Komission kertomus neuvostolle hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (EY) N:o 2200/96 täytäntöönpanosta /* KOM/2001/0036 lopull. */





KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (EY) N:o 2200/96 täytäntöönpanosta Sisällysluettelo Esipuhe 1. Johdanto 1.1. Maailmanlaajuinen tarjonta ja kysyntä 1.2. Maailmankauppa 1.3. Kysyntä ja tarjonta EU:ssa 1.4. EU:n kauppa 1.5. Tuotantorakenne ja tulotaso 2. Hedelmä- ja vihannesalan yhteisen markkinajärjestelyn tarkastelu 2.1. Tuotteiden luokittelu ja kaupan pitämistä koskevat vaatimukset 2.1.1. Kaupan pitämistä koskevat vaatimukset 2.1.2. Elintarvikkeiden turvallisuutta koskevat vaatimukset 2.2. Tuottajaorganisaatiot (TO) 2.2.1. Hedelmä- ja vihannesalan tuottajaorganisaatiot 2.2.2. Tuottajaorganisaatiot ja niiden markkinalohkot 2.3. Toimialakohtaiset organisaatiot ja sopimukset 2.4. Interventiojärjestelmä ja tuotteiden poistaminen markkinoilta 2.5. Toimintarahastot ja niiden käyttö 2.6. Ympäristövaatimukset 2.7. Pähkinät 2.8. Sitrushedelmien jalostustuki 2.9. Hedelmä- ja vihannesasetuksen ja uuden maaseudun kehittämisasetuksen suhde 2.10. Talousarvioon liittyvät kysymykset Esipuhe Euroopan komissio esitti heinäkuussa 1994 neuvostolle ja parlamentille tiedonannon hedelmä- ja vihannesalaa koskevan yhteisön politiikan kehityksestä ja tulevaisuudesta (KOM(94) 360 lopullinen - 27. heinäkuuta 1994). Siinä esitettiin tärkeimmät haasteet, joihin yhteisön hedelmä- ja vihannesalan on vuosisadan loppuun mennessä vastattava, sekä edellytykset toiminnan kehittämiseksi tulevaisuudessa. Komissio katsoi, että tärkeimpänä tavoitteena oli auttaa ja rohkaista EU:n tuottajia vastaamaan avoimempien ja kilpailukykyisempien markkinoiden asettamiin haasteisiin vahvistamalla tuottajien voimavaroja, joita ovat seuraavat: - tuotteiden laatu, - tuottajien dynamismi ja valmius sopeutua muuttuviin markkinoihin, - vaihtelevan ja terveellisen tuotevalikoiman tarjonnan ohella tarjottavat palvelut. Komissio ehdottaa tätä varten markkinajärjestelyn myönteisten osatekijöiden - markkinasuuntautuneisuuden, hallinnon hajauttamisen ja tarjonnan keskittämisen - lujittamista, samalla kun budjettimenoja yksinkertaistetaan ja suunnataan uudelleen toimenpiteisiin, joiden avulla voidaan varmistaa alan parempi tulevaisuus ja vastata kansalaisten esittämiin ympäristövaatimuksiin. Neuvosto sekä kaikki hedelmä- ja vihannesalan toimijat suhtautuivat kyseiseen tiedonantoon myönteisesti. Komissio esitti 4. lokakuuta 1995 ehdotuksensa alan uudistusta koskeviksi neuvoston asetuksiksi (KOM(95) 434 lopullinen). Ehdotuksista keskusteltiin neuvostossa kaksi vuotta, minkä jälkeen tuoreita hedelmiä ja vihanneksia, sitrushedelmiä sekä hedelmä- ja vihannesjalosteita koskevat asetukset hyväksyttiin viimein 28. lokakuuta 1996. Asetuksen (EY) N:o 2200/96 56 artiklassa säädetään, että "viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2000 komissio esittää neuvostolle tämän asetuksen toiminnasta kertomuksen, johon liitetään tarvittaessa aiheellisia ehdotuksia". Asetuksen (EY) N:o 2202/96 9 artiklassa säädetään, että komissio antaa neuvostolle kertomuksen sitrushedelmiä koskevan järjestelmän soveltamisesta sen jälkeen, kun se on ollut toiminnassa kahden vuoden ajan, ja tekee siihen liittyen tarvittaessa myös tarpeellisia ehdotuksia. Vuoden 1996 uudistus ei koskenut kolmansien maiden kanssa käytävään kauppaan liittyviä järjestelyjä, minkä vuoksi niitä ei tarkisteta tämän kertomuksen yhteydessä. Euroopan komissio teki 12. heinäkuuta 2000 ehdotuksen hedelmä- ja vihannesalan yhteisen markkinajärjestelyn muuttamisesta. Ehdotuksen tarkoituksena oli esittää ratkaisuja puutteisiin, jotka oli korjattava kiireellisesti, jotta markkinajärjestelyyn mahdollisesti tehtävät muutokset voitaisiin panna täytäntöön markkinointivuodesta 2001/02 alkaen. Komissio järjesti 2. ja 3. lokakuuta 2000 tuottajaorganisaatioille tarkoitetun kaksipäiväisen seminaarin, jossa tarkasteltiin, miten vuoden 1996 uudistus oli pantu täytäntöön eri jäsenvaltioissa. Seminaarissa käsiteltiin tämän lisäksi mahdollisia perusasetukseen sisällytettäviä parannuksia, joilla voitaisiin varmistaa sen tehokkaampi toiminta. Tämän kertomuksen tarkoituksena on kuvailla nykyistä tilannetta. Se on tarkoitettu taustatiedoksi poliittisille ehdotuksille, joita tehdään mahdollisesti myöhemmin, neuvostossa, alan toimijoiden keskuudessa ja laajemmin yhteiskunnassa käytävien keskustelujen tulosten perusteella. Se on ensimmäinen askel siihen pyyntöön vastaamiseksi, jonka neuvosto esitti lokakuussa 1996 ja joka koski alan tarkastelemista ja uusien ehdotusten tekemistä tarvittaessa. 1. Johdanto 1.1. Maailmanlaajuinen tarjonta ja kysyntä [1] [1] Tiedot on saatu FAO:sta, myös EU:n osalta (johdonmukaisuuden vuoksi). Ne kattavat kaikki hedelmät ja vihannekset perunoita lukuun ottamatta. Yhteismäärät viittaavat näin ollen laajempaan tuotejoukkoon kuin se, jonka hedelmien ja vihannesten yhteinen markkinajärjestely kattaa. Hedelmien ja vihannesten keskimääräinen maailmanlaajuinen tuotanto vuosina 1998-1999 oli hieman yli 1 100 miljoonaa tonnia: hedelmiä tuotettiin 530 miljoonaa tonnia ja vihanneksia 470 miljoonaa tonnia. Tärkein tuotantoalue on Aasia, jonka markkinaosuus oli lähes 56 prosenttia. Latinalaisen Amerikan ja Karibian maiden osuus oli 12 prosenttia, EU:n 10 prosenttia, Afrikan 9 prosenttia ja Pohjois-Amerikan 7 prosenttia. Maailman suurin hedelmien ja vihannesten tuottaja on Kiina (29%), ja seuraavina tulevat EU (10%), Intia (10%) ja Yhdysvallat (7%). >VIITTAUS KAAVIOON> Lähde: FAO Maailmanlaajuinen kulutus (960 miljoonaa tonnia) oli samalla kaudella suunnilleen 180 miljoonaa tonnia tuotantoa alhaisempi. Aasia on tältäkin osin johtava alue, sillä sen osuus kokonaiskulutuksesta oli 59 prosenttia, ja seuraavina tulevat EU (10%), Afrikka (9%), Pohjois-Amerikka (8%) ja Latinalainen Amerikka ja Karibian maat (8%). Maailman suurin kuluttaja on Kiina, jonka osuus on 30 prosenttia, ja seuraavaksi suurimpia kuluttajia ovat Intia ja EU (10%) sekä Yhdysvallat (7%). Maailmanlaajuisella tasolla vallitsee voimakas suuntaus tuotannon lisäämiseen, vaikka kulutus lisääntyy hitaammin. Joissakin kehitysmaissa suurin osa tuotannon kasvupotentiaalista näyttää suuntautuvan kohti kotitalouksien kulutusta, kun taas muissa maissa ollaan kehittämässä vientiin suuntautunutta tuotantoa. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> 1.2. Maailmankauppa Hedelmien ja vihannesten vuosittainen kauppa on viime vuosina ollut arvoltaan noin 50 miljardia euroa ja määrältään 70 miljoonaa tonnia. Yhdysvallat oli vuosina 1996-1998 arvossa mitattuna maailman suurin viejä, sillä sen osuus oli 18 prosenttia, ja seuraavina tulivat EU (12%), Kiina (7%), Meksiko (7%) Turkki (5%). Samalla kaudella suurin tuoja oli EU, jonka osuus oli 27 prosenttia kokonaistuonnista, ja seuraavaksi suurimpia tuojia olivat Yhdysvallat (18%), Japani (11%) ja Kanada (6%). EU:lla ja Japanilla oli merkittävä kauppavaje (EU:lla -9 miljardia euroa ja Japanilla -5 miljardia euroa), kun taas suurimmat kauppataseen ylijäämät kirjattiin Kiinassa (+3 miljardia euroa), Meksikossa (+2,5 miljardia euroa) ja Turkissa (+2 miljardia euroa). EU on suurin nettotuoja, ja sen markkinat ovat maksukykyisimmät. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> Tuotteet, joilla maailmassa käytiin eniten kauppaa, olivat sitrushedelmät, joiden osuus oli 4,4 miljoonaa tonnia ja 2,6 miljardia euroa, omenat (3,2 miljoonaa tonnia ja 2,1 miljardia euroa), sipulit (3 miljoonaa tonnia ja 1 miljardi euroa) ja tomaatit (2 miljoonaa tonnia ja 1,6 miljardia euroa). 