Virallinen lehti nro C 033 , 03/02/1997 s. 0127



A4-0419/96 Päätöslauselma julkisesta liikenteestä ja valtionavusta Euroopan parlamentti, joka - ottaa huomioon 27. toukokuuta 1993 ((EYVL C 176, 28.6.1993, s. 164)) ja 18. tammikuuta 1994 ((EYVL C 44, 14.2.1994, s. 53)) antamansa päätöslauselmat yhteisen liikennepolitiikan tulevasta kehityksestä, - ottaa huomioon 6. kesäkuuta 1996 antamansa päätöslauselman yhteistä liikennepolitiikkaa koskevasta toimintaohjelmasta vuosiksi 1996 - 2000 ((EYVL C 181, 24.6.1996, s. 21)), - ottaa huomioon komission vihreän kirjan kansalaisten verkosta (KOM(95)0601) ((EYVL C 212, 22.7.1996, s. 77)), - ottaa huomioon toissijaisuusperiaatteen, - ottaa huomioon 24. helmikuuta 1996 antamansa lausunnon ehdotuksesta neuvoston asetukseksi rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen myönnettävästä tuesta annetun asetuksen (ETY) N:o 1107/70 muuttamisesta ((EYVL C 78, 18.3.1996, s. 24)), - ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 77, 90, 92 ja 222 artiklan, - ottaa huomioon komission tiedonannon yleishyödyllisistä palveluista Euroopassa (KOM(96)0443) ((EYVL C 281, 26.9.1996, s. 3)), - ottaa huomioon komission valkoisen kirjan strategiasta rautateiden elvyttämiseksi unionissa (KOM(96)0421), - ottaa huomioon komission 4. syyskuuta 1996 Euroopan parlamentissa antaman julkilausuman julkisista palveluista ((Sanatarkat istuntoselostukset 4. syyskuuta 1996)), - ottaa huomioon 13. maaliskuuta 1996 antamansa päätöslauselman, johon sisältyy Euroopan parlamentin lausunto hallitusten välisen konferenssin koollekutsumisesta ja mietintäryhmän toiminnan arvioinnista sekä Euroopan parlamentin politiikkaa koskevista painopistealueista hallitusten välisen konferenssin valmistelemiseksi ((EYVL C 96, 1.4.1996, s. 77, 11 kohta: «Julkisen palvelun velvoite: Euroopan unioni, joka edistää yleistä etua».)), - ottaa huomioon julkisten palvelujen tarjoamisen käsitteen, joka määritellään 26. kesäkuuta 1969 annetussa neuvoston asetuksessa 1191/69, sellaisena kuin se muutettuna 20. kesäkuuta 1991 annetulla asetuksella (ETY) N:o 1893/91 (rautatie-, maantie- ja sisävesiliikennepalvelujen osalta), 7. joulukuuta 1992 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 3577/92 (meriliikenteen osalta) sekä 23. heinäkuuta 1992 annetussa asetuksessa (ETY) N:o 2408/92 (lentoliikenteen osalta); näissä asetuksissa julkisten palvelujen tarjoaminen selitetään «julkisen palvelun velvoitteeksi», jonka jäsenvaltiot voivat määrätä liikenneyhtiöille, - ottaa huomioon työjärjestyksensä 148 artiklan, - ottaa huomioon liikenne- ja matkailuvaliokunnan mietinnön (A4-0419/96), A. katsoo, että yhteisön toimintaohjelma liikenteen hyväksi keskittyy Euroopan liikennejärjestelmän laadun parantamiseen, jolloin sen tavoitteena on perustaa yhdennetty, turvallinen, helppopääsyinen, tarkoituksenmukainen, tehokas ja ympäristöystävällinen liikennejärjestelmä, joka vastaa liikennealan käyttäjien ja työntekijöiden vaatimuksia; B. katsoo, että tämä politiikka keskittyy auton käytön kasvun hillitsemiseen ja julkisen liikenteen parantamiseen; C. katsoo, että julkisen henkilöliikenteen tunnuspiirre on vapaa pääsy jokaiselle kansalaiselle, tietty säännöllisyys palvelujen tarjonnassa, mikä ilmenee aikatauluina ja säännöllisenä linjaliikenteenä, D. katsoo, että erilliset julkisen liikenteen reitit ovat yleensä osa verkostoa ja että sen ansiosta jatkoyhteydet ovat olemassa, E. katsoo, että julkinen henkilöliikenne voi tapahtua maanteitse, rautateitse, vesitse ja lentäen mutta että kaikkea yhteistä henkilöliikennettä