EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 10.06.1997 
KOM(97)283 lopull. 
Lisäeläkkeet yhtenäismarkkinoilla 
Vihreä kirja 
(kommission esittämä) 

Lisäeläkkeet yhtenäismarkkinoilla 
SISÄLLYSLUETTELO 
JOHDANTO JA TIIVISTELMÄ I 
I LUKU DEMOGRAAFISET JA TALOUDELLISET TEKIJÄT 1 
A. Nykyiset demograafiset trendit 1 
B. Väestön vaikutukset valtion eläkejärjestelyihin 1 
C. Eläkejärjestelmien nykyinen rakenne 2 
D. Päätelmä 8 
n LUKU ELÄKEJÄRJESTELMÄT JA EU:N PÄÄOMAMARKKINAT 8 
A. EU:n eläkerahastojen koko 8 
B. Miten EU:n eläke- ja henkivakuutusrahastot sijoitetaan 9 
C. Eläkerahastojen varojen tuotto 10 
D. Tuottoerojen vaikutus 11 
E. Voidaanko suurempi tuotto saavuttaa ilman tarpeettomiariskejä? 12 
F. Miten EU:n pääomamarkkinat voisivat ottaa vastaan EU:n 
eläkerahastojen ja henkivakuutusten lisääntyvät sijoitukset? 13 
m LUKU YHTENÄISMARKKINOIDEN TOIMINNAN VAKAUDEN 
VALVONTAA KOSKEVAT SÄÄNNÖT 16 
A. Eläke- ja henkivakuutusrahastojen sekä rahastojen hoitajien valvonnan asema 16 
B. Liiallisten sääntöjen vaikutus pylvään 2 eläkerahastosijoituksiin 16 
C. Pylvään 3 henkivakuutussijoituksia koskevat säännöt 18 
D. Pitäisikö pylvään 2 ja 3 järjestelmiä koskevien EU:n sääntöjen olla 
samanlaisia? 19 
E. Rahastojen hoitajat 20 
F. Vaihtoehtoiset toimenpiteet 21 
IV LUKU TYÖNTEKIJÖIDEN VAPAAN LIIKKUVUUDEN 
EDISTÄMINEN 23 
A. Yleisiä näkökohtia 23 
B. Lisäeläkkeisiin liittyvät ihmisten vapaan liikkuvuuden esteet 23 
C. Mahdolliset lähestymistavat 27 
V LUKU VEROTUKSEN MERKITYS LISÄELÄKKEIDEN KANNALTA 28 
A. Yleisiä seikkoja 28 
B. Kaksinkertaisen verotuksen välttäminen 30 
C. Yhteisen lähestymistavan edut 30 
Aé^ 
Taulukko I 
Taulukko II 
TaulukkoIII 
Taulukko IV 
Taulukko V 
Taulukko VI 
Taulukko VI a 
Taulukko VI b 
Taulukko VI c 
Taulukko VII 
Taulukko VIII 
Taulukko IX 
Taulukko X 
Taulukko XI 
Taulukko XII 
Taulukko XIII Kattavuustasot - pylväs 2 
Eläkerahastojen varat - yhteensä ja prosentteina BKTrstä (1993) 
Henkivakuutusyhtiöiden varat - yhteensä ja prosentteina BKT:stä 
(1995) 
Eläkerahastojen (pylväs 2) varojen jakautuma prosentteina 
kokonaisvaroista (1994) 
Henkivakuutusvarojen (pylväs 3) jakautuma prosentteina 
kokonaisvaroista (1994) 
Osakkeiden tuottotasojen erot verrattuina joukkovelkakirjoihin 
Todelliset tuottotasot (% p.a. 1967 -1990, kotimaan valuutta) 
Osakemarkkinoiden tuottoero verrattuna joukkovelkakirja­
markkinoihin (% p.a. 1981 -1995, kotimaan valuutta) 
USA:n, UK:n ja Belgian markkinoiden reaalituotto (% p.a.) 
Eläkerahastot 1984 -1993. Keskimääräiset tuotot, volatiliteetti ja 
tuoton suhde riskiin 
Arvopaperimarkkinoiden koko (kotimaiset arvopaperit) (1996) 
Yhteenveto eläkerahastojen (pylväs 2) sijoitussalkkuja koskevasta 
kansallisesta sääntelystä 
Henkivakuutusyhtiöiden sijoituksia koskevat EU:n säännöt 
(pylväs 3) 
Yhteenveto henkivakuutusyhtiöiden (pylväs 3) kansallisesta 
sääntelystä 
Ryhmähenkivakuutusten varat prosentteina pylvään 2 eläkevaroista 
(1994) 
Eläkerahastot verrattuina henkivakuutuksiin 
<i(> 
JOHDANTO JA TIIVISTELMÄ 
Eläkkeet ovat sosiaaliturvan perustavaa laatua oleva osa Euroopan unionissa. Tämä 
ilmaistaan selkeästi sosiaaliturvaa koskevassa komission tiedonannossa1. Tässä 
selvityksessä pyritään pohjautumaan tiedonantoon kehittelemällä useita ajatuksia, 
jotka liittyvät tiettyihin lisäeläkejärjestelmien näkökohtiin. Tällä hetkellä EU:ssa on 
neljä työikäistä jokaista eläkeläistä kohti. Vuoteen 2040 mennessä heitä on kaksi. 
Tämä ennuste perustuu eliniän pitenemiseen ja syntyvyyden vähenemiseen 
Euroopassa. Syntyneiden keskiarvo eurooppalaista naista kohti on laskenut 2,5:stä 
vuonna 1965 l,8:aan Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja alle l,5:een 
Saksassa, Italiassa ja Espanjassa. Tämä ilmiö ei rajoitu EU:hun, vaan se esiintyy 
suuremmassa tai vähäisemmässä määrin useimmissa kehittyneissä maissa. 
EU:ssa valtio maksaa lakisääteiset valtion eläkkeet pääasiassa tuloista (ns. 
jakojärjestelmä). Tällä hetkellä valtion eläkkeitä varten ei yleensä ole mitään 
korvamerkittyjä sijoitusvaroja. Jos nykyistä eläkepolitiikkaa ei muuteta, valtion 
eläkemenot kasvavat väistämättä etuuksien suorittamiseksi yhä lisääntyvälle määrälle 
eläkeläisiä. Tällä hetkellä valtion eläkkeiden osuus kansantulosta on kymmenen 
prosenttia. Jos politiikkaa ei muuteta, osuus kasvaa merkittävästi vuoteen 2030 
mennessä. Jäsenvaltioiden on vaikeata täyttää näitä kasvavia vaatimuksia, kun 
otetaan huomioon jo nyt korkea julkisten menojen taso EU:ssa ja jäsenvaltioiden 
sitoutuminen kurinalaiseen julkisen talouden hoitoon. 
Useat jäsenvaltiot ovat jo panneet alulle uudistuksia valtion eläkejärjestelmän 
kestävyyden varmistamiseksi, ja lisää uudistuksia harkitaan. Tällä hetkellä valtion 
eläkkeet (pylväs 1) muodostavat suurimman osan maksetuista eläkkeistä (88 
prosenttia), mutta eläketulotasojen ylläpitämistarve johtaa todennäköisesti siihen, että 
muihin lisäeläketulon lähteisiin turvaudutaan entistä enemmän. Näitä ovat: 
• työllisyyteen liittyvät eläkejärjestelmät (pylväs 2) 
• yksityisten ihmisten yleensä henkivakuutusyhtiöiltä ottamien eläkkeiden 
järjestelmät (pylväs 3). 
Komissio toteaa selkeästi, että tässä julkaisussa käsitelty pylvään 2 ja 3 
eläkejärjestelmiä koskeva politiikka ei missään tapauksessa ole ihmelääke niihin 
vaikeuksiin, joita väestönmuutosten odotetaan aiheuttavan. Jäsenvaltioiden 
sosiaaliturvaeläkkeet muodostavat jatkossakin suurimman osan maksetuista 
eläkkeistä pääpainon ollessa yhteiskunnallisessa solidaarisuudessa sukupolvien 
sisällä ja niiden välillä. 
Johdonmukaisesti läheisyysperiaatteen kanssa jäsenvaltioiden asiana on päättää, 
millaisen aseman ne haluavat antaa kullekin näistä kolmesta eläkelähteestä 
eläketulon muodostumisessa. Ne voivat muuttaa tulolähteiden välistä tasapainoa 
suoraan muuttamalla valtion eläkkeitä koskevia sääntöjä tai säätämällä 
työeläkejärjestelmät pakollisiksi taikka epäsuorasti verotuksellisin kannustimin. 
Koska rahastoivia lisäjärjestelmiä on olemassa ja ne todennäköisesti kasvavat, 
AL 
vihreässä kirjassa selvitetään, miten yhtenäismarkkinat voivat tarjota niille 
mahdollisuuden toimia nykyistä tehokkaammin. 
Toisin kuin valtion järjestelmät useimmat pylvään 2 ja 3 järjestelmät ovat 
rahastoivia: tämä tarkoittaa sitä, että niiden turvana on varoja, jotka sijoitetaan 
tulevien eläkkkeiden maksamiseksi . Vaikka näiden järjestelmien osuus eläkkeiden 
kokonaismäärästä on tällä hetkellä melko vähäinen, tulevien eläkevastuiden 
kattamiseksi sijoitetut varat ovat erittäin suuret: vuonna 1993 ammatillisten 
lisäjärjestelmien lukuun oli sijoitettu 1 200 miljardia ecua; henkivakuutusvarojen 1 
600 miljardista ecusta pieni, mutta merkittävä osuus edustaa eläketurvaa. 
Näiden varojen määrä kasvaa todennäköisesti edelleen tulevaisuudessa. Vaikka 
pylvään 2 järjestelmät kasvaisivat kaikissa jäsenvaltioissa puoleenkin siitä, mikä 
niiden laajuus on Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (jäsenvaltiot, 
joissa ne ovat tällä hetkellä kattavimpia), nämä varat kasvaisivat 3 000 miljardiin 
ecuun. 
Näiden rahastojen kasvu on eräs mahdollisista keinoista säilyttää eläketulon taso. Ne 
tarjoavat EU:n talouselämälle mahdollisuuden. Vihreässä kirjassa esitetään kysymys, 
miten nämä varat saadaan kulkemaan EU:n pääomamarkkinoiden kautta, varsinkin 
ajatellen talous- ja rahaliiton käynnistämisen myönteisiä vaikutuksia. Tällä hetkellä 
työllisyyteen ja henkivakuutuksiin liittyvät eläkejärjestelmät sijoittavat useimmissa 
jäsenvaltioissa suuren osan varoistaan kotimaisiin valtion joukkovelkakirjoihin. Kun 
otetaan huomioon jäsenvaltioiden sitoutuminen vakaaseen talouden hoitoon, on 
todennäköistä, että valtion joukkovelkakirjojen kasvumahdollisuudet ovat rajalliset. 
Tämä tarkoittaa sitä, että osakkeiden ja yksityisen sektorin joukkovelkakirjojen 
määrä kasvanee, jos EU:n pääomamarkkinat ottavat vastaan tarjolla olevat lisävarat. 
Erityisesti pitkäaikaisen pääoman tarjonnan lisääntymisen seurauksena EU:n 
pääomamarkkinat muuttuvat. Tällä voisi olla hyödyllisiä vaikutuksia EU:n 
teollisuuteen ja infrastruktuuriin. 
Jotkin osana näiden rahastojen toiminnan vakauden valvontaa asetetuista 
jäsenvaltioiden määräyksistä näyttävät olevan tiukempia kuin objektiivisesti katsoen 
olisi välttämätöntä ja estävän pääomien vapaan liikkuvuuden sisämarkkinoilla. On 
selvää, että tarvitaan toiminnan vakauden valvontaa, jotta huolehdittaisiin siitä, että 
eläkerahastot ja henkivakuutusyhtiöt pystyvät täyttämään tulevat eläkevelvoitteensa. 
Tätä valvontaa ei pidä heikentää. Yksi tämän vihreän kirjan tavoitteita on selvittää, 
miten etuuksien turva voidaan ylläpitää nykyiset kohtuuttomat rajoitukset 
poistamalla samalla, kun annetaan todellisten eläkerahastojen yhtenäismarkkinoiden 
kehittyä nykyisten ja tulevien eläkkeensaajien eduksi. Saadun aineiston perusteella 
näyttää ilmeiseltä, että vaihtoehtoisilla valvontamenetelmillä voidaan tarjota vastaava 
turva. Näillä vaihtoehtoisilla menetelmillä olisi kaksi lisäetua: 
Ne olisivat sopusoinnussa pääoman vapaan liikkuvuuden kanssa ja 
kannustaisivat EU:n pääomamarkkinoiden laajenemista. Tällaiset 
markkinat olisivat kansallisia markkinoita likvidimmät. 
AH 
Ne antaisivat eläkerahastoille oikeuden sijoittaa suuremman osan 
varoistaan erilaisiin pitkäaikaisiin rahoitusinstrumentteihin, kuten 
osakkeisiin, niiden vastuiden rakenteen mukaisesti. Tämä strategia 
lisäisi sijoitusten tuottoa, koska näillä instrumenteilla on yleensä 
korkeampi tuotto kuin valtion joukkovelkakirjoilla. 
Viimeinen seikka voisi olla merkittävä. On mahdollista, että jotkin EU:n 
eläkerahastot voisivat lisätä nykyistä tuottotasoaan hajauttamisen avulla ja 
hyödyntämällä sijoitustoiminnan sisämarkkinoita. Jopa melko vaatimaton tuottotason 
nousu tavanomaisen työelämän aikana voisi merkitä suurta eroa joko saatavassa 
eläkkeessä tai tietyn eläkkeen rahoittamiseen tarvittavissa maksuissa. Tietyn 
eläkkeen aiheuttamien työnantajakustannusten alentamisella olisi myönteisiä 
seurauksia työpaikkojen luomisen kannalta. Euroopan unioni on sitoutunut 
kohentamaan työllisyyttä unionin alueella. Tätä sitoutumista tukee komission 
työllisyyttä koskeva luottamussopimus ja Dublin Eurooppa-neuvostossa sovittu 
työllisyysstrategia. 
On selvää, että tässä vihreässä kirjassa ei pyritä kannustamaan eläkerahastoja 
osakesijoituksiin tai mihinkään muihinkaan sijoituskohteisiin. Siinä uskotaan 
kuitenkin, että varojen hoitajille olisi annettava vapaus sijoittaa varoihin, jotka nämä 
katsovat asianomaisen eläkerahaston kannalta sopivimmiksi, ja että tätä vapautta olisi 
voitava käyttää sisämarkkinoilla. Tämä vapaus ei tietenkään voi olla täydellinen, 
vaan sen olisi perustuttava toiminnan vakauden valvontaan. Komissio on sitoutunut 
huolehtimaan siitä, että eläkerahastojen suojaa ei alenneta. Toiminnan vakauden 
valvontaa koskevat seikat ovat erityisen tärkeät osakesijoittamisessa, koska 
osakkeilla on joukkovelkalainoja suurempi volatiliteetti lyhyellä aikavälillä. 
Komissio tutkii parhaillaan vaihtoehtoisia valvontamenetelmiä, jotka ovat 
yhtenäismarkkinoiden periaatteiden mukaisia. 
Tässä vihreässä kirjassa korostetaan myös tarvetta vahvistaa hyväksyttyjen 
sijoitusrahastojen hoitajien oikeus tarjota palvelujaan muissa jäsenvaltioissa. Näin ei 
annettaisi vain varojen hoitajille itselleen yhtenäismarkkinoiden edut, vaan 
lisääntyvän kilpailun voitaisiin olettaa vähentävän kustannuksia ja kannustavan 
varojen hoitajia tehostamaan toimintaansa. Seurauksena olisi sijoitusten tuoton kasvu 
eläkejärjestelmien jäsenten eduksi. 
Työntekijöiden liikkuvuuden tukeminen unionissa on yksi yhteisön perustavoite. 
Vaikka onkin olemassa lakisääteisiä eläkkeitä koskevia järjestelyjä vapaan 
liikkuvuuden helpottamiseksi, ei kuitenkaan ole olemassa yhteisön lainsäädäntöä, 
joka koskisi liikkuvuutta lisäjärjestelmien kannalta. Lisäeläkejärjestelyt voivat 
muodostaa merkittävän esteen työvoiman liikkuvuudelle. Asia voi olla tällä hetkellä; 
näin jäsenvaltion sisällä liikkumisen osalta; sama koskee vieläkin suuremmassa 
määrin siirtymistä muihin jäsenvaltioihin. Siirtotyöläisten lisäeläkekysymystä 
käsiteltiin Simone Veilin johtaman työntekijöiden vapaata liikkuvuutta käsitelleen 
korkean tason työryhmän kertomuksessa, jossa pääteltiin, että tarvitaan toimenpiteitä, 
jotta tiettyjä siirtotyöläisiä kohdeltaisiin tasa-arvoisesti jäsenvaltion sisällä 
työpaikkaa vaihtavien työntekijöiden kanssa. Tässä vihreässä kirjassa tarkastellaan, 
miten asiassa olisi syytä edetä. 
III 
Verotuksella on merkittävä asema eläkkeiden ja eläkejärjestelmien suunnittelussa, ja 
sillä tarjotaan etuoikeutettu kohtelu eläkemaksuille, rahastosta saadulle tulolle ja 
pääomavoitoille sekä maksetuille eläkkeille. Näiden veroetujen käyttöä valvotaan 
säädöksin. Ne voivat kuitenkin muodostaa yhtenäismarkkinoiden esteen sekä 
ammatillisten että henkivakuutuksiin liittyvien järjestelyjen osalta, ja ne voivat 
haitata työntekijöiden liikkuvuutta. Tässä vihreässä kirjassa kysytään sen vuoksi, 
mitä aloitteita tarvitaan edistymisen aikaansaamiseksi tällä alalla. 
Komissio uskoo, että tässä vihreässä kirjassa käsitellyillä ehdotuksilla voidaan 
merkittävästi paremmin käsitellä kysymystä siitä, miten tulot eläkeaikana säilytetään 
ja työvoimakustannuksia alennetaan. Vaikka toimenpiteisiin onkin ryhdyttävä myös 
muilla alueilla erityisesti valtionjärjestelmien uudistamisen, työntekijöiden 
liikkuvuuden ja verotuksen osalta, unionilla ei ole varaa menettää sitä 
mahdollisuutta, jonka eläkerahastojen ja henkivakuutusrahastojen 
sijoittamispolitiikan muutos tarjoaa. Tässä kirjassa ei kuitenkaan käsitellä 
kuluttajansuojakysymyksiä (kuten neuvontaa tai virheellistä myyntiä) paitsi 
toiminnan vakauden valvontaa koskevan sääntelyn yhteydessä. 
Komissio pyytää mielipiteitä jäsenvaltioilta, Euroopan parlamentilta, talous- ja 
sosiaalikomitealta, alueiden komitealta, työmarkkinaosapuolilta, taloudellisilta 
toimijoilta, edustusjärjestöiltä, kuluttajilta ja kaikilta muilta, joita asia koskee, tässä 
asiakirjassa esitetyistä kysymyksistä. Tätä kirjaa koskevat vastineet pyydetään 
toimittamaan kirjallisesti viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1997 osoitteella: 
Pääosasto - PO XV 
Euroopan komissio 
Rue de la Loi 200 
B-1049 Bryssel 
Fax: (+32 2) 295 65 00 
Internet-osoite: John.Mogg@dgl5.cec.be 
iv 
I luku DEMOGRAAFISET JA TALOUDELLISET TEKIJÄT 
A. Nykyiset demograafiset trendit 
1. Euroopan unionin väestörakenne muuttuu merkittävästi. Riippuvuussuhde (eli 
vanhusten suhde työikäiseen väestöön) kasvaa useimmissa jäsenvaltioissa, ja 
se on jo saavuttanut aikaisemmin kokemattoman tason. Viime 
vuosikymmeninä on tapahtunut kaksi suurta väestönmuutosta, jotka ovat 
syynä riippuvuussuhteen odotettuun kasvuun: syntyvyyden lasku ja 
elinaikaodotteen piteneminen. Joskin ikääntymisen pitkän aikavälin 
vaikutukset julkiseen talouteen ovatkin melko epävarmat ja riippuvat siitä, 
miten talouselämä ja yhteiskunta sopeutuvat tähän, on todennäköistä, että 
julkiseen kulutukseen kohdistuvat paineet lisääntyvät merkittävästi tulevina 
vuosina. Suuri osa tästä paineesta kohdistuu julkisen sosiaaliturvan 
eläkejärjestelmiin, jotka muodostavat ylivoimaisesti merkittävimmän osuuden 
eläkkeistä Euroopassa, koska niistä aiheutuvat menot riippuvat hyvin suuresti 
väestön ikärakenteesta. Samanlaisia väestönmuutosten aiheuttamia paineita 
ilmenee myös Yhdysvalloissa ja Japanissa. 
