KERTOMUS - Työmarkkinasuhteet Euroopassa vuonna - 2000 JOHDANTO

(komission esittämä)

KERTOMUS

Työmarkkinasuhteet Euroopassa vuonna 2000 JOHDANTO

Komissio julkaisee ensimmäistä kertaa raportin työmarkkinasuhteista Euroopassa. Näin se osoittaa halunsa toimia avoimemmin alalla, joka liittyy Euroopan kansalaisten arkipäivään. Raportin tarkoituksena on tuoda laajemmin saataville tietoja, jotka ovat tarpeen työmarkkinasuhteiden ylläpitämiseksi kaikilla tasoilla.

Tarkoituksena on myös tuoda esiin viime vuosien merkittäviä kehityssuuntia työmarkkinasuhteissa. Ala on ollut voimakkaasti kiinnittyneenä kansalliseen tasoon, mutta se on laajentunut merkittävästi, kun eurooppalainen yhteistyö talous-, valuutta- ja työllisyysasioissa on tehostunut. Tämän seurauksena työmarkkinasuhteisiin on syntynyt uusia innovatiivisia ja joustavia yhteistyömuotoja. Tämä kehitys on vielä kesken, mutta se on nopeaa.

Työmarkkinasuhteiden avainaloilla sovelletaan jäsenvaltion tai kyseessä olevan alan mukaan henkilökohtaista työsopimusta, yrityskohtaista sopimusta, alakohtaista sopimusta taikka kansallista lainsäädäntöä tai työehtosopimusta. Jäsenvaltiot saavat keskimäärin neljänneksen vientituloistaan unioniin suuntautuvasta viennistä, eli joka neljäs työntekijä tuottaa sisämarkkinoita varten, mutta tuotannon sosiaalisista edellytyksistä päätetään edelleenkin paikallisesti. Tässä raportissa esiin tuotu kehitys osoittaa, että työmarkkinaosapuolten olisi yhä enenevässä määrin otettava kantaa yhteisönlaajuisiin seikkoihin.

Merkittäviä tekijöitä

Työmarkkinasuhteiden kehittymiseen Euroopan unionissa viime vuosina ovat vaikuttaneet seuraavat seikat:

- Talous- ja rahaliitto on edistänyt parempaan yhteistyöhön perustuvia työmarkkinasuhteita, joissa otetaan huomioon yhteiset makrotaloudelliset tavoitteet. Tätä muutosta osoittaa hyvin työmarkkinaselkkausten merkittävä väheneminen. Työmarkkinaselkkausten vuoksi Euroopan unionissa menetettyjen työpäivien lukumäärä oli vuonna 1979 yli 85 miljoonaa ja vuonna 1996 enää alle 7 miljoonaa.

- Teollisuuden syvällisistä rakennemuutoksista ja yleisemmin Euroopan talouden muutoksista huolimatta työmarkkinaosapuolet ovat sopeutuneet tilanteeseen ja vahvistaneet asemaansa viime vuosina. Kansallisella tasolla uusia kolmikantamenettelyitä toteutettiin yhdessätoista jäsenvaltiossa vuonna 1990, ja nämä johtivat työllisyyttä edistävien yhteiskuntasopimusten tekemiseen. Euroopan tasolla työmarkkinaosapuolet ovat kiinnittäneet erityistä huomiota eurooppalaisen työllisyysstrategian täytäntöönpanoon ja keskittyvät tällä hetkellä osuutensa hoitamiseen prosessissa.

- Palkkakehitys on ollut kohtuullista Euroopan unionissa kahden viime vuosikymmenen ajan. Työntekijöiden reaalipalkan korotukset ovat olleet pienempiä kuin tuottavuuden kasvu. Tämän seurauksena reaaliset yksikkötyökustannukset putosivat noin kuusi prosenttia vuosina 1991-1998. Tämä kehitys on edistänyt talouspolitiikan tasapainottumista ja inflaation vakaantumista erittäin alhaiselle tasolle. Vuosina 1970-1985 inflaatiovauhti oli keskimäärin 10 %, josta se on pudonnut alle 2 %:iin. Palkkaneuvotteluiden kehittymiseen ovat vaikuttaneet huomattavasti makroekonomisen tason vuoropuhelun aloittaminen ja Euroopan tason lisääntynyt huomioon ottaminen kansallisen tason neuvotteluissa.

