Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Tuottajilta kuluttajille Väliportaan vaikutus elintarvikkeiden hinnanmuodostukseen"

(98/C 95/10)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 20. maaliskuuta 1997 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Tuottajilta kuluttajille Väliportaan vaikutus elintarvikkeiden hinnanmuodostukseen".

Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 4. joulukuuta 1997. Esittelijä oli Adalbert Kienle.

Komitea hyväksyi 28. 29. tammikuuta 1998 pitämässään 351. täysistunnossa (tammikuun 28. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 75 ääntä puolesta, 1 vastaan ja 3 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Keskustelu yksittäisten markkinaosapuolten osuudesta tuotteiden loppuhinnasta ja heidän katteistaan on aina ollut kiivasta. Elintarvikealalla asiaa on usein käsitelty erityisellä antaumuksella. Esimerkiksi talous- ja sosiaalikomitea vaati lausunnossaan maataloustuotteiden hintaehdotuksesta 1997/1998 nimenomaan, että vaikutukset sekä maanviljelijöiden tuloihin että kuluttajahintoihin on tutkittava. Tämän lausunnon on määrä auttaa tekemään monimutkaisesta kaupankäynnistä ymmärrettävää, poistamaan perusteettomia ennakkoluuloja, tuomaan esiin virheellisiä kehityksiä ja ennen muuta edistämään rakentavaa vuoropuhelua tuottajien, jalostajien, kaupan ja kuluttajien välillä.

1.1.1. Maatalouden tuottajahintojen viime vuosien suuntauksena on ollut vaikuttaa elintarvikehintoja alentavasti Euroopan unionissa. Maatalouden tuottajahintojen osuus kuluttajien elintarvikekuluissa on vähentynyt selvästi. Elintarvikkeiden kaupankäynti-, kuljetus-, käsittely-, jalostus- ja pakkauskustannusten osuus on samanaikaisesti noussut. Sekä tuottavuuden parantuminen tuottajatasolla että pääosin kova kilpailu kaupankäynnissä ovat hyödyksi loppukäyttäjille. Vaikuttava todiste tästä on se, että neljän hengen keskivertokotitalous ei nykyään käytä tuloistaan 20 %:a enempää elintarvikkeisiin missään EU:n jäsenvaltiossa. Kuluttajien ruuanvalmistuskin on helpottunut huomattavasti (convenience). Tuotteisiin sisältyy siis aiempaa enemmän palveluita.

1.2. Maatalousyritykset ovat perinteisesti pieniä, ja yksin ne voivat vaikuttaa maataloustuotteiden hinnanmuodostukseen tuskin lainkaan tai vain vähän. Hinnoista riippuvat kuitenkin maanviljelijän tulot ja siten hänen toimeentulonsa.

1.2.1. Aiheen monimutkaisuuden vuoksi lausunnossa tarkastellaan etupäässä maatalouden tuoretuotteita, erityisesti hedelmiä ja vihanneksia. On erityisen mielenkiintoista tutkia tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupan marginaaleja, sillä hedelmä- ja vihannesmarkkinat ovat ilmeisessä murrosvaiheessa ja suuret tarjonta- ja hintavaihtelut ovat niille tunnusomaisia. Tämä ei niinkään koske hedelmä- ja vihannesjalosteita (mehut, säilykkeet, pakasteet), minkä vuoksi niitä ei käsitellä tässä tarkemmin.

1.2.2. Nopeasti pilaantuvien tuotteiden hintoja voidaan vakauttaa vain rajallisesti markkinajärjestelyin. Tosiasiassa EMOTR:n menoista hedelmien ja vihannesten markkinajärjestelyyn käytetty noin 5 %:n osuus (vrt. TSK:n lausunto 19. maaliskuuta 1996) on huomattavasti pienempi kuin niiden osuus maatalouden koko lopputuotannosta (noin 16 %). Ainoastaan joihinkin hedelmä- ja vihanneslajeihin sovellettava interventioväline menettää hedelmä- ja vihannesalan markkinajärjestelyn uudistuksen myötä merkitystään jatkossakin.

1.2.3. Hedelmien ja vihannesten kaltaiset tuoretuotteet ovat useimmiten varsin käyttövalmiita artikkeleita, jotka eivät edellytä jatkokäsittelyä. Tuottajien ja myös useiden kuluttajien on siksi varsin vaikea käsittää, mistä tuottaja- ja kuluttajahintojen väliset suuret erot syntyvät.

1.3. Maatalous kilpailee muiden talouden alojen kanssa kuluttajien ostovoimasta. Korkeat katteet heikentävät siten alan kilpailuasemaa. Mikäli kaupan katteet sisältävät kiinteitä osatekijöitä, kysynnän ja tarjonnan vaihtelut vaikuttavat voimakkaammin tuottajahintaan kuin kuluttajahintaan. Toisin sanoen tuottajan hintariski kasvaa.

1.4. Kaupan katteiden lyhyen aikavälin kehityksellä on ratkaiseva merkitys hedelmien ja vihannesten kaltaisille tuoretuotteille. Mikäli tarjonnasta aiheutuva tuottajahinnan lasku ei johda myös kuluttajahintojen vastaavaan laskuun, kulutus ei kasva riittävästi ja ylituotanto jää korjaamatta tai se tuhotaan. Siitä oli vakava esimerkki vuoden 1997 alkupuoliskolla: EU:n omenasatoa ei ehditty korjata riittävän nopeasti, sillä kauppa ei siirtänyt tuottajatason äkillistä hinnanlaskua kuluttajille lainkaan tai riittävästi.

