FI Euroopan unionin virallinen lehti C 317/37

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Kaupunkialueiden nuorisoväkivalta”

(2009/C 317/06)

Esittelijä: José María ZUFIAUR NARVAIZA

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 10. heinäkuuta 2008 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia oma-aloitteisen lausunnon aiheesta

Kaupunkialueiden nuorisoväkivalta.

Asian valmistelusta vastannut ”työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 25. kesäkuuta 2009. Esittelijä oli José María Zufiaur Narvaiza.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 15.–16. heinäkuuta 2009 pitämässään 455. täysistunnossa (heinäkuun 15. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 174 puolesta ja 3 vastaan 7:n pidättyessä äänestämästä.

1. Tiivistelmä ja suositukset

1.1 Eurooppalainen nyky-yhteiskunta on huolissaan alaikäisten ja nuorten aikuisten väkivallasta ja rikollisuudesta. Se haluaa kuitenkin edistää nuorten kokonaisvaltaista kehitystä sekä heidän sosiaalista osallisuuttaan ja osallistumistaan työelämään. On tärkeää täsmentää, että vaikka nuorten väkivallan ilmiötä kuvataan laajasti eri maiden tiedotusvälineissä, alaikäisten rikollisuutta koskevat tilastot (1) eivät osoita yleisesti rikollisuuden merkittävää lisääntymistä Euroopassa, vaan se on pysynyt jopa huomattavan muuttumattomana. Tämän oma-aloitteisen lausunnon tavoitteena on valottaa tilannetta ja antaa nuorten väkivaltaan liittyviä suosituksia, ilman että pyritään kuitenkaan syyllistämään nuorisoa tai arvostelemaan kaikkia nuoria tiettyjen poikkeavuuksien edustaman mittapuun mukaan.

1.2 Historian aikana jokainen eurooppalainen oikeusjärjestelmä on kehittänyt oman nuoriso-oikeusjärjestelmän mallinsa, mikä selittää erot sääntelymalleissa ja suhtautumisessa alaikäisten ja nuorten väkivaltaan. EU:n jäsenvaltioiden nuoriso-oikeusjärjestelmät eroavat toisistaan huomattavasti muun muassa sosiaalisen suojelun politiikkojen, rikosten ehkäisyn, rikosoikeudellisen vastuuikärajan, käytettyjen menettelyjen, määrättävien toimien ja seuraamusten sekä käytettävissä olevien resurssien osalta. Tällaista monimuotoisuutta esiintyy kuitenkin yhteiskunnissa, joissa halutaan edistää Eurooppa-hanketta. Talouskriisi ravistelee kuitenkin syvästi näitä yhteiskuntia, minkä seurauksena niiden jo nyt vähäiset keinot nuorison integrointiin tähtäävien toimien toteuttamiseen vähenevät entisestään.

1.3 Tässä lausunnossa esitettävät suositukset perustuvat kahteen suuntaviivaan, joista ensimmäinen on väkivallan ennaltaehkäisyn lähestymistapa. Väkivaltainen ja epäsosiaalinen käyttäytyminen johtuu itse asiassa usein muun muassa kaupunkialueen muodosta ja rakenteesta sekä köyhtymisestä ja väestön marginalisoitumisesta. Lisäksi todettakoon, että jos nuoret ovat väkivaltaisia näissä olosuhteissa, he ovat samalla myös ympäristönsä uhreja. Näin ollen alaikäisten ja nuorten kollektiivista väkivaltaa ja sen ehkäisemistä ei voi tarkastella vain repression ja tehdyistä teoista rankaisemisen näkökulmasta. Lausunnon toinen suuntaviiva on, että ilmiötä ei tule tarkastella pelkästään maakohtaisesti, kun otetaan huomioon unionin alueen osien limittyminen talouden, arvojen, sosiaalisen käyttäytymisen ja viestinnän aloilla.

1.4 Tosiasia on, että alaikäisten väkivaltaa ja rikollisuutta on ilmennyt Euroopan maissa jo monien vuosien ajan samanlaisina toistuvissa muodoissa. Yleisesti näitä ilmiöitä on pidetty yhteiskunnallisena patologiana. Sen sijaan nykyään ne määritellään pikemminkin turvattomuuden osatekijöiksi, kuten Peyrefitten raportissa (2) tähdennetään. Siinä erotetaan toisistaan rikos ja rikoksen pelko.

1.5 Koska alaikäisten väkivalta herättää erityistä huolta Euroopassa, Euroopan talous- ja sosiaalikomitea antoi 15. maaliskuuta 2006 lausunnon aiheesta ”Nuorisorikollisuuden torjuminen, nuorten tekemien rikosten käsittely ja nuoriso-oikeusjärjestelmän rooli Euroopan unionissa” (3). Lausunnossa korostetaan ennaltaehkäisyn merkitystä, ja muut toimielimet ovat hyödyntäneet sitä omassa työskentelyssään (4). Lisäksi lausuntoon on viitattu eri eurooppalaisilla ja kansainvälisillä tasoilla tarkasteltaessa nuorisorikollisuuden oikeudellisia, rikosoikeudellisia ja yhteiskunnallisia näkökulmia.

