SISÄLLYS

Tiivistelmä. 3

Johdanto. 5

1........... Talouden kehitys ja haasteet 5

1.1........ Viimeaikainen talouskehitys ja tulevaisuuden näkymät 5

1.2........ Haasteet 6

2........... Suunnitellun politiikan arviointi 8

2.1........ Finanssipolitiikka ja verotus. 8

2.2........ Finanssisektori 17

2.3........ Kasvua ja kilpailukykyä edistävät rakenteelliset toimenpiteet 23

Tiivistelmä

TALOUSNÄKYMÄT

Euroalue on pitkittyneessä taantumassa, ja vaikka markkinoiden jännitteet ovat lieventyneet, kasvu- ja työllisyysnäkymät ovat edelleen maltilliset ja vaihtelevat selvästi jäsenvaltiosta toiseen. BKT supistui 0,6 prosenttia vuonna 2012. Komission yksiköiden kevään 2013 talousennusteen mukaan BKT supistuu 0,4 prosenttia vuonna 2013, mutta useimmissa tällä hetkellä taantumassa olevissa jäsenvaltioissa ennakoidaan päästävän vielä ennen vuoden loppua jälleen positiiviseen neljännesvuosikasvuun. Olettaen, että jatkuvilla politiikkatoimilla ehkäistään valtionvelkakriisin uudelleen paheneminen, talouden arvioidaan kasvavan 1,2 prosenttia vuonna 2014. Ulkoisen kysynnän arvioidaan olevan tärkein kasvun veturi myös vuonna 2013, kun pankkien, yritysten ja kotitalouksien velkavivun purkaminen jarruttaa edelleen kotimaista kysyntää. Työttömyyden arvioidaan olevan euroalueella enimmillään 12,3 prosenttia vuonna 2013.

Julkisen talouden vakauttaminen on edistynyt merkittävästi euroalueella. Julkisen talouden alijäämän arvioidaan supistuvan 3,7 prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 2012 alle 3 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2013 ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2008. Velkasuhde kuitenkin jatkoi kasvamista vuonna 2012, ja julkinen velka oli yli 90 prosenttia suhteessa BKT:hen. Sen arvioidaan kasvavan 95,5 prosenttiin vuonna 2013 ja vakiintuvan 96 prosenttiin vuonna 2014.

KESKEISET KYSYMYKSET

Kriisin takia pankkijärjestelmä on hauras ja talouden toimeliaisuus on heikkoa. Nämä seikat yhdessä aiempien rakenteellisten ja institutionaalisten haasteiden kanssa ovat johtaneet huomattaviin mullistuksiin finanssimarkkinoilla ja yksittäisissä jäsenvaltioissa. Useiden heikommassa asemassa olevien maiden täytyy tehdä merkittäviä sopeutuksia, ja ne tarvitsevat ulkoista rahoitusta. Tämä on asettanut talous- ja rahaliiton rakenteen kovalle koetukselle.

Näiden mittavien haasteiden takia euroalueen jäsenvaltiot ja EU:n toimielimet ovat päättäväisesti pyrkineet torjumaan kriisiä, ja euroaluetta koskevien vuonna 2012 annettujen suositusten täytäntöönpano onkin edistynyt. Jäsenvaltiot ja erityisesti ne maat, joihin kohdistuu eniten julkisen talouden rahoituspaineita, ovat jatkaneet julkisen talouden vakauttamista ja rakenneuudistuksia, ja EU:n tasolla on lujitettu talous- ja finanssipolitiikan ohjausjärjestelyjä. Käytössä on nyt pysyvä Euroopan vakausmekanismi (EVM), jonka avulla euroalueella voidaan torjua finanssikriisejä. Lisäksi on hyväksytty pankkeja koskeva yhteinen valvontamekanismi, ja Euroopan keskuspankki (EKP) on toteuttanut innovatiivisia toimenpiteitä, kuten ilmoittanut aloittavansa rahapoliittisia suoria kauppoja koskevan ohjelman.

Sen sijaan yksittäisiä euroalueen jäsenvaltioita ja koko euroaluetta koskevien erityisten suositusten täytäntöönpano on puutteellista. Tärkein haaste on edelleen luoda edellytykset nopeammalle talouskasvulle ja työttömyyden vähentämiselle. Sitä varten julkisen sektorin, pankkisektorin ja yksityissektorin velkaa on supistettava kasvua edistävällä tavalla, ja talouden tasapainottamista edistäviä uudistuksia on nopeutettava yhtä hyvin ylijäämä- kuin alijäämämaissakin.

· Talouden tasapainottaminen: Tasapainottaminen näyttää olevan käynnissä euroalueella. Heikommassa asemassa olevien maiden nettovientituloksen paranemiseen vaikuttaa pienenevän kotimaisen kysynnän lisäksi maiden kilpailukyvyn paraneminen. Suurten epätasapainotilojen korjaaminen (esim. suuri julkinen tai yksityinen velka tai kilpailukyvyn heikkeneminen) vie kuitenkin aikaa ja edellyttää pitkäkestoisia uudistuksia, joilla saattaa olla kielteisiä vaikutuksia kasvuun lyhyellä aikavälillä. Euroalueen jäsenvaltioiden, myös ylijäämämaiden, haasteena on varmistaa, että näillä perusteellisilla taloudellisilla uudistuksilla luodaan tulevia investointi- ja työllisyysmahdollisuuksia.

· Rakenneuudistus: Euroalueen kasvupotentiaalin tukemiseksi tarvitaan kunnianhimoinen uudistusohjelma. Etusijalle olisi asetettava eräiden sektorien avaaminen kilpailulle ja toimintamahdollisuuden antaminen innovatiivisille yrityksille sekä samalla kuluttajahintojen alentaminen. Yrityksiä tukevalla sääntelyllä, kuten nopeilla ja oikeudenmukaisilla konkurssimenettelyillä, voitaisiin varmistaa, että vähemmän tehokkaat yritykset poistuvat markkinoilta. Työlainsäädännön uudistaminen ja esimerkiksi sopimusoikeuden muuttaminen siten, että nuorten olisi helpompi päästä työmarkkinoille, hyödyttäisi työnantajia ja työntekijöitä.

· Finanssipolitiikka: Jäsenvaltiot toteuttivat merkittäviä julkisen talouden vakauttamistoimia vuonna 2012, ja euroalueen julkisen talouden alijäämän odotetaan supistuvan alle 3 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2013. Kahden viime vuoden merkittävien ponnistusten ansiosta julkisen talouden vakauttamista voidaan jatkaa rauhallisempaan tahtiin. Olennaista on, että sopeuttaminen tukee mahdollisimman paljon kasvua. Sitä varten tarvitaan tehokkaammin kasvua edistävää menojen ja verotuksen yhdistelmää talousarviossa, parempaa julkisen talouden ohjausjärjestelmää sekä kasvupotentiaalia lisääviä rakenteellisia toimia. Hyvin suunniteltujen julkisen talouden uudistusten johdonmukaisella täytäntöönpanolla voidaan paitsi parantaa julkisen talouden tilannetta myös auttaa palauttamaan valtioiden luottokelpoisuus ja vähentämään markkinoiden yleistä epävarmuutta.

· Finanssisektori: Pankkien luotonanto reaalitaloudelle ja erityisesti pk-yrityksille ei ole lisääntynyt, eikä finanssimarkkinoiden pirstoutuminen valtioiden rajojen mukaan ole poistunut, vaikka jännitteet finanssimarkkinoilla ovat vähentynet. Pankkien järjestämättömien lainojen osuus kasvaa, ja järjestelmän kannalta merkittävien euroalueen pankkien lainojen suhde talletuksiin on edelleen suuri. Haasteena on määrittää ja poistaa pankkien taseissa jäljellä olevat heikkoudet, palauttaa sisämarkkinoiden eheys sekä purkaa pankkien ja valtioiden välinen yhteys.

· Talouden ohjaus ja hallinta: Kriisin puhkeamisesta lähtien talouden, talousarvioiden ja rakenteiden valvonta- ja koordinointikehystä on lujitettu huomattavasti. Tällä hetkellä haasteena on, että EU:n toimielimet, mukaan lukien euroryhmä, hyödyntäisivät tätä parannettua kehystä kannustaakseen jäsenvaltioita panemaan maakohtaiset suositukset täytäntöön sekä ottaisivat huomioon maiden väliset vahvat heijastusvaikutukset.

Johdanto

Vuosien 2008 ja 2009 maailmanlaajuisen talous- ja finanssikriisin vaikutukset tuntuvat euroalueella edelleen. Kriisin takia pankkijärjestelmä on hauras ja talouden toimeliaisuus on heikkoa. Nämä seikat yhdessä euroalueen pitkäaikaisten rakenteellisten ja institutionaalisten haasteiden kanssa ovat johtaneet huomattaviin mullistuksiin finanssimarkkinoilla ja jäsenvaltioiden talouksissa. Useat euroalueen maat ovat heikommassa asemassa, ja niiden sopeutustarpeet ovat erittäin suuret, minkä lisäksi ne tarvitsevat huomattavasti ulkoista rahoitusta. Tämä on asettanut talous- ja rahaliiton rakenteen kovalle koetukselle. Ratkaistakseen nämä mittavat haasteet jäsenvaltiot ja EU:n toimielimet ovat päättäväisesti pyrkineet torjumaan euroalueen taloudellisia ja rahoitusongelmia sekä uudistamaan ja lujittamaan talous- ja rahaliiton ohjausjärjestelyjä. Kriisin seurauksena talous- ja rahaliiton alkuperäisessä rakenteessa on havaittu puutteita, jotka korjataan toteuttamalla asianmukaisia toimenpiteitä rahoitusvalvonnan ja talouden seurannan aloilla. Lisäksi talous- ja rahaliiton institutionaalista rakennetta lujitetaan, sillä EVM on korvannut tilapäiset taloudelliset palomuurit, kuten Euroopan rahoitusvakausvälineen (ERVV) ja Euroopan rahoituksenvakautusmekanismin (ERVM). Samalla EKP:n rahapolitiikan ohjausjärjestelmää on mukautettu vastaamaan kriisin tuomiin haasteisiin ja tukemaan tehokkaammin rahoitusvakautta erityisesti tarjoamalla hätätilanteissa likviditeettiä ja mahdollistamalla kohdennetut omaisuuserien ostot. Tämä on vähentänyt huomattavasti häntäriskejä (tail risks) ja vakauttanut finanssimarkkinoita.

Vaikka edistystä on selvästi tapahtunut, euroalueen talouden ja finanssisektorin elpymisen tiellä on edelleen merkittäviä esteitä. Vakaa ja valmis talous- ja rahaliitto edellyttää lisää laajapohjaista yhdentymistä rahoituksen, julkisen talouden ja muun talouden sekä politiikan aloilla, kuten komissio esittää tiedonannossaan ”Suunnitelma tiiviin ja aidon talous- ja rahaliiton luomiseksi”[1]. Euroalueen maakohtaisissa suosituksissa vuonna 2012 määriteltiin jo keskeisinä haasteina tarve saavuttaa julkisen talouden kestävyys ja edistää kasvua sekä tarve palauttaa finanssisektorille asianmukaiset toimintaedellytykset ja helpottaa makrotalouden epätasapainotilojen sopeuttamista. Vaikka euroalueen yhtenäisyyttä on kyetty merkittävästi lujittamaan sen jälkeen, kun nämä suositukset annettiin euroalueen jäsenvaltioille vuonna 2012, näiden poliittisten kysymysten ratkaisemiseksi tarvitaan lisää toimenpiteitä. Vuotuisessa kasvuselvityksessä 2013 esitetään viisi kiireellisintä haastetta koko EU:n tasolla, ja samat haasteet ovat etusijalla myös euroalueella.

1. Talouden kehitys ja haasteet

1.1. Viimeaikainen talouskehitys ja tulevaisuuden näkymät

Euroalue on pitkittyneessä taantumassa. Häntäriskien selvä lientyminen on yhä ristiriidassa suhteellisen heikkojen kasvu- ja työllisyysnäkymien kanssa koko euroalueella. Koska useissa jäsenvaltioissa on sopeutettava julkisen ja yksityisen sektorin taseita, talouden toimeliaisuuden arvioidaan pysyvän maltillisena koko ennustejakson ajan ja vaihtelevan edelleen merkittävästi maasta toiseen.

BKT supistui 0,6 prosenttia vuonna 2012. Olettaen, että jatkuvilla politiikkatoimilla kyetään ehkäisemään euroalueen valtionvelkakriisin uudelleen paheneminen sekä jatkamaan finanssimarkkinoilla toteutettuja parannuksia, talouden arvioidaan nousevan vähitellen taantumasta. Seurantaindikaattorit ovat viime aikoina viitanneet siihen, että tilanne on vähitellen vakiintumassa tämän vuoden alkupuoliskolla ja talouden elpyminen käynnistyy vasta vuoden 2013 jälkipuoliskolla. Ottaen huomioon vuoden 2012 tulosten voimakkaan negatiivisen kerrannaisvaikutuksen sekä tämän vuoden alkupuoliskon ennakoidun heikon tuloksen, reaalisen BKT:n arvioidaan supistuvan euroalueella 0,4 prosenttia vuonna 2013. Vuonna 2014 reaalisen BKT:n ennakoidaan kasvavan 1,2 prosenttia, ja sen kasvua hidastaa edelleen tarve mukauttaa julkisen ja yksityisen sektorin taseita.

Maailmantalouden elpymisen johdosta ulkoisen kysynnän arvioidaan olevan tärkein kasvun veturi myös vuonna 2013, sillä kotimaista kysyntää hidastavat monenlaiset haasteet. Pankkien, muiden kuin finanssisektorin yritysten ja kotitalouksien velkavivun purkaminen on edistynyt jonkin verran, mutta sen arvioidaan edelleen heikentävän kotimaista kysyntää ennustejaksolla. Kulutus- ja investointipäätöksiin vaikuttavan lisääntyneen epävarmuuden arvioidaan helpottavan asteittain. Sen perusteella kotimaisen kysynnän ennakoidaan vähitellen kasvavan tämän vuoden jälkipuoliskolla.

