Tämän seurauksena kansalliset säännökset ovat usein riittämättömiä direktiivin tiettyjen keskeisten säännösten noudattamiseksi kokonaisuudessaan. Näin on erityisesti silloin, kun kansallisten toimenpiteiden soveltamisala on direktiivin 2 artiklassa tarkoitettua suppeampi. Arvioinnissa havaittiin useissa jäsenvaltioissa myös muita puutteita, jotka koskevat erityisesti julkisia viittauksia syyllisyyteen ja oikeutta olla todistamatta itseään vastaan.

Direktiivin täytäntöönpanossa noudatettu lähestymistapa vaihtelee jäsenvaltioiden välillä. Jotkin jäsenvaltiot ovat ottaneet oikeudellisten tai käytännön täytäntöönpanotoimenpiteiden lisäksi käyttöön erityisiä toimenpiteitä, joilla on nimenomaisesti saatettu direktiivin mukaiset oikeudet osaksi kansallista lainsäädäntöä. Toisissa jäsenvaltioissa on katsottu, että voimassa olevat toimenpiteet vastaavat jo pääpiirteissään direktiivin vaatimuksia, eikä direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä ole hyväksytty erityisiä toimenpiteitä. Vaikka käytännön täytäntöönpanotoimenpiteet ja oikeuskäytäntö korvaavat joissakin tapauksissa nimenomaisten täytäntöönpanosäännösten puutetta ainakin jossain määrin, näin ei kuitenkaan aina ole.

Direktiivin 14 artiklan mukaan jäsenvaltioiden oli määrä saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään viimeistään 1. huhtikuuta 2018. Kyseisenä päivänä 11 jäsenvaltiota – Bulgaria, Kypros, Kreikka, Kroatia, Latvia, Luxemburg, Malta, Itävalta, Romania, Slovakia ja Ruotsi – ei ollut ilmoittanut komissiolle kaikista tarvittavista toimenpiteistä. Komissio aloitti sen vuoksi toukokuussa 2018 SEUT-sopimuksen 258 artiklan nojalla rikkomusmenettelyn näitä jäsenvaltioita vastaan, koska ne olivat jättäneet ilmoittamatta täytäntöönpanotoimista tai olivat ilmoittaneet niistä vain osittain. Useimmat kyseisistä jäsenvaltioista ovat sittemmin täyttäneet velvoitteen, ja rikkomusmenettelyt on keskeytetty. Täydellisyystarkastusten tuloksena käynnissä on kuitenkin yhä neljä rikkomusmenettelyä, jotka koskevat tapauksia, joissa joitakin direktiivin säännöksiä ei ole vielä saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Lisäksi helmikuussa 2021 käynnistettiin kolme uutta rikkomusmenettelyä, jotka koskevat täytäntöönpanotoimien osittaista ilmoittamista.

Euroopan unionin tuomioistuin on tulkinnut direktiiviä (EU) 2016/343 tähän mennessä useaan otteeseen, ja nämä tulkinnat on otettu huomioon tässä kertomuksessa.

Direktiivin 11 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita toimittamaan komissiolle viimeistään 1. huhtikuuta 2020 ja sen jälkeen joka kolmas vuosi saatavilla olevat tiedot, joista ilmenee, miten direktiivissä vahvistetut oikeudet on pantu täytäntöön, mutta tähän mennessä ainoastaan Itävalta on täyttänyt tämän velvoitteen. Koska jäsenvaltioilta ei ole saatu tietoja, direktiivin käytännön täytäntöönpanoa ei ole voitu arvioida perusteellisesti.

Tämä kertomus perustuu ensisijaisesti tietoihin, jotka jäsenvaltiot ovat antaneet komissiolle ilmoittaessaan kansallisista toimenpiteistä direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Siinä on käytetty myös julkisesti saatavilla olevia tietoja, jotka on saatu Euroopan unionin perusoikeusvirastosta ja komission rahoittamista, ulkopuolisten sidosryhmien tutkimuksista.

EU on hyväksynyt kuusi tämän alan direktiiviä: direktiivin (EU) 2016/343 lisäksi on hyväksytty direktiivit oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin, oikeudesta tiedonsaantiin, oikeudesta käyttää avustajaa ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin, lapsia koskevista menettelytakeista ja oikeusavusta. Euroopan komissio on jo laatinut täytäntöönpanokertomukset kolmesta ensin mainitusta direktiivistä. Direktiiveillä autetaan parantamaan keskinäistä luottamusta ja vahvistamaan sillä tavoin tuomioiden ja oikeusviranomaisten muiden päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.

Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan 4 artiklan 1 kohdassa säädetty velvoite olla viittaamatta epäiltyyn tai syytettyyn syyllisenä ei estä viranomaisia levittämästä julkisuuteen tietoja rikosoikeudellisista menettelyistä, kun se on ehdottoman välttämätöntä rikostutkintaan liittyvistä syistä tai yleisen edun vuoksi. Joidenkin jäsenvaltioiden kansallinen lainsäädäntö ei täytä täysin tätä vaatimusta yhdestä tai useasta jäljempänä esitetystä syystä. Asiaankuuluvat kansalliset toimenpiteet eivät kata kaikkia viranomaisia tai kaikentyyppisiä tietoja tai lainsäädännöstä puuttuu ilmaisuun ”kun se on ehdottoman välttämätöntä” sisältyvä vaatimus tai tietojen levittämistä rajoittavat selvät ehdot. Joissakin tapauksissa vaatimusten noudattamiseen liittyvien ongelmien vaikutukset ovat käytännössä vähäisempiä, koska muut kuin oikeudellisesti sitovat ohjeet ovat myös olennaisia. Tällaisia ovat muun muassa lehdistöä koskevat ohjeet, joissa käsitellään yhteyksiä toimittajiin ja tietojen antamista toimittajille.

Kahdessatoista jäsenvaltiossa kansallinen lainsäädäntö ei vastaa täysin 4 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on asianmukaisia toimenpiteitä, jos 4 artiklan 1 kohdassa säädettyä velvoitetta rikotaan.

Joissakin tapauksissa havaituilla, vaatimusten noudattamiseen liittyvillä ongelmilla on käytännössä vähäisempi vaikutus, koska kansallisella tasolla voidaan katsoa, että syyllisyyttä koskevien julkisten viittausten kieltäminen on olennainen osa syyttömyysolettamaa koskevaa periaatetta. Lisäksi kunnianloukkauksia ja tietojen julkaisemista tiedotusvälineissä koskevat säännökset, tietosuojasäännöt, muut kuin oikeudellisesti sitovat ohjeet tai muut käytännön täytäntöönpanotoimenpiteet varmistavat jo käytännössä direktiivin vaatimusten osittaisen noudattamisen.

Lainsäädäntö on täysin 4 artiklan 1 kohdan mukainen ainoastaan kuudessa jäsenvaltiossa. Kyseisessä kohdassa jäsenvaltioita vaaditaan toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että viranomaisen julkisissa lausumissa ja muissa kuin syyllisyyttä koskevissa oikeusviranomaisten päätöksissä ei viitata epäiltyyn tai syytettyyn syyllisenä, niin kauan kuin hänen syyllisyyttään ei ole laillisesti näytetty toteen. Tämä ei vaikuta syyttäjän toimiin, joiden tavoitteena on näyttää toteen epäillyn tai syytetyn syyllisyys, eikä menettelyyn liittyviin ennakollisiin päätöksiin, joita oikeusviranomaiset tai muut toimivaltaiset viranomaiset tekevät ja jotka perustuvat epäilyihin tai syyllisyyttä tukevaan näyttöön. Tuomioistuin on todennut tämän perusteella ja johdanto-osan 16 kappaleen mukaisesti, että direktiivissä ”ei – – säännellä edellytyksiä, joilla päätökset tutkintavankeudesta voidaan tehdä”.

Direktiivin 2 luvussa käsitellään syyttömyysolettaman periaatetta. Direktiivin 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäiltyä tai syytettyä kohdellaan syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä on laillisesti näytetty toteen. Yhdessä jäsenvaltiossa varmistetaan, että periaatetta sovelletaan vastaajiin ja pidätettyihin, mutta tämä ei kata epäiltyjä, joita ei ole pidätetty.

Direktiivin 2 artiklassa määritellään direktiivin vaatimusten soveltamisala. Direktiiviä sovelletaan rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltynä tai syytettynä oleviin luonnollisiin henkilöihin rikosoikeudellisen menettelyn kaikissa vaiheissa siitä hetkestä, kun henkilöä epäillään tai syytetään rikoksesta tai väitetystä rikoksesta, kunnes on lopullisesti ratkaistu kysymys siitä, onko epäilty tai syytetty tehnyt rikoksen, ja tästä päätöksestä on tullut lopullinen.

Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että tapauksissa, joissa nämä edellytykset täyttyvät, direktiivi ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oikeutta olla läsnä oikeudenkäynnissä ei loukata, kun syytetty henkilö on yksiselitteisesti päättänyt olla saapumatta yhteen oikeudenkäyntinsä yhteydessä pidetyistä istunnoista.