2. Näiden muutosten seuraukset ovat huomattavat. Syntyvyyden vähenemisen ja 
elinaikaodotteen pitenemisen yhdistelmä tarkoittaa aikaa myöten sitä, että 
eläkkeellä olevien suhde työssä oleviin nousee huomattavasti. Tällä hetkellä 
neljä työikäiseen väestöön kuuluvaa elättää yhden eläkeläisen maksamillaan 
sosiaaliturvamaksuilla. Vuoteen 2040 mennessä oletetaan, että näiden neljän 
on elätettävä keskimäärin kaksi eläkeläistä. Joissakin jäsenvaltioissa suhde on 
vieläkin huonompi. 
B. Väestönmuutosten vaikutukset valtion eläkejärjestelyihin 
3. Tämän kehityksen vaikutukset näkyvät asteittain. Komissio on teettänyt 
tutkimuksen jäsenvaltioissa laadituista ennusteista, jotka koskevat valtion 
eläkkeiden aiheuttamia menoja tulevina vuosikymmeninä3. Tutkimuksessa 
keskitytään viimeaikaisimpiin ennusteisiin, joissa on otettu huomioon 
lainsäädäntöön tehtävät uudistukset, joista on jo ilmoitettu. Tutkimuksen 
päätelmät olivat seuraavat.4 
* Vuosien 1995 ja 2030 välillä yhteensä eläkemenojen ja BKT:n välisen 
suhteen painotettu keskiarvo" niissä 11 jäsenvaltiossa, joista on käytettävissä 
ennusteita vuoteen 2030 asti, nousee kolmella prosenttiyksiköllä (suotuisten 
oletusten mukaan) ja korkeintaan neljällä prosenttiyksiköllä (epäsuotuisten 
oletusten mukaan). Menoihin kohdistuvat paineet ovat suhteellisen ankarat 
useissa jäsenvaltioissa, jotka eivät ole vielä perusteellisesti muuttaneet 
eläkejärjestelmiään (Belgia, Tanska, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat), mutta 
myös joissakin jäsenvaltioissa, joissa on jo tehty merkittäviä uudistuksia 
(Suomi, Ranska, Saksa). Menojen kasvun odotetaan olevan melko rajallista 
(suotuisten taloudellisten skenaarioiden perusteella) Italiassa, Portugalissa, 
Espanjassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 
f 
* Vuoteen 2030 mennessä useissa jäsenvaltioissa (Belgia, Suomi, Ranska, 
Saksa, Italia Luxemburg ja Alankomaat) eläkemenojen suhde BKT:hen 
saattaa vaihdella 15-20 prosentin välillä. Menojen pitäisi olla pienemmät 
Tanskassa, Espanjassa, Ruotsissa (10 - 15 prosentin välillä) sekä Irlannissa, 
Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (alle kymmenen prosenttia)6. 
4. Tällä hetkellä noin 88 prosenttia kaikista EU:ssa maksetuista eläkkeistä on 
valtion eläkkeitä. Näiden eläkkeiden kustannukset puolestaan ovat merkittävät 
suhteessa BKT:hen - noin kymmenen prosenttia7. Tämän vuoksi 
jäsenvaltioiden maksamien kokonaiseläkkeiden lisääntyminen vaikuttaa 
talousarvioihin. Kun otetaan huomioon useimpien jäsenvaltioiden toteuttamat 
uudistukset, yleensä vain demograafiset trendit vaikuttavat nykyisin 
eläkemenojen osuuden lisääntymiseen BKT:stä. 
C. Eläkejärjestelmien nykyinen rakenne 
f. Läheisyysperiaatteen mukaisesti kunkin jäsenvaltion asiana on päättää 
sellaisesta kansallisen eläkejärjestelmän rakenteesta, joka vastaa sen 
erityistarpeita. Kolmen pylvään suhteellinen merkitys kussakin jäsenvaltiossa 
vaihtelee sen vuoksi huomattavasti ja riippuu eläkejärjestelmää koskevasta 
oikeudellisesta rakenteesta ja siitä, missä määrin asiaan vaikuttavat muut 
tekijät kuten verohelpotukset. Näiden pylväiden luonne voi samoin olla hyvin 
erilainen. Esimerkiksi Suomessa pylvääseen 1 kuuluvat lakisääteinen 
valtioneläkejärjestelmä ja lakisääteinen työeläkejärjestelmä, joka on osaksi 
o 
rahastoiva . Ranskassa on hyvin merkittävä pakollinen pylväs 2, jota 
hallinnoidaan jakojärjestelmäperusteella. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on 
pakollinen tulosidonnaisella osalla täydennetty pylvään 1 järjestelmä9, kun 
sitä vastoin pylvään 2 järjestelyt eivät ole pakollisia kansallisella tasolla. 
Saksassa, Itävallassa, Luxemburgissa ja vähemmässä määrin Ruotsissa 
merkittävä osa lisäeläkkeistä hoidetaan rahastoimattomien työnantajien 
kirjanpidossa tekemiin varauksiin perustuvien avulla. Sitä vastoin tällaisten 
järjestelmien perustamista ei enää sallita Espanjassa. 
6. Kaiken kaikkiaan EU:n työntekijät saavat eläkkeellä ollessaan tuloa useista 
lähteistä. Yleiseltä taloudelliselta kannalta niitä voidaan kuvata seuraavasti. 
pylväs 1 kiinteät sosiaaliturvaeläkkeet (jakojärjestelmä) 
tulosidonnainen määrätty etu (jakojärjestelmä/rahastointi) 
pylväs 2 ammatilliset eläkejärjestelmät (jakojärjestelmä/rahastointi) 
pylväs 3 henkivakuutukseen perustuvat (pääosin) 
säästövakuutusj ärj estelmät. 
Seuraavasta taulukosta nähdään, missä määrin tällä hetkellä luotetaan pylvään 1 
järjestelmiin. Vertailun vuoksi todettakoon, että pylvään 2 osuus kokonaismaksuista 
on vain 7 prosenttia. 
EU:n laajuiset eläketulolähteet prosentteina kokonaiseläkkeistä (1994, pl. Itävalta, 
Suomi ja Ruotsi) 
Järjestelmälaji 
Pylväs 1 ' I 88,8 % 
Jakojärjestelmä 
Pylväs 2 7 % 
rahastoivat järjestelmät, 
kirjanpitovarausjärjestelmät, 
vakuutusjärjestelmät 
Pylväs 3 0,9 % 
henkilökohtaiset eläkkeet 
Muut 3,3 % 
tarveharkintaiset, takuupalkkajärjestelmät, 
toimeentulotukijärjestelmät 
Lähde: EUROSTAT 
7. Pylväs 1 
Tämä on valtion perusjärjestelmä, johon osallistuminen on yleensä pakollista. 
Järjestelmät rahoitetaan jakojärjestelmäperusteella niin, että nykyisten 
työntekijöiden vakuutusmaksuja käytetään eläkkeellä oleville suoritettavien 
eläkkeiden rahoittamiseen. Valtio takaa nämä eläkkeet, ja järjestelmää 
hallinnoi julkinen laitos. Eläke-etuudet lasketaan etukäteen määrätyn kaavan 
perusteella, ja ne riippuvat tavallisesti työvuosien määrästä. Eläkkeellä 
olevien eläketulo on tavallisesti sidottu indeksillä inflaatioon tai nykyisiin 
palkkoihin. Työelämän aikana maksettujen vakuutusmaksujen ja eläkkeelle 
siirtymisen jälkeen saatujen etuuksien välinen yhteys vaihtelee huomattavasti 
eri järjestelmissä. Perusjärjestelmät tarjoavat joissakin jäsenvaltioissa 
eläkkeen, joka ei mitenkään liity työelämän aikana saatuun tuloon. Näissä 
järjestelmissä saattaa olla tulosidonnainen pylvästä 1 täydentävä 
lisäeläkejärjestelmä; vakuutusmaksut riippuvat tuloista, ja etuudet lasketaan 
näiden tulojen perusteella.12 
Edut-
Kattavuus on lähes täydellinen. 
Se edistää solidaarisuutta sukupolvien sisällä ja välillä. 
Se lievittää köyhyyttä vanhuusiässä ja poistaa yksityisiltä ihmisiltä osan 
pitkään ikään liittyvistä taloudellisista vaikeuksista. 
Se edistää yhteiskunnallista hyvinvointia. 
Se ei syrji työvoiman liikkuvuutta sen paremmin jäsenvaltion sisällä kuin eri 
jäsenvaltioissa olevien työpaikkojen välillä. * 
* Se suojaa inflaatiolta; sillä vältetään sijoitusriskien seuraukset. 
* Siihen ei liity myyntikuluja. 
Haitat: 
* Se on herkkä väestönmuutosriskeille, jotka voivat tehdä etuuksien nykytason 
säilyttämisen mahdottomaksi. 
* Koska jakojärjestelmien taustalla ei ole mitään rahastoa, ne ovat herkkiä 
hallituksen vaihtumiselle. Hallitukset voivat päättää muuttaa etuuksien 
laskuperustetta ja näin luoda epävarmuutta etuuksien riittävyydestä 
tulevaisuudessa. 
* Jos rahoitus tapahtuu sosiaalimaksuilla, tämä voi vääristää työmarkkinoita, 
koska maksuja voidaan pitää työpaikasta perittävänä verona. 
* Vakuutusmaksujen maksamisessa ei ole mahdollisuuksia yksilölliseen 
joustavuuteen. 
8. Pylväs 2 
Taulukko I osoittaa toisen pylvään lisäjärjestelmien nykyisen kattavuuden. 
Lähestymistapojen erilaisuutta eri jäsenvaltioissa kuvaa seuraava esimerkki: 
Ranskassa pakollinen pylvään 2 järjestelmä on jakojärjestelmäperusteinen, ja 
se kattaa noin 90 prosenttia yksityisen sektorin työntekijöistä ja muodostaa 
jopa 21 prosenttia kaikista eläkkeistä, kun sitä vastoin Italiassa lisäjärjestelmät 
kattavat viisi prosenttia yksityisen sektorin työntekijöistä ja muodostavat 
kaksi prosenttia eläkkeiden kokonaismäärästä. Alankomaissa pylvään 2 
järjestelmät kattavat lähes kolmanneksen kaikista eläkkeistä. 
Tämän ryhmän eläkejärjestelmät liittyvät tavallisesti työntekoon tai jonkin 
ammatin harjoittamiseen ("ammatillinen järjestelmä" tai "toimialakohtainen 
järjestelmä"). Jäsenyys näissä järjestelmissä rajoittuu niihin, jotka 
työskentelevät tietyillä sektoreilla tai toimialoilla, tietyissä ammateissa tai 
yrityksissä, ja se luodaan työmarkkinaosapuolien välisellä sopimuksella tai 
viittaamalla esimerkiksi tietyn toimialan normeihin. Pylvään 2 järjestelmiä 
hallinnoivat yksityiset laitokset, eikä valtio takaa etuuksia. Maksut määrätään 
tulojen perusteella, ja maksuja suorittavat yleensä sekä työnantajat että 
työntekijät. Vaikka merkittäviä poikkeuksia onkin , pylvään 2 järjestelmissä 
käytetään yleensä rahastoja niin, että vakuutusmaksut kootaan ja sijoitetaan 
etuuksien maksamiseksi tulevaisuudessa pikemminkin kuin etuuksien 
maksamiseen jo eläkkeelle siirtyneille. Tässä jaksossa keskitytään rahastoiviin 
järjestelmiin. Vakuutusmaksujen ja etuuksien välinen suhde on tiivein 
maksuperusteisissa järjestelmissä, joista maksettavat etuudet riippuvat 
yksinomaan sijoitettujen varojen tuotosta. Jäsenen rahasto-osuuden tuotto 
riippuu sijoituskohteen valinnasta, ja lopulliset eläke-etuudet riippuvat jäsenen 
rahaston arvosta hänen siirtyessään eläkkeelle. Rahastoivissa 
* 
* 
* 
* etuusperusteisissa eläkejärjestelmissä on sitä vastoin jäänteitä 
solidaarisuudesta siinä mielessä, että niissä on jonkin verran mahdollisuuksia 
tulon uusjakoon järjestelmään kuuluvien jäsenten välillä. Etuusperusteisissa 
järjestelmissä työnantaja takaa etuuksien tason tietyssä suhteessa työntekijän 
tuloihin hänen siirtyessään eläkkeelle tai hänen ollessaan lähellä eläkeikää. 
Edut 
Vakuutusmaksujen ja tulevien etuuksien välillä on erityisesti 
maksuperusteisissa järjestelmissä yhteys, minkä ansiosta työntekijät voivat 
tehdä eron eläkkeiden maksua varten perittyjen vakuutusmaksujen ja muiden 
hyvinvointietuuksien maksamiseen perittyjen yleisten verojen välillä. 
Väestönmuutokset eivät juuri vaikuta. 
Maksuperusteiset järjestelmät: etuudet liittyvät suoraan sijoitusrahaston 
suoriutumiseen. 
Etuusperusteiset järjestelmät: työnantajan takuu suojaa varojen arvon laskulta. 
Jäljellä on jonkin verran solidaarisuutta. 
Vapaaehtoiset järjestelmät eivät vääristä työmarkkinoita. 
Haitat 
Kattavuus ei ole täydellistä kaikissa jäsenvaltioissa. 
Joissakin jäsenvaltioissa odotusajat (joiden aikana työntekijä ei ole kerännyt 
riittävää määrää palveluvuosia ollakseen oikeutettu eläkkeeseen) ovat hyvin 
pitkät. 
Kaikkien riskien täydelliseen yhdistämiseen suhtaudutaan vastahakoisesti, 
joten on vaikeata saavuttaa miesten ja naisten tasapuolinen kohtelu. 
Esimerkiksi, jos eläke maksetaan kertasuorituksena, tämä voi johtaa 
alhaisempiin vuosimaksuihin j ohtuen naisten pidemmästä eliniästä. 
Etuusperusteinen järjestelmä: varhain työnsä lopettavien etuuksien arviointi 
voi vähentää työntekijöiden liikkuvuutta yritysten välillä sekä samassa 
jäsenvaltiossa että jäsenvaltioiden välillä (katso V luku jäljempänä). Se voi 
syrjiä niitä, jotka pitävät sapattivuosia. On myös ehdotettu, että järjestelmä 
voisi toimia vanhempien työntekijöiden työllistämistä vastaan. 
Maksuperusteinen järjestelmä: järjestelmän jäsen kantaa sijoitusriskin. 
Etuusperusteinen järjestelmä: työnantajan maksukyvyttömyys poistaa 
työnantajan takuun ja tekee järjestelmän herkäksi sijoitusten arvon vaihteluille 
(joskin järjestelmä on suojattu ja erillään työnantajan omista varoista). 
* 
* 
* 
* 
* 
* Paikkasidonnaisten etuusperusteisten järjestelmien vastuut riippuvat ulkoisista 
tekijöistä kuten inflaatiosta ja ennen kaikkea palkkamuutoksista. 
Pakolliset järjestelmät voivat vääristää työvoimamarkkinoita. 
Inflaatioita vastaan ei ole suojaa. 
Sijoitusten tuotto ei ehkä vastaa odotuksia. 
9. Pylväs 3 
Pylvään 3 järjestelmiä voidaan käyttää täydentämään ensimmäistä tai toista 
pylvästä tai molempia. Niillä on monia pylvään 2 maksuperusteisen 
järjestelmän piirteitä, vaikka osallistuminen ei liitykään työntekoon tai 
ammatinharjoittamiseen ja vaikka se onkin järjestetty yksilöllisesti 
sopimuksella suoraan tuotteen tarjoajan, tavallisesti henkivakuutusyhtiön 
kanssa. Henkilön vakuutusmaksut kootaan ja sijoitetaan, ja näistä syntyvää 
rahastoa käytetään myöhemmin tämän henkilön eläke-etuuksiin. 
Edut 
Jos kohde-etuutena olevien varojen sijoittaminen onnistuu, tämä voi johtaa 
suurempiin eläkkeisiin. 
Vakuutusmaksujen joustavuus: voidaan ottaa huomioon sapattivuodet ja osa-
aikatyötä tehty aika. 
Väestönmuutokset eivät vaikuta. 
Se on neutraali työpaikan vaihtamisen osalta. 
Jos järjestelmä on henkivakuutuseläke, vakuutuksenottaja hyötyy 
periaatteessa kolmannen henkivakuutusdirektiivin takaamasta palvelujen 
tarjoamisen vapaudesta ja voi valita mihin jäsenvaltioon tahansa 
sijoittautuneen palvelun tarjoajan järjestelyn. Sääntely- ja verokysymyksiä, 
joilla saattaa olla vaikutusta, käsitellään kuitenkin IV ja V luvussa. 
Haitat 
Sijoitustuotot eivät ehkä vastaa odotuksia. 
Inflaatiota vastaan ei ole suojaa. 
Solidaarisuutta ei ole sukupolvien sisällä eikä välillä. 
Kustannukset: myyntikustannukset ovat yleensä korkeat verrattuina pylvään 1 
ja 2 järjestelmiin. 
* Onnistuminen riippuu osittain veroeduista. 
* Vaarana on se, että ihmisille myydään heille sopimattomia tuotteita. 
10. Ryhmäjärjestelmät 
Henkivakuutuksen tarjoajilla on tärkeä asema eläketarjonnassa. Tämä voi 
tapahtua henkilökohtaisten eläkkeiden kautta, kuten edellä on kuvattu. 
Henkivakuutusyhtiöt voivat myös tarjota ryhmävakuutusrahastojen 
hallinnointia eläkejärjestelmän uskottujen miesten puolesta. Tällainen 
järjestely kuuluu pylvään 2 piiriin. Toinen vaihtoehto on, että järjestelmän 
uskotut miehet pyytävät henkivakuutusyhtiötä hallinnoimaan järjestelmää 
ryhmäjärjestelyn perusteella. Tämä on "ryhmäjärjestelmä", ja se kuuluu myös 
pylvään 2 piiriin. Erilainen vaihtoehto on henkilökohtainen 
ryhmäeläkejärjestelmä, joka on yksilöllisten henkilökohtaisten 
eläkevakuutusten yhdistelmä, vaikka sen järjestääkin työnantaja . 
11. Jäsenvaltioiden viimeaikaiset uudistukset 
Useat jäsenvaltiot ovat noin kymmenen viime vuoden aikana ottaneet 
käyttöön uudistuksia vähentääkseen väestömuutosten vaikutusta julkisiin 
eläkkeisiin. Nämä uudistukset on toteutettu usealla eri tavalla. Yrittääkseen 
säilyttää etuuksien tason tietyt jäsenvaltiot ovat korottaneet 
sosiaalivakuutusmaksuja. Kun otetaan huomioon vakuutusmaksujen jo 
ennestään korkea taso useimmissa jäsenvaltioissa, menojen vähentäminen on 
kuitenkin todennäköisesti ensisijainen kestävyyden takaamiseksi käytetty 
keino. Etuuksia on jo pienennetty. Tätä on tapahtunut muun muassa 
muuttamalla kaavaa, jolla etuus on sidottu indeksiin, esimerkiksi muuttamalla 
yhteys tuloihin yhteydeksi hintoihin; nostamalla eläkeikää ja näin lisäämällä 
niiden vuosien määrää, joina vakuutusmaksuja maksetaan, sekä vähentämällä 
niitä vuosia, jolloin eläkettä saadaan; vähentämällä sitä suhdetta, joka eläke-: 
etuuksilla on työelämän aikaisiin tuloihin (korvaussuhde); laskemalla 
ansiosidonnaiset etuudet pitemmän aikavälin eikä viimeisen vuoden ansioista; 
vähentämällä varhaiseläkkeelle siirtymisen kannustimia. 
