FI Euroopan unionin virallinen lehti C 213/62

Komission tiedonanto: Energiansiirtoinfrastruktuuri ja EU:n luontolainsäädäntö

(2018/C 213/02)

SISÄLLYSLUETTELO

Sivu

TÄMÄ ASIAKIRJA 65

Tarkoitus 65

Rakenne ja sisällöt 65

Asiakirjan luonne 65

1. EUROOPAN UUDISTETTU ENERGIAINFRASTRUKTUURI 67

1.1 Uudistetun energiainfrastruktuurin tarve Euroopassa 67

1.2 Infrastruktuuriin liittyvät haasteet 68

1.2.1 Sähköverkot ja sähkön varastointi 68

1.2.2 Kaasuverkot ja kaasun varastointi 69

1.2.3 Öljyn ja olefiinin siirto- ja jalostusinfrastruktuuri 69

1.2.4 Hiilidioksidin talteenotto, siirto ja varastointi 69

1.3 Siirtotyypit ja käytössä olevat jakelujärjestelmät 69

1.3.1 Kaasun ja öljyn siirto- ja jakelujärjestelmät 69

1.3.2 Sähkön siirto- ja jakelujärjestelmät 70

1.4 Yhteistä etua koskevat hankkeet 70

2. EU:N LUONTOLAINSÄÄDÄNTÖ 72

2.1 Johdanto 72

2.2 Lintu- ja luontotyyppidirektiivit 72

2.3 Natura 2000 -alueiden hoito ja suojelu 73

2.3.1 Suotuisat suojelutoimet ja tilan huononemisen ehkäisemisen varmistaminen 73

2.3.2 Natura 2000 -alueisiin vaikuttavien suunnitelmien ja hankkeiden lupamenettely 74

2.4 Lajien suojelua koskevat säännökset 75

3. ENERGIANSIIRTOJÄRJESTELMIEN MAHDOLLISET VAIKUTUKSET NATURA 2000 -ALUEISIIN JA EU:SSA SUOJELTUIHIN LAJEIHIN 76

3.1 Johdanto 76

3.2 Tapauskohtaisen toimintatavan tarve 76

3.3 Yhteenveto mahdollisista EU:ssa suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvista vaikutuksista 77

3.3.1 Luontotyypin häviäminen, heikentyminen tai pirstoutuminen 77

3.3.2 Häiritseminen ja siirtyminen 77

3.3.3 Törmäyksen ja sähköiskun riski 77

3.3.4 Esteiden vaikutukset 77

3.4 Merkittävien ja merkityksettömien vaikutusten erottelu 78

3.5 Kumulatiiviset vaikutukset 78

4. SÄHKÖVERKKOINFRASTRUKTUURIEN MAHDOLLISET VAIKUTUKSET LUONNONVARAISIIN LINTUIHIN 79

4.1 Johdanto 79

4.2 Sähköverkkoinfrastruktuurit 79

4.3 Sähköverkkoinfrastruktuurin mahdolliset kielteiset vaikutukset luonnonvaraisiin lintuihin 80

4.3.1 Sähköiskut 80

4.3.2 Törmäykset 83

4.3.3 Luontotyypin häviäminen ja pirstoutuminen 84

4.3.4 Häiriö/siirtyminen 84

4.3.5 Sähkömagneettiset kentät 84

4.4 Sähköverkkoinfrastruktuurin mahdolliset myönteiset vaikutukset luonnonvaraisiin lintuihin 84

5. LUONNONVARAISIIN LINTUIHIN VAIKUTTAVIIN SÄHKÖVERKKOINFRASTRUKTUUREIHIN LIITTYVÄT LIEVENTÄVÄT TOIMENPITEET 86

5.1 Mitä lieventävät toimenpiteet ovat? 86

5.2 Mahdolliset toimenpiteet, joilla lievennetään sähköverkkosuunnitelmien tai -hankkeiden luonnonvaraisiin lintulajeihin kohdistuvia kielteisiä vaikutuksia 88

5.2.1 Ehkäisevät toimenpiteet suunnitteluvaiheessa 88

5.2.2 Mahdollisten lieventävien ja ehkäisevien toimenpiteiden tutkiminen hanketasolla 90

5.3 Korjaavia ja lieventäviä toimenpiteitä koskevat yksityiskohtaiset tekniset suositukset 91

5.3.1 Sähköiskun riskin lieventäminen 91

5.3.2 Törmäyksen riskin lieventäminen 92

6. STRATEGISEN TOIMINTATAVAN NOUDATTAMISEN TÄRKEYS SUUNNITTELUSSA 93

6.1 Integroidun suunnittelun hyödyt 93

6.2 Sopivien paikkojen määrittäminen energiansiirtojärjestelmille 94

6.3 Energiansiirtojärjestelmiin liittyvien lupamenettelyjen yksinkertaistaminen 96

6.3.1 Arviointien suunnittelun aloittaminen hyvissä ajoin, etenemissuunnitelmien laatiminen ja laajuuden määrittäminen 96

6.3.2 Ympäristöarviointien ja muiden ympäristövaatimusten integrointi hyvissä ajoin ja tehokkaasti 97

6.3.3 Menettelyjen yhteensovittaminen ja määräajat 98

6.3.4 Raporttien laatu 98

6.3.5 Rajatylittävä yhteistyö 98

6.3.6 Yleisön osallistuminen alusta lähtien ja tehokkaasti 99

7. LUONTOTYYPPIDIREKTIIVIN 6 ARTIKLAN MUKAINEN LUPAMENETTELY 99

7.1 Johdanto 99

7.2 6 artiklan mukaisen lupamenettelyn laajuus 100

7.3 Vaiheittainen menettely asianmukaisten arviointien toteuttamiseen 102

7.3.1 Ensimmäinen vaihe: seulonta 102

7.3.2 Toinen vaihe: asianmukainen arviointi 102

7.3.3 Vaihe 3: suunnitelman tai hankkeen hyväksyminen tai hylkääminen asianmukaisen arvioinnin päätelmien perusteella 109

7.4 Poikkeusmenettely (6 artiklan 4 kohta) 109

8. ENERGIANSIIRTOINFRASTRUKTUURI MERIYMPÄRISTÖSSÄ 113

8.1 Yhteenveto nykyisestä energiainfrastruktuurista EU:n merialueilla 114

8.1.1 Öljy ja kaasu 114

8.1.2 Merituuli- ja aaltovoima sekä vuorovesienergia 115

8.1.3 Hiilidioksidin talteenotto ja varastointi (CCS) 117

8.1.4 Siirtoverkot 117

8.1.5 Tulevaisuuden näkymät 117

8.2 NATURA 2000 meriympäristössä 119

8.2.1 Meriympäristön, merellisten luontotyyppien ja meriympäristön lajien suojelu 119

8.2.2 Tukitoimenpiteet ja hyödylliset tiedonlähteet 123

8.3 Mahdolliset vaikutukset ja lieventämistä koskevat lähestymistavat 124

8.3.1 Asennus 126

8.3.2 Toiminta 129

8.3.3 Käytöstä poistaminen 131

8.3.4 Kumulatiiviset vaikutukset 131

8.3.5 Mahdolliset lieventävät toimenpiteet 132

8.4 Strategisen suunnittelun merkitys 133

LÄHDELUETTELO 136

LIITE 1 – KANSALLISET JA KANSAINVÄLISET ALOITTEET 150

LIITE 2 – JÄRJESTELMÄLLINEN TÄRKEYSJÄRJESTYKSESSÄ OLEVA LUETTELO LINTUJEN JA VOIMAJOHTOJEN VÄLISISTÄ VAIKUTUKSISTA (BIRDLIFE, 2013) 157

LIITE 3 – YHTEENVETO NÄYTÖSTÄ, JOKA KOSKEE VOIMAJOHTOJEN POPULAATIOTASON VAIKUTUSTA MAAILMANLAAJUISESTI UHANALAISIIN (IUCN, 2012) LINTULAJEIHIN 159

LIITE 4 – ESIMERKKEJÄ VOIMAJOHTOJEN VAIKUTUKSISTA LINTUDIREKTIIVIN LIITTEESSÄ I LUETELTUJEN LAJIEN METAPOPULAATIOIHIN 161

LIITE 5 – LUETTELO EHDOTETUISTA ENSISIJAISESTI SUOJELTAVISTA LAJEISTA, JOIHIN VOIMAJOHTOJEN VAIKUTUKSIA EHKÄISEVÄT JA LIEVENTÄVÄT TOIMENPITEET KOHDISTETAAN EU:SSA 163

LIITE 6 – MENETTELYJEN VERTAILU: ASIANMUKAINEN ARVIOINTI, YMPÄRISTÖVAIKUTUSTEN ARVIOINTI JA STRATEGISTEN YMPÄRISTÖVAIKUTUSTEN ARVIOINTI 168

TÄMÄ ASIAKIRJA

Tarkoitus

Marraskuussa 2010 Euroopan komissio julkaisi tiedonannon ”Energiainfrastruktuurien painopisteet vuodelle 2020 ja sen jälkeen – suunnitelma integroitua eurooppalaista energiaverkkoa varten”. Tiedonannossa komissio kehottaa lisäämään energiansiirtoinfrastruktuureja merkittävästi, jotta varmistetaan turvallinen, kestävä ja kohtuuhintainen energiansaanti kaikkialla Euroopassa ja vähennetään samalla hiilidioksidipäästöjä.

Uudessa Euroopan laajuisia energiaverkkoja koskevassa asetuksessa (EU) N:o 347/2013 vahvistetaan EU:n laajuiset puitteet EU:n energiainfrastruktuurin suunnittelua ja toteutusta varten. Asetuksessa vahvistetaan yhdeksän ensisijaista strategista infrastruktuurikäytävää sähkö-, kaasu- ja öljyalalla sekä kolme EU:n laajuista ensisijaista aluetta, jotka ovat sähkönsiirron valtaväylät, älykkäät verkot ja hiilidioksidin siirtoverkot. Asetuksella otetaan myös käyttöön avoin ja laajapohjainen prosessi. Sen avulla määritetään ja valitaan konkreettisia yhteistä etua koskevia hankkeita, joita tarvitaan ensisijaisten käytävien toteuttamiseksi.

Kaikkien EU:ssa toteutettavien kehitystoimien tavoin energiansiirtoinfrastruktuurien on oltava täysin yhteensopivia EU:n ympäristöpolitiikan sekä luontotyyppidirektiivin ja lintudirektiivin (EU:n luontodirektiivien) kanssa. Tässä asiakirjassa neuvotaan, miten tämä voidaan parhaiten saavuttaa käytännössä. Siinä käsitellään etenkin luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisen lupamenettelyn asianmukaista soveltamista. Artiklassa edellytetään, että kaikki suunnitelmat ja hankkeet, joilla todennäköisesti on merkittävä kielteinen vaikutus Natura 2000 -alueeseen, on arvioitava asianmukaisesti ennen luvan myöntämistä. Siinä käsitellään myös vaatimuksia, jotka koskevat lajien suojelua laajemmalla alueella.

Natura 2000 -alueita ei ole tarkoitettu kielletyksi alueeksi, eikä niiden kehittämistä ole suljettu pois. Kehitystoimet on vain toteutettava siten, että voidaan varmistaa niiden harvinaisten ja uhanalaisten lajien ja luontotyyppien suojelu, joiden vuoksi alue on nimetty Natura-alueeksi. Usein tämä voidaan saavuttaa huolellisen suunnittelun sekä hyvän ja laaja-alaisen vuoropuhelun avulla ja tarvittaessa käyttämällä sopivia lieventämistoimia, joilla voidaan poistaa tai ehkäistä yksittäisten hankkeiden mahdolliset kielteiset ja kumulatiiviset vaikutukset alueen suojelutavoitteisiin alusta lähtien.