1.4.1. Niukan tarjonnan ja tuottajahintojen voimakkaan nousun yhteydessä vakaiden kuluttajahintojen ylläpitäminen kaupan marginaaleja pienentämällä häiritsee myös markkinatasapainoa. Tuote myydään tässä tapauksessa nopeasti ja myöhään liikkeellä olevat kuluttajat jäävät nuolemaan näppejään. Mikäli hintaa ei niukan tarjonnan tilanteissa käytetä markkinatasapainon ohjauskeinona, sen tilalle tulee usein muita jakomekanismeja (esim. henkilökohtainen tuttavuus tai "markkina-asema").

1.5. Hinnanmuodostuksen lisäksi kauppa vaikuttaa huomattavasti myös tarjonnan rakenteeseen. Euroopan elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittyminen ja yritysten sisäinen ostojen keskittäminen lisää kaupan "suodatinfunktion" vaaraa, josta kuluttajat ovat huolissaan. Useissa EU:n jäsenmaissa täytyy elintarvikkeiden vähittäiskaupan johtavien yritysten listoille kuulumattoman tuottajan tyytyä pieniin markkinarakoihin. Sopimuksesta elintarvikkeiden vähittäiskaupan suurten organisaatioiden kanssa tulee siten useiden tuottajien elinehto.

2. Kaupan portaan toiminnot

2.1. Kaupan portaalla on merkittävä osuus kansantalouden mahdollisimman hyvästä tavarahuollosta. Tavallisesti erotellaan seuraavat toiminnot:

alueellinen funktio (esim. kauppakumppanien löytäminen ja tavaroiden kuljettaminen),

aikafunktio (esim. markkinoiden löytäminen, kun tuotannon ja kulutuksen välillä on aikaviive),

määräfunktio (esim. tavaroiden kokoaminen tai jakelu),

laatufunktio (esim. lajitelmien erottelu, sekoittaminen ja muodostaminen),

mainosfunktio eli kulttuurifunktio (esim. tuotteen mainostaminen).

2.1.1. Tavarakuljetus sisältyy usein alueelliseen funktioon. Useat tuotantoalueilla toimivat hedelmä- ja vihannesalan tukkukauppiaat ovat erikoistuneet alueelliseen funktioon ja kuljetuksiin (toimitusmyynti). Vapaa ja häiriötön tavaraliikenne on siksi yhteisön hedelmä- ja vihannesmarkkinoiden tärkeä edellytys. Tasoittaakseen kysynnän ja tarjonnan välisen aikaeron kaupan porras ylläpitää varastoja. Hedelmien ja vihannesten varastoitavuudella on useimmiten rajansa, ääritapauksissa (parsa, marjat) se on vain muutamia päiviä. Eri tuote-erät on annosteltava tai koottava yhteen seuraavan ostoportaan vaatimusten mukaan. Sopivien lajitelmien kokoamien on paikallisten tukkujen oleellinen tehtävä. Elintarvikkeiden vähittäiskauppa huolehtii tästä kuluttajatasolla.

2.1.2. Tuotteiden uudelleenryhmittely voi olla myös pienten tuote-erien kokoamista yhteen. Tämä määräfunktio on useimmiten myös laatufunktio. Eurooppalaisessa elintarvikkeiden vähittäiskaupassa tavoitellaan yhä enemmän suurempia ja tasalaatuisia eriä. Koska yksittäiset tuottajat eivät tavallisesti pysty tuottamaan riittävän suuria eriä, täytyy useiden tuottajien samanlaatuinen tarjonta koota yhteen, usein mitattavissa olevien laatukriteerien perusteella. Pakkaukseenkin liittyy sekä määrällisiä että laadullisia näkökohtia.

2.1.3. Usein viitataan kaupan viestintäfunktioon, eli markkinatuntemuksen levittämiseen tuottaja- ja kysyntäosapuolille. Kun markkinoiden signaalit pysähtyvät kaupan portaan "suodattimeen", kysynnän ja tarjonnan yhteensovittaminen vaikeutuu. Resursseja allokoidaan virheellisesti, ja syntyy kansantaloudellisia tappioita.

2.2. Kaupan tehtäviä eivät aina hoida tukku- ja vähittäiskauppiaat. Tuottajien yhteenliittymät ja osittain yksittäiset tuottajat huolehtivat monista yllä mainituista tehtävistä. Pitkällä aikavälillä palveluista huolehtii niitä edullisimmin tarjoava markkinaosapuoli. Julkisen tahon määrittämät reunaehdot (esim. verolainsäädäntö, EU:n markkinajärjestelyt) vaikuttavat olennaisesti niiden hintaan.

3. Tuoreiden hedelmien ja vihannesten myyntikanavien kehittyminen

3.1. Vähittäiskaupan taso

3.1.1. Tärkein kehityssuuntaus EU:n elintarvikkeiden vähittäiskaupassa on kasvava keskittyminen. Elintarvikeliikkeiden määrä väheni 12 jäsenvaltion EU:ssa vuosien 1970 1990 välillä yli neljänneksellä 490 000:een. Vuonna 1995 oli 15 jäsenvaltion EU:ssa rekisteröitynä 540 000 liikettä. Vuoteen 2005 ulottuvissa ennusteissa määrän uskotaan vähenevän 400 000:een. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan kokonaisliikevaihto on sen sijaan noussut jatkuvasti. Tämä vähenemisprosessi on saanut huolestuttavia muotoja tietyillä yhteisön alueilla. Britannian hallitus valittaakin, että eräillä maaseutualueilla mutta myös kaupunkien keskustoissa tuoreiden elintarvikkeiden saatavuus ei enää ole taattu kaikille väestöryhmille (food deserts).

3.1.2. EU:n sisällä vallitsee selvä jako pohjoisen ja etelän välillä. Kun viidellä suurimmalla yrityksellä oli Pohjoismaissa vuonna 1995 hallussaan selvästi yli 70 %:n osuus alan kokonaisliikevaihdosta, oli vastaava osuus Italiassa ja Kreikassa korkeintaan kolmannes. Keski- ja Länsi-Euroopassa tämä osuus liikkuu 50 70 %:n välillä.