1.6 Lausunnossa kehotetaan tekemään perusteellinen analyysi nuorisorikollisuudesta. Alaikäisten ja nuorten (eli 13–18-vuotiaat nuoret sekä 18–21-vuotiaat tai jopa 18–25-vuotiaat nuoret aikuiset kuuluvat joskus maasta riippuen alaikäisten rikosoikeudellisen vastuun järjestelmään) väkivalta on ilmiö, joka kiinnittää koko ajan enemmän huomiota eurooppalaisissa yhteiskunnissa. Väkivalta ilmenee eri muodoissa: sitä esiintyy kaupunkialueilla ja kouluissa (varsinkin koulukiusaamisena) mutta myös perhepiirissä, nuorisoryhmissä ja jengeissä, urheilutapahtumissa sekä uuden viestintäteknologian kuten internetin välityksellä. Kaikkia näitä väkivallan ilmentymiä tulisi toki analysoida, mutta komitea on halunnut rajata tämän oma-aloitteisen lausunnon nuorten ryhmäväkivaltaan kaupunkialueilla.

1.7 Ryhmäväkivalta on herättänyt suurta huomiota kahden vuosikymmenen ajan, ja tutkijat (sosiologit, etnologit, maantieteilijät, oikeustieteilijät, politologit jne.) ovat seuranneet ja tutkineet kaikkein marginalisoituneimpien kaupunginosien tilannetta. Kaupunkien levottomuuksien syyt ovat hyvin tiedossa: työttömyys, epävarmuus, perheiden rikkoutuminen, koulunkäynnin keskeyttäminen, epäonnistuminen koulussa, syrjintä jne. Tilanne on kuitenkin pahentunut viime vuosina, ja siihen reagoiminen on tiukentunut. Kriisit ovat pahentaneet taloudellisia ja yhteiskunnallisia ongelmia ja heikentäneet nuorten sukupolvien tilannetta heidän vanhempiinsa verrattuna sekä pysäyttäneet ”ylempään yhteiskuntaluokkaan nostavan hissin” ja lisänneet individualismia. Tämä on synnyttänyt epäoikeudenmukaisuuden tunteen ja johtanut eristäytymiseen, ja niiden kollektiivinen ilmentyminen on näkyvintä viranomaisten vastustamista.

1.8 Koska ei ole olemassa ryhmäväkivallan virallista ja oikeudellista määritelmää, käsitettä on käytetty usein kuvaamaan monentyyppisiä väkivaltaisia tapahtumia, joita esiintyy julkisilla paikoilla ja jotka ilmenevät joko etniseen ja rodulliseen alkuperään perustuvana syrjintänä eri yhteisöjen välillä, mikä aiheuttaa myös ristiriitoja kilpailevien nuorisoryhmien kesken, tai kansalaisten ja viranomaisten välisissä suhteissa, joista havainnollinen esimerkki on nuorten ja lainvalvontaviranomaisten suhteet.

1.9 Vaikka nämä ilmiöt ovat pahentuneet viime vuosina Euroopassa – niitä ilmenee esimerkiksi Ranskassa, Isossa-Britanniassa, Espanjassa, Alankomaissa, Tanskassa, Belgiassa ja Kreikassa –, jäsenvaltioiden hallitukset ja unionin toimielimet eivät ole koskaan pitäneet tai käsitelleet niitä globaalina ongelmana, vaan pikemminkin yksittäisinä ja erillisinä tapahtumina.

1.10 Sen vuoksi tässä lausunnossa suositellaan toimien koordinoimista paikallis-, valtio- ja unionitasolla ja kehotetaan näin ollen unionia puuttumaan tilanteeseen erityisten ohjelmien avulla perhe-, nuoriso-, koulutus-, työllisyys- ja rikostenehkäisypolitiikan sekä oikeudellisen koordinoinnin alalla. Nämä konkreettiset reaktiot tulee pyrkiä ottamaan osaksi strategioita, joilla uudistetaan kaupunkeja, mukautetaan julkisia palveluja, torjutaan syrjinnän kaikkia muotoja sekä kohennetaan valtion ja sen kansalaisten suhteita erityisesti lainvalvontaviranomaisten työn, kansalaistaitoja ja eettisiä ja yhteiskunnallisia arvoja koskevan opetuksen, tiedotusvälineiden hyödyntämisen sekä lastenkasvatuksessa vanhemmille tarjottavan tuen avulla.

2. Kaupunkialueilla esiintyvän alaikäisten ryhmäväkivallan erityispiirteitä ja syitä

2.1 Ehdotus määritelmäksi: Ei ole olemassa yhteistä ja yksimielistä kaupunkialueilla esiintyvän alaikäisten ja nuorten aikuisten ryhmäväkivallan määritelmää. Vaikka Belgian lainsäädännössä käytetään kaupunkialueiden ”mellakoiden” käsitettä, muut näkevät niissä tunnettujen ja tunnistettujen rikoksentekijöiden tekemien rikosten sarjan. Jotta voidaan koota yleispätevän vähimmäismääritelmän ensimmäiset elementit, asiakirjan jäljellä olevassa osassa näitä väkivallan muotoja tarkastellaan kaupunkialueilla ilmenevän väkivaltaisen käyttäytymisen keskittymänä, joka toimii myös tiettyjen ihmisryhmien ilmaisukeinona. Ryhmäväkivaltaan syyllistyvien motiivit ovat monenlaisia: sosiaalinen syrjintä, ristiriidat lainvalvontaviranomaisten kanssa, rotuviha, uskonnolliset konfliktit jne. Tämä tuo tietyllä tapaa esiin sosiaalipalvelujen puutteet ja riittämättömyyden, sillä niiden tavoitteena on sosiaalisen suojelun toimintansa kautta ehkäistä tämäntyyppistä väkivaltaa. Lausunnossa käytetyllä määritelmällä pyritään kuvaamaan kaupunkiympäristössä tapahtuvaa ryhmäväkivaltaa, joka ilmenee tiettyyn etniseen asukasryhmään tai poliisiin kohdistuvina hyökkäyksinä tai ryöstöön yhdistyvänä hävittämisenä, kuten julkisten rakennusten tai ajoneuvojen polttamisena.

