidän välillään. 
bb) Maksukyvyttömyys 
Palkkaturvalain (1992:497) 1 §:ssä säädetään, että valtio on vastuussa työntekijöiden 
palkkasaatavista tapauksissa, jossa työnantaja hakee yrityksen konkurssiin. Konkurssi on 
edellytys lain soveltamiselle. 
Maksukyvytön ryysinen tai juridinen henkilö voidaan konkurssilain (Konkurslagen, 1987:672) 
1 artiklan 2 §:n mukaan julistaa konkurssiin sen jälkeen, kun hän itse tai velkoja on hakenut 
käräjäoikeudelta konkurssiin asettamista, jollei laissa muuta säädetä. Maksukyvyttömyys 
tarkoittaa sitä, että velallinen ei voi normaalisti maksaa velkojaan ja että tämä kyvyttömyys 
ei ole väliaikaista. 
Lain 7 §:ssä säädetään, että velallisen ilmoitus maksukyvyttömyydestä hyväksytään, ellei ole 
erityisiä syitä uskoa muuta. Tällaisiin syihin saattaa kuulua se, että konkurssihakemus jätetään 
kilpailusyistä tai että yrityksen varsinaiset varat ylittävät tason, jolla yritys on määritelty 
maksukyvyttömäksi. Tuomioistuimen on tutkittava, onko hakemuksen jättävällä henkilöllä 
siihen oikeus ja onko konkurssille esteitä. 
Lain 8 ja 9 § sisältävät kolme niin sanottua olettamussääntöä, joiden avulla velkojan on 
helpompi todistaa, että velallinen on maksukyvytön. Velallisen katsotaan olevan 
maksukyvytön, jos 
a) ulosottoviranomainen on todennut, että velallisella ei ole varoja kaikkien ulosottosaatavien 
maksamiseksi, 
ii 
Sigeman, T., s. 64 
34 
b) velallinen on pysäyttänyt maksut, 
c) velallista (jolla on kirjanpitovelvollisuus) on kehotettu maksamaan riidaton summa viikon 
kuluessa. Hänelle on lisäksi ilmoitettu, että konkurssihakemus jätetään muutoin 
käräjäoikeudelle, mutta hän ei siitä huolimatta suorita maksua. 
Käytännössä Ruotsissa noudatetaan kuitenkin useimmin menettelyä, jossa velkojien saatavia 
käsitellään yhteisesti kuten direktiivissä on tarkoitettu. 
c) Työsopimuksista ja työsuhteista johtuvat saatavat 
Palkkaturvalain (1992:497) 7 §:n mukaan, jossa viitataan etuoikeutettuja saatavia koskevan 
lain (1970:979) 12 §:ään, työntekijä on oikeutettu palkkaturvaan kaikkien saatavien osalta, 
jotka liittyvät maksamattomiin palkkoihin ja muihin työhön liittyviin palkkioihin mukaan 
lukien ansaitut lomapalkat ja eläkkeet. 
Valtio on palkkaturvalain 1 §:n mukaan vastuussa sellaiseen työnantajaan kohdistuvista 
työntekijöiden saatavista, joka on asetettu konkurssiin Ruotsissa. Työntekijöiden kotimaalla 
tai sillä, onko yritys ruotsalainen, ei ole merkitystä. Jos konkurssi on tapahtunut Ruotsissa, 
oletuksena on, että Ruotsin palkkaturva kattaa palkkasaatavat. 
Kun konkurssia haetaan jossakin muussa Pohjoismaassa, palkkaturvan avulla voidaan korvata 
ainoastaan pääasiallisesti Ruotsiin tai Ruotsin olosuhteisiin liittyvät saatavat. Jos työ on 
kokonaan suoritettu toisessa maassa, yhteys Ruotsiin tai ruotsalaisiin olosuhteisiin ei yleensä 
ole hyväksyttävä. 
Palkkaturvalakia ei voida soveltaa silloin, kun Ruotsin kansalaisen työnantaja on ulkomailla 
konkurssiin julistettu yritys, mutta henkilö on ollut työssä Ruotsissa paikallisessa toimistossa. 