1.3. Kysyntä ja tarjonta EU:ssa [2] [2] Eurostatin tiedot. Vihannesten kokonaistuotanto EU:n 15 jäsenvaltiossa on viime vuosien aikana ollut noin 55 miljoonaa tonnia. Vihannesten tuotannossa johtava jäsenvaltio on Italia, joka tuotti 15 miljoonaa tonnia, ja seuraavaksi suurin tuottaja on Espanja 11,5 miljoonalla tonnillaan. EU:n 15 jäsenvaltiossa tuotettiin tuoreita hedelmiä yhteensä hieman yli 30 miljoonaa tonnia, josta 9 miljoonaa tonnia oli sitrushedelmiä. Suurin tuottajajäsenvaltio on Espanja, jonka tuottamasta 10 miljoonasta tonnista 5,5 miljoonaa tonnia oli sitrushedelmiä, ja toiseksi suurin tuottaja on Italia 9,5 miljoonalla tonnillaan, josta 3 miljoonaa tonnia oli sitrushedelmiä. EU:n vihannestuotanto oli 80-luvun alussa noin 45 miljoonaa tonnia eli lähes 20 prosenttia nykyistä pienempi. Tuoreiden hedelmien kokonaistuotanto sitrushedelmät mukaan luettuina oli 27 miljoonaa tonnia eli 12 prosenttia nykytuotantoa pienempi. EU:n kulutussuuntaukset ovat pysyneet vakaina, ja kysyntä on tuoreiden hedelmien osalta 29 miljoonaa tonnia ja vihannesten osalta 41 miljoonaa tonnia eli tuoreita hedelmiä kulutettiin asukasta kohden 92 kg ja vihanneksia 133 kg. Hedelmäjalosteiden, lähinnä hedelmämehun, kulutus näyttää sitä vastoin lähteneen voimakkaaseen nousuun. 1.4. EU:n kauppa EU toimii aktiivisesti maailmanmarkkinoilla. Tuoreista tuotteista eniten tuodaan sitrushedelmiä, omenoita (60% Uudesta-Seelannista, Chilestä ja Etelä-Afrikasta), trooppisia/eksoottisia hedelmiä ja viinirypäleitä. Myös hedelmämehut, jotka ovat useimmiten sitrushedelmä- ja omenamehutiivisteitä, ovat merkittävä tuontiartikkeli. Sipulit ja tomaatit ovat (yhteiseen markkinajärjestelyyn kuulumattomien) perunoiden jälkeen yhteisöön eniten tuotuja tuoreita vihanneksia. Jäädytettyjen ja kuivattujen vihannesten tuontimäärät ovat paljon suuremmat. Hedelmistä EU vie lähinnä sitrushedelmiä (appelsiineja, klementiineja ja sitruunoita), omenoita ja viinirypäleitä; vihanneksista viedään eniten sipuleita ja tomaatteja. Perinteiset vientimaat ovat Venäjä, Keski- ja Itä-Euroopan maat, Sveitsi sekä Norja. 1.5. Tuotantorakenne ja tulotaso Hedelmien ja vihannesten osuus EU:ssa käytössä olevasta maatalousmaasta (KMM) on noin neljä prosenttia. Tämän alan suhteellinen merkitys vaihtelee erittäin paljon jäsenvaltioittain (27,8% Espanjassa, 26,3% Italiassa, 24,6% Kreikassa, 19,9% Portugalissa, 2,7% Tanskassa, 4,3% Irlannissa ja 5% Ruotsissa). Tärkeimmät hedelmien ja vihannesten viljelyalueet sijaitsevat Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa. >TAULUKON PAIKKA> EUROOPAN UNIONI Hedelmien ja vihannesten tuotannon osuus (%) maatalouden tuotannosta alueittain >VIITTAUS KAAVIOON> Vuonna 1997, jolloin toteutettiin viimeisin maatilojen rakennetta koskeva tietojenkeruu, EU:ssa oli 636 000 tuoreita hedelmiä ja vihanneksia tuottavaa maatilaa, joiden keskimääräinen koko oli 4,1 hehtaaria. Niistä vain 14,5 prosenttia oli suuntautunut vihannesten tuotantoon. Erikoistuneita kaupallisia tiloja, joiden taloudellinen koko oli yli 16 EKY:ä [3], oli 63 000, ja niiden keskimääräinen koko oli 22,5 hehtaaria. Erikoistuneiden tilojen määrä väheni 21 prosenttia vuosina 1990-1997, samalla kun niiden keskimääräinen koko suureni 28 prosenttia. Erikoistuneet vihannestilat ovat keskimäärin 6 hehtaaria suurempia kuin erikoistuneet hedelmätilat. [3] Taloudellinen koko ilmoitetaan Euroopan kokoyksikköinä. EKY:n arvo vuoden 1997 tietojenkeruussa oli 1 200 ecua. >VIITTAUS KAAVIOON> Koska hedelmä- ja vihannesala on työvoimavaltainen ala, hehtaaria kohden saatu nettoarvonlisä on aina paljon suurempi kuin koko maatalouden osalta saatu hehtaarikohtainen keskimääräinen nettoarvonlisä. Työyksikköä kohden saadut tulot ovat silti alhaisemmat kuin maataloudessa yleensä, erityisesti hedelmäalalla ja eteläisissä jäsenvaltioissa. Erikoistuneiden vihannestilojen tulot ovat usein erikoistuneiden hedelmätilojen tuloja merkittävästi suuremmat. 2. Hedelmä- ja vihannesalan yhteisen markkinajärjestelyn tarkastelu Vaikka yhteisen markkinajärjestelyn kattamien hedelmien ja vihannesten osuus EU:n maatalouden lopputuotannosta on yli 15,8 prosenttia, joka on viljojen (9,3 prosenttia) tai naudanlihan (9,8 prosenttia) osuutta suurempi, hedelmien ja vihannesten tuotantoa ei katsota yhdeksi "suurista" maatalousaloista, koska se jakautuu moniin eri tuoteryhmiin. Tämän yhteisen markkinajärjestelyn rakenne on niin ikään aivan erityinen, sillä se määräytyy hedelmien ja vihannesten erityispiirteiden, kuten laatuvaatimusten ja pilaantuvuuden, sekä tuottaja organisaatioiden mukaan. 2.1. Tuotteiden luokittelu ja kaupan pitämistä koskevat vaatimukset 2.1.1. Kaupan pitämistä koskevat vaatimukset Markkinoiden avoimuutta ja kehittymistä lisäävällä standardoinnilla on 40 vuoden ajan ollut ensiarvoisen tärkeä asema tuoreiden hedelmien ja vihannesten luokittelussa. Kaupan pitämistä koskevat vaatimukset otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön, kun tuoreiden hedelmien ja vihannesten kauppa alkoi kehittyä 1800-luvun lopussa. Ulkomaankaupan lisääntyessä monet maat, esimerkiksi Italia, Alankomaat, Espanja ja Yhdysvallat, asettivat tuotteisiinsa ja kaupankäyntiin (lähinnä vientiin) sovellettavia laatuvaatimuksia. Yhdistyneiden Kansakuntien Euroopan talouskomissiossa (UN/ECE) toimivan herkästi pilaantuvia tuotteita käsittelevän työryhmän lokakuussa 1949 aloittama työ konsolidoitiin, kun se siirtyi vuodesta 1962 alkaen OECD:n vastuulle. OECD perusti hedelmiin ja vihanneksiin sovellettavia kansainvälisiä vaatimuksia koskevan järjestelmän, jonka tavoitteena on kaupan pitämistä koskevien vaatimusten yhdenmukainen noudattaminen. Vaatimusten noudattamiseksi on EU:ssa ja Yhdysvalloissa käytetty menettelyä, jossa tuotteet ryhmitellään ennalta määriteltyihin luokkiin, joita käytetään kaikissa markkinointiketjun vaiheissa. Nämä luokat mahdollistavat tuotteiden kuvauksen ja antavat tietoja niiden markkina-arvosta edellyttämättä fyysisten ominaisuuksien kuvausta. Luokittelu ja epätyydyttävien tuotteiden poistaminen markkinoilta tekevät markkinoista avoimemmat, ja hinnasta saattaa tulla merkityksellinen, standardoituun tuotteeseen viittaava tekijä (luokka, koko, esittämismuoto jne.). Vaatimusten tehokas noudattaminen ja järjestelmän luotettavuus näyttäisi edistävän hedelmien ja vihannesten kauppaa ja takaavan tuotteiden vapaan liikkuvuuden, eikä suinkaan vaikeuttavan kaupankäyntiä. Kun hedelmiin ja vihanneksiin sovelletaan kotimaan- ja maailmanmarkkinoilla kansainvälisiä vaatimuksia, hedelmien ja vihannesten markkinointiketjun taloudellisille toimijoille aiheutuvat kustannukset pienenevät, mistä syystä ne pitävät vaatimusten noudattamista arvossa. Näiden vakiintuneiden kaupan pitämistä koskevien vaatimusten lisäksi monet toimijat ovat kehittäneet omia yksityisiä vaatimuksiaan, jotka liittyvät tiettyyn tuotemerkkiin yhdistettyihin vaatimuksiin. Standardoinnin avulla määritellään tunnistamista koskevat säännöt ja vähennetään täten taloudellista epävarmuutta talouden toimijoiden välisessä kaupankäynnissä. Standardointi poistaa erityisesti tuotestandardeihin liittyviä epäilyjä ja talouden toimijoiden toimintaan liittyvää epävarmuutta. Kuluttajat arvostavat tuottajia, joiden tuotteet ovat täysin vaatimusten mukaisia. Standardointi on ollut tarpeen, koska - Tuottajat ja kuluttajat eivät ole keskenään suorassa yhteydessä, - tuotteiden fyysisten ominaisuuksien kuvaus on useimmiten mahdotonta, - tuotemerkkien kehitys on äärimmäisen rajallista maatalouselintarvikkeiden rakenteen vuoksi (tuotannon alhaisen määrän pirstoutuminen tarjontapuolella ja vaikeudet laajan ja moninaisen tuotevalikoiman tarjonnassa