- Laajentumisen myötä Euroopan unioniin tulee joukko maita, joissa palkkataso on noin 300 euroa kuukaudessa, kun useissa nykyisissä EU-maissa se on yli 2000 euroa. Nämä palkkatasot kuitenkin vastaavat suunnilleen tuottavuutta. Keski- ja Itä-Euroopan maat eivät suinkaan uhkaa viittätoista jäsenvaltiota kilpailulla, vaan ne edustavat pikemminkin valtavia ja kasvavia markkinoita, joille nykyisestä EU:sta suuntautuva vienti on suurempi kuin sieltä tuonti. EU:n kaupan ylijäämä oli noin 27 miljardia euroa vuonna 1998.

- Vuosittainen työaika oli vuonna 1998 keskimäärin 1660 tuntia; Alankomaissa se oli 1425 ja Kreikassa 1940. Työajan kestoon ja työrytmiin vaikuttivat merkittävät ja varsin erilaiset innovaatiot, joilla pyrittiin suurempaan joustavuuteen sekä työn, perhe-elämän ja vapaa-ajan uudenlaiseen yhdistämiseen. Osa-aikatyön osuus kasvoi edelleen: vuonna 1998 osa-aikatyötä teki miehistä 6 % ja naisista yli 30 %. Viikoittaisen työajan lyhentäminen on edelleen erittäin ajankohtainen aihe.

- Euroopan tason työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu on kehittynyt erittäin nopeasti, mistä ovat hyvänä osoituksena kymmenen vuoden aikana yhteisesti hyväksytyt yli sata tekstiä ja kuusi hiljattain tehtyä sopimusta. Perustamissopimuksessa annetaan työmarkkina osapuolille merkittävä asema sosiaalipolitiikan määrittelyssä. Kolmesta alojen välisestä sopimuksesta on annettu direktiivit, joilla niiden soveltaminen tulee pakolliseksi.

Palkat

1980-luku edusti Euroopan tason työmarkkinaosapuolille maltillisen palkkapolitiikan kokeiluvuosia. Nimellispalkkojen vaihtelevat korotukset, jotka 1970-luvulla olivat keskimäärin 14 %, jäivät nopeasti inflaation jalkoihin. Tämä sai työmarkkinaosapuolet, hallitukset ja varainhoidosta vastaavat viranomaiset suosimaan keskitettyä neuvottelustrategiaa. Nimellispalkkojen maltillisilla korotuksilla on pystytty hallitsemaan inflaatiota, joka on pudonnut alle 2%:n, ja tämä on antanut työmarkkinaosapuolille parhaan mahdollisen takuun reaalipalkkojen noususta.

Tällä 15 vuoden aikana harjoitetulla politiikalla on ollut mahdollista saavuttaa talous- ja rahaliiton edellyttämät lähentymisperusteet. Prosessin uskottavuus näkyy pitkäaikaiskorkojen alenemisessa; korot ovat noin 4 %. Politiikan jatkaminen on olennaisen tärkeää nyt Euroopan talouden nousukaudella.

Tällainen kehitys ei ole onnistunut ilman syvällistä muutosta työntekijä- ja työnantajajärjestöjen kulttuurissa. Työmarkkinaosapuolten on ollut ryhdyttävä ottamaan neuvotteluissa huomioon makrotaloudellinen vakaus, ja niiden avainasema makrotalouden kehittämisessä on tunnustettu unionin korkeimmalla tasolla. Kölnissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto perusti teknisen ja poliittisen tason pysyvän tiedonvaihtomekanismin työmarkkinaosapuolten sekä neuvoston, komission ja Euroopan keskuspankin edustajien välille.

Näissä makrotaloudellista vuoropuhelua koskevissa tapaamisissa näkyy palkkaneuvotteluiden asemassa tapahtunut perusmuutos ja Euroopassa tapahtuneen kehityksen vaikutus hajautettuihin työmarkkinasuhteisiin.

Tämän kehityksen myötä jotkin ammattijärjestöt pyrkivät pohtimaan uudestaan kansainvälisellä tasolla palkkaneuvottelujen rakennetta. Näiden pyrkimysten tarkoituksena on vahvistaa ammattijärjestöjen neuvotteluvaltaa, kun vaatimusala on laajentunut niin, että tavoitteena on makrotaloudellinen vakaus ja huomioon halutaan ottaa esimerkiksi koulutukseen pääsy, yhtäläiset mahdollisuudet tai liikkuvuus.

Vakauden tavoite on myös saanut työmarkkinaosapuolet tarkastelemaan muita tapoja jakaa tuottavuudesta saatavat edut. Voittopalkkiojärjestelmä on lupaava malli, jonka kehittäminen johtaa tutkimaan uudenlaisia organisointitapoja yrityksessä. Euroopan 500 suurimmasta yrityksestä 80 %:iin on jo perustettu voittopalkkiojärjestelmiä. Joissakin jäsenvaltioissa on toteutettu innovatiivisia malleja, joista komissio on ollut erittäin kiinnostunut.