(Katso Hovrätt, RH, 1992:88, s. 219). Ratkaisevaa ei ole se, että yritys on maksanut 
työntekijän puolesta sosiaalimaksuja ja maksuja palkkaturvarahastoon, vaan se, että yritys on 
julistettu konkurssiin Ruotsissa tai jossakin muussa Pohjoismaassa. (On luonnollista, että 
ulkomaisten yritysten tytäryhtiöt, jotka ovat erillisiä oikeudellisia henkilöitä, on julistettava 
konkurssiin Ruotsissa, jotta palkkaturvalakia voidaan soveltaa.) Jonkin muun maan 
kansalaisella, joka asuu ulkomailla mutta joka aikaisemmin on työskennellyt Ruotsissa siellä 
konkurssiin julistetussa ruotsalaisessa yrityksessä, pitäisi toisaalta olla oikeus Ruotsin 
palkkaturvaan.38 
Jos työnantaja on julistettu konkurssiin ennen kyseessä olevaa konkurssia, saatavia, joita on 
haettu tai joita olisi voitu hakea aiemmassa vararikossa, ei makseta. 
Sama koskee tilannetta, jossa työntekijän sukulaisella on eläkesaatavia velalliselta työntekijän 
asemasta johtuen. Myös henkilö, jolla on oikeus elatusapuun, on oikeutettu elatusavun 
takuumäärään, joka taataan palkanpidätyksellä. Yleiset vakuutuskassat, jotka ovat maksaneet 
elatusapua, eivät kuitenkaan ole oikeutettuja turvaan (1-6 §). 
38 Walin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 165 
35 
d) Palkkaturvan kannalta ratkaiseva päivä (3 artikla 2 kohta) 
Palkkaturvalain (1992:497) 7 §:ssä säädetään, että palkkaturvan nojalla maksetaan saatava, 
joka liittyy etuoikeutettuja saatavia koskevan lain (1970:979) 12 §:ssä tarkoitettuihin 
palkkoihin tai muihin palkkioihin saman lain 12 tai 13 §:n nojalla etuoikeusasemassa olevaan 
eläkesaatavaan. Sitä, missä määrin palkka- tai eläkesaatava voidaan hyväksyä 
konkurssitilanteessa, säännellään konkurssia koskevassa laissa (1987:672). 
Ruotsi on valinnut direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisen vaihtoehdon. Etuoikeutettuja 
saatavia koskevan lain 12 §:n mukaan palkkasaatavien etuoikeutetun aseman takaaminen 
koskee sellaiseen työhön perustuvia saatavia, joka on tehty konkurssiin menneelle 
työnantajalle kuuden edeltäneen kuukauden aikana ja enintään kolme kuukautta ennen 
konkurssihakemuksen jättämistä käräjäoikeuteen. 
Ruotsin lainsäädännössä ei ole yleisiä sääntöjä työsopimusten vaikutuksesta työnantajan 
konkurssin varalta. Ongelmaa on kuitenkin käsitelty Ruotsin tuomioistuimissa. 
Työsopimus ei automaattisesti lakkaa olemasta voimassa, jos työnantaja julistetaan 
konkurssiin. Sekä työntekijälle että konkurssitoimitsijalla on kuitenkin oikeus irtisanoa 
sopimus. Jos sopimus irtisanotaan konkurssiin julistamisen yhteydessä, työntekijän 
palkkasaatavia kohdellaan konkurssiin kuuluvina saatavina sekä palkkaturvalakiin ja 
etuoikeutettuja saatavia koskevaan lakiin sisältyvinä saatavina. Irtisanomisajan kuluessa 
työntekijän on työskenneltävä, jos sitä vaaditaan. Oikeudellisesti katsotaan, että työsopimus 
konkurssiin menneen työnantajan ja työntekijän välillä jatkuu, vaikka konkurssitoimitsija ottaa 
hoitaakseen työnantajan harjoittamat tehtävät.39 
Määräykset sisältävät palkkasaatavat irtisanomisajan kuluessa. Jos työntekijää ei vaadita 
tekemään työtä konkurssin tehneelle työnantajalleen ja jos hän ei työskentele muualla, 
määräykset kattavat palkkasaatavat irtisanomisajan kuluessa ainoastaan, jos työnantaja on 
ilmoittautunut työnvälitystoimistoon työnhakijaksi. Palkka, jonka työntekijä saa toiselta 
työnantajalta irtisanomisajan kuluessa - tai selvästi saisi työstä, joka hänen kohtuullisesti 
katsoen olisi hyväksyttävä - vähennetään palkkaturvana maksettavasta korvauksesta (Lag om 
anställningsskydd 1982:80, 13 §). Koska palkkasaatavien etuoikeusasema koskee saatavia, 
jotka ovat erääntyneet enintään kolme kuukautta ennen konkurssihakemuksen rekisteröintiä 
käräjäoikeudessa, henkilö, jolla on kuuden kuukauden irtisanomisaika (pisin mahdollinen 
irtisanomisaika) ja joka ei ole löytänyt uutta työpaikkaa, saattaa mahdollisesti jäädä ilman 
palkkasaatavia. 