3.1.3. Keskittämistä tapahtuu myös yritysten sisällä. Yritysten ostokeskukset ovat jo pitkään tehneet ns. kuivatuotehankintansa maan sisällä keskitetysti, mutta alueelliset keskukset ovat viime aikoihin asti pääosin ostaneet tuoreet hedelmät ja vihannekset. Nykyisin ostot keskitetään tältäkin osin aiempaa voimakkaammin kansalliseen keskukseen. Alueelliset keskukset rajoittuvat usein vain täydennysostoihin äkillisissä ongelmatilanteissa. Päätöksentekijöiden määrä on siten vähentynyt huomattavasti.

3.1.4. Mitä yllä on yleisesti todettu Euroopan elintarvikkeiden vähittäismyynnistä koskee olennaisilta osin myös hedelmien ja vihannesten kaltaisia tuoretuotteita. Saksassa 72 % kotitalouksien tuorevihannesten kulutuksesta jakautui viiden johtavan kauppaorganisaation kesken vuonna 1994. Saksalaisen kulutus- ja markkinatutkimuslaitos GfK:n kotitalouksien seurantaryhmän tietojen mukaan lähes 80 % kotona kulutetuista hedelmistä ja vihanneksista ostettiin vuona 1996 valintamyymälöistä, auto- tai varastomarketeista. Alankomaissa tämä osuus on 63 %, Ranskassa 56 % ja Espanjassa 35 %. Pohjois-Italiassa vuonna 1995 vähän yli 55 % ostoksista tehtiin valintamyymälöistä tai varastomarketeista, Etelä-Italiassa vain 20 %. Järjestäytyneen elintarvikkeiden vähittäiskaupan osuus kotitalouksien tuoreiden hedelmien ja vihannesten kulutuksesta on kasvanut: Ranskassa vuosien 1987 1995 välillä 41 %:sta 56 %:iin, Alankomaissa 50 %:sta (1990) 63 %:iin (1995) ja Espanjassa 22 %:sta (1989) 35 %:iin (1995). Tämä ilmenee eurooppalaisten kotitalouksien seurantaryhmien tutkimuksista.

3.1.5. Perinteiset pienehköt elintarvike- ja erikoismyymälät sekä joissakin maissa myös viikottainen tori ovat menettäneet euroopanlaajuisesti merkitystään ostopaikkoina. Italiassa ja Espanjassa erikoismyymälöillä ja pienehköillä elintarvikemyymälöillä on vielä yli 30 %:n osuus tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupasta. Erikoismyymälä on vielä merkittävä tuoreiden hedelmien ja vihannesten ostopaikka myös Benelux-valtioissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa selvästi yli 10 %:n osuudella. Saksassa erikoismyymälät ovat menettäneet käytännössä merkityksensä.

3.1.6. Viikottainen tori on 12 15 %:n markkinaosuudellaan vielä merkittävä ostopaikka Saksassa. Viime vuosikymmenellä tori pystyi säilyttämään osuutensa hyvin Saksassa. Torin osuus laski Ranskassa 24,6 %:sta (1988) 21,7 %:iin (1995). Siellä voidaan todeta tilanteen sittemmin vakiintuneen. Etelä-Euroopassa torimyynnin markkinaosuus on noin 25 %.

3.1.7. Viime vuosina on voitu todeta, että kuluttajien halu ostaa suoraan tuottajalta (pellolta tai tilalta, osittain myös erityisistä maatilamyymälöistä) on kasvanut. Mansikoiden ja parsan kaltaisten yksittäisten tuotteiden osalta suoraostot voivat olla huomattavia. Niiden osuus lienee kokonaisuudessaan 2 7 %:n välillä, Itävallassa senkin yläpuolella. Etenkin biologisesti viljeltyjen hedelmien ja vihannesten suoramyynnin osuus on perinteisesti hyvin korkea ja kysyntä kasvaa jatkuvasti. Yli puolet alan tuotannosta myytäneen suoraan kuluttajille.

3.1.8. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan kasvavaan keskittymiseen sekä valintamyymälöiden, auto- ja varastomarketien ("jättimyymälät") kasvavaan hedelmien ja vihannesten myyntiosuuteen on monia syitä. Jatkuvaa keskittymissuuntausta perustellaan monesti edullisilla ehdoilla. Tärkeä peruste suurmyymälöiden rynnistykselle on kuitenkin myös tuoretuotteiden ostotiheyden selvä harveneminen. Useat kuluttajat eivät ole enää, esim. työrasituksen johdosta, valmiita ostamaan kerran tai kahdesti viikossa tehtävien suurostosten lisäksi tuoretuotteita päivittäin.

3.1.9. On mielenkiintoista, että kyselyjen ja kotitalouksien seurantaryhmien tulokset yksittäisistä ostopaikoista ovat niin erilaisia. Kuluttajat yliarvioivat yleensä (viikottaisen) torin merkitystä. Suuri prosenttiosuus kuluttajista nimeää (viikottaisen) torin mieliostopaikakseen. Kaikkia muita ostopaikkoja kohtaan tunnetaan huomattavasti vähemmän myötätuntoa. Suosituimmuus ei ilmeisesti kuitenkaan vaikuta ostopaikan tosiasialliseen valintaan. Useimmat kuluttajat eivät ole valmiita investoimaan toriostoksiin tarvittavaa aikaa. Tämä käy ilmi Ranskassa (Ctifl, 1996) ja Saksassa (CMA, 1997) tehdyistä tutkimuksista.