koko vuoden ajan). Kaupan pitämistä koskevien vaatimusten asema selittää sen, miksi jotkut - mutta eivät kaikki - maailmanmarkkinoilla toimivista tärkeimmistä kilpailijoista (esim. Etelä-Afrikka ja Uusi-Seelanti) osallistuvat kansainvälisellä tasolla toteutettavaan standardointitoimintaan. Standardoinnin merkitys on entisestään lisääntynyt nykytilanteessa, jossa kuluttajan tarjolla on yhä laajeneva tuotevalikoima, jota hedelmä- ja vihanneskaupan kasvava globalisoituminen ruokkii. Hedelmien ja vihannesten toimittajat etsivät keinoja erottautuakseen kilpailijoistaan ja suunnatakseen tuotteitaan tietyille markkinalohkoille. Laatuseikat (esim. tuoreus, maku, väri, jäljitettävyys, elintarviketurvallisuus, ympäristöystävällinen tuotanto, alkuperäalue ja sokeripitoisuus) ovat tältä osin käymässä yhä tärkeämmiksi. Kasvien terveyttä koskevat näkökohdat ovat niin ikään muuttumassa kilpailukykyä edistäviksi tekijöiksi. Vuoden 1996 asetuksella pyrittiin säilyttämään standardit ja saattamaan ne ajan tasalle noudattaen tiiviisti kansainvälisillä foorumeilla (erityisesti UN/ECE) tehtyjä päätöksiä. Komissio on tarkistanut useimmat ennen uudistusta voimaan tulleet kaupan pitämistä koskevat vaatimukset. Lisäksi se on asettanut vaatimuksia joillekin uusille tuotteille (avokadot, melonit ja vesimelonit). Nykyisellään laatuvaatimukset on määritelty 35 tuotteelle, jotka luetellaan perusasetuksen liitteessä I. Standardointia ei enää nykyisin käytetä markkinapolitiikan välineenä. Ottamalla käyttöön sovitut luokat tuoreiden tuotteiden markkinoilla kaupan pidettäville tuotteille (luokat I ja II sekä joidenkin tuotteiden osalta ekstra-luokka) ja edellyttämällä jalostusteollisuuteen toimitettavilta tuotteilta ainoastaan vähimmäisvaatimusten täyttymistä Euroopan komissio luopui vaatimusten käytöstä markkinoiden hallintokeinona. Tätä lähestymistapaa on noudatettu johdonmukaisesti uuden asetuksen täytäntöönpanosta alkaen. [4] Näin ollen se seikka, että perusasetuksessa säilytetään mahdollisuus poikkeuksellisissa olosuhteissa toteutettavaan kaupan pitämiseen (4 artikla) tai sellaisten tuotteiden vientiin, jotka eivät täytä kaupan pitämistä koskevia vaatimuksia (9 artiklan 1 kohdan toinen virke), saattaa vaikuttaa vanhentuneelta käytännöltä. Onkin päätettävä, pitäisikö nämä vanhentuneet toimenpiteet säilyttää asetuksessa. [4] Hallintokomitea keskusteli tästä asiasta tarkastellessaan persikoiden markkinatilannetta vuonna 2000. Suurin osa jäsenvaltioista oli sitä mieltä, että persikoiden ylitarjonnan vuoksi kaupan pitämisen rajoitteita ei pitäisi soveltaa. Joissakin kaupan pitämistä koskevissa asetuksissa on otettu käyttöön vähäisiä makua koskevia laatuvaatimuksia, joita ovat seuraavat: - sitrushedelmien vähimmäismehupitoisuus, - kiivien kypsyysasteen on oltava Brix-testillä määriteltynä vähintään 6,2 prosenttia, - melonien hedelmälihan refraktometriluvun on oltava vähintään 8 prosenttia, - mahdollisuus ilmoittaa persikoiden, nektariinien, tomaattien ja melonien osalta Brix-arvona ilmaistu sokerin vähimmäispitoisuus ja/tai enimmäiskiinteys. Voidaan todeta, että kolme viimeistä luetelmakohtaa liittyvät sokeripitoisuuteen. Lisäksi lähes kaikkiin kaupan pitämistä koskeviin vaatimuksiin sisältyy lauseke hedelmien ja vihannesten riittävästä kehitys- ja kypsyysasteesta. Kuten nämä esimerkit osoittavat, aistinvaraisten vaatimusten mahdollisten kriteerien määrittelyssä on edistytty jonkin verran, vaikka määritysmenetelmät ovat vielä kehitteillä. Ei ole vielä päätetty, olisiko otettava käyttöön kauppiaiden jo soveltama menetelmä, jossa viitataan järjestelmällisesti vapaaehtoisiin kriteereihin. Tällaisessa tapauksessa eräitä yksinkertaisia ja merkityksellisiä kriteereitä voisivat olla sokeripitoisuus, happamuus, sokeri- ja happopitoisuuden suhde ja kuiva-ainepitoisuus. Toisaalta jotkut tarkkailijat väittävät, että säädöksissä vahvistetut kaupan pitämistä koskevat vaatimukset ovat tarpeettomia nykyisessä markkinatilanteessa, jossa yli puolet kotimaan tuotannosta ja joissakin jäsenvaltioissa kaksi kolmasosaa tarjonnasta tavoittaa lopullisen kuluttajan alle viiden toimijan välityksellä. Usein esitetty vasta-argumentti on, että pienellä osalla tuotteita voi olla markkinoita vakavasti vahingoittava vaikutus. Keskustelu kaupan pitämistä koskevien vaatimusten tehtävästä ja merkityksestä ei ole vielä päättynyt. Tästä seikasta olisi keskusteltava rauhallisesti ja perusteellisesti EU:n kannan vakiinnuttamiseksi. 2.1.2. Elintarvikkeiden turvallisuutta koskevat vaatimukset Elintarvikkeiden turvallisuutta koskevat vaatimukset eivät sisälly perusasetukseen, vaikka niillä parannetaan markkinoiden avoimuutta ja vastataan paremmin loppukuluttajien esittämään kysyntään. Tätä tavoitetta voitaisiin edistää vahvistamalla vaatimuksia, jotka koskevat jäämien (direktiivit 90/642/ETY ja 76/895/ETY) ja vieraiden aineiden (asetus (EY) N:o 194/97) enimmäismääriä. Tähän liittyy epäsuorasti kysymys SPS-vaatimusten (elintarvikkeiden turvallisuus) sisällyttämisestä yhteisen markkinajärjestelyn kaupan pitämistä koskeviin vaatimuksiin. Esimerkiksi Codex Alimentarius -komission (FAO/WHS) laatimat omenoita koskevat Codex-standardit kattavat vieraat aineet (enimmäismäärät) ja torjunta-aineiden jäämät (jäämiä koskevat enimmäismäärät). Jos kaikki vaatimukset järjestettäisiin uudelleen osaksi samaa oikeudellista kehystä, selkeys ja avoimuus parantuisivat, ja tämän lisäksi eri järjestelmien/valvontamenettelyjen (jotka ovat nykyisin erillisiä) välinen johdonmukaisuus ja yhteensovittaminen saattaisivat lisääntyä. 2.2. Tuottajaorganisaatiot (TO) 2.2.1. Hedelmä- ja vihannesalan tuottajaorganisaatiot Yksi vuoden 1996 uudistuksen tärkeistä tavoitteista oli kunnostaa riittämättömästi toimineet ja heikot tuottajaorganisaatiot. Tuottajaorganisaatioiden, joita pidetään usein kaupan pitämistä koskevien vaatimusten kanssa yhtenä hedelmä- ja vihannesalan markkinajärjestelyn kulmakivistä, oli ehdottomasti lisättävä tehtäviään tuetuista markkinoilta poistamisista tarjonnan keskittämiseen ja tuotteiden kaupan pitämiseen. Lisäksi niillä tuli olla asianmukainen rooli alan ympäristönsuojelun tason parantamisessa. Tuottajien olisi lisäksi voitava tuottajaorganisaatioiden avulla reagoida ja mukautua paremmin entistä kilpailukykyisempien ja avoimempien markkinoiden signaaleihin. Kysynnän kasvavaan keskittymiseen vastaamiseksi tuottajien markkina-asemaa on tarpeen lujittaa lisäämällä tarjonnan keskittämistä. Tämä tavoite mainitaan selvästi vuoden 1996 asetuksessa. Tuottajien vapaaehtoinen jäsenyys ja jäsenille tarjottujen palvelujen tehokkuus sekä tuottajajäsenten velvoite markkinoida koko tuotantonsa organisaationsa välityksellä katsottiin perusvaatimuksiksi laajemmilla, avoimemmilla ja kilpailukykyisillä markkinoilla toimimiseksi. Voidaan perustaa eri tuottajaorganisaatioluokkia, joista jotkut erikoistuvat sitrushedelmien, pähkinöiden, sienien tai jalostukseen tarkoitettujen tuotteiden (lähinnä tomaattien) kaupan pitämiseen, ja toiset pitävät kaupan monia hedelmä- tai vihannestuotteita taikka kaikenlaisia hedelmiä ja vihanneksia. Uusissa säännöissä vaaditaan erityisesti, että jäsenten on markkinoitava tuottajaorganisaation välityksellä koko tuotantonsa. Tämän vastineeksi viljelijöiden on demokraattisten sääntöjen nojalla voitava valvoa organisaatiotaan, jonka on tarjottava jäsenilleen ympäristöä säästävien viljelymenettelyjen toteuttamiseen tarjottavaa teknistä apua. Jäsenvaltioiden on hyväksyttävä tuottajaorganisaatiot erityisesti tuottajien vähimmäismäärän ja kaupan pidettävän tuotannon vähimmäismäärän osalta. Tuottajille tarjottiin seuraavat kaksi