Vaikka talouden taantuma on vaikuttanut koko euroalueeseen, makrotalouden olosuhteet vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Koska työ- ja finanssimarkkinoiden tilanteet vaihtelevat joissakin jäsenvaltioissa ja lisäksi valtioilla on erilaiset tarpeet vakauttaa julkista taloutta ja purkaa yksityisen sektorin velkavipua, euroalueen maiden talouskasvun erot supistuvat todennäköisesti vain vähitellen. Ennusteen mukaan useimmissa tällä hetkellä taantumassa olevissa jäsenvaltioissa päästään kuitenkin jälleen positiiviseen BKT:n neljännesvuosikasvuun viimeistään tämän vuoden lopussa.

1.2. Haasteet

Kasvun tukeminen kestävyyden parantamiseksi

Euroalueen maihin ennen kriisiä kertyneiden sisäisten ja ulkoisten epätasapainotilojen välttämätön sopeutus on käynnissä ja vie aikaa. Merkittävien epätasapainotilojen korjaaminen edellyttää yleensä pitkäkestoista sopeutusprosessia, jolla on kielteisiä vaikutuksia kasvuun lyhyellä aikavälillä. Se merkitsee talouden eri sektoreiden taseiden sopeutusta, mikä puolestaan hidastaa kysyntää, ja lisäksi se edellyttää muutosta tuotantorakenteeseen sen mukauttamiseksi kohti kestävämpää erikoistumismallia. Sisäisellä puolella useissa jäsenvaltioissa käynnissä oleva yksityissektorin taseiden sopeutus on välttämätön korjausliike aiempaan luottojen määrän vahvaan kasvuun. Finanssisektorin ulkopuolisen yksityissektorin velkavivun purkaminen vähentää investointeja ja lisää säästämisastetta. Tähän vaikuttaa kotitalouksien ja yritysten pyrkimys parantaa nettovarallisuusasemaansa maksamalla pois nykyisiä lainoja ja/tai hankkimalla lisää omaisuutta. Nykytilanne on erityisen haastava sen takia, että eräissä euroalueen jäsenvaltioissa velkataso on korkea paitsi finanssisektorilla ja finanssisektorin ulkopuolisella yksityissektorilla myös julkisella sektorilla. Tämän vuoksi on tarpeen arvioida kattavasti velkavivun purkamiseen liittyviä haasteita kaikilla talouden sektoreilla. Ulkoisella puolella euroalueen jäsenvaltiot pyrkivät parhaillaan saamaan vaihtotaseensa jälleen tasapainoon. Tämän taustalla on osittain kotimaisen kysynnän supistuminen heikommassa asemassa olevissa maissa mutta myös kilpailukyvyn paraneminen. Vaikka tämä kehitys johtuu sekä suhdanteista että muista tekijöistä, useimmissa maissa jälkimmäisten vaikutus näyttää olevan merkittävämpi. Euroalueen jäsenvaltioiden, myös ylijäämämaiden, tärkein haaste on jatkaa ulkoisen tasapainottamisen tukemista edistämällä talouksien sopeutusvalmiutta ja lujittamalla kasvupotentiaalia. Tavoitteena on tukea tuotannontekijöiden uudelleenkohdentamista luomalla investointi- ja työllisyysmahdollisuuksia.

Euroalueen kasvupotentiaalin tukemiseksi tarvitaan kunnianhimoista uudistusohjelmaa, joka lisää joustavuutta ja parantaa tuottavuutta ja kilpailukykyä. Kun otetaan huomioon euroalueen nykyinen huomattava negatiivinen tuotantokuilu sekä työttömien määrän voimakas kasvu kriisin aikana, tällaisella ohjelmalla voidaan olennaisesti tehostaa jäsenvaltioiden tuotantoresurssien käyttöä ja lieventää kasvavasta työttömyydestä johtuvia taloudellisia ja yhteiskunnallisia vaikeuksia. Taloudellinen tehokkuus lisääntyy, kun työntekijöiden ja pääoman uudelleenkohdentaminen talouden tuottavammille ja kestävämmille sektoreille lisää kansantuloa ja kasvupotentiaalia. Koska työttömyys vaikuttaa yhä enemmän nykyiseen ja tulevaan kasvupotentiaaliin, työmarkkinoiden tehokasta toimintaa haittaavien esteiden poistaminen olisi nähtävä tällä hetkellä tärkeimpänä haasteena. Myös työn tuottavuutta on tuettava pitkän aikavälin kasvunäkymien ja kilpailukyvyn parantamiseksi tekemällä pääomainvestointeja sekä toteuttamalla kokonaistuottavuutta edistäviä toimenpiteitä.

Kasvua edistävä julkisen talouden rahoitusaseman parantaminen

Jäsenvaltiot toteuttivat merkittäviä vakauttamistoimia vuonna 2012. Eräät jäsenvaltiot ovat jo supistaneet liiallista alijäämäänsä, kun taas joidenkin jäsenvaltioiden ennakoidaan tekevän niin lähitulevaisuudessa. Koko euroalueen velkasuhde kuitenkin kasvoi 90 prosenttiin vuonna 2012. Sen vuoksi haasteena on supistaa velkasuhdetta kestävällä tavalla pidemmällä aikavälillä. Tässä yhteydessä on tärkeä jatkaa eriytettyä ja kasvua tukevaa julkisen talouden vakauttamista, kuten komissio toteaa vuotuisessa kasvuselvityksessä[2], ottaen asianmukaisesti huomioon kunkin maan lähtötilanne. Painopisteen olisi oltava yleisesti tehokkaassa ja kasvua edistävässä yhdistelmässä meno- ja tulopuolen toimenpiteitä, joissa otetaan huomioon maakohtaiset erityispiirteet. Panemalla johdonmukaisesti täytäntöön hyvin suunnitellut julkisen talouden uudistukset voidaan paitsi parantaa maan julkisen talouden tilannetta myös auttaa palauttamaan valtion luottokelpoisuus ja vähentämään yleisesti markkinoiden epävarmuutta. Erityisesti tämä koskee maita, joissa finanssipoliittiset suunnitelmat tukevat selvästi kasvua ja liittyvät kiinteästi monivuotiseen talousarviokehykseen ja niillä pyritään parantamaan julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyttä.

Rahoitusvakauden turvaaminen ja reaalitalouden luotonsaannin parantaminen

Pankkien parantuneet rahoitusehdot eivät ole vielä näkyneet reaalitalouden luotonannon piristymisenä. Jäsenvaltioiden välillä on edelleen merkittäviä eroja pankkien lainanantotoiminnassa ja yksityissektorille annettavan rahoituksen kustannuksissa. Luottojen määrän kasvua heikentää tällä hetkellä alhainen luottojen kysyntä ja tarjonta. Kysyntäpuolella haasteena on palauttaa luottamus ja korjata epätasapainoiset taseet finanssisektorin ulkopuolisella yksityissektorilla. Tarjontapuolella korkeat lainakorot liittyvät pankkisektorin terveyteen, sillä pankit, joiden lainoista suuri osa on järjestämättömiä ja joiden kannattavuus ja/tai pääomapositio on heikko, perivät korkeita lainakorkoja. Lisäksi nykyisin saatavilla oleva edullinen rahoitus ja jatkuvasti suuri lainojen suhde talletuksiin osoittavat, että on olemassa riski siitä, että pankit alkavat pidättyä lainanannosta. Tämä puolestaan voisi vähentää ennestään luotonantoa ja vaarantaa luottamuksen koko sektoriin. Tilannetta pahentaa finanssimarkkinoiden pirstoutuminen jäsenvaltioiden rajojen mukaan, mikä johtuu pankkien ja valtioiden välisestä negatiivisesta kierteestä. Sen vuoksi tarjontapuolen haasteena on purkaa pankkien ja valtioiden välinen negatiivinen kierre ja palauttaa sisämarkkinoiden eheys finanssisektorilla. Tältä osin on tärkeä edistää pankkien taseiden tervehdyttämistä ja helpottaa näin järjestäytynyttä velkavivun purkamista sekä pankkisektorilla että finanssisektorin ulkopuolisella yksityissektorilla, pitäen samalla kuitenkin yllä luototusta tuottaviin käyttötarkoituksiin reaalitaloudessa ja erityisesti pk-yrityksille. Sitä varten olisi lisättävä pankkien taseiden läpinäkyvyyttä sekä havaittava ja poistettava mahdolliset jäljellä olevat heikkoudet.

Edistyminen kohti euroalueen tuloksellisia ohjausjärjestelyjä

Uusi ohjauskehys on saatettava voimaan. Kriisin puhjettua talouksien, talousarvioiden ja rakenteiden valvontaa ja yhteensovittamista koskevaa kehystä on lujitettu huomattavasti. Tämän hetken haasteena on saada tämän parannetun ohjauskehyksen avulla jäsenvaltiot sitoutumaan lujemmin maakohtaisten suositusten täytäntöönpanoon sekä varmistaa johdonmukainen politiikan kokonaisviritys, jossa otetaan huomioon euroa rahayksikkönään käyttävien maiden väliset voimakkaat heijastusvaikutukset.

2. Suunnitellun politiikan arviointi

2.1. Finanssipolitiikka ja verotus

Julkisen talouden kehitys ja velkadynamiikka

Julkisen talouden vakauttaminen on edistynyt merkittävästi euroalueella. Euroalueen rakenteellinen alijäämä koheni 1,4 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen vuonna 2012. Tämä osoittaa, että euroalueen jäsenvaltiot ovat toteuttaneet merkittäviä julkisen talouden vakauttamistoimia vuoden aikana. Myös julkisen sektorin alijäämä supistui 0,4 prosenttiyksikköä 3,7 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Kevään talousennusteen mukaan euroalueen rakenteellinen rahoitusasema paranee 0,75 prosenttiyksikköä vuonna 2013. Tämän pitäisi supistaa edelleen nimellisalijäämää, jonka arvioidaan laskevan alle 3 prosenttiin suhteessa BKT:hen ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2008. Tämä on vähemmän kuin puolet nimellisalijäämän huippuarvosta vuosina 2009 ja 2010 (yli 6 % suhteessa BKT:hen). Alijäämän supistuminen on seurausta finanssipoliittisista elvytystoimista sekä finanssisektorille annetusta tuesta.

Velkasuhde kuitenkin jatkoi kasvuaan vuonna 2012, sillä julkisen talouden vakauttamisohjelmien vaikutukset näkyvät vasta viiveellä. Koko euroalueen velkasuhde oli yli 90 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2012. Komission yksiköiden kevään talousennusteen mukaan velkaantuminen hidastuu selvästi tänä vuonna, mutta velkasuhde jatkaa silti kasvamista 95,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2013. Ellei finanssipolitiikassa tapahdu muutoksia, velkasuhteen ennakoidaan vakiintuvan 96 prosenttiin vuonna 2014. Jäsenvaltioiden vakausohjelmissa esittämien finanssipoliittisten suunnitelmien mukaan velkakehitys vastaa komission ennustetta, mutta velkasuhde on hieman pienempi vuonna 2014. Jos vakaus- ja kasvusopimukseen sisältyvät suunnitelmat pannaan tarkasti täytäntöön, velkasuhteen pitäisi supistua edelleen alle 90 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2016. Suuremmat velkasuhteet saattavat hidastaa kasvua, sillä korkokulujen maksamiseksi on korotettava veroja ja toisaalta suurempi suvereeni riski vaikuttaa yksityiseen riskiin ja yksityisten toimijoiden varainhankintakustannuksiin. Näillä tekijöillä on sitä suurempi merkitys mitä suuremmasta velasta on kyse. Sen vuoksi vakauttamistoimia olisi täydennettävä rakenneuudistuksilla, joilla lisätään kasvupotentiaalia. Näin velkasuhdetta voitaisiin supistaa nopeammin. Vakaus- ja kasvusopimuksiin äskettäin tehdyillä muutoksilla on otettu käyttöön velan supistamista koskeva viitearvo, jonka avulla on mahdollista soveltaa käytännössä velkaa koskevaa perussopimuksen arviointiperustetta. Sen mukaan jäsenvaltioiden on supistettava velkasuhdettaan siten, että velan määrä on enintään 60 prosenttia suhteessa BKT:hen 20 vuoden kuluttua. Sen sijaan niille jäsenvaltioille, joihin sovellettiin marraskuussa 2011 liiallisia alijäämiä koskevaa menettelyä, myönnettiin kolmen vuoden siirtymäaika, jonka kuluessa niiden on osoitettava riittävää edistystä kohti viitearvon noudattamista.[3]

Vakauttamistahti oli euroalueella vuosina 2010–2013 yleisesti ottaen asianmukainen ja eriytetty vastaamaan kunkin maan julkisen talouden liikkumavaraa sopivalla tavalla. Rakenteellisen rahoitusaseman odotetaan paranevan euroalueella vuosittain keskimäärin 0,8 prosenttia kaudella 2010–2013 (ks. kuvio 1). Sopeuttaminen on ollut laajinta ohjelmamaissa ja markkinapaineen alaisissa maissa, kuten Kreikassa, Portugalissa, Italiassa ja Espanjassa, sekä maissa, joilla oli vuonna 2009 suuri alijäämä, kuten Slovakiassa ja Ranskassa. Suomen ja Luxemburgin kaltaisissa jäsenvaltioissa, joiden julkisen talouden liikkumavara on suurempi, rakenteelliset rahoitusasemat eivät ole parantuneet lainkaan tai ne ovat parantuneet vain vähän. Useissa maissa ja erityisesti niissä, joiden finanssipolitiikka on selvästi kiristymässä, tietty rakenteellisen rahoitusaseman parantaminen edellyttää tällä hetkellä kuitenkin tavanomaista merkittävämpää politiikan kiristämistä. Tämä johtuu käynnissä olevasta siirtymisestä kohti avoimia sektoreja, mikä merkitsee väliaikaisesti vähän veroja tuottavaa kasvua sekä kasvupotentiaalin supistumista. Sen sijaan harkinnanvaraiset vakauttamistoimet viittaavat tällä hetkellä väljempään finanssipolitiikkaan kuin rakenteellisen rahoitusaseman muutos Saksassa, Luxemburgissa, Maltassa ja Ruotsissa, vaikka ero ei olekaan kovin merkittävä. Finanssipolitiikkaa on kiristetty koko euroalueella tällä hetkellä enemmän kuin rakenteellisten toimien perusteella vaikuttaa.[4] Euroopan komissio on suosittanut rakenteellisten rahoitusasemien dynaamisen tarkastelun perusteella EU:n yhteistä vakauttamisstrategiaa, joka perustuisi asteittaiseen ja eriytettyyn sopeutukseen. Maille, joilla on paljon velkaa tai joihin kohdistuu markkinapainetta, suositeltiin vakauttamisen aloittamista vuonna 2010 ja muille maille vasta vuonna 2011. Finanssipolitiikalla oli siis keskeinen rooli talouden tukemisessa sekä finanssimarkkinoiden romahduksen estämisessä vuonna 2009. Koko euroalueen finanssipolitiikan kokonaisviritys oli neutraali vuonna 2010. Vuonna 2011 vakauttamisvauhti nousi 0,9 prosenttiin ja vuonna 2012 enimmillään 1,4 prosenttiin. Vuonna 2013 komissio ennakoi yhteenlaskettujen vakauttamistoimien supistuvan 0,75 prosenttiin.