Työmarkkinaosapuolet ovat palkka-asioissa ehdottoman ratkaisevassa asemassa, vaikka julkisen vallan toimilla onkin vaikutusta, koska ne määrittävät työstä maksettavien sosiaalimaksujen tason, joka on yleensä 30-60 % työn kokonaiskustannuksista. Viranomaiset antavat myös joskus suuntaviivoja varsinkin vähimmäispalkkojen tasosta, mikä on käytäntö 8 jäsenvaltiossa. Työmarkkinaosapuolten toiminta kuitenkin viime kädessä määrää yleisen palkkakehityksen.

Sukupuolesta johtuvien palkkaerojen esiintymistä edelleen ei voida hyväksyä. Jo vuonna 1975 annetusta direktiivistä 75/117/ETY huolimatta ero naisten ja miesten palkkojen välillä on edelleen noin 28 %. Tätä eroa voidaan osittain selittää objektiivisilla tekijöillä, varsinkin miesten ja naisten välisellä työnjaolla kotona (naiset keskeyttävät työuransa useammin kuin miehet), ja ne osoittavat myös, miten vaikeaa on yhdistää perhe- ja työelämää. Työmarkkinaosapuolet voivat osaltaan pyrkiä vähentämään tätä epätasa-arvoa ottamalla sukupuolinäkökohdat paremmin huomioon sopimuksissaan ja antamalla naisille tärkeämmän aseman työehtosopimusneuvotteluissa.

Seuraava laajentuminen koskee maita, joissa palkkataso on heikko Euroopan unionin jäsenvaltioihin verrattuna. Ehdokasmaiden joukko ei suinkaan ole yhtenäinen, ja joukon sisälläkin palkat vaihtelevat huomattavasti: Bulgarian 105 eurosta kuukaudessa Slovenian 854 euroon kuukaudessa. Jos otetaan huomioon työn tuottavuus, ehdokasmaiden palkkojen kilpailukyky on lähes Euroopan unionin tasolla. Portugalin, Espanjan ja Kreikan unioniin liittymisestä saadut kokemukset osoittavat, että reaalipalkkojen kiinniottoprosessi on hidas ja seuraa pikemminkin tuottavuuden sisäistä kehitystä kuin jotakin abstraktia eurooppalaista standardia.

Tämän lisäksi korkean palkkatason maat hyötyvät yleensä eniten kaupasta. Tämä tulee erityisen selvästi esiin EU:n ja KIE-maiden suhteissa: Länsi-Euroopalla oli suuri 27 miljardin euron kauppataseen ylijäämä Keski- ja Itä-Euroopan kanssa vuonna 1998.

Työaika

Työtekijöille työaikaa ja työrytmiä koskevat päätökset ovat toisena rakenteellisena ulottuvuutena työehtosopimusneuvotteluissa. Vaikka palkkaneuvotteluita on viime aikoina rajoittanutkin taloudellista vakautta koskeva tavoite, työn organisointia ja työaikaa koskevat neuvottelut sitä vastoin ovat monipuolisia ja laajoja, ja niissä tapahtuu parhaillaan lukuisia innovaatioita.

Normaali päivittäinen, viikoittainen, kuukausittainen ja vuosittainen työaikamalli on asetettu voimakkaasti kyseenalaiseksi. Työajan joustavuus tulee esiin neuvotteluissa, jotka koskevat vaihtelevia työaikoja, osa-aika- tai viikonlopputyön kehittämistä, vuotuista työaikaa, mahdollisuutta pitää sapattivapaita ja eläkeiän muuttamista. Vuosina 1985-1998 miesten osa-aikatyön osuus nousi 4 %:sta 6 %:iin ja naisten 28 %:sta 32 %:iin.

Tämä kehitys noudattelee tarvetta mukauttaa tuotantorytmiä tai tarjota palveluita kysynnän mukaan. Tarkoituksena on antaa yrityksille tarvittavaa joustavuutta ja löytää tehokkaimmat ja tuottavimmat työn organisointitavat. Muutoksella vastataan myös niiden työntekijöiden odotuksiin, jotka haluaisivat enemmän vapaa-aikaa tai sovittaa paremmin yhteen työ- ja perhe-elämää.

Tämä kehitys tuo kuitenkin esiin kysymyksiä, jotka koskevat uuden tasapainon löytämistä työajan joustavuuden ja työntekijöiden suojelun välille. Aikaisemmin työsopimukset olivat epävarmoja, nyt työskentelykaudet. Yhä enemmän käydään keskusteluja tarpeesta tarkastella pirstaloitua toiminta-aikaa laajemmasta ammatillisesta näkökulmasta, jossa otetaan huomioon uusien taitojen hankkimiseen käytetty aika.