ei voi kutsua myös julkiseksi, F. katsoo, että julkinen liikenne on järjestelty eri jäsenvaltioissa sekä jäsenvaltioiden sisällä alueellisesti ja paikallisesti ja eri liikennemuodoittain hyvin eri tavoin, G. katsoo, että julkisen liikenteen harjoittaminen maanteitse tietyillä tieosuuksilla ja rautateitse verkostojen tasolla ei voi olla täysin kannattavaa myöskään tulevaisuudessa, H. katsoo, että valtionavun on oltava avointa ja sen on sovittava yhteen yhteisen liikennepolitiikan tavoitteiden kanssa sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asianomaisten määräysten kanssa, I. katsoo, että vireillä on tutkimus ISOTOPE, joka koskee Euroopan julkisen liikenteen eri järjestelymuotoja ja joka on Euroopan unionin toimeksiantama ((Ks. neljäs puiteohjelma, EYVL L 126, 18.5.1994, s. 1)); EUROOPAN UNIONIN TOIMIVALTA 1. Toteaa, että unionin asukkaat matkustavat enenevässä määrin rajojen yli sekä työn puolesta että yksityisesti; 2. Toteaa, että julkisen liikenteen markkinat vapautuvat yhä enemmän, minkä ansiosta on saatu aikaan avoimet Euroopan markkinat; 3. Toteaa, että julkisen liikenteen palvelut on toteutettava perustamissopimuksen yleisten periaatteiden mukaisesti; 4. Toteaa, että kuluttajilla on oikeus julkisiin, tehokkaisiin liikennepalveluihin, jotka täyttävät jatkuvuudelle, säännöllisyydelle, suorituskyvylle ja laadulle vahvistetut ja pian yli rajojen hyväksytyt vaatimukset, ja jotka on sovitettu mahdollisimman hyvin yhteen kysynnän kanssa; 5. Toteaa hallitusten välisen konferenssiin liittyen, että perustamissopimukseen sisällytettäisiin uusi artikla, joka koskisi erityisesti yleishyödyllisiä palveluja; JULKISEN LIIKENTEEN ASEMA 6. Toteaa, että julkinen liikenne pystyy ja joutuu ratkaisemaan osaltaan turvallisuus-, ruuhkautumis-, talous- ja ympäristöongelmia, joita auton käytön lisääntyminen aiheuttaa; 7. Toteaa, että julkisen liikenteen palvelujen asianmukainen järjestelmä on välttämätön kaikkien niiden kansalaisten, myös vammaisten, yhteiskunnalliselle toimintakyvylle, joilla ei ole käytössä omaa autoa; 8. On sitä mieltä, että niissä rajoissa, joita ympäristö, tilankäyttö ja (julkinen ja yksityinen) rahoitus asettavat, kansalaisten liikkuvuuden tarve on voitava tyydyttää mahdollisimman hyvin; 9. Katsoo myös, että liikkumisoikeus ei ole absoluuttinen oikeus; JULKISEN LIIKENTEEN JÄRJESTELY 10. On sitä mieltä, että innovaatiokyky, asiakassuuntautuneisuus ja tehokkuus hyötyvät julkisessa liikenteessä viranomaisten ja yritysten välisestä asianmukaisesta tehtävänjaosta, jolloin viranomaisilla on poliittinen vastuu yleishyödyllisten palvelujen tarjoamisesta ja (julkiset ja/tai yksityiset) yritykset käyttävät markkinamekanismia mahdollisimman tehokkaasti hyödykseen korkealaatuisten palvelujen tarjoamiseksi; 11. Toteaa, että kokonaan vapautetut julkisen liikenteen markkinat eivät tarjoa takuita siitä, että integroitu verkko voidaan saada aikaan tai pitää toiminnassa, ja on sen vuoksi sitä mieltä, että julkisen liikenteen verkon ja sen yhdistämisen muihin liikennemuotoihin on oltava viranomaisten vastuulla; 12. Toteaa, ettei liikennepalvelumarkkinoiden vapauttaminen saa merkitä tämän alan voittoa tuottavien sektorien valikoitua yksityistämistä, jonka seurauksena julkisen vallan rahoitettaviksi jäävät vain tappiota tuottavat sektorit; 13. Pitää paikallisen ja alueellisen julkisen liikenteen julkisia hankintoja joko verkoston tasolla - jolloin julkisista hankinnoista vastaava elin asettaa laadullisia perusedellytyksiä - tai reittien tasolla - jolloin julkisista hankinnoista vastaava