3.1.10. Valintamyymälöiden ja automarketien eduiksi mainitaan johdonmukaisesti ennen muuta nopeus (ostokset samanaikaisesti monista tavararyhmistä), itsepalvelumahdollisuus ja alhaisempi hinta. Automarketien eduista korostetaan erityisesti tuoreiden hedelmien ja vihannesten suurta valikoimaa. Tori yhdistetään sen sijaan parempaan laatuun, tuoreuteen, laajaan valikoimaan, luottamukseen ja ihmiskontakteihin. Kuluttajat ilmoittavat pitävänsä toria parempana, mutta käyvät kuitenkin mukavuussyistä yhä useammin valintamyymälässä tai varastomarketissa.

3.1.11. Edellä on puhuttu vain kotona syötävän ruoan ostopaikoista. Kodin ulkopuolella tapahtuvassa ruokailussa (suurkuluttajat) kuluu tuoreita hedelmiä ja vihanneksia pienempiä määriä kuin muita elintarvikkeita. Niiden merkitys kasvaa kuitenkin nopeasti.

3.2. Myyntiketjun alkuportaat

3.2.1. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan muutokset ovat huomattava syy myyntiketjun alkuportailla tehtyihin mukautuksiin. Hedelmien ja vihannesten tukkukaupassakin on tapahtunut suunnaton rakennemuutos. Tavarantoimittajien täytyy pystyä tarjoamaan suurehkoja eriä suurille vähittäiskaupan liikkeille. Erityisesti vähittäiskauppayritysten ostojen sisäisen keskittämisen myötä monet pienet ja keskisuuret hedelmien ja vihannesten tukkukauppiaat ovat menettäneet perinteisiä asiakkaitaan (alueelliset keskukset). Lisäksi monet suuret eurooppalaiset elintarvikkeiden vähittäiskaupan organisaatiot pyrkivät tekemään hankintansa mahdollisimman suoraan. Tukkukauppiailta toivotaan enää pelkästään logistisia palveluita tai niitä tarvitaan hankintariskeiltä suojautumiseen. Pienemmät tukkukaupan yritykset erikoistuvat joko suurkuluttajatoimituksiin (ravintolat, ruokalat) tai palvelevat alati pienenevää erikoisliikkeiden tai torimyyjien ryhmää.

3.2.2. Tukkuliikkeet ovat menettäneet merkitystään viime vuosina. Suuret ketjut eivät ole enää niiden vakituisia asiakkaita. Iso-Britanniassa ketjut käyttävät jopa tukkuja hyväkseen päästäkseen ylijäämistään eroon. Tällä tavalla hintavaihtelut vahvistuvat tukkuliikkeissä. Saksassa korkeintaan 30 % tuoreista hedelmistä ja vihanneksista myydään tukkuliikkeiden kautta. Ranskassa ja erityisesti eteläeurooppalaisissa maissa tukkuliikkeiden merkitys on huomattavasti korkeampi. Espanjassa tukkuliikkeillä oli vuonna 1996 Mercasan tietojen mukaan 60 %:n osuus hedelmien ja vihannesten kansallisesta kulutuksesta.

3.2.3. Euroopan unionin sisällä on eroja kaupankäyntitoimintojen jakautumisessa yksittäisten toimijoiden kesken. Myyntiketjut ovat usein erittäin pitkiä ja mutkikkaita Etelä-Euroopassa, mutta Iso-Britanniassa puolestaan erittäin lyhyitä. Kaikissa maissa on suuntaus lyhentää myyntiketjuja. Varsinaisia palveluita tuottamattomat toimijat poistetaan myyntiketjusta. Tavaroiden uudelleenpakkaamisen kaltaisilta tarpeettomilta toiminnoilta vältytään, kun tuottajat tai niiden yhteenliittymät tarjoavat tuotteen suoraan toivotussa pakkauksessa.

3.2.4. Tuottajayritysten ja tuottajien yhteenliittymien rakennekin on muuttunut. Yrityskoko ja tuottajien yhteenliittymien keskivertoinen liikevaihto ovat nousseet. Tätä keskittymisprosessia ei kuitenkaan tule verrata elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittymiseen. Poikkeuksena tähän on tuottajaorganisaatiojen yhdistyminen VTN:ksi (Vereigde Tuinbouwveilingen Nederland, 1996) Alankomaissa. Tuottajaorganisaatioiden päätehtävä on tarjonnan yhdistäminen riittävän suuriksi eriksi. Elintarvikkeiden järjestäytynyt vähittäiskauppa edellyttää monesti eriä, jotka mahdollistavat maanlaajuisen myyntikampanjan. Useimmat tuottajaorganisaatiot eivät kuitenkaan yllä tähän suuruusluokkaan.

3.2.5. On myös tuottajaorganisaatioita, joilla ei ole suoraa yhteyttä elintarvikkeiden järjestäytyneeseen vähittäiskauppaan. Erikoistuneet tukkukauppiaat huolehtivat tuolloin elintarvikkeiden vähittäiskaupan toimituksista, mahdollisesti samoille asiakkaille. Tarjonnan yhdistämisen varsinaista tavoitetta ei silloin täysin saavuteta.

3.2.6. Tuottajaorganisaatioiden vahvistaminen on aina ollut hedelmien ja vihannesten yhteisen markkinajärjestelyn olennainen tavoite. Asettamalla varoja yritysrahastojen käyttöön EMOTR tukee myös tunnustettujen tuottajaorganisaatioiden ponnistuksia toimittaa tuotteet suoraan järjestäytyneen elintarvikkeiden vähittäiskaupalle. Tuottajaorganisaatioiden myyntiosuus on tähän mennessä kasvanut vain muutamissa maissa. Iso-Britanniassa, Alankomaissa, Tanskassa ja Belgiassa osuus on jopa laskenut. Saksassa se lienee pysynyt ennallaan. Vain Tanskassa, Alankomaissa ja Belgiassa tuottajaorganisaatioiden osuus ylittää 50 % hedelmien ja vihannesten myynnistä. Etenkin vihannesalalla on tuottajayhteisöjen myyntiosuus vähäinen, komission kertomuksen "Maatalouden tilanne Euroopan unionissa kertomus 1995" mukaan useimmiten alle 20 %.