Kuvio 1. Keskimääräiset vuotuiset rakenteelliset toimet vuosina 2009–2013

Lähde: Komission yksiköiden kevään 2013 talousennuste

Vakaus- ja kasvusopimus tarjoaa joustavan kehyksen, jonka avulla voidaan ohjata julkisen talouden eriytettyä sopeutusvauhtia. Sopimukseen äskettäin tehdyt parannukset lujittavat edelleen tätä roolia. Vaikka vakaus- ja kasvusopimuksen korjaavan osion tärkeimpinä ankkureina ovat alijäämää koskeva 3 prosentin ja velkaa koskeva 60 prosentin nimellinen raja-arvo suhteessa BKT:hen, vakauttamisurat kohti näitä tavoitteita määritellään rakenteellisesti, toisin sanoen jättäen huomiotta suhdannevaihtelun vaikutus alijäämään. Sen vuoksi jos talousnäkymien huomattava heikkeneminen johtaa siihen, että nimellistä tavoitetta ei vaadittujen rakenteellisten toimien toteuttamisesta huolimatta saavuteta, liiallisen alijäämän korjaamiselle asetettua määräaikaa voidaan lykätä. Vakaus- ja kasvusopimuksen ennaltaehkäisevän osion piiriin kuuluvien maiden olisi jatkettava tasaista sopeuttamista kohti keskipitkän aikavälin tavoitteitaan siten, että viitearvona on rakenteellisen rahoitusaseman 0,5 prosentin parannus vuosittain. Viitearvoa voidaan mukauttaa kunkin maan julkisen talouden ja talouden erityistilanteen mukaan vakaus- ja kasvusopimuksessa määriteltyjen arviointiperusteiden pohjalta. Lisäksi vakaus- ja kasvusopimuksen sääntöjen mukaan julkistalouden keskipitkän aikavälin tavoitteeseen tähtäävältä sopeuttamisuralta voidaan poiketa tilapäisesti, jos on tarpeen panna täytäntöön sellaisia suuria rakenneuudistuksia, joilla on välittömiä pitkän aikavälin myönteisiä talousarviovaikutuksia, mukaan lukien kestävän potentiaalisen kasvun paraneminen, ja joilla sen vuoksi on todennettavissa oleva vaikutus julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyteen. Komissio on käyttänyt vakaus- ja kasvusopimuksen määräyksiä perustana laatiessaan keskipitkän aikavälin tavoitteiden lähentymisaikataulua. Konkreettisemman ohjauksen antamiseksi jäsenvaltioille niiden pyrkiessä kohti keskipitkän aikavälin tavoitetta otettiin käyttöön myös menojen kasvua koskeva viitearvo, joka täydentää rakenteellisen rahoitusaseman arviointia ja jonka mukaan jäsenvaltioiden on pidettävä menojen (joista on vähennetty harkinnanvaraiset tulopuolen toimenpiteet) kasvu linjassa niiden potentiaalisen kasvun keskipitkän aikavälin viitearvon kanssa.[5] Jos jäsenvaltio on päässyt julkistalouden keskipitkän aikavälin tavoitetta parempaan tulokseen, sen vuotuiset menot voivat tilapäisesti kasvaa BKT:n potentiaalisen kasvun keskipitkän aikavälin viitearvoa nopeammin edellyttäen, että keskipitkän aikavälin tavoitetta noudatetaan koko ohjelmakauden ajan ottaen huomioon merkittävien odottamattomien tulojen mahdollisuus.

Vakausohjelmien perusteella euroalueen rakenteelliset toimet supistuvat edelleen, ja vakauttamistahtia on eriytetty julkisen talouden liikkumavaran mukaisesti. Tämä tarkoittaa myös sitä, että vakauttamisesta aiheutuvien haasteiden ennakoidaan helpottavan koko euroalueella. Jo toteutettujen vakauttamistoimien sekä vahvan talouskehityksen ansiosta Luxemburg, Saksa, Suomi ja Viro ovat jo saavuttaneet keskipitkän aikavälin tavoitteensa tai niiden arvioidaan saavuttavan se ennustekaudella. Saksa ylittää tavoitteen selvästi. Lyhyen aikavälin vakauttamistoimia ei siis enää tarvita, ja maat, joiden rakenteellinen rahoitusasema on niiden keskipitkän aikavälin tavoitteen yläpuolella, voivat antaa nettomenojen kasvaa kasvupotentiaalin keskipitkän aikavälin kasvuvauhtia nopeammin edellyttäen, että kyseiset maat varmistavat pysymisen keskipitkän aikavälin tavoitteessaan. Vakauttamistoimien kielteinen vaikutus kasvuun heikkenee näissä maissa. Myös ne jäsenvaltiot, jotka ovat korjanneet liiallisen alijäämänsä (esim. Italia ja Itävalta), voivat pyrkiä keskipitkän aikavälin tavoitteisiinsa toteuttamalla sopeutusta enemmän asteittain, ottaen huomioon komission ehdottaman lähentymisaikataulun. Koska vakaus- ja kasvusopimuksen ennaltaehkäisevän osion piiriin kuuluvien maiden osuus koko euroalueen BKT:stä on yli 40 prosenttia, euroalueen yhteenlasketut vakauttamistarpeet sekä vakauttamisen vaikutus euroalueen kasvuun pienenevät.

Eräiden euroalueen maiden on silti jatkettava vakauttamistoimia merkittävässä määrin, sillä useisiin maihin sovelletaan edelleen liiallisia alijäämiä koskevaa menettelyä ja ennaltaehkäisevän osion piiriin kuuluvien maiden on jatkettava viitearvoksi asetettua 0,5 prosentin edistymistä kohti keskipitkän aikavälin tavoitetta. Vakauttamistoimet heikentävät talouskasvua, ja niiden vaikutus riippuu monista tekijöitä, kuten vakauttamistoimien rakenteesta, yksityissektorin taseista ja politiikan uskottavuudesta. Niissä euroalueen jäsenvaltioissa, joihin ei kohdistu markkinapaineita mutta joihin sovelletaan edelleen liiallisia alijäämiä koskevaa menettelyä ja jotka täyttävät edellytykset määräajan jatkamiselle, olisi jatkettava julkisen talouden vakauttamista niitä koskevan neuvoston suosituksen mukaisesti, mutta samalla niiden olisi kiinnitettävä enemmän huomiota täydentäviin toimenpiteisiin, joilla lujitetaan maiden kasvupotentiaalia ja korjataan niiden makrotalouden epätasapainotiloja. Useissa heikommassa asemassa olevissa maissa, joiden on purettava sekä yksityissektorin että julkisen sektorin velkavipua, vakauttamisella voi olla suurempi vaikutus talouskasvuun lyhyellä aikavälillä erityisesti, jos niiden finanssi-, työ- ja tuotemarkkinoilla on jäykkyyksiä. Velkavivun purkaminen julkisen sektorin sijaan yksityissektorilta ei ole näille maille toimiva vaihtoehto, sillä niiden ulkoinen rahoitusasema on usein negatiivinen, mikä edellyttää merkittävää sopeutusta koko maalta. Tämä on vaikeaa riippumatta siitä, miten velkavivun purkaminen jakautuu yksityisen ja julkisen sektorin kesken. Näillä mailla ei ole muuta vaihtoehtoa, sillä ne eivät enää saa rahoitusta finanssimarkkinoilta tai ovat ainakin vaarassa menettää tämän rahoitusmahdollisuuden.

Julkisen talouden rakenne

Vaikka menoperusteisia vakauttamistoimia olisi suosittava, painopisteen pitäisi olla yleisesti tehokkaassa ja kasvua edistävässä yhdistelmässä meno- ja tulopuolen toimenpiteitä. Aikaisempien vakauttamiskausien analyysi osoittaa, että menoihin vaikuttavien vakauttamistoimien onnistumisen todennäköisyys on muita suurempi. Kun lisäksi otetaan huomioon suhteellisen korkea verorasitus eräissä euroalueen jäsenvaltioissa, uudet veronkorotukset saattaisivat vaikuttaa kielteisesti tulevaan kasvuun. Sen vuoksi niiden asemasta olisi harkittava muita, kasvua enemmän tukevia keinoja lisätä tuloja, kuten veropohjan laajentaminen. Jotta vakauttamisen kielteisiä vaikutuksia kasvuun voitaisiin rajoittaa lyhyellä aikavälillä, toimien koostumuksessa olisi löydettävä oikeanlainen yhdistelmä kasvua edistäviä meno- ja tulopuolen toimenpiteitä, joissa otetaan myös huomioon maakohtaiset talouden ja julkisen talouden erityispiirteet.

Euroalueen vakauttamistoimet ovat yleisesti ottaen kohdistuneet tasapainoisesti tulo- ja menopuoleen. Tulosuhde kasvoi euroalueella vuosien 2009 ja 2012 välillä 1,3 prosenttiyksikköä 46,2 prosenttiin suhteessa BKT:hen, kun taas menosuhde supistui saman verran, hieman alle 50 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Supistuminen ei kuitenkaan kompensoinut vuonna 2009 tapahtunutta suurta kasvua, sillä menosuhde on edelleen vuoden 2008 tason yläpuolella. Toteuttaessaan sopeutusstrategiaansa esimerkiksi Irlanti[6], Kreikka, Portugali ja Espanja hyödynsivät etupäässä menoleikkauksia. Sen sijaan esimerkiksi Ranskassa, Belgiassa, Italiassa ja Luxemburgissa julkisen talouden vakauttaminen on yleisesti ottaen painottunut tulopuoleen, vaikka tulosuhde on kyseisissä maissa jo ennestään suhteellisen suuri.

Menoleikkaukset ovat vaikuttaneet myös kasvua edistäviin menoluokkiin. Suurin vaikutus on kohdistunut kaikista menoluokista eniten julkisiin investointeihin (ks. kuvio 2). Vaikka investointihankkeet ovat säästökohteita etsittäessä helpoin vaihtoehto, tämä on valitettavaa, sillä investoinnit edistävät kasvua eniten kaikista julkisista menoista. Samalla kun yksityissektori lykkää investointeja, julkisen sektorin on toimittava ja haettava julkisen talouden säästökohteet talousarvion muista osista. Lieventääkseen tätä haittavaikutusta komissio ilmoitti hahmotelmassaan tiiviin ja aidon talous- ja rahaliiton luomiseksi tutkivansa tarkemmin, miten investointiohjelmat voitaisiin ottaa huomioon vakaus- ja kasvusopimuksen ennaltaehkäisevän osion puitteissa. Myös julkisen sektorin palkkamenot ja julkinen kulutus ovat supistuneet sen jälkeen, kun julkisen talouden sopeuttaminen käynnistyi vuonna 2010. Sosiaalisten tulonsiirtojen suhteellinen osuus on vastaavasti kasvanut. Sosiaalietuuksien huomattava kasvu on johtunut kriisin vaikutuksesta työmarkkinoihin sekä jäsenvaltioiden pyrkimyksistä lieventää kriisin sosiaalisia seurauksia. Tätä näkemystä tukee menojen funktionaalinen analyysi, jonka mukaan julkiset sosiaaliturvamenot ovat kasvaneet huomattavasti, mikä johtuu ainakin osittain kyseisten menojen vastasyklisestä luonteesta. Tosin päätelmiä on tehtävä varovaisesti, koska tietoja on käytettävissä vasta lyhyeltä ajalta. Koulutusmenot ovat kasvaneet hieman, mikä on jossain määrin rohkaisevaa, koska koulutus lisää pitkällä aikavälillä kasvupotentiaalia. Kaikkiaan voidaan kuitenkin todeta, että menopuolen sopeutustoimien rakennetta on edelleen vara parantaa. Eräissä tapauksissa sopeutuksen määrän ja vauhdin on sanellut finanssimarkkinoiden kehitys sekä valtion likviditeettiaseman heikkeneminen, eikä politiikkatoimien hiomiseen ole juuri ollut varaa. Finanssimarkkinoiden tilanteen parantuessa on todennäköisesti mahdollista tehdä tarkemmin harkittuja päätöksiä tulevien talousarvioiden rakenteesta. Muissakin jäsenvaltioissa on kuitenkin tarvetta pidättäytyä helpoista väliaikaisratkaisuista, kun etsitään julkisen talouden säästökohteita, ja pyrittävä lisäämään julkisten menojen tehokkuutta ja tuloksellisuutta ottaen huomioon sekä nykyiset sopeutustarpeet että pitkän aikavälin haasteet. Julkisten menoja tehokkuutta voitaisiin lisätä esimerkiksi hyödyntämällä parhaiden käytänteiden vertailuanalyysia sekä asianmukaista kustannus–hyötyanalyysia.