2.2 On syytä huomauttaa, että väkivallantekojen (tuhoaminen ja ilkivalta, lyöminen ja aggressiot, väkivaltaiset ryöstöt jne.) määrä ei lisäänny yksinomaan nuorten keskuudessa, vaan väkivallan lisääntyminen on tyypillistä tälle aikakaudelle. Kaupunkiväkivaltaan syyllistyvien ikä on kuitenkin tärkeä tekijä pyrittäessä ymmärtämään ilmiötä ja ratkaisemaan ongelmia, sillä alaikäisten ja nuorten aikuisten osuus on itse asiassa huomattava. Poliisin tiedot osoittavat, että Ranskassa vuoden 2005 tapahtumissa melkein 640 vangitusta 100 oli alaikäisiä. Ennaltaehkäisyä painottavan lähestymistavan mukaisesti on tärkeää kiinnittää erityishuomiota nuoriin sukupolviin suunnattuihin pysyviin ratkaisuihin, sillä nuoret ovat muutoksen ja kehityksen liikkeelle paneva voima.

2.3 Meneillään oleva tutkimus ja tilanteen kartoittaminen: Kussakin valtiossa on kehitetty omat menetelmät kaupunkialueiden ryhmäväkivallan arvioimiseksi ja luonnehtimiseksi. Monimutkaiset järjestelmät, kuten Bui-Trongin asteikko (5), joissa porrastetaan ryhmäväkivallan eri muotojen voimakkuus muun muassa siihen osallistuvien henkilöiden määrän, järjestäytyneisyyden ja tavoitteiden mukaan, mahdollistavat ilmiön käsitteellistämisen. Ranska on kehittänyt useiden vuosien ajan, ja aiempaa aktiivisemmin vuoden 2005 tapahtumien jälkeen, kaupunkiväkivallan osoittimia, jotka perustuvat väkivallan tason arviointiin kaupunkien ongelma-alueilla määrällisten ja laadullisten tutkimusten sekä uhritutkimusten perusteella. Nämä osoittimet sekä niitä vastaavat osoittimet muissa maissa ovat vielä liian tuoreita, jotta ne antaisivat täsmällistä tietoa kaupunkiväkivallan määrästä, ja lisäksi niissä on lähteisiin ja tiedonkeruuseen liittyviä ongelmia.

2.4 Kuten jo ilmiötä määriteltäessä tähdennettiin, on syytä muistaa, että vaikka ryhmäväkivalta ilmenee tietyssä maakohtaisessa kontekstissa, Euroopan tasolla siinä on havaittavissa yhteisiä piirteitä. Kun näin ollen otetaan huomioon viime vuosina monissa Euroopan maissa tapahtuneet väkivaltaisuudet, tapahtumat voidaan luokitella seuraavasti:

— Yhteiskunnalliset ja poliittiset yhteenotot: Tällainen ryhmäväkivalta on reaktio syrjintään ja sosiaaliseen, taloudelliseen ja maantieteelliseen syrjäytymiseen. Se ilmenee väkivaltaisena suhtautumisena lainvalvontaviranomaisiin tai valtion edustajiin, joiden katsotaan olevan vastuussa yhteiskunnallisista ongelmista. Järjestelmää ja epäoikeudenmukaisina pidettyjä tilanteita vastaan protestoiminen synnyttää vastakkainasettelua turvallisuusviranomaisten, valtiota edustavien julkisten elinten ja repressiivisenä pidetyn yhteiskunnan kanssa. Yhteiskunnalliset vastakkainasettelut ovat koetelleet erityisesti Ranskaa esikaupunkialueiden kriisin vuoksi, sillä eri yhteiskuntaryhmät eivät ole sekoittuneet niissä, ja useiden vuosikymmenten kaupunkipolitiikka ei ole tuottanut tulosta, mikä on johtanut kaupunkialueiden leimaantumiseen. Nämä poliittisluonteiset kapinat (6) koostuvat kolmesta vaiheesta, jotka ovat usein traagiseen ja epäoikeudenmukaiseen tapahtumaan liittyvä puhkeaminen, euforia ja ryhmävaikutus ja lopulta tilanteen hiipuminen (7).