Työntekijä voi hallita tilannetta jonkin verran irtisanomalla sopimuksensa ja varmistaa näin 
palkkasaatavat, jotka koskevat konkurssia edeltävää kolmea kuukautta. Työntekijän 
irtisanomisaika on kuukausi, jonka jälkeen hän ei enää ole työssä ja näin ollen ei voi hakea 
lisäkorvausta. 
Konkurssitoimitsija voi myös tehdä työntekijän kanssa uuden työsopimuksen. Tällöin 
kysymyksessä on tarkistettu sopimus, jossa toimitsijaa ei kuitenkaan pidetä lainmukaisena 
39 Sigeman, T., s. 339 
36 
työnantajana. Siinä tapauksessa kaikki tulevat palkkasaatavat kohdistuvat itse 
konkurssipesään. Vaikka saatavilla on etusija kaikkiin muihin konkurssisaataviin nähden 
(konkurssia koskevan lain 1 luvun 11 §), ne eivät sisälly palkkaturvaan. 
Ruotsin määräykset sisältävät myös lomakorvauksen, joka on ansaittu kuluvana vuonna tai 
vuonna, joka edeltää konkurssihakemuksen rekisteröintiä käräjäoikeudessa. 
Eläkettä koskevat saatavat, jotka työntekijä tai hänen jälkeenjääneensä ovat ansainneet 
enintään kuusi kuukautta ennen kuin konkurssihakemus jätettiin käräjäoikeuteen sekä 
seuraavana kuutena kuukautena, ovat suojattuja etuoikeutettuja saatavia koskevan lain 
nojalla. Tämä sisältää eläkkeen, joka on ansaittu toiselle työnantajalle tehdyn työn perusteella, 
jos konkurssiin joutunut työnantaja on ottanut vastuun kyseisestä eläkkeestä. 
e) Palkkaturvamaksujen ajalliset rajoitukset (4 artikla 2 kohta) 
Kuten kohdassa d) on mainittu, palkkaturvalain (1992:497) 7 §:ssä viitataan etuoikeutettuja 
saatavia koskevan lain (1970:979) 12 §:ään. Siinä todetaan, että palkkaturvalla suojataan ne 
konkurssin tehneen työnantajan vastuulla olevat palkat työssäolon viimeisten kuuden 
kuukauden osalta, mutta kuitenkin enintään kolmen kuukauden osalta ennen 
konkurssihakemuksen jättämistä käräjäoikeuteen. Tämä ei ole täysin direktiivin 4 artiklan 2 
kohdan ensimmäisen vaihtoehdon mukaista. Direktiivin sanamuodon mukaan henkilö, joka 
on ollut työnantajan palveluksessa kolme kuukautta maksukyvyttömyyden alkamista 
edeltäneiden viimeisten kuuden kuukauden aikana eli jonka työsuhde on päättynyt enintään 
kolme kuukautta ennen maksukyvyttömyyden alkamista, on oikeutettu palkkaturvaan sen 
palkan osalta, joka liittyy kolmeen viimeiseen työkuukauteen. Ruotsissa henkilön 
palkkasaatavia ei ole turvattu kolmea kuukautta pidemmäksi ajaksi, joka edeltää 
konkurssihakemuksen jättämistä käräjäoikeuteen. Koska turvattuja ovat ne palkkasaatavat, 
jotka ovat erääntynet työsuhteen kuutena viimeisenä kuukautena, ajanjakso saattaa toisaalta 
ulottua konkurssipäivän jälkeen ja siihen saattaa sisältyä palkkasaatavia, jotka koskevat 
lisätyötä tai palkkaa irtisanomisaikana. Tästä näkökulmasta Ruotsin lainsäädäntö on 
direktiivin säännöksiä suosiollisempaa. 
f) Palkkaturvamaksujen enimmäismäärät (4 artikla 3 kohta) 
Konkurssia koskevan lain (1987:672) 2 luvun 5 §:ssä määrätään konkurssitapauksessa 
hyväksyttäviä palkkasaatavia koskevasta yleisestä rajoituksesta. Konkurssimenettelyssä ei 
voida myöntää palkkasaatavaa tai muuta korvausta tai eläkettä koskevaa saatavaa siinä 
määrin, että se selvästi ylittää sen, mitä voidaan pitää kohtuullisena tehtyyn työhön, yrityksen 
varallisuuteen tai muihin olosuhteisiin nähden. Maksettavan summan osalta palkkaturvalain 
(1992:497) 9 §:ssä enimmäismääräksi asetetaan 100 000 Ruotsin kruunua (noin 11 000 ecua) 
jokaista työntekijää kohti. 