3.2.7. Kaupan porras on arvostellut osittain uudessa markkinajärjestelyssä kaavailtua tuottajaorganisaatioiden taloudellista tukemista. Pelätään, että näiden tukien avulla tuottajaorganisaatiot voisivat tarjota palveluita kaupallisia yrityksiä edullisemmin.

4. Kaupan vaikutus hedelmä- ja vihannestarjontaan

4.1. Valikoima

4.1.1. Kaikki myyntiketjuun osallistuvat siis tuottajat, kaupan porras ja kuluttajat vaikuttavat tarjonnan kokoonpanoon. Kaupan vaikutusta arvostellaan muita useammin. Kuluttajat moittivat kaupan portaan suosivan tiettyjä tuotteita, jotka eivät vastaa kuluttajien toiveita. "Klassinen" esimerkki tästä ovat hollantilaiset tomaatit 80-luvulla Saksan markkinoilla, missä tukkukaupan mieltymykset tomaattien alkuperän suhteen erosivat selvästi kuluttajien mieltymyksistä. Esimerkistä ilmeni kuitenkin yhtä selvästi, ettei kuluttajien mieltymyksiä voi olla ottamatta huomioon, kun ne ovat todella selviä.

4.1.2. Kuluttajatoiveiden pitkäaikaisen laiminlyönnin vaara kasvaa selvästi, kun vaihtoehtoisia ostopaikkoja on vain vähän. Tämä koskee maita, joissa elintarvikkeiden vähittäiskauppa on hyvin keskittynyttä, joissa yritykset ostavat pääosin keskitetysti ja joissa erityisliikkeillä, toreilla ja pienehköillä, itsenäisillä elintarvikemyymälöillä ei ole mainittavaa markkinaosuutta.

4.1.3. Elintarvikkeiden järjestäytyneen vähittäismyynnin vaikutuksesta yksittäisten hedelmä- ja vihanneslajien kulutuskehitykseen on monia esimerkkejä. Varastomarketien valikoimissa on vain hyvin suppea määrä tuoretuotteita. Vuoden 1983 jälkeinen banaanien ja 80-luvun lopun retiisin kulutuksen kasvu johtuu esim. Saksassa niiden ottamisesta varastomarketien valikoimaan. Iso-Britanniassa tuoreiden sienten kulutuksen nousu johtuu English Mushroom Boardin mukaan elintarvikkeiden vähittäiskaupan suurten yritysten (major multiples) hinta- ja mainosstrategiasta. Muuten valintamyymälöissä vaikeasti myytävien tuotteiden kulutus pysähtyy (esim. kirsikat, pensasmarjat).

4.1.4. Kansallisesti ohjattu sisäänosto elintarvikkeiden vähittäiskaupan yrityksiin aiheuttaa sitä paitsi vaaran, että alueelliset valikoimat jäävät hyödyntämättä. Mikäli yhdeltä tuotantoalueelta ei saada kansalliseen jakeluun riittäviä määriä, tavara hankitaan toiselta, kaukaiselta tuotantoalueelta.

4.1.5. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan tavarantoimittajaluetteloon pääseminen edellyttää osittain korkeita maksuja. Erilaisia maksuja (esim. tavaran myyntihyvitys, mainoslisä, uuden tavarantoimittajan alennus) peritään usein. Näitä käytänteitä sovelletaan enemmän Saksassa kuin muissa jäsenvaltioissa. Niitä esiintyy myös Ranskassa. Iso-Britanniassa sen sijaan täytyy tavarantoimittajaksi päästäkseen täyttää usein tiukkoja ja yrityksittäin vaihtelevia järjestäytyneen elintarvikkeiden vähittäiskaupan laatu- ja hygieniavaatimuksia sekä tavarantoimitusehtoja.

4.1.6. Koska elintarvikkeiden vähittäiskaupan suuryritykset pyrkivät avoimesti harvoihin tavarantoimittajiin, tuottajien on pakko tehdä yhteistyötä luetteloitujen tavarantoimittajien kanssa. Luetteloidut tavarantoimittajat voivat olla tuottajaorganisaatiota, kauppiaita tai myös suurtuottajia. Viimeksi mainittu on yleistä Iso-Britanniassa.

4.1.7. Mitä laatunäkökohtiin tulee, useiden hedelmä- ja vihanneslajien maku on tyydyttävä vain silloin, kun tuotteet korjataan kypsinä. Useimmat kuluttajat eivät tunnista tätä laadun tunnusta. Kypsiä tuotteita on toisaalta käsiteltävä huolella ja myytävä nopeasti. Tämä merkitsee tuottajille ja kauppiaille työläästä logistiikasta aiheutuvia korkeampia kustannuksia. Sellaisia tuotteita kannattaa tarjota vain, jos niitä voi myydä korkeammin hinnoin. Ongelma on ilmeinen: kuluttajat ovat valmiita maksamaan enemmän vain, jos tuotteen korkeampi laatu voidaan taata, ja tarjoajat ovat valmiita toimittamaan toivottua laatua vain, mikäli siitä maksetaan. Italialaiset persikantuottajat ovat kiinnittäneet huomiota tähän vastakkainasetteluun. Sama koskee kuluttajien toivomaa ympäristöystävällistä tuotantoa.