mahdollisuutta: joko perustaa uusia organisaatioita tai soveltaa viiden vuoden siirtymäkautta, jonka kuluessa edellisen asetuksen (ETY) N:o 1035/72 mukaisesti hyväksyttyjen tuottajaorganisaatioiden on täytettävä uudet vaatimukset. Asetuksen 13 artiklassa säädetään edellisen asetuksen (ETY) N:o 1035/72 mukaisesti hyväksyttyihin tuottajaorganisaatioihin sovellettavasta viiden vuoden siirtymäajasta. Tätä säännöstä ei ole tarpeen uudistaa eikä sen soveltamista pidentää. Suora vertailu aiempiin tuottajaorganisaatioihin auttaa vain osittain arvioimaan uusien sääntöjen ja uusille tuottajaorganisaatioille annettujen tehtävien tehokkuutta. Lisäksi tällainen analysointi on vaikeaa, koska aiemmin ei edellytetty järjestelmällistä tietojen raportoimista. Asetuksen (EY) N:o 412/97 liitteessä I vahvistetaan hyväksymiskriteerit. Kriteerit vaihtelevat jäsenvaltioittain ja tuottajaorganisaatiotyypeittäin. Tuottajaorganisaation perustamiseen tarvitaan vähintään viisi tuottajaa. Mitä pienempi tuottajien määrä, sitä alhaisempi kaupan pidetyn tuotannon arvo. Korkeimmaksi vaatimukseksi (viiden tuottajan osalta) vahvistettiin täten 3 miljoonaa euroa. Pähkinöitä ja sieniä kaupan pitävien tuottajaorganisaatioiden erityistapauksessa tämä määrä alennettiin 0,25 miljoonaan euroon. Asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annetaan kuitenkin mahdollisuus korvata liitteessä 1 tarkoitettu tuotantomäärä tuottajaorganisaation tuotannon prosenttiosuudella suhteessa sen talousalueen keskimääräiseen kokonaistuotantoon, jonne organisaation tuottajat ovat sijoittautuneet. Kyseinen prosenttiosuus ei saa olla alle 15 prosenttia. Tällaisissa tapauksissa tuottajien vähimmäismäärä on 20 kyseisten tuottajaorganisaatioiden osalta. Tätä vähimmäiskriteerien lisäämismahdollisuutta on hyödynnetty ainoastaan viidessä jäsenvaltiossa (Belgiassa, Saksa, Kreikka, Italia ja Itävalta). Nykyisin lähes 1 400 tuottajaorganisaatiota pitää kaupan noin 40 prosenttia hedelmien ja vihannesten kokonaistuotannosta. Tämän määrän arvo on noin 12,5 miljardia euroa. Mutta samalla kun Alankomaissa ja Belgiassa yli 70 prosenttia hedelmien ja vihannesten kokonaistuotannosta pidetään kaupan tuottajaorganisaatioiden välityksellä, vastaava prosenttiosuus on kolmessa tärkeimmässä tuottajajäsenvaltiossa paljon alhaisempi: Italiassa alle 30 prosenttia, Espanjassa 50 prosenttia ja Ranskassa 55 prosenttia. Tuottajaorganisaatioiden lukumäärä ja koko vaihtelee erittäin suuresti eri jäsenvaltioissa: viidessä jäsenvaltiossa (Belgiassa, Tanskassa, Itävallassa, Suomessa ja Ruotsissa) on alle kymmenen tuottajaorganisaatiota, kun taas neljässä jäsenvaltiossa niitä on yli sata (Kreikassa, Espanjassa, Ranskassa ja Italiassa). Tämä hajanaisuus ei koske ainoastaan tuottajaorganisaatioiden lukumäärää vaan näkyy myös jäsenten lukumäärässä ja kunkin tuottajaorganisaation kaupan pitämässä tuotannossa. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> 2.2.2. Tuottajaorganisaatiot ja niiden markkinalohkot Edellä tarkoitettuja jäsenvaltioiden välisiä eroja ei voida yllättäen havaita verrattaessa tuottajaorganisaatioiden kaupan pitämän tuotannon kumulatiivisia arvoja. Tuottajaorganisaatioiden määrä ja kaupan pidetyn tuotannon määrä on useimmissa jäsenvaltioissa lähes sama: 10 prosenttia tuottajaorganisaatioista välittää noin 40 prosenttia ja 20 prosenttia tuottajaorganisaatioista välittää noin 60 prosenttia tuottajaorganisaatioiden kaupan pitämästä tuotannosta. Belgiassa ja Alankomaissa sekä toisaalta Portugalissa vallitsevat suuntaukset poikkeavat kuitenkin voimakkaasti toisistaan. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> Tuottajaorganisaatioiden taloudellisesta merkityksestä voidaan todeta, että pieni määrä tuottajaorganisaatioita pitää kaupan huomattavan osan tuottajaorganisaatioiden välityksellä kaupan pidetystä kokonaistuotannosta. Niiden taloudellinen merkitys ei myöskään liity niiden kautta kussakin jäsenvaltiossa kaupan pidetyn tuotannon osuuteen. Ainoastaan Alankomaissa ja Belgiassa tuottajaorganisaatioiden kautta kaupan pidetyn tuotannon määrä on lähes tai yli 100 miljoonaa euroa ja niiden hallussa on yli 70 prosenttia hedelmä- ja vihannesmarkkinoista. Useimmissa muissa jäsenvaltioissa, joiden tuottajaorganisaatioiden taloudellinen merkitys on pieni tai keskinkertainen (5-20 miljoonaa euroa) tuottajaorganisaatioiden kautta kaupan pidetyn tuotannon osuus on alle 55 prosenttia kokonaistuotannosta. >VIITTAUS KAAVIOON> Alueellisen analyysin avulla saadaan selville hedelmä- ja vihannestuotannon organisaatiossa olevat puutteet. Muutamilla alueilla tuottajaorganisaatiot valvovat suurta osaa hedelmien ja vihannesten lopullisesta aluetason tuotannosta. Näissä tapauksissa tuottajaorganisaatioiden taloudellinen koko on yleensä tyydyttävä (Alankomaat, Belgia, Länsi-Ranska, Limousin, Murcia, Trentino-Alto Adige ja Emilia-Romagna). EUROOPAN UNIONI TO:n kautta markkinoitu osuus hedelmien ja vihannesten tuotannosta (%) >VIITTAUS KAAVIOON> Niiden alueiden määrä, joilla hedelmä- ja vihannesalan lopputuotannosta suuri osa on yhteydessä merkittävään tuottajaorganisaatiotasoon, on tätäkin alhaisempi. Tällaisia alueita ovat Trentino-Alto Adige (I), Murcia (E) ja Emilia- Romagna (I). Toisaalta taloudellinen järjestäytyminen on edelleen vähäistä alueilla, joilla hedelmien ja vihannesten osuus maatalouden lopputuotannosta on suuri. Näitä alueita ovat Etelä-Italia, Valencia, Andalusia, Algarve ja Kreikka. >VIITTAUS KAAVIOON> On kuitenkin mahdotonta luoda suoraa yhteyttä hedelmien ja vihannesten alueellisen tuotannon merkityksen ja tuottajaorganisaatiotason välille. Ranskan, Italian ja Espanjan alueellisten tapausten moninaisuus korostaa tätä ilmiötä, jota kuvataan kaaviossa "Tuottajaorganisaatiot ja hedelmien ja vihannesten aluetason lopullinen tuotanto". >TAULUKON PAIKKA> >VIITTAUS KAAVIOON> Vuoden 1996 uudistus ei ole vielä johtanut tuottajaorganisaatioiden taloudellisen merkityksen huomattavaan ja yleiseen lisääntymiseen. Suuret, jo perustetut tuottajaorganisaatiot, jotka toimivat asianmukaisesti organisoidussa taloudellisessa ympäristössä, näyttävät voineen hyötyä täysimääräisesti vuoden 1996 uudistuksen tarjoamista mahdollisuuksista (ks. myös kohta 2.5 toimintarahastoista ja niiden käytöstä). Neuvoston käyttöön ottama eri tuottajaorganisaatiotyyppien erottelu ei ole myöskään kannustanut tuottajaorganisaatioita erikoistumaan aiempaa laajemmin. Vaikuttaa tärkeältä saada aikaan tuottajaorganisaatioiden välillä jonkinlaista kilpailua, joka kannustaisi niitä kehittämään toimintaansa ja parantamaan tarjoamiaan palveluja. Tämä prosessi on käynnistettävä uudelleen ja tarkasteltava monia kysymyksiä, joita ovat esimerkiksi seuraavat: - Olisiko eri tuottajaorganisaatiotyypit säilytettävä- - Voitaisiinko tuottajille antaa vapaus päättää, mihin tuottajaorganisaatioon he haluavat liittyä kunkin tuotteen osalta- - Olisiko syytä alentaa sitä 25 prosentin enimmäismäärää tuotannosta, joka voidaan myydä suoraan kuluttajille- Perusasetuksessa annetaan tuottajaorganisaatioille mahdollisuus uskoa toimintarahastojensa hallinto tuottajaorganisaatioiden liitolle. Monet tuottajaorganisaatiot suhtautuivat tähän mahdollisuuteen myönteisesti. Tuottajaorganisaatioiden liittojen tehtävät on nykyisin rajoitettu toimintaohjelmien luomiseen, toteuttamiseen ja esittämiseen, vaikka ne voisivat muodostaa asteittaisen ja joustavan ratkaisun monien tuottajaorganisaatioiden rajallisen taloudellisen merkityksen ongelmaan. Tämä tarkoittaisi sitä, että tuottajaorganisaatioiden liitoille olisi annettava kilpailusääntöjen noudattamista varten samat lailliset oikeudet kuin tuottajaorganisaatioille. Näin ollen herää kysymys, olisiko tätä prosessia tuettava ja millä tavoin. 