Tämä asiakirja on tarkoitettu ensisijaisesti hankesuunnittelijoille, siirtoverkonhaltijoille ja viranomaisille, jotka vastaavat energiansiirtosuunnitelmien ja -hankkeiden luvista. Siitä toivotaan olevan apua myös vaikutuksia arvioiville konsulteille, Natura 2000 -alueiden vastuuhenkilöille, kansalaisjärjestöille ja muille toimijoille, jotka liittyvät tai osallistuvat energiainfrastruktuurisuunnitelmien ja -hankkeiden suunnitteluun, toteutukseen tai hyväksyntään. Asiakirjan tarkoitus on antaa näille henkilöille yhteenveto energiainfrastruktuureja koskevien ehdotusten vaikutuksista Natura 2000 -alueisiin sekä EU:ssa suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin sekä esitellä keinoja lieventää mahdollisia kielteisiä vaikutuksia.

Tästä asiakirjasta voi olla hyötyä myös ympäristövaikutusten arvioinnista ja strategisesta ympäristöarvioinnista annettujen direktiivien mukaisten arviointimenettelyjen toteuttamisessa sellaisia energiansiirtojärjestelmiä koskevien suunnitelmien ja hankkeiden yhteydessä, joiden osalta on katsottu, ettei niiden vaikutuksesta Natura 2000 -alueeseen tarvitse tehdä asianmukaista arviointia.

Soveltamisala

Tässä asiakirjassa annetaan ohjeita ja esitetään parhaita käytäntöjä, jotka liittyvät sähkön, kaasun ja öljyn siirtoon ja jakeluun tarkoitettujen järjestelmien asennukseen, käyttöön ja käytöstäpoistoon. Niitä tarkastellaan Natura 2000 -alueisiin sekä EU:n luontotyyppi- ja lintudirektiivien nojalla suojeltuihin lajeihin nähden laajemmalla alueella. Asiakirjassa keskitytään vain energiansiirtoinfrastruktuureihin, ei siis energiantuotantolaitoksiin, kuten öljynporauslauttoihin, vesivoimalaitoksiin, tuulivoimaloihin ja voimalaitoksiin.

Asiakirjassa käsiteltävät energiansiirtoinfrastruktuurien tyypit ovat kaasu- ja öljyputket sekä suur- ja keskijännitteiset sähkönsiirtokaapelit ja jakelujärjestelmät, joista viime mainittujen osalta keskitytään maalla toimiviin järjestelmiin. Asiakirjassa on myös erillinen luku, jossa käsitellään energiansiirtoinfrastruktuuria meriympäristössä.

Rakenne ja sisällöt

Asiakirjassa on kahdeksan lukua:

— Luvut 1 ja 2: Näissä luvuissa esitetään yhteenveto energiainfrastruktuuria koskevasta EU:n poliittisesta toimintaympäristöstä ja tarpeesta luoda nykyaikainen yhteenliitetty energiaverkko koko Eurooppaan TEN-E-asetuksen mukaisesti. Lisäksi luvuissa esitellään ne lintu- ja luontotyyppidirektiivien säännökset, jotka energiansiirtoverkkojen suunnittelijoiden ja haltijoiden sekä asiasta vastuullisten viranomaisten on tunnettava. Näissä luvuissa kiinnitetään erityishuomiota 6 artiklan mukaiseen lupamenettelyyn, joka koskee kaikkia suunnitelmia ja hankkeita, joilla todennäköisesti on merkittävä vaikutus Natura 2000 -alueisiin, sekä vaatimuksiin, jotka koskevat EU:ssa suojeltuja lajeja laajemmalla alueella.

— Luku 3: Tässä luvussa esitetään yhteenveto mahdollisista erityyppisistä vaikutuksista, joita energiansiirtoinfrastruktuureilla voi olla EU:n kahden luontodirektiivin nojalla suojeltuihin luontotyyppeihin ja lajeihin. Kun nämä mahdolliset vaikutukset tiedetään, voidaan varmistaa, että luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukainen asianmukainen arviointi tehdään oikein. Lisäksi siitä voi olla apua määritettäessä sopivia lieventämistoimia, joiden avulla voidaan estää mahdollisten merkittävien kielteisten vaikutusten syntyminen tai ainakin vähentää niitä.

— Luvut 4 ja 5: Näissä luvuissa käsitellään erityisesti sähköverkkoinfrastruktuurien mahdollisia vaikutuksia ja määritetään asianmukaisia lieventämistoimia suunnittelu- tai hankesyklin eri vaiheissa. Aina kun mahdollista, luvuissa annetaan korjaavia tai lieventäviä toimenpiteitä koskevia yksityiskohtaisia teknisiä suosituksia, jotka perustuvat koko Euroopan laajuudelta hyvistä käytännöistä saatuihin kokemuksiin ja uusimpaan tutkimukseen.

— Luku 6: Luvussa kuvataan, mitä hyötyä on aiempaa strategisemman ja integroidumman toimintatavan käyttämisestä, jotta energiansiirtoinfrastruktuureja on mahdollista suunnitella siten, että vältetään tai minimoidaan mahdolliset ristiriidat EU:n luontolainsäädännön vaatimusten kanssa suunnitteluprosessin myöhemmässä vaiheessa, kun ratkaisuvaihtoehtoja on jo paljon vähemmän kuin suunnittelun alkuvaiheessa. Siinä esitetään myös yhteenveto siitä, miten EU:n ympäristölainsäädännön, myös luontotyyppidirektiivien, edellyttämät erilaiset vaikutustenarvioinnit voidaan yhtenäistää tehokkaasti yhteistä etua koskevia hankkeita varten. Etenkin tämä koskee yhteistä etua koskevien hankkeiden lupamenettelyjen tavallista lyhyempiä määräaikoja TEN-E-asetuksen nojalla.

— Luku 7: Luvussa kuvataan luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukainen lupamenettely. Tavoitteena on antaa käytännöllisiä neuvoja siitä, miten lupaa haetaan etenkin energiansiirtoinfrastruktuurien yhteydessä.

— Luku 8: Tässä luvussa analysoidaan seurauksia, joita energiansiirtoinfrastruktuureista koituu meriympäristölle. Siinä esitetään ensiksi yhteenveto EU:n merialueiden nykyisestä energiainfrastruktuurista ja odotettavissa olevasta kehityksestä. Toiseksi luvussa käsitellään merialueiden Natura 2000 -alueisiin sekä luontotyyppi- ja lintudirektiivien säännösten perusteella suojeltuihin lajeihin kohdistuvat seuraukset ja esitellään asiaan kuuluvat tukitoimet ja ohjeet EU:lta ja muualta. Kolmanneksi luvussa arvioidaan, mitä mahdollisia vaikutuksia öljy-, kaasu-, tuuli-, aalto- ja vuorovesivoimaan liittyvästä siirtoinfrastruktuurista (kaapeleista ja putkista) sekä hiilidioksidin talteenotosta, kuljetuksesta ja varastoinnista aiheutuu EU:n luontotyyppi- ja lintudirektiivien nojalla suojelluille merieläinlajeille ja -luontotyypeille. Lisäksi luvussa pohditaan keinoja lieventää näitä vaikutuksia ja annetaan esimerkkejä tähän liittyvästä hyvästä käytännöstä. Neljänneksi luvussa tarkastellaan, mitä hyötyä on merialueiden energiansiirtoinfrastruktuurin strategisesta suunnittelusta, ja korostetaan, että tässä on tärkeää ottaa huomioon EU:n muu lainsäädäntö ja periaatteet, kuten meristrategiapuitedirektiivi ja merialuesuunnittelu.

Koko asiakirjassa annetaan esimerkkejä hyvästä käytännöstä aina kun mahdollista. Näin osoitetaan, miten energiansiirtojärjestelmät ja EU:n luontolainsäädäntö voidaan yhdistää käytännössä tehokkaasti. Esimerkkien on tarkoitus toimia hyödyllisinä vinkkeinä siitä, millaisia erityyppisiä tekniikoita ja toimintatapoja voidaan käyttää.

Asiakirjan luonne

Tämän ohjeasiakirjan tavoitteena on selventää luontotyyppi- ja lintudirektiivien säännöksiä ja käsitellä niitä eritoten energiasiirtojärjestelmien kehittämisen ja käyttämisen yhteydessä. Asiakirja ei ole luonteeltaan lainsäädännöllinen, vaan siinä annetaan ennemminkin käytännön ohjeita ja esitetään hyviä käytäntöjä nykyisten sääntöjen soveltamisesta. Siksi se kuvastaa vain komission yksiköiden näkemyksiä. EU-direktiivien lopullinen tulkinta on Euroopan unionin tuomioistuimen tehtävä.

Asiakirja täydentää komission nykyisiä yleisiä tulkinnallisia ja metodologisia ohjeasiakirjoja, jotka koskevat luontotyyppidirektiivin 6 artiklaa (1). Näiden oppaiden lukeminen tämän asiakirjan ohella on suositeltavaa.

Asiakirja on laadittu ottaen huomioon, että kaksi luontodirektiiviä pohjautuvat toissijaisuusperiaatteeseen ja että jäsenvaltiot voivat päättää, miten ne parhaiten toteuttavat direktiivien menettelyvaatimukset. Näin ollen tässä asiakirjassa kuvatut hyvän käytännön mukaiset menettelyt ja ehdotetut menetelmät eivät ole velvoittavia, vaan niiden tarkoituksena on antaa hyödyllisiä neuvoja, ideoita ja ehdotuksia, jotka perustuvat toimivaltaisilta viranomaisilta, energia-alan edustajilta, kansalaisjärjestöiltä sekä muilta asiantuntijoilta ja sidosryhmiltä saatuun palautteeseen.

Komissio kiittää kaikkia tämän ohjeasiakirjan laadintaan osallistuneita tahoja arvokkaasta työstä ja näkemyksistä.

1. EUROOPAN UUDISTETTU ENERGIAINFRASTRUKTUURI

1.1 Uudistetun energiainfrastruktuurin tarve Euroopassa

EU-maat ovat sopineet uusista vuoteen 2030 ulottuvista ilmasto- ja energiapolitiikan puitteista sekä kasvihuonekaasupäästöjä, uusiutuvaa energiaa, energiatehokkuutta ja sähköverkkojen yhteenliittämistä koskevista EU:n laajuisista poliittisista ja muista tavoitteista. Nämä poliittiset ja muut tavoitteet auttavat EU:ta luomaan aiempaa kilpailukykyisemmän, turvallisemman ja kestävämmän energiajärjestelmän ja pääsemään sen pitkäaikaiseen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistavoitteeseensa, joka ulottuu vuoteen 2050.