Työssäkäyvät eurooppalaiset (61 % työikäisistä) työskentelevät keskimäärin 1660 tuntia vuodessa, mistä kertyy koko työelämän aikana noin 70 000 tuntia. Tätä työmäärää voidaan tarkastella eri tavoin. Tarkastelu johtaa kahteen kysymykseen, joihin kaikki jäsenvaltiot ovat pyrkineet etsimään vastauksia.

Ensimmäinen kysymys koskee työrytmin ja työajan joustavuutta. Osa-aikatyön (17,4 % työpaikoista vuonna 1998) tai viikonlopputyön osuuden valtavassa lisääntymisessä näkyy suuntaus työajan ja työrytmin yksilöllistymiseen. Työuran tilapäiseen keskeyttämiseen on monia mahdollisuuksia (esim. koulutusvapaa, sapattivapaa, vanhempainloma), joiden avulla työssäkäyntiä voi jakaa eri tavoin eri elämänvaiheissa.

Toinen kysymys koskee työajan lyhentämistä joko rajoittamalla viikko- tai vuosityöajan enimmäiskestoa tai lisäämällä varhaiseläkkeelle jäämistä. Suuntaus työajan lyhentämiseen on erittäin selvä ja jatkuva, ja siihen on pyritty viime aikoinakin. Käynnissä oleva tekninen vallankumous, jolle on ominaista merkittävä tuottavuuden lisääntyminen ja toiveet paremmasta elämänlaadusta, on antanut uutta vauhtia keskustelulle.

Yhteisö on pyrkinyt toiminnallaan suojelemaan työntekijöiden terveyttä ja turvallisuutta. Työmarkkinaosapuolten hiljattain tekemä osa-aikatyötä koskeva puitesopimus perustui yhtäläisen kohtelun periaatteelle. Maatalousalan työmarkkinaosapuolet puolestaan ovat neuvotelleet vuosittaisen työajan vähentämisestä, millä tavoitellaan parempaa työn organisointia ja työllisyyden lisäämistä. Nämä seikat osoittavat, että aihe on otettu huomioon yhteisön tasolla ja että työajan kestoon ja muuttamiseen liittyvien keskustelujen tai toimenpiteiden taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset ovat laajat.

Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu Euroopan tasolla

Euroopan tasoinen työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu toimii vauhdittajana erilaisten työmarkkinakulttuurien lähentämisessä. Vuodesta 1985 lähtien on muodostettu eri ammattialojen välille kaksikantaelimiä, jotka vähitellen ovat levinneet tietyille aloille, ja näiden kautta on voitu kokeilla viidentoista osapuolen neuvotteluita ja täsmentää pelisääntöjä.

Euroopan tasoisten työmarkkinaosapuolten organisointi on keskeinen seikka tässä yhteydessä. Edustavuutta ja toimikausien jakamista koskevat kysymykset ovat olleet keskeisellä sijalla keskusteluissa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (Maastrichtin sopimuksen) täytäntöönpanon jälkeen, ja niistä keskustellaan edelleen. Euroopan tason työmarkkinaosapuolet ovat kuitenkin antaneet erittäin rohkaisevia vastauksia.

Tämänhetkisen työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun keskipisteenä on työmarkkinaosapuolten kyky hoitaa niille Maastrichtin ja Amsterdamin sopimuksissa annettuja tehtäviä. On tarpeen uudistaa nykyisiä määräyksiä aiheista, jotka ovat yrityksille ja työntekijöille niinkin tärkeitä kuin tiedottaminen ja kuuleminen, elinikäisen koulutuksen saaminen sekä liikkuvuus. Uudistamisessa on otettava huomioon uuden teknologian nopea käyttöönotto, yritysten kasvava tarve joustavuuteen sekä työntekijöiden toiveet ammattitaidon täydentämisestä ja liikkuvuudesta ja työ- ja perhe-elämän paremmasta yhteensovittamisesta.

Euroopan tasolla hitaasti kehittyvä yhteistyö osoittaa, että työmarkkinaosapuolet ottavat toiminnassaan yhä enemmän huomioon eurooppalaisen ulottuvuuden ja joissakin tapauksissa käyttävät tai luovat uusia välineitä, jotka ovat tarpeen tällä tasolla toimimiseksi.