12. Erilainen lähestymistapa on kehittää rahastoiva valtion järjestelmä valtion 
jakoperusteisen järjestelmän rinnalle. Ruotsissa lakisääteiset 
eläkevakuutusmaksut maksetaan nykyisin jakoperusteiseen järjestelmään; 
kuitenkin kun uusi lainsäädäntö on pantu täytäntöön, kaksi prosenttia on 
maksettava lakisääteiseen rahastoivaan järjestelmään. Merkittävämpi 
järjestelmäuudistus julkisten eläkejärjestelmien rahoittamisessa olisi 
siirtyminen jakojärjestelmästä rahastointiin. Vaikka tästä onkin laajalti 
keskusteltu, sen toteuttamisessa on vaikeuksia, kun kyseessä ovat kehittyneet 
ja kypsät julkiset eläkejärjestelmät, jollaisia järjestelmät EU:ssa yleensä ovat, 
eikä vaikeuksista vähäisin ole vielä työssä olevien työntekijöiden jo 
"ostamien" tulevien vastuiden kiteyttäminen. Tätä kysymystä käsitellään 
komission tiedonannossa sosiaaliturvan parantamisesta Euroopassa . 
13. Yksi harkittavana oleva vaihtoehto, jota on itse asiassa jo alettu toteuttaa, on 
järjestelmä, jossa jäsenvaltiot voivat asteittain ottaa käyttöön ehtoja, jotka 
kannustavat yksityisten rahastoivien lisäjärjestelmien kehittämistä. 
Vakuutusmaksujen taso ei kuitenkaan todennäköisesti alene jyrkästi, koska 
ensiksikin on maksettava jo eläkkeelle siirtyneiden eläkkeet, minkä lisäksi 
valtion jakojärjestelmien asema muodostaa myös tulevaisuudessa unionin 
sosiaaliturvarakenteen perustan. Yksityiset rahastoivat järjestelmät ovat hyvin 
vakiintuneita useissa jäsenvaltioissa muun muassa Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa, Alankomaissa, Tanskassa ja Irlannissa. Uusi lainsäädäntö 
muissa maissa kuten Italiassa ja viimeksi Ranskassa antaa mahdollisuuden 
kehittää tätä vaihtoehtoa edelleen. 
14. Pohjimmiltaan toisen ja kolmannen pylvään rahastoivien järjestelmien 
lisääntynyt käyttö merkitsisi osittaista eläketulon takausvastuun siirtymistä 
valtiolta työnantajille ja työntekijöille sekä yksilöille itselleen. Taloudellisesta 
näkökulmasta katsottuna näyttää siltä, että suotavia olisivat eläkejärjestelmät 
(sekä valtion että lisäeläkkeiden yhdistelmä), joissa on sekä jakojärjestelmän 
että rahastoivien järjestelmien ominaisuuksia, koska niistä syntyvät riskit ja 
tuotot ovat erilaisia. Kun lisäeläkkeiden merkitys prosentuaalisena osuutena 
eläkeiän kokonaistuloista kasvaa, on kuitenkin entistäkin tärkeämpää, että 
valtiot luovat turvallisen ympäristön, jossa rahastoivat lisäjärjestelmät voivat 
toimia tehokkaasti. Seuraavassa luvussa tutkitaan merkitystä, joka 
yhtenäismarkkinoilla voi olla. 
D. Päätelmä 
15. Väestönmuutokset kaikissa jäsenvaltioissa ovat saaneet pohtimaan niiden 
vaikutusta valtion eläkejärjestelmien rahoitukseen. Etuuksien jatkuva 
vähentäminen ja eläkeoikeuden jatkuvat rajoitukset, jotka auttavat 
huolehtimaan julkisten jakojärjestelmien elinkelpoisuudesta, on yksi monien 
jäsenvaltioiden jo valitsema vaihtoehto, joskin toimenpiteitä tarvitaan 
edelleen. Tällä on kuitenkin kielteinen vaikutus eläkeiän kokonaistulotasoihin. 
Tästä syystä suuntauksen kohti rahastoivia toisen ja kolmannen pylvään 
järjestelmiä odotetaan jatkuvan. 
On kuitenkin oltava selvää, että rahastoivien järjestelmien kehittyminen 
EU:ssa ei ole sinänsä ratkaisu jakojärjestelmien nykyisiin ongelmiin. Nämä 
järjestelmät voivat säilyä ainoastaan sisäisten uudistusten avulla. Rahastoivat 
järjestelmät voivat helpottaa jakojärjestelmien uudistamista, koska ne voivat 
tarjota etuuksia, jotka korvaavat jakojärjestelmistä maksettavien etuuksien 
pienenemisen. 
II luku ELÄKEJÄRJESTELMÄT JA EU:N PÄÄOMAMARKKINAT 
A. EU:n eläkerahastojen koko 
16. Pylvään 2 eläkerahastojen kokonaisvarat EU:ssa ovat 1 198 miljardia ecua, 
mistä Yhdistyneen kuningaskunnan osuus on suurin (717 miljardia ecua eli 65 
prosenttia kokonaismäärästä) (taulukko II). Itse asiassa kaksi suurimpien 
rahastojen jäsenvaltiota. Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat (261 
miljardia ecua) edustavat yhteensä 89 prosenttia EU:n eläkerahastojen 
kokonaisvaroista. Muiden jäsenvaltioiden eläkerahastot ovat niihin verrattuina 
suhteellisen pieniä. Tämä johtuu siitä, että ne eivät ole rahastoivia, ne ovat 
jakoperusteisia tai perustuvat kirjanpitovarauksiin tai niiden kattavuus on 
hyvin alhainen (katso taulukko I). Yhdistyneen kuningaskunnan ja 
Alankomaiden rahastoivien järjestelmien merkitys näkyy uudelleen, kun ne 
ilmaistaan prosentuaalisina osuuksina kansallisesta BKT:stä (79 prosenttia ja 
88 prosenttia), kun sitä vastoin muut jäsenvaltiot ovat paljon tämän luvun 
alapuolella. EU:n keskiarvo on 20 prosenttia BKT:stä. Vertailun vuoksi 
Yhdysvaltojen pylvään 2 eläkerahastojen yhteismäärä on 3 546 miljardia ecua 
(60 prosenttia BKT:stä) ja Japanin 1 800 miljardia ecua (45 prosenttia 
BKT:stä). 
17. EU:n henkivakuutusyhtiöiden kokonaisvarat ovat lähes 50 prosenttia 
suuremmat kuin pylvään 2 eläkerahastot - 1 600 miljardia ecua (taulukko III). 
Tähän lukuun sisältyvät pylvään 3 eläkevakuutukset, mutta se koostuu 
pääasiassa kaikista säästöhenkivakuutusjärjestelmistä (joita ei ole erityisesti 
suunniteltu eläketurvaksi) ja henkivakuutuksista ilman säästöosuutta 
(esimerkiksi liittyneinä kiinnelainaan). Yhdistyneessä kuningaskunnassa on 
jälleen suurimmat rahastot (564 miljardia ecua - 67 prosenttia BKT:stä), ja 
seuraavana ovat Saksa (380 miljardia ecua - 21 prosenttia BKT:stä), Ranska 
(317 miljardia ecua - 30 prosenttia BKT:stä) ja Alankomaat (138 miljardia 
ecua - 46 prosenttia BKT:stä). Kunkin jäsenvaltion tarjoamat verokannustimet 
ovat tekijä, joka vaikuttaa näiden rahastojen kokoon ja kasvuun. 
18. On vaikea emiustaa eläkerahastojen ja eläkkeisiin liittyvien 
henkivakuutusrahastojen kasvua. Paljon riippuu säännöistä, jotka velvoittavat 
työnantajat huolehtimaan eläketurvasta (pylväs 2), ja veroetujen muodossa 
annetuista kannustimista (pylväät 2 ja 3). Tällä hetkellä pylvään 2 mukaiset 
järjestelmät kattavat 22 prosenttia EU:n työssäkäyvästä väestöstä, ja niiden 
osuus niiden piirissä oleville maksettavista kokonaiseläkkeistä on vain 
seitsemän prosenttia. Jos pylvään 2 järjestelmät kaikissa jäsenvaltioissa 
kasvaisivat vain puoleenkin Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan 
kattavuudesta (jäsenvaltiot, joissa kattavuus on suurin ja edelleen kasvaa), 
nämä varat kasvaisivat 3 000 miljardiin ecuun. Jos ne kasvavat samaan 
kattavuuteen kuin näissä maissa, ne kasvaisivat 5 000 miljardiin ecuun. 
Suotuisassa veroympäristössä pylvään 3 varat voisivat myös kasvaa nopeasti, 
kun yhä useammat ihmiset päättäisivät luottaa enemmän yksilöllisiin 
eläkejärjestelmiin. 
B. Miten EU:n eläke-ja henkivakuutusrahastot sijoitetaan 
19. Eläkerahastot ja henkivakuutusyhtiöt tekevät sijoituksia eläkkeiden 
maksuvelvoitteidensa täyttämiseksi tulevaisuudessa. Sijoitusmuodot 
vaihtelevat huomattavasti eri jäsenvaltioissa. Yhdistynyt kuningaskunta ja 
vähäisemmässä määrin Irlanti erottuvat muista sillä, että suuri prosentuaalinen 
osuus varoista on sijoitettu osakkeisiin (80 prosenttia ja 55 prosenttia 
verrattuna Yhdysvaltojen 52 prosenttiin) ja alhainen prosentuaalinen osuus 
joukkovelkakirjoihin (katso taulukko IV). Useimmissa muissa jäsenvaltioissa 
rahastot luottavat kuitenkin paljon enemmän kiinteätuottoisiin arvopapereihin, 
etupäässä valtion joukkovelkakirjoihin (esimerkiksi 75 prosenttia Saksassa, 67 
prosenttia Ranskassa) ja paljon vähemmän osakkeisiin (11 prosenttia ja 14 
prosenttia). Kaikissa jäsenvaltioissa kiinteistösijoitukset ja sijoitukset 
lyhytaikaisiin arvopapereihin ovat suhteellisen vähäiset. Ulkomaisten ja 
kotimaisten varojen suhde vaihtelee myös huomattavasti. Useimpien 
jäsenvaltioiden rahastot sijoittavat alle kymmenen prosenttia ulkomaisiin 
kohteisiin. Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat erottuvat muista sillä, 
että 30 prosenttia ja 25 prosenttia niiden varoista on sijoitettu kotimaan 
ulkopuolelle. 
20. Henkivakuutusyhtiöiden varat sijoitetaan nykyään samalla tavalla kuin 
pylvään 2 eläkerahastojen varat (katso taulukko V). Suurin osa varoista on itse 
asiassa sijoitettu kotimaisiin kiinteätuottoisiin (etupäässä valtion) 
arvopapereihin (esimerkiksi Saksassa 75 prosenttia kokonaismäärästä, 
Ranskassa ja Italiassa 70 prosenttia). Osakkeisiin sijoitetut varat ovat paljon 
vähemmän tärkeät (esimerkiksi Saksassa viisi prosenttia, Ranskassa 18 
prosenttia ja Alankomaissa 12 prosenttia). Yhdistynyt kuningaskunta 
muodostaa poikkeuksen, koska lähes 50 prosenttia on sijoitettu kotimaisiin ja 
yli kymmenen prosenttia ulkomaisiin osakkeisiin. Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa sijoitetaan huomattavasti vähemmän kiinteän tuoton 
antaviin arvopapereihin (25 prosenttia kokonaismäärästä). 
C. Eläkerahastojen varojen tuotto 
21. Monet tutkimukset osoittavat, että pitkällä aikavälillä osakkeet ovat yleensä 
antaneet paremman tuottotason kuin velkakirjat (katso taulukko VI), 
vaikkakaan näin ei välttämättä ole tulevaisuudessa. Eläkerahaston tai 
henkivakuutusyhtiöiden sijoitusstrategia ja sen sijoitussalkun tasapaino 
osakkeiden, joukkovelkakirjojen, kiinteistöjen ja lyhytaikaisten sijoitusten 
välillä määräävät pääosin varojen kokonaistuottotason. Osakkeiden 
volatiliteetin vuoksi kaikki tuottotasoa koskevat luvut riippuvat herkästi siitä 
ajanjaksosta, jolta näitä tuottoja mitataan. Lyhyellä aikavälillä 
joukkovelkakirjat voisivat sen vuoksi tuottaa enemmän kuin osakkeet tai 
osakkeiden arvo voisi laskea. Jotkut asiantuntijat uskovat kuitenkin, että 
koska osakkeet tuottavat enemmän pitkällä aikavälillä ja koska eläkerahastot 
tarvitsevat sijoituksia pitkällä aikavälillä, on mahdollista lisätä joidenkin 
sellaisten EU:n eläke- ja henkivakuutusrahastojen tuottotasoa, joilla on tällä 
hetkellä hyvin paljon valtion joukkovelkakirjoja, lisäämällä osakkeiden 
osuutta niiden sijoitussalkussa. 
22. Tästä suuremman osakesijoittamisen mahdollisuudesta tuoton lisäämiseksi on 
vaikea saada kiistatonta tukea tutkimustuloksista. Kaikki ajanjaksot on valittu 
sattumanvaraisesti. Kuitenkin vuosina 1984 - 93 (taulukko VII) Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa ja Irlannissa olevilla eläkerahastoilla, joiden osakeomistus 
10 
oli merkittävä, oli korkeat reaalituotot (10,2 prosenttia ja 10,3 prosenttia). 
Jäsenvaltioissa, joissa noin kolmasosa varoista oli sijoitettu osakkeisiin, 
reaalituottotasot olivat alhaisempia (Ruotsi 8,1 prosenttia, Alankomaat 7,7 
prosenttia, Belgia 8,8 prosenttia). Jäsenvaltioissa, joissa osakkeiden osuus 
sijoitussalkussa oli alhaisin ja joissa suuri prosentuaalinen osuus oli sijoitettu 
valtion velkakirjoihin, tuotot olivat alhaisimmat (Saksa 7,1 prosenttia, Espanja 
7,0 prosenttia ja Tanska 6,3 prosenttia, joista viimeksi mainittu osittain 
seurauksena reaalikorkoon kohdistuneesta verosta). Muut lähteet, jotka 
kattavat eri ajanjakson, eivät kuitenkaan anna yhtä selviä tuloksia. 
D. Tuottoerojen vaikutus 
23. Edellisessä jaksossa osoitettiin merkittäviä reaalituottotason eroja EU:n 
eläkerahastojen ja henkivakuutusrahastojen välillä - ero oli vuosina 1984 -
1993 yli kuusi prosenttiyksikköä huonoimmin ja parhaimmin suoriutuneiden 
välillä. Rahastoivassa järjestelmässä tuottojen on oltava riittävät kattamaan 
palkkainflaation vaikutukset pitkällä aikavälillä. Esimerkiksi kahden - kolmen 
prosenttiyksikön lisäys vuotuisessa tuottotasossa voi merkitä suunnatonta eroa 
työelämän aikana, eikä sitä pitäisi aliarvioida. 
Olettakaamme, että tavoitteena on kiinteä lisäeläke, joka on 35 prosenttia 
palkasta ja joka perustuu 40 vuoden työelämään. Jos varojen reaaiituottotaso 
on kuusi prosenttia, kustannus on viisi prosenttia palkasta; jos muut seikat 
pysyvät ennallaan ja jos reaaiituottotaso on neljä prosenttia, kustannus on 
kymmenen prosenttia palkasta, ja jos reaaiituottotaso on vain kaksi prosenttia, 
kustannus on 19 prosenttia palkasta. Eläkerahastojen ja henkivakuutus­
yhtiöiden varojen alhaiset tuottotasot merkitsevät tämän vuoksi: 
joko paljon suurempia vakuutusmaksuja työnantajille ja työntekijöille: 
tämä vaikuttaa epäsuoriin työvoimakustannuksiin, ja se vaikuttaa tämän 
vuoksi kielteisesti EU:n mahdollisuuksiin luoda työpaikkoja 
tai paljon alhaisempia eläkkeitä samoilla vakuutusmaksuilla ja sen 
vuoksi suurempia paineita valtion menoille pylvään 1 järjestelmiin. 
On kuitenkin korostettava, että komissio ei puhu minkään tietyn 
sijoitusstrategian puolesta, jota eläkerahastojen olisi noudatettava. Rahastojen 
hoitajien tehtävänä on päättää eläkkeensaajien kannalta parhaasta 
sijoitusstrategiasta, johon ainoastaan toiminnan vakauden valvonta vaikuttaa. 
Tässä vihreässä kirjassa tutkitaan yhtenäismarkkinoiden mahdollisuuksia 
edistää tulevaisuudessa rahastojen hoitajien sijoitusmahdollisuuksien 
maksimointia ja samalla pitää yllä riittävää toiminnan vakauden valvontaa. 
Siinä pohditaan, ovatko joissakin jäsenvaltioissa voimassa olevat toiminnan 
vakauden valvontaan liittyvät ohjeet epäsuhtaisia siten, että ne menevät 
pitemmälle kuin olisi objektiivisesti katsoen välttämätöntä rahastojen 
turvallisuuden turvaamiseksi, ja samalla estävät eläkerahastojen todellisten 
yhtenäismarkkinoiden kehittymisen nykyisten ja tulevien eläkkeensaajien 
eduksi (katso luku III). Aluksi käsitellään kuitenkin joitakin varainhallinta- ja 
11 
valvontamenetelmiä, jotka ovat eläkerahastojen yhtenäismarkkinoiden 
periaatteiden suuntaisia. 
E. Voidaanko suurempi tuotto saavuttaa ilman tarpeettomia riskejä? 
24. Koska eläke - ja henkivakuutusrahastojen vastuut ovat pitkäaikaisia, niillä on 
varaa hankkia hyötyä osakkeiden ja pitkäaikaisten sijoitusten yleensä 
tarjoamista korkeammista tuotoista. Tosin tunnustetaan, että osakkeisiin 
liittyy korkeampi riski kuin joukkovelkakirjoihin, erityisesti valtion 
velkakirjoihin, ja että pitkäaikaiset velkakirjat muodostavat suuremman riskin 
kuin lyhytaikaiset velkakirjat16. 
25. On selvää, että ei olisi viisasta pyrkiä hankkimaan vain korkeata tuottotasoa 
ottamatta huomioon aiheutuvaa riskiä. Suuri osa jäsenvaltioiden sääntelystä 
keskittyy vakavaraisuuden valvontaan, jonka tarkoituksena on vähentää niitä 
riskejä, joille rahastot ovat alttiita. 
26. Nykyaikaisten riskinhallintamenetelmien puolestapuhujat ovat sitä mieltä, että 
näiden menetelmien avulla varainhoitajat voivat hallita riskejä samalla, kun he 
voivat sijoittaa varoihin, joiden volatiliteetti on suurempi, mutta jotka 
tarjoavat korkeamman tuoton. Näiden tekniikoiden tarkoituksena on hyötyä 
osakkeiden riskipreemiosta samalla, kun kartetaan liian suurta volatiliteettia. 