Kuva 1

Vuoteen 2030 ulottuvat ilmasto- ja energiapolitiikan puitteet – sovitut yleistavoitteet

≥ Energia-tehokkuus+30 %

Yhteenliitäntä+10 %

≥ Kasvihuonekaasu-päästöt - 40 %

Kasvihuone-kaasupäästöt- 20 %

Uusiutuva energia +20 %

Yhteenliitäntä+ 15 %

≥ Uusiutuva energia +27 %

Energia-tehokkuus+20 %

Yhtenä keskeisimmistä painopisteistään komissio on laatinut joustavaa energiaunionia ja tulevaisuuteen suuntautuvaa ilmastonmuutospolitiikkaa koskevan puitestrategian (2). Sen tarkoituksena on auttaa EU:ta saavuttamaan vuoteen 2030 ulottuvat tavoitteensa ja varmistaa eurooppalaisille kuluttajille turvallinen, kestävä, kilpailukykyinen ja kohtuuhintainen energiahuolto sekä antaa heidän hyötyä siitä, mitä Euroopan energiajärjestelmän meneillään olevasta perusteellisesta muutoksesta seuraa.

Vuoteen 2030 ulottuvien tavoitteiden saavuttamisen kannalta on olennaista, että Euroopan energiansiirto- ja varastointijärjestelmät nykyaikaistetaan (3). Vanhentuneet ja puutteellisesti yhteenliitetyt infrastruktuurit rajoittavat huomattavasti Euroopan taloutta. Esimerkiksi tuulisähkön tuotannon kehittämistä Pohjanmeren ja Itämeren ympäristössä hidastavat sähköverkkojen riittämättömät yhteenliitännät sekä merellä että mantereella. Myös häiriöiden ja energiantuhlauksen riskin ja kustannusten oletetaan lisääntyvän, ellei EU investoi älykkäisiin, tehokkaisiin ja kilpailukykyisiin energiaverkkoihin ja hyödynnä mahdollisuuksiaan parantaa energiatehokkuutta.

EU:n uusi energiainfrastruktuuripolitiikka auttaa yhteensovittamaan ja optimoimaan verkon kehittämistä koko mantereen laajuudelta. Näin EU pystyy käyttämään täysimääräisesti integroidusta eurooppalaisesta verkosta koituvat hyödyt, mikä on paljon enemmän kuin sen yksittäisten osien arvo.

Älykkäisiin ja vähähiilisiin teknologioihin perustuvia täysin integroituja energiainfrastruktuureja koskeva eurooppalainen strategia pienentää mittakaavaetujensa vuoksi vähähiiliseen talouteen siirtymisen kustannuksia yksittäisissä jäsenvaltioissa. Lisäksi se parantaa toimitusvarmuutta ja auttaa pitämään kuluttajahinnat vakaina varmistamalla, että sähköä ja kaasua menee sinne, missä niitä tarvitaan. Eurooppalaiset verkot mahdollistavat myös kilpailun EU:n energian sisämarkkinoilla, luovat solidaarisuutta jäsenvaltioiden välille ja auttavat varmistamaan, että Euroopan kansalaisilla ja yrityksillä on käytettävissään kohtuuhintaisia energianlähteitä.

Auttaakseen tämän energiansiirron kannalta tärkeän vaiheen toteutumista EU antoi vuonna 2013 uuden TEN-E-asetuksen (EU) N:o 347/2013 (4). Asetuksella luodaan kattavat EU:n laajuiset puitteet energiainfrastruktuurin suunnittelua ja toteutusta varten.

Asetuksessa vahvistetaan yhdeksän ensisijaista strategista infrastruktuurikäytävää sähkö-, kaasu- ja öljyalalla sekä kolme EU:n laajuista ensisijaista aluetta, jotka ovat sähkönsiirron valtaväylät, älykkäät verkot ja hiilidioksidin siirtoverkot. Tämän tarkoituksena on optimoida verkon kehittäminen Euroopan tasolla vuoteen 2020 mennessä ja sen jälkeen.

Kuva 2

Ensisijaiset sähkö-, kaasu- ja öljykäytävät

1.2 Infrastruktuuriin liittyvät haasteet

Euroopan energiainfrastruktuurin yhteenliittäminen ja mukauttaminen uusiin tarpeisiin koskee kaikkia toimialoja ja kaikentyyppisiä energiansiirtojärjestelmiä.

1.2.1 Sähköverkot ja sähkön varastointi

Sähköverkkoja on parannettava ja nykyaikaistettava, jotta voidaan vastata energian arvoketjussa ja energiavalikoimassa tapahtuneen suuren muutoksen aiheuttamaan lisääntyneeseen kysyntään. Se on tarpeen myös siksi, että sähköä energialähteenään käyttävien sovellusten ja tekniikoiden määrä on moninkertaistunut. Verkkoja on myös laajennettava ja niiden kapasiteettia on lisättävä, jotta voidaan edistää markkinoiden yhdentymistä ja ylläpitää verkon nykyistä turvallisuustasoa, mutta etenkin siksi, että voidaan siirtää uusiutuvista lähteistä tuotettua sähköä ja tasapainottaa ja sen tuotantoa. Tällaisen sähkön tuotannon arvioidaan yli kaksinkertaistuvan vuosina 2007–2020.

Huomattava osa tuotantokapasiteetista sijoittuu alueille, jotka ovat kaukana suurista kulutus- tai varastointikeskuksista. Merkittävä osa kapasiteetista tulee avomerilaitoksista, Etelä-Euroopassa sijaitsevista maahan asennetuista aurinko- ja tuulivoimapuistoista tai Keski- ja Itä-Euroopassa sijaitsevista biomassalaitoksista. Myös hajautetun tuotannon odotetaan lisääntyvän.

Näiden lyhyen aikavälin vaatimusten lisäksi sähköverkkoja pitää kehittää perinpohjaisemmin, jotta vuoteen 2050 mennessä voidaan siirtyä vähähiiliseen sähköjärjestelmään sellaisen uuden pitkän välimatkan suurjänniteteknologian ja uuden sähkönvarastointiteknologian tukemana, jonka avulla uusiutuvista energianlähteistä tuotetun sähkön yhä kasvava osuus voidaan syöttää verkkoon sekä EU:ssa että sen ulkopuolelta.

Samaan aikaan verkoista on tehtävä myös älykkäämpiä. EU:n vuodelle 2020 asettamien energiatehokkuutta ja uusiutuvien energianlähteiden osuutta koskevien tavoitteiden saavuttaminen edellyttää verkkojen osalta enemmän innovointia ja älykkyyttä sekä siirto- että jakelutasolla. Tämä voidaan toteuttaa erityisesti hyödyntämällä tieto- ja viestintäteknologiaa. Tämä kaikki on olennaisen tärkeää kysynnän hallinnan ja muiden älykkäiden verkkopalvelujen käyttöönotossa.

1.2.2 Kaasuverkot ja kaasun varastointi

Tulevina vuosikymmeninä kaasulla odotetaan olevan keskeinen merkitys EU:n energiavalikoimassa, ja sen merkitys varapolttoaineena vaihtelevassa sähköntuotannossa kasvaa. Kaasuverkkoihin kohdistuu kuitenkin uusia joustavuusvaatimuksia, jotka lisäävät tarvetta kaksisuuntaisille putkille, suuremmalle varastointikapasiteetille ja joustaville toimituslähteille, myös nesteytetylle maakaasulle (LNG) ja paineistetulle maakaasulle (CNG).

1.2.3 Öljyn ja olefiinin siirto- ja jalostusinfrastruktuuri

Jos ilmasto-, liikenne- ja energiatehokkuuspolitiikat pysyvät nykyisellään, öljyn odotetaan muodostavan 30 prosenttia primaarienergiasta, ja merkittävän osan liikennepolttoaineista odotetaan pysyvän öljypohjaisina vuonna 2030. Toimitusvarmuuteen vaikuttavat toimitusketjun eheys ja joustavuus jalostamoihin toimitetusta raakaöljystä aina kuluttajille jaeltavaan lopputuotteeseen saakka. Samalla raakaöljyn ja öljytuotteiden kuljetusinfrastruktuurin tulevaisuuteen vaikuttaa Euroopan tällä hetkellä varsin haastavissa olosuhteissa toimivan jalostusalan kehittyminen.

1.2.4 Hiilidioksidin talteenotto, siirto ja varastointi

Hiilidioksidin talteenotto-, siirto- ja varastointiteknologioilla voidaan vähentää hiilidioksidipäästöjä tuntuvasti, mutta niiden kehitys on vielä vasta alussa. Näiden teknologioiden kaupallisen hyödyntämisen sähköntuotannossa ja teollisuudessa odotetaan alkavan vasta vuoden 2020 jälkeen. Koska mahdolliset hiilidioksidin varastointipaikat eivät ole jakaantuneet tasaisesti Euroopassa ja koska joillakin jäsenvaltioilla on vain vähän mahdollista varastointitilaa omalla alueellaan, Euroopassa voi olla tarpeen rakentaa sellainen putki-infrastruktuuri, joka ulottuu valtioiden rajojen yli ja myös merialueille.

1.3. Siirtotyypit ja käytössä olevat jakelujärjestelmät

Se, miten energian eri muotoja kuljetetaan, jaellaan ja varastoidaan, vaihtelee kyseisen energiatyypin tehtävän ja sen mukaan, tapahtuuko se mantereella vai merialueella. Esimerkiksi sähköä siirretään yleensä voimajohtojen tai kaapeleiden kautta, kun taas kaasua ja öljyä siirretään putkien kautta.

Tässä asiakirjassa keskitytään erityisesti seuraaviin järjestelmiin (5):

— Maanpäälliset kaasun ja öljyn siirtojärjestelmät: maanalaiset putket, maanpäälliset putket, myös ne, jotka kulkevat vesireittien poikki, sekä niihin liittyvät komponentit (alkuvaiheen syöttöasemat, (öljyn osalta) pumppuasemat ja (kaasun osalta) kompressoriasemat, osittaiset jakeluasemat, venttiiliasemat, paineensäätöasemat ja lopulliset jakeluasemat).

— Maanpäälliset sähkönsiirtojärjestelmät: maanalaiset voimajohdot, ilmajohdot ja niihin liittyvät osat (pylväät, sähköasemat ja muuntamot).

1.3.1 Kaasun ja öljyn siirto- ja jakelujärjestelmät

Putkien kautta kuljetetaan yleensä suuria määriä raakaöljyä, jalostettuja öljytuotteita tai maakaasua maitse. Öljyputket on valmistettu teräksestä tai muovista, ja niiden sisähalkaisija on yleensä 100–1 200 mm. Useimmiten putket kaivetaan maahan noin 1–2 metrin syvyyteen. Öljy pidetään liikkeessä pumppuasemien avulla. Maakaasuputket valmistetaan hiiliteräksestä, ja niiden halkaisija on 51–1 500 mm. Kaasu paineistetaan kompressoriasemilla.

Putki reititetään ns. ensisijaista reittiä (right of way, ROW) käyttämällä. Jotta putki voidaan rakentaa, sille on valittava reitti, joka on tutkittava mahdollisten fyysisten esteiden varalta, ja esteet on poistettava. Tarvittaessa putki kaivetaan maahan etenkin pääteillä ja risteyksissä. Putken muut osat (venttiilit, liitoskohdat jne.) asennetaan myöhemmin. Tarvittaessa putki ja kaivanto peitetään.

1.3.2 Sähkön siirto- ja jakelujärjestelmät

Koska sähköä ei voida varastoida suuria määriä, sitä on tuotettava tosiaikaisesti. Tämän vuoksi se pitäisi voida kuljettaa käyttäjille mahdollisimman tehokkaasti. Maaympäristössä sähköä siirretään sitä tuottavista voimalaitoksista suurjännitteisille sähköasemille, jotka sijaitsevat kysyntäkeskittymien lähellä. Suuria määriä sähköä siirretään suurilla jännitteillä (Euroopassa 110–750 kV, ENTSO, 2012). Näin vähennetään energiahäviötä pitkällä matkalla sähköasemalle.