Tämä on erityisen selvää kansainvälisten yritysten tasolla, joissa direktiivin 94/45/EY innoittamana on allekirjoitettu yli 600 sopimusta, joilla pannaan täytäntöön työntekijöiden tiedottamis- ja kuulemisjärjestelyjä. Euroopan tason työmarkkinaosapuolten vuoropuhelussa uutta muotoa edustavat ryhmäkomiteat järjestävät tietojen- ja mielipiteidenvaihtoa, joka on välttämätöntä, jotta voitaisiin kehittää monikansallista ymmärtämystä työmarkkinasuhteissa. Tulevina vuosina juuri näissä ryhmäkomiteoissa voitaisiin käsitellä liikkuvuuteen, oikeuksien siirrettävyyteen tai yhtäläisiin mahdollisuuksiin liittyviä kysymyksiä.

Työmarkkinaosapuolten alakohtainen vuoropuhelu on vähitellen muotoutumassa. Vapaaehtoista kahdenvälistä vuoropuhelua on kehittymässä kahdellakymmenelläneljällä alalla Euroopan tasolla. Työmarkkinaosapuolet etsivät Euroopan tasoisia yhteistyömuotoja sekä perinteisillä aloilla, joilla yhteisön yhteistä politiikkaa on toteutettu lukuisien vuosien ajan, että mukaan tulevilla uusilla aloilla. Vuoropuhelun tarkoituksena on useimmiten löytää aluksi työmarkkinaosapuolten vuoropuheluun liittyvät ongelmat ja testata yhteistä sanastoa. Tämä selittää, miksi alakohtaisen vuoropuhelun seurauksena tehdyt sitoumukset ovat edelleen vähäisiä.

Alakohtainen taso on kuitenkin olennaisen tärkeä. Useissa jäsenvaltioissa se toimii tasapainottavana tekijänä työehtosopimusneuvotteluissa, koska sen avulla on mahdollista ottaa huomioon kunkin toiminta-alan omat erityispiirteet, joiden puitteissa työsuhteiden yleiset ehdot määritellään. Euroopan tasolla on tehty työajan lyhentämistä koskeva sopimus (maatalous, heinäkuussa 1997) ja työajan organisointia koskeva sopimus (meriliikenne ja rautatieliikenne, syyskuussa 1998).

Joillakin aloilla, joilla on tapahtunut nopeita rakennemuutoksia, työmarkkinaosapuolet ovat toimineet yhä useammin Euroopan tasolla, koska siellä on enemmän asiantuntemusta asiaan liittyvästä kehityksestä ja siellä pystytään toimimaan asian vaatimalla tavalla. Neuvottelujen kohteena olevien uusien aiheiden, kuten tietoyhteiskunnan kehittymisen tai etätyön aiheuttamien sosiaalisten vaikutusten osalta työmarkkinaosapuolet keskustelevat useilla aloilla keinoista, joilla voitaisiin parhaiten tukea jäsenvaltioissa tapahtuvaa kehitystä.

Alojen väliseen työmarkkinaosapuolten vuoropuheluun kuuluu kaksi ulottuvuutta: kolmikantaneuvottelut ja itsenäinen kahdenvälinen vuoropuhelu. Työmarkkinaosapuolet ovat saaneet merkittävän aseman, koska tähän on ollut voimakasta poliittista tahtoa ja on haluttu liittää työmarkkinaosapuolet läheisesti Euroopan integraation viimeaikaisiin edistysaskeliin.

Kolmikantaneuvottelut saivat alkunsa useissa neuvoa-antavissa elimissä (alojen välisissä neuvoa-antavissa komiteoissa), ja ne vahvistuivat 1970-luvulla, jolloin perustettiin työllisyyttä käsittelevä pysyvä komitea ja kolmen osapuolen konferenssit ja jolloin niissä käsiteltiin työllisyyteen liittyviä aiheita. Kolmikantaneuvotteluja on käyty esimerkiksi ammatillisen koulutuksen saantimahdollisuuksista, nuorten työmarkkinoille pääsyn parantamisesta, naisten ja miesten tasa-arvosta sekä pitkäaikaistyöttömien integroitumisesta, ja niiden perusteella on tehty päätelmiä, joista käy ilmi laaja yhteisymmärrys.

Kolmikantaneuvotteluita on uudistettu hiljattain eurooppalaista työllisyysstrategiaa ja työllisyyden suuntaviivoja koskevien keskustelujen myötä. Uudella prosessilla on vahvistettu yhteistoimintaa ja luotu uusia rakenteita.