Arvioitaessa riskejä ja tehtäessä päätöksiä varojen sijoittamisesta on 
aiheellisempaa keskittyä varojen ja velvoitteiden väliseen suhteeseen eikä 
vain varoihin. Esimerkiksi rahastot voisivat muuttaa varoja asteittain rahaksi 
siihen päivään mennessä, jolloin vastuu erääntyy, ja näin välttää viime 
hetkellä laskevien kurssien markkinat tai korkojen nousut. Tämän vuoksi eri 
eläkerahastojen (esimerkiksi nuorten järjestelmien, joissa on useita 
vakuutusmaksuja suhteessa maksettavaan eläkkeeseen, tai vanhojen 
järjestelmien, joissa on suuria eläkkeitä verrattuina vakuutusmaksuihin) olisi 
mitä todennäköisimmin omaksuttava erilaiset sijoitusstrategiat, koska niiden 
varojen ja velvoitteiden profiilit ovat erilaiset. Näin ne voivat maksimoida 
tuottonsa riskien lisääntyessä mahdollisimman vähän. 
27. Pohjimmiltaan varojen ja vastuiden hallinnolla pyritään keskittämään 
sijoitussalkut pitkäaikaisiin varoihin, jotka antavat korkeimmat tuotot, ja 
korvaamaan riskin lisääntyminen yhdistämällä sellaisia varoja, joiden tuotot 
korreloivat keskenään epätäydellisesi (diversifikaatio). Niinpä varat, joilla on 
korkea tuotto mutta joihin sisältyy korkea riski (eli volatiliteetti), voidaan 
suojata toisella sijoituksella, jolla on korkea tuotto ja korkea riski, jos nämä 
riskit eivät korreloi keskenään positiivisesti. 
28. Väitetään, että varojen hajauttaminen on itse asiassa varovaisuuteen perustuva 
lähestymistapa, koska liiallinen keskittyminen yhden ryhmän varoihin voi 
lisätä riskiä ja alentaa tuottotasoa. Jopa valtion joukkovelkakirjat voivat 
vaihdella korkojen ja inflaatio-odotusten mukaan. Tämän vuoksi 
sijoitussalkun liiallinen keskittäminen esimerkiksi valtion 
joukkovelkakirjoihin, joita pidetään "turvallisina", voi itse asiassa lisätä riskiä 
12 
verrattuna monipuoliseen salkkuun ja silti olla antamatta suurta tuottoa17. 
Sijoittaminen valikoimaan keskenään epätäydellisesti korreloivia markkinoita 
tarjoaa varojen hoitajille joukon erilaisia sijoituksia, ja se voi vähentää 
liiallisesta yhden valuutan määräisiin varoihin keskittymisestä aiheutuvaa 
mahdollista riskiä. Eräässä huomautuksessa esitetään seuraava päätelmä: 
Rajoitukset, joilla asetetaan mielivaltaisia rajoja varojen omistukseen varojen 
tyypin, maan tai valuuttajakautuman suhteen, ovat vastoin varovaisuuden 
periaatetta, koska ne rajoittavat vakavasti riskin hajauttamista. Tämä rajoitus 
pakottaa eläkerahastot ottamaan suurempia riskejä, vaikka saatava tuotto on 
pienempi, ja noudattamaan sijoituspolitiikkaa, joka on pitkällä aikavälillä 
haitallista niiden jäsenille18. 
29. Tämä lähestymistapa varojen ja vastuiden hallintoon on joissakin 
jäsenvaltioissa käytetyn "varovaisuusperiaatteen" mukaisen hallinto- ja 
valvontatekniikan perusta. Siinä arvioidaan eläkerahaston tai 
henkivakuutusyhtiöiden taloudellinen elinkelpoisuus arvioimalla sen 
rahoitusvarojen ja vastuiden vastaavuus järjestelmän koko oletetun elinajan 
osalta. Tässä otetaan huomioon olennaisia seikkoja kuten järjestelmän 
varainhankinnan muoto, koko, kehitys ja kasvuvauhti sekä vastuiden määrä ja 
luonne. Tällaisia varojen ja vastuiden hallintamenetelmiä käytettäess varojen 
hoitajien on toimittava myös uskottujen miesten tai johtokunnan asettamien 
sijoitusperiaatteiden mukaisesti. Kyseessä ei ole laisser faire -valvonta. 
Päinvastoin se asettaa valvojille velvollisuuden huolehtia siitä, että toisaalta 
varojen hoitajan ja toisaalta hallintoyhtiön/säilytyspanldn/uskottujen miesten 
tehtävät täytetään niin, että puolestaan varmistetaan järjestelmän jäsenten 
etuuksien turva. 
30. Valvontaviranomaisten pitäisi voida toimia dynaamisemmin, jos valitaan 
kvalitatiivinen lähestymistapa eläkerahastojen varojen sijoittamiseen. 
Määrällisten mittareiden merkitys vähenisi selvästi. Rahaston riskipitoisuutta 
arvioitaessa valvontaviranomaiset tarkastelisivat erikseen lyhyt- ja 
pitkäaikaisia vastuita ja investointisuunnitelmaa, varainhankinnan kehitystä 
suhteessa vastuihin ja tarpeeseen saada tietylle vastuurakenteelle sitä vastaava 
varainrakenne käyttämällä hyväksyttävää varojen ja vastuiden 
hallintamenetelmää. 
F. Miten EU:n pääomamarkkinat voisivat ottaa vastaan EU:n 
eläkerahastojen ja henkivakuutusten lisääntyvät sijoitukset? 
31. Rahastoivien lisäjärjestelmien kehittyminen EU:ssa lisää sijoittamiseen 
käytettävissä olevia rahoitusvaroja. Tämä kasvu on hyvin merkittävää, mutta 
asteittaista. 
13 
32 Valtion joukkovelkakirjojen tarjonta ei todennäköisesti vastaa eläkerahastojen 
rahoitusvarojen kasvua. 
Muut sijoitusvälineet ovat pääasiassa osakkeita ja yritysten liikkeeseen 
laskemia joukkovelkakirjoja. Näillä voidaan Olettaa olevan suurempi merkitys 
EU:n pääomamarkkinoilla tulevaisuudessa. Yhdysvaltojen markkinoilla 
pääomanmuodostus on paljon suurempaa suhteessa BKT:hen (USA: 68 
prosenttia; EU: 32 prosenttia) (katso taulukko VIII), ja eläkerahastojen 
varojen kasvu on onnistuneesti sijoitettu pääomamarkkinoille riittävien 
eläkkeiden maksamiseksi. 
Koska EU:n eläkerahastojen on löydettävä uusia sijoituskohteita, yksityisen 
sektorin osakkeista voisi astettain muodostua eräs todennäköisin sijoituskohde 
monille rahastoille. Valtion omistamien yritysten yksityistäminen edustaa 
kuitenkin todennäköisesti suhteellisen pientä osaa kokonaismarkkinoista. 
Lisäksi EASDAQ ja pienyhtiöiden osakemarkkinat useissa jäsenvaltioissa 
voisivat täydentää perinteisiä sijoituksiin käytettävissä olevia osakeanteja. 
EU:n yritykset saattavat myös laskea liikkeeseen muita oman pääoman 
ehtoisia arvopapereita, jotka jonkin verran korvaavat perinteisiä 
yritysrahoitusmuotoja Euroopassa. 
Toinen ala, joka voisi kehittyä EU:ssa suotuisissa olosuhteissa osakkeiden 
vaihtoehdoksi, ovat yhtiöiden joukkovelkakirjamarkkinat. Yhtiöiden 
joukkovelkakirjamarkkinat ovat alikehittyneet EU:ssa verrattuina 
Yhdysvaltoihin, jossa markkinat ovat yli seitsemän kertaa suuremmat (lähde 
PO II). Jos Yhdysvaltain kokemukset toistuvat EU:ssa, voidaan olettaa, että 
yhtiöiden joukkovelkakirjamarkkinoiden koko kasvaa merkittävästi. 
33. Pääomamarkkinat sopeutuvat ottaakseen nämä varat vastaan. Osa tästä 
pääomasta voi mennä EU:n ulkopuolelle, vaikka normaalien varojen 
hallintokäytäntöjen tuloksena olisi se, että suurin osa näistä varoista pysy 
EU:n sisällä . Jos kuitenkin jäsenvaltioiden pääomamarkkinat pidetään 
erillään, ne eivät ole yhtä likvidejä eivätkä ne voi yhtä onnistuneesti ottaa 
vastaan näitä varoja. Tästä syystä pääomavirtojen esteet, joita ei voida 
objektiivisesti oikeuttaa toiminnan vakauden perusteella, vähentävät tämän 
kehityksen tehokkuutta. Sijoituspalveludirektiivi20 on jo poistanut monia 
EU:n pääomamarkkinoiden toimivuuden esteitä. Lisäksi talous- ja rahaliiton 
kolmas vaihe auttaa tätä poistamalla valuuttariskit sijoittajilta, jotka sijoittavat 
siihen osallistuvien jäsenvaltioiden valuutoissa liikkeeseen laskettuihin 
arvopapereihin. Yksi ainoa raha vähentää muita haittoja kuten 
transaktiokustannuksia ja sijoituspäätösten täytäntöönpanoviiveitä, ja sen 
pitäisi edistää sijoitustoiminnan kasvua. Luvussa III tarkastellaan muita 
jäsenvaltioiden toiminnan vakauteen liittyviä ohjeita, jotka haittaavat 
pääomanliikkeiden vapautta, ja kysytään, ovatko tällaiset objektiivisesti 
perusteltuja. 
14 
34. EU:n rahoituslaitosten ja rahoituskeskusten välinen kilpailu yhdessä 
tehostumiseen käytettävissä olevien rahoitusvarojen kasvun kanssa johtaa 
EU:n pääomamarkkinoiden paranemiseen vähentämällä kustannuksia ja 
lisäämällä likviditeettiä. Tätä vahvistaa EMU, joka tarjoaa mahdollisuuden 
kehittää edelleen EU:n laajuisia pääomamarkkinoita. 
Kysymys: Komissio haluaisi kuulla näkemyksiä tässä luvussa esitetystä analyysistä. 
15 
Ill luku YHTENÄISMARKKINOIDEN TOIMINNAN VAKAUDEN 
VALVONTAA KOSKEVAT SÄÄNNÖT 
A. Eläke- ja henkivakuutusrahastojen sekä rahastojen hoitajien valvonnan 
asema 
35. On selvää, että eläke- ja henkivakuutusrahastojen ja näiden rahastojen 
hoitajien toiminnan vakautta on valvottava. Kuluttajia (eli tulevia eläkeläisiä) 
on suojeltava alalla, josta heillä on vain vähän tietoa. Valvonnalla on 
huolehdittava siitä, että rahastojen hoitajat suorittavat varojen hoitoon liittyvät 
tehtävänsä oikein. Eläkerahastojen sääntelyssä omaksutut lähestymistavat 
eroavat suuresti eri jäsenvaltioissa. Toisissa valtioissa eläkerahastoja koskevat 
erityissäännöt; toisissa niitä säännellään samalta pohjalta kuin 
henkivakuutusyhtiöiltä. Tämä tarkoittaa, että niihin sovelletaan samoja 
vakavaraisuuden vähimmäisvaatimuksia, vakuutusteknistä vastuuvelkaa 
koskevia sääntöjä sekä sijoitusrajoituksia ja muita säännöksiä, joita 
sovelletaan henkivakuutusyhtiöihin. 
36. Vaikka kansalliset määräykset eroavat toisistaan, on lähestymistavassa 
yhtäläisyyksiä. 
* Eläkerahaston on oltava toimivaltaisen viranomaisen valtuuttama tai 
hyväksymä. 
* Valtuutus tai hyväksyminen voisi riippua tiettyjen perusteiden kuten 
eläkerahastojen hoitajien sekä rahaston varojen 
hallintoyhtiöiden/säilytyspankkien/uskottujen miesten soveltuvuudesta 
ja hyväksymisestä; rahaston oikeudellisesta muodosta. 
* Voidaan edellyttää rahastojen vakavaraisuuden valvontaa mukaan 
lukien säännöllistä raportointia koskevia sääntöjä ja valvovan 
viranomaisen toimivaltaa puuttua asioihin. 
* Jäsenten vakuutusmaksujen sijoittamisen vakavaraisuutta koskevat 
vähimmäissäännöt, joissa erityisesti vaaditaan, että ne sijoitetaan 
varovaisuutta noudattaen. 
Kysymys: Ovatko osapuolet, joita asia koskee, sitä mieltä, että nämä 
seikat muodostavat tarkoituksenmukaisen perustan sääntelylle? 
B. Liiallisten sääntöjen vaikutus pylvään 2 eläkerahastosijoituksiin 
37. Ei ole olemassa erityisiä EU:n sääntöjä, jotka koskisivat eläkerahaston varojen 
sijoittamista lukuun ottamatta pääoman vapaata liikkuvuutta koskevaa 
periaatetta ja siihen liittyviä yleisiä sääntöjä21. Niiden tarkoituksena on taata 
kaikille sijoittajille mukaan lukien eläkejärjestelmille vapaus sijoittaa, minne 
ne haluavat EU:ssa. Perustamissopimuksen nojalla voidaan22 asettaa 
sijoitusrajoituksia, jos ne voidaan perustella vakauden valvonnalla. 
16 
Jäsenvaltiot eivät saa käyttää tätä vapautta koskevaa poikkeusta ulkomaisten 
varojen syrjimiseen eivätkä muiden syiden vuoksi asetettuna peiteltynä, 
muuta kuin vakauden valvontaa koskevana rajoituksena. Lisäksi 
perustamissopimuksessa kielletään23 keskushallinnon, aluehallinnon tai 
paikallishallinnon "etuoikeutettu pääsy" rahoituslaitoksiin mukaan lukien 
eläkerahastoihin asettamalla sijoittamista koskevia vähimmäisvaatimuksia 
muun kuin vakauden valvonnan perusteella. Komissio ryhtyy parhaillaan 
toimenpiteisiin niitä jäsenvaltioita vastaan, jotka syrjivät ulkomaisia varoja 
vakauden valvontaan liittymättömistä syistä. 
38. Useissa jäsenvaltioissa on rajoittavia sääntöjä, joilla yleensä määrätään 
enimmäisosuus, jonka rahasto saa sijoittaa tiettyihin varoihin tai tiettyyn 
valuuttaan (katso taulukko IX). Saksa on esimerkki tästä lähestymistavasta. 
Siellä on asetettu seuraavat varojen enimmäismäärät: 30 prosenttia 
osakkeisiin, joista korkeintaan kuusi prosenttia saa olla EU:n ulkopuolisia 
osakkeita, 25 prosenttia EU:ssa olevaan omaisuuteen, kuusi prosenttia EU:n 
ulkopuolelta oleviin joukkovelkakirjoihin, 20 prosenttia yhteensä ulkomaisiin 
varoihin ja kymmenen prosentin raja omiin arvopapereihin sijoittamisessa. 
Niissä jäsenvaltioissa olevat eläkerahastot, joissa on tällaisia määrällisiä 
sääntöjä, sijoittavat yleensä suuren osan varoistaan valtion 
joukkovelkakirjoihin. 
39. Toiminnan vakauden valvontaa määrittelevien jäsenvaltioiden sääntöjen 
seurauksena voi olla sisämarkkinoiden ja niiden tuomien sijoitusetujen 
estyminen. Komissio uskoo, että monissa tapauksissa ne menevät pitemmälle 
kuin olisi objektiivisesti tarpeen, jotta voidaan harjoittaa riittävää toiminnan 
vakauden valvontaa. On muita tätä koskevia sääntöjä ja menetelmiä, jotka 
ovat sisämarkkinoille sopivia ja takaavat vastaavan valvonnan tason. 
Erityisesti sijoitussalkkuja koskevien jäsenvaltioiden vakauden 
valvontasääntöjen seurauksena eläke- ja henkivakuutusrahastojen on pakko 
sijoittaa suuri osa varoistaan kotimaisiin valtion joukkovelkakirjoihin. 
Tästäkään huolimatta useiden jäsenvaltioiden eläkerahastojen todellinen 
sijoitusmalli ei itse asiassa ole saavuttanut säännöillä asetettuja rajoja. 
Esimerkiksi Saksassa eläkerahastot sijoittavat vain kuusi prosenttia 
ulkomaisiin varoihin (suurin sallittu määrä on 20 prosenttia) ja 11 prosenttia 
osakkeisiin (suurin sallittu määrä on 30 prosenttia) 4. 
Kysymys: Komissio haluaisi tietää, missä määrin määrälliset rajoitukset 
todellisuudessa rajoittavat eläkerahastojen sijoitusstrategiaa erityisesti 
jäsenvaltioissa, joissa ei ole saavutettu suurinta sallittua osakkeiden osuutta. 
Alkaako näiden rajoitusten vaikutus sijoituspolitiikkaan kasvaa, jos 
sijoituksiin käytettävissä olevat varat lisääntyvät ennustetulla tavalla 
huomattavasti tulevaisuudessa ja jos mahdollisuuksia sijoittaa valtion 
joukkovelkakirjoihin rajoittaa tarjonnan puute? 
40. Komissio on aikaisemmin kahdesti ehdottanut perustamissopimuksen 
sääntöjen erityistä soveltamista eläkerahastoihin: ensin 
17 
25 
direktiiviluonnoksella , joka vedettiin pois, koska jäsenvaltioiden esittämät 
muutokset olisivat laillistaneet eläkerahastoja koskevat rajoitukset 
pikemminkin kuin vapauttaneet niitä; toiseksi tiedonannolla2, jonka 
Euroopan yhteisön tuomioistuin äskettäin mitätöi sillä perusteella, että 
komission aikomuksena oli asettaa uusia jäsenvaltioita sitovia velvoitteita27. 
Komissio uskoo, että peruutetun direktiivin ja tiedonannon tavoitteisiin on 
edelleen entistä laajemmin pyrittävä: itse asiassa tarve on entistä suurempi, 
kun otetaan huomioon eläkejärjestelmien lisääntyvä uudistumistarve niiden 
jatkuvuuden turvaamiseksi. Nämä poliittiset tavoitteet voidaan tiivistää 
seuraavasti: 
sijoituspalveludirektiivin, toisen pankkidirektiivin tai kolmannen 
28 
henkivakuutusdirektiivin mukaisesti valtuutettujen rahastojen 
hoitajien vapaus tarjota palveluja kaikkialla EU:ssa 
vapaus sijoittaa eläkerahastojen varoja varovaisuusperiaatteen 
mukaisesti; varojen hajauttaminen mukaan lukien hajauttaminen 
varoihin, jotka on määritelty muissa valuutoissa kuin se valuutta, jossa 
laitoksen vastuut on määritelty; kaikkien niiden vaatimusten 
poistaminen, joilla vaaditaan eläkerahastoja sijoittamaan tai olemaan 
sijoittamatta tiettyihin varojen luokkiin tai sijoittamaan varansa 
tiettyyn jäsenvaltioon muutoin kuin perustelluista 
vakaudenvalvontasyistä. Kaikkien vakauden valvonnan perusteella 
asetettujen rajoitusten on oltava oikeassa suhteessa niihin tavoitteisiin, 
où 
joita niillä ehkä oikeutetusti tavoitellaan . 
41. Odotettavissa ei ole, että rajoitusten poistaminen aiheuttaisi suuren määrän 
vaihtoehtoisia rahastojen hallintotapoja. Rahastojen hoitajat käyttäisivät aikaa 
sopeutuakseen uuteen sijoitustrategiaan; lisäksi on olemassa osoitusta 
kotijäsenvaltion suosimisesta ja tavanomaisesta varovaisesta käytännöstä, 
jonka mukaan suurin osa varoista pidetään saman valuutan määräisenä kuin 
vastuut. Niinpä ulkomaisia osakesijoituksia koskevien rajoitusten 
puuttuessakin näiden sijoitusten osuus on vain noin 25 - 30 prosenttia niissä 
jäsenvaltioissa, joissa sijoitusjärjestelmät ovat vapaimmat. Tässä yhteydessä 
voidaan lisäksi havaita, että rahastojen hoitajat eivät useinkaan nykyisin käytä 
hyväkseen heillä olevaa sijoitusvapautta, joten ryntäys osakesijoituksiin 
vaikuttaa epätodennäköiseltä. 