4.1.8. Tämä lähtökohta on johtanut muiden elintarvikkeiden kohdalla merkkituotteiden muodostumiseen. Tuotemerkit ovat yhä tärkeämpiä myös tuoreiden hedelmien ja vihannesten kohdalla. Etenkin Iso-Britanniassa tuoreita hedelmiä ja vihanneksia myydään usein yksityiskohtaisiin tuotantosääntöihin perustuvilla tuotenimillä. Saksassa lähes kaikki elintarvikkeiden vähittäiskauppaa harjoittavat yritykset ovat ottaneet käyttöön omia tuotemerkkejä kahden viime vuoden aikana. Tuottajat suhtautuvat tähän kehitykseen "sekalaisin tuntein" koska se on ristiriidassa tuottajien tai tuottajien yhteenliittymien linjauspyrkimysten kanssa. Julkinen taho voi auttaa asiassa ottamalla käyttöön varmennettuja laatutakuita.

4.1.9. Brittien valintamyymäläketjuissa on viime aikoina ajateltu asiaa uudelleen, eikä niissä enää pidetä kiinni tuotteiden merkittömyydestä. Nyt odotetaan tuottajayrityksen ilmoittamisen päinvastoin parantavan imagoa. "Yksikään tuottaja tuskin pakkaisi huonon tuotteen nimellään varustettuun pakkaukseen", sanoo erään tuottajayrityksen ilmoittavan, sipuleita myyvän ketjun edustaja. Myös muissa maissa tehtyjen markkinatutkimusten tulokset osoittavat tähän suuntaan. Vuonna 1996 olisi 59 % kyselyyn vastanneista ostanut enemmän tuoreita hedelmiä ja vihanneksia, mikäli olisi tuntenut tuottajan, vuonna 1989 vastaava luku oli 46 %.

4.2. Hinnanmuodostus

4.2.1. Tässä tutkimuksessa ei voida tutkia laajalti tuoreiden hedelmien ja vihannesten kaupan katteita EU:n yksittäisissä jäsenvaltioissa. Seuraavat tiedot perustuvat erityisesti Ranskassa, Saksassa ja Iso-Britanniassa tehtyihin tutkimuksiin. Huomiot perustuvat kokonaiskatteeseen (kokonaiskate määritellään tuottaja- ja kuluttajahinnan väliseksi erotukseksi), sillä tukkukaupan ja vähittäiskaupan katteiden erittely ei ole useimmissa tapauksissa mahdollista. Voidaan kuitenkin lähteä siitä, että vähittäiskaupan kate on selvästi suurempi. Esimerkiksi Saksassa tukkukaupan osuus kokonaiskatteesta on vain 20 %, Ranskassa 20 35 % vihannesten kokonaiskatteesta menee tukkukaupalle. Kate lasketaan prosentuaalisena ja absoluuttisena.

4.2.2. Yksittäisten EU:n jäsenvaltioiden välinen vertailu on tietolähteiden ja tietojen laadun erilaisuuden vuoksi erittäin vaikeaa. Voidaan kuitenkin todeta systemaattisia eroja. Lähtökohtana voidaan pitää, että katteet ovat matalampia maissa, joissa on enemmän varastomarketteja (esim. Saksa).

4.2.3. Yleisesti voidaan todeta, että kate kasvaa mitä enemmän tuotetta käsitellään ja mitä tiukempia laatukriteereitä sovelletaan (esim. Iso-Britannian major multiples, joita pidetään tässä suhteessa usein "esimerkillisinä").

4.2.4. Kalliissa tuotteissa (parsa, mansikat jne.) verrattain matalat prosentuaaliset 50 70 %:n katteet ovat säännönmukaisia. Absoluuttinen kate on kuitenkin korkeampi tuotteilla, jotka ovat lähtöhinnaltaan edullisempia. Nämä tuotteet ovat useimmiten nopeasti pilaantuvia, ja niiden myyntikausi on verrattain lyhyt. Tällaiset ominaisuudet aiheuttavat korkeita jakelukustannuksia.

4.2.5. Halvemmissa hyödykkeissä (omenat, keräkaali jne.) on joskus selvästi yli 100 %:n kate, erityisen edullisilla tuotteilla (porkkanat, sipulit) se voi olla jopa selvästi yli 200 %. Absoluuttiset katteet ovat kuitenkin matalampia kuin arvotuotteilla. Useimmiten tässä ryhmässä on kyse suhteellisen hyvin varastoitavista tuotteista, joilla on pitkä myyntikausi.

4.2.6. Näistä syistä tuottajan osuus arvotuotteiden kuluttajahinnasta on korkea (esim. parsa Saksassa 60 %) ja vähemmän arvokkaiden tuotteiden kuluttajahinnasta on matala (esim. valkokaali Saksassa tuskin 20 %).

4.2.7. Samojen tuotteiden katteet vaihtelevat jäsenvaltioittain mm. silloin, kun näiden tuotteiden levinneisyys eroaa paljon toisistaan. Niinpä sikurin kokonaiskate on Ranskassa matalampi kuin Saksassa, sillä siellä sitä myydään yli kymmenen kertaa enemmän.

4.2.8. Pitkällä aikavälillä tarkasteltuna on tuottajan osuus kuluttajahinnasta laskenut huomattavasti. Tuottajan osuus valkokaalin hinnasta oli 50-luvun alussa vielä yli 50 %, mutta 70-luvulla se oli enää 33 %. Nyttemmin tämä osuus on laskenut edelleen 18 %:iin.

4.2.9. Niiden tuoretuotteiden kohdalla, joiden hinta vaihtelee voimakkaasti, on kaupan katteiden lyhyen aikavälin kehittyminen erityisen merkittävää.

4.2.10. Hinnaltaan erittäin voimakkaasti vaihtelevien tuotteiden (esim. kukkakaali ja parsa) tuottaja- ja kuluttajahinnat ovat kytköksissä toisiinsa; muiden tuotteiden, esim. keräsalaatin, suhteen tätä läheistä yhteyttä ei ole voitu todistaa.