— Kontrollin menettämisen ilmiö: Tässä on kyse poliittisista tai urheilu- tai kulttuuritilaisuuteen liittyvistä joukkotapahtumista, jotka äityvät ja päättyvät kontrollin menettämiseen, eikä vain tapahtuman järjestäjien vaan myös lainvalvontaviranomaisten keskuudessa. Jalkapallo-otteluiden ja nk. rave-juhlien väkivalta sekä kontrollin menettäminen julkisissa tilaisuuksissa ovat esimerkkejä tästä ilmiöstä. Yleisen kontrollin menettämisen lisäksi mainittakoon vielä ”mellakoitsijoiden” osuus; he kokoavat ihmisiä yhteen saadakseen mahdollisimman paljon tuhoa aikaan. EU:n ei pidä unohtaa sitä, että tällainen kontrolloimaton väkivalta herättää puolestaan tietyissä tapauksissa houkutusta järjestäytyneempään, demokratian kannalta vieläkin uhkaavampaan väkivaltaan.

— Väkivaltaisten jengien väliset yhteenotot: Jengit eivät suinkaan ole lähtökohtaisesti väkivaltaisia, vaan ne toimivat nuorelle perheen tai lähiympäristön korvikkeena ja antavat hänelle mahdollisuuden tuntea kuuluvansa johonkin ryhmään ja tarjoavat tietyllä tapaa konkreettisen vastauksen nuoruuteen kuuluviin epäilyksiin. Väkivaltaisten jengien tapauksessa tämäntyyppiselle poikkeavuudelle on tyypillistä rikollinen toiminta, joka liittyy sellaisten nuorten ryhmänmuodostukseen, joita voimankäyttö ja pelon synnyttäminen miellyttää ja jotka järjestävät, yleensä säännönmukaisesti, yhteenottoja tai väkivaltaisuuksia. Nämä jengit ovat vastakkain kaupunkialueilla sekä kaduilla että ostoskeskuksissa kontrolloidakseen tiettyä aluetta tai laitonta liiketoimintaa. Viranomaisten edustajilla, poliisilla ja vartijoilla, kuten tapahtuu Pohjois-Pariisissa tai Etelä-Lontoossa, joissa on säännöllisesti yhteenottoja, on vastassaan keskenään kilpailevia jengejä. Espanjassa latinalaisamerikkalaiset jengit (nimeltään ”Maras” tai ”Pandillas” kuten Latin kings ja Ñetas) ovat rantautuneet niemimaalle. Jengiytyminen on nuorten keino etsiä toisistaan turvaa vihamielisessä maailmassa, jossa ”muut” ovat toiselta kadulta tai toisesta kaupunginosasta. Nykyään tiettyjen esikaupunkien yhteiskunnan kaikkein osattomimmat muodostavat tällaisia jengejä, ja niiden väkivaltaisuus liittyy epäonnistumiseen, epävarmuuteen jne. Väkivaltaisille jengeille muokattu ratkaisu on elintärkeä, jotta voidaan välttää niiden ajautuminen järjestäytyneeseen rikollisuuteen.

— Etniset ja uskonnolliset yhteenotot: tämäntyyppiselle väkivallalle on tyypillistä ensinnäkin sen etninen luonne; väkivallantekojen tärkeimmät toimijat tai kohteet kuuluvat etniseen, uskonnolliseen tai vastaavaan yhteisöön. Useissa Euroopan maissa, kuten Isossa-Britanniassa, Espanjassa (espanjalaisten ja latinalaisamerikkalaisten nuorten mellakat Alcorconissa lokakuussa 2007), Italiassa, Alankomaissa (lokakuussa 2007 Amsterdamissa), Tanskassa (helmikuussa 2008) ja Belgiassa (Anderlechtissä toukokuussa 2008), on tapahtunut tämäntyyppisiä yhteenottoja, joissa maahanmuuttoon tai uskontoon liittyvällä ulottuvuudella sekä eri tekijöiden monimutkaisuudella on ollut tärkeä asema.

2.5 Kaupunkialueiden väkivaltaisuudet johtuvat monista syistä, jotka esiintyvät enemmän tai vähemmän yhdessä tapahtumainkulun tyypistä riippuen:

— Köyhyys, epävarmuus ja työttömyys: Euroopassa on esiintynyt ryhmäväkivallan ilmauksia ennen kaikkea heikoimmassa asemassa olevissa kaupunginosissa, ja niiden katsotaan olevan tulosta marginalisoitumisesta ja sosiaalisesta syrjäytymisestä. Perheiden rikkoutuminen, nuorisotyöttömyys, työelämän epävarmuus sekä koulutuksen puute ja siitä johtuva heikko integroituminen työelämään tekevät näistä kaupunginosista erityisen alttiita reagoimaan talouden kehitykseen varsinkin talouskriisin vallitessa, kuten nyt.

— Aseiden ja laittomien aineiden saatavuus: Valtaosassa Euroopan valtioiden ja alueiden pääkaupunkeja kovien huumausaineiden kauppa, jota harjoittavat yleensä aikuiset eivätkä alaikäiset, edistää huumausaineiden laittomaan kauppaan liittyvää väkivaltaa ja tuliaseiden leviämistä. Lapset ja nuoret, jotka ovat heidät syrjäyttävän ympäristön uhreja, voivat joutua sellaisten huumevälittäjien kohteeksi, jotka välineellistävät tiettyjä nuoria.