2.3. Toimialakohtaiset organisaatiot ja sopimukset Toimialakohtaisista organisaatioista säädetään vuoden 1996 asetuksessa. Ne määritellään oikeushenkilöiksi, joita muodostavat hedelmien ja vihannesten tuotannon ja/tai kaupan ja/tai jalostuksen kaltaiseen taloudelliseen toimintaan liittyvät edustajat. Ne voivat muun muassa vahvistaa tuotantoa ja kaupan pitämistä koskevia sääntöjä, jotka ovat yhteisön tai kansallisia sääntöjä tiukempia. Organisaatioiden hyväksyminen riippuu siitä, edustavatko ne merkittävää osuutta tuotannosta alueella, jolla ne toimivat. Tähän mennessä on hyväksytty vain viisi toimialakohtaista organisaatiota. Näistä on kaksi Ranskassa: INTERFEL (tuoreet hedelmät ja vihannekset) ja ANIFELT (jalostettavaksi tarkoitetut hedelmät ja vihannekset). Espanjassa niitä on kolme: AIPEMA (päärynät ja omenat), AILIMPO (sitruunat ja greipit) ja INTERCITRUS (tuoreet ja jalostetut sitrushedelmät: appelsiinit, mandariinit, klementiinit ja satsumat) Poiketen perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdasta hyväksyttyjen toimialakohtaisten organisaatioiden tekemät sopimukset sallitaan. Jotta sopimukset voitaisiin panna täytäntöön, ne on annettava komissiolle tiedoksi. Kuten taulukosta 3 ilmenee, toimialakohtaisia sopimuksia on tehty huomattavasti ainoastaan Ranskassa ja jonkin verran myös Espanjassa sitrushedelmäalalla. >TAULUKON PAIKKA> Tähän on kaksi pääsyytä. Useimmissa maissa alueellisten tai kansallisten tuottajaorganisaatioiden heikkous estää niitä edustamasta suurinta osaa kauppaan ja jalostukseen tarkoitetusta tuotannosta. Muilla alueilla ja/tai muissa maissa syynä on hedelmä- ja vihannesketjun erilainen rakenne: tuotantosektorilla on kaupan pitämisen rakenne, joka estää yhteisön toimialakohtaisten sopimusten käytön. Toimialakohtaisiin sopimuksiin voitaisiin tehdä muutoksia niiden houkuttavuuden lisäämiseksi. Asetuksen 20 artiklan 2 kohdassa säädetään, että sopimuksista on ilmoitettava ennalta komissiolle ja että sopimusta ei voida panna täytäntöön ennen kuin kaksi kuukautta on kulunut kaikkien vaadittavien tietojen vastaanottamisesta. Lisäksi jos tietyllä alueella (alue, alueryhmä, jäsenvaltio) toimivan toimialakohtaisen organisaation katsotaan edustavan tiettyä tuotetta - eli silloin kun se kattaa vähintään kaksi kolmasosaa tuotteen tuotannosta ja/tai kaupasta ja/tai jalostuksesta - asianomainen jäsenvaltio voi toimivaltaisen organisaation pyynnöstä ulottaa organisaation säännöt koskemaan muita kyseisen alueen toimijoita. Sääntöjen soveltamisalan laajentamista voidaan pyytää, jos niitä on sovellettu vähintään yhden markkinointivuoden ajan. Nämä molemmat edellytykset saattavat vaikuttaa liian rajoittavilta erityisesti hedelmä- ja vihannesalalla, jonka on usein vastattava nopeasti markkinoiden vaatimuksiin. Jotta vältettäisiin kahden kuukauden odotusaika ennen sopimusten täytäntöönpanoa, säännöt voitaisiin viinin perusasetuksen mallin mukaan antaa toimijoille tiedoksi julkaisemalla ne asianomaisen jäsenvaltion virallisessa lehdessä. Tämä olisi samalla merkki sääntöjen voimaantulosta, josta olisi myös annettava tieto komissiolle. Komissio tarkastaisi, etteivät säännöt ole ristiriidassa yhteisön lainsäädännön kanssa. Kuten viinialalla, voitaisiin poistaa vaatimus, jonka mukaan sääntöjä on noudatettava yhden vuoden ajan ennen kuin ne voidaan ulottaa koskemaan kaikkia toimijoita, ilman että komission vaikutusvaltaa heikennettäisiin. Sääntöjen soveltamisalan laajentamisen osalta voidaan vielä todeta, että toimialakohtaiset organisaatiot voivat periä maksuja (22 artiklan 2 kohta) toteuttamistaan toimista ryhmiltä, jotka eivät ole jäseniä mutta jotka hyötyvät näistä toimista. Tätä mahdollisuutta voidaan kuitenkin soveltaa vain kyseisellä alueella/kyseisillä alueilla kasvatettuihin tuotteisiin, eikä kolmansista maista tuotuihin tuotteisiin. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tätä laajempi soveltaminen vaatisi neuvoston nimenomaista päätöstä. 2.4. Interventiojärjestelmä ja tuotteiden poistaminen markkinoilta Uudessa järjestelmässä tuottajaorganisaatioilla on mahdollisuus harkintansa mukaan poistaa markkinoilta milloin tahansa mikä tahansa määrä järjestelmään kuuluvia tuotteita. Asetuksen (EY) N:o 2200/96 liitteessä II mainittujen 16 tuotteen osalta tuottajaorganisaatioiden tuottajajäsenet voivat saada tuotteista yhteisön markkinoiltapoistamiskorvausta, jonka enimmäismäärä on 10 prosenttia tuottajaorganisaation kaupan pitämästä määrästä. Tämä 10 prosentin enimmäismäärä saavutetaan kuitenkin vasta kuuden vuoden siirtymäkauden päätyttyä eli markkinointivuonna 2002/03. >TAULUKON PAIKKA> Lisäksi liitteessä II luetelluista tuotteista säädetään interventiokynnyksestä 11:n tuotteen osalta, jotta estettäisiin mahdollinen rakenteellisen epätasapainon leviäminen, joka johtaisi suurten määrien poistamiseen markkinoilta. Näin tapahtui markkinointivuonna 1999/2000 kukkakaalille, persikalle ja nektariinille, minkä vuoksi markkinointivuonna 2000/01 sovelletaan alennettua korvausta. Lisäksi yhteisön korvauksen maksamista yksinkertaistettiin ottamalla käyttöön kullekin tuotteelle yksi ainoa määrä, joka on voimassa koko Euroopan unionissa. Siirtymäkauden aikana on sovellettu tuotekohtaista määrää, joka vaihtelee -44 prosentista +9 prosenttiin. >TAULUKON PAIKKA> Tuottajat, jotka eivät ole tuottajaorganisaatioiden jäseniä, voivat saada enintään 10 prosentille kaupan pidetystä tuotannostaan yhteisön markkinoiltapoistamiskorvausta, jonka määrä on 10 prosenttia normaalia alhaisempi. Se, että markkinoilta poistetut määrät pienenivät 50 prosenttia uudistusta edeltävien viiden vuoden aikana, johtuu pikemminkin siitä, että osa tuotteiden markkinoilta poistamisvastuusta kuuluu tuottajajärjestöille (eli käyttöön on otettu tuottajaorganisaatiokohtaiset alennetut markkinoiltapoistamiskynnykset) kuin siitä, että yhteisön rahoituksen yksikkömäärä olisi pienentynyt. Koska markkinoilta poistettujen määrien väheneminen johtaa myös jätteiden vähenemiseen, sillä on ollut positiivinen vaikutus ympäristöön. Markkinoilta poistettujen määrien väheneminen on koskenut kaikkia liitteen II tuotteita kaikissa jäsenvaltioissa. EU:n tasolla ainoastaan nektariinien markkinoilta poistetut määrät ovat yhä yli 10 prosenttia tuotannosta. Jäsenvaltioiden tasolla vaikuttaa siltä, että markkinoilta poistamista ei ole merkittävästi hillitty Espanjassa tomaattien, Yhdistyneessä kuningaskunnassa kukkakaalin ja Ranskassa nektariinien ja persikoiden osalta. >TAULUKON PAIKKA> Tuotteiden markkinoilta poistamisella on perinteisesti katsottu olevan kahdenlainen vaikutus: - yhtäältä ne luovat keinotekoisen jakelutien tuoreille tuotteille, - toisaalta ne voivat estää markkinahintoja laskemasta liian alas. Markkinoilta poistamistoimia ennen uudistusta (1991-1996) ja vuoden 1996 uudistuksen jälkeen on verrattu viiden tuotteen osalta (kukkakaali, tomaatit, persikat, nektariinit ja omenat). Vuoteen 1996 asti kuukausihintojen ja markkinoilta poistamistoimien analyysi osoittaa molempien edellä mainittujen vaikutusten toteutuvan. Vuoden 1996 uudistuksen jälkeen markkinoilta poistamisen käyttäminen markkinoiden jakelutienä alkaa lakata, koska tuottajaorganisaatioiden osavastuu kannustaa niitä rajoittamaan markkinoilta poistamista vähimmäishintojen tukemiseksi. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> 2.5. Toimintarahastot ja niiden käyttö Kaikille hyväksytyille tuottajaorganisaatioille voidaan myöntää yhteisön rahoitusta toimintarahaston perustamiseen. Rahaston toisen puolen rahoittavat tuottajaorganisaation jäsenet ja toinen puoli rahoitetaan EU-varoin. Kaikki tuottajaorganisaatiot eivät hae yhteisön rahoitusta. Tukea hakevien tuottajaorganisaatioiden lukumäärä on kuitenkin kasvanut nopeammin kuin hyväksyttyjen tuottajaorganisaatioiden lukumäärä, ja nykyisellään ero on noin 200 tuottajaorganisaatiota (jotka edustavat noin 5:ttä prosenttia kaupan pidetyn tuotannon arvosta). Tuottajaorganisaatioille myönnettävän määrän yläraja on 4,5 prosenttia kunkin tuottajaorganisaation kaupan pitämän tuotannon arvosta, sillä edellytyksellä että tuen kokonaismäärä on alle 2,5 prosenttia kaikkien tuottajaorganisaatioiden kaupan pitämästä tuotannosta. Tästä rajoittavasta ja monimutkaisesta mekanismista huolimatta myönnetyn tuen määrä lisääntyi erittäin paljon uudistuksen alkuvuosina. Menot koskevat nykyisellään 95 prosenttia tuottajaorganisaatioista, ja 2,5 prosentin katto on saavutettu. Nykyisiä sääntöjä soveltamalla tuottajaorganisaatioille myönnettävien tukien määrä lisääntyy tuottajaorganisaatioiden kaupan pitämän tuotannon kasvun vuoksi eli uusien tuottajaorganisaatioiden, uusien jäsenten tai tuotannon lisääntymisen vuoksi. >TAULUKON PAIKKA> Myönnetyn tuen prosenttiosuus on usein yli 2,2 prosenttia (tuottajaorganisaatioiden kaupan pitämän tuotannon arvosta) merkittävien tai suurten tuottajajäsenvaltioiden osalta. Tästä on kuitenkin kaksi poikkeusta: vuonna 1999 Portugalin prosenttiosuus oli 1,11 prosenttia ja Kreikan 0,82 prosenttia. Nämä kaksi jäsenvaltiota ovat siis heikommassa asemassa tuottajaorganisaatioiden kautta kaupan pidetyn tuotannon osalta (Portugali 8 prosenttia ja Kreikka 15 prosenttia vuonna 1999), minkä lisäksi niiden tuottajaorganisaatiot eivät edes saa tukea, johon niillä on periaatteessa oikeus. Tuen jakautuminen tuottajaorganisaatioiden kesken kuvastaa niiden taloudellista kokoa eli suurimmat tuottajaorganisaatiot saavat eniten tukea. - 10 prosenttia tuottajaorganisaatioista saa 50 prosenttia myönnetystä tuesta; tuen määrä tuottajaorganisaatiota kohden on keskimäärin 1,9 miljoonaa euroa, - 20 prosenttia tuottajaorganisaatioista saa 64 prosenttia myönnetystä tuesta; tuen määrä tuottajaorganisaatiota kohden on keskimäärin 0,43 miljoonaa euroa, - 47 prosenttia tuottajaorganisaatioista saa alle 100 000 euroa, - 27 prosenttia tuottajaorganisaatioista saa alle 50 000 euroa. >VIITTAUS KAAVIOON> Toimintarahastoja voidaan käyttää: - yhteisön korvausta saamattomien tuotteiden markkinoilta poistamisen ja yhteisön markkinoiltapoistamiskorvauksen lisän rahoitukseen, - jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten hyväksymän toimintaohjelman rahoitukseen. >TAULUKON PAIKKA> Yhteisön markkinoiltapoistamiskorvauksen lisänä maksettava määrä on yli kaksinkertainen muiden kuin liitteeseen II kuuluvien tuotteiden markkinoilta poistamisesta maksettuun määrään verrattuna. Markkinoilta poistamiseen tarkoitettu määrä on alle 0,5 prosenttia toimintarahaston varoista. Tämä on kaukana enimmäismäärästä, joka tuottajaorganisaatioiden tasolla voidaan käyttää kyseiseen tarkoitukseen. Määrää on markkinointivuonna 2002/03 vähennettävä kunkin tuottajaorganisaation toimintarahastossa 60 prosentista 30 prosenttiin. Kun markkinat muuttuivat vuoden 1994 GATT-sopimuksen vuoksi avoimemmiksi ja kilpailukykyisemmiksi, toimintaohjelmat sisällytettiin uuteen järjestelmään talousarviosta maksettavan tuen uudelleen suuntaamiseksi, hedelmä- ja vihannesalan mukautusten nopeuttamiseksi ja ympäristöä säästävän toiminnan edistämiseksi alalla. Asetuksen 15 artiklan 4 kohdan a alakohdassa mainitaan toimenpiteet, joita voidaan "erityisesti" rahoittaa. Niitä ovat tuotteiden laadun parantaminen, kaupallisen arvon kehittäminen ja myynnin edistäminen kuluttajien keskuudessa sekä luonnonmukaisten tuotelinjojen kehittäminen, integroidun tuotannon (IP-tuotanto) tai muiden ympäristöystävällisten tuotantotapojen edistäminen ja markkinoilta poistamisen vähentäminen. Kyseisen artiklan 4 kohdan b alakohdassa taas ennakoidaan maaseudunkehittämistä koskevaa asetusta (asetus (EY) N:o 1257/1999), sillä siinä säädetään ympäristötoimenpiteiden sisällyttämisestä toimintaohjelmiin. Lisäksi 4 kohdan viimeisessä alakohdassa edellytetään, että tuottajaorganisaatioiden ohjelmissa määrätään teknisistä apuvälineistä ja inhimillisistä voimavaroista, joita tarvitaan varmistamaan kasvien terveyteen liittyvien vaatimusten ja säännösten sekä sallittujen enimmäisjäämäpitoisuuksien noudattamisen valvonta. Ehdotetuilla toimintaohjelmilla ei voida rahoittaa toimia eikä menoja, jotka esiintyvät täytäntöönpanoasetuksen (asetus (EY) N:o 411/97) liitteessä esitetyssä luettelossa toimista ja menoista, joille ei voida myöntää rahoitusta. Valitettavasti toimintarahastojen käytöstä ei voida tehdä kattavaa selvitystä. Yhtään keskitettyä vuosiraportointimenettelyä ei ole vielä käytössä. Tulevaisuudessa käytetään yhdenmukaista kyselylomaketta, jonka perusteella on mahdollista saada selkeämpi kuva toimintaohjelmissa toteutetuista ympäristötoimenpiteistä ja niihin osoitetuista toimintarahastojen varoista. Tietoa rahastojen käytöstä saadaan kuitenkin Espanjassa vuonna 1998 tehdystä 332 toimintaohjelmaa koskevasta tapaustutkimuksesta. Ohjelmat jaoteltiin kahdeksaan toimenpideluokkaan. Määrärahat olivat kaikkiaan 54 miljoonaa euroa (22,5 prosenttia EU:n kokonaismäärärahoista). Tulokset esitetään seuraavassa kaaviossa: >VIITTAUS KAAVIOON> 2.6. Ympäristövaatimukset Hedelmä- ja vihannesalan ympäristövaikutukset liittyvät läheisesti voimaperäiseen tuotantoon ja korkeisiin tuotantopanoksiin. Tämä koskee erityisesti torjunta-aineita, joita on tuotteen markkinoitavuuden vuoksi usein käytettävä lukuisia kertoja. Niinpä alueilla, joilla torjunta-aineiden käyttöaste on korkein, hedelmien ja vihannesten tuotokset ovat myös useimmiten merkittäviä. Kun eteläisissä jäsenvaltioissa hedelmä- ja vihannesalalla käytetään hyvin suuria määriä vettä kasteluun, joissakin pohjoisissa jäsenvaltioissa taas hedelmien ja vihannesten tuotannossa käytetään huomattavasti energiapanoksia. Jätteistä (markkinoilta poistetut tuotteet mukaan luettuina) ja käytetystä muovista huolehtiminen on myös ympäristöön liittyvä kysymys. Alalla on maisemaan kaksinainen vaikutus: positiivinen vaikutus siltä osin, että perinteiset hedelmätarhat lisäävät alueiden esteettistä arvoa ja negatiivinen siltä osin, että kasvihuoneiden lukumäärä lisääntyy voimakkaasti erittäin erikoistuneilla alueilla. Neuvoston asetuksessa (EY) N:o 2200/96 mainitaan useasti, että hedelmä- ja vihannesalalla ympäristöseikat on otettava paremmin huomioon. Ensinnäkin 11 artiklan 1 kohdan b alakohdan 4 alakohdassa säädetään, että tuottajaorganisaatioiden tarkoituksena on erityisesti "kehittää viljelymenetelmiä ja tuotantotekniikkaa ja ympäristöystävällistä jätehuoltoa erityisesti vesien, maaperän ja maiseman laadun suojelemiseksi ja luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseksi ja/tai edistämiseksi". Toimintarahastojen perustamista koskevassa 15 artiklan 4 kohdan b alakohdassa täsmennetään, että niistä rahoitettavien toimintaohjelmien on "käsitettävä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on kehittää ympäristöystävällisen tekniikan käyttöä jäsentuottajien keskuudessa sekä viljelymenetelmien että käytetyistä tarvikkeista huolehtimisen tasolla". Siinä viitataan ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä annetun asetuksen (ETY) N:o 2078/92 [5] 1 artiklaan. [5] Kumottu asetuksella (EY) N:o 1257/1999. Asetuksen (ETY) N:o 2078/92 1 artiklassa säädetään, että ympäristöystävällisellä tekniikalla pyritään edistämään: - maatalouden ympäristöhaittoja