Kysymys: Katsotaanko alalla, että EU:n yllä mainitut valvontasäännöt voisivat 
tarjota riittävän varmuuden toiminnan vakaudesta ja samaan aikaan 
tarjota paremmat tuottonäkymät eläkerahastojen todellisilla 
sisämarkkinoilla? 
C. Pylvään 3 henkivakuutussijoituksia koskevat säännöt 
42. Toisin kuin pylvään 2 järjestelmien kohdalla, joista ei ole erityistä EU:n 
yhdenmukaistamista, pylvään 3 henkivakuutusjärjestelmiä koskevat säännöt 
18 
30 
on yhdenmukaistettu yhtenäismarkkinoita koskevilla säännöksillä . Kun 
vakuutusyhtiö on saanut toimiluvan ja sitä valvotaan yhdessä jäsenvaltiossa, 
se voi myydä tuotteitaan muissa jäsenvaltioissa. Eri jäsenvaltioiden 
vakuutusyhtiöille on luotu tasapuoliset kilpailuedellytykset, ja kuluttajasuoja 
on toteutettu. 
43. Henkivakuutusyhtiöiden sijoitustoimintaa koskevat aiheelliset EU:n säämiöt 
on esitetty taulukossa X31. Erityisen merkittäviä ovat seuraavat: 
- Sijoitusten on perustuttava varovaisuusperiaatteelle. 
- Jäsenvaltiot eivät saa vaatia vakuutusyhtiöitä sijoittamaan tietynlaisiin 
varoihin. 
- Jäsenvaltiot eivät saa vaatia vakuutusyhtiötä pitämään yli 80 prosenttia 
varoistaan sen velvoitteita vastaavassa valuutassa. 
Vähemmistönä olevissa jäsenvaltioissa valvontaan suhtaudutaan joustavasti, 
ja niissä vakuutusyhtiöillä on suurempi osa varoistaan osakkeissa mukaan 
lukien ulkomaisissa osakkeissa. Useimmat jäsenvaltiot ovat kuitenkin 
omaksuneet määrällisen lähestymistavan valvontaan eli lähestymistavan, jota 
noudatetaan pylvään 2 eläkerahastojen kohdalla (katso taulukko XI). Itse 
asiassa näissä jäsenvaltioissa suurin osa vakuutusyhtiöiden varoista on 
kiinteätuottoisissa kotimaisissa arvopapereissa (Saksa 75 prosenttia, Espanja 
55 prosenttia, Ranska 68 prosenttia ja Italia 70 prosenttia) riippumatta siitä, 
että sääntöjen nojalla ne voisivat sijoittaa enemmän osakkeisiin ja ulkomaisiin 
varoihin (esimerkiksi osakkeisiin tai joulckoveikakirjoihin). 
Kysymys: Komissio haluaisi tietää, missä määrin 
henkivakuutusrahastojen sijoitusstrategiaa niissä jäsenvaltioissa, jotka 
käyttävät määrällisiä rajoituksia, iällä hetkellä tai todennäköisesti 
tulevaisuudessa itse asiassa rajoitetaan kansallisilla säännöillä. Se kysyy 
myös, pitäisikö jäsenvaltioiden asettamia määrällisiä rajoja muuttaa 
B-kohdassa pylvään 2 järjestelmistä esitettyjen periaatteiden suuntaisesti. 
D. Pitäisikö pylvään 2 ja 3 järjestelmiä koskevien EU:n sääntöjen olla. 
samanlaisia? 
*Q* Tässä vihreässä kirjassa on tarkasteltu eläke- ja henkivakuutusrahastojen 
sijoituksia (eli taseen vastaavaa-puolta) koskevia vakavaraisuussääntöjä. Esiin 
nousee myös kysymys siitä, pitäisikö eläkerahastoja koskevien sääntöjen olla 
samanlaisia kuin henkivakuutusyhtiöiden taseen vastattavaa-puolta koskevat 
nykyiset säännöt - eli erityisesti onko tarvetta yhdenmukaistaa 
vakuutustekniset vastuut ja omia varoja koskeva neljän prosentin 
vakavaraisuusaste32. Tämä pätee erityisesti silloin, kun ne ovat suorassa 
kilpailutilanteessa varsinkin kun työnantajat käyttävät henkivakuutusyhtiöitä 
työhön liittyvien eläkkeiden (pylväs 2) tarjoamiseksi "ryhmäjärjestelmien" 
19 
muodossa, joita koskevat yhdenmukaistetut pylvään 3 järjestelmiä koskevat 
säännöt3 (katso taulukko XII). 
Tämän kohdan osalta Euroopan vakuutusyhtiöitä edustava järjestö (Comité 
Européen des Assurances - CEA) on sitä mieltä, että pylvään 2 järjestelmiin 
pitäisi soveltaa samoja vakavaraisuussääntöjä siitä riippumatta, hoitaako niitä 
eläkerahasto vai henkivalcuutusyhtiö. Komission mielestä vaihtoehtoja on 
neljä: 
Vaihtoehto I: pylvään 2 järjestelmien rahastoihin sovelletaan sääntöjä, 
joita nykyisin sovelletaan ryhmähenkivakuutusjärjestelmiin. 
Vaihtoehto II: nykyisiä vakavaraisuusvaatimuksia 
ryhmähenkivakuutusjärjestelmien osalta muutetaan pylvääseen 2 
nykyisin sovellettavan käytännön mukaiseksi. 
Vaihtoehto III: määritellään uudet yhteiset EU-normit sekä pylvään 2 
järjestelmiä että ryhmähenkivakuutusta varten. Komissio ottaisi 
mielellään vastaan konkreettisia ehdotuksia. 
Vaihtoehto IV: hyväksytään nykyisin vallitsevat erot, koska ne eivät 
itse asiassa johda merkittävään kilpailun vääristymiseen. 
Kysymys: Ennen asiasta päättämistä komissio haluaa kuulla muita, joita 
asia koskee, 
E, Rahastojen hoitajat 
45. Hyväksytyillä rahastojen hoitajilla on jo oikeus myydä sijoituspalveluja koko 
EU:ssa perustamissopimuksen samoin kuin yhdenmukaistettujen perusteiden 
nojalla3 . Näillä rahastojen hoitajilla on myös oikeus tarjota palvelujaan 
eläkerahastojen hoitamiseksi rajojen ylitse. Tämän vapauden rajoitukset 
voivat muodostaa esteen sijoitusten' tuoton paranemiselle, ja ne rikkovat 
perustamissopimuksessa määrättyjä vapauksia, jotka koskevat sijoitusten 
hoitopalvelujen vapaata tarjoamista yhtenäismarkkinoilla . 
46. Eläkesalkun tehokas hoito edellyttää tarkoituksenmukaiseen hajauttamiseen 
perustuvaa sijoitusstrategiaa, johon saatetaan vaatia ulkopuolista asiantuntija-
apua. Eläkejärjestelmillä on oltava mahdollisuus hankkia neuvoja ja 
hoitopalveluja sopivimmasta lähteestä, joka saattaa olla toiseen jäsenvaltioon 
sijoittautunut hoitaja. Toisessa jäsenvaltiossa oleva rahaston hoitaja voi olla 
paremmin perillä ulkomaisista sijoitusmahdollisuuksista sekä EU:ssa että sen 
ulkopuolella. Eläkejärjestelmän mahdollisuutta käyttää näitä palveluja ei 
pitäisi estää. Komissio on myös sitä mieltä, että kilpailun lisääntyminen voisi 
johtaa näiden rahastojen alhaisempiin hoitomaksuihin tai niiden 
tehokkaampaan hoitoon. Jopa yhden prosenttiyksikön vuotuinen 
kustannussäästö tai tehokkuuden lisäys koko työelämän aikana on valtava 
säästö. 
20 
Kysymys: Komissio pyytää näkökantoja tästä kysymyksestä ja tiedustelee 
myös, muodostavatko jotkin nykyiset esteet todellisia esteitä eläkerahastojen 
hoitajien palvelujen tarjoamiselle rajojen ylitse. 
F. Vaihtoehtoiset toimenpiteet 
47. Tässä vihreässä kirjassa on ehdotettu, että saattaa olla suotavaa muuttaa eläke-
ja henkivakuutusrahastojen vakavaraisuuden valvontaa koskevia sääntöjä. Jos 
päätetään tehdä nämä muutokset, esiin nousee kysymys tehokkaimmasta 
välineestä niiden toteuttamiseksi. Mahdollisuuksia on useita. 
Vaihtoehto 1. Odotetaan euron käyttöönottoa. Tämä vaihtoehto 
vähentäisi euroalueeseen osallistuvien jäsenvaltioiden osalta vaikutusta, joka 
on vaatimuksilla varojen ja vastuiden pitämisestä samoissa valuutoissa. 
Osallistuvan jäsenvaltion varat olisivat automaattisesti vastuiden kanssa 
vastaavassa valuutassa. Tämä lähestymistapa ei vaadi uutta lainsäädäntöä eikä 
sen täytäntöönpanoa komission toimesta. Tämän lähestymistavan avulla ei 
kuitenkaan ratkaistaisi niiden perusteettomien määrällisten sääntöjen 
ongelmaa, jotka rajoittavat sijoittamista tiettyjen luokkien varoihin 
(esimerkiksi osakkeisiin) niin, että ne itse asiassa pakottavat sijoittajat 
ostamaan (valtion) joukkovelkakirjoja. Se ei auttaisi ratkaisemaan niissä 
jäsenvaltioissa olevien rahastojen ongelmia, jotka eivät osallistu euroon, sen 
paremmin valuutan vastakkaisuuden kuin määrällisten rajojenkaan osalta. 
Tämä lähestymistapa voitaisiin kuitenkin yhdistää toiseen vaihtoehtoon. 
Samaan aikaan euron käyttöönoton kanssa jäsenvaltiot voisivat myös tehdä 
yksipuolisia muutoksia kansallisiin säädöksiinsä eläkerahastojen hallinnon 
tehokkuuden edistämiseksi. Nämä muutokset olisivat jäsenvaltioiden asia, ja 
ne riippuisivat siitä, mitä ne pitävät aiheellisena omassa tilanteessaan. 
Vaihtoehto 2. Perustamissopimuksen nykyisten vapauksien 
soveltaminen. Tämä vaihtoehto pohjautuisi yksinkertaisesti nykyisten 
perustamissopimuksen luomien pääoman liikkuvuuteen ja palvelujen 
tarjontaan liittyvien vapauksien merkitsemiin velvoitteisiin. Komissio voisi 
antaa suuntaviivoja siitä, miten näitä perusvapauksia olisi tulkittava, kuri 
kyseessä ovat eläke- ja henkivakuutusyhtiöiden sijoitukset ja rahastojen 
hoitajien oikeus tarjota palvelujaan. Sen jälkeen se tutkisi kunkin jäsenvaltion 
osalta sekä sen yleiset säännöt että sen yksittäistapauksissa tekemät päätökset 
nähdäkseen, ovatko ne perusteltuja vakauden valvonnan kannalta. Jos säännöt 
tai päätökset eivät olisi oikeutettuja, komission olisi pakko käynnistää 
jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely 
perustamissopimuksen nojalla. Oikeuskäytäntö kehittyisi sen jälkeen niin, että 
se ilmentää perustamissopimuksen määräysten tulkintaa käytännössä. Tällä 
lähestymistavalla on kuitenkin tiettyjä haittoja: 
Kestäisi kauan, ennen kuin oikeudellisten perusperiaatteiden 
soveltaminen käytäntöön selkiintyisi. 
21 
Se johtaisi oikeudelliseen epävarmuuteen. Näin kävisi erityisesti siksi, 
että oikeuskäytännössä olisi helppo yksilöidä selvät 
väärinkäyttötapaukset, mutta siinä olisi vaikeampi päättää 
rajatapauksia, joissa perusteltujen ja perusteettomien 
vakavaraisuusrajoitteiden välistä rajaa ei ole helppo määritellä. 
On olemassa vaara, että vastakkaisiin osapuoliin perustuvaan 
menettelyyn ja yksittäisiin tapauksiin pohjautuvasta oikeuskäytännöstä 
johdettu tulkinta muodostuisi jäykäksi. Se ei kenties antaisi riittäviä 
mahdollisuuksia muutoksiin ja joustavuuteen nopeasti kehittyvällä ja 
teknisellä rahoitusvalvonnan alalla. 
Vaihtoehto 3. Direktiivin antaminen. Vaihtoehtoinen lähestymistapa 
olisi yhdenmukaistaminen perusperiaatteet sääntelevällä direktiivillä. Sen 
avulla olisi mahdollista työstää perustamissopimuksen määräysten tulkinta 
tällä teknisellä rahoitusalalla yhteistyössä kaikkien osapuolien kanssa. 
Direktiiviin sisältyisivät menettelyt komission ja kansallisten valvojien 
välisestä yhteistyöstä, joka koskisi perustamissopimuksen perusvapauksien 
tulkitsemista ja päivittämistä muuttuvien olosuhteiden mukaisesti 
sovellettaessa niitä käytäntöön eläke- ja henkivakuutusrahastojen valvonnassa. 
Tästä yhteistyöstä syntyvän direktiivin tulkinnasta ja soveltamisesta 
annettavan lausunnon julkaiseminen voisi johtaa avoimuuteen ja varmuuteen. 
Tätä lähestymistapaa on kokeiltu, mutta menestyksettä. Vaikeudet 
yhteisymmärryksen löytämiseksi jäsenvaltioiden välillä yhteisön 
lainsäädännöstä tällä alalla ovat selvät; on mahdollista, että lisääntynyt 
kiinnostus rahastoiviin lisäjärjestelmiin voisi johtaa suurempaan 
yhteisymmärrykseen. 
Kysymys: Komissio pyytää näkökantoja muilta, joita asia koskee. 
22 
IV luku TYÖNTEKIJÖIDEN VAPAAN LIIKKUVUUDEN 
EDISTÄMINEN 
A. Yleisiä näkökohtia 
48. EU:n perustamissopimuksen 51 artiklassa vaaditaan yhteisön lainsäädännön 
antamista kaikkien niiden esteiden poistamiseksi sosiaaliturvan alalla, jotka 
haittaavat todellista työntekijöiden vapaata liikkuvuutta. 
Tämän artiklan nojalla36 yhteisö on jo antanut lainsäädäntöä (asetukset 
1408/71 ja 574/723 ), jolla poistetaan esteitä työntekijöiden liikkuvuudelta 
rajojen ylitse lakisääteisten eläkkeiden osalta. Tätä lainsäädäntöä ei sovelleta 
lisäeläkejärjestelmiin. 
Yhä useammat ammatillisen ja jopa korkean ammatillisen koulutuksen 
saaneet henkilöt käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Näiden 
henkilöiden kohdalla iisäeläkejärjestelmät vaikuttavat merkittävästi heidän 
sosiaaliturvaansa. 
B. Lisäeläkkeisiin liittyvät ihmisten vapaan liikkuvuuden esteet 
38 
49. Vuoden 1991 heinäkuussa antamassaan tiedonannossa komissio aloitti 
yhteisön tasolla keskustelun lisäeläkejärjestelmien asemasta ja niiden 
vaikutuksesta vapaaseen liikkuvuuteen. 
Jatkona tälle tiedonannolle komission yksiköt ovat useissa tilanteissa yhdessä 
jäsenvaltioiden, työmarkkinaosapuolien ja eläkerahastojen edustajien kanssa 
tutkineet lisäeläkkeisiin liittyvien esteiden poistamista työntekijöiden ja 
ammatinharjoittajien liikkuvuudelta Euroopan unionissa. 
Kun otetaan huomioon monien lisäeläkejärjestelmien erityisluonne ja niiden 
erittäin suuri vaihtelu kansallisella tasolla niiden historian, ammatillisen ja 
aineellisen kattavuuden sekä niiden oikeudellisten ja teknisten muotojen 
osalta, nykyinen lakisääteisiä järjestelmiä varten luotu 
yhteensovittamisjärjestelmä ei vaikuta sopivalta keinolta käsitellä tätä 
ongelmaa. Tarvitaan joustavampaa lähestymistapaa. 
50. Vuoden 1996 helmikuussa komissio päätti pyytää Simone Veilin 
puheenjohdolla toimineen henkilöiden vapaata liikkuvuutta käsittelevän 
korkean tason paneelin mielipidettä muun muassa niistä toimenpiteistä, joita 
tarvittaisiin lisäeläkkeiden yhteydessä syntyvien työntekijöiden vapaata 
liikkuvuutta koskevien esteiden poistamiseksi. 
Paneeli esitti kertomuksensa vuoden 1996 marraskuussa. Se katsoi, että 
lainsäädäntötoimet yhteisön tasolla ovat tarpeellisia, mutta että ne pitäisi 
ainakin aluksi rajoittaa kolmiosaiseen lähestymistapaan, joka käsittäisi 
seuraavat osat: 
23 
a) Niiden jäsenten saavuttamien oikeuksien säilyttäminen, jotka lakkaavat 
olemasta lisäeläkejärjestelmän aktiivisia jäseniä muutettuaan jäsenvaltiosta 
toiseen, ainakin samassa määrin kuin niiden jäsenten kohdalla, joiden 
jäsenyys järjestelmässä lakkaa mutta jotka pysyvät kyseisessä jäsenvaltiossa. 
Tämän erityisseikan taustalla on yhteisön oikeuden perusperiaate eli 
"yhtäläisen kohtelun" periaate. Tämä tarkoittaa sitä, että työntekijän, joka 
poistuu vapaaehtoisesta eläkejärjestelmästä työskennelläkseen toiselle 
työnantajalle toisessa jäsenvaltiossa, ei pitäisi menettää niitä ensimmäisessä 
järjestelmässä jo hankittuja etuja, jotka hän olisi säilyttänyt, jos hän olisi 
vaihtanut työnantajaa samassa jäsenvaltiossa. 
b) Rajojen ylitse tapahtuvat maksut: jäsenvaltioiden olisi huolehdittava 
perustamissopimuksen toisen perusperiaatteen (pääoman ja maksujen vapaan 
liikkuvuuden) soveltamisesta ryhtymällä toimenpiteisiin, joiden nojalla on 
mahdollista maksaa toisiin jäsenvaltioihin kaikki lisäjärjestelmien nojalla 
maksettavat etuudet. 
c) Toimenpiteet, joiden nojalla tilapäisesti toisessa jäsenvaltiossa 
komennuksella työskentelevät työntekijät voivat pysyä lisäeläkejärjestelmässä 
siinä valtiossa, jossa he aikaisemmin työskentelivät. Tätä varten olisi 
poistettava kaikki esteet eläkejärjestelmään kuulumiselle rajojen ylitse. 
Ensimmäisenä vaiheena lisäeläkkeiden alalla syntyvien vapaan liikkuvuuden 
esteiden käsittelemiseksi komissio aikoo hyvin pian antaa ehdotuksen 
direktiiviksi, jossa käsitellään korkean tason paneelin kertomuksessa 
korostettuja seikkoja. Tästä on jo ilmoitettu komisison tiedonannossa, joka 
koski sosiaaliturvan parantamista Euroopan unionissa. 
51. Komissio harkitsee myös korkean tason paneelin ehdottaman yhteisön 
eläkefoorumin perustamisen hyödyllisyyttä. Foorumi koostuisi 
jäsenvaltioiden, työmarkkinaosapuolien ja eläkerahastojen edustajista. Sen 
tehtävänä olisi tutkia mahdollisuuksia ratkaista jäljellä olevat ammatillisiin 
eläkkeisiin liittyvät liikkuvuutta haittaavat ongelmat. Se voisi esimerkiksi 
tuomalla yhteen eri eturyhmiä auttaa löytämään ratkaisuja ongelmiin, jotka 
aiheutuvat siitä, että eläkejärjestelmiä ei tunnusteta jäsenvaltioiden välillä. 
Yleisesti sen tehtävänä olisi tarjota komissiolle asiantuntija-apua sen 
selvittäessä parasta tapaa, jolla voidaan poistaa vapaata liikkuvuutta vielä 
haittaavat esteet. 
52. Kuten edellä on todettu, vapaata liikkuvuutta haittaa kuitenkin edelleen 
joukko muita ongelmia kuin ne, jotka ratkaistaisiin direktiiviehdotuksella. 
