Tämä kertomus pohjautuu pääasiassa terveyden ja elintarviketurvallisuuden pääosaston teettämään ulkoiseen tutkimukseen, jonka toteutti Food Chain Evaluation Consortium (FCEC) -yhteenliittymä ja jossa on käytetty kuluttajille, elintarvikealan toimijoille ja jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille suunnattuja kyselyjä sekä tapaustutkimuksia. Myös muita alalla käytettävissä olevia lähteitä on hyödynnetty.

EU:n elintarvikealan toimijat hankkivat raaka-aineita useista lähteistä useimmilla elintarvikesektoreilla. Esimerkiksi kahvin ja jauhon kaltaisten hyödykkeiden osalta tarvitaan eri raaka-ainelähteitä, jotta voidaan säilyttää tuotteen haluttu laatu ja välttää kausivaihteluja. Myös hinta on tärkeä muuttuja, ja raaka-aineen alkuperää vaihdetaankin usein kustannusten minimoimiseksi. Useita hankintalähteitä käyttävistä elintarvikealan toimijoista 50 prosenttia vaihtaa ainesosiensa alkuperää vähintään kolme kertaa vuodessa FCEC:n tutkimuksen mukaan. Mitä monimutkaisempi toimitusketju on, sitä suurempi rasite alkuperämerkinnöistä aiheutuu.

EU:n elintarvike- ja juomateollisuuden liikevaihto on 1,048 miljardia euroa, sen tuottama lisäarvo on 206 miljardia euroa, ja se työllistää 4,2 miljoonaa ihmistä, mikä tekee siitä suurimman tuotantosektorin ja johtavan työllistäjän EU:ssa.

Termi ’jalostamattomat elintarvikkeet’ on määritelty elintarviketietoasetuksessa, ja sillä tarkoitetaan elintarvikkeita, joille ei ole tehty jalostamiskäsittelyä, mukaan luettuna tuotteet, jotka on jaettu, ositettu, annosteltu, viipaloitu, leikattu luuttomiksi, jauhettu massaksi, nyljetty, murskattu, leikattu, puhdistettu, siistitty, kuorittu, jauhettu jauheeksi, jäähdytetty, jäädytetty, pakastettu tai sulatettu. Esimerkiksi jauhoja, riisiä ja leikattuja vihreitä vihanneksia sisältäviä salaatteja pidetään jalostamattomina tuotteina.

Elintarviketietoasetuksella otettiin tuoreen, jäähdytetyn tai jäädytetyn sianlihan, lampaan- tai vuohenlihan ja siipikarjan lihan osalta käyttöön pakollinen alkuperämerkintäjärjestelmä, jonka soveltamista koskevia sääntöjä on annettu komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1337/2013.

Valtaosa haastatelluista kuuluttajista kannatti maan tasolla ilmoitettavia alkuperätietoja.

Tarkasteltaessa syitä, joiden vuoksi kuluttajat haluavat alkuperämerkintöjä, jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja. Haastatelluista EU:n kuluttajista 42,8 prosenttia käyttäisi alkuperämerkintöjä suosiakseen kansallisesti tai paikallisesti tuotettuja elintarvikkeita muualta tulevien elintarvikkeiden sijaan ja 12,9 prosenttia pitää alkuperämerkintää takeena elintarvikkeen laadusta. Noin 12,8 prosenttia EU:n kuluttajista on kiinnostunut merkinnöistä ympäristöön liittyvistä syistä ja 10,8 prosenttia pitää alkuperämerkintää takeena ostettujen elintarvikkeiden turvallisuudesta.

On kuitenkin huomattava, että vaikka joitakin elintarvikkeen alkuperään kohdistuvan kiinnostuksen taustalla olevia syitä voidaan pitää perusteltuina (esim. tuki paikallistuotannolle, tuotteen ominaisuudet ja ympäristönäkökohdat), muut syyt eivät ole relevantteja. Näin on erityisesti silloin, kun alkuperä ja turvallisuus yhdistetään toisiinsa, koska kaikkien EU:ssa tuotettujen tai EU:hun tuotujen tuotteiden on oltava turvallisia. EU:n elintarvikelainsäädännön ensisijaisena tavoitteena onkin elintarviketurvallisuuden takaaminen. Asiasta vastaavan komission yksikön (terveyden ja elintarviketurvallisuuden pääosaston elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto) jäsenvaltioissa tekemät tarkastukset tarjoavat runsaasti näyttöä siitä, että turvallisuuden taso on jatkuvasti EU-lainsäädännön täytäntöönpanon edellyttämällä korkealla tasolla. Myös kolmansissa maissa tehdään tarkastuksia sen varmistamiseksi, että viedyt tuotteet täyttävät EU:n turvallisuusvaatimukset.