vähentävää maataloustuotantoa, - ympäristölle suotuisaa kasvintuotannon laajaperäistämistä, - sellaista maatalousmaiden hyödyntämistä, jossa otetaan huomioon ympäristön, maaseutuympäristön, maiseman, luonnonvarojen, maaperän ja geneettisen monimuotoisuuden suojelu ja parantaminen. Koska 15 artiklan 4 kohdan b alakohdan tekniikkaluettelo on vain ohjeellinen, ympäristöystävällistä tekniikkaa voidaan kehittää myös liitteessä III mainittujen seikkojen osalta. Näitä ovat lannoitteiden ja lannan käyttö; kasvinsuojeluaineiden ja muiden viljelysten suojelua koskevien menetelmien käyttö; hedelmien ja vihannesten kasvinsuojeluaineiden ja lannoitteiden jäämien enimmäispitoisuudet; sivutuotteiden ja käytettyjen tarvikkeiden hävittäminen ja markkinoilta poistettujen tuotteiden hävittäminen. Asetuksen 15 artiklan 4 kohdan a alakohdassa mainitaan myös luonnonmukaisten tuotelinjojen kehittäminen sekä integroidun tuotannon tai muiden ympäristöystävällisten tuotantotapojen edistäminen. Ympäristöasioihin sitoutumista korostetaan vielä 15 artiklan 4 artiklan c alakohdassa, jonka mukaan toimintaohjelmiin on sisällyttävä teknisiä apuvälineitä ja inhimillisiä voimavaroja, joita tarvitaan varmistamaan kasvien terveyteen liittyvien vaatimusten ja säännösten sekä sallittujen enimmäisjäämäpitoisuuksien noudattamisen valvonta. Jäsenvaltioiden on vahvistettava kansallinen sääntely ympäristötoimenpiteisiin liittyvien yleisedellytysten laatimiseksi ja annettava ne tiedoksi komissiolle. Komissio voi vaatia tekemään muutoksia ehdotettuun sääntelyyn, jos se havaitsee, ettei esitys mahdollista niiden tavoitteiden saavuttamista, jotka on vahvistettu perustamissopimuksen 174 artiklassa ja Euroopan yhteisön ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevassa poliittisessa toimintaohjelmassa. Säännöksen sanamuodosta ilmenee, että asetuksessa otetaan lähtökohdaksi se mahdollisuus, että ympäristöystävällisten tekniikoiden käyttöaste on varsin alhainen, ja edellytetään tilanteen parantamista ilman, että vähimmäisvaatimuksia välttämättä määritetään. Säännöksellä pyritään pikemminkin aloittamaan ja panemaan prosessi täytäntöön. Toimintaohjelmiin ei voida sisällyttää "hyviksi maatalouskäytännöiksi" luokiteltavia toimenpiteitä ja/tai yhteisön/jäsenvaltioiden pakollisia ympäristötoimenpiteitä, jotka eivät kuulu asetuksen (EY) N:o 1257/1999 soveltamisalaan. Kaikkien viljelijöiden on joka tapauksessa toteutettava tällaisia toimenpiteitä välttääkseen ympäristölle viljelystä aiheutuvat vahingot. Kaikki jäsenvaltiot ovat toimittaneet komissiolle kansalliset ympäristösäännöksensä. Pakollisia toimenpiteitä sisältävät hyvät maatalouskäytännöt eivät selvästikään kuulu toimintaohjelmien soveltamisalaan. Joissakin tapauksissa ei kuitenkaan ole täysin selkeää, menevätkö mainitut toimenpiteet kauemmaksi hyvä maatalouskäytäntö. Silloin kun pakolliset toimenpiteet ovat huomattavan tiukkoja muiden jäsenvaltioiden toimenpiteisiin verrattuna, yhteisön vaatimuksia on pyydetty saada soveltaa pragmaattisesti sen varmistamiseksi, että viljelijät voivat noudattaa näitä tiukempia kansallisia vaatimuksia. Toimintaohjelmissa sallitut ympäristöystävälliset toimenpiteet saattavat tietenkin olla päällekkäisiä asetuksessa (EY) N:o 1257/1999 säädettyjen maatalouden ympäristötoimenpiteiden kanssa. Tällöin joudutaan pohtimaan eri toimenpiteiden välistä johdonmukaisuutta ja toimintaohjelmissa vaadittavaa vähimmäistasoa. Maatalouden ympäristötoimenpidejärjestelmissä vahvistetut vähimmäisvaatimukset eivät ole nimenomaisesti toimintaohjelmien osia. Jäsenvaltioiden olisi kuitenkin varmistettava, että toimintaohjelmat ja maatalouden ympäristötoimenpiteet eivät ole keskenään ristiriidassa. On toteutettava tarvittavat toimet samojen toimenpiteiden kaksinkertaisen rahoituksen estämiseksi. Useimmat jäsenvaltiot eivät näytä kiinnittävän tarvittavaa huomiota näiden välineiden täydentävyyden edistämiseksi. Tähän asti komissiolla ei ole ollut mahdollisuutta arvioida näiden toimenpiteiden vaikutusta. Useimmat jäsenvaltiot ovat toimittaneet komissiolle yksityiskohtaisen luettelon toimintaohjelmiin sisältyvistä tukikelpoisista ympäristötoimenpiteistä. Vaikka komission käytettävissä olevat tiedot ovat puutteellisia, ensimmäinen vaikutelma on, että mekanismia sovelletaan tyydyttävästi. Toinen asetuksessa nimenomaisesti mainittu tärkeä ympäristöön liittyvä näkökohta koskee markkinoilta poistettujen tuotteiden käyttötarkoitusta. Sen mukaan tuottajaorganisaatioiden on kunnioitettava ympäristöä ja erityisesti vesien ja maiseman laatua (23 artiklan 2 kohta). Myös tällöin jäsenvaltioiden on vahvistettava kansalliset säännökset markkinoiltapoistamistoimiin liittyville yleisvaatimuksille, joihin kuuluu ympäristöystävällisiä menetelmiä. Komissio voi tarvittaessa vaatia muutoksia. Tuottajaorganisaatioiden on raportointijärjestelmässä ilmoitettava toimivaltaisille kansallisille viranomaisilleen täydelliset tiedot toimenpiteistä, joilla varmistetaan ympäristöystävällisten käytäntöjen käyttö markkinoilta poistamistoimien yhteydessä. Kyseisten viranomaisten on toimitettava kyseiset tiedot komissiolle. Useimmat jäsenvaltiot ovat lähettäneet komissiolle tätä seikkaa koskevat yksityiskohtaiset tiedot, mutta koska jotkin jäsenvaltiot ovat katsoneet kansallisen ympäristölainsäädäntönsä kattavan tyydyttävästi asetuksen (EY) N:o 2200/96 vaatimukset, ne eivät ole katsoneet tarvittavan erityistä sääntelyä. 2.7. Pähkinät Asetuksen (ETY) N:o 1035/72 II a osastoon vuonna 1989 tehdyllä muutoksella otetaan käyttöön pähkinäalalla toteutettavat erityistoimenpiteet tuotannon ja kaupan pitämisen edellytysten parantamiseksi. Toimenpiteet koskevat viittä tuotetta, jotka ovat mantelit, hasselpähkinät, saksanpähkinät, pistaasipähkinät ja johanneksenleipä. Tärkein toimenpide on osallistuminen tuottajaorganisaatioiden laatimien laadun ja kaupan pitämisen parantamissuunnitelmien rahoitukseen kymmenen vuoden ajan. Suunnitelmia voidaan rahoittaa julkisista varoista 55 prosentilla (josta EU:n osuus on 45 ja jäsenvaltioiden 10 prosenttia) hehtaarikohtaisen enimmäismäärän rajoissa. Toimenpiteen rahoitus on tarkoitettu väliaikaiseksi, ja tuen enimmäismäärä vähenee asteittain. Nämä toimenpiteet kumottiin asetuksella (EY) N:o 2200/96. Nykyiset suunnitelmat voidaan kuitenkin toteuttaa loppuun saakka; niistä viimeinen päättyy vuonna 2006. Tätä järjestelmää käyttäviä tuottajaorganisaatioita on viidellä jäsenvaltiolla eli Espanjalla, Ranskalla, Italialla, Kreikalla ja Portugalilla. Parantamissuunnitelmia on noin 92 tuottajaorganisaatiolla [6]. Ne edustavat yli 600 000 pähkinähehtaaria. Suurin ala eli 95 prosenttia on Espanjalla, ja Ranska ja Italia jakavat loput 5 prosenttia alasta. Kreikalla ja Portugalilla on hyvin vähäiset alat. [6] Lukumäärä voi vaihdella sulautumien, toiminnan lopettamisen jne. vuoksi. EU:n menot näihin erityistoimenpiteisiin vuosina 1990-1999 olivat 725 miljoonaa euroa. Vielä voimassa olevista suunnitelmista johtuvat menot vuosina 2000-2006 ovat 250 miljoonaa euroa. Suurin tuensaaja on Espanja (95 prosenttia kokonaismenoista). Se on onnistunut erittäin hyvin ryhmittämään tarjontaa (esimerkiksi 85 prosenttia manteleista). Ranskassa saksanpähkinäalueet on sisällytetty suunnitelmiin. Italia, Kreikka ja Portugali ovat kuitenkin panneet toimenpiteitä hitaasti täytäntöön. Sen vuoksi näissä jäsenvaltioissa ainoastaan pieni osa pähkinänviljelyalueista on sisällytetty suunnitelmiin. Asetukseen (EY) N:o 2200/96 vuonna 1997 tehdyllä muutoksella otettiin käyttöön (pienimuotoisempi) hasselpähkinöiden kiinteä tuki, jonka tavoitteena oli auttaa hasselpähkinöiden tuottajia