Yksilöidyt ongelmat voidaan tiivistää seuraavasti: 
* hankalat kelpoisuusehdot lisäeläkeoikeuksien saamiseksi mukaan 
lukien pitkät odotusajat 
* vaikeudet ansaittujen eläkeoikeuksien siirtämisessä jäsenvaltiosta 
toiseen 
24 
* eläkeoikeuksien hankkimiseen useammassa kuin yhdessä 
jäsenvaltiossa liittyvät vero-ongelmat 
* erityisongelmat, jotka aiheutuvat järjestelmän vaihtamisesta silloin, 
kun kyseessä on muu kuin komennuksella oleva työntekijä, joka siirtyy 
työskentelemään vain tilapäisesti muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, 
jossa hänelle on kertynyt eläkeoikeutta. 
53. Kelpoisuusehdot oikeuksien saamiseksi 
Ansaittujen oikeuksien saaminen tapahtuu usein vasta, kun henkilö on 
työskennellyt useita vuosia jossakin yhtiössä (kymmenen vuotta Saksan lain 
nojalla) ja toisinaan vasta eläkkeelle siirryttäessä. Työpaikan vaihto ennen 
ansaittujen oikeuksien saamista merkitsee sitä, että kyseisen työjakson osalta 
ei makseta mitään ammatillista eläkettä. Jotkut eläkejärjestelmät kattavat 
kuitenkin kaikki tietyn toimialan (esimerkiksi rakennusteollisuuden) 
työntekijät. Tässä tapauksessa työpaikan vaihdosta saman toimialan ja tietyn 
maan sisällä ei rangaista eläkeoikeuksien menetyksellä. Työpaikan 
vaihtaminen rajan ylitse tarkoittaa kuitenkin siirtymistä uuteen 
eläkejärjestelmään. Tätä voidaan sen vuoksi pitää esteenä työvoiman 
liikkuvuudelle rajojen ylitse. 
54. Syynä tähän on pitkien odotusaikojen kielteinen vaikutus vapaaseen 
liikkuvuuteen joko niin, että työntekijä epäröi lähteä alkuperäisen 
työnantajansa palveluksesta peläten menettävänsä jo hankkimansa oikeudet, 
tai niin, että työntekijä on haluton siirtymään jäsenvaltioon, jossa odotusajat 
yleensä ovat pitkät, koska eläkeoikeuden kertyminen kestää liian kauan. 
Esimerkiksi italialaisen tai espanjalaisen Saksassa työskentelevän 
siirtotyöläisen on ehkä työskenneltävä kymmenen vuotta saman työntekijän 
palveluksessa saadakseen ammatillisen eläkejärjestelmän tuomat oikeudet 
tässä maassa. 
55. Vaikeudet ansaittujen eläkeoikeuksien siirtämisessä jäsenvaltiosta toiseen 
mukaan lukien hyväksyttyjen menetelmien puuttuminen eläkerahastojen 
tunnustamiseksi, 
Tällä hetkellä siirtokelpoisuuden osalta vallitsee esteitä hankittujen oikeuksien 
siirtämisessä muun kuin sen jäsenvaltion järjestelmään, jossa ne ovat 
syntyneet. Nämä esteet saattavat muodostua oikeudellisista säännöksistä tai 
järjestelmien säännöistä. 
Jos työpaikasta lähtevälle on kertynyt ansaittu oikeus, on päätettävä, mitä tälle 
oikeudelle tapahtuu. Mahdollisuuksia on kaksi; oikeudet voidaan säilyttää 
siinä eläkejärjestelmässä, jonka piirissä ne hankittiin, tai työpaikan jättäjä voi 
saada eläkettä tästä järjestelmästä jäädessään eläkkeelle. Jos järjestelmän 
luonne sen sallii, vaihtoehtona on ansaittujen oikeuksien edustaman pääoma-
arvon maksaminen. Tätä pääoma-arvoa voidaan sen jälkeen käyttää 
myöhemmän vuosimaksun saamiseksi vakuutusyhtiöltä tai se voidaan maksaa 
25 
uuteen eläkejärjestelmään tietysti edellyttäen, että uusi järjestelmä hyväksyy 
siirron. 
56. Pääoman siirto näyttää suoraviivaiselta ratkaisulta rahastoitujen 
eläkejärjestelmien kohdalla, mutta sitä ei yleensä käytetä silloin, kun kyseessä 
on varauksiin perustuva järjestelmä tai jakojärjestelmä, joista kummassakaan 
varoja ei siirretä sivuun luvattujen eläkkeiden kattamiseksi. Monilla työpaikan 
vaihtajilla on tämän vuoksi vain yksi vaihtoehto eli aikaisemman 
eläkejärjestelmän oikeuksien säilyttäminen39. Kummassakaan tapauksessa -
siirto tai säilyttäminen - tulevia palkankorotuksia ei yleensä oteta huomioon 
siten, kuin ne otettaisiin huomioon saman työnantajan palveluksessa olleen 
keskeytymättömän uran jälkeen. Usein edes odotettuja hinnan tai keskiansion 
korotuksia ei oteta huomioon siirtoarvoja laskettaessa. Tästä johtuen 
järjestelmästä lähtijät eivät yleensä saa oikeudenmukaista osuuttaan 
eläkerahastosta. 
Sellaisten siirtoarvojen laskeminen, joilla rangaistaan järjestelmästä lähtijöitä 
ja joilla ei riittävästi säilytetä "uinuvia" oikeuksia, muodostavat vakavia 
esteitä työvoiman liikkuvuudelle. 
57. Eläkeoikeuksien hankkimiseen useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa 
liittyvät vero-ongelmat 
Vaikka välitön verotus kuuluukin suurelta osin jäsenvaltioiden toimivaltaan, 
jäsenvaltioiden on käytettävä toimivaltaansa johdonmukaisesti yhteisön lain 
kanssa4 . Tältä osin olisi otettava huomioon, että 48 artikla ei tarkoita vain 
kansallisuuteen perustuvan syrjinnän poistamista vaan myös kaikkien 
sellaisten kansallisten toimenpiteiden mitätöimistä, jotka todennäköisesti 
aiheuttavat yhteisön kansalaisille haittaa perustamissopimuksen takaamien 
perusvapauksien käyttämisessä tai tekevät niistä vähemmän mielekkäitä41. 
Jäljempänä VI luvussa käsitellään yleisemmin verotuskysymyksiä. 
Työntekijät, jotka haluavat käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen 
Euroopan unionissa, voivat törmätä verotuksellisiin esteisiin yrittäessään 
siirtää kertyneitä etuuksia (silloin kun se on mahdollista) kotivaltion 
rahastoivasta järjestelmästä vastaanottajavaltion järjestelmään. Siirto 
kotivaltion järjestelmästä voi olla veronalainen, mikä voi johtaa verotuksen 
kannalta epäedulliseen tilanteeseen, jossa vastaanottajavaltio ei myönnä 
verohelpotusta siirrolle, mutta ennen pitkää saaduista etuuksista kannetaan 
tuloveroa. Tämä kuvaa epäedullista asemaa, jossa vapaata liikkuvuutta 
hyödyntävät työntekijät voivat huomata olevansa verrattuna niihin, jotka 
siirtävät kertyneitä etuuksia yhden j äsenvaltion sisällä. 
58. Erityisongelmat, jotka aiheutuvat järjestelmän vaihtamisesta silloin, kun 
kyseessä on muu kuin komennuksella oleva työntekijä, joka siirtyy 
työskentelemään vain tilapäisesti muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jossa 
hänelle on kertynyt eläkeoikeutta-
26 
Tässä voidaan erottaa kaksi eri tilannetta: 
* Työnantajien toiseen valtioon saman yhtiön tai osakkuusyhtiöiden 
piirissä komentamat työntekijät: tätä tilannetta käsitellään 
direktiiviehdotuksella, joka on mainittu edellä. 
* Kaikki muut lyhyeksi ajaksi toiseen jäsenvaltioon siirtyvät työntekijät: 
muuttuvat eläkejärjestelmät muodostavat näille työntekijöille 
samanlaisen haitan kuin komennuksella oleville työntekijöille. Tämä 
ehkäisee työvoiman vapaata liikkuvuutta jäsenvaltioiden rajojen ylitse. 
C. Mahdolliset lähestymistavat 
59. Yksi esiin nostettu kysymys koskee sitä, olisiko mahdollista käsitellä vain 
pakollisten järjestelmien eikä vapaaehtoisten järjestelmien yhteydessä 
syntyviä ongelmia. On esitetty, että vapaaehtoisiin järjestelmiin sovellettava 
sääntelyaloite voisi saada työnantajat, jotka muutoin päättäisivät perustaa 
tällaisia järjestelmiä, luopumaan niistä. Näyttää kuitenkin vaikealta käsitellä 
eri tavoin järjestelmiä, joiden tavoite työntekijän kannalta on sama eli hänen 
eläkkeensä maksaminen. Vapaaehtoisten järjestelmien jättämisellä 
ulkopuolelle olisi hyvin erilainen vaikutus jäsenvaltiosta riippuen. 
60. Käytyjen neuvottelujen perusteella näyttää siltä, että erityinen ongelma syntyy 
silloin, jos yhteisön lainsäädännöllä ehdotetaan odotusajan pituuden 
rajoittamista. Riippumatta siitä, mitä etuja pitkillä odotusajoilla voi olla 
muilla aloilla, ne muodostavat kuitenkin vapaan liikkuvuuden esteitä. Tämän 
vuoksi on välttämätöntä harkita, miten tämä ongelma voitaisiin ratkaista. 
Tämä voitaisiin tehdä yhteisön tason lainsäädännöllä, jolla määrättäisiin 
odotusajan enimmäispituudesta vuosina. Voitaisiin myös säätää, että 
jäsenvaltiot eivät saisi pidentää nykyisiä odotusaikoja. Toinen vaihtoehto 
voisi olla se, että yhteisö ei ehdottaisi tässä asiassa mitään lainsäädäntöä vaan 
rajoittuisi edistämään Euroopan tason keskustelua työmarkkinaosapuolien 
välillä. 
61. Siirtokelpoisuuden osalta tähän mennessä jäsenvaltioiden ja 
työmarkkinaosapuolien kanssa keskusteltu lähestymistapa on se, että 
siirtokelpoisuuden salliminen vaadittaisiin silloin, kun järjestelmän luonne sen 
sallii (yleensä rahastoivat järjestelmät). Muissa tapauksissa oikeuksien 
säilyttäminen olisi ainoa vaihtoehto. Voitaisiin myös vaatia, että siirrettävälle 
summalle annettaisiin kohtuullinen rahallinen arvo sekä siinä järjestelmässä, 
josta se siirretään, että siinä järjestelmässä, johon työntekijä siirtyy. 
Eläkeoikeuksien siirtokelpoisuuteen liittyvien teknisten ongelmien kuten vain 
hyväksyttyjä lisäeläkejärjestelmiä koskevien oikeuksien siirron tai siirrettyjen 
oikeuksien rahallisten normien määrittämisen ratkaisemiseksi voisi olla 
hyödyllistä perustaa korkean tason paneelin ehdottama jäsenvaltioiden, 
työmarkkinaosapuolien ja eläkerahastojen edustajista koostuva yhteisön 
eläkefoorumi. 
27 
62. Verohaittojen poistamiseksi jäsenvaltioita voitaisiin kannustaa sisällyttämään 
kahdenvälisiin kaksinkertaisen verotuksen kieltäviin sopimuksiinsa 
erityismääräyksiä vakuutusmaksujen, siirtoarvojen ja etuuksien 
verokohtelusta. Vaikka yksittäiset sopimukset voitaisiinkin näin mukauttaa 
kyseisten verojärjestelmien erityispiirteisiin, erityismääräyksistä sopiminen 
kaikissa kahdenvälisissä sopimuksissa olisi pitkä ja hankala menettely. Se 
olisi myös vähemmän avoin kuin yhteiset yhteisön tasolla olevat säännöt, 
vaikka niistä saattaisi olla vaikea neuvotella. 
63. Edellä mainittu direktiiviehdotus sisältää toimenpiteitä, joiden nojalla 
työnantajien tilapäisesti toiseen jäsenvaltioon lähettämät työntekijät voivat 
pysyä lisäeläkejärjestelmän piirissä siinä valtiossa, jossa he aikaisemmin 
työskentelivät. 
Tämä mahdollisuus kuulua järjestelmään rajojen ylitse voitaisiin laajentaa 
koskemaan kaikkia rajoitetuksi ajaksi toiseen jäsenvaltioon siirtyviä 
työntekijöitä. Tämä vaatisi sopimusta alkuperäisessä jäsenvaltiossa olevan 
työnantajan, oleskelujäsenvaltiossa olevan työnantajan, työntekijän ja 
tarvittaessa kyseisen lisäeläkejärjestelmän välillä. 
Kysymykset: 
1. Tarvitaanko yhteisön tasolla toimenpiteitä, jotta poistettaisiin yksilöidyt 
vapaan liikkuvuuden esteet (muut kuin ne, joita tulossa oleva direktiiviehdotus 
koskee) lisäeläkkeiden osalta? 
2. Jos tarvitaan, mitkä toimet olisivat aiheellisimpia kunkin yksilöidyn jäljellä 
olevan ongelman kohdalla (lainsäädäntö, työmarkkinaosapuolien välinen 
sopimus)? 
3. Jos ei tarvita, miten jäljellä olevat yksilöidyt vapaan liikkuvuuden esteet 
voitaisiin poistaa? 
4. Mihin muihin aloitteisiin komission olisi ryhdyttävä poistaakseen jäljellä 
olevat vapaan liikkuvuuden esteet? 
V luku VEROTUKSEN MERKITYS LISÄELÄKKEIDEN KANNALTA 
A. Yleisiä seikkoja 
64. Maksettujen eläkkeiden verotus on erityisen tärkeätä rahastoivien 
lisäjärjestelmien suunnittelussa, ja useimmissa, joskaan ei kaikissa, 
jäsenvaltioissa niille annetaan jonkinlaisia veroetuja. Eläkejärjestelmien 
suunnittelu ja valinta eri verotusmuotojen välillä ovat kuitenkin 
pohjimmiltaan jäsenvaltioiden asia. Kunkin kansallisen hallituksen on 
päätettävä, millainen verotusympäristö on tehokkain sen oloissa pitäen 
28 
mielessä verohelpotuksista valtiolle aiheutuvat kustannukset. Verotussäännöt, 
jotka ovat kehittyneet useiden vuosien aikana, ovat erittäin monimutkaisia ja 
jäsenvaltiokohtaisia. Niihin sisältyy yksityiskohtaista sääntelyä, jonka 
tarkoituksena on varmistaa, että eläkesäästämisen kannustamiseen ohjattuja 
valtion tuloja käytetään vain tähän tarkoitukseen. 
65. Tämä erilaisuus aiheuttaa tilanteen, jossa verotus voi muodostaa esteen 
ihmisten vapaalle liikkuvuudelle ja palvelujen tarjoamisen vapaudelle. 
Veroedut riippuvat usein siitä, että järjestelmä täyttää useita yksityiskohtaisia 
sääntöjä, ja tämän vuoksi yhdessä jäsenvaltiossa hyväksytty järjestelmä tuskin 
täyttää toisessa jäsenvaltiossa olevia järjestelmän verotusta koskevia 
vaatimuksia. Tästä on käytännössä seurauksena haluttomuus maksaa 
vakuutusmaksuja muissa jäsenvaltioissa perustettuihin eläkerahastoihin. 
66. Tämän vuoksi komissiota katsoo, että erityisten verosääntöjen olisi oltava 
johdonmukaisia yhteisön perusperiaatteisiin kuuluvien henkilöiden vapaan 
liikkuvuuden ja palvelujen tarjoamisvapauden kanssa. Tämä pätee sekä 
pylvään 2 että pylvään 3 eläkejärjestelyihin. Pylvään 3 järjestelyjen osalta 
kolmannella henkivakuutusdirektiivillä säädetään nyt palvelujen vapaasta 
tarjoamisesta EU:ssa kotivaltion valvonnan perusteella. Hallinnollisten 
esteiden poistaminen vakuutusyhtiön rajojen ylitse tapahtuvalta 
liiketoiminnalta on kuitenkin korostanut joitakin verohaittoja, joita saattaa 
aiheutua erityisesti henkivakuutusmaksujen verovähennyskelpoisuudessa. 
67. Verosäännöt, jotka syrjivät vakuutuksenottajaa, joka ostaa vakuutuksen 
toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta vakuutuksenantajalta, ovat vastoin 
palvelujen tarjoamisvapautta. Bachmannin asiassa2 Euroopan yhteisöjen 
tuomioistuin kuitenkin katsoi, että tällaiset syrjivät säännökset saadaan 
säilyttää siinä määrin, kuin ne ovat tarpeen jäsenvaltion verotusjärjestelmän 
erityisen johdonmukaisuuden säilyttämiseksi. Tässä tapauksessa tuomioistuin 
pysytti voimassa Belgian vero-oikeuden säännöksen, jonka mukaan 
henkivakuutussopimuksen maksujen verohelpotus sallittiin vain Belgiaan 
sijoittautuneiden yritysten myöntämille vakuutuksille. Syynä oli se, että 
vakuutusmaksuja koskeva helpotus liittyi vakuutuksen tuoton verotukseen; jos 
verohelpotusta annettaisiin ulkomaisille vakuutuksenantajille maksetuille 
vakuutusmaksuille, Belgian veroviranomaiset eivät voisi olla varmoja siitä, 
että vakuutuksen tuottamasta etuudesta loppujen lopuksi maksettaisiin veroa. 
68. Eräässä myöhemmässä tapauksessa tuomioistuin totesi, että verotuksellista 
johdonmukaisuutta ei voitu käyttää perusteena olosuhteissa, joissa jäsenvaltio 
oli vapaaehtoisesti luopunut tuosta johdonmukaisuudesta esimerkiksi toisen 
jäsenvaltion kanssa tekemänsä kaksinkertaisen verotuksen kieltävän 
sopimuksen määräyksissä. Wielockxin asian tuomio osoittaa, että 
jäsenvaltion olisi otettava huomioon se vaikutus, joka kaksinkertaisen 
verotuksen kieltävillä sopimuksilla saattaa olla siihen verotuksen 
johdonmukaisuuteen, jonka tietty toimenpide luo kansallisella tasolla. Jos 
jäsenvaltio kaksinkertaisen verotuksen kieltävän sopimuksen ehtojen nojalla 
sallii jäsenvaltion ulkopuolella asuville maksettujen etuuksien verottamisen 
29 
vain heidän oleskeluvaltiossaan, ei se, että näitä suorituksia ei voida verottaa, 
saisi olla syy verovähennysoikeuden eväämiseen vain silloin, kun 
vakuutusmaksut maksetaan muualle yhteisössä sijoittautuneeseen 
järjestelmään. 
B. Kaksinkertaisen verotuksen välttäminen 
69. Jokainen jäsenvaltio on solminut useita kaksinkertaisen verotuksen kieltäviä 
sopimuksia muiden sekä unionissa että sen ulkopuolella olevien valtioiden 
kanssa. Näiden luonteeltaan lähes aina kahdenvälisten sopimusten 
tarkoituksena on edistää taloudellista toimeliaisuutta poistamalla 
kaksinkertaisen verotuksen mahdollisuus samalla, kun varmistetaan yhteistyö 
veronkierron ja veropetosten torjunnassa. Unionissa 105 mahdollisesta 
kahdenvälisestä suhteesta tällaiset kaksinkertaisen verotuksen kieltävät 
sopimukset kattavat nyt 98. Jos kahdenvälistä sopimusta ei ole, jotkut 
jäsenvaltiot myöntävät helpotuksen kaksinkertaisesta verotuksesta 
yksipuolisesti. 