— Kaupunkisuunnittelu: Eurooppalaisten kaupunkien nk. ongelma-alueilla on yhteisiä piirteitä, ja niitä pidetään usein eräänlaisina esikaupunkien gettoina, jotka eivät enää täytä yhteiskuntaryhmien sekoittumisen ja nykyaikaisen kaupunkisuunnittelun vaatimuksia. Nämä kaupunginosat ja kerrostalot sijaitsevat joko keskustassa (Yhdistynyt kuningaskunta, Belgia) tai reuna-alueilla (Ranska, Saksa jne.), eikä niitä juurikaan kunnosteta, joten ne rappeutuvat vähitellen niin, että niistä tulee asumakelvottomia ja vaarallisia.

— Suhteet lainvalvontaviranomaisiin: Ryhmäväkivaltaa lietsoo usein tunne, että poliisi on leimannut näkyvät vähemmistöt tai on käyttänyt liikaa voimaa (8). Kuten Ranskan strategisen analyysin keskus (Centre d'Analyse Stratégique, CAS) toteaa, asukkaiden vihamielisyys lainvalvontaviranomaisia kohtaan omassa kaupunginosassaan on selvästi havaittavissa samoin kuin luottamuksen puute valtiota ja julkisia instituutioita kohtaan (9).

— Tiedotusvälineet: Tiedotusvälineillä on usein taipumus painottaa tapahtumia kielteisesti ja yliuutisoida näitä ilmiöitä, mikä on omiaan leimaamaan vielä enemmän kaupunkien ongelma-alueiden asukkaita ja lietsomaan väkivallan ilmaisuja. Vuonna 2005 Ranskassa tiedotusvälineet kertoivat päivittäin tapahtumista, kun taas Belgiassa ja Saksassa hallitus pyrki rajoittamaan julkista tiedottamista jäljittelyrikosten välttämiseksi.

3. Erityyppisiä vastauksia rajatylittävään ongelmaan

3.1 Euroopan kaupunkialueilla väkivallanteot, ovatpa ne satunnaisia tai jatkuvia, ovat erityisen vakavia sekä poliittisesta näkökulmasta, koska ne kyseenalaistavat valtion kyvyn varmistaa yhteiskuntasopimuksen noudattaminen ja suojella kansalaisia, että yhteiskunnallisesta näkökulmasta, sillä ne kertovat sosiaalisesta jakautumisesta ja integraatio-ongelmista. Sen vuoksi valtion tulee esittää selviä vastauksia kaupunkien ryhmäväkivallan ongelmaan. On kuitenkin tarpeen ottaa huomioon, että vastaukset ovat hyvin erilaisia eri maissa; joissain maissa ne ovat pikemminkin repressiivisiä ja toisissa taas pikemmin ennaltaehkäiseviä. Näin ollen on tarpeen pyrkiä arvioimaan jatkuvasti Euroopan tasolla julkisia politiikkoja, joilla pyritään ratkaisemaan ongelma sekä saamaan alan tilastot tehokkaammiksi ja paremmin vertailukelpoisiksi (rikollisuutta koskevia tietoja ei voi analysoida pelkästään tehtyjen rikosilmoitusten, vaan myös ratkaistujen tapausten määrän perusteella). On tarpeen kehittää yhteisiä osoittimia, jotta voidaan edistää valtiotasolla poliisi- ja rikosrekisterien käyttämistä pikemmin kuin uhritutkimuksia, jotka ovat enemmän tai vähemmän subjektiivisia.

3.2 Yleisesti ottaen valtioiden reaktiot ovat seuraavanlaisia:

— Positiivisen syrjinnän aloitteet kaupunkien ongelma-alueiden tilanteen parantamiseksi; näitä ovat esimerkiksi priorisoidun koulutuksen vyöhykkeet ja ensimmäisen työpaikan valmistelu Ranskassa ja nuorten vapaaehtoisten ja poliisin yhdessä tekemät säännölliset partiot Berliinissä sellaisten tilanteiden välttämiseksi ja ennakoimiseksi, jotka saattavat johtaa väkivaltaisuuksiin kaupungissa. Sen jälkeen kun nämä poliisin ja nuorten yhteiset partiot on otettu käyttöön (mikä on edellyttänyt entisten jengipomojen suostuttelua yhteistyöhön), rikollisuus on vähentynyt 20 prosenttia asianomaisilla alueilla (10).

— Poliisin läsnäolon ja videovalvonnan lisääminen kaupunkien ongelma-alueilla, kuten kouluissa ja vapaa-ajanviettopaikoissa, ovat toimia, jotka eivät yksin voi täysin ratkaista ongelmaa. Tämä on saattanut leimata asianomaisia alueita ja synnyttää nuorissa tunteen jatkuvasta valvonnasta ja repressiosta.

— Kaupunkien uudistamisen politiikat, joille annetaan eri painoarvo eri maissa: Ranskassa niitä toteutetaan mm. kaupunkialueiden uudistamisen viraston kautta (l'agence pour la rénovation urbaine) (11), ja Saksassa taas uudelleenyhdistymisen aikana toteutettujen kaupunkien uudistustoimien avulla.