Kuvio 2. Muutos menojen rakenteessa niiden taloudellisen luonteen (2010–2012) ja tarkoituksen (2010–2011) mukaan (%)

Lähde: Komission yksiköt

Suurin osa euroalueen jäsenvaltioista kiristi yleisesti verotusta vuosina 2011 ja 2012 suurten julkisen talouden vakauttamistarpeiden yhteydessä. Eräissä jäsenvaltioissa tarvittiin laajoja tulopuolen toimenpiteitä, mikä saattaa lisätä verorasitusta myös työn verotuksen ja yhtiöverotuksen osalta. Tämä on haitallista kasvun kannalta. Nämä maat ovat korottaneet tulo- ja omaisuusveroja sekä välillisiä kulutusveroja. Henkilötuloverotusta on kiristetty, ja useissa tapauksissa tämä on toteutettu perimällä suurituloisilta yleisiä lisäveroja tai solidaarisuusmaksuja. Lisäksi juoksevia omaisuusveroja on korotettu yleisesti kohtuullisessa määrin. Yhtiöverotukseen vaikuttavat toimenpiteet ovat vähemmän yhtenäisiä, mikä kuvastaa myös euroalueen maiden hyvin erilaisia lähtötilanteita. Useat maat ovat alentaneet yhtiöveroastetta, kun taas eräät euroalueen jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön erityismaksuja ja ‑veroja, joita sovelletaan erityisesti suuryrityksiin. Lieventääkseen kriisin negatiivisia vaikutuksia yksityissektorin investointeihin useat jäsenvaltiot ovat muuttaneet yhtiöveropohjaa tavoitteena edistää tutkimukseen ja innovointiin tehtäviä investointeja sekä tukea yritystoimintaa. Lisäksi useat jäsenvaltiot ovat kiristäneet kulutusveroja, esimerkiksi arvonlisäveroa ja valmisteveroa, joita peritään energiasta, alkoholista ja tupakasta.

Kuvio 3. Verojen suhde BKT:hen sekä verorakenne euroalueen jäsenvaltioissa vuonna 2012 (% suhteessa BKT:hen)

Lähde: Komission yksiköt

Välittömien verojen suhde BKT:hen ja välillisten verojen suhde BKT:hen kasvavat ennusteen mukaan rinnakkain, jolloin verotuksen kokonaisrakenne ei juuri muutu lyhyellä aikavälillä (ks. kuvio 3). Eräät jäsenvaltiot ovat pyrkineet parantamaan verotuksen rakennetta. Ne ovat toteuttaneet toimenpiteitä siirtääkseen verotuksen painopistettä työstä kulutus-, ympäristö- tai omaisuusveroihin. Lisäksi ne ovat pyrkineet kohdennetusti keventämään eräiden työmarkkinaryhmien, kuten pienituloisten tai kotitalouksien toisen tulonsaajan, verotusta.

Useilla euroalueen jäsenvaltioilla on edelleen varaa parantaa verojärjestelmänsä rakennetta. Erityisesti Ranska, Belgia ja Italia voisivat siirtää verotuksen painopistettä vielä enemmän pois työn verotuksesta. Verotuksen painopisteen siirtäminen on toteutettava asianmukaisesti vaiheittain, ettei toimenpide johda verotulojen menetykseen lyhyellä aikavälillä. Useissa maissa voitaisiin tarkastella mahdollisuutta hyödyntää kulutusverojen lisäämisen ohella tehokkaammin juoksevia omaisuusveroja ja ympäristöveroja, joiden katsotaan haittaavan vähemmän kasvua. Omaisuusveroilla voitaisiin tehokkaasti täydentää kulutusveroja ja siten siirtää verotuksen painopistettä pois työn verotuksesta, sillä kulutusverojen kiristämisellä saattaisi olla haitallinen vaikutus köyhimpiin kotitalouksiin ja se saattaisi lisätä veropetoksia.

Monilla jäsenvaltioilla on varaa muuttaa verojärjestelmäänsä paremmin kasvua edistäväksi sekä kerätä lisätuloja laajentamalla veropohjia. Henkilötuloverotusta ja yhtiöverotusta koskevia verotukia voitaisiin tarkistaa ja siten parantaa verojärjestelmän kokonaistehokkuutta. Erityisesti Belgian, Espanjan, Italian ja Ranskan kannattaisi vähentää verojärjestelmiinsä sisältyviä monenlaisia verotukia. Myös arvonlisäverotuksen tehokkuutta voitaisiin parantaa soveltamalla laajemmin yleistä verokantaa ja edelleen korottamalla alennettuja arvonlisäverokantoja noin puolessa kaikista euroalueen jäsenvaltioista.

Lopuksi suurin osa jäsenvaltioista voisi edelleen tehostaa verohallintoa ja/tai vähentää velanoton suosimista. Verohallintoa olisi parannettava edelleen noin puolessa kaikista euroalueen jäsenvaltioista. Tähän liittyvät keskipitkän ja pitkän aikavälin toimet verosäännösten noudattamisen parantamiseksi ja verohallinnon tehostamiseksi. Espanja, Italia ja Malta voisivat vielä tehostaa toimiaan, joilla pyritään vähentämään veropetoksia ja laitonta työntekoa, ja Slovakia hyötyisi tehokkaammasta arvonlisäveron kantamisesta sekä verohallinnon valmiuksien lujittamisesta. Lisäksi eräissä maissa saatetaan vielä tarvita lisää uudistuksia, joilla vähennetään velanoton suosimista asunto- ja yhtiöverotuksessa, jotta voidaan puuttua tämänhetkisiin epätasapainotiloihin ja ehkäistä rahoitusriskien toistuminen kyseisillä sektoreilla. Alankomailla on varaa vähentää edelleen velanoton suosimista asuntoinvestointien rahoittamisessa, ja Malta, Espanja, Luxemburg ja Ranska voivat vielä vähentää velanoton suosimista yhtiöverotuksessa.

Julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyys

Väestön ikääntymisestä johtuva menojen kasvusuuntaus on merkittävä haaste pitkällä aikavälillä. Merkittävää edistymistä on tapahtunut vuodesta 2009. Julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyttä parantavat sopeutustoimet supistuivat 5,8 prosentista vuonna 2009 2,3 prosenttiin tänä vuonna koko euroalueen osalta. Jotta euroalueella saavutettaisiin vuoteen 2030 mennessä tavoitteeksi asetettu 60 prosentin velkasuhde, tarvitaan vuoteen 2014 saakka jo sovittujen julkisen talouden toimien lisäksi uusia toimia, joiden suuruus on 2 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen.[7] Jos lisätoimia ei toteuteta, julkinen velka suhteessa BKT:hen alkaa jälleen kasvaa vuotta 2030 kohti väestön ikääntymisen vaikuttaessa yhä enemmän julkisen talouteen. Velka olisi vuonna 2030 lähes 90 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tilanne kuitenkin vaihtelee huomattavasti euroalueen jäsenvaltioissa. Kestävyysriskit ovat erityisen suuria Belgiassa, Espanjassa, Maltassa, Alankomaissa, Kyproksessa ja Sloveniassa. Jos tarkasteluväliä pidennetään vuoteen 2060, kestävyyshaasteet ovat vielä suuremmat, sillä eläkemenojen ennakoidaan kasvavan tämän vuoden yli 12 prosentista suhteessa BKT:hen 14 prosenttiin vuonna 2060. Lisäksi terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon kustannusten arvioidaan kasvavan 9 prosentista 12 prosenttiin vuoteen 2060 mennessä. Hyvin pitkällä aikavälillä väestön ikääntyminen aiheuttaa julkisen talouden kestävyydelle merkittäviä haasteita useimmissa maissa, ja riski on suurin Belgiassa, Kyproksessa, Luxemburgissa, Maltassa, Alankomaissa, Sloveniassa ja Suomessa. Kreikka ja vähäisemmässä määrin myös Espanja ovat toteuttaneet kestävyyttä parantavia eläkeuudistuksia. Muissa maissa, kuten Italiassa ja Portugalissa, kestävyysriskit näyttävät pitkällä aikavälillä olevan hallinnassa edellyttäen, että suunnitellut kunnianhimoiset julkisen talouden vakauttamistoimet toteutetaan kokonaisuudessaan ja että perusjäämä pysyy suurena myös pitkälle vuoden 2014 jälkeen.[8] Tämä osoittaa, että maat, joihin kohdistuu rahoituspaineita, ovat onnistuneet parantamaan julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyttä.

Edistymistä on tapahtunut eläkejärjestelmien osalta, mutta edistyminen on ollut vähäisempää terveydenhuollossa. Useimmat jäsenvaltiot ovat väestön ikääntymisen takia mukauttaneet eläkejärjestelmiään niin, että ne saadaan kestävämmälle perustalle. Viime vuonna monet euroalueen jäsenvaltiot toteuttivat eläkeuudistuksia, joilla on myönteinen vaikutus julkiseen talouteen pitkällä aikavälillä. Esimerkiksi Alankomaat ja Slovakia kytkivät lakisääteisen eläkeiän elinajanodotteeseen. Siitä huolimatta tarvitaan lisää uudistuksia eläkeiän mukauttamiseksi elinajanodotteeseen, varhaiseläkejärjestelmiin pääsyn rajoittamiseksi ja työurien pidentämiseksi. Uudistuksia tarvitaan myös terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon aloilla. Terveydenhuollon alalla haasteena on löytää tasapaino yhtäältä yleisen terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon tarpeen ja toisaalta väestön ikääntymiseen liittyvän kasvavan kysynnän, teknisen kehityksen ja potilaiden kaikissa ikäryhmissä kasvavien odotusten välillä. Julkisen terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon menot olivat lähes 9 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2010. Ne ovat kasvaneet huomattavasti viime vuosikymmeninä suhteessa BKT:hen ja suhteessa kaikkiin julkisiin menoihin. Väestön ikääntymisen ennakoidaan voimistavan tätä kehityssuuntausta myös tulevina vuosikymmeninä. Väestörakenteeseen liittyvien ja muiden tekijöiden ennakoidaan lisäävän julkisia terveydenhuoltomenoja ja pitkäaikaishoidon kustannuksia 2½ tai jopa 3½ prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen vuoteen 2060 mennessä.[9] Kaikkiaan 70 prosenttia ikääntymiseen liittyvien julkisten menojen ennakoidusta kasvusta johtuu terveydenhuollosta ja pitkäaikaishoidosta (muut osa-alueet ovat eläkkeet, koulutus ja työttömyysturva). Sen vuoksi terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon kustannusten kehitys muodostaa jatkuvan haasteen julkisen talouden kestävyydelle. Tarvitaan siis järkeviä uudistuksia, jotta voidaan sekä käyttää rajallisia julkisia varoja tehokkaammin että tarjota korkealaatuista terveydenhuoltoa ja parantaa julkisen terveydenhuollon kustannustehokkuutta. Terveydenhuoltojärjestelmien parempi kustannustehokkuus saattaa vähentää tai lykätä sairauksista ja vammautumisesta aiheutuvaa rasitusta ja siten vaikuttaa myönteisesti työllisyyteen.

Julkisen talouden kehykset

Julkisen talouden kehyksiä lujitetaan edelleen koko euroalueella. Kansallisista julkisen talouden kehyksistä annettu direktiivi on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä vuoden 2013 loppuun mennessä. Euroalueen jäsenvaltiot sen sijaan kehottivat aikaistamaan direktiivin kansalliseen lainsäädäntöön saattamista vuoden 2012 loppuun.[10] Vaikka edistyminen on ollut huomattavaa, työtä on vielä jäljellä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytössä on ajantasaiset ja kattavat tilastotiedot kaikilta julkisen talouden alasektoreilta. Ennusteita koskevat säännökset eivät aina ole riittävän avoimet. Edistymistä on tapahtunut enemmän numeeristen finanssipoliittisten sääntöjen osalta: jäsenvaltioissa on otettu käyttöön tai on suunnitteilla monenlaisia välineitä, joilla tuetaan kansallista finanssipolitiikan laadintaa. Direktiivin lisäksi EU:ssa on käytössä tehostettu ohjausjärjestelmä, joka perustuu vakaus- ja kasvusopimusta uudistavan talouspolitiikan ohjauspaketin muihin säädöksiin ja joka on auttanut asettamaan tehokkaat kansalliset numeeriset finanssipoliittiset säännöt etusijalle jäsenvaltioiden uudistussuunnitelmissa. Tätä tuetaan myös hallitustenvälisellä sopimuksella talous- ja rahaliiton vakaudesta, yhteensovittamisesta sekä ohjauksesta ja hallinnasta. Sopimuksessa määrätään mahdollisuudesta ottaa käyttöön rakenteellista rahoitusasemaa koskeva sääntö, jolla vahvistetaan keskipitkän aikavälin tavoite kansallisella tasolla ja jonka noudattaminen turvataan tehokkaalla korjausmekanismilla. Lisäksi erityisesti euroalueen jäsenvaltioita koskeva äskettäin hyväksytty budjettikurin tiukentamista koskeva lainsäädäntöpaketti lujittaa edelleen kotimaisia julkisen talouden kehyksiä talousarviomenettelyjen tehostetun valvonnan puitteissa. Tarkoitus on erityisesti lujittaa riippumattomien rahoituslaitosten roolia. Monissa euroalueen jäsenvaltioissa pyritään luomaan kansallista tahoa alempien hallintoelinten tehokkaat koordinointijärjestelyt. Suunnitelmat on kuitenkin muutettava toteutuskelpoisiksi käytännön järjestelyiksi erityisesti Espanjan ja Belgian kaltaisissa maissa, joissa hallinto on hajautettu. Julkisen talouden ohjausjärjestelyjen tehostaminen koskee myös talousarviomenettelyjen muuttamista monivuotisiksi. Vaikka monet jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet ottaneensa tai ottavansa käyttöön keskipitkän aikavälin talousarviokehyksiä, direktiivin säännösten täysimääräinen noudattaminen edellyttää vielä lisätoimia. Tuloksellinen keskipitkän aikavälin finanssipolitiikan suunnittelu vähentää poliittista epävarmuutta ja lisää luottamusta.