Työllisyyttä koskevista suuntaviivoista käydään säännöllisiä teknisiä keskusteluja työllisyyttä ja työmarkkinoita käsittelevän komitean ja työmarkkinaosapuolten välillä. Talouspolitiikan koordinoinnista sekä palkkakehityksen ja talous-, budjetti- ja rahapolitiikan välisen vuorovaikutuksen kehittämisestä keskustellaan teknisellä ja poliittisella tasolla makroekonomisen vuoropuhelun puitteissa, joka perustettiin Kölnissä pidetyn Eurooppa-neuvoston seurantatoimena. Työllisyyttä käsittelevä pysyvä komitea ja valtioiden ja hallitusten päämiesten muodostama troikka tapaavat viikoittain, ja tämä antaa Euroopan tason työmarkkinaosapuolille mahdollisuuden keskustella työllisyyden taloudellisten ja poliittisten suuntaviivojen välisestä yhteydestä.

Työmarkkinaosapuolilla on myös institutionaalisia keinoja, joilla ne voivat puuttua yhteisön toimien kahteen keskeiseen ulottuvuuteen: talouspolitiikan koordinointiin ja Euroopan työllisyysstrategian täytäntöönpanoon.

Alojen välisillä kahdenkeskisillä neuvotteluilla tai Val Duchessen vuoropuhelulla on ollut avainasema Euroopan tasolla. Juuri tällä tasolla itsenäiset toimijat päättivät ensimmäisenä aloittaa vuoropuhelun, jolla voitaisiin saada aikaan kehitystä työehtosopimuksissa. EY:n teollisuuden ja työnantajien keskusjärjestö UNICE, julkisten yritysten Euroopan keskus CEEP ja Euroopan ammatillinen yhteisjärjestö CES tekivät tämän valinnan vuonna 1985, ja se on kantanut hedelmää. Se toimi tienavaajana sille, että työmarkkinaosapuolten asema tunnustettiin perustamissopimuksessa (138 ja 139 artikla). Se on myös antanut vuoropuheluun sitoutuneille organisaatioille mahdollisuuden tarkastella yhdessä yhteisön rakentamisen kannalta keskeisiä aiheita ja keskustella niistä. Tällaisia avainaiheita ovat esimerkiksi yhteistyöstrategian luominen talouspolitiikan alalla, sisämarkkinoiden toteuttaminen, työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan peruskirjan täytäntöönpano sekä siirtyminen kohti talous- ja rahaliittoa. Euroopan tason työmarkkinaosapuolet ovat - vuoropuhelunsa ansiosta - pystyneet näiden aiheiden osalta vaikuttamaan viimeaikaiseen kehitykseen ja osallistumaan politiikan täytäntöönpanoon huippukokouksissa järjestettyjen tapaamisten taikka lausuntojen tai suositusten antamisen kautta.

Työmarkkinaosapuolten merkitys tuli erittäin selvästi esiin vuoden 1991 hallitustenvälisessä konferenssissa, jossa ne tekivät sopimuksen (31.10.1991). Tämä sopimus toimi perustana laadittaessa perustamissopimuksen uusia artikloita, joissa vahvistetaan Euroopan tason työmarkkinaosapuolten tehtävät.

Uusien määräysten voimaantulo vuonna 1993 johti uuteen kauteen alojen välisessä työmarkkinaosapuolten vuoropuhelussa. Työmarkkinaosapuolten oikeus tulla kuulluiksi sosiaalipolitiikan alan ehdotuksista ja mahdollisuus vaatia asian käsittelyä mieluummin työehtosopimuksen kuin lainsäädännön kautta asettavat työmarkkinaosapuolet aivan Euroopan työmarkkinapoliittisen kentän keskelle. Yhteisistä lausunnoista on pikku hiljaa siirrytty Euroopan laajuisesti neuvoteltuihin puitesopimuksiin.

Vuodesta 1995 lähtien on allekirjoitettu kolme puitesopimusta: vanhempainlomaa koskeva sopimus joulukuussa 1995, osa-aikatyötä koskeva sopimus kesäkuussa 1997 ja määräaikaisia työsuhteita koskeva sopimus maaliskuussa 1999. Nämä ovat merkittäviä edistysaskelia, ja niiden kautta on ensimmäistä kertaa hyödynnetty perustamissopimuksen 138 ja 139 artiklan uusia määräyksiä. Työmarkkinaosapuolet pystyvät omasta aloitteestaan päättämään aiheet, joista on yleistä etua ja joita ne haluavat käsitellä tulevissa neuvotteluissaan.

Yhteisön lainsäädäntö sosiaalipolitiikan alalla

Eurooppalaisen sosiaalipolitiikan soveltamisala on laajentunut ja monipuolistunut yhteisön perustamisen alkuajoista. Työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen tähtääviä ensimmäisiä pyrkimyksiä on täydennetty määräyksillä, joiden tarkoituksena on torjua kilpailun vääristymistä, suosia naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia sekä parantaa työterveyttä ja työturvallisuutta. Viimeaikaisten institutionaalisten edistysaskeleiden ansiosta on mahdollista, että eurooppalaisen sosiaalipolitiikan soveltamisalaa laajennetaan erityisesti työllisyyteen ja syrjinnän torjumiseen liittyviin seikkoihin.