Siirtolinjoilla, joiden kautta siirretään suuria määriä sähköä pitkien matkojen päähän, käytetään enimmäkseen suurjännitteistä kolmivaiheista vaihevirtaa (AC) (APLIC, 2006). Suurjännitteisellä tasavirtateknologialla (HVDC) sähköä voidaan siirtää tehokkaasti erittäin pitkillä etäisyyksillä (yleensä yli 600 km). Sähkövirtaa voidaan siirtää joko ilmajohtojen tai maakaapeleiden kautta. Kummassakin tapauksessa jännite on suuri, koska nykyisillä teknologioilla vain suurjännitteistä virtaa voidaan siirtää suuria määriä tehokkaasti.

Sähkövirran jakelussa sähköä siirretään keskijännitteellä (usein alle 33 kV) siirtojärjestelmästä loppuasiakkaille. Luonnonsuojelun kannalta suurjännitteisten voimajohtojen ja keskijännitteisten jakelujohtojen välinen ero on tärkeä, koska sähköiskun riski liittyy vain keskijännitteisiin jakeluvoimajohtoihin, kun taas törmäyksen riski liittyy sekä siirto- että jakelujohtoihin (6) (ks. luku 4).

Sähköä siirretään yleensä mastojen tai ilmajohtopylväiden varassa kulkevien ilmajohtojen kautta. Toisinaan käytetään maahan kaivettuja / maanalaisia voimajohtoja etenkin kaupunkialueilla tai ympäristön kannalta herkällä alueella. Ilmajohdoilla on biologiseen monimuotoisuuteen, terveyteen ja maisemaan tiettyjä vaikutuksia, jotka ovat erilaisia kuin maanalaisten voimajohtojen vaikutukset. Toisaalta maakaapeleiden alkuinvestointikustannukset voivat usein olla tuntuvasti suuremmat kuin ilmajohtojen kustannukset.

1.4 Yhteistä etua koskevat hankkeet (7)

Nykyisessä TEN-E-asetuksessa, joka tuli voimaan 15. toukokuuta 2013, säädetään lainsäädännöstä ja toimintapuitteista, joilla optimoidaan verkon kehittäminen Euroopan tasolla vuoteen 2020 mennessä ja sen jälkeen. Siinä määritetään 12 strategista ensisijaista käytävää ja aluetta, joilla on energiainfrastruktuurin osalta Euroopan laajuinen / rajatylittävä ulottuvuus. Asetuksessa säädetään myös menettelystä, jonka mukaan joka toinen vuosi laaditaan unionin laajuiset luettelot yhteistä etua koskevista hankkeista (8). Nämä hankkeet liittyvät energiainfrastruktuuriverkkojen kehittämiseen kaikilla 12 ensisijaisella käytävällä ja alueella.

Jotta hanke otetaan mukaan unionin luetteloon, sen pitää tuottaa merkittävää hyötyä vähintään kahdessa jäsenvaltiossa, edistää markkinoiden yhdentymistä ja lisätä kilpailua, parantaa toimitusvarmuutta sekä vähentää hiilidioksidipäästöjä. Hankkeiden yksilöinti perustuu alueelliseen yhteistyöhön, johon osallistuvat jäsenvaltiot ja muut osapuolet, jotka antavat käyttöön teknistä toteutettavuutta ja markkinaolosuhteita koskevan tietämyksensä ja asiantuntemuksensa sekä kansallisesta että eurooppalaisesta näkökulmasta.

Kolmas unionin luettelo energiainfrastruktuureihin liittyvistä yhteistä etua koskevista hankkeista (9), joita oli 173, hyväksyttiin marraskuussa 2017. Luettelossa on 106 sähköön liittyvää hanketta, ja mukana on sähkönsiirto- ja varastointi-hankkeita, 4 älykkäisiin verkkoihin liittyvää hanketta ja 53 kaasuun liittyvää hanketta. Ensimmäistä kertaa yhteistä etua koskevien hankkeiden luettelossa on myös 4 hiilidioksidiverkkoja koskevaa hanketta. Yhteistä etua koskevien hankkeiden luettelo päivitetään kahden vuoden välein: siihen lisätään uusia hankkeita ja poistetaan valmistuneita hankkeita.

Nämä yhteistä etua koskevat hankkeet voivat nyt saada taloudellista avustusta Verkkojen Eurooppa -välineestä (CEF). Kaudelle 2014–2020 tästä uudesta välineestä on varattu 5,35 miljardia euroa Euroopan laajuiselle energiainfrastruktuurille. Vuonna 2016 toisella ja kolmannella ehdotuspyyntökierroksella 27:lle yhteistä etua koskevalle hankkeelle myönnettiin yhteensä 707 miljoonaa euroa avustusta. Avustuksia saaneista hankkeista 11 liittyi sähköalaan ja 15 kaasualaan. Yksi avustus myönnettiin älykästä verkkoa koskevaan hankkeeseen. Kahdeksan avustusta myönnettiin rakennustöihin ja 19 avustusta tutkimuksiin. Vuodelle 2017 Verkkojen Eurooppa -välineestä varattiin 800 miljoonaa euroa myönnettäväksi yhteistä etua koskeviin hankkeisiin.

Koska yhteistä etua koskevat hankkeet ovat EU:lle strategisesti tärkeitä, niiden suunnittelu- ja lupamenettelyn kannattaa olla mahdollisimman yksinkertainen. Tähän sisältyy esimerkiksi yhden sellaisen toimivaltaisen kansallisen viranomaisen nimittäminen, joka käsittelee kaikki lupahakemukset ”yhden luukun” periaatteen mukaisesti, ja 3,5 vuoden sitovan aikarajan määrittäminen hankeluville. Tavoitteena on nopeuttaa menettelyjä ja varmistaa, että energiavarmuuden kannalta tarpeellisten hankkeiden lupien myöntäminen ja käynnistäminen on nopeaa. Tämä auttaa saavuttamaan EU:n ilmasto- ja energiatavoitteet samalla, kun varmistetaan, että myös unionin ympäristölainsäädäntöön perustuvat tiukimmatkin vaatimukset täyttyvät. Lisäksi pyritään lisäämään avoimuutta ja parantamaan yleisön osallistumismahdollisuuksia. Tehostetun sääntelykehyksen avulla pyritään myös lisäämään yhteistä etua koskevien hankkeiden houkuttelevuutta sijoittajille.

Yhteisen edun mukaiset energiahankkeet: Interaktiivinen kartta Euroopan komissio on kehittänyt avoimuusfoorumin (10), jonka avulla käyttäjä voi löytää kaikki 173 vuonna 2017 hyväksyttyä yhteistä etua koskevaa hanketta ja tutkia niitä verkossa toimivan kartankatseluohjelman avulla. Hankkeet voidaan luokitella energian tyypin (sähkö, kaasu, öljy jne.), infrastruktuurin tyypin, maan ja/tai ensisijaisen käytävän perusteella. Kunkin hankkeen tekniset yhteenvedot tulevat saataville pian sen jälkeen, kun hanke on hyväksytty.

On hyvä muistaa, että unionin luettelo sisältää eri kehitysvaiheessa olevia yhteistä etua koskevia hankkeita. Joidenkin hankkeiden kehittäminen on vasta aloitettu, jolloin tarvitaan tutkimuksia sen osoittamiseksi, että hanke on toteutuskelpoinen.

Tällaisten hankkeiden sisällyttäminen unionin yhteistä etua koskevien hankkeiden luetteloon ei myöskään vaikuta asiaankuuluvien ympäristöarviointien ja lupamenettelyjen tulokseen. Jos osoittautuu, ettei yhteistä etua koskevien hankkeiden luetteloon sisällytetyssä hankkeessa noudateta unionin lainsäädäntöä, se poistetaan luettelosta.

Heinäkuussa 2013 komissio julkaisi ohjeasiakirjan (11), joka on tarkoitettu jäsenvaltioille avuksi niiden määrittäessä asianmukaisia lainsäädännöllisiä ja muita toimia erilaisten ympäristöarviointimenettelyjen yksinkertaistamiseksi. Lisäksi ohjeasiakirjan tarkoituksena on varmistaa, että niitä menettelyjä, joita unionin lainsäädäntö edellyttää yhtenäisesti yhteistä etua koskevien hankkeiden yhteydessä, sovelletaan yhtenäisesti.

Mitä yksinkertaistaminen tarkoittaa? Yksinkertaistaminen tarkoittaa ympäristöarviointimenettelyjen parantamista ja yhteensovittamisen tehostamista , kun tavoitteena on vähentää tarpeetonta hallinnollista työtä , synergiaetujen luomista ja siten arviointiprosessin päättämiseen tarvittavan ajan lyhentämistä samalla, kun varmistetaan ympäristön suojelun korkea taso tekemällä kattavia ympäristöarviointeja EU:n ympäristölainsäädännön mukaisesti. Lähde: Ohjeasiakirja ”Streamlining environmental assessment procedures for energy infrastructure ’Projects of Common Interest’ (PCIs)” (yhteistä etua koskevien energiainfrastruktuurihankkeiden ympäristöarviointimenettelyjen yksinkertaistaminen), heinäkuu 2013.

Ohjeasiakirjassa annetaan kuusi keskeistä suositusta menettelyjen yksinkertaistamiseksi. Ne perustuvat esimerkiksi kokemuksiin ja hyviin käytäntöihin, joita jäsenvaltioissa on tähän mennessä kerätty ja toteutettu hankkeita toteutettaessa (ks. tarkempia tietoja luvusta 4).

Suosituksissa keskitytään eritoten seuraaviin seikkoihin:

— arviointien suunnittelun aloittaminen hyvissä ajoin, etenemissuunnitelmien laatiminen ja laajuuden määrittäminen

— ympäristöarviointien ja muiden ympäristövaatimusten integrointi hyvissä ajoin ja tehokkaasti

— menettelyjen yhteensovittaminen ja määräajat

— tiedonkeruu, tiedonjakaminen ja laadunvalvonta

— rajatylittävä yhteistyö ja

— yleisön osallistuminen alusta lähtien ja tehokkaasti.

Tämän ohjeasiakirjan jäljempänä olevissa luvuissa keskitytään varsinkin luontotyyppidirektiivin mukaiseen lupamenettelyyn energiansiirtosuunnitelmien ja -hankkeiden yhteydessä. Muita ympäristöön liittyviä lupamenettelyjä ei käsitellä yksityiskohtaisesti vaan ne mainitaan vain tarvittaessa.

Tämä asiakirja täydentää edellä mainittua yhteistä etua koskevien hankkeiden yksinkertaistamiseen liittyvää ohjeasiakirjaa. Tämän asiakirjan soveltamisala on kuitenkin laajempi: se kattaa kaikki öljyn, kaasun ja sähkön siirtoinfrastruktuurit siitä riippumatta, onko kyse yhteistä etua koskevista hankkeista vai ei.