elin määrää verkoston - parhaana tapana edistää tehokkuutta ja tuloksellisuutta (ja siten kilpailuasemaa henkilöautoihin nähden); 14. On sitä mieltä, että tarjouskilpailumenettelyä valittaessa myös julkisen liikenteen työntekijöiden etujen on oltava keskeisessä asemassa; 15. Pyytää, että julkisen liikenteen käyttäjille järjestetään mahdollisuus osallistua konkreettisesti julkisen liikenteen verkostojen luomiseen kuluttajajärjestöjen kautta sekä osallistumalla päätöksentekoon; 16. Toteaa, että kun julkisen liikenteen saaminen tehokkaammaksi johtaa rakenteellisten parannusten välttämättömyyteen (erityisesti julkisten) yritysten osalta, määräaikainen ja vain rakenteellisten muutosten kustannukset kattava viranomaisten rahoituksellinen tuki kyseiselle yritykselle voi olla suotavaa sosiaalisten seurausten korjaamiseksi; 17. Pyytää komissiota tarkastelemaan sitä, onko täydentävä lainsäädäntö välttämätöntä, jotta julkisen liikenteen markkinat voivat toimia nyt ja tulevaisuudessa asianmukaisella tavalla, jolloin on kiinnitettävä erityistä huomiota julkisen liikenteen laatuun raja-alueilla; RAHOITUS JA JULKINEN TUKI 18. Pyytää, että yhteisön tutkimuksille, infrastruktuurille ja pilottihankkeille antamaa rahoitusapua suunnataan aiempaa enemmän julkiseen liikenteeseen liittyviin hankkeisiin; 19. On sitä mieltä, että julkisen liikenteen kannattavuus on monissa tapauksissa liian alhainen; 20. Toteaa, että on pyrittävä tarkoituksenmukaisempaan (toisin sanoen matkustajien toiveet paremmin huomioon ottavaan) ja tehokkaampaan (toisin sanoen kannattavampaan) julkiseen liikenteeseen; 21. On sitä mieltä, että tehokkain tapa edistää julkisen liikenteen käyttämistä on parantaa julkisen liikenteen hinnan ja laadun suhdetta; 22. On sitä mieltä, että julkisen liikenteen infrastruktuurit ja toiminta on erotettava toisistaan siinä mielessä, että viranomaiset voivat huolehtia infrastruktuurin rakentamis- ja hallinnointikustannuksista; 23. On sitä mieltä, että liikenteenharjoittajien on maksettava tämän infrastruktuurin käytöstä mutta että kyseisen summan osittain tai kokonaan kattavaa tukea saadaan myöntää, jos tämä tuki on saatu avoimeksi ja syrjimättömäksi ja sen tarpeellisuus tutkitaan säännöllisin väliajoin; 24. Toteaa, että julkisen liikenteen käyttö on kustannettava mahdollisimman pitkälti matkustajien suorittamista maksuista; katsoo, että kansallisten, paikallisten ja/tai alueellisten viranomaisten myöntämä välttämätön lisärahoitus ei saa haitata tuloksellisuutta ja tehokkuutta ja että se saa liittyä ainoastaan julkisen palvelun velvoitteeseen; 25. On lisäksi sitä mieltä, että julkisen palvelun velvoitteet voivat kuulua paitsi erillisille reiteille tai palveluille myös suhteellisen laajoille verkostoille erityisesti syrjäseuduilla ja maaseudulla; 26. On sen vuoksi sitä mieltä, että viranomaisten julkiselle liikenteelle antama tuki olisi yhdistettävä kysymykseen kaikkien liikennemuotojen ulkoisten kustannusten laskelmiin sisällyttämisestä ja että tuen on oltava sidottu tuloksiin, että se saa käsittää tarkemmin määriteltäviä suoritusvelvollisuuksia, että se ei saa suuntautua yritysten vajeiden kattamiseen, että se ei saa syrjiä eri tarjoajia ja että sen on oltava mahdollisimman avointa; 27. Pyytää komissiota panemaan alulle tutkimuksen, joka koskee jäsenvaltioiden myöntämää valtionapua eri liikennemuodoille, tuen vaikutuksen arvioimiseksi; 28. Kehottaa puhemiestään välittämään tämän päätöslauselman neuvostolle, komissiolle, talous- ja sosiaalikomitealle, alueiden komitealle sekä jäsenvaltioiden hallituksille.