Direktiivin johdanto-osan 37 kappaleessa viitataan vaatimukseen, jonka mukaan henkilölle on pitänyt ilmoittaa oikeudenkäynnistä ja hänen on pitänyt valtuuttaa nimeämänsä tai valtion nimeämä avustaja 8 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti.

Kaikissa tämän direktiivin piiriin kuuluvissa 25 jäsenvaltiossa kansallinen lainsäädäntö täyttää 8 artiklan 1 kohdan vaatimukset, joiden mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään.

Direktiivin 7 artiklan 5 kohdan mukaan sitä, että epäilty tai syytetty käyttää oikeuttaan vaieta tai oikeuttaan olla todistamatta itseään vastaan, ei saa käyttää häntä vastaan eikä pitää todisteena siitä, että hän on tehnyt kyseessä olevan rikoksen. Yhteensä 14 jäsenvaltiossa ei ole kansallisia säännöksiä, jotka nimenomaisesti estäisivät tekemästä kielteisiä päätelmiä. Muutamissa näistä jäsenvaltioista tämän ei kuitenkaan katsota vaikuttavan vaatimustenmukaisuuteen, koska vaatimustenmukaisuus on joko johdettavissa todisteiden hyväksyttävyyttä koskevista yleisistä säännöksistä tai oikeuskäytäntö osoittaa, että kyseistä sääntöä noudatetaan käytännössä jatkuvasti. Esimerkkinä tästä on tilanne, jossa perustuslakituomioistuimet katsovat kielteisten päätelmien tekemistä koskevan kiellon sisältyvän olennaisena osana oikeuteen vaieta ja oikeuteen olla todistamatta itseään vastaan. Muissa jäsenvaltioissa kiellon puuttumisen katsotaan vaikuttavan myös vaatimustenmukaisuuteen, koska yleiset säännökset eivät ole riittäviä tai tarpeeksi kattavia. Yhdessä jäsenvaltiossa, jossa 7 artiklan 5 kohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, vaatimukset täyttyvät kuitenkin vain osittain, koska vaikka tuomioistuimissa ollaan tietoisia siitä, ettei kielteisiä päätelmiä voida tehdä vastaajan vaikenemisesta tai siitä, että hän kieltäytyy antamasta todisteita itseään vastaan, tätä suojaa ei uloteta tosiasiallisiin epäiltyihin.

Tämä ongelma vaikuttaa myös 7 artiklan 2 kohdan noudattamiseen, sillä kyseisessä kohdassa jäsenvaltioita vaaditaan varmistamaan, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla todistamatta itseään vastaan. Lisäksi joissakin muissa jäsenvaltioissa 7 artiklan 2 kohtaa ei ole saatettu nimenomaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Yhdessä näistä jäsenvaltioista kyseinen oikeus on kuitenkin tunnustettu useaan otteeseen korkeimmissa oikeuksissa, kun taas kahdessa jäsenvaltiossa oikeutta olla todistamatta itseään vastaan ei nimenomaisesti taata kansallisessa lainsäädännössä tai korkeimpien oikeuksien oikeuskäytännössä.

Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyllä tai syytetyllä on sen rikoksen osalta, josta häntä epäillään tai syytetään, oikeus vaieta. Muutamissa jäsenvaltioissa tätä kohtaa ei kuitenkaan ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä täysin direktiivin mukaisesti kansallisten toimenpiteiden suppeamman soveltamisalan vuoksi.

Direktiivin 6 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäselvyys syyllisyydestä on luettava epäillyn tai syytetyn eduksi, myös silloin kun tuomioistuin arvioi kysymystä siitä, onko asianomainen henkilö vapautettava syytteestä. Vaikka tätä periaatetta ei muutamissa jäsenvaltioissa ole nimenomaisesti saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, se on oikeuskäytännössä tunnustettu yleinen periaate. Vain yhdessä jäsenvaltiossa 6 artiklan 2 kohtaa ei noudateta täysin, sillä jos syyttäjä tai puolustusasianajaja päättää olla ristikuulustelematta todistajaa, tuomari voi harkintansa mukaan todeta, että puolustusasianajaja ja asiakas hyväksyvät kyseisen todistajan kannan, vaarantaen siten syyttömyysolettaman noudattamisen.

Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että todistustaakka epäillyn tai syytetyn syyllisyydestä on syyttäjällä. Tämä ei vaikuta tuomarin tai toimivaltaisen tuomioistuimen velvoitteeseen etsiä sekä syyllisyyden puolesta että sitä vastaan puhuvaa näyttöä eikä puolustuksen oikeuteen esittää näyttöä asiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti.

Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädäntö ei ole täysin 8 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukainen, koska vaatimus, jonka mukaan syytetylle on ilmoitettava hyvissä ajoin oikeudenkäynnistä, tai vaatimus, jonka mukaan syytetylle on ilmoitettava poissaolon seuraamuksista, ei täyty. Ilmoitusmenettelyn vuoksi (esimerkiksi vain postitettu ilmoitus, josta on annettu todiste lähetyksen toteutumisesta) syytettyjen henkilöiden on käytännössä toisinaan vaikea osoittaa, että he eivät olleet tietoisia oikeudenkäynnistä. Muutamien jäsenvaltioiden lainsäädäntö ei ole täysin 8 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukainen, koska siinä ei taata, että valtion nimeämä edustaja olisi syytetyn valtuuttama, erityisesti, jos avustajan pakollinen käyttö syytetyn poissa ollessa on laajalle levinnyt käytäntö.

Vaikka syytetyn poissa ollessa järjestetyt oikeudenkäynnit ovat mahdollisia useimmissa jäsenvaltioissa, käytäntö osoittaa, että joissakin jäsenvaltioissa tuomioistuimet usein siirtävät oikeudenkäyntiä, jos vastaaja ei ole paikalla, ja antavat määräyksen saapua oikeudenkäyntiin tai pidätysmääräyksen.

Direktiivin 8 artiklan 4 kohdassa vahvistetaan, että kun jäsenvaltiot ovat säätäneet, että oikeudenkäynti on mahdollista järjestää epäillyn tai syytetyn poissa ollessa, mutta 8 artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä ei voida täyttää, koska epäiltyä tai syytettyä ei löydetä kohtuullisiksi katsottavista toimista huolimatta, jäsenvaltiot voivat säätää, että päätös voidaan silti tehdä ja panna täytäntöön. Muutamissa jäsenvaltioissa havaittiin vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia, koska kansallisilla toimenpiteillä, joilla sallitaan oikeudenkäyntien järjestäminen epäillyn tai syytetyn poissa ollessa, on laajempi soveltamisala, eikä niissä nimenomaisesti vaadita suorittamaan kohtuullisiksi katsottavia toimia epäillyn tai syytetyn löytämiseksi.

Jos jäsenvaltiot käyttävät edellä kuvattua mahdollisuutta, niiden on varmistettava, että kun epäillylle tai syytetylle ilmoitetaan päätöksestä, erityisesti kun hänet on otettu kiinni, hänelle on ilmoitettava myös mahdollisuudesta riitauttaa päätös ja oikeudesta uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon 9 artiklan mukaisesti. Kymmenessä jäsenvaltiossa havaittiin vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia, jotka johtuvat siitä, että kansallisessa lainsäädännössä ei ole asiaankuuluvaa säännöstä tai se on oikeudellisesti epäselvä.

Direktiivin 8 artiklan 5 kohdan mukaan 8 artikla ei vaikuta niiden kansallisten sääntöjen soveltamiseen, joiden mukaisesti tuomari tai toimivaltainen tuomioistuin voi tilapäisesti evätä epäillyltä tai syytetyltä pääsyn oikeudenkäyntiin, jos se on välttämätöntä rikosoikeudellisen menettelyn moitteettoman kulun turvaamiseksi, edellyttäen, että oikeutta puolustukseen kunnioitetaan. Muutamissa jäsenvaltioissa säännösten saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ei ole direktiivin vaatimusten mukaista, mikä johtuu siitä, että kansallisilla toimenpiteillä on rajoitetumpi soveltamisala (esimerkiksi silloin, kun direktiivin noudattamista ei varmisteta rikkomuksia tai lieviä rikoksia koskevien oikeudenkäyntien yhteydessä) tai epäillyltä tai syytetyltä evätään pääsy oikeudenkäyntiin epäämisen kestoa rajoittamatta, minkä seurauksena häneltä voidaan evätä pääsy koko oikeudenkäyntiin.

3.3.2.Oikeus uuteen oikeudenkäyntiin – 9 artikla

Direktiivin 9 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että jos epäilty tai syytetty ei ole ollut läsnä oikeudenkäynnissään eivätkä 8 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset ole täyttyneet, hänellä on oikeus uuteen oikeudenkäyntiin tai muuhun oikeussuojakeinoon, joka mahdollistaa asian käsittelyn uudelleen, myös uuden näytön tarkastelemisen, ja joka voi johtaa alkuperäisen päätöksen kumoamiseen. Jäsenvaltioiden on tältä osin varmistettava, että kyseisellä epäillyllä tai syytetyllä on oikeus olla läsnä, osallistua tehokkaasti kansallisen lainsäädännön mukaisia menettelyjä sovellettaessa ja käyttää oikeuttaan puolustukseen.