2. EU:N LUONTOLAINSÄÄDÄNTÖ

2.1 Johdanto

Jotkin energiansiirtoinfrastruktuuria koskevat suunnitelmat ja hankkeet saattavat vaikuttaa yhteen tai useampaan Natura 2000 -alueeseen, jotka kuuluvat EU:n Natura 2000 -verkostoon. Ne voivat vaikuttaa myös tiettyihin harvinaisiin ja uhanalaisiin lajeihin, jotka on suojeltu EU:n lainsäädännön nojalla. Luontotyyppi- ja lintudirektiivit sisältävät ne säännökset, joita näissä tapauksissa on noudatettava. Tässä luvussa esitetään yhteenveto näistä säännöksistä. Jäljempänä olevissa luvuissa esitetään tiettyjä seikkoja luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisesta lupamenettelystä, etenkin siltä osin kuin se liittyy energiansiirtosuunnitelmiin tai -hankkeisiin.

2.2 Lintu- ja luontotyyppidirektiivit

Eurooppa 2020 -strategiassa EU:n biologisen monimuotoisuuden vähenemisen pysäyttäminen on yksi tärkeistä elementeistä. Pysäyttäminen edellyttää älykästä, osallistavaa ja kestävää kehityspolitiikkaa, jossa otetaan huomioon ne tärkeät sosioekonomiset hyödyt, joita luonnosta on yhteiskunnalle.

Maaliskuussa 2010 EU:n valtioiden ja hallitusten päämiehet asettivat itselleen kunnianhimoisen tavoitteen: biologisen monimuotoisuuden vähenemisen pysäyttäminen ja tämän suuntauksen kääntäminen Euroopassa vuoteen 2020 mennessä. Toukokuussa 2011 Euroopan komissio antoi EU:n uuden luonnon monimuotoisuutta koskevan strategian, joka ulottuu vuoteen 2020 asti (COM(2011) 244) (12). Siinä esitetään tavoitteen saavuttamiseen tarkoitetut toimintapuitteet.

Lintuja (13) ja luontotyyppejä (14) koskevat direktiivit ovat EU:n luonnon monimutkaisuutta koskevan politiikan kulmakivet. Niiden ansiosta kaikki EU:n jäsenvaltiot voivat toimia yhdessä yhteisen lainsäädäntökehyksen puitteissa Euroopan uhanalaisimpien ja arvokkaimpien lajien ja luontotyyppien säilyttämiseksi niiden luontaisella levinneisyysalueella EU:ssa poliittisista tai hallinnollisista raja-aidoista riippumatta.

Nämä kaksi direktiiviä eivät koske jokaista Euroopan kasvi- ja eläinlajia (ts. niissä ei käsitellä kaikkea Euroopan luonnon monimuotoisuutta). Sen sijaan niissä keskitytään noin 2 000 lajiin, jotka ovat suojelun tarpeessa niiden vähenemisen tai häviämisen estämiseksi. Niitä kutsutaan usein yhteisön tärkeänä pitämiksi lajeiksi tai EU:ssa suojelluiksi lajeiksi. Lisäksi luontotyyppidirektiivillä suojellaan erikseen noin 230 harvinaista tai uhanalaista luontotyyppiä.

Näiden kahden direktiivin yleisenä tavoitteena on varmistaa, että niiden nojalla suojeltujen lajien ja luontotyyppien suotuisa suojelun taso (15) säilytetään tai saatetaan ennalleen niiden luontaisella levinneisyysalueella EU:ssa. Tavoite on määritelty myönteisesti: tavoitteena on suotuisa tilanne, joka on saavutettava ja säilytettävä. Sen vuoksi ei riitä, että pelkästään ehkäistään tilanteen huononeminen.

Tämän tavoitteen saavuttamiseksi EU:n luontodirektiiveissä vaaditaan jäsenvaltioita

— osoittamaan ja säilyttämään ydinalueita, joilla suojellaan luontotyyppidirektiivin liitteessä I ja II sekä lintudirektiivin liitteessä I lueteltuja lajeja ja luontotyyppejä sekä muuttolintuja. Nämä alueet muodostavat EU:n laajuisen Natura 2000 -verkoston.

— luomaan lajinsuojelujärjestelmä kaikille luonnonvaraisille eurooppalaisille lintulajeille ja muille luontotyyppidirektiivin liitteessä IV ja V luetelluille lajeille. Tätä suojelujärjestelmää sovelletaan lajien koko luontaisella levinneisyysalueella EU:ssa eli koko laajemmassa ympäristössä (ts. Natura 2000 -alueiden sisä- ja ulkopuolella).

2.3 Natura 2000 -alueiden hoito ja suojelu

Tähän mennessä yli 27 000 aluetta on nimetty Natura 2000 -alueiksi. Yhdessä ne kattavat noin 18 prosenttia Euroopan maa-alueesta ja merkittäviä merialueita.

NATURA 2000 VIEWER -SIVUSTO: hyödyllinen työkalu kehittäjille Natura 2000 Viewer -sivusto on verkkopohjainen GIS-karttapalvelu, jossa kehittäjät voivat määrittää kunkin Natura 2000 -alueen täsmällisen sijainnin EU:n verkostossa ja tutkia sitä. Alueita voi tarkastella hyvin yksityiskohtaisesti (1:500), minkä ansiosta niiden rajat ja keskeiset maisemapiirteet näkyvät erittäin tarkasti. Jokaisesta alueesta on saatavana vakiotietolomake, jossa luetellaan ne lajit ja luontotyypit, joiden vuoksi alue nimettiin Natura 2000 -alueeksi. Lisäksi lomakkeessa kerrotaan lajipopulaation arvioitu koko ja alueen suojelun taso sekä se, miten tärkeä tämä alue on kyseisille lajeille tai luontotyypeille EU:ssa. http://natura2000.eea.europa.eu/

Natura 2000 -alueiden suojelua ja hoitoa säännellään luontotyyppidirektiivin 6 artiklan säännöksissä. Se on jaettu kahteen osaan toimien tyypin mukaan. Ensimmäinen osa (6 artiklan 1 kohta ja 6 artiklan 2 kohta) (16) koskee kaikkien Natura 2000 -alueiden säilyttämistä ja hoitoa kaikkina aikoina, ja toisessa osassa (6 artiklan 3 kohta ja 6 artiklan 4 kohta) säädetään sellaisten suunnitelmien tai hankkeiden lupamenettelystä, joilla todennäköisesti on merkittävä kielteinen vaikutus Natura 2000 -alueeseen.

Tämän artiklan perusteella on selvää, etteivät Natura 2000 -alueet ole kehittämisen kannalta kiellettyjä alueita. Uudet suunnitelmat ja hankkeet ovat täysin mahdollisia, kunhan tietyt menettelyyn liittyvät ja sisällölliset vaatimukset täyttyvät. Lupamenettely on tarkoitettu sen varmistamiseen, että nämä suunnitelmat ja hankkeet toteutetaan Natura 2000 -alueen suojelutavoitteiden mukaisesti.

2.3.1 Suotuisat suojelutoimet ja tilan huononemisen ehkäisemisen varmistaminen

Luontotyyppidirektiivin 6 artikla: 6 artiklan 1 kohta: Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarvittavat suojelutoimenpiteet ja laadittava tarvittaessa tarkoituksenmukaisia käyttösuunnitelmia, jotka koskevat erityisesti näitä alueita tai jotka sisältyvät muihin kehityssuunnitelmiin, sekä tarpeellisia lainsäädännöllisiä, hallinnollisia tai sopimusoikeudellisia toimenpiteitä, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla. 6 artiklan 2 kohta: Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarpeellisia toimenpiteitä luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentymisen sekä niitä lajeja koskevien häiriöiden estämiseksi, joita varten alueet on osoitettu, siinä määrin kuin nämä häiriöt saattaisivat vaikuttaa merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin.

Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 1 kohdassa ja 6 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioita vaaditaan

— toteuttamaan suotuisia suojelutoimia, jotka ovat tarpeen niiden luontotyyppien ja lajien säilyttämiseksi tai ennallistamiseksi, joiden vuoksi alue on nimetty Natura 2000 -alueeksi (6 artiklan 1 kohta)

— toteuttamaan toimia, joilla vältetään luontotyyppien heikentyminen tai alueella oleviin lajeihin kohdistuvat merkittävät häiriöt (6 artiklan 2 kohta).

Edellä sanotun perusteella jäsenvaltioiden on asetettava selvät suojelutavoitteet jokaiselle Natura 2000 -alueelle luontotyyppien ja EU:n tärkeinä pitämien lajien suojelun tilan ja ekologisten vaatimusten perusteella. Suojelun vähimmäistavoitteena tulee olla niiden lajien ja luontotyyppien suojelun tilan säilyttäminen, joiden vuoksi alue nimettiin Natura 2000 -alueeksi, sekä alueen heikentymisen jatkumisen estäminen.

Koska luontodirektiivien yleisenä tavoitteena on saavuttaa lajien ja luontotyyppien suotuisa suojelun tila niiden luonnonmukaisella levinneisyysalueella, kunnianhimoisemmat tavoitteet voivat olla tarpeen, jotta niiden suojelun tilaa voidaan parantaa yksittäisillä alueilla. Erityisesti energiansiirron alalla toimivien kehittäjien, suunnittelijoiden ja viranomaisten on tiedettävä tietyn Natura 2000 -alueen suojelutavoitteet, koska suunnitelman tai hankkeen mahdolliset kielteiset vaikutukset on arvioitava näihin suojelutavoitteisiin nähden (17).

Luontotyyppidirektiivissä luonnonsuojeluviranomaisia kehotetaan laatimaan Natura 2000 -alueiden hoitosuunnitelmia tiiviissä yhteistyössä paikallisten sidosryhmien kanssa, joskaan se ei ole pakollista (18). Nämä suunnitelmat voivat olla erittäin hyödyllinen tiedonlähde, koska niissä on yleensä tarkkaa tietoa niistä lajeista ja luontotyypeistä, joiden vuoksi alue on nimetty Natura 2000 -alueeksi. Lisäksi niissä selitetään alueen suojelutavoitteet ja tarvittaessa niiden suhde alueen muihin maankäyttötarkoituksiin. Niissä kuvataan myös käytännölliset suojelutoimet, jotka ovat tarpeen alueen suojelutavoitteiden saavuttamisen kannalta.

2.3.2 Natura 2000 -alueisiin vaikuttavien suunnitelmien ja hankkeiden lupamenettely

Luontotyyppidirektiivin 6 artikla: 6 artiklan 3 kohta Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta ovat omiaan vaikuttamaan tähän alueeseen merkittävästi joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia. 6 artiklan 4 kohta Jos suunnitelma tai hanke on alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa kuitenkin toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset tai taloudelliset syyt, jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000:n yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle toteutetut korvaavat toimenpiteet. Jos kyseisellä alueella on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi ja/tai laji, ainoat kysymykseen tulevat näkökohdat ovat sellaisia, jotka liittyvät ihmisen terveyteen tai yleiseen turvallisuuteen tai ensisijaisen tärkeisiin suotuisiin vaikutuksiin ympäristöön taikka, komission lausunnon mukaan, muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin.

Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa ja 6 artiklan 4 kohdassa säädetään lupamenettelystä, jota on noudatettava, kun ehdotetaan sellaista suunnitelmaa ja hanketta, joka voi vaikuttaa yhteen tai useampaan Natura 2000 -alueeseen (19). Tätä lupamenettelyä sovelletaan Natura 2000 -alueen sisällä toteutettavien suunnitelmien ja hankkeiden lisäksi myös niihin suunnitelmiin ja hankkeisiin, jotka toteutetaan alueen ulkopuolella mutta joilla voi olla merkittävä vaikutus alueen lajien ja luontotyyppien suojeluun.

Luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että kaikille suunnitelmille tai hankkeille, joilla todennäköisesti on merkittävä kielteinen vaikutus Natura 2000 -alueeseen, tehdään asianmukainen arviointi, jossa nämä vaikutukset selvitetään perinpohjaisesti kyseisen alueen suojelutavoitteiden kannalta. Toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä suunnitelman tai hankkeen vain, jos se on asianmukaisen arvioinnin tulosten perusteella varmistanut, ettei suunnitelma tai hanke vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen kielteisesti. On tärkeää muistaa, että arvioinnissa on osoitettava, ettei kielteisiä vaikutuksia ole (sen sijaan, että osoitetaan, että niitä on).

Määritettyjen vaikutusten tyypin ja vakavuuden perusteella suunnitelmaa tai hanketta voidaan kenties muokata tai voidaan ottaa käyttöön tiettyjä lieventämistoimia, jotta vältetään, ehkäistään tai poistetaan kielteiset vaikutukset tai pienennetään ne hyväksyttävälle tasolle, jolloin suunnitelma tai hanke ehkä voidaan hyväksyä.

Muussa tapauksessa suunnitelma tai hanke on hylättävä ja on alettava selvittää vaihtoehtoisia ratkaisuja, jotka tuottavat vähemmän vahinkoa. Poikkeustilanteissa voidaan soveltaa 6 artiklan 4 kohdan mukaista poikkeusmenettelyä ja hyväksyä sellainen suunnitelma tai hanke, jolla on kielteinen vaikutus yhden tai useamman Natura 2000 -alueen koskemattomuuteen, jos voidaan osoittaa, ettei vaihtoehtoja ole ja että suunnitelmaa tai hanketta pidetään tarpeellisena erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä. Näissä tapauksissa on ryhdyttävä asianmukaisiin korvaaviin toimiin, jotta varmistetaan, että Natura 2000 -verkoston yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä.

Lisäksi on tärkeää todeta, että luontotyyppidirektiivissä tarkoitettu lupamenettely ei ole sama kuin ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin ja strategista ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin mukainen menettely, vaikka ne voidaan yhdistää (ks. tarkemmat tiedot luvusta 7). Toisin kuin näihin direktiiveihin perustuvissa arvioinneissa, joiden tulokset on otettava huomioon, kun päätetään suunnitelman tai hankkeen hyväksymisestä, asianmukaisen arvioinnin päätelmät ovat ehdottomat ja ne ratkaisevat, voidaanko suunnitelmalle tai hankkeelle myöntää lupa.

2.4 Lajien suojelua koskevat säännökset

EU:n kahden luontodirektiivin toinen keskeinen säännöskokonaisuus liittyy tiettyjen lajien suojeluun niiden koko levinneisyysalueella kaikkialla EU:ssa eli sekä Natura 2000 -alueilla että niiden ulkopuolella.

Jotkin suojellut lajit saattavat mahdollisesti kärsiä tietyntyyppisistä energiainfrastruktuurihankkeista, kuten ilmajohdoista. Siksi nämä säännökset on otettava huomioon myös laadittaessa tällaisia suunnitelmia ja hankkeita Natura 2000 -alueiden ulkopuolella oleville mahdollisesti herkille alueille ympäristövaikutusten arviointia ja strategista ympäristövaikutusten arviointia koskevien menettelyjen yhteydessä.

Lajien suojelua koskevat säännökset kattavat kaikki luonnonvaraiset lintulajit EU:ssa sekä luontotyyppidirektiivin liitteessä IV ja V luetellut muut lajit.

Käytännössä näissä säännöksissä vaaditaan jäsenvaltioita kieltämään

— näiden lajien tahallinen häiritseminen niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana

— lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentäminen ja hävittäminen

— tahallinen pesien tai munien hävittäminen tai suojeltujen kasvien irtikiskominen tai hävittäminen.

Täsmälliset vaatimukset esitetään lintudirektiivin 5 artiklassa ja luontotyyppidirektiivin (20) 12 artiklassa (eläinten osalta) sekä 13 artiklassa (kasvien osalta).

Lintudirektiivin 5 artikla: Jäsenvaltioiden on toteutettava, kuitenkaan rajoittamatta 7 ja 9 artiklan soveltamista, kaikkien 1 artiklassa tarkoitettujen lintulajien yleisen suojelujärjestelmän luomiseksi tarvittavat toimenpiteet, joilla kielletään erityisesti a) kyseisten lintujen tahallinen tappaminen tai pyydystäminen käytetystä menetelmästä riippumatta b) kyseisten lintujen pesien ja munien tahallinen tuhoaminen tai vahingoittaminen ja pesien siirtäminen c) kyseisten lintujen munien ottaminen luonnosta ja munien hallussa pitäminen tyhjinäkin d) kyseisten lintujen tahallinen häirintä erityisesti lisääntymis- ja jälkeläisten kasvatusaikana, jos häirintä vaikuttaisi merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin e) sellaisten lintulajien hallussa pitäminen, joiden metsästäminen ja pyydystäminen ei ole sallittua. Luontotyyppidirektiivin 12 artikla: 1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet liitteessä IV olevassa a kohdassa olevia eläinlajeja koskevan tiukan suojelujärjestelmän käyttöönottamiseksi niiden luontaisella levinneisyysalueella ja kiellettävä: a) kaikki näiden lajien yksilöitä koskeva tahallinen pyydystäminen tai tappaminen luonnossa b) näiden lajien tahallinen häiritseminen erityisesti niiden lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana c) tahallinen munien hävittäminen tai ottaminen luonnosta d) lisääntymis- tai levähdyspaikkojen heikentäminen ja hävittäminen. 2. Jäsenvaltioiden on kiellettävä näiden lajien luonnosta otettujen yksilöiden hallussapito, kuljetus, kaupan pitäminen tai vaihtaminen ja tarjoaminen myytäväksi tai vaihdettavaksi, lukuun ottamatta niitä yksilöitä, jotka on otettu laillisesti ennen tämän direktiivin täytäntöönpanoa. 3. Edellä 1 kohdan a ja b alakohdassa sekä 2 kohdassa tarkoitettuja kieltoja sovelletaan tässä artiklassa tarkoitettujen eläinten kaikkiin elämänvaiheisiin. Luontotyyppidirektiivin 13 artikla: 1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet liitteessä IV olevassa b kohdassa olevia kasvilajeja koskevan tiukan suojelujärjestelmän käyttöönottamiseksi ja kiellettävä: a) näiden kasvien tahallinen poimiminen, kerääminen, leikkaaminen, irtikiskominen tai hävittäminen luonnosta niiden luontaisella levinneisyysalueella b) kyseisten lajien luonnosta otettujen yksilöiden hallussapito, kuljetus, kaupan pitäminen tai vaihtaminen ja tarjoaminen myytäväksi tai vaihdettavaksi, lukuun ottamatta niitä yksilöitä, jotka on otettu laillisesti ennen tämän direktiivin täytäntöönpanoa. 2. Edellä 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuja kieltoja sovelletaan tässä artiklassa tarkoitettujen kasvien kaikkiin elämänvaiheisiin.

Poikkeaminen näistä säännöksistä sallitaan tietyissä olosuhteissa (esim. viljelmiä, karjankasvatusta, metsiä, kalataloutta ja vesistöjä koskevien merkittävien vahinkojen ehkäisemiseksi) edellyttäen, ettei muuta tyydyttävää ratkaisua ole ja että poikkeusten seuraukset eivät ole ristiriidassa direktiivien kokonaistavoitteiden kanssa.

Poikkeuksia koskevat edellytykset on esitetty lintudirektiivin 9 artiklassa ja luontotyyppidirektiivin 16 artiklassa. Energiansiirtoinfrastruktuurien osalta voidaan pääsääntöisesti soveltaa syitä, jotka liittyvät ”kansanterveyttä ja yleistä turvallisuutta koskeviin tai muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin” (16 artiklan 1 kohdan c alakohta).

3. ENERGIANSIIRTOJÄRJESTELMIEN MAHDOLLISET VAIKUTUKSET NATURA 2000 -ALUEISIIN JA EU:SSA SUOJELTUIHIN LAJEIHIN

3.1 Johdanto

Energiainfrastruktuurihankkeet eivät yleensä muodosta suurta uhkaa biologiselle monimuotoisuudelle. On monia hankkeita, joissa hyvin suunnitellut ja asianmukaisesti sijoitetut järjestelmät eivät ole aiheuttaneet lainkaan vaikutuksia tai niitä on syntynyt vain hyvin vähän. Lisäksi on esimerkkejä hankkeista, joista on koitunut merkittävää hyötyä luonnolle etenkin alueilla, joilla luontoympäristö oli jo köyhtynyt vakavasti. Tämä ei kuitenkaan poista velvollisuutta selvittää mahdolliset vaikutukset, joita yksittäisillä suunnitelmilla tai hankkeilla voi olla luontoympäristöön, voimassa olevien lakisääteisten ympäristöarviointimenettelyjen, kuten ympäristövaikutusten arviointien ja strategisen ympäristövaikutusten arviointien sekä asianmukaisten arviointien (ks. tarkemmat tiedot luvusta 7) mukaisesti.

Tässä luvussa tarkastellaan, millaisia mahdollisia vaikutuksia energiainfrastruktuureilla voi olla luontotyyppeihin ja lajeihin, jotka on suojeltu lintu- ja luontotyyppidirektiivien nojalla. Luvun tarkoituksena on antaa suunnittelijoille, energiansiirtoverkkojen haltijoille ja asiaankuuluville viranomaisille yleiskuva siitä, minkätyyppisiin mahdollisiin vaikutuksiin niiden on kiinnitettävä huomiota valmistellessaan energiansiirtoinfrastruktuuriin liittyviä suunnitelmia tai hankkeita ja toteuttaessaan asianmukaista arviointia luontotyyppidirektiivin 6 artiklassa tarkoitetun lupamenettelyn yhteydessä tai ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin / strategisten ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin mukaista arviointia.

3.2 Tapauskohtaisen toimintatavan tarve

On syytä korostaa, että mahdolliset vaikutukset ovat hyvin tiukasti sidoksissa tietyn energiainfrastruktuurin rakenteeseen ja sijaintiin sekä EU:ssa suojeltujen luontotyyppien ja alueella olevien lajien herkkyyteen. Tämän vuoksi on hyvin tärkeää käsitellä jokainen suunnitelma tai hanke tapauskohtaisesti.

Kunkin energiansiirtojärjestelmähankkeen sekä yhteistä etua koskevien hankkeiden rakenteeseen vaikuttavat luonnollisesti monenlaiset seikat, kuten siirrettävän energian tyyppi ja määrä, vastaanottava ympäristö (ts. mantereella vai merellä), siirtoetäisyydet sekä vastaanottoon tai varastointiin tarvittava kapasiteetti. Rakentamisen lisäksi hankkeet voivat liittyä myös yhden tai useamman energian siirtämiseen, vastaanottoon tai varastointiin mantereella tarvittavan järjestelmän tai infrastruktuurin peruskorjaukseen ja/tai käytöstäpoistoon.