Yhteisön lainsäädäntö sosiaalipolitiikan alalla koskee nykyään neljää laajaa aluetta: työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, työlainsäädäntöä, naisten ja miesten tasa-arvoa sekä työterveyden ja työturvallisuuden takaamista. Näitä aloja koskevilla yhteisön lainsäädäntöehdotuksilla pyritään luomaan uutta lainsäädäntöä kansainvälisiin kysymyksiin (esim. vapaa liikkuvuus, eurooppalaiset yritysneuvostot, työntekijän lähettäminen työhön toiseen maahan) tai vahvistamaan oikeuksien vähimmäistaso, mikä ei kuitenkaan estä jäsenvaltiota pitämästä voimassa edullisempia säännöksiä.

Yhteisön direktiiveissä määriteltyjen suuntaviivojen täytäntöönpano kansallisessa lainsäädännössä tai työehtosopimuksissa on merkittävä tehtävä sosiaalipolitiikkaa koskevalle eurooppalaiselle lainsäädännölle. Välttämätöntä on myös seuranta ja arviointi sekä yhteydenpito kansallisiin hallintojärjestelmiin, joiden tehtävänä täytäntöönpano on. Sosiaalipolitiikkaan liittyvää yhteisön lainsäädäntöä koskeva koulutus on jatkossa yhä tärkeämpää.

Työntekijöille tiedottaminen ja heidän kuulemisensa on yleistynyt laajalti Euroopassa. Yritykset haluavat motivoida työntekijöitään ja saada heidät sitoutumaan toimintaansa ja tietävät, että tällainen vuoropuhelu on innovaation ja paremman työn organisoinnin lähde. Ne ovatkin yleisesti kehittäneet vapaaehtoisia tiedotus- ja kuulemismekanismeja henkilökuntaansa varten. Euroopan laajuisilla säännöksillä on pyritty täsmentämään niitä ehtoja ja tasoa, jolla työntekijät liitetään yrityksen elämään. Ensimmäiset työlainsäädäntöä koskevat direktiivit annettiin 1970-luvun alussa, ja niillä otettiin käyttöön velvoite tiedottaa työntekijöille ja kuulla heitä merkittävistä taloudellisista päätöksistä (joukkoirtisanomisista tai yritysluovutuksista). Neuvoston 22. syyskuuta 1994 annetulla direktiivillä 94/45/EY vahvistettiin velvoite tiedottaa työntekijöille ja kuulla heitä yli 1000 työntekijän yhteisönlaajuisissa yrityksissä. Uudemman ehdotuksen tarkoituksena on laajentaa tämä velvoite koskemaan kaikkia eurooppalaisia yrityksiä, joissa on yli 50 työntekijää.

Yhteisön tasolla noudatetun lähestymistavan tarkoituksena on tehdä kansallisista käytännöistä taas merkityksellisiä kansainvälistymisestä huolimatta (Euroopan laajuista ryhmittymää koskevalla tiedolla täydennetään paikallisesti annettavaa tietoa) ja edistää työntekijöiden ja yritysten tasaveroista kohtelua. Syvällisten ja nopeiden rakennemuutosten aikana, jona eurooppalaisten yritysten on jatkuvasti ollut mukauduttava ja organisoiduttava uudelleen, muutosten sosiaalisten vaikutusten huomioonottaminen on olennaisten tärkeää.

Kansallisella tasolla tapahtuva kehitys johtaa sisäisten pelisääntöjen uudelleenmäärittelyyn tasojen ja alojen välillä. Tässä voidaan havaita kaksoisilmiö, joka vaikuttaa työehtosopimusneuvotteluihin: (i) pyrkimys hajautettujen tasojen vapauttamiseen suhteessa keskitetyllä tasolla neuvoteltuihin standardeihin tai suuntaviivoihin ja (ii) pyrkimys neuvotteluiden sisällön laajentamiseen.

Nämä pyrkimykset eivät ole tähän mennessä selventäneet Euroopan tason asemaa. Samoista aiheista käytävien neuvottelujen päällekkäisyys - Euroopan tasoa tulkitaan kansallisella tasolla ja sen jälkeen toiminta konkretisoituu alakohtaisella ja yritysten tasolla - johtaa siihen, että hyvinkin yleiset suuntaviivat vahvistetaan ylimmällä tasolla. Tällöin on keskeistä pyrkiä tutkimaan sitä, miten eri tasot voivat täydentää toisiaan.