4.2.11. Epäsuotuisa sää tai luonnonkatastrofit voivat johtaa sellaiseen hintojen nousuun, että absoluuttista katetta täytyy jopa laskea. Näin tapahtui esimerkiksi purjon kohdalla pakkasten vuoksi Pohjois-Euroopassa joulun 1996 tienoilla.

4.2.12. Kaupan katteen taas voidaan havaita laajentuvan huomattavasti tiettyjen tuotevarastojen kohdalla. Eurooppalaiset omenavarastot olivat odotettua suuremmat vielä tammikuussa 1997. Siksi niiden menekkiä yritettiin nostaa väkisin tuottajahintoja laskemalla. Tämä johti kuitenkin syrjäyttämiskilpailuun eikä kysynnän kasvuun. Vaikka omenantuotantoalueiden lähtöhinnat laskivat voimakkaasti tammikuun puolivälistä alkaen, eivät vähittäismyyntihinnat enää liikahtaneet.

4.2.13. Elintarvikkeiden vähittäiskaupassa verrattain tasahintaisten tuotteiden, esim. omenoiden, osalta kuluttajia estetään reagoimasta muuttuneisiin tarjontaoloihin lyhyellä aikavälillä, hintapainetta vahvistetaan myyntiketjun alkuportailla, ja elintarvikkeiden vähittäiskaupan voitollinen myynti kasvaa. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan hintajäykkyys ja siitä johtuva paine on lisääntynyt viime vuosina ja vahvistunee edelleen.

4.2.14. Vaikuttaa siltä, että huutokauppojen vaihtelevat hedelmien ja vihannesten hinnat vaikuttavat elintarvikkeiden vähittäiskaupan sisäänostajista hankalilta. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan suuryritykset pyrkivät siksi pitkän aikavälin hintasopimuksiin. Joissakin tapauksissa ne vaativat, että pitäydytään tuotantokustannuksien mukaan määräytyvissä keskivertoisissa kausihinnoissa ja hyväksytään "normaali" kate (cost price plus).

4.3. Elintarvikkeiden vähittäismyynnin vaatimukset hinnanmuodostuksessa

4.3.1. Elintarvikkeiden vähittäiskaupan johtavat yritykset edellyttävät tavarantoimittajiltaan yhä vakaampia ja varmempia hintoja. Tässä yhteydessä huutokauppajärjestelmiä arvostellaan yhä voimakkaammin, ja viikkohintojen sekä pidemmän aikavälin hintasopimusten ja keskivertoisten kausihintojen merkitys kasvaa.

4.3.2. Varastoitavien ja erittäin helposti pilaantuvien tuotteiden "huutokauppaan" liittyvät hintavaihtelut on erotettava toisistaan. Nopeasti pilaantuvien tuotteiden kohdalla hintavaihtelut aiheutuvat usein erilaisesta saatavuudesta, varastoitavissa olevien tuotteiden kohdalla keinottelun merkitys kasvaa.

4.3.3. Yleisesti ottaen huutokauppajärjestelmä edellyttää elintarvikkeiden vähittäismyyntikaupalta suurempaa joustavuutta. Pidemmän aikavälin kiinteät hintasopimukset ovat ongelmallisia sellaisten tuotteiden kohdalla, joilla on hyvin erilainen saatavuus.

4.3.4. Kiinteät hintasopimukset valintamyymäläketjujen kanssa vähentävät markkinoiden avoimuutta, sillä yksittäisille asiakkaille myönnetään erilaisia hintoja ja ehtoja markkina-asemasta riippuen.

4.3.5. Voidaan olettaa, että normaalitilanteessa kaupan porras tuntee markkinatilanteen tuottajia tai tuottajien yhteenliittymiä paremmin. Markkinoita koskevat tiedot (sato-odotukset, varastot, kysynnän suuntaukset jne.) ovat tuottajille erittäin tärkeitä, jotta ne voivat käydä menestyksekkäitä myyntineuvotteluita. Tuottajien markkinatietojärjestelmät on tällä hetkellä organisoitu EU:ssa hyvin eri tavoin ja niiden rahoitus vaihtelee. Ranskassa maatalousministeriön osasto kerää ja levittää markkinatiedot. Saksassa tuottajien on rahoitettava järjestelmä itse. Joissakin maissa markkinatiedotusta ei ole lainkaan.

5. Näkymät ja seuraukset

5.1. Komitea pitää kauppaa käsittelevässä vihreässä kirjassa kantansa esittävän komission tavoin realistisesti lähtökohtanaan sitä, että eurooppalainen elintarvikekauppa "keskittyy väistämättömästi". On jopa lähdettävä siitä, että eurooppalaisen elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittyminen lisääntyy jatkossakin ja että myyntiin liittyvien hintasopimusten merkitys kasvaa. Valintamyymälöiden ja auto- ja varastomarkettien osuus kaikissa Euroopan maissa tuoreiden hedelmien ja vihannesten myynnistä kasvaa edelleen. Kehitys kulkee unionin jäsenvaltioissa kuitenkin eri tahtiin.

5.2. Komitea katsoo, että on välttämätöntä luoda poliittiset reunaedellytykset, jotka rajoittavat elintarvikkeiden vähittäiskaupan keskittymisprosessin järkevälle tasolle. Lisäksi tuottajien asemaa täytyy vahvistaa entisestään elintarvikkeiden vähittäiskaupan suuriin kauppaketjuihin nähden myös omaan apuun kannustamalla. Vain siten on mahdollista välttää markkinoiden ilmeiset vinoumat ja yhteiskunnallisesti ei-toivottu kehitys sekä väärinkäytökset (esim. äärimmäisen pitkät maksuajat tai luettelointimaksut) ja taata kuluttajille tulevaisuudessakin laaja valikoima hedelmiä ja vihanneksia mahdollisimman monenlaisissa liikkeissä.