70. Ammatillisten eläkkeiden verotuksen osalta nykyiset sopimukset keskittyvät 
yleensä lähes yksinomaan kaksinkertaisen verotuksen poistamiseen eläkkeiltä 
niitä maksettaessa. Useimmat kahdenväliset sopimukset noudattavat OECD:n 
malli verosopimuksen 18 artiklaa, ja niissä annetaan veronmaksajan 
asuinmaalle yksinomainen oikeus verottaa yksityisen työsuhteen perusteella 
saatua eläketuloa. (Toisaalta julkisen palvelun eläkkeitä koskee OECD:n 
mallin 19 artikla, ja niitä verotetaan yleensä siinä maassa, josta ne ovat 
lähtöisin.) Vaikkakin eräissä viimeaikaisissa kahdenvälisissä 
verosopimuksissa annetaan yksityisen työsuhteen nojalla maksettujen 
eläkkeiden verotusoikeus lähtömaalle, kaksinkertaisen verotuksen välttämistä 
koskeva perusperiaate pätee silti. Tällä tavoin samaa tuloa ei veroteta kahteen 
kertaan. 
71. Joissakin jäsenvaltioiden välisissä kahdenvälisissä sopimuksissa kuten 
Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan sekä Tanskan ja Yhdistyneen 
kuningaskunnan välisissä sopimuksissa määrätään nimenomaisesti 
vakuutusmaksuista, joita siirtotyöläinen saattaa edelleen maksaa yhdessä 
maassa olevaan järjestelmään muutettuaan toiseen maahan. Näillä 
määräyksillä, jotka menevät OECD:n malliverosopimusta pitemmälle, 
määrätään pohjimmiltaan toisessa maassa verotuksen kannalta hyväksyttyjen 
eläkejärjestelmien vastavuoroisesta tunnustamisesta. Tämän seurauksena 
siirtotyöläinen voi edelleen saada verohelpotuksen uudessa oleskelumaassaan 
aikaisempaan maahan maksetuista eläkkeiden vakuutusmaksuista. Tällaisten 
toimenpiteiden seurauksena voidaan poistaa työntekijöiden liikkuvuuden 
esteet. 
C. Yhteisen lähestymistavan edut 
72. Kahdenvälisten kaksinkertaisen verotuksen kieltävien sopimusten 
merkittävänä etuna on se, että ne voidaan räätälöidä kyseisten kahden maan 
30 
verotus- ja eläkejärjestelmien erityispiirteiden mukaisiksi. Tätä vastaan on 
toisaalta asetettava tämän järjestelmän suhteellinen hankaluus siltä kannalta, 
että unionin sisällä vie melko paljon aikaa neuvotella 105 sopimusta. Tämän 
määrän voidaan olettaa lisääntyvän jyrkästi mahdollisen tulevan laajenemisen 
yhteydessä44. Näistä sopimuksista ei ole yleistä tietoa, eikä eri kahdenvälisiin 
sopimuksiin perustuvia samanlaisia tilanteita kohdella yhtäläisesti. 
73. Tiiviimmällä eläkkeiden rajojen ylitse tapahtuvan verokohtelun 
yhteensovittamisella voitaisiin kuitenkin merkittävästi helpottaa 
kahdenvälisten verosopimusten päivittämistä ja mahdollista laajentamista. 
Tällainen yhteensovittaminen näyttäisi sopivan erityisesti kehittyvien 
yhtenäismarkkinoiden tarpeisiin, ja se voitaisiin toteuttaa useilla tavoilla. 
Ensimmäiseksi olisi tarpeellista harkita, tarvitaanko erityisaloitteita tai -
toimenpiteitä unionin tasolla. Jos jäsenvaltioiden hallitukset sopisivat 
säännöistä, pitäisi valita niiden täytäntöönpanotapa: ne voitaisiin kuten 
nykyisin sisällyttää jäsenvaltioiden välisiin yksittäisiin sopimuksiin, tai ne 
voitaisiin vaihtoehtoisesti panna täytäntöön monenvälisesti. Toisaalta voi olla 
aiheellista säätää tietyistä eläkkeiden verotusta koskevaan- sopimukseen 
sisältyvistä seikoista yhteisön lainsäädännöllä. 
74. Erityisesti kun otetaan huomioon tarve huolehtia siitä, että eläkejärjestelmille 
myönnettyjä veroetuja ei käytetä väärin, tarvitaan myös jatkossa veronkierron 
estäviä sääntöjä. Tätä ajatellen näyttäisi erityisen hyödylliseltä tutkia ajatusta 
muissa jäsenvaltioissa verotuksen kannalta hyväksyttyjen järjestelmien 
vastavuoroisesta tunnustamisesta, joka jo sisältyy joihinkin kahdenvälisiin 
kaksinkertaisen verotuksen kieltämistä koskeviin sopimuksiin. Tällainen 
lähestymistapa esimerkiksi rajojen ylitse suoritettujen vakuutusmaksujen 
osalta voisi estää eläkkeitä koskevien verohelpotusten väärinkäytön muihin 
tarkoituksiin. 
75. Komission verojärjestelmien kehittymisestä 22 päivänä lokakuuta 1996 
antamassa kertomuksessa45 korostetaan tarvetta tarkastella veropolitiikkaa 
Euroopan unionin tämänhetkisten suurten poliittisten haasteiden yhteydessä. 
Tärkeimmät näistä koskevat yrittäjyyden ja työllisyyden edistämistä46. 
Komission kertomuksessa, jossa käsitellään verotusta käsittelevän korkean 
tason työryhmän työtä47 ja tehdään siitä päätelmiä, korostetaan komission 
käsitystä, jonka mukaan täyden hyödyn saamiseksi yhtenäismarkkinoista ja 
yrittäjyyden elvyttämiseksi on unionissa harjoitettavaa liiketoimintaa 
koskevien veroesteiden ja -haittojen poistamiseksi ryhdyttävä tarmokkaisiin 
toimenpiteisiin. 
76. Komission kertomuksessa todetaan, että eläkkeiden verotuksesta tehdään 
mahdollisesti yhteisötason aloite tulevaisuudessa, ja myös se, että korkean 
tason työryhmässä monet henkilökohtaiset edustajat vaativat toimenpiteitä 
kahdenvälisten kaksinkertaisen verotuksen kieltävien sopimusten toimimisen 
parantamiseksi. Samalla, kun komissio pitää täysimääräisesti mielessään 
läheisyys- ja suhteellisuusperiaatteet, se on sitä mieltä, että saattaa osoittautua 
hyödyllisimmäksi tutkia tapoja eläkkeiden maksamiseen liittyvien 
31 
verosääntöjen yhteensovittamisen ja soveltamisalan parantamiseksi yhteisön 
tasolla. Tällaiset säännöt edellyttäisivät tietenkin neuvoston yksimielistä 
päätöstä. 
77. Edellisessä luvussa käsiteltiin erityisesti ongelmia, jotka liittyvät tilapäisesti 
muussa jäsenvaltiossa kuin kotivaltiossaan työskenteleviin työntekijöihin, ja 
lainsäädäntöä, jota komissio aikoo ehdottaa. Tuo ehdotus antaa 
mahdollisuuden tiettyjen verosäännösten vähäiseen, mutta merkittävään 
yhteensovittamiseen ainakin lisäeläkkeiden osalta. 
Kysymykset: Missä määrin nykyiset (esimerkiksi hyväksyttyjen järjestelmien 
jäsenyyteen liittyvät) verosäännöt tai -säännökset muodostavat todellisen 
esteen työntekijöiden vapaalle liikkuvuudelle? 
Onko kannattavaa käyttää kahdenvälisiä tai monenvälisiä verosopimuksia 
jäsenvaltioiden välisen tiiviimmän yhteistyön edistämiseksi rajat ylittävien 
eläkejärjestelyjen osalta? Jos on, mitä näiden pitäisi kattaa, ja miten tämä 
yhteistyö voidaan käytännössä toteuttaa? 
Onko yhteisön lainsäädäntö varteenotettava vaihtoehto? 
32 
TAULUKOT 
Yleinen huomautus: 
Koska rahastointiperusteisten eläkejärjestelmien merkitys kasvaa, on tärkeää, että eläkeasioiden parissa 
toimivilla yrityksillä, viranomaisilla, tai muilla tahoilla on käytössään luotettavia ja yhdenmukaistettuja 
yhteisötason tilastoja. Tilastot sisällytetään asiaa yleisellä tasolla koskevaa rakenteellisista yritystilastoista 
annettuun neuvoston asetukseen 58/97. 
33 
Taulukko I Kattavuustasot - pylväs 2 
Maa 
Belgia 
Tanska 
Saksa 
Kreikka 
Espanja 
Ranska 
Irlanti 
Italia 
Luxemburg 
Alankomaat 
Portugali 
UK Arvioitu kattavuus 
prosentteina yksityisen 
sektorin 
kokonaistyöllisyydestä 
31 
80 
46 
5 
15 
90 
40 
5 
30 
85 
15 
48 Piirteet 
Vapaaehtoiset/rahastoivat/ 
eläkerahastot ja ryhmävakuutus 
Yhtiöiden rahastot/ammatilliset 
rahastot työehtosopimusten 
kautta/kaikki rahastoivia 
Vapaaehtoiset/osittain varauksiin 
siirretyt (noin 56 %) rahastoitu 
(44 %) eläkekassojen, tukirahastojen 
ja ryhmävakuutusten kautta 
Vapaaehtoiset/etupäässä ylimmille 
toimihenkilöille/jossain määrin 
(rajoitettua) rahastointia 
Vapaaehtoiset/etupäässä ylimmille 
toimihenkilöille ottaen huomioon 
sosiaaliturvaeläkkeiden korkea 
taso/osittain rahastoivia/etupäässä 
kirjapitovarauksia: lopetetaan 
vähitellen 
Puolipakollinen/työehtosopimukset/ 
jakojärjestelmä/vapaaehtoiset 
ylimpien toimihenkilöiden 
rahastoivat järjestelmät 
Vapaaehtoiset/rahastoivat/ 
eläkerahastot ja ryhmävakuutus 
Vapaaehtoiset/etupäässä ylimmille 
toimihenkilöille ottaen huomioon 
sosiaaliturvaeläkkeiden korkea 
taso/osittain rahastoivia 
Vapaaehtoiset/etupäässä 
kirjanpitovaraustyyppiset 
järjestelmät/ vähäistä rahastointia 
Yhtiöiden rahastot/koko teollisuuden 
alan kattavat rahastot 
työehtosopimusten kautta/kaikki 
rahastoivia 
Vapaaehtoiset/tunnustettujen 
hallintoyhtiöiden ja 
vakuutusyhtiöiden hoitamat 
eläkesuunnitelmat (ei 
rahastot)/rahastoivia/ etupäässä 
ylimmille toimihenkilöille ottaen 
huomioon sosiaaliturvaeläkkeiden 
korkea taso 
Vapaaehtoiset/rahastoivia Lisäeläkkeet prosentteina 
kaikista eläkkeistä (1993) 
8% 
18% 
11% 
tietoa ei olé saatu 
3% 
21% 
18% 
2% 
tietoa ei ole saatu 
32 % 
tietoa ei ole saatu 
28% 
Lähde: EFRP - European Pension Funds 1996 - perustuu Maailmanpankin kertomukseen - Tamburin kertomus 
34 
Taulukko II Eläkerahastojen varat - yhteensä ja prosentteina BKT:stä (1993) 
Varat miljardeina ecuina Varat %:eina BKT:stä 
Belgia 7 3,4 
Tanska 26 20,1 
Saksa48 106 5,8 
Espanja 10 2,2 
Ranska 41 3,4 
Irlanti 18 40,1 
Italia 12 1,2 
Alankomaat 261 88,5 
UK 717 79,4 
EU49 1198 20,3 
Yhdysvallat 3546 59,1 
Japani | 1800 | 44J 
Lähde: EFRP 
3$ 
Taulukko III Henkivakuutusyhtiöiden varat - yhteensä ja prosentteina BKTrstö (1995) 
Maa ~" ~~~ Henkivakuutusyhtiöiden varat Varat prosentteina BKT:stä 
miljardeina ecuina 
Belgia " 6 2,9 
Tanska 65 49 
Saksa 37S> 20_5 
Kreikka tietoa ei ole saatu 
Espanja 18 4,2 
Ranska 317 3<_0 
Irlanti tietoa ei ole saatu 
Italia 31 3,7 
Luxemburg 5 37,6 
Alankomaat 138 45,6 
Itävalta 5 1_7 
Portugali 3 3_9 
Suomi 6 6_3 
Ruotsi 65 36_9 
UK 565 67_1 
EUR 15 1 1604 I 24,9 
HUOMAUTUS. Luvut eivät ole täysin vertailukelpoiset erilaisista kansallisista arvostussäännöistä johtuen 
(sijoitukset voidaan arvostaa ostohintaan kuten Saksassa tai nykyhintaan kuten UK:ssa). 
EU:n yhteismäärä sisältää vain luettelossa mainitut jäsenvaltiot. 
Lähde: Eurostat 1997 
!>C 
Taulukko IV Eläkerahastojen (pylväs 2) varojen jakautuma prosentteina kokonaisvaroista 
(1994) 
Osakkeet Kiinteft tuotto Kiinteft Lyhytaikaiset Ulkomaiset 
omaisuus sijoitukset varat, % 
Belgia 36 47 10 ei käyt. 
Tanska 22 65 
Saksa 11 75 11 
Espanja 82 13 
Ranska 14 39 40 
Irlanti 55 35 ei käyt. 
Italia 14 72 10 
Alankomaat 30 58 10 25 
Portugali (18) (57) 19 ei käyt. 
Ruotsi 32 47 13 12 
UK 80 11 30 
Yhdysvallat (52) (36) 10 
Japani (29) (63) ei käyt. 
Lähde: Royal Institute of International Affairs, UBS ja EFRP (suluissa olevat luvut ovat arvioita). 
n 
Taulukko V Henkivakuutusvarojen (pylväs 3) jakautuma prosentteina kokonaisvaroista (1994) 
MAA 
Tanska 
Saksa* 
Espanja * 
Ranska 
Italia 
Alankomaat 
Ruotsi 
UK OSAKKEET 
Kotimaiset Ulkomaiset 
20 
5 
2 
19 
7 
12 
23 
49 5 
ei käyt. 
ei käyt. 
-
5 
2 
ei käyt. 
12 KIINTEÄ TUOTTO 
Kotimaiset Ulkomaiset 
66 
76' 
55 
69 
70 
71' 
61 
24 -
ei käyt. 
ei käyt. 
-
5 
4 
ei käyt. 
3 KIINTEÄ 
OMAISUUS 
3 
5 
10 
8 
12 
6 
7 
9 MUUT 
6 
14 
33 
4 
2 
6 
9 
3 
osoittaa maita, joista ei ollut käytettävissä jakautumaa kotimaisiin ja ulkomaisiin varoihin 
sisältää lainat (50 %) 
sisältää lainat (61%) 
Lähteet: Comité Européen des Assurances, OECD:n vakuutustilastollinen vuosikirja 
1987 -1994 
^ 
Taulukko VI Osakkeiden tuottotasojen erot verrattuina joukkovelkakirjoihin 
Aika, jolta osakkeiden tuottoerot verrattuina joukkovelkakirjoihin lasketaan, on tärkeä. Osakkeisiin yleensä 
liittyvä korkeampi tuotto joukkovelkakirjoihin verrattuna riippuu hyvin suuresti osakemarkkinoiden tasosta sekä 
sen kauden alustaja lopusta, jolta vertailu suoritetaan. Alla on mainittu useita eri lähteitä. Vaikka ero vaihtelee, 
kaikki lähteet osoittavat johdonmukaisesti osakkeiden parempaa tuottoa. 
Taulukko VT a Todelliset tuottotasot (% p.a., 1967 - 1990, kotimaan valuutta) 
Maa Osakkeet Joukkovelkakirjat 
Tanska 7,0 3,4 
Saksa 9,5 2,7 
Ranska 9,4 1,0 
Italia 4,0 -0,2 
Alankomaat 7,9 1,0 
Ruotsi 8,4 -0,9 
UK 8,1 -0,5 
Yhdysvallat 4,7 -0,5 
Japani | | 0_2 
Lähde: E.P. Davis: 1995 
*7 
Taulukko VI b Osakemarkkinoiden tuottoero verrattuna joukkovelkakirjamarkkinoihin (% p.a., 
1981 - 1995, kotimaan valuutta) 
Belgia 
Saksa 
Ranska 
Italia 
Alankomaat 
Ruotsi 
UK 
Japani 
Yhdysvallat 11,5 
7,1 
4,5 
1,5 
6,9 
15,5 
2,9 
2,9 
1,5 
Lähde: JP Morgan 
FT/S+P Actions World Indices 
Pragma Consulting 
4 c£> 
Taulukko VI c 
USA:n markkinoiden reaaUtuotot (% p.a.) (1926 - 1984) 
Pienyhtiöiden osakkeet 9,1 
Suuryhtiöiden osakkeet _7_1 
Pitkäaikaiset valtion joukkovelkakirjat . 1_7 
Lähde: Ibbotson Associates Inc. 
UK:n markkinoiden reaalituotot (% p.a.) (1919 -1993) 
Osakkeet 1 7,9 
Valtion obligaatiot (pitkäaikaiset) 2_0 
Lähde: BZW 1994 
Belgian markkinoiden reaalituotot (% p.a.) (1959 -1994) 
Osakkeet 4_6 ' 
Kiinteätuottoiset sijoitukset 2_3 
Lähde: Banque Degroof 
V 
Taulukko VII Eläkerahastot 1984 
riskiin. 1993. Keskimftftrftiset tuotot, volatiliteetti ja tuoton suhde 
Belgia 
Tanska 
Saksa 
Espanja 
Irlanti 
Alankomaat 
Ruotsi 
UK 
Yhdysvallat 
Sveitsi 
Japani Eläkerahastojen 
keskimääräinen 
nimellistuotto (reaalituotto 
suluissa) 
11,8-(8,8) 
10,0-(6,3) 
9,4-(7,1) 
13,8-(7,0) 
14,0-(10,3) 
9,5-(7,7) 
14,5-(8,1) 
15,5-(10,2) 
13,5-(9,7) 
7,6-(4,4) 
8,2-(6,5) Nimellistuottojen 
keskimääräinen 
keskipoikkeama 
8,9 
9,4 
7,2 
19,9 
13,7 
7,2 
8,5 
11,4 
9,4 
6,7 
8,3 Nimellistuottojen 
tuotto/riskisuhde30 (sarake 
1 •*• sarake 2) 
1,3 
1,1 
1,3 
0,7 
1,1 
1,3 
1,7 
1,4 
1,4 
1,1 
1,0 
Lähde: EFRP 
Huom: Vastaavat luvut henkivakuutussijoitusten tuotoista ovat pian saatavissa Eurostatista osana 
vakuutuspalveluista laadittuja tilastoja. 
hi 
Taulukko VIII Arvopaperimarkkinoiden koko (kotimaiset arvopaperit) (1996) 
Maa Pörssimarkkina-arvo %:eina BKT:stft 
Belgia 45_9 
Tanska 41_8 
Saksa 29_6 
Kreikka 19,7 
Espanja 42,3 
Ranska 38_9 
Irlanti 49_7 
Italia 21_7 
Luxemburg 193,4 
Alankomaat 97_8 
Itävalta __3 
Portugali 23/7 
Suomi 50_7 
Ruotsi 97_2 
UK 149__9 
EU 32 
Yhdysvallat _68 
Japani 65 
Lähde: Federation of European Stock Exchanges ja Euroopan komissio. 
h\ 
Taulukko IX Yhteenveto eläkerahastojen (pylväs 2) sijoitussalkkuja koskevasta kansallisesta 
sääntelystä 
Maa Rajoitukset 
Tanska Korkeintaan 40 % saadaan sijoittaa "korkean riskin varoihin" - näihin kuuluvat 
kotimaiset osakkeet, ulkomaiset osakkeet ja noteeraamattomat arvopaperit. Myös 
80 %:n valuutan vastaavuusvaatimus. EU-valuutan kohdalla korkeintaan 50 % 
vastuista voidaan kattaa ecuina määritellyillä varoilla. Ei oikeutta sijoittaa omiin 
varoihin. 