2.2. Finanssisektori

Useimmat EU:n rahoitusmarkkinoihin liittyvät riski-indikaattorit samoin kuin markkinoiden mieliala paranivat vuoden 2012 jälkipuoliskolla ja vuoden 2013 alussa, kun itseään ruokkivat negatiiviset luottamuskierteet olivat heikentyneet kaikilla tasoilla toteutettujen määrätietoisten politiikkatoimien ansiosta. Omaisuuserien hinnat elpyivät laajasti useimmilla markkinasegmenteillä. Aiemmin havaittu valtioiden ja pankkien joukkovelkakirjamarkkinoita koskeneet riskipreemioiden toisiaan vahvistavat nousutrendit kääntyivät laskuun (ks. kuvio 4). Euroalueen valtioiden ja pankkien velan riskien katsotaan pienentyneen, mikä on johtanut joukkovelkakirjojen tuottojen laskuun heikommassa asemassa ja rakennesopeutusohjelman piirissä olevissa jäsenvaltioissa, ja velkakirjojen tuottoerot ovat supistuneet suhteessa Saksan valtion joukkovelkakirjoihin. Myös luottoriskinvaihtosopimusten hintaerot ovat kaventuneet. Tämä näkemys riskin pienentymisestä on näkynyt myös onnistuneissa valtion pääasiallisten joukkovelkakirjojen huutokaupoissa, kun tarkastellaan sekä tarjousten määrää suhteessa pyydettyihin määriin että toteutuneita tuottoja. Jotkin jäsenvaltiot ovat pystyneet laskemaan liikkeeseen hyvin pitkäkestoisia velkakirjoja valtion joukkolainamarkkinoilla. Irlanti ja Portugali ovat puolestaan tuloksellisesti valmistelleet täysipainoista paluuta markkinarahoituksen piiriin. Markkinoiden mieliala on myös ollut varsin vakaa, ja häntäriskit ovat pienentyneet, kun huonot taloustiedot, Italian vaalien jälkeinen hetkellinen epävarmuus ja Kyproksen ongelmat eivät aiheuttaneet sellaisia jännitteitä, jotka olivat ilmassa suuren osan vuodesta 2012. Kyseiset tapahtumat ovat sen sijaan johtaneet luottamusindikaattorien heikentymiseen ja valtionvelkakirjojen tuottoerojen kasvuun (jotka ovat tosin taas supistuneet huhtikuusta alkaen).

Kuvio 4. Euroalueen jäsenvaltioiden 10 vuoden joukkovelkakirjojen tuottoerot Saksan valtion joukkovelkakirjoihin ja pankkien liikkeeseen laskemien joukkovelkakirjojen tuottoerot

Monet EU:n pankit ovat myös alkaneet hankkia rahoitusta velkamarkkinoilta. Syksystä 2012 myös heikommassa asemassa olevien jäsenvaltioiden pankit ovat pystyneet laskemaan liikkeeseen rahamääräisesti huomattavia joukkovelkakirjoja, vaikka pankkien joukkovelkakirjojen liikkeeseenlasku tyrehtyi Kyproksen tapahtumien jälkeen. Samaan aikaan vähittäistalletusten pako pankeista on laantunut useissa heikommassa asemassa olevissa jäsenvaltioissa. Tämän vuoksi pankkien lainanotto keskuspankeista on vähentynyt useimmissa niistä maista, jotka olivat siitä eniten riippuvaisia, kuten eurojärjestelmän sisäisten saldojen pienentyminen osoittaa (ks. kuvio 5). Useat pankit ovat myös alkaneet maksaa takaisin osaa varoista, jotka ne lainasivat EKP:n kahden pidempiaikaisen rahoitusoperaation yhteydessä. Takaisinmaksajia ovat pääasiassa suurimmat pankit erityisesti Saksassa ja Ranskassa, mutta myös heikommassa asemassa olevien maiden pankit (erityisesti Espanjassa) ovat maksaneet lainojaan takaisin. EKP:n pidempiaikaisissa rahoitusoperaatioissa lainaamien varojen takaisinmaksun hallinnointi on erittäin monisäikeinen prosessi, joka on toteutettava harkitusti. Tämä johtuu erityisesti siitä, että pankkisektoriin kohdistuva paine on alkanut hellittää, mutta olosuhteet eivät ole vielä normalisoituneet, ja rahoitusvaikeuksien uusiutuminen on mahdollista.

Kuvio 5. Eurojärjestelmän sisäiset saldot

Markkinoiden positiivisen mielialan taustalla ovat useat EU:n tason politiikkatoimet, jotka vaikuttivat markkinoihin viime vuonna. Euron hajoamiseen liittyvät huolet ovat vähentyneet huomattavasti vuoden 2012 viimeisestä neljänneksestä alkaen. Rahapolitiikassa EKP ilmoitti syyskuussa 2012 uudesta ohjelmasta, jolla pyritään palauttamaan rahapolitiikan välittymismekanismi rahapoliittisilla suorilla kaupoilla. Rahapoliittisiin suoriin kauppoihin on määrä liittää tiukkoja ja vaikuttavia ehtoja, jotka liittyvät Euroopan rahoitusvakausvälineen (ERVV) tai Euroopan vakausmekanismin (EVM) asianmukaiseen ohjelmaan. Rahapoliittisilla suorilla kaupoilla onnistuttiin poistamaan markkinoiden huoli euron vaihdettavuuteen liittyvistä riskeistä, ja ne ovat huomattavassa määrin auttaneet pitämään erityisesti Espanjan ja Italian joukkolainojen korot maltillisina. Sääntelyn puolella riskilisiä ovat supistaneet myös edistyminen talouden ja finanssipolitiikan ohjausjärjestelmässä sekä sopimus yhteisestä valvontamekanismista (YVM). Yhteinen valvontamekanismi on tarkoitus ottaa kokonaisuudessaan käyttöön heinäkuuhun 2014 mennessä. Se merkitsee radikaaleja muutoksia EU:n pankkivalvontaan. YVM varmistaa yhdenmukaisen valvontajärjestelmän, jossa ainoastaan kaikkein merkittävimmät ja julkista tukea saavat pankit ovat keskitetyn valvonnan piirissä. Näin parannetaan pankkivalvonnan laatua ja puolueettomuutta koko markkinoilla, lisätään pankkijärjestelmän häiriönsietokykyä keskipitkällä aikavälillä ja poistetaan pankkien omaisuuserien laatuun liittyviä epäilyjä. Tällä tavoin yhteisellä valvontamekanismilla edistetään luottamuksen palauttamista pankkijärjestelmään ja lievitetään euroalueen valtioiden ja pankkien välistä negatiivista kierrettä. Kaiken kaikkiaan rahoitusriskien pienentämisessä on jo edistytty huomattavasti. Kun pysyvä Euroopan vakausmekanismi otetaan käyttöön, EU:lla on käytössään vahvat palomuurit, joilla voidaan välttää sekä valtioiden väliset että valtioiden ja niiden finanssisektorin väliset negatiiviset kierteet ja heijastusvaikutukset.

Markkinaolosuhteet eivät ole kuitenkaan normalisoituneet, eikä markkinoiden pirstaloituminen ole hävinnyt. Tämä tarkoittaa sitä, että heikommassa asemassa olevissa maissa pankeilla on edelleen rahoituspaineita. Paluu täysin yhdentyneisiin finanssimarkkinoihin edellyttää etenkin sitä, että rahoitusjärjestelmän uudistamiseksi toteutetaan päättäväisesti kunnianhimoisia toimia. Viime kuukausina havaittu sijoittajien luottamuksen rapautuminen voi jälleen voimistaa EU:n finanssimarkkinoiden pirstaloitumista. Kansalliset hallitukset keskittyvät tässä vaiheessa pankkikonkurssien kansallisiin vaikutuksiin ja jättävät rajat ylittävät ulkoisvaikutukset usein huomiotta. Jotta sisämarkkinoiden ja rahoitusvakauden edut saataisiin hyödynnettyä, euroalueella tarvitaan uusia ylikansallisia instituutioita, jotka helpottavat rajatylittävää pankkitoimintaa. Piakkoin pitäisi olla mahdollista pääomittaa pankkeja suoraan EVM:stä, mikä vähentäisi myös osaltaan pankkien ja valtioiden yhteyttä sekä siirtymävaiheessa että tilanteen vakiintuessa.

Kriisi on osoittanut, kuinka haavoittuvia rahaliittoon kuuluvat maat ovat asymmetrisille sokeille ja tämän vuoksi myös pääomavirtojen äkillisille ja potentiaalisesti haitallisille suunnanmuutoksille, kun niiden talouspolitiikkaa ei koordinoida eivätkä niiden suhdannesyklit ole tosiasiallisesti lähentyneet. Joissakin maissa inflaatiovauhti oli suhteessa nopeampi ja korot suhteessa korkeat ennen rahaliittoon liittymistä, ja ne houkuttelivat erittäin suuria pääomavirtoja rahaliiton jäsenyyden ensimmäisellä vuosikymmenellä. Rahoituskriisin alkamisen jälkeen nämä pääomat kuitenkin pakenivat maasta. Tilannetta on osin helpottanut pankkien mahdollisuus hankkia rahoitusta keskuspankilta. Jotta voidaan estää rahoitusvakautta uhkaavat vastaavat tapahtumat finanssimarkkinoilla tulevaisuudessa, makrotason vakauden valvontatoimilla on keskeinen rooli. Vakavaraisuusvaatimuspaketissa (CRD4) ja vakavaraisuusasetuksessa (CRR) esitetään jo monia uusia makrotason välineitä, kuten vastasyklisiä pääomapuskureita ja rahoitusjärjestelmän kannalta tärkeille finanssilaitoksille tarkoitettuja puskureita, joilla voitaisiin paremmin estää vastaavan tilanteen syntyminen tulevaisuudessa. EKP:n ja Euroopan järjestelmäriskikomitean on varmistettava, että puskureita käytetään koordinoidusti ja mahdollisimman tehokkaasti.

Pankkien taseiden tervehdyttäminen jatkui. Järjestelmän kannalta merkittävät euroalueen pankit jatkoivat myös velkaantuneisuusasteensa pienentämistä, ja niiden taseen loppusumma oli 23 kertaa suurempi kuin oma pääoma vuonna 2012. Tämä suhdeluku on pienentynyt huomattavasti vuodesta 2008, jolloin taseen loppusumma oli 31-kertainen suhteessa pankkien omaan pääomaan. Tilanteen parantuminen johtuu pääasiassa oman pääoman kasvattamisesta. Järjestelmän kannalta merkittävät euroalueen pankit jatkoivat vakavaraisuutensa parantamista, ja niiden keskimääräinen rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen suhdeluku (core tier 1) nousi 10 prosentista lähes 11 prosenttiin vuoden 2012 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana. Heikko makrotaloudellinen ympäristö ja finanssialan ulkopuolisen yksityissektorin ajoittainen suuri velkaantuneisuus viittaavat siihen, että euroalueen pankkien pitäisi säilyttää Euroopan pankkiviranomaisen koordinoiman pääomapohjan vahvistamissuunnitelman tuloksena muodostetut pääomapuskurit ja tarvittaessa jatkaa pääomapuskuriensa vahvistamista. Talousnäkymät vaikuttavat pankkien kannattavuuteen järjestämättömien lainojen määrän ja rahoitustarpeiden kasvun kautta. Pääomapohjan vahvistaminen olisi mieluiten toteutettava hankkimalla uutta omaa pääomaa tai kerryttämällä voittovaroja pienentämällä osinkoja ja johdon palkkioita sekä vähentämällä osakkeiden takaisinostoja. Näin vältetään tahattomat luottovirtoja heikentävät vaikutukset. Oman pääoman hankkiminen on tärkeää myös sen vuoksi, että niiden epävarmojen ja järjestämättömien lainojen, joita ei ole katettu rahastoista, yhteenlaskettu prosenttiosuus kaikista omista varoista kasvaa tasaisesti paitsi useissa rahoituspaineiden alla olevissa maissa myös joissakin muissa maissa. Ohjelmamaissa on varmistettu perusteellisilla arvioinneilla, että pankeilla on riittävän paljon pääomaa pystyäkseen saattamaan taseen tervehdyttämisprosessin päätökseen. Jotkin kyseisistä arvioinneista ovat nyt vanhentuneet, ja ne on päivitettävä, jotta voidaan ottaa huomioon viimeaikainen talouskehitys ja tunnistaa jäljellä olevat heikot kohdat. Näin lujitetaan luottamusta koko pankkisektoriin.