2. Palkkaturvajärjestelmät (5 artikla) 
Ruotsin valtio on palkkaturvalain (1992:497) 1 §:n mukaan vastuussa työntekijöiden 
palkkasaatavien maksamisesta työnantajan konkurssitapauksessa. Turva rahoitetaan 
37 
palkkaturvarahastoon suoritettavilla työnantajien maksuilla, joihin sisältyvät työntekijöiden 
palkoista vähennetyt maksut. 1. heinäkuuta 1995 alkaen työnantajien maksut suoritetaan 
valtion talousarvion erityiseen budjettikohtaan. Rahan jaosta vastaa lääninhallitus 
(Länsstyrelsen) siinä läänissä, jossa konkurssia käsittelevä käräjäoikeus sijaitsee (22 §). 
Maksettavasta määrästä vähennetään kaikki työntekijään kohdistuvat saatavat, joihin 
työnantajalla on oikeus viitata (Lag om arbetsgivares kvittningsrätt 1970:215). Työntekijä, 
joka ei ole tyytyväinen konkurssitoimitsijan päätökseen siitä, kattaako palkkaturva saatavan, 
voi palkkaturvalain 29 §:n mukaan hakea muutosta käräjäoikeudesta. 
3. Maksukyvyttömyysturva osana sosiaaliturvaa (6-8 artikla) 
a) Maksukyvyttömyysturvan rajoitukset (6 artikla) 
Palkkaturvalaissa (1992:497) säädetään (kaikkien) palkkasaatavien maksamisesta tilanteessa, 
jossa työnantaja on asetettu konkurssiin Ruotsissa tai jossakin muussa Pohjoismaassa ja jossa 
saatavat koskevat pääasiassa Ruotsiin tai ruotsalaisiin olosuhteisiin liittyvää työtä. Ruotsi on 
päättänyt, että se ei käytä rajoitusmääräyksiä, joita koskeva mahdollisuus sisältyy direktiivin 
6 artiklaan. 
b) Turva, joka kattaa työnantajien työntekijöiltä pidättämät tilittämättömät maksut 
lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin (7 artikla) 
Ruotsin valtio on palkkaturvalain (1992:497) mukaan vastuussa työntekijän palkkasaatavien 
maksamisesta silloin, kun saatavat koskevat pääasiassa Ruotsiin tai ruotsalaisiin olosuhteisiin 
liittyvää työtä ja kun työnantaja on asetettu konkurssiin Ruotsissa tai jossakin muussa 
Pohjoismaassa. Varat kerätään työnantajilta, ja maksuosuus on 0,25 prosenttia siitä 
summasta, joka vastaa palkkoina käteisenä tai muunlaisena korvauksena kyseisen vuoden 
aikana tehdystä työstä maksettua summaa. (Sosiaaliturvaa koskevan lain (Lag om 
socialavgifter 1981:691) 1 luvun 2 ja 3 §). 
Kansallisen tason sopimuksiin perustuvassa sosiaaliturvajärjestelmässä turvatut edut 
rahoitetaan osittain verojen ja osittain työnantajamaksujen avulla. Oikeus korvaukseen ei 
kuitenkaan riipu siitä, onko kyseinen työnantaja suorittanut osuutensa (Palkkaturvalain 1 § 
ja yleisiä vakuutusjärjestelmiä koskevan lain (Lag om allmän försäkring 1962:381) 1 luku). 
c) Turva, joka koskee välittömiä tai tulevaisuuteen kohdistuvia oikeuksia yksityisen 
täydentävän vanhuuseläkejärjestelmän mukaisiin etuuksiin (8 artikla) 
Ruotsin sosiaaliturvajärjestelmä perustuu yhdistelmään, joka muodostuu pakollisista 
määräyksistä ja työehtosopimukseen perustuvista määräyksistä. Ruotsalaisista työntekijöistä 
suuri osa kuuluu ammattiliittoon (noin 85 prosenttia), ja kaikkien työnantajien, jotka kuuluvat 
Ruotsin työnantajayhdistykseen (SAF), on työehtosopimusten mukaan otettava 
työntekijöitään varten täydentäviä vakuutuksia, joihin kuuluu myös vanhuuseläke. 