3.3 Toisaalta tehokas alueellinen yhteenkuuluvuuspolitiikka voi auttaa osaltaan estämään nuorten väkivaltaisten asenteiden itämistä edistävien tekijöiden keskittymistä kaupunkialueille. Tämän vuoksi pyritään uudistamaan ja vahvistamaan kaupunkialueiden asumisalueluonnetta. Uudistamiseen kuuluu kaupunkien kunnostamistoimia koskeva pitkän aikavälin pohdinta kokonaisvaltaisen aluesuunnittelun strategisen suunnitelman puitteissa yhdessä kaikkien osapuolten, myös nuorten kanssa. Tavoitteena on integroida uudelleen kaupunginosat ja rakentaa ne uudelleen paikallisväestön kehityksen edistämiseksi sekä edistää näiden julkisten paikkojen sosiaalista, taloudellista ja kulttuurista tehtävää. Kaupunkielinympäristön parantamisella, jota pidetään kaupunkiympäristön uudistamisen erityisenä menetelmänä, pyritään puuttumaan asuinalueiden erityisongelmiin tekemällä kaupungista integroitumisen ja rikollisuuden ennaltaehkäisyn paikka. Näin torjutaan kaupunkien tämänhetkisiä ongelmia: huumausaineiden kauppaa, talonvaltauksia, väkivaltaa ja ympäristön tuhoamista. Päätavoitteena on ehkäistä asukkaiden syrjäytymistä suhteessa muuhun väestöön parantamalla kulkuyhteyksiä, jotta nämä kaupunginosat voisivat avautua kaupungille ja vahvistaa näin koko kaupunkiväestön näkyvyyttä ja integroitumista. Näitä kaupunkien uudistamistoimia täytyy kuitenkin täydentää määrätietoisilla yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen ja työpaikkojen saatavuuden strategioilla, sillä ilman niitä ei voida saavuttaa pysyviä parannuksia.

3.4 Nuorisoväkivalta juontaa juurensa tietystä sosiaalisen koheesion puutteesta, joka liittyy kaupunkilaisuuden kriisiin. Julkisilla paikoilla, joiden merkittävin piirre on, että ne saavat hyvin erilaiset ihmiset elämään yhdessä, tarvitaan yhteisten, ihmisten vapauksien suojelemiseksi annettujen sääntöjen noudattamista. Suurkaupungeissa eri väestönosien yhteiselämä on riskialtista, sillä ne edustavat moninaisia käytöskoodeja ja kulttuureja ja ovat siis vieraita toisilleen, ja tämä voi heikentää sosiaalisia suhteita ja tiettyä solidaarisuutta (12). Instituutioiden välinen ja monialainen ratkaisu on tarpeen, jotta voidaan toteuttaa tehokkaita ja hyödyllisiä rikoksentorjuntatoimia. Ne tulee suunnata kaikille välittömille ja välillisille toimijoille: poliisille, oikeuslaitokselle, sosiaalipalveluille, asuntopalveluiden tarjoajille sekä työllisyyden ja koulutuksen alan toimijoille. Paikallisviranomaiset ovat kuitenkin erityisen tärkeässä asemassa, sillä niiden toimivaltuuksiin kuuluu muun muassa kaupunkialueista ja kansalaisille tarjottavista palveluista päättäminen.

3.5 Alaikäisten kaupunkiväkivalta ilmenee Euroopassa eri yhteyksissä ja eriasteisena, mutta sen analyysi ja ratkaisujen tutkimus on osa laajempaa oikeudellista ja lainsäädännöllistä asiayhteyttä Euroopan unionin tasolla. Tällä hetkellä nuorisorikollisuuden torjuntaa koskevat tutkimukset ja arviot edellyttävät monitieteellistä ja hallinnon eri instituutioiden välistä yhteistyötä, ja käytännön tasolla tarvitaan kentällä toimivia ammattilaisia (sosiaalipalvelut, poliisi, tuomioistuimet, työympäristö jne.). Euroopan valtioilla, alueilla ja kaupungeilla, missä on esiintynyt ryhmäväkivaltaa, on vaikeuksia normalisoida tilanne ja palauttaa sosiaalinen yhteiselämä ja instituutioiden kunnioittaminen koko väestön tasolla. Lisäksi kaupunkiväkivallalla on hyvin korkea hinta aineellisessa mutta myös ja ennen kaikkea sosiaalisessa ja poliittisessa mielessä (13).

3.6 Alaikäisten väkivallan määrä on pysynyt Euroopassa merkittävän vakaana, mutta siellä, missä tehtyjen tekojen väkivaltaisuus on suurin, tietyt Euroopan unionin eri maissa toteutetut paikalliset ohjelmat osoittavat, miten tärkeitä kaupunkialueiden nuorille suunnatut kokonaisvaltaiset ennaltaehkäisyn strategiat ovat (14). Birminghamissa toteutetussa Safer Neighbourhood -ohjelmassa (rikollisuuden ehkäisemisen eurooppalainen palkinto vuonna 2004) tärkeimmät tavoitteet olivat vähentää väkivallan ja rikollisuuden eri muotoja, parantaa kansalaisten elämänlaatua ja kannustaa yhteisöjä osallistumaan aktiivisesti oman sosiaalisen osallisuutensa parantamiseen (15).