Lainojen suhde talletuksiin on viime vuosina pienentynyt varsin hitaasti verrattuna aiemman kriisin aikana havaittuun pankkien taseiden kutistumiseen. Itse asiassa euroalueen kaikkien pankkien taseiden loppusumma ei ole pienentynyt huomattavasti kriisin aikana. Tällä hetkellä etenemisvauhtia voidaan verrata Japaniin, missä finanssisektorin vuonna 1997 alkanut velkavivun purkaminen oli hyvin hidasta, koska arvoltaan alentuneet omaisuuserät pysyivät liian pitkään pankkien taseissa. Tällä on ollut suuri vaikutus Japanin talouden yleisesti huonoon suorituskykyyn viimeisten vuosikymmenien aikana. Järjestelmän kannalta merkittävien euroalueen pankkien lainojen suhde talletuksiin oli yhteenlaskettuna edelleen 120 prosenttia kesäkuussa 2012. Tämä merkitsee sitä, että euroalueen pankit ovat riippuvaisia tukkurahoituksesta ja heikossa asemassa, jos sen markkinat ehtyvät. Oman pääoman hankkiminen on taloudellisesta näkökulmasta ehdottomasti paras tapa purkaa velkavipua, koska se vaikuttaa vähemmän reaalitalouden luotottamiseen. Siitä huolimatta omaisuuserien arvojen oikaisun nykyinen hidas tahti ja halvan rahoituksen hyvä saatavuus viittaavat siihen, että riskinä on lainanannosta pidättyminen. Tämän vuoksi järjestämättömiin lainoihin liittyvien ongelmien ratkaisemisen oikeudelliset ja menettelylliset esteet olisi poistettava. Lisäksi on tärkeää, että omaisuuserien laadun arviointi perustuu yhteisiin määritelmiin ja menetelmiin sekä uskottaviin varautumisjärjestelyihin. Tällä lähestymistavalla voitaisiin parantaa pankkien taseiden läpinäkyvyyttä ja vahvistaa luottamusta koko pankkisektoriin.

Koko euroalueella rahalaitosten lainananto finanssialan ulkopuolisille yrityksille väheni 3,8 prosenttia vuonna 2012, kun taas lainananto kotitalouksille pysyi vakaana. Lainananto on vähentynyt vielä enemmän maissa, joilla on rahoituspaineita. Pankkien lainanannon volyymin ja lainakorkojen vertailu antaa jonkin verran tietoa siitä, mikä osuus kysynnällä ja tarjonnalla on luottojen määrän heikkoon kasvuun. Italiassa (erityisesti pienyritysten osalta) ja Portugalissa pankkien lainaehtojen kehitys viittaa siihen, että kyse on pääasiassa tarjontasokeista, kun taas Irlannissa ongelmana on kysyntäsokki. Espanjassa kärsitään negatiivisten kysyntä- ja tarjontasokkien yhteisvaikutuksesta. Lainojen kysyntä on laimeaa, koska makrotaloudellinen ympäristö on huono, finanssialan ulkopuoliseen yksityissektoriin kohdistuu velkavivun purkamiseen liittyviä paineita ja sijoituspäätöksiä epäröidään yleisen epävarmuuden vuoksi. Myös tarjontapuolen tekijöillä on oma vaikutuksensa. Useissa jäsenvaltioissa erityisesti pk-yrityksillä ja aloittelevilla yrityksillä on ongelmia rahoituksen hankkimisessa. EKP:n tuoreimmassa SAFE-tutkimuksessa todetaan, että pankkilainojen saatavuus on edelleen heikentynyt euroalueella, ja hylättyjen lainahakemusten osuus on noussut 15 prosenttiin. Yrityksistä 18 prosenttia ilmoitti rahoituksen heikon saatavuuden olevan suurin ongelma. Vaikka valtion joukkovelkakirjalainojen korot ovat nousseet huomattavasti ja pankkien rahoituskustannukset ovat laskeneet rahoituspaineiden alla olevissa maissa, pankkien perimät korot finanssialan ulkopuolisille yrityksille ja kotitalouksille myönnetyistä vähittäislainoista eivät ole laskeneet merkittävästi. Tämän vuoksi yritykset ja kotitaloudet maksavat joissakin heikommassa asemassa olevissa maissa lainoistaan huomattavasti korkeampia korkoja kuin vastaavassa asemassa olevat asiakkaat euroalueen ydinmaissa (ks. kuvio 6). Tämä osoittaa, että rahoituksen sisämarkkinat ovat tällä hetkellä erittäin pirstaleiset.

Kuvio 6. Vähittäislainojen korot: finanssialan ulkopuolisille yrityksille myönnetyt lainat, joiden alkuperäinen korkojakso on alle vuosi ja lainamäärä enintään miljoona euroa (%)

Lähde: EKP; huomautukset: A: kriisi puhkeaa; B: Lehman Brothersin konkurssi; C: Kreikan ensimmäinen ohjelma; D: valtion joukkolainojen tartunta. Tuoreimmat tiedot tammikuulta 2013.

Koska valtion joukkolainojen rahoitusehdot korreloivat pankkien joukkolainojen rahoitusehtojen kanssa ja valtion joukkolainojen ja yksityissektorin rahoitusehtojen välillä vallitsee takaisinkytkentä, hallitumman suvereenin riskin pitäisi pankkien välitystoiminnan kautta siirtyä lainojen korkoihin koko taloudessa. Viimeaikaiset analyysit osoittavat, että vaihtelut finanssialan ulkopuolisen yksityissektorin lainaehdoissa eivät johdu pelkästään valtion joukkolainojen rahoituskustannuksista ja yksityissektorin velkaantuneisuudesta vaan myös kansallisten pankkijärjestelmien terveydestä.[11] Lainasalkkujen laatu, kannattavuus ja kansallisten pankkijärjestelmien pääomapuskurien koko ovat edistäneet pankkien lainakorkojen hajontaa kansallisella tasolla (ks. kuvio 7). Tämä viittaa siihen, että tässä vaiheessa korkeammat lainakorot voivat heijastaa pankkien tarvetta kattaa osittain nykyiset tai tulevat tappiot, jotka aiheutuvat arvoltaan alentuneista omaisuuseristä. Tämän vuoksi pankkien taseiden tervehdyttämisen (ks. edellä) jatkamisen pitäisi johtaa lainaehtojen normalisoitumiseen maissa, joilla on rahoituspaineita. Lisäksi sisämarkkinoita olisi vahvistettava, myös lyhyellä aikavälillä.

Kuvio 7. Rahalaitosten finanssisektorin ulkopuolisilta yksityissektorin yrityksiltä perimän yhdistetyn koron sekä valtion 10 vuoden joukkolainojen, järjestämättömien lainojen, kokonaispääoman tuoton ja ensisijaisten omien varojen korrelaatio

Lähde: EKP

Pankkien vähentynyt lainatarjonta on johtanut muun markkinarahoituksen hankkimiseen. Viimeisten 12 kuukauden aikana yritysten joukkovelkakirjalainoja on laskettu liikkeeseen euroalueella 117 miljardin euron arvosta, mikä merkitsee 13,3 prosentin vuosikasvua. Koko euroalueella joukkolainojen liikkeeseenlaskut kattavat reilusti kuukausittaisten nettolainavirtojen supistumisen samana ajanjaksona. Lainavirrat ilman lainojen myynnin ja arvopaperistamisen vaikutusta vähenivät 70 miljardia euroa. Kun nämä kaksi rahoituslähdettä lasketaan yhteen, kokonaisrahoitus finanssisektorin ulkopuolisille yrityksille pysyi euroalueella positiivisena viimeisten 12 kuukauden aikana (+47 miljardia euroa). Joissakin maissa lainanannon volyymin jyrkkää laskua ei ole kuitenkaan kompensoitu joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskulla (ks. kuvio 8). Tämä voi johtua luottojen heikosta kysynnästä ja/tai siitä, että kyseiset joukkovelkakirjamarkkinat eivät ole pitkälle kehittyneet. Lisäksi pk-yrityksillä ja kotitalouksilla ei ole mahdollisuutta hankkia suoraa markkinarahoitusta.

Kuvio 8. Pankkilainojen ja joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskun osuus finanssialan ulkopuolisten yritysten lainojen vuotuisesta kasvusta, tammikuu 2013

Lähde: EKP

Lainananto vähenee koko ajan Euroopassa, erityisesti maturiteetiltaan pitkien lainojen segmentissä ja heikommassa asemassa olevissa jäsenvaltioissa. Samaan aikaan jäsenvaltiot ovat korottaneet Euroopan investointipankin maksettua pääomaa 10 miljardilla eurolla, minkä ansiosta lainanantoa pitäisi pystyä lisäämään yhteensä noin 20 miljardia euroa vuodessa tulevien kolmen vuoden aikana EU:n 27 jäsenvaltiossa. Vuotuinen lainananto jaetaan tasapuolisesti strategiselle infrastruktuurille, tutkimukselle, kehitykselle ja innovoinnille, ilmastotoimille ja pk-yrityksille. Rahoituspaineiden alaisissa maissa EIP on kehittänyt EU-kumppanuuden, jossa EIP:n lainanantoon yhdistetään jonkin verran riskinjakoa EU:n budjetissa. Esimerkiksi Kreikassa EIP perusti ensi kertaa 500 miljoonan euron tuontirahoitusjärjestelmän, jolla tuetaan kaupankäyntiä vuosittain 1,5 miljardin euron arvosta. EIP allekirjoitti Portugalin kanssa maan pankeille myönnettyjen lainojen vakuudeksi tarkoitetun innovatiivisen valtiontakausjärjestelyn (Portfolio State Guarantee), jolla taataan enintään 6 miljardin euron luottokiintiö tuleviksi vuosiksi.

Pankkirahoituksen ja pankkien ulkopuolisen rahoituksen tarjontaa pk-yrityksille koko EU:ssa ja euroalueella voitaisiin parantaa useilla aloitteilla.[12] Niihin kuuluvat muun muassa riskipääomaan sovellettavan kehyksen parantaminen EU:n ja jäsenvaltioiden toimilla, erilliset markkinat pk-yrityksille ja niiden resurssien yhteiskäyttö, pk-yritysten uudet arvopaperistamisinstrumentit, normien määrittäminen pk-yritysten luottokelpoisuuden arvioinnille sekä muiden kuin perinteisten rahoituslähteiden suosiminen (esimerkiksi leasing, toimitusketjurahoitus tai joukkorahoitus).

2.3. Kasvua ja kilpailukykyä edistävät rakenteelliset toimenpiteet

Velkavivun purkaminen ja talouden tasapainottaminen

Velkavivun purkaminen on käynnissä finanssialan ulkopuolisella yksityissektorilla erityisesti heikommassa asemassa olevissa jäsenvaltioissa, kuten kuviossa 9 esitetään. Toimet ovat kuitenkin vasta alkuvaiheessa. Yritysten velkavivun käytön on havaittu vähentyneen selvästi Espanjassa, Virossa, Kreikassa ja Maltassa. Kotitalouksien velkaantuneisuus puolestaan on vähentynyt Irlannissa, Virossa, Espanjassa ja Portugalissa. Velkavivun käyttö on toisaalta kasvanut huomattavasti Ranskassa, Suomessa ja Belgiassa (sekä kotitaloudet että yritykset). Kaikki luottomarkkinoiden paineille[13] alttiit maat näyttävät kuitenkin läpikäyvän velkavivun purkuprosessia, jolle ovat tyypillisiä luottomarkkinoiden häiriöt ja talouden taantuma samaan aikaan. Tällöin BKT supistuu ja nettoluottovirrat ovat negatiivisia. Tulevaisuudessa hyvin pääomitettu, elinkelpoinen ja vakaa rahoitusjärjestelmä näyttää olevan kriittisen tärkeä, kun pyritään minimoimaan yksityissektorin velkavivun vähentämisen tartuntavaikutusten leviäminen muuhun talouteen ja takaamaan riittävä luottojen tarjonta, jotta yritykset ja kotitaloudet saavat halutessaan lainaa kohtuullisin kustannuksin. Kasvun vetureiden etsiminen on myös ehdottoman tärkeää, koska niiden avulla pystytään ainakin osittain korvaamaan yksityissektorin velkavivun purkamisen taustalla oleva kotimaisen kysynnän väliaikainen lasku. Tällä on erityisesti merkitystä nykytilanteessa, kun julkisella sektorilla on hyvin vähän liikkumavaraa talouden toimeliaisuuteen kohdistuvien negatiivisten vaikutusten lievittämiseksi niissä maissa, joiden julkinen sektori on hyvin velkaantunut ja joiden valtion joukkolainojen tuotot ovat nousseet merkittävästi kriisin aikana.

Kuvio 9. Velkasuhteen (% suhteessa BKT:hen) vuosimuutosten jakautuminen euroalueen jäsenvaltioissa

(2012Q3 - 2011Q3, %-yksikköä)

Talouden tasapainottaminen on käynnissä euroalueella, mutta suurin osa sopeutustoimista on toteutettu alijäämämaissa (ks. esimerkiksi Buti ja Turrini (2012)[14] ja komissio (2012)[15]; ks. kuvio 10). Sopeutustoimia on toteutettu alijäämämaissa nopeammin kuin ylijäämämaissa, mikä viittaa siihen, että säästämisen ja investointien tasapaino kehittyy suotuisasti euroalueella. Tämä kehitys vastaa euroalueen rakenteellisista ominaisuuksista (väestön ikääntyminen, suuret asukasta kohti lasketut tulot sekä julkisen talouden vakauttamistarve ja tarve vähentää yksityissektorin velkavipua monissa maissa) laadittua arviota, jossa myös ennustetaan lievää ylijäämää euroalueelle. Alijäämämaissa yksityissektorin velkavivun purkaminen ja julkisen talouden vakauttaminen ovat johtaneet kulutuksen ja investointien ja sitä kautta myös tuonnin vähentymiseen. Parantunut kilpailukyky on myös tärkeä tekijä viennin elpymisen taustalla. Useiden ylijäämäisten jäsenvaltioiden ulkoinen tasapaino heikentyi vuonna 2011, mutta parani jälleen vuonna 2012. Komission kevään talousennusteen mukaan niiden ulkoinen tasapaino joko vakiintuu tasolleen tai heikkenee hyvin hitaasti tulevina vuosina. Viime vuonna koettu vaihtotaseen ylijäämän kasvu saattaa johtua ns. turvasatamavaikutuksista. Luottamuksen palautuminen ulkomaisiin rahoitusvaroihin ja epävarmuuden hälventyminen sen sijaan auttanevat vähentämään ylijäämää investointien ja kulutuksen kasvun kautta. Alhaisten korkojen, suhteellisen dynaamisten palkankorotusten ja varsin vakaan työmarkkinakehityksen pitäisi lisäksi jatkossakin tukea asuntoinvestointeja ja yksityistä kulutusta. Tästä huolimatta kaksi keskeistä jäljellä olevaa pullonkaulaa jarruttavat symmetrisempää tasapainottamisprosessia. Joidenkin ylijäämämaiden yksityissektori on raskaasti velkaantunut, ja käynnissä oleva velkavivun purkaminen rasittaa kotimaista kysyntää. Joissakin ylijäämämaissa palvelusektorin tuottavuus kasvaa hitaasti, koska rajoittava sääntely ja heikko palvelusektorin kilpailulainsäädännön noudattamisen valvonta hillitsevät investointeja ja niihin liittyvää tuottavuuden parantumista.