Kuuluakseen vakuutuksen piiriin työntekijöiden ei tarvitse olla ammattijärjestön jäseniä, mikä 
tarkoittaa sitä, että täydentävät järjestelmät kattavat enemmän kuin 85 prosenttia 
38 
työntekijöistä. Työehtosopimuksiin perustuvien järjestelmien lisäksi käytössä on yksityisiä 
sosiaaliturvajärjestelmiä, joista sovitaan työsopimuksissa. 
Kaikki työehtosopimuksiin perustuvat eläkkeet katetaan työehtosopimuksia koskevalla 
takuulla, mikä merkitsee sitä, että työntekijöiden eläke-edut on suojattu siinäkin tapauksessa, 
että työnantaja on laiminlyönyt työntekijöitään koskevien vakuutusmaksujen maksamisen. 
Työnantajat voivat varmistaa eläkelupauksensa myös eläkelupausten varmistamista koskevan 
lain (Lagen om tryggande av pensionsutfästelser m.m.\ 1967:531) 1 §:n säännösten 
mukaisesti. Pykälässä säädetään, että työntekijöitä ja heidän jälkeenjääneitään koskevat 
eläkelupaukset voidaan varmistaa eläkevastuista pidettävän erityisen kirjapidon avulla tai 
sijoittamalla varoja eläkesäätiöön, jonka valvojana toimii lääninhallitus (31 §). Säännösten 
rikkominen saattaa johtaa sakkorangaistukseen (7-8 §). Voidakseen tehdä eläkemaksuihin 
perustuvia verovähennyksiä työnantajan on noudatettava, mitä laissa säädetään. 
Palkkaturvalain 1 §:ssä säädetään, että valtio on vastuussa työntekijän palkkasaatavan 
suorittamisesta silloin, kun työnantaja on julistettu konkurssiin. Lain 7 §:ssä säädetään, että 
turva kattaa saatavat, jotka koskevat palkkoja tai muita palkkioita, joilla etuoikeutettuja 
saatavia koskevan lain (1970:979) 12 §:n mukaan on etuoikeus. Tässä laissa todetaan 
puolestaan, että työstä johtuvilla palkoilla tai muilla palkkioilla on etusija - poikkeuksista ei 
säädetä -ja että ne sisältävät vakuutusmaksut yksityisiä eläkejärjestelmiä varten.40 
Etuoikeutettuja saatavia koskevan lain 12 §:n mukaan turva kattaa työntekijän tai 
jälkeenjääneiden eläkesaatavat. 
Palkkaturva kattaa ainoastaan eläkkeen, joka on ansaittu aikaisintaan kuusi kuukautta ennen 
konkurssihakemuksen jättämistä tai enintään kuusi kuukautta sen jälkeen. Turva ei kata 
tulevaisuuteen kohdistuvia palkkasaatavia. Palkkaturva sisältää myös eläkkeen, joka on 
ansaittu aiemman työn aikana, jos uusi (konkurssiin joutunut) työnantaja on ottanut sen 
hoitaakseen eläkelupausten varmistamista koskevan lain (1967:531) 23 ja 26 §:n mukaisesti. 
Jos eläke maksetaan kertasuorituksena, turva kattaa ainoastaan määrän, joka ei saa ylittää 
kohtuullisena eläkkeenä pidettävää määrää sen ajanjakson osalta, joka kattaa kuusi kuukautta 
ennen konkurssihakemuksen rekisteröimistä käräjäoikeudessa ja kuusi kuukautta sen 
jälkeen.41 Yleiset vakuutuskassat jakavat lakimääräisen eläkkeen, ja työehtosopimuksissa 
sovittu eläke jaetaan vakuutusyhtiön kautta. 
Eläkeoikeuksien suojaa koskeva laki (1967:531) sisältää määräykset tavasta, jolla työnantaja 
voi turvata eläkesaatavat. Eläkkeeseen liittyvät saatavat voidaan turvata joko erityisen 
kirjanpidon avulla tai sijoittamalla varoja eläkesäätiöön (1 §). Se, että työnantaja noudattaa 
lain määräyksiä, on edellytys eläkemaksujen vähentämiselle kunnallisveroista. 
Eläkeoikeudet, jotka on suojattu erityiskirjanpidon avulla, voidaan samaan aikaan suojata 
maksuilla eläkesäätiöön. Jos työnantaja vähentää maksettua määrää osuutensa vähentämiseksi 
ja eläkesäätiö ei kata puuttuvaa osuutta, hänelle voidaan määrätä sakko (7 ja 8 §). 