Mahdollisia luontoon ja luonnonvaraisiin eläimiin kohdistuvia vaikutuksia arvioitaessa on tärkeää ottaa varsinaisen pääinfrastruktuurin lisäksi huomioon myös kaikki siihen liittyvät asennukset ja järjestelmät, kuten väliaikaiset kulkureitit, urakoijan tilat ja laitteistojen varastointi, työmaa-alueet, betoniperustukset, väliaikainen kaapelointi, jätemaa ja ylijäämämaalle tarkoitetut alueet jne. Vaikutukset voivat olla tilapäisiä tai pysyviä, ilmetä paikan päällä tai muualla, ja ne voivat ilmaantua eri aikoina hankkeen eri vaiheissa (esimerkiksi rakentamisen, peruskorjauksen, huollon ja/tai käytöstäpoiston vaiheissa). Kaikki nämä seikat on otettava huomioon.

EU:n luontodirektiivien lajien suojelua koskevat säännökset on otettava huomioon, jos on olemassa riski, että energiainfrastruktuurisuunnitelma tai -hanke voi aiheuttaa näiden kahden direktiivin nojalla suojeltujen lajien (kuten kotkien ja merinisäkkäiden) kuoleman tai loukkaantumisen tai häiritä niitä tahallisesti lisääntymis-, jälkeläistenhoito-, talvehtimis- ja muuttoaikana taikka heikentää tai hävittää niiden lisääntymis- tai levähtämispaikkoja. Tätä tiukempaa suojelujärjestelmää noudatetaan laajemmalla alueella eli Natura 2000 -alueiden sisä- ja ulkopuolella.

Lieventämistoimenpiteet Tässä luvussa mainittuja kielteisiä vaikutuksia voidaan joskus lieventää tehokkaasti. Lieventäminen tarkoittaa, että suunnitelmaan tai hankkeeseen sisällytetään sellaisia toimia, joilla mahdolliset kielteiset vaikutukset poistetaan tai joilla niitä pienennetään siten, etteivät ne ole enää merkittäviä. Niiden on siis liityttävä suoraan todennäköisiin vaikutuksiin ja pohjauduttava perusteelliseen ymmärrykseen kyseessä olevista lajeista/luontotyypeistä. Lieventämistoimia voivat olla vaikkapa hankkeen toteutuspaikan muuttaminen yhtä lailla kuin energiainfrastruktuurin eri osien koon, rakenteen ja kokoonpanon muutokset. Niitä voivat olla myös ajalliset mukautukset rakentamisvaiheessa tai toiminnan aikana. Seuraavassa luvussa esitetään tästä tarkempia tietoja ja annetaan esimerkkejä mahdollisista lieventämistoimista.

3.3 Yhteenveto mahdollisista EU:ssa suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvista vaikutuksista

Vaikutuksen tyyppi ja laajuus määräytyvät pitkälti alueen EU:ssa suojeltujen lajien tai luontotyyppien, niiden ekologian, jakaantumisen ja suojelun tilan mukaan. Siitä syystä kutakin suunnitelmaa tai hanketta on tarkasteltava erikseen tapauskohtaisesti. Seuraavaksi esitetään yhteenveto yleisimmistä vaikutustyypeistä, joita voi ilmaantua:

3.3.1 Luontotyypin häviäminen, heikentyminen tai pirstoutuminen

Energiansiirtoinfrastruktuurihankkeet voivat edellyttää maanraivausta ja pintakasvillisuuden poistamista (tätä kutsutaan usein suoraksi maankäytöksi). Tässä prosessissa olemassa olevat luontotyypit voivat muuttua, vahingoittua, pirstoutua tai tuhoutua. Luontotyypin häviämisen ja heikentymisen laajuuteen vaikuttavat hankkeen koko, toteutuspaikka ja rakenne sekä hankkeen vaikutuksille altistuvien luontotyyppien herkkyys.

On tärkeää muistaa, että vaikka varsinainen maankäyttö vaikuttaisi vähäiseltä, epäsuorat vaikutukset voivat levitä paljon laajemmalle etenkin, jos toteutetut toimet vaikuttavat hydrologisiin järjestelmiin tai geomorfologisiin prosesseihin sekä veden tai maaperän laatuun. Tällaiset epäsuorat vaikutukset voivat aiheuttaa vakavaa luontotyypin heikentymistä, pirstoutumista ja häviämistä toisinaan jopa melko pitkänkin matkan päässä hankkeen varsinaiselta sijaintialueelta.

Häviämisen merkittävyyteen vaikuttavat myös vaikutusten kohteena olevien luontotyyppien harvinaisuus ja herkkyys ja/tai niiden tärkeys eläinlajien ruokailu-, lisääntymis- tai talvehtimispaikkana. Myös tiettyjen luontotyyppien mahdollinen rooli käytävien osina tai maantieteellisen leviämisen ja muuton kannalta tärkeinä levähdyspaikkoina sekä enemmän paikallisissa muutoissa esimerkiksi ruokailu- ja pesimispaikkoina on otettava huomioon, kun arvioidaan luontotyyppien mahdollisen häviämisen tai heikentymisen merkitystä.

3.3.2 Häiritseminen ja siirtyminen

Lajien häiritseminen niiden tavanomaisilla lisääntymis-, ruokailu- tai levähtämispaikoilla sekä muuttoreiteillä voi johtaa niiden siirtymiseen ja syrjäytymiseen ja siten elinympäristön käytön loppumiseen. Lajit voivat siirtyä hankealueen sisällä ja sen ympäristössä esimerkiksi lisääntyneen liikenteen, ihmisten läsnäolon, melun, pölyn, saastumisen, keinotekoisen valaistuksen tai tärinän vuoksi rakennustöiden aikana tai niiden jälkeen.

Vaikutuksen merkittävyys määräytyy häiriön laajuuden ja asteen sekä sen kohteena olevien lajien herkkyyden mukaan. Siihen vaikuttavat myös muiden lähistöllä olevien, siirtyneiden eläinten elinympäristöksi sopivien luontotyyppien saatavuus ja laatu. Harvinaisten ja uhanalaisten lajien osalta jopa pienillä tai tilapäisillä häiriöillä voi olla vakavia seurauksia niiden pitkäaikaiselle elinkelpoisuudelle alueella.

3.3.3 Törmäyksen ja sähköiskun riski

Linnut ja mahdollisesti myös lepakot saattavat törmätä ilmajohtolinjan eri osiin ja muihin maanpäällisiin sähköjärjestelmiin. Törmäysriskin suuruuteen vaikuttavat paljolti alueen sijainti ja alueen muut lajit sekä säähän ja näkyvyyteen liittyvät seikat ja johtolinjan varsinainen rakenne (etenkin sähköiskun osalta). Lajit, jotka ovat pitkäikäisiä, joiden lisääntymisnopeus on pieni ja/tai jotka ovat harvinaisia tai joiden suojelun tila on jo haavoittuvainen (kuten kotkat, korppikotkat ja kattohaikarat), voivat olla erityisen riskialttiita.

Lintujen törmäyksen ja sähköiskun riskiä käsitellään tarkemmin luvuissa 4 ja 5. Valitettavasti lepakoista ei ole tehty tutkimuksia, joissa tarkasteltaisiin ilmajohtoihin törmäämisen mahdollisia riskejä ja vaikutuksia, koska pienten eläinten kuolemista pitkien lineaaristen infrastruktuurien varrella on vaikeaa seurata.

3.3.4 Esteiden vaikutukset

Sähkönsiirron osalta suuret siirto-, vastaanotto- ja varastointi-infrastruktuurit voivat pakottaa lajit kiertämään alueen kokonaan sekä muuttojen että paikallisemmin tavanomaisen saalistuksen aikana. Siihen, onko tämä ongelmallista vai ei, vaikuttavat monet seikat, joita ovat esimerkiksi sähköaseman koko, sähkökaapeleiden välinen etäisyys ja reititys, lajien siirtymisen laajuus ja niiden kyky kompensoida lisääntynyt energiankulutus sekä ruokinta-, nukkumis- ja lisääntymispaikkojen välisiin yhteyksiin kohdistuvan häiriön laajuus.

Useat tutkimusryhmät ovat esittäneet uudenlaista näyttöä siitä, että eläimet voidaan karkottaa sähkökaapeleiden läheltä, koska ne synnyttävät ihmisille näkymättömiä UV-välähdyksiä. Kansainvälisen tutkijaryhmän tekemän tutkimuksen (21) mukaan porot välttelevät arktisen alueen tundran poikki kulkevia voimajohtolinjoja. Vaikka tietoa tästä on yhä hyvin vähän, tietyissä tapauksissa tämäntyyppinen välttely ja pirstoutuminen on oleellista, kun arvioidaan vaikutuksen merkitystä.

3.4 Merkittävien ja merkityksettömien vaikutusten erottelu

Sellaisten lajien ja luontotyyppien määrittäminen, joihin energiansiirtoinfrastruktuurisuunnitelma tai -hanke todennäköisesti vaikuttaa, on vaikutustenarvioinnin ensimmäinen vaihe siitä riippumatta, tehdäänkö se luontotyyppidirektiivin 6 artiklan nojalla, jos hanke koskee Natura 2000 -aluetta, tai ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin tai strategisten ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin nojalla, jos hanke koskee Natura 2000 -verkoston ulkopuolisia suojeltuja lajeja. Sen jälkeen täytyy selvittää, onko vaikutus merkittävä vai ei. Oikeudellinen menettely, jolla määritetään etenkin Natura 2000 -alueisiin vaikuttavien suunnitelmien tai hankkeiden ”merkittävyys”, on kuvattu luvussa 7. Jäljempänä esitetään lyhyesti muutamia yleisiä periaatteita, jotka liittyvät merkittävyyden määrittämiseen luonnonvaraisten eläinten osalta (riippumatta siitä, elävätkö ne Natura 2000 -alueella vai eivät)

Merkittävyys on arvioitava tapauskohtaisesti ja niiden lajien ja luontotyyppien kannalta, joihin mahdollinen vaikutus kohdistuu. Joillekin lajeille muutaman yksilön häviäminen voi olla merkityksetöntä, kun taas toisille lajeille siitä voi olla vakavia seurauksia. Vaikutusten merkittävyys määräytyy populaation koon, jakaantumisen, levinneisyysalueen, lisääntymisstrategian ja elinkaaren mukaan. Se todennäköisesti vaihtelee alueiden välillä.

Vaikutusten välinen yhteys on myös otettava huomioon: esimerkiksi pelkällä maankäytöllä ei välttämättä ole merkitystä tietylle lajille, mutta kun siihen yhdistetään suuret häirintään tai siirtymiseen liittyvät riskit, ne yhdessä voivat vähentää kyseisen lajin elinkelpoisuutta ja eloonjäämistä merkittävästi.

Merkittävyyttä on arvioitava myös asianmukaisella maantieteellisellä asteikolla. Muuttaville lajeille, jotka kulkevat pitkiä matkoja, tiettyyn alueeseen kohdistuvalla vaikutuksella voi olla seurauksia paljon suuremmallakin maantieteellisellä alueella oleskeleville lajeille. Samalla tavalla laajoilla alueilla elävien tai elinympäristöään vaihtavien paikkaeläinlajien yhteydessä voi olla tarpeen arvioida mahdollisia vaikutuksia ennemminkin alueellisesti kuin paikallisesti.

Edellä kuvattujen arviointien tulee perustua parhaaseen saatavilla olevaan tietoon. Tämä voi edellyttää kenttätutkimusten tai seurantaohjelmien toteuttamista hieman ennen hankkeen alkamista.