Saksa Enintään 30 % EU:n arvopapereita, 25 % EU:n omaisuutta, 6 % EU:n ulkopuolisia 
osakkeita, 6 % EU:n ulkopuolisia joukkovelkakirjoja, 20 % ulkomaisia varoja 
yhteensä, 10 %:n raja sijoittamisessa omiin arvopapereihin51 
Espanja Viiden %:n rajoitus yhden yhtiön liikkeeseenlaskemilla osakkeilla. Varoista 90 % 
on sijoitettava noteerattuihin arvopapereihin, pankkitalletuksiin, omaisuuteen tai 
kiinnityksiin. Yhden %:n on oltava käyttötileillä tai rahamarkkinoilla. 
Ranska Vähintään 50 % on sijoitettava EU-valtioiden joukkovelkakirjoihin, alle 33 % 
maksujen suorittajien lainoihin 
Italia Ei itse hoidettuja järjestelmiä koskevia eläkelakeja, vaan sijoituspolitiikan 
määrittelee hallitus, ja se rajoittuu yleisesti valtion joukkovelkakirjoihin, 
pankkitalletuksiin, vakuutuksiin ja omaisuuteen. 
Alankomaat Viiden %:n omia osakkeita koskeva rajoitus; varovaisuussääntö 
Ruotsi Suurin osa joukkovelkakirjoissa, debentuureissa ja muissa lainoissa 
UK Viiden %:n omia osakkeita koskeva rajoitus; varovaisuussääntö 
USA Varovaisuussääntö. 
Japani Vähintään 50 % joukkovelkakirjoissa, korkeintaan 30 % osakkeissa, 20 % 
omaisuudessa, 30 % ulkomaisissa, kymmenen % yhdessä. 
Lähde: Euroopan komissio "Lisäeläkkeet Euroopan unionissa" (1994) 
bh 
Taulukko X Henkivakuutusyhtiöiden sijoituksia koskevat £U:n säännöt 
(pylväs 3) 
Henkivakuutusyhtiöiden sijoituksia koskevat EU:n säännöt voidaan tiivistää seuraavasti 
(kolmannen henkivakuutusdirektiivin 20 artikla ja sitä seuraavat artiklat ja liite I): 
- Sijoituksessa on otettava huomioon yrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu 
yrityksen sijoitusten varmuuden, tuoton ja myytävyyden rahaksimuutettavuuden 
turvaamiseksi, ja yrityksen on huolehdittava näiden sijoitusten monipuolisuudesta sekä 
riittävästä hajauttamisesta (varovaisuusperiaate). 
- Vakuutusteknisen vastuuvelan (periaatteessa tulevien vaatimusten/eläkkeiden 
maksun) kattamiseksi käytettävien varojen lajit on yksilöity (arvopaperit, 
joukkovelkakirjat, jne.). 
- Näiden varojen arvostusmenetelmä on yksilöity. 
- Jäsenvaltiot eivät saa vaatia vakuutusyhtiöitä sijoittamaan tiettyihin varojen luokkiin. 
- Lisäksi jäsenvaltioiden on vaadittava, että jokainen vakuutusyhtiö sijoittaa 
vakuutusteknisen vastuuvelkansa osalta korkeintaan: 
- kymmenen prosenttia yhteen maa-alueeseen tai rakennukseen 
- viisi prosenttia saman yrityksen osakkeisiin tai joukkovelkakirjoihin lukuun 
ottamatta valtion tai alueellisen tai paikallisten viranomaisen liikkeeseen 
laskemia arvopapereita 
- viisi prosenttia vakuudettomiin lainoihin, joista yksi prosentti yhteen 
yksittäiseen vakuudettomaan lainaan 
- kolme prosenttia käteisvaroihin 
- kymmenen prosenttia osakkeisiin, joilla ei käydä kauppaa säännellyillä 
markkinoilla. 
- Jäsenvaltiot eivät voi vaatia vakuutusyhtiötä sijoittamaan enempää kuin 80 
prosenttia varoistaan valuuttaan, joka vastaa sen vastuita52. 
4>-
Taulukko XI Yhteenveto henkivakuutusyhtiöiden (pylväs 3) kansallisesta 
sääntelystä 
Maa Rajoitukset 
Tanska 40 %:n yhteinen rajoitus kotimaisten ja ulkomaisten osakkeiden 
osalta, kymmenen %:n rajoitus noteeraamattomien arvopapereiden 
osalta, kymmenen %:n yhteinen rajoitus kiinnitysten ja lainojen 
osalta 
Saksa Korkeintaan 30 % kotimaisiin osakkeisiin, 25 % omaisuuteen, 6 % 
ulkomaisiin osakkeisiin, 5 % ulkomaisiin arvopapereihin, 10 % 
noteeraamattomiin arvopapereihin, 50 %:n yhteinen rajoitus 
kiinnitysten ja lainojen osalta 
Espanja Ei erityisrajoituksia. 
Ranska 65 %:n yhteinen rajoitus kotimaisten osakkeiden, noteeraamattomien 
arvopapereiden ja ulkomaisten osakkeiden osalta, 40 %:n rajoitus 
omaisuuden osalta, 10 %:n yhteinen rajoitus kiinnitysten ja lainojen 
osalta 
Italia Korkeintaan: 20 % kotimaisiin osakkeisiin, 20 % noteeraamattomiin 
arvopapereihin, 20 % ulkomaisiin osakkeisiin, 50 % ulkomaisiin 
joukkovelkakirjoihin, 50 % omaisuuteen, 50 % kiinnityksiin, 0 % 
lainoihin 
Alankomaat 10 %:n yhteinen rajoitus noteeraamattomien arvopapereiden ja 
kiinnitysten osalta, 8 %:n rajoitus lainojen osalta 
Ruotsi 25 %:n yhteinen rajoitus kotimaisten osakkeiden, noteeraamattomien 
arvopapereiden ja ulkomaisten osakkeiden osalta, 25 %:n yhteinen 
rajoitus omaisuuden ja kiinnitysten osalta, 10 %:n rajoitus lainojen 
osalta 
UK 10 %:n yhteinen rajoitus noteeraamattomien arvopapereiden, 
kiinnitysten ja lainojen osalta 
Lähde: Policy Issues in Insurance, OECD, 1996 
Taulukko XII Ryhmähenkivakuutusten varat prosentteina pylvään 2 eläkevaroista 
(1994) 
Maa % 
Belgia 73 
Saksa53 12 
Espanja * 52 
Ranska54 6 
Alankomaat 25 
Suomi 56 
Ruotsi 81 
UK 5 
EU55 I 
Lähde: CEA 
46 
Taulukko XIII Eläkerahastot verrattuina henkivakuutuksiin 
Eläkerahastojen ja tiettyjen henkivakuutustuotteiden välillä on yhtäläisyyksiä: molempien 
tarkoituksena on suorittaa jokin summa tulevaisuudessa, ja niille myönnetään usein veroetuja 
tämän toiminnan kannustamiseksi. Joissakin valtioissa tämä ulkoinen samankaltaisuus 
heijastuu siinä, että henkivakuutusrahastoihin sovelletaan samankaltaisia säännöksiä, joita 
kolmannen henkivakuutusdirektiivin nojalla sovelletaan henkivakuutusyhtiöihin. Tärkeimmät 
yhtäläisyydet ja erot on lueteltu alla. 
Yhtäläisyydet: 
* Molemmat ovat pitkäaikaisia sijoituksia. 
* Molempiin sisältyy varojen ammattimainen hoito valtuutettujen henkilöiden toimesta. 
* Kuluttajien edut ovat ratkaisevan tärkeitä molempien "tuotteiden" osalta. 
* Molempiin liittyy tämän vuoksi normeja kuluttajan varojenhoitajalle/yritykselle 
uskomiin varoihin liittyvien tarpeettomien riskien välttämiseksi. 
Erot: 
Eläkejärjestelmien vastuut ovat pitkäaikaisempia kuin henkivakuutusvastuut. 
Henkivakuutussopimusten keskiarvo on noin 8-12 vuotta. Eläkkeiden osalta vastuu 
kestää usein noin 20 - 25 vuotta; kauemmin, jos eläke-etuudet maksetaan samasta 
lähteestä. Tämä tarkoittaa, että eläkerahastoilla on oltava pitempiaikaisten vastuidensa 
kattamiseksi pitempiaikaisia varoja. Tämä johtaa yleensä suurempaan osake- tai 
omaisuussijoitusten osuuteen kuin henkivakuutusten kohdalla. 
Henkivakuutusten riskinä on vastuun aikainen erääntyminen. Tämä edellyttää 
aiheellista varautumista helposti rahaksi muutettavien varojen tai käteisvarojen 
muodossa odotettujen ja odottamattomien nopeiden käteismaksusuoritusten 
kattamiseksi. Säännökset sitä vastoin yleensä estävät eläkerahastojen etuuksien nopean 
erääntymisen hyvin rajoitettuja olosuhteita lukuun ottamatta. Lisäksi siirtyminen 
muihin järjestelmiin saattaa olla sallittua vain tietyissä olosuhteissa esimerkiksi 
työpaikkaa vaihdettaessa, ja se johtaa yleensä sanktioon. Lyhytaikaisten käteisvarojen 
vaatimustaso on tämän vuoksi paljon alhaisempi eläkkeiden kohdalla. 
Samat huomiot voidaan tehdä lainojen osalta. Henkivakuutusyhtiöt tarjoavat 
tavallisesti lainoja henkivakuutusten vakuudeksi. Niiden on huolehdittava lyhyen 
aikavälin likviideistä varoista pystyäkseen tarjoamaan näitä lainoja. Eläkejärjestelmät 
eivät yleensä voi tarjota tällaista palvelua; sen vuoksi lyhyen aikavälin maksuvalmiutta 
tähän tarkoitukseen ei tarvita. 
Henkivakuutusvastuut ilmaistaan yleensä nimellisarvoina: vakuutussumma on tietty, 
vakuutusta otettaessa määrätty summa. Eläkevastuut sitä vastoin liittyvät palkkoihin -
tämän vuoksi reaalikasvu on tärkeä. Lyhyen aikavälin varojen ostaminen pitkän 
aikavälin eläkevastuiden kattamiseksi voisi olla vaarallista, koska on olemassa- suuri 
ki 
vaara siitä, että näiden varojen kasvutaso ei riitä vastaamaan järjestelmän jäsenten 
eläkeodotuksia. 
Etuusperusteisissa järjestelmissä tärkeä tekijä on työnantajan "takuu" siitä, että 
eläkelupaus pidetään rahaston sijoitustuotosta riippumatta. Henkivakuutuksen kohdalla 
ei ole mitään tällaista takuuta. Tämä takuu voi selvästikin vaikuttaa rahaston hoitajan 
asenteeseen sijoituksia kohtaan. 
KOM(97) 102 
2 Tiettyjä ammatillisia järjestelmiä koskee joitakin poikkeuksia esimerkiksi Ranskassa, missä ammatilliset 
järjestelmät ovat jakojärjestelmiä, ja Saksassa, missä eläkkeiden maksaminen pohjautuu kirjanpidossa 
tehtyihin varauksiin. 
3 Katso D. Franco ja T. Munzi, "Public Pension Expenditure Prospects in the European Union: A Survey 
of National Projections", European Economy, 1996, N:o 3. 
4 Kansalliset ennusteet eivät ole vertailukelpoisia eläkemenojen kattavuuden kannalta. Vertailukelpoiset 
arviot eläkemenojen vaikutuksesta valtion yleiseen tilinpitoon on tehty käyttäen pohjana kansallisia 
menosuuntauksiaja vuoden 1995 julkisten eläkkeiden kokonaismenojen suhdetta BKT.hen. 
5 Painotettu vuoden 1995 BKT:lla ostovoimayksikköinä 
6 Luxemburgin ja Portugalin luvut perustuvat vain vuosia 2015 - 2020 koskeviin ennusteisiin. 
7 Eurostat, vuoden 1995 arvio. 
8 Vuonna 1996 varat 120 % palkkasummasta, 39,5 % BKT:sta. 
9 Sen asemesta voi valita yksityisen järjestelyn. 
10 Tämän ryhmän katsotaan usein käsittävän kaikki säästämismuodot, joita voidaan käyttää eläketulon 
hankkimiseen, kuten yksilölliset kaiken varalta tehdyt säästöt, asunnon omistamisen, osakkeiden omistamisen, 
perheen tuen, jne. 
1 Sisältää myös Ranskan pylvään 2, joka on jakojärjestelmä, jolla on monia valtion järjestelmän piirteitä. 
12 Esimerkiksi Suomi, katso edellä 5 kohtaa. 
13 Esimerkiksi Ranskassa pakolliset ARRCO- ja AGIRC-järjestelmät; Saksassa useiden yritysten tapa taata 
luvatut eläkkeet taseeseen tehdyillä varauksilla ("kirjanpitovaraukset"). 
14 Kysymystä ryhmäjärjestelyistä käsitellään IV luvussa. 
15 KOM(97) 102 
16 Tarkoituksiamme varten voimme yksilöidä kaksi riskilajia: 
- luottoriski: riski, että velallinen ei maksa, koska yhtiö menee konkurssiin tai valtio ei pysty 
suoriutumaan maksuistaan. Pitkällä aikavälillä nämä seikat heijastuvat eri varojen keskimääräisessä 
tuotossa. Ne voivat silti tietysti olla tärkeitä jonakin yksittäisenä vuotena, ja ne voivat näkyä varojen 
volatiliteetissa. 
- markkinariski: riski, että varojen arvo putoaa niin, että sijoittaja ei pysty täyttämään velvoitteitaan 
tuona vuonna muuttamatta rahaksi oletettua suurempaa määrää varoistaan. Tämä markkinariski 
heijastuu varojen arvon volatiliteettina. 
17 Katso myös taulukko VII, jossa eräät valtion joukkovelkakirjojen reaalituotot olivat negatiivisia melko 
pitkiä aikoja. 
18 Professori B. Solnik, "Fundamental considerations in cross-border investment: the European view". 
Chartered Financial Analysts -instituutin tutkimussäätiö, huhtikuu 1994. 
19 Yhdysvalloissa eläkerahastojen hoitajille ei ole asetettu määrällisiä sijoitusrajoituksia. Koska niillä on 
mantereenlaajuiset mahdollisuudet ostaa dollarimääräisiä varallisuushyödykkeitä, vain 1Q % niiden 
sijoitustoiminnasta suuntautuu Yhdysvaltain ulkopuolelle. 
20 Sijoituspalveludirektiivi 83/22/ETY. 
21 Perustamissopimuksen 73 b artikla. 
22 Perustamissopimuksen 73 d artiklan 1 kohdan b alakohta. 
23 Perustamissopimuksen 104 a artikla. 
24 Enimmäismäärää koskevat säännöt voivat tietenkin rajoittaa yksittäisiä eläkerahastoja, vaikka rajaa ei 
saavutetakaan keskimäärin kaikkien rahastojen kohdalla. Toiset rahastot voivat olla hyvin 
"konservatiivisia" sijoitustrategiassaan, ja ne haluavat säilyttää suuren osuuden valtion 
joukkovelkakirjoissa. Toiset rahastot, joissa on erityisesti nuoria jäseniä, haluaisivat kenties sijoittaa 
suuremman osan osakkeisiin. 
h? 
29 
30 EYVL93/C 171/11 
EYVL 94/C 360/08 
Asia N:o C-57/95 Ranska v. komissio. 
Sijoituspalveludirektiivi 93/22/ETY; toinen pankkidirektiivi 89/646/ETY; kolmas 
henkivakuutusdirektiivi 92/96/ETY. 
Komissio ehdotti direktiiviluonnoksessaan ja tiedonannossaan ensimmäisenä vaiheena, että valuutan 
vastaavuusvaatimus ei saisi ylitää 60 prosenttia. Joka tapauksessa euron käyttöönotto vähentää valuutan 
vastaavuusvaatimusten rajoittavaa vaikutusta. 
Kolmas henkivakuutusdirektiivi 92/96/ETY. 
31 Nämä säännökset koskevat EU:n vakavaraisuussääntöjä henkivakuutusyhtiöiden suorittamille 
sijoituksille eli taseen vastaavaa-puolta. Taseen vastattavaa-puolta koskevat myös yhdenmukaistetut 
EU:n säännöt. Ne perustuvat "teknisten varausten" laskentaan, jotka merkitsevät odotettuja vastuita, ja 
niitä vastaavia varoja, jotta varmistettaisiin, että vastuut on katettu. Lisäksi vakuutusyhtiöillä on oltava 
neljän prosentin oman pääoman "vakavaraisuusmarginaali" kattaakseen odottamattomat olosuhteet ja 
lisäsuojana siitä, että ne voivat täyttää velvoitteensa. 
Katso alaviite 30. 
Katso kolmas henkivakuutusdirektiivi EYVL 92/96/ETY ja myös 2 luvun 28 kohta edellä. 
Toinen pankkidirektiivi 89/646/ETY; kolmas henkivakuutusdirektiivi 92/96/ETY; 
sijoituspalveludirektiivi 93/22/ETY. 
Direktiivin 59 artikla 
Sen jälkeen, kun asetuksen 1408/71 henkilöllinen soveltamisala vuonna 1982 laajennettiin 
ammatinharjoittajiin, se perustuu 51 ja 235 artiklaan 
Viimeksi muutettuna ja päivitettynä asetuksella (EY/l 18/97; EYVL N:o L 28,30.1.1997) 
Komission tiedonanto neuvostolle "Supplementary social security schemes: the place of supplementary 
pension schemes in the social protection of workers and their effect on the free movement" 
SEC(91)1332. 
Näin olisi myös siinä tapauksessa, että uuteen työsuhteeseen ei liittyisi jäsenyyttä ammatillisessa 
eläkejärjestelmässä. 
Katso FinanzamtKöln-Altstadt v. Schumacker, asia C-279/93, tuomio 14.2.1995. 
Katso Kraus, asia C-19/92, Kok. [1993] 1-1663, tuomio 31.3.1993. 
Bachmann v. Belgia, komissio v. Belgia (C204/90 ja C300/90, tuomio 28.1.1992). 
Asia C-80/94, tuomio 11.8.1995. 
Esimerkiksi 20 jäsenvaltion unionissa tarvittaisiin 190 sopimusta kattamaan kaikki kahdenväliset 
suhteet. 
KOM(96) 546 lopullinen. 
Firenzen Eurooppa-neuvosto 21. - 22.6.1996. Puheenjohtajan päätelmät (SN300/96) sivut 2-3. 
Tässä korkean tason työryhmässä, jonka puheenjohtajana toimi komission jäsen Monti, kokoontuivat 
EU:n valtiovarainministerien henkilökohtaiset edustajat neljä eri kertaa vuoden 1996 kesäkuun ja 
lokakuun välillä epävirallisen 13 päivänä huhtikuuta 1996 pidetyn ECOFIN-kokouksen jälkeen. 
Kirjapitovaraukset Saksassa: 124 miljardia ecua (1992) lähde CEA 
EU:n yhteismäärä sisältää vain luettelossa mainitut jäsenvaltiot 
Mitä korkeampi, sitä parempi 
Tätä ei sovelleta kirjapitovarausjärjestelmiin 
Ecuina määriteltyjen varojen katsotaan täyttävän vastaavuusvaatimuksen 
Valtaosa (56 prosenttia) eläkerahastojen varoista on kirjapitovarauksia 
Ryhmähenkivakuutusmaksut prosentteina kaikista eläkevakuutusmaksuista. Varoja ei voitu laskea, 
koska tärkeimmät eläkejärjestelmät (AGIRC/ARRCO) toimivat jakojärjestelmän pohjalta. 
Sisältää vain mainitut jäsenvaltiot ilman Ranskaa 
4? 
ISSN 1024-4492 
KOM(97) 283 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 04 05 06 10 
Luettelonumero : CB-CO-97-296-FI-C 
ISBN 92-78-21514-7 
Euroopan yhteisöjen virallisien julkaisujen toimisto 
1.-2W5 Luxemburg