40 Walin, G., Rydin, B., Kihlgren, T., s. 112 
41 Mts.126 
39 
Työnantajan eläkeoikeuksien turvaamiseksi perustamaa eläkesäätiötä valvoo lääninhallitus 
siinä läänissä, jossa työnantajalla on pääkonttori (31 §). Säätiön hallintoneuvostoon kuuluu 
yhtä paljon sekä työnantajan että työntekijöiden edustajia. Jos yli 3/4 työntekijöistä kuuluu 
ammattiliittoon, ammattiliitto nimittää työntekijöiden edustajat (16 ja 17 §). Säätiö voi 
myöntää työntekijälle lainan ainoastaan takuuta vastaan tai valvontaviranomaisten 
suostumuksella. Säätiö ei voi ilman valvontaviranomaisten lupaa hankkia sen yrityksen 
osakkeita, joka on sen perustanut (11 §). 
Säätiö korvaa työnantajalle kulut ja kustannukset, jotka johtuvat eläkemaksuista, 
eläkevakuutukseen liittyvistä kuluista tai muihin eläkejärjestelmiin liittyvistä kuluista. 
Korvaukset suoritetaan säätiö pääoman ylijäämästä ja edellä mainittujen kulujen osalta saman 
vuoden tuloista, jos säätiöllä ei ole ylijäämää (14 ja 15 §). 
Eläkesäätiö maksaa eläkemaksuja työnantajan puolesta ainoastaan, jos se voi olla varma siitä, 
että edun saaja ei saa saatavaa työnantajalta ilman huomattavaa viivettä tai jos 
valvontaviranomainen kehottaa sitä tekemään niin (13 §). Henkilön, jolla on eläkesaatavia, 
ei näin ollen tarvitse odottaa eläkesaataviaan esimerkiksi siihen saakka, että työnantaja joutuu 
selvitystilaan. 
Kun toiminta siirtyy toiselle omistajalle, tarvitaan työntekijöiden tai valvontaviranomaisten 
suostumus, jotta eläkesaatavia koskeva vastuu voidaan siirtää uudelle omistajalle. Kun vastuu 
on siirretty, eläkesaatavilla katsotaan olevan sama oikeudellinen arvo kuin jos työntekijä olisi 
ollut uuden työnantajan palveluksessa siitä saakka, kun hänen työsuhteensa alkoi aiemman 
työnantajan kanssa (23 §). Jos saatavat on turvattu eläkesäätiön avulla, valvontaviranomainen 
päättää voidaanko säätiö siirtää uudelle omistajalle ja minkälaisilla ehdoilla säätiö voidaan 
siirtää (24 §). Kun työnantaja lopettaa toiminnan ilman, että vastuu eläkesaatavista siirtyy 
kolmannelle osapuolelle, työantajan on - ellei valvontaviranomainen muutoin päätä -
turvattava työntekijän eläkeoikeuksiin liittyvät saatavat. Tämä ei koske tilannetta, jossa 
oikeudet on turvattu eläkesäätiöllä selvitystilan jälkeen tai jos oikeudet turvataan 
luottovakuutuksella (25 §). 
Jos työnantaja asetetaan selvitystilaan, myös työnantajan eläkeoikeuksien suojelemiseksi 
perustama eläkesäätiö asetetaan selvitystilaan (19 §). Tämä koskee myös tilannetta, jossa 
työnantaja on vastuussa eläkesaatavista erityiskirjanpidon kautta mutta ei ole turvannut niitä 
eläkesäätiön avulla eikä hänellä ole taloudellisia mahdollisuuksia vastata näistä saatavista 
selvitystilassa. Työntekijöillä ja heidän jälkeenjääneillään on kuitenkin eläkesitoumuksia 
koskevan lain (1970; 979) 12 §:n 5 momentin mukaan etuoikeus eläkkeeseen, joka koskee 
enintään kuuden kuukauden jaksoa ennen selvitystilahakemusta ja enintään kuuden 
kuukauden jaksoa sen jälkeen. Etuoikeutetut saatavat voivat kuulua palkkaturvan piiriin 
(palkkaturvalain 7 §). 
Lainsäädännössä ei ole eläketurvaa koskevia poikkeuksia yksityisten vakuutusjärjestelmien 
suojan osalta. Valtio on viime kädessä vastuussa sekä työntekijöiden oikeudesta 
lakimääräiseen eläkkeeseen että työntekijöiden oikeuden suojelemisesta yksityisten 
eläkejärjestelmien kautta hankitun eläkkeen osalta. 
40 
Turva kattaa kuitenkin ainoastaan sellaiset eläke-etuudet, jotka ovat erääntyneet aikaisintaan 
kuusi kuukautta ennen konkurssia tai kuusi kuukautta sen jälkeen - toisin sanoen kaikkiaan 
yhden vuoden eläkkeen. Työntekijöiden edut eivät näytä olevan suojattuja tulevaisuuteen 
kohdistuvien oikeuksien osalta. 