Nämä ehdot täytetään useimmissa jäsenvaltioissa, koska syytetyn poissa ollessa annetun tuomion jälkeen asia voidaan käsitellä uudelleen valituksen tai sellaisen erityisen oikeussuojakeinon perusteella, joka mahdollistaa uuden oikeudenkäynnin. Kahdessa jäsenvaltiossa käytettävissä olevat oikeussuojakeinot eivät kuitenkaan aina salli asian uudelleen käsittelyä, mikä vaikuttaa vaatimustenmukaisuuteen.

3.4.Oikeussuojakeinot (4 luku – 10 artikla)

Direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että epäillyllä tai syytetyllä on käytössään tehokkaat oikeussuojakeinot, jos hänen direktiivin mukaisia oikeuksiaan loukataan.

Jotkin jäsenvaltiot eivät täytä vaatimuksia täysin, koska niiden kansallisten toimenpiteiden soveltamisala kattaa joko rajoitetumman määrän viranomaisia tai sellaisia menettelyjen vaiheita, joissa oikeussuojakeinoja on käytettävissä, tai oikeuksia, joiden rikkomiseen käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja sovelletaan.

Yhdessä jäsenvaltiossa ongelma liittyy suoraan oikeussuojakeinojen mahdolliseen tehottomuuteen käytännössä, koska viranomaisten vastuuta rikkomisista on rajoitettu tiukoilla ehdoilla, joissa asetetaan korkea näyttökynnys ja joiden perusteella viranomaiset vapautetaan korvauksista, jos niiden tekemät rikkomukset ovat seurausta laiminlyönnistä tai jos viranomaiset ovat toimineet vilpittömässä mielessä.

Direktiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että arvioitaessa epäillyn tai syytetyn lausuntoja tai todisteita, joiden hankkimisessa on loukattu hänen oikeuttaan vaieta tai hänen oikeuttaan olla todistamatta itseään vastaan, oikeutta puolustukseen ja menettelyn oikeudenmukaisuutta kunnioitetaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta todisteiden hyväksyttävyyttä koskevia kansallisia sääntöjä ja järjestelmiä.

Muutamissa jäsenvaltioissa havaittiin säännösten noudattamiseen liittyviä ongelmia, jotka johtuivat kansallisen lainsäädännön rajoitetummasta soveltamisalasta (ei tosiasiallisiin epäiltyihin liittyviä takeita) tai siitä, että laittomasti hankitut todisteet ovat kansallisen lainsäädännön nojalla hyväksyttäviä tai että lainsäädännössä ei ole säännöksiä, joilla suojattaisiin tehokkaasti sellaisten lausuntojen tai todisteiden käytöltä, joiden hankkimisessa on loukattu oikeutta vaieta tai oikeutta olla todistamatta itseään vastaan.

4.Päätelmät

Direktiivi otettiin käyttöön, jotta voitaisiin tehostaa syyttömyysolettaman ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden soveltamista rikosoikeudellisissa menettelyissä. Kaiken kaikkiaan direktiivi on tuonut EU:n tason lisäarvoa parantamalla rikosoikeudellisissa menettelyissä osallisina olevien kansalaisten suojelun tasoa erityisesti muutamissa jäsenvaltioissa, joissa tiettyjä syyttömyysolettamaan liittyviä näkökohtia ei ollut sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön.

Kertomus osoittaa kuitenkin, että joissakin jäsenvaltioissa on yhä direktiivin keskeisiin säännöksiin liittyviä ongelmia. Tämä koskee etenkin direktiivin täytäntöön panevien kansallisten toimenpiteiden soveltamisalaa sekä sellaisten direktiivin säännösten saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä, jotka koskevat syyllisyyttä koskevien julkisten viittausten kieltämistä ja oikeutta olla todistamatta itseään vastaan.

Komissio aikoo ensisijaisesti jatkaa sellaisten rikkomistapausten käsittelyä, jotka koskevat direktiivin puutteellista saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Komissio jatkaa direktiivin soveltamisen arviointia jäsenvaltioissa ja toteuttaa kaikki tarvittavat toimet varmistaakseen sen vaatimusten noudattamisen kaikkialla Euroopan unionissa.