3.7 Organisoidun ja solidaarisen eurooppalaisen yhteiskunnan vahvistaminen takaa turvallisuuden parantamisen ja kestävän kaupunkikehityksen. Tämä onnistuu sen tuen ansiosta, jota Euroopan unioni antaa innovatiivisille hankkeille, joissa on sosiaalinen ja integraatiota edistävä ulottuvuus. Esimerkkinä mainittakoon Urban-ohjelmat, jotka ovat Euroopan aluekehitysrahaston (EAKR) yhteisöaloite vaikeassa tilanteessa olevien kaupunkien ja kaupunginosien auttamiseksi. Niiden avulla voidaan selvästi tehostaa alaikäisten väkivallan ja yleisestikin rikollisuuden torjuntaa.

3.8 Lisäksi kansalaisten osallistuminen paikallistason päätöksentekoon sekä kokemusten- ja hyvien käytänteiden vaihto antavat mahdollisuuden edistää ”kaupunkihallintoa”. Se koostuu julkisten palveluiden uudelleenjärjestämisen tutkimuksista ja parantamisesta, kaupunkien uusien rakenteiden luomisesta ja käyttöönottamisesta, paikallishallinnon vakaiden arviointi-indikaattorien käyttöönotosta, tiedostuskampanjoista ja kansalaisille tarkoitetun tiedon saannin parantamisesta ilman että kuitenkaan sorrutaan leimaamiseen tai yltiöpessimismiin.

3.9 On olemassa myös muita aloitteita, kuten eurooppalainen nuorisosopimus, jonka tavoitteena on parantaa nuorten eurooppalaisten koulutusta, liikkuvuutta, työelämään pääsyä ja sosiaalista osallisuutta ja helpottaa samalla perhe- ja työelämän yhteensovittamista.

3.10 Yleisesti ottaen nuorten aktiivista osallistumista yhteiskuntaelämään edistää järjestöjen tekemä valtava työ, kun ne toimivat päivästä toiseen kentällä ja kuuluvat näin eurooppalaisten, kansallisten tai paikallisten kehitysstrategioiden ja sosiaalista syrjäytymistä estävien strategioiden puitteisiin.

4. Kaupunkialueiden nuorisoväkivaltaa ehkäisevää eurooppalaista politiikkaa koskevia ehdotuksia

4.1 Seuraavat suuntaviivat perustuvat tässä lausunnossa esitettyyn:

— Nuorten ryhmäväkivaltaan, joka käsittää sekä rikollisuuden että yhteiskunnanvastaisen ja muun norminvastaisen käytöksen, on reagoitava monin eri tavoin. Reagointitapoja on arvioitava jatkuvasti, jotta niitä voidaan parantaa koko ajan. Koulutuksen osuutta tulee aina lisätä samoin kuin alaikäisten osallistumista oman kehityksensä ja tulevaisuutensa muotoiluun.

— Ennaltaehkäiseviä ja vaihtoehtoisia strategioita tulee edistää selkeällä ja pitkäjänteisellä eurooppalaisella politiikalla, joka perustuu unionitasolla määritettyihin painopistealoihin. Tulee pyrkiä löytämään ratkaisuja alaikäisten väkivaltaan kaupunkialueilla välttäen, mikäli mahdollista, turvautumista oikeusjärjestelmään.

— Sekä unioni- että valtiotasolla tulee antaa aivan erityistä tunnustusta nuorten sosiaalisille rakenteille. Monilla näistä instituutioista, olivatpa ne sitten järjestöjä tai julkisia elimiä, on merkittävä rooli nuorten elämässä, varsinkin koska ne tarjoavat heille toimintaa ja näin ollen estävät mahdollisen rikoksiin syyllistymisen. Sen vuoksi koulujen ja järjestöjen rooli tulee ottaa huomioon erityisesti, ja sitä tulee tukea muun muassa julkisen rahoituksen avulla.

— On syytä yhtenäistää alaikäisten väkivaltaa ja rikollisuutta koskevat eurooppalaiset ja kansainväliset periaatteet sellaisten vähimmäisvaatimusten avulla, joita tulee noudattaa kansallisessa lainsäädännössä, ja käyttää näitä periaatteita alaikäisten oikeuksien takuun osoittimina. Kun otetaan huomioon Euroopan kaupunkialueiden hallinnoinnista vastaavien hallituksen ministeriöiden ja elinten monialainen luonne, on syytä toteuttaa aloitteita ja ottaa käyttöön hyvien käytänteiden normeja, joita esimerkiksi Euroopan nuoriso-oikeusjärjestelmän seurantakeskus voi arvioida ja analysoida. Näin voidaan saada käyttöön luotettavia ja vertailukelpoisia tilastotietoja kaupunkialueiden nuorisoväkivallasta.

— Kansallisten tuomioistuinten määräämien seuraamusten ja toimien tulee perustua nuoren etuun hänen ikänsä, henkisen kypsyytensä, fyysisten edellytystensä, kehitystasonsa ja kykynsä mukaisesti (16). Ne täytyy aina mukauttaa henkilökohtaisiin olosuhteisiin (yksilökohtaisten toimien periaate).

— Unionin toimielinten tulee edistää kaupunkien uudistamisen strategioita, joita täydennetään kestäväpohjaisella sosiaalipolitiikalla. Tavoitteena tulee aina olla kaavoituksen ja aluesuunnittelun parantaminen, jotta voidaan välttää syrjäytyminen ja helpottaa kaikkein haavoittuvimmassa asemassa olevien väestönosien integroitumista kaupunkiympäristöön.