4. Maksukyvyttömyyssuojan epääminen tai vähentäminen väärinkäytösten, yhteisten 
etujen tai salaisen sopimuksen yhteydessä (10 artikla) 
Palkkaturvalain (1992:497), sellaisena kun se on muutettuna 1. heinäkuuta 1994 (SFS 
1994:636), 9a §:n mukaan työntekijät, joille kahden viimeksi kuluneen vuoden kuluessa on 
jo myönnetty korvausta pääasiassa samaan yritykseen kohdistuvia palkkasaatavia varten, 
jäävät lain ulkopuolelle. Niiden työntekijöiden lisäksi, joita työnvälitystoimisto on kehottanut 
ottamaan työpaikan vastaan, palkkaturva koskee 1. heinäkuuta 1995 tehdyn muutoksen (SFS 
1995:675) kautta myös edellä mainittuja tilanteita, jos palkkaturvaan on erityisiä syitä. 
Ruotsin lainsäädännössä vuodelta 1994 jätetään nimenomaisesti palkkaturvarahastosta 
maksettavan palkkaturvan ulkopuolelle tietyt työntekijät. Lain 9a §:llä sen vuodelta 1994 
peräisin olevassa muodossa pyrittiin palkkaturvan väärinkäytön rajoittamiseen. Lainkohta 
asetettiin kyseenalaiseksi jo silloin, kun lakiehdotus laki oli lausuntokierroksella, ja myös sen 
säätämisen jälkeen. 
Myös EFT An valvontaviranomainen (ESA) asetti Ruotsin lain kyseenalaiseksi. ESA otti 
yhteyttä Ruotsin hallitukseen syksyn 1994 aikana ja pyysi selitystä sille, että kokonainen 
ryhmä työntekijöitä jää turvan ulkopuolelle. 
Varbergin käräjäoikeus pyysi EFTAn jäsenvaltioiden välisen, valvontaviranomaisen ja 
tuomioistuimen perustamista koskevan sopimuksen 34 §:n mukaisesti asiassa T 1157/94 
neuvoa-antavaa lausuntoa direktiivin 80/987/ETY 10 artiklan 2 kohdan tulkinnasta Ruotsin 
palkkaturvalain 9 a §:n osalta. EFTA-tuomioistuin vahvisti asiassa E-l/95 20. kesäkuuta 
1995, että direktiivin 10 artikla a kohtaa on tulkittava niin, että se kieltää kansallisen 
lainsäädännön, joka on säädetty väärinkäytön estämiseksi ja jonka mukaan työntekijällä ei ole 
oikeutta korvaukseen, jos hänelle on kahden vuoden aikana ennen konkurssipäätöstä 
maksettu korvausta palkkaturvana saatavasta, joka kohdistuu pääasiassa samaan toimintaan 
sen yleisessä sovellettavuudessa. 
Arvostelu ennen 9a §:n säätämistä ja sen jälkeen (mukaan lukien Ruotsin kertomus EFTAn 
valvontaviranomaiselle) johti myöhemmin muutettuun poikkeukseen, jonka mukaan turva 
kattaa myös edellä mainitut tilanteet, kun siihen on erityisiä syitä. Näin on esimerkiksi silloin, 
kun työntekijällä on todellisia vaikeuksia löytää muuta työtä tai kun ei pidetä kohtuullisena, 
että työntekijä kärsii epäonnistuneesta uudelleenjärjestelystä. Myös turvan taloudellista 
merkitystä työntekijälle voidaan pitää "erityisenä syynä".42 
Ennen muutosta, joka on ollut voimassa 1. heinäkuuta 1995 alkaen, säännöstä poikkeaminen 
yksittäistapauksessa ei ollut mahdollista. Muutos on antanut yksittäisille henkilöille 
42 Hallituksen lakiesitys 1994/95:180, s. 5-6. 
41 
mahdollisuuden saada korvausta palkkaturvarahastosta. Konkurssitoimitsijan tehtävä on 
tutkia, voidaanko palkkaturvalain 9a §:ää soveltaa, ja jos sitä voidaan soveltaa, onko erityisiä 
syitä poikkeukseen. Sääntöjä koskevassa valmistelevassa työssä annetaan esimerkkejä, joista 
suurin osa liittyy materiaalisiin tai ei-materiaalisiin ongelmiin, joita yksittäiset henkilöt ovat 
kohdanneet toiminnan uudelleen aloittamisen tai uuden työn etsimisen vuoksi. Esimerkeissä 
käsitellään tällaisia erityissyitä. Pykälä jättää kuitenkin tilaa liian väljälle tulkinnalle direktiivin 
10 artiklan suhteen. Näin syntyy vaara siitä, että laiminlyödään direktiivin yleinen tavoite, jolla 
ensisijaisesti varmistetaan, että työnantajan maksukyvyttömyydestä kärsivät työntekijät saavat 
korvaukset saatavistaan. 