Näyttö alkuperätietojen maksamiseen liittyvästä kuluttajien halukkuudesta on hajanaista ja toisinaan myös ristiriitaista, mikä saattaa johtua menetelmän vääristävästä vaikutuksesta. Kuluttajien maksuhalukkuutta kartoittavat aiemmat tutkimukset osoittavat, että tiettyjä tietoja koskevasta kiinnostuksesta huolimatta kuluttajat eivät ole valmiita maksamaan tuotteista kalliimpaa hintaa näiden tietojen saamiseksi. FCEC:n tutkimuksessa kuitenkin arvioitiin, että tutkimuksen piiriin kuuluvia tuotteita koskevista tiedoista ollaan erittäin halukkaita maksamaan (+30 % tiedoista EU-tasolla, +40–50 % jäsenvaltion tasolla). On kuitenkin syytä ottaa huomioon, että kuluttajien aikeiden ja tosiasiallisen käyttäytymisen välillä on suuri ero.

6.Mahdollisia vaihtoehtoja ja toimintatapoja, jotka koskevat jalostamattomien elintarvikkeiden, yhdestä ainesosasta koostuvien tuotteiden ja ainesosien, joiden osuus on yli 50 prosenttia elintarvikkeesta, alkuperämerkintöjen esittämistä

Tässä kertomuksessa tarkastellaan seuraavia vaihtoehtoja:

–Vaihtoehto 1: Vapaaehtoiset alkuperämerkinnät (ei muutosta nykytilanteeseen)

–Vaihtoehto 2: Pakollinen alkuperämerkintä, jonka perustana on EU/ei-EU tai EU/kolmas maa

–Vaihtoehto 3: Pakollinen alkuperämerkintä, jossa ilmoitetaan jäsenvaltio tai kolmas maa

–Vaihtoehto 4: Pakollinen alkuperämerkintä, jossa ilmoitetaan muu maantieteellinen yksikkö (alue).

Vaihtoehdoista 2, 3 ja 4 on tutkittu eri toimintatapoja kunkin kolmen tärkeimmän tuoteryhmän osalta:

–Toimintatapa a: tuotantopaikka: alkuperä määritetään tullikoodeksissa, eli maa, jossa tuote on tuotettu kokonaan tai jossa sille suoritettiin viimeinen merkittävä valmistustoimi

–Toimintatapa b: pääraaka-aineen kasvatuspaikka eli hedelmien, vihannesten ja viljojen korjuupaikka tai jalostettujen kalastustuotteiden osalta kalastuspaikka

–Toimintatapa c: molemmat edellä mainitut.

7.Eri vaihtoehtojen kustannusten ja hyötyjen analyysi

7.1.Kuluttajien käyttäytymiseen liittyvät vaikutukset

Vaihtoehdossa 1 alkuperätietojen laajuus riippuisi siitä, mitä kuluttajat vaativat. Elintarvikkeiden hintoihin ei kohdistuisi vaikutuksia, joten vaihtoehto tyydyttäisi paremmin kuluttajat, jotka pitävät elintarvikkeiden hintaa erittäin merkityksellisenä. Vapaaehtoisesti ilmoitettavaa alkuperää koskevilla uusilla säännöillä vältettäisiin kuluttajien johtaminen harhaan elintarvikkeiden pääainesosien todellisesta alkuperästä sellaisissa elintarvikkeissa, jotka väitetysti ovat tiettyä alkuperää, koska pääainesosan eri alkuperä olisi ilmoitettava.

Vaihtoehto 2 tyydyttäisi kuluttajia vain, jos tuote kuluttajan silmissä vaikuttaisi turvallisemmalta tai laadukkaammalta verrattuna EU:n ulkopuolisiin maihin, mikä on epävarmaa. Tämän tasoisia tietoja pidetään usein myös liian yleisinä eikä loppukuluttajan maksettavaksi siirtyvien kustannusten arvoisina, vaikka lisäkustannukset olisivatkin alemmat kuin vaihtoehdoissa 3 ja 4.

Vaihtoehdon 3 odotetaan parantavan kuluttajien tyytyväisyyttä, mutta sillä on myös suurempi vaikutus tuotantokustannuksiin kuin vaihtoehdolla 2, minkä vuoksi kuluttajille aiheutuu myös suuremmat hinnankorotukset. Tällaisen alkuperämerkinnän vaikutuksena olisi myös varmasti kansallisten tuotteiden suosiminen.

Neljäs vaihtoehto ei vaikuta kuluttajien kannalta suositummalta kuin vaihtoehto, jossa alkuperä merkitään maan tasolla. Vaihtoehdon odotetaan myös johtavan paljon suurempiin lisäkustannuksiin elintarvikealan toimijoille ja näin ollen korkeampiin kustannuksiin kuluttajille.