Kuvio 10. Vaihtotase euroalueella ja sen yli- ja alijäämämaissa; vaihtotase kauppakumppaneittain

||

Lähde: komission yksiköt || Lähde: komission yksiköt

Jatkoa ajatellen euroalueen sisäisten epätasapainotilojen sopeuttaminen näyttää olevan kestävällä pohjalla, koska ei-suhdannetekijöillä on siinä suurin rooli. Alijäämämaiden viennin dynamiikan odotetaan ensinnäkin jatkuvan, kun rakenneuudistukset ja tuotantokustannusten aleneminen parantavat asteittain kilpailukykyä. Lisäksi huomattava osa heikommassa asemassa olevien maiden kotimaisen kysynnän supistumisesta ei johdu suhdannetekijöistä siinä mielessä, että kriisiä edeltänyt kotimaisen kysynnän kasvu johtui maahan tulleista liiallisista luottovirroista, epärealistisista tulo-odotuksista ja varallisuusmarkkinoilla vallinneesta spekulatiivisesta hysteriasta. Tällaisen kehityksen haitta on sen pitkäaikainen vaikutus potentiaaliseen tuotantoon, kun heikommassa asemassa olevat taloudet uudelleenkohdentavat tuotannontekijävarantoaan sektorien välillä.

Kriisiä edeltänyt kehitys, jonka aikana suljetun sektorin hyödykkeiden hinnat nousivat nopeasti alijäämämaissa, päättyi vuonna 2009. Suljetun sektorin hyödykkeiden hinnat ovat menettäneet dynamiikkansa tai laskeneet suhteessa vientihintoihin. Kotimaisen kysynnän supistuminen ja suljetun sektorin hyödykkeiden hintojen lasku suhteessa avoimen sektorin hyödykkeisiin kannustavat yrityksiä suuntaamaan tuotantokapasiteettiaan vientiin ja edistävät osaltaan työn ja pääoman uudelleenkohdentamista suljetulta sektorilta (esimerkiksi rakentamisesta ja julkishallinnosta) vientisuuntautuneeseen teollisuuteen. Muille sektoreille suunnattavien resurssien kohdentamisen etenemisvauhti riippuu kuitenkin suuresti kotimaisen kilpailun määrästä sekä siitä, kuinka vaikeaa yritysten on päästä eri sektoreille tai poistua niiltä. Tuotemarkkinoiden uudistukset (ks. jäljempänä) lisäävät siis osaltaan kilpailua ja tarjoavat resurssien uudelleenkohdentamiselle soveltuvan liiketoimintaympäristön. Rahoituksen saatavuudella tuottaville investoinneille on myös keskeinen merkitys, jotta talouden tuotantorakennetta voidaan sopeuttaa sujuvasti.

Tuote- ja palvelumarkkinoiden rakenneuudistukset

Tuote- ja palvelumarkkinoiden rakenneuudistuksilla on erittäin tärkeä asema, koska niillä paitsi luodaan perusta pitkän aikavälin kestävälle tuottavuuden parantumiselle myös saadaan aikaan myönteisiä vaikutuksia jo lyhyelläkin aikavälillä useiden eri kanavien kautta. Kuten OECD:n raportissa[16] huomautetaan, luottamukseen ja varallisuuteen kohdistuvat positiiviset vaikutukset voivat saada alkunsa uudistusten aiheuttamista tulevien tulojen odotetuista muutoksista. Tämä voisi puolestaan edistää yksityisiä investointeja ja helpottaa rahoitusvaikeuksia parempien vakuuksien kautta. Velkaantuneita maita hyödyttävä positiivinen vaikutus valtion joukkovelkakirjojen tuottoeroon voitaisiin myös saavuttaa, jos rakenneuudistuksia pidetään rahoitusmarkkinoilla uskottavina. Uskottavuus on yleisesti ottaen tärkein tekijä, jolla näitä lyhyen aikavälin vaikutuksia saadaan aikaan: uudistukset eivät saa jäädä paperille vaan ne on toteutettava nopeasti ja kokonaisuudessaan. Luottamusvaikutusten rinnalla tuote- ja palvelumarkkinoiden rakenneuudistukset lisäävät talouden sopeutumiskykyä ja joustavuutta ja helpottavat muilla keskeisillä aloilla, kuten työmarkkinoilla, toteutettujen toimenpiteiden siirtämistä koko talouteen. Tässä yhteydessä on erityisen tärkeätä määrittää täydentävä tuote- ja työmarkkinoiden uudistuspaketti. Jotta voidaan minimoida yksityissektorin taseiden uudelleenjärjestelyn vaikutukset talouden toimeliaisuuteen ja rahoitusvakauteen, kasvun vetureiden etsiminen on ehdottoman tärkeää, koska niiden avulla pystytään ainakin osittain korvaamaan kotimaisen kysynnän väliaikainen lasku. Rakenneuudistuksilla on kaiken kaikkiaan erityisen suuri merkitys, koska ne paitsi takaavat kestävän tasapainottamisprosessin myös lieventävät velkavivun purkamisen negatiivisia vaikutuksia ja varmistavat oikeat olosuhteet kestävälle talouskasvulle.

Erityisen tärkeitä ovat rakenneuudistukset, jotka markkinoita avaamalla lisäävät kilpailua erityisesti palvelusektorilla ja verkkotoimialoilla. Jotta tuottavuutta voidaan parantaa yritysten tasolla ja koko taloudessa, markkinoille tulon ja sieltä poistumisen esteet olisi poistettava. Näin lisätään kilpailua ja päästetään markkinoille innovatiivisempia yrityksiä. Uudelleenkohdentamisprosessia täysin tukeva toimintaympäristö varmistaisi, että resurssit ohjataan tuottavimmille ja innovatiivisimmille yrityksille ja aloille. Kaikkein tehottomimpien yritysten toiminta supistuisi, ja ne poistuisivat vähitellen markkinoilta. Viimeaikaiset tiedot (Andrews ja Cingano, 2012[17]) osoittavat, että tämä prosessi ei etene tasaisesti koko euroalueella, koska työvoiman yrityksiin kohdentamisen osuus valmistusteollisuuden työn tuottavuuden kehityksestä vaihtelee –5 prosentista (Kreikka) +70 prosenttiin (Suomi), kun kehitystä verrataan perusskenaarioon, jossa työvoima kohdennetaan sattumanvaraisesti. Joissakin jäsenvaltioissa (erityisesti Etelä- ja Manner-Euroopassa) on vielä huomattavasti liikkumavaraa tuottavuutta parantavalle resurssien uudelleenkohdentamiselle. Erityisesti markkinoille pääsyn perusteettomien esteiden poistaminen vähittäiskaupassa, säännellyissä ammateissa, verkkotoimialoilla ja liike-elämän palveluissa lisäisi osaltaan kilpailua ja edistäisi resurssien uudelleenkohdentamista.

Tuotemarkkinoiden uudistukset kannustaisivat tehostamaan tuotantoprosesseja ja resurssien kohdentamista lisäämällä kilpailua ja pienentämällä suojattujen sektorien liiallisia voittomarginaaleja. Kilpailun kiristyessä hintoihin ja voittomarginaaleihin kohdistuu paineita. Resurssien uudelleenkohdentamisen kiihtyessä markkinauudistukset kannustavat vakiintuneita toimijoita tehostamaan tuotantoprosessejaan, jotta ne voivat puolustaa markkinaosuuksiaan ja kannattavuuttaan. Kilpailun kiristyminen voi samalla edistää tuote- ja prosessi-innovaatioita (mikäli innovatiiviset yritykset saavat asianmukaisen tuoton innovaatioistaan, mikä puolestaan edellyttää hyvin toimivaa immateriaalioikeuksien järjestelmää) ja viime kädessä nopeuttaa tuottavuuden kasvua. Tehostuneen tuotannon hyödyt puolestaan leviävät koko talouteen. Tämä koskee erityisesti palvelujen ja verkkotoimialojen kaltaisia sektoreita, joiden tuotos käytetään suurelta osin muiden sektorien välituotteina. Tällaisten tyypillisesti suljettujen sektorien tuottavuutta parantavilla uudistuksilla voi olla huomattavia heijastusvaikutuksia avointen sektorien (esimerkiksi valmistusteollisuuden) tuottavuuteen, mikä hyödyttää alijäämämaita. Palveludirektiivin kunnianhimoinen täytäntöönpano on tärkeä osa näitä uudistuksia, mutta direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on edennyt jäsenvaltioissa varsin vaihtelevasti.

Euroalueen jäsenvaltiot ovat toteuttaneet keskeisiä rakenneuudistuksia tuote- ja palvelumarkkinoilla viime vuoden aikana. Uudistustoimet ovat olleet merkittäviä rahoitusapuohjelmien piiriin kuuluvissa ja/tai markkinapaineiden alaisissa maissa (eli heikommassa asemassa olevissa maissa). Markkinoiden vapauttamiseen tähtääviä toimia on hyväksytty, vaikkakin eri laajuudessa, verkkotoimialoilla (esimerkiksi Kreikassa, Italiassa, Portugalissa ja Espanjassa) ja muilla palvelusektoreilla (esimerkiksi Kreikassa, Irlannissa, Italiassa ja Portugalissa). Kilpailun sääntelykehyksen uudistuksia (esimerkiksi kilpailulainsäädännön tarkistukset ja kilpailuviranomaisten resurssien lisääminen) on toteutettu Itävallassa, Belgiassa, Suomessa, Irlannissa, Luxemburgissa ja Portugalissa. Tällä alalla tarvitaan vielä määrätietoisia uudistustoimia, erityisesti asiantuntijapalveluja koskevien esteiden vähentämiseksi. Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Italiassa ja Sloveniassa on vielä paljon käyttämättömiä mahdollisuuksia avata pääsy säänneltyihin ammatteihin. Asunto- ja vuokramarkkinoiden uudistuksia on myös käynnissä erityisesti Espanjassa, Portugalissa ja Irlannissa. Niiden tavoitteena on muun muassa lisätä työvoiman liikkuvuutta ja vähentää kotitalouksien kannustimia kasvattaa velkaa.

Parantamalla sääntely-ympäristöä, jossa EU:n teollisuus ja yritykset toimivat, voidaan parantaa kilpailukykyä sekä yritysten kykyä kasvaa ja luoda työpaikkoja. Liiketoimintaympäristön olosuhteet voivat edistää tehottomampien yritysten luontevaa poistumista markkinoilta. Yritysten poistumista markkinoilta edistettäisiin liiketoiminnan näkökulmasta suotuisalla konkurssilainsäädännöllä, jossa tasapainotetaan velkojien suoja (pyrkimällä kasvattamaan varojen palautusosuutta) ja markkinoilta poistumisesta yrittäjille aiheutuvat kustannukset (mahdollisuus nopeaan veloista selviämiseen, jotta hyville liiketoimintasuunnitelmille voidaan antaa ”toinen mahdollisuus”). Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on ehdottomasti otettava käyttöön tuomioistuinten ulkopuolisia riitojenratkaisumenettelyjä ja annettava liiketoiminnan epäonnistuessa kohtuullisesti aikaa oikeudenkäyntimenettelyjen loppuunsaattamiselle. Yrityksiä, jotka olisivat menneet konkurssiin normaaleissa markkinaoloissa, ei myöskään saa pitää keinotekoisesti toiminnassa, jotta ei jarruteta taloudessa tarvittavia sopeutustoimia. Samalla on voitava toteuttaa hyvin suunniteltuja liitännäistoimia, joilla otetaan huomioon resurssien uudelleenkohdentamisen sosiaaliset vaikutukset. Liiketoimintaympäristön parantaminen edellyttää myös toimia, joilla lisätään julkishallinnon tehokkuutta ja läpinäkyvyyttä yksinkertaistamalla hallintoa kaikilla tasoilla. Näin voidaan keventää hallinnollista rasitusta ja toteuttaa yksityisoikeudellisia menettelyjä tehostavia toimia. Näillä aloilla toteutetut toimet voivat tehostaa yritysten toimintaa alentamalla kustannuksia, nopeuttamalla liiketoiminnan harjoittamista ja vähentämällä epävarmuutta. Tämä puolestaan johtaa hintojen laskuun ja tuottavuuden kasvuun sekä luo suotuisat olosuhteet investoinneille ja kannustaa uusia yrityksiä tulemaan markkinoille. Useissa euroalueen jäsenvaltioissa (erityisesti Kreikassa, Italiassa, Portugalissa ja Espanjassa) on viime aikoina toteutettu uudistuksia, joilla pyritään keventämään hallinnollista rasitusta, ajanmukaistamaan julkishallintoa ja tehostamaan yksityisoikeudellisia menettelyjä. Näiden maiden on kuitenkin jatkettava toimiaan, koska ne ovat edelleen paljon jäljessä pisimmälle ehtineistä jäsenvaltioista. Julkishallintoa ja liiketoimintaympäristöä koskevia uudistuksia suositetaan myös Virolle, Suomelle, Ranskalle, Slovakialle ja Slovenialle.