selviämään tilapäisesti vaikeista taloudellisista olosuhteista. Järjestelmän soveltaminen päättyy vuonna 2000. EU:n pähkinäntuotannolle voidaan tuottajaorganisaatioiden välityksellä maksaa tukea seuraavien lisätukitoimenpiteiden kautta: - asetuksessa (EY) N:o 2200/96 säädetty toimintarahastojärjestelmä (hedelmien ja vihannesten yleinen tukimekanismi) ja - asetuksessa (EY) N:o 1257/99 säädetyt rakennetoimenpiteet (maaseudun kehittämistä koskevat suunnitelmat). Osa pähkinöitä koskevista suunnitelmista päättyy vuonna 2000. Taloudellisesti kannattavammilla aloilla tuottajaorganisaatioiden menoja on suunnattu paitsi tulotukeen myös rakenteiden parantamiseen (hedelmätarhat/markkinointi), mikä on lisännyt tuottajaorganisaatioiden kilpailukykyä. Huomattavan laajalla alalla menot ovat kohdistuneet pääasiassa tulotukeen (tavanomaiset viljelyksen tuotantopanoksiin liittyvät kustannukset) laadun parantamiseksi. Tällä alalla kilpailukyvyn puute on markkinoiden näkökulmasta krooninen (laajat epäsuotuisat alueet ja marginaalinen tuotanto), vaikka sillä on tärkeä tehtävä maaseutuväestön ylläpitäjänä ja haitallisten ympäristövaikutusten estäjänä (estää eroosiota, toimii palolinjana). 2.8. Sitrushedelmien jalostustuki Vuonna 1996 hyväksytyllä sitrushedelmien jalostustukijärjestelmän muutoksella pyrittiin seuraaviin kahteen tavoitteeseen: - tuotannon osalta välttämään, että jalostuksesta tulee markkinoille alunperin tuoreiden hedelmien markkinoille tarkoitetun tuotannon systemaattinen jakelutie, - jalostuksen osalta sallimaan suuntautumisen uusiin tuotteisiin (esim. jäähdytetty sitrushedelmämehu), joiden osalta EU:n teollisuus voi olla kilpailukykyinen. Uudistettu sitrushedelmien jalostustukijärjestelmä perustuu seuraaviin: - jalostajat ja tuottajat tekevät sopimuksia tuottajaorganisaatioiden välityksellä, - tuottajille myönnetään tukea tuottajaorganisaatioiden välityksellä, - tuottajaorganisaatiot ja jalostusteollisuus neuvottelevat vapaasti raaka-aineen ostohinnasta, - kullakin tuotteella (appelsiinit, sitruunat, greipit ja pienet sitrushedelmät) on kynnysjärjestelmänsä. Monivuotisen sopimuksen, jossa täsmennetään vähimmäismäärät, tekeville tuottajaorganisaatioille myönnettävää tukea korotettiin. Tätä mahdollisuutta on käytetty pääasiassa Italiassa ja Kreikassa ja vähemmän Espanjassa, jossa valtaosa sitrushedelmien tuotannosta on suunnattu tuoreiden hedelmien markkinoille. Jotta jalostusta ei järjestelmällisesti käytettäisi vaihtoehtoisena jakelutienä, jalostukselle vahvistettiin enimmäismäärä, jonka ylittämisestä tuki pienenee. Tukea alennettiin 42 prosenttia markkinointivuonna 1997/98, 32 prosenttia markkinointivuonna 1998/99 ja 30 prosenttia markkinointivuonna 1999/2000. Tästä rajoittavasta mekanismista huolimatta markkinointivuonna 1999/2000 Portugalissa ja Espanjassa tuottajien saama hinta oli suurin piirtein sama tai korkeampi kuin ennen vuotta 1997 voimassa ollut vähimmäishinta. Italiassa ja Kreikassa tuottajille maksetut alhaiset hinnat kuvastavat pääasiassa jalostusteollisuuden vaikeuksia mukautua uuteen tilanteeseen sekä raaka-aineen laatua. Silloin kun sitrushedelmien jalostusteollisuus on pystynyt mukautumaan loppukuluttajien kysyntään tuottamalla jäähdytettyä tai pastöroitua sitrushedelmämehua, raaka-aineesta maksettu hinta on kehittynyt positiivisesti. Vähimmäishinnan poistaminen ei ole häirinnyt sitrushedelmien jalostusalaa, vaan on selkeästi aloittanut suuntauksen, jossa jalostusteollisuus hyödyntää sitrushedelmiä paremmin kolmessa neljästä tuottajajäsenvaltiosta. >TAULUKON PAIKKA> 2.9. Hedelmä- ja vihannesasetuksen ja uuden maaseudun kehittämisasetuksen suhde Tuottajaorganisaatioiden toimintaohjelmissa säädetyt toimenpiteet, jotka rahoitetaan toimintarahastoista, saattavat olla päällekkäisiä rakennepolitiikan yhteydessä rahoitettavien toimenpiteiden kanssa eli maaseudun kehittämisasetuksen (EY) N:o 1257/1999 mukaisten maaseudun kehittämissuunnitelmien kanssa. Koska maaseudun kehittämisen yhteydessä rahoitettavien toimenpiteiden ja yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä rahoitettavien toimenpiteiden on oltava keskenään johdonmukaisia, maaseudun kehittämissuunnitelmiin sisältyvät toimenpiteet eivät missään tapauksessa saa olla ristiriidassa yhteisen markkinajärjestelyn poliittisten suuntaviivojen kanssa taikka heikentää niitä. Maaseudun kehittämissuunnitelmien pitäisi sitä vastoin täydentää yhteistä markkinajärjestelyä ja erityisesti: - maaseudun kehittämistukea pitää voida myöntää tuottajaorganisaatioiden jäsenille ilman syrjintää, - maaseudun kehittämissuunnitelmissa ei pitäisi antaa hyväksyntää vailla oleville tuottajaorganisaatioille mahdollisuutta kiertää yhteiseen markkinajärjestelyyn kuuluvia hyväksymistä koskevia vaatimuksia, - tuottajaorganisaatioiden tarjonnan keskittämistä ei saisi heikentää sisällyttämällä maaseudun kehittämissuunnitelmiin kaupan pitämistä koskevia toimenpiteitä, joilla suositaan sellaisia tuottajia, jotka eivät ole tuottajaorganisaatioiden jäseniä. Tällaista ristiriitaa ei ole yhteisestä markkinajärjestelystä täytäntöönpanoasetuksella (EY) N:o 411/97 poistettujen toimenpiteiden osalta, joita ovat esimerkiksi investoinnit tuoreiden tuotteiden jalostamiseksi. Maaseudun kehittämistoimenpiteiden ja yhteisen markkinajärjestelyn toimenpiteiden välisen johdonmukaisuuden parantamiseksi jäsenvaltioiden tai alueiden on tarvittaessa täsmennettävä maaseudun kehittämissuunnitelmissaan yhteisen markkinajärjestelyn soveltamisalaan kuuluvat toimenpiteet. Mahdollisista poikkeuksista on tehtävä pyyntö perusteluineen (asetuksen (EY) N:o 1750/1999 31 artiklan 3 kohdan ja asetuksen (EY) N:o 1257/1999 37 artiklan 3 kohdan mukaisesti). Jäsenvaltioiden tai alueiden on määriteltävä toimenpidetyyppi, jota voidaan rahoittaa maaseudun kehittämissuunnitelmasta. Tällaisille toimenpiteille ei voida myöntää rahoitusta yhteisessä markkinajärjestelyssä rahoitettavista toimintaohjelmista ja päin vastoin. Jotkin alueet tai jäsenvaltiot ovat valinneet investoinnin määrän kaltaisia täsmällisiä perusteita erottaakseen selvästi toisistaan nämä välineet. 2.10. Talousarvioon liittyvät kysymykset Markkinoilta poistaminen on vähentynyt huomattavasti vuodesta 1997, mutta vuonna 2000 sen taso saattaa olla hieman korkeampi kuin asiakirjan KOM(95) 434 rahoitusselvityksessä laskettu taso. Toimintarahastot ovat hitaan alun jälkeen saavuttaneet odotetun määrän vuonna 2000. Sitrushedelmien jalostukseen liittyvät menot ovat aina, vuotta 1998 lukuun ottamatta, olleet odotettua suuremmat. Sitrushedelmiin, tuoreisiin hedelmiin ja vihanneksiin liittyvät menot ovat kokonaisuudessaan pienemmät kuin vuoden 1995 rahoitusselvitykseen merkityt määrät. >TAULUKON PAIKKA> Erot toimintarahastojen varojen käytön ja tuottajaorganisaatioiden vuosittain maksaman tuen välillä johtuvat sitoumusten ja maksujen välisestä aikaerosta. Alussa aikaero oli yli neljä vuotta, mutta sen pitäisi vähitellen lyhentyä kolmeksi vuodeksi. Kansalliset ja yhteisön tarkastukset Euroopan komission hedelmä- ja vihannesalan erityistarkastajat tekivät koko vuoden 1999 ajan jäsenvaltioihin tarkastuskäyntejä. Niiden tarkoituksena oli varmistaa, että yhteisiin laatuvaatimuksiin liittyviä yhteisön säännöksiä sovelletaan, ja tehdä laadunvalvontaa koskeva analyysi laadunvalvonnasta vastaavien virallisten elinten työn arvioimiseksi. Kaikkien kertomusten päätelmät on toimitettu asianomaisille jäsenvaltioille niiden virallisella kielellä. Vuoden 2001 alussa pidettävässä hedelmä- ja vihannesalan asiantuntijoiden kokouksessa keskitytään kussakin jäsenvaltiossa tehdyistä havainnoista laadittuun yhteenvetoon.