5.3. Komitea on huolissaan, ettei järjestäytynyt elintarvikkeiden vähittäiskauppa sopeuta hedelmien ja vihannesten kaltaisten nopeasti pilaantuvien tuotteiden hintaa lainkaan tai riittävän nopeasti kysynnän ja tarjonnan mukaisesti. Näin voi syntyä myytäväksi kelpaamattomia ylijäämiä tai tuottajat joutuvat kärsimään huomattavia tulonmenetyksiä.

5.4. Komitea tuo painokkaasti esiin kotimaisia tuottajia ja kuluttajia uhkaavan vaaran, että johtaviin kauppaorganisaatioihin kuuluvien yritysten ostojen kasvava sisäinen keskittäminen voi pienentää hedelmien ja vihannesten valikoimia ja että erityisesti alueelliset valikoimat katoavat elintarvikkeita myyvien vähittäiskauppojen hyllyiltä. Tuotteet standardisoitaisiin ulkoisen vaikutelman perusteella ja niiden säilyvyyttä kehitettäisiin, mikä tapahtuisi kuitenkin makuominaisuuksien kustannuksella. Voidaan tosin olettaa, että erikoisliikkeet ja viikottaiset torit tarjoavat lisääntyneen kansainvälisen tarjonnan ohella yhä enemmän myös alueellisia valikoimia. Alueellisten valikoimien myyntikanavia ei kuitenkaan saisi supistaa vain näihin. Ei voi tulla kysymykseen, että kuluttajia estetään saamasta tuotteita, koska riittäviä määriä ei saada kokoon kansallista myyntiohjelmaa varten tai "luettelointimaksut" estävät sen.

5.5. Komitean mielestä on oikein, että EU:n markkinajärjestelyissä on jo pitkään vaadittu selvä merkintä hedelmien ja vihannesten alkuperämaasta. Komitea kannattaa tämän säännön säilyttämistä ennallaan jatkossakin. Tuotteiden korjuuajankohtakin olisi merkittävä. Voidaan kuitenkin epäillä, pystytäänkö näiden määräysten toimeenpano takaamaan kaikkialla valvonnan ja rangaistusten avulla. Tämä saattaa myös liittyä siihen, että tämä toivottava merkintä ei ole pakollinen useissa muissa elintarvikkeissa. Komission aloitteet suojatuista alkuperänimityksistä ja suojatuista maantieteellisistä merkinnöistä ovat tervetulleita. Ohjelman verrattain hidas käynnistyminen ja toteuttaminen sekä alkuperänimitysten ja muiden tietojen riittämätön tuttuusaste on kuitenkin silmiinpistävää joissakin jäsenvaltioissa näistä yhteisön suojajärjestelmistä ei tähän mennessä ole ollut mitään hyötyä.

5.6. Komitea on huolissaan, että juuri hedelmien ja vihannesten kaltaisten tuoretuotteiden markkinoiden avoimuus saattaa vähentyä, minkä johdosta erityisesti tuottajien asema heikentyisi. Komission tämän alan toimet ovat tähän mennessä rajoittuneet markkinoiden hallintaan tarvittavien tietojen keräämiseen. Siksi olisi tutkittava, olisiko edistettävä myös markkinatietojen antamista markkinaosapuolten käyttöön esimerkiksi merkitystään kasvattavien biotuotteiden kohdalla, jolloin kyseisiä tuottajia tulisi kohdella kulujen suhteen muiden tuottajien tavoin.

5.7. Komitea myöntää, että hedelmien ja vihannesten markkinajärjestelyllä otettiin askelia tuottajien ja tuottajaorganisaatioiden aseman vahvistamisen suuntaan. Koska kysyntä keskittyy, tuottajaorganisaatioiden on välttämättömämpää kuin koskaan koota tarjonta yhteen. Tuottajaorganisaatioiden ja siten myös tuotteiden kilpailukykyä on tarkoitus parantaa yritysrahastoin ja toimintaohjelmin.

5.8. Komitea tuo esiin, että kaupan katteen suuruus riippuu jatkossa erittäin voimakkaasti tuotteiden laadusta sekä tuottajien ja/tai kauppiaiden noudattamista laatuohjelmista. Elintarvikkeiden merkinnät ja uuselintarvikeasetus () ovat hedelmien ja vihannesten laatustandardien ohella erityisen merkittäviä. Erityisesti kauppaorganisaatioiden tasoilla on myös työskenneltävä kattavien laatutakuujärjestelmien parissa. Vain siten voidaan varmistaa, että tavanomaista korkeampi laatu säilyy kuluttajalle asti ja että sillä on myös hintansa.

5.9. Komitea kannattaa myös sitä, että kuluttajien huomio kiinnitetään siihen, kuinka huomattavat vaikutusmahdollisuudet heillä itsellään on tarjontaan ja hinnanmuodostukseen. Sitoumuksettomissa kyselyissä ilmaistu suosituimmuus ei vaikuta markkinoihin lainkaan tai sillä on jopa päinvastaisia vaikutuksia. Kuluttajat voivat vaikuttaa tehokkaasti käytännön ostokäyttäytymisellä ja ostopaikkojen valinnalla. Kuluttajille tulisi myös tiedottaa tuotteiden tuotantotavoista, laadusta ja terveydellisistä ominaisuuksista. Nuoret kuluttajat ovat tässä erityisen tärkeä kohderyhmä. Myyntihenkilökunnan koulutuksen ja jatkokoulutuksen lisääminen sekä paremmat tiedot esim. alueellisista valikoimista ja elintarvikkeiden laadusta ovat eduksi niin tuottajille kuin kuluttajillekin.

Bryssel, 28. tammikuuta 1998.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() Asetus (EY) N:o 258/97, 27.1.1997.