— Viranomaisten on tarjottava instituutioille riittävät varat ja henkilöresurssit, jotta ne voivat suojella alaikäisiä ja auttaa heitä sopeutumaan uudelleen yhteiskuntaan ja jotta voidaan taata, että toteutettavat toimet vaikuttavat merkittävästi alaikäisten elämään.

— Tulee taata sosiaalialan, oikeusjärjestelmän ja poliisivoimien toimijoiden asianmukainen valintamenettely ja erityiskoulutus, mikäli mahdollista eurooppalaisten viitestandardien tasoisesti, ja niitä tulee ajantasaistaa jatkuvasti useiden instituutioiden ja alojen yhteistyössä rajatylittävän keskinäisen vaihdon puitteissa. Tavoitteena on etenkin vuoropuhelun ja suhteiden luominen lainvalvontaviranomaisten ja nuorten välille.

— Unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden tulisi tarkastella vuotta 2010, joka on julistettu köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen torjunnan eurooppalaiseksi teemavuodeksi, tilaisuutena osoittaa päättäväisyytensä pitää lakia rikkoneiden nuorten oikeuksien suojelua ja väkivallan ehkäisyä kaupunkialueilla sosiaalisen syrjäytymisen torjunnan painopistealana.

— Unionin toimielinten tulee ottaa käyttöön nimenomainen budjettikohta alaikäisten suojelemiseksi sosiaaliselta syrjäytymiseltä marginalisoituneimmilla kaupunkialueilla, jotta voidaan tukea innovatiivisia hankkeita kansalaisyhteiskunnan sosiaalisen koheesion vahvistamisen puitteissa ja edistää siten nuorten aloitteellisuutta ja yrittäjähenkeä.

— Yhteisiä kriteereitä ja hyviä käytänteitä soveltaen tulee pyrkiä ehkäisemään ennalta nuorten rikollisuutta sekä takaamaan rikoksen tehneille nuorille asianmukainen kohtelu ja uudelleensopeuttaminen yhteiskuntaan.

Bryssel 15. heinäkuuta 2009. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Mario SEPI

(1) Tämän osoittaa esimerkiksi Espanjan yleisen syyttäjänviraston raportti; Espanjassa rikollisuus väheni melkein kaksi prosenttia vuonna 2007 vuoteen 2006 verrattuna.

(2) Väkivaltaa ja rikollisuutta käsittelevän tutkimuskomitean kertomus ”Rapport du Comite d’études sur la violence, la criminalité et la délinquance. Réponses a la violence”, Pariisi, Presse Pocket 1977, s. 41.

(3) ETSK:n lausunto, annettu 15. maaliskuuta 2006, aiheesta ”Nuorisorikollisuuden torjuminen, nuorten tekemien rikosten käsittely ja nuoriso-oikeusjärjestelmän rooli Euroopan unionissa”, esittelijä José María Zufiaur Narvaiza (EUVL C 100, 9.5.2006).

(4) Euroopan parlamentin päätöslauselma, annettu 21. kesäkuuta 2007, aiheesta ”Nuorisorikollisuus: naisen, perheen ja yhteiskunnan rooli”, http://www.europarl.europa.eu/oeil/DownloadSP.do?id=13705&num_rep=6729&language=en.

[http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//NONSGML+TA+P6-TA-2007-0283+0+DOC+WORD+V0//FI]

(5) ”Résurgence de la violence en France”, Bui-Trong Lucienne, julkaisussa: Futuribles, helmikuu 1996, s. 17–18.

(6) Quand les banlieues brulent. Retour sur les émeutes de 2005, Le Goaziou V., Mucchielli L. 2006, Pariisi, La Découverte.

(7) Autopsie d’une émeute. Histoire exemplaire du soulèvement d’un quartier. Bachmann C., Le guennec N, 1997, Pariisi, Albin Michel.

(8) The Politics of Protest. Extra-Parliamentary Politics in Britain since 1970. Peter JOYCE. Palgrave MACMILLAN, 2002.

(9) Strategisen analyysin keskus. Les violences urbaines: une exception française? Enseignements d’une comparaison internationale, note de veille no 31, 23. lokakuuta 2006. (http://www.strategie.gouv.fr/IMG/pdf/NoteExterneDeVeille31.pdf).

(10) Jeunes et policiers font cause commune à Berlin http://www.oijj.org/news_ficha.php?cod=54117&home=SI&idioma=es.

(11) ANRU.fr.

(12) ”La dynamique de la disqualification sociale” julkaisussa: Sciences humaines nro 28. toukokuuta 1993.

(13) Esimerkkinä mainittakoon Clichy-sous-Bois Ranskassa, jossa väkivallan aineelliset kustannukset olivat 150 miljoonaa euroa vuonna 2005.

(14) ”Prévenir la délinquance en milieu urbain et auprès des jeunes. Recueil international de pratiques inspirantes”. Centre international pour la prévention de la criminalité, 2005. (www.crime-prevention-intl.org/publications/pub_113_1.pdf).

(15) Tuloksena oli nuorten tekemien rikosten 29 prosentin keskimääräinen vähennys, kun taas vähennys oli 12 prosenttia muilla verrattavilla alueilla.

(16) Ks. nuoriso-oikeusjärjestelmän kansainvälisen seurantakeskuksen yhteinen Valencian julistus.