Työmarkkinat

Työvoimakustannusten kehitys on yleisesti ottaen tukenut vaihtotaseiden tasapainottamista euroalueella. Ylijäämämaissa yksikkötyökustannukset ja työntekijäkohtaiset nimelliset työvoimakustannukset ovat nousseet viime aikoina. Molemmat kustannukset ovat sen sijaan kasvaneet hitaammin niissä maissa, joissa oli kriisin alkaessa suuret vaihtotaseen alijäämät (ks. kuvio 11). Vuosina 2007–2012 kilpailijoihin verratut yksikkötyökustannukset (eli yksikkötyökustannuksiin perustuva reaalinen efektiivinen valuuttakurssi) laskivat selvästi heikommassa asemassa olevissa maissa, kuten Irlannissa, Kreikassa, Espanjassa ja Portugalissa, vaikka tasapainottamisprosessi vaatii vielä lisätoimia Kreikalta ja vähemmässä määrin Portugalilta (ks. Buti ja Turrini, 2012[18]). Tulevina aikoina palkkasopeutusprosessin tukemista jatketaan käynnissä olevilla, erityisesti palkanmuodostukseen liittyvillä uudistuksilla Kreikan ja Espanjan kaltaisissa maissa. Esimerkiksi Kreikassa palkanmuodostuksesta on tullut hajautetumpaa, yrityskohtaisia työehtosopimuksia koskeva suosituimmuuslauseke ja alakohtaisten työehtosopimusten pidennysmekanismi on kumottu ja työpaikkaneuvostoille on annettu enemmän liikkumavaraa yrityskohtaisten sopimusten tekemiseen. Vastaavasti Espanjassa on nykyään helpompaa tehdä yrityskohtaisia sopimuksia, jotka poikkeavat alakohtaisista sopimuksista. Silti on huomattava, että nimellisten työvoimakustannusten laskua ei ole aina seurannut vastaava kuluttajahintaindeksin muutos joko siksi, että työvoimakustannusten muutokset välittyvät vain rajoitetusti tuotemarkkinoille (esimerkiksi tuotemarkkinoiden liian vähäisen kilpailun vuoksi), tai koska välilliset työvoimakustannukset (esimerkiksi verot, pääomakustannukset ja energia; ks. myös laatikko edellä) kasvavat. Tämä rajoittaa potentiaalista kustannuskilpailukyvyn parantumista.

Kuvio 11. Yksikkötyökustannukset ja työntekijäkohtaiset nimelliset työvoimakustannukset euroalueen ylijäämä- ja alijäämämaissa

Lähde: komission yksiköt

Työvoimakustannusten kehitys osoittaa myös, että resurssien uudelleenkohdentamisprosessi on alkanut. Heikommassa asemassa olevissa maissa nimellispalkat alenivat suljetulla sektorilla jostain syystä enemmän kuin avoimella sektorilla (ks. esimerkiksi Buti ja Turrini, 2012; Euroopan komissio, 2012). Tämä kehitys luo tarvittavat edellytykset työvoiman siirtymiselle kohti avointa sektoria. Tämä resurssien uudelleenkohdentaminen on keskeisessä asemassa, kun ulkoista rahoitusasemaa pyritään parantamaan kestävällä tavalla niissä maissa, joihin on viime vuosina kertynyt suurelta osin negatiivinen ulkomainen nettovarallisuusasema. Työvoiman uudelleenkohdentamista on kuitenkin tuettava paremmin toimivilla työmarkkinoilla. Joissakin maissa jäykkinä ja segmentoituneina pysyneet työmarkkinat haittaavat uudelleenkohdentamisprosessia ja erityisesti niiden työntekijöiden palkkaamista, jotka ovat menettäneet edellisen työpaikkansa sopeutustoimien seurauksena. Näillä työntekijöillä on nyt suuria vaikeuksia päästä takaisin työmarkkinoille. Työmarkkinoiden sopeutusta parantavat ja segmentoitumista vähentävät uudistukset ovat joko käynnissä tai ne on vastikään aloitettu monissa euroalueen jäsenvaltioissa, joissa sääntely-ympäristö ei ole aiemmin ollut kovin joustava. Työmarkkinoilta poistumisen joustavuutta on parannettu maissa, joiden työsuhdeturvalainsäädäntö on perinteisesti ollut tiukka. Espanja laati vuosina 2010 ja 2011 uudet määritelmät oikeudenmukaiselle irtisanomiselle ja erorahan suuruudelle. Italiassa kesäkuun 2012 työmarkkinauudistuksessa pyrittiin joustavoittamaan työmarkkinoilta poistumista tarkistamalla irtisanomissäännöksiä. Tuolloin rajoitettiin mahdollisuuksia ottaa henkilö uudelleen työhön, asetettiin enimmäismäärä perusteettoman irtisanomisen vuoksi maksettaville takautuville palkoille ja nopeutettiin riitojenratkaisumenettelyä. Samalla työmarkkinoille pääsyä koskevia säännöksiä muutettiin joustavammiksi pyrkimällä rajoittamaan tilapäisten ja epätyypillisten työsopimusten tekemistä. Slovenia on hyväksynyt työmarkkinauudistuksen, jossa työnantajat vapautetaan velvollisuudesta etsiä vaihtoehtoisia toimintatapoja irtisanomisen yhteydessä. Ranskassa ollaan toteuttamassa uudistusta, joka osittain heikentää vakituisessa työsuhteessa olevien työntekijöiden työsuhdeturvaa, mutta parantaa samalla työntekijöiden asemaa joustoturvamallilla. On ehdottoman tärkeää, että työmarkkinoiden uudistustahti säilyy ja että päätetyt uudistukset pannaan täytäntöön. Uudistustahtia voidaan myös tukea täytäntöönpanemalla kunnianhimoisesti toimenpiteet, joilla helpotetaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta sisämarkkinoilla.

Avoimen ja suljetun sektorin suhteellisten hintojen korjausliikkeen suuruus riippuu siitä, missä määrin työvoimakustannusten muutokset siirtyvät hintoihin, sekä muun muassa kilpailun tiukkuudesta ja yritysten markkinavoimasta eri sektoreilla. Koska euroalueen heikommassa asemassa olevat taloudet ovat vain hinnanottajia useimmilla kansainvälisillä markkinoilla, havaittu työvoimakustannusten huomattava aleneminen näkyy pääosin asianomaisen sektorin yritysten korkeampina voittoina ja katteina, ja vaikutus vientihintoihin voi jäädä suhteellisen vähäiseksi. Katteiden kasvu ja sen myötä myös kustannusten laskun epätäydellinen siirtyminen hintoihin tukevat talouden tasapainottamista, koska ne kannustavat uudelleenkohdentamaan resursseja avoimelle sektorille ja siirtämään tuotantokapasiteettia (joka on vapautunut kotimaisen kysynnän supistumisen vuoksi). Tästä huolimatta kustannusten muutosten epätäydellinen siirtyminen hintoihin on suljetulla sektorilla potentiaalinen ongelma, koska se voi olla osoitus kilpailun puutteesta tietyillä aloilla. Työvoimakustannusten alenemisen vuoksi laskevat suljetun sektorin tuotteiden hinnat lisäävät talouden tehokkuutta. Näin lievitetään työvoimakustannusten alenemisen vaikutuksia käytettävissä oleviin reaalituloihin ja vähennetään samalla sosiaalisia ongelmia ja vältetään kotimaisen kysynnän jyrkempi lasku. Lisäksi suljetun sektorin tuotteiden hintojen lasku pienentää vientiyritysten tuotantokustannuksia ja edistää osaltaan talouden ulkoista tasapainottamista.

Kuvio 12. Reaalisten yksikkötyökustannusten dynamiikka ja työttömyys

Lähde: komission yksiköt

Reaalipalkkojen kehitys auttaa myös vähentämään jäsenvaltioiden työttömyysasteiden eroja. Kriisillä on ollut pääosin epäsymmetrisiä vaikutuksia euroalueen jäsenvaltioiden tuotantoon ja työllisyyteen. Pahimpien vaikutusten kohteeksi joutuneissa maissa myös kotimainen kysyntä on supistunut eniten ja samassa yhteydessä vaihtotase on kääntynyt päälaelleen. Työttömyys on nykyään hyvin korkea maissa, joissa oli suuri vaihtotaseen alijäämä kriisin alkaessa (esimerkiksi Kreikka ja Espanja). Se tosiseikka, että yksikkötyökustannusten ja palkkojen dynamiikka on nykyään heikompi kyseisissä maissa, lupaa hyvää sekä ulkoisen rahoitusaseman tasapainottamiselle että työttömyysasteen erojen supistamiselle euroalueella. Kuten kuviosta 12 käy ilmi, reaaliset yksikkötyökustannukset kasvavat hitaammin maissa, joiden työttömyysaste oli korkeampi vuonna 2010. Tämä viittaa siihen, että reaalipalkat nousevat hitaammin kuin työn tuottavuus. Tämän prosessin pitäisi auttaa saamaan takaisin työmarkkinoille joissakin maissa olevat suuret työttömien joukot. Tosin voidaan kyseenalaistaa, onko reaalipalkkojen sopeutusvauhti oikeassa suhteessa joidenkin talouksien kohtaamiin haasteisiin.

Työttömyys uhkaa muuttua rakenteellisemmaksi. Jollei suhdannetyöttömyyttä helpoteta tuloksellisesti ja nopeasti, saattaa syntyä hystereesivaikutuksia, joiden yhteydessä työttömyys muuttuu vakiintuneeksi ja vähemmän herkäksi palkkadynamiikalle. Rakennetyöttömyys on kasvanut huomattavasti joissakin euroalueen jäsenvaltioissa. Tämä voi tulevaisuudessa johtaa inhimillisen pääoman menetykseen ja pienentää työvoiman potentiaalista panosta talouskasvua luotaessa. Hystereesiriskin lieventäminen edellyttää vero- ja etuusjärjestelmiä ja aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, joiden avulla tarjotaan työttömille kannustimia ottaa vastaan työtä ja luodaan tehokas infrastruktuuri kysynnän ja tarjonnan yhteensovittamiseksi työmarkkinoilla (esimerkiksi tehokkaat julkiset työnvälityspalvelut sekä asianmukaiset mahdollisuudet koulutukseen ja uudelleenkoulutukseen). Lisäksi hyvin suunnitelluilla työllistämistuilla voidaan osaltaan tukea työvoiman kysyntää niissä työntekijäryhmissä, jotka ovat vaarassa joutua pitkäaikaistyöttömiksi ja syrjäytyä työvoimasta (esimerkiksi nuoret tai kotiseudultaan siirtymään joutuneet ikääntyneet työntekijät).

* Muuttujat mainittu maaliskuussa 2011 pidetyn Eurooppa-neuvoston kokouksen päätelmiin sisältyvässä Euro Plus- sopimuksessa.

** Tuloslaskelmatietoja ei ole saatavilla Saksassa toimivista kotimaisista pienistä ja keskisuurista pankeista eikä ulkomaalaisomisteisista laitoksista.

*** ISIC Rev. 3, koodit L-P

**** ISIC Rev. 3, koodit A-K

Huom: ennustetut arvot ovat komission kevään 2013 talousennusteesta

Lähteet: komission yksiköt, Eurostat, EKP.

[1] COM(2012) 777 final.

[2] COM(2012) 750 final.

[3] Eli tarkistetun asetuksen (EY) N:o 1467/97 tullessa voimaan.

[4] Ks. Euroopan komission yksiköiden kevään talousennuste, laatikko I.4.

[5] Tarkistettu asetus (EY) N:o 1466/97.

[6] Menoleikkauksiin vaikuttavat julkiset toimet finanssisektorilla.

[7] Tarkempia tietoja kestävyysvajetta kuvaavasta S1-indikaattorista esitetään julkisen talouden kestävyyttä koskevan vuoden 2012 kertomuksen 1.3 kohdassa, European Economy 8/2012, http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/pdf/ee-2012-8_en.pdf.

[8] Tarkempia tietoja S2-indikaattorista esitetään julkisen talouden kestävyyttä koskevan vuoden 2012 kertomuksen 1.3 kohdassa.

[9] Edellinen on ikääntymistyöryhmän viiteskenaarion luku ja jälkimmäinen ikääntymistyöryhmän riskiskenaarion luku. Ks. vuonna 2012 julkaistu ikääntymisraportti osoitteessa http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/2012-ageing-report_en.htm.

[10] Ks. Eurooppa-neuvoston päätelmät, 21. heinäkuuta 2011.

[11] Euroopan komissio: ”Drivers of diverging financing across member states”, Quarterly Report on the Euro Area, volume 12 issue 1, 2013.

[12] Ks. Vihreä kirja: Euroopan talouden pitkäaikainen rahoitus, COM(2013) 150 final.

[13] Ks. ”Assessing the private sector deleveraging dynamics”, Quarterly report on the euro area, Volume 12 Issue 1, maaliskuu 2013.

[14] Buti, M. ja A. Turrini, ”Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working”, VoxEU.org, 12. marraskuuta 2012.

[15] Euroopan komissio, ”Current account surpluses in the EU”, European Economy 9/2012.

[16] OECD. Economic Policy Reforms 2012. Going for Growth (Kohti kasvua). Pariisi, OECD, 2012.

[17] Andrews, D. ja F. Cingano: ”Public Policy and Resource Allocation: Evidence from Firms in OECD countries”, OECD Economics Department Working Papers, No. 996, OECD, Pariisi, 2012.

[18] Buti, M. ja A. Turrini, ”Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working”, VoxEU.org, 12. marraskuuta 2012.