Työministeriö on äskettäin laatinut asiakirjan, jossa ehdotetaan palkkaturvalain 9a §:n 
kumoamista. Kun ehdotus on laadittu, se esitetään eduskunnalle. Ehdotetun muutoksen olisi 
tultava voimaan muutaman kuukauden kuluttua. 
Palkkaturvalaissa (7 §) viitataan myös etuoikeutettuja saatavia koskevaan lakiin (1970:979), 
jossa jätetään suojan ulkopuolelle työntekijät, jotka yksin tai yhdessä lähisukulaisten kanssa 
omistavat vähintään 20 prosenttia yrityksestä. Tämä on korjaus aiempaan sanamuotoon, jonka 
mukaan edellytettiin merkittävän osan omistamista sekä huomattavaa määräysvaltaa 
yrityksessä. Laki muotoiltiin uudelleen, koska katsottiin, että ilmaukset "merkittävä osa" ja 
"huomattava määräysvalta" olivat epätäsmällisiä eikä niiden avulla voitu riittävän hyvin 
päätellä, pitäisikö sääntöä soveltaa. Nykyään ei vaadita näyttöä työntekijän varsinaisesta 
vaikutuksesta päätöksentekoon. Jos työntekijä omistaa 20 prosenttia yrityksestä yksin tai 
lähisukulaisten kanssa, hänen katsotaan yleisesti saavan haltuunsa tietoja ja näin ollen voivan 
vaikuttaa yrityksen toimintaan, ja tämän vuoksi on oikeutettua jättää tämä työntekijäryhmä 
direktiivin tarjoaman suojan ulkopuolelle.43 
Yrityksestä osan omistavien jättämisen lain ulkopuolelle voidaan katsoa noudattavan 
direktiivin 1 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan on mahdollista jättää turvan ulkopuolelle tietyt 
työntekijäryhmät työntekijöiden työsopimuksen tai työsuhteen erityislaadun vuoksi 
Kun Ruotsi neuvotteli liittymisestään Euroopan unioniin, sellaisten työntekijöiden jättäminen 
lain ulkopuolelle, jotka yksin tai yhdessä lähisukulaisten kanssa omistavat merkittävä osan 
yrityksestä ja joilla on huomattavaa määräysvaltaa yrityksessä, liitettiin Ruotsin 
liittymissopimukseen (liite 1IV D). Vaikka Ruotsin lainsäädäntöä muutettiin ennen liittymistä, 
liitteen sanamuoto vastaa etuoikeutettuja saatavia koskevan lain aiempaa sanamuotoa sekä 
ETA-sopimuksen kansallista poikkeusta. Toisin sanoen Ruotsi ei ole pyytänyt poikkeusta 
direktiivin soveltamisesta niiden työntekijöiden osalta, jotka omistavat osan yrityksestä mutta 
joilla ei ole määräysvaltaa yrityksessä. Näin ollen direktiivillä tulisi suojata tätä 
työntekijäryhmää. 
43 Työministeriö A94/1501/RS, s. 3, vastauksena EFTAn valvontaviranomaiselle, asiak. ivo 94/14734-D. 
42 
LÄHDELUETTELO 
HEUMAN, L., Speçialproçess ursöknjng och konkurs (Juristförlaget, Stockholm 1991). 
Kommittédirektiv 1995:163. Förmansrätt vid konkurs. 
Prop. 1993/94:208, Förändringar i lönegaranti system et. 
Prop. 1994/95:180, Löneskvdd vid upprepade konkurser. 
SIGEMAN, T. et. ai, Löntagarrätt (revised edition, Juristförlaget, Stockholm 1994). 
SOU 1969:5, Utsökningsrätt IXr förmansrättsordning m.m. 
SOU 1975:1, Demokrati i arbetslivet. 
WALIN,G., RYDIN,B., KIHLGREN, T., Förmansrättslag. lönegaranti. kvittning mot lön 
m.m. (Fritzes förlag, Stockholm 1995). 
43 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 696 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 06 04 
Luettelonumero : CB-CO-96-705-FI-C 
ISBN 92-78-13765-0 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
Q-<i