Tietyissä viimeaikaisissa kehitysaskeleissa - olivatpa kyseessä sitten hajautetut aloitteet tai työmarkkinaosapuolten Euroopan tasoisten järjestöjen aloitteet - näkyy pyrkimys koordinoida työehtosopimusneuvottelut Euroopan tasolla. Näin on erityisesti asioissa, jotka koskevat työntekijäjärjestöjen toimintaa palkkakysymyksissä raja-alueilla. Yleisemmin on nähtävissä, että aiheita ja toimintatapoja levitetään laajemmin ja unioniin kuuluminen otetaan näkyvämmin huomioon kansallisissa keskusteluissa tai työmarkkinaosapuolten hajautetuissa keskusteluissa.

Vuoropuhelun puitteita sääntelevistä käytännöistä, työehto sopimus neuvotteluiden tuloksista, yhteisen toiminnan edellytyksistä ja konfliktien ratkaisutavoista päätetään kuitenkin edelleen kansallisella tasolla. Euroopan tasoista lainsäädäntöä ei voida soveltaa asioihin, jotka kuuluvat vahvasti kansallisiin perinteisiin.

Työllisyyttä koskevat yhteiskuntasopimukset

1990-luvulla allekirjoitettiin työllisyyttä koskevia kolmikantasopimuksia useissa jäsenvaltioissa. Kolmikantaneuvottelujen merkityksen kasvu aiheissa, jotka liittyvät työllisyyden edistämiseen, inflaation hallintaan ja sosiaalisten suojelun järjestelmien uudistamiseen, merkitsee uutta vaihetta Euroopan tason työmarkkinasuhteissa.

Yhteiskuntasopimusten kautta työmarkkinaosapuolet ovat saaneet kutsun osallistua toimintaan aloilla, jotka perinteisesti on varattu julkiselle vallalle: työllisyyspolitiikka ja talouspolitiikan suuntaviivat. Vastineeksi ne ovat suostuneet neuvottelemaan itsenäisen sopimuksenteko-oikeutensa ulkopuolella suuntaviivoista, jotka koskevat palkkakehitystä tai mukautumista työmarkkinoiden toimintaan.

Tavoitteita, joihin jäsenvaltiot ovat sitoutuneet talous- ja rahaliittoon osallistumisensa myötä, ei selvästikään olisi voitu saavuttaa ilman yhteistyökumppanuutta ja työmarkkinaosapuolten panosta niiden omalla toimialueella.

Viime vuosina tällaista yhteistyökumppanuuteen perustuvaa lähestymistapaa on suosittu useissa jäsenvaltioissa, jotka ovat käyneet "toisen sukupolven" sopimusneuvotteluita. Tavoitteena on ollut valmistautua käynnissä oleviin muutoksiin tai jopa hallita niitä. Tällaisia muutoksia ovat esimerkiksi markkinoiden globalisoituminen, kilpailun ja kilpailukyvyn vaatimusten voimistuminen, tietoyhteiskunnan merkityksen kasvaminen, tuotanto-, kulutus- ja elintapojen pysyvä muuttuminen, väestön vanheneminen ja siitä johtuvat eri sukupolvien väliset uudet ratkaisut, työajan joustavuuden kehittyminen sekä kysymys oikeuksien jatkuvuudesta ammattiuralla, johon liittyy keskeytyksiä ja uudelleen suuntautumista.

Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu on tässä tilanteessa tullut jälleen merkittäväksi. Se edustaa keskeistä toimintatapaa, jossa työntekijöiden edustajat osallistuvat itseään koskeviin päätöksiin, ja siitä on tullut foorumi, jossa voidaan tuoda esiin koko yhteiskuntaan vaikuttavia laajempia odotuksia.

Kun jäsenvaltioiden tasolla on ryhdytty hyväksymään yhteiskuntasopimuksia, se on saanut aikaan rinnakkaisen lähestymistavan yhteisön tasolla. Työllisyyttä koskevalla eurooppalaisella sopimuksella, joka luonnosteltiin Kölnissä pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa, pyrittiin tuottamaan Euroopan tasolla sellaista äärimmäisen positiivista dynamiikkaa, jota useissa jäsenvaltioissa on esiintynyt.

Jotta Euroopan tasoinen yhteistyökumppanuus onnistuisi, kaikkien ja etenkin työmarkkinaosapuolten on sitouduttava siihen tiukasti. Siinä tulee esiin - muiden tässä raportissa korostettujen näkökohtien lisäksi - Euroopan tason työmarkkinasuhteiden kehittyminen.