3.5 Kumulatiiviset vaikutukset

Myös kumulatiivisia vaikutuksia koskevat arvioinnit on otettava huomioon, kun määritetään Natura 2000 -alueisiin kohdistuvia vaikutuksia, kuten luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa edellytetään. Suunnitelmien ja hankkeiden kumulatiiviset vaikutukset voivat usein olla hyvin tärkeitä, ja ne on arvioitava huolellisesti. Niitä voi ilmaantua, kun tietyllä alueella tai muuttokäytävän varrella on useita energiainfrastruktuureja tai kun jokin energiainfrastruktuurihanke toteutetaan samalla alueella kuin toisentyyppinen suunnitelma tai hanke (esimerkiksi teollisuuden hankkeet). Kumulatiivinen vaikutus on kaikkien näiden toimien yhdistetty vaikutus. Jonkin energiainfrastruktuurihankkeen vaikutus ei siis yksinään välttämättä ole merkittävä, mutta jos sen vaikutukset lisätään muiden samalla alueella toteutettavien suunnitelmien tai hankkeiden vaikutuksiin, niiden yhdistetyt vaikutukset voivat olla merkittäviä.

Esimerkiksi kosteikkoalueen osan läpi kulkeva öljyputkihanke voi aiheuttaa pientä mutta hyväksyttävää tilapäistä luontotyypin heikentymistä, johon kyseinen luontotyyppi voi kuitenkin vielä sopeutua. Mutta jos kosteikkoalueella toteutetaan myös maankuivatus- ja/tai tienrakennushanke, kaikkien näiden hankkeiden hydrologiset vaikutukset yhdessä voivat johtaa siihen, että alue häviää, pirstoutuu tai kuivuu kokonaan. Tässä tapauksessa ensimmäisen ja toisen hankkeen vaikutus yksinään voi olla tuskin havaittava, mutta yhdessä niiden vaikutus voi olla merkittävä. Tämä vaikuttaa kummankin hanke-ehdotuksen suunnittelupäätökseen.

Kumulatiiviset vaikutukset on otettava huomioon myös sekä ympäristövaikutusten että strategisten ympäristövaikutusten arviointimenettelyissä.

Koska energiainfrastruktuuri kehittyy EU:ssa kovaa vauhtia, on tärkeää, että kumulatiiviset vaikutukset arvioidaan jo ympäristöarvioinnin alkuvaiheissa eikä ”jälkiviisaasti” vasta prosessin päättyessä. Tarvittaessa päätöksiä siitä, ovatko hanke-ehdotukset EU-lainsäädännön säännösten mukaisia, on lykättävä.

4. SÄHKÖVERKKOINFRASTRUKTUURIEN MAHDOLLISET VAIKUTUKSET LUONNONVARAISIIN LINTUIHIN

4.1 Johdanto

Edellisessä luvussa esitettiin yhteenveto mahdollisista erilaisista vaikutuksista, jotka on otettava huomioon energiainfrastruktuurihankkeita suunniteltaessa eritoten Natura 2000 -alueilla ja niiden ympäristössä sekä muiden sellaisten herkkien alueiden lähellä, joita EU:n kahden luontodirektiivin nojalla suojellut lajit käyttävät elinympäristöinään.

Tässä luvussa keskitytään analysoimaan sähköverkkoinfrastruktuurin mahdollisia vaikutuksia etenkin Euroopan luonnonvaraisiin lintuihin. Tämä aihe on saanut viime vuosina paljon huomiota, ja tässä vaikutukset voivat olla yleisempiä ja merkittävämpiä kuin muiden maanpäällisten energiainfrastruktuurien vaikutukset.

4.2 Sähköverkkoinfrastruktuurit

Toisin kuin muita hyödykkeitä, sähköä ei voida varastoida, joten sitä on tuotettava ja kuljetettava käyttäjille tosiaikaisesti. Tämän vuoksi sähkönsiirtojärjestelmä on myös muita yleishyödyllisiä järjestelmiä, kuten veden tai maakaasun siirtojärjestelmiä, monimutkaisempi ja dynaamisempi. Kun sähköä on ensin tuotettu voimalaitoksessa, suurjännitteiset (Euroopassa 110–750 kV, ENTSO 2012) siirtolinjat siirtävät suuria määriä sähköä pitkien matkojen päähän sähköasemille. Sähköasemilta keskijännitteiset (1–60 kV) ja pienjännitteiset (1 kV >) jakelulinjat jakavat sähköä kotitalous- ja yrityskäyttäjille.

Kuva 3

(USDA, 2009)

Sähkönjakelujärjestelmä on hyvin verkottunut. Siirtoverkossa on siirtolinjoja, jotka kulkevat voimalaitoksista kuormituskeskittymiin sekä siirtolinjalta toiselle. Näin muodostuu järjestelmä, joka auttaa varmistamaan sujuvan sähkönsaannin. Jos yksi siirtolinja poistetaan käytöstä jossain sähköverkon osassa, sähkö reititetään yleensä kulkemaan muihin voimajohtoihin, jotta asiakkaalle voidaan silti toimittaa sähköä (PSCW, 2009).

Sähkövirtaa voidaan siirtää joko ilmajohtojen tai maakaapeleiden kautta vaihto- tai tasavirtaa käyttäen. Kaikissa tapauksissa jännite on suuri, koska se parantaa siirron tehokkuutta pitkillä etäisyyksillä (yleensä yli 600 km). Vaihtovirtaa käyttävät ilmajohdot ovat perinteinen tapa siirtää sähköenergiaa (EASAC, 2009).

Ilmajohtojen etu maakaapeleihin nähden piilee siinä, että tähän saakka ilmajohtolinjojen rakentamiskustannukset ovat olleet tuntuvasti pienemmät kuin maakaapeleiden asennuskustannukset, ja myös niiden kapasiteetti on ollut suurempi. Ilmajohtojen odotettu käyttöikä on pitkä, ja se voi olla jopa 70 tai 80 vuotta. Ilmajohtojen suurimmat haittapuolet ovat niiden edellyttämä maankäyttö sekä niiden visuaaliset ja erilaiset ympäristöön kohdistuvat vaikutukset (EASAC, 2009) (22).

Siirtojohtorakenteet tukevat vähintään yhtä kolmivaihepiiriä. Niissä on kolme jännitteistä johdinta (useampia, jos ne on niputettu riippukierrekaapeleiksi), ja niissä voi olla yksi tai kaksi maadoitettua johdinta (joista käytetään yleensä nimitystä staattinen johdin), jotka on asennettu vaihejohtimien yläpuolelle ukkossuojaukseksi. Jakelujohtorakenteet voivat tukea monenlaisia johdinkokoonpanoja (APLIC, 2006).

Useimmissa kaupallisissa vaihtovirtailmajohdoissa on tukirakenne, johon eristimet ja sähköjohtimet kiinnitetään. Tukirakenteet voivat olla puupylväitä, onttoja tai ristikkomaisia teräsrakenteita, teräsvahvisteisia betonipylväitä tai komposiittipylväitä, jotka on valmistettu lasikuidusta tai muista materiaaleista. Eristimet valmistetaan posliinista tai polymeerimateriaaleista, jotka eivät yleensä johda sähköä. Sähköjohtimet valmistetaan yleensä kuparista tai alumiinista (Bayle, 1999, Janss, 2000, APLIC, 2006).

Kolmivaihejärjestelmiä käytetään sekä jakelu- että siirtojohdoissa. Yksi kolmivaihejärjestelmien tärkeimpiä hyötyjä on sen kyky siirtää suuria määriä sähköä pitkien etäisyyksien päähän (APLIC, 2006).

4.3 Sähköverkkoinfrastruktuurin mahdolliset kielteiset vaikutukset luonnonvaraisiin lintuihin

Tässä alaluvussa esitetään yleiskatsaus luonnonvaraisiin lintulajeihin kohdistuvien vaikutusten keskeisimmistä tyypeistä. Jotkin suojellut eurooppalaiset lajit ovat selvästi muita lajeja herkempiä tietyntyyppisille vaikutuksille (varsinkin sähköiskuille ja törmäyksille) kokonsa, anatomiansa, käyttäytymisensä ja levinneisyytensä vuoksi.

Liitteessä 2 olevassa taulukossa esitetään järjestelmällinen luettelo lintupopulaatioiden ja voimajohtojen välisistä vaikutuksista tärkeysjärjestyksessä (Birdlife, 2013). Taulukkoa ei tule ymmärtää siten, että nämä vaikutukset ilmaantuisivat kuvatun mukaisesti kaikissa olosuhteissa. Suuri merkitys on myös kullakin kyseessä olevalla lajilla ja kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvillä olosuhteilla ja sillä, millaisia korjaustoimia vaikutusten lieventämiseen on käytettävissä.

Miksi tietyt lintulajit ovat muita herkempiä voimajohtojen vaikutuksille? Usein tämä johtuu seuraavista fysiologisista, käyttäytymiseen liittyvistä ja ekologisista seikoista: — linnun suurikokoisuus — huono näkökyky eteenpäin — aktiivisuuden painottuminen yöaikaan — ”huonot lentäjät”, muita kömpelömmin liikkuvat linnut (törmäys) — kokemattomat lentäjät, nuoret linnut (sähköisku ja törmäys) — tapa valita korkealla sijaitsevia paikkoja nukkumiseen, levähtämiseen tai pesimiseen — puuttomien ja avoimien elinympäristöjen suosiminen (sähköisku) — parvi- ja laumakäyttäytyminen — häiriöille alttiit lajit — tapa valita matalalla sijaitsevia elinympäristöjä (ts. suhteessa sähköverkon tiheyteen) — harvinaiset ja uhanalaiset lajit (harvoin tapahtuva parittelu, heikentynyt hedelmällisyys jne., ks. tarkempia tietoja jäljempää) — määrältään vähäiset lajit (joiden lisääntymispotentiaali on heikentynyt) — lajit, joiden lisääntymispotentiaali on heikentynyt (eli täysikasvuisten yksilöiden kuolleisuus on lisääntynyt, minkä vuoksi populaation pienenemisestä palautuminen kestää pidemmän aikaa) — lajit, joiden hedelmällisyys on pienentynyt, kuolleisuus on vähäistä, elinajanodote on pitkä (palautumispotentiaalin heikkenemisen vuoksi populaation jatkuvan pienenemisen aikana) — pitkiä etäisyyksiä mannerten välillä lentävät muuttolinnut (suuri alueellinen mittakaava ja suuret erot voimajohtojen vaikutusten lieventämisessä).

4.3.1 Sähköiskut

Sähköiskuilla voi olla suuri vaikutus useisiin lintulajeihin, ja ne aiheuttavat vuosittain tuhansien lintujen kuoleman (23). Sähköisku voi syntyä, kun lintu koskettaa kahta vaihejohdinta tai yhtä johdinta ja maadoitettua laitetta yhtä aikaa etenkin, kun sen höyhenet ovat märät (Bevanger, 1998). Sähköiskuille erityisen usein alttiita lajeja ovat seuraavat: Ciconiiformes, Falconiformes, Strigiformes ja Passeriformes (Bevanger, 1998), ks. jäljempänä oleva taulukko.

On suuri yksimielisyys siitä, että lintuihin kohdistuvaan riskiin vaikuttavat energiantuotantojärjestelmien tekninen rakenne ja yksityiskohtainen muotoilu. Sähköiskun riski on erityisen suuri ”huonosti suunnitelluissa” keskijännitteisissä sähköpylväissä (”tappajapylväissä”) (BirdLife International, 2007).

Lintujen sähköiskun saamisen todennäköisyyteen vaikuttavia tekijöitä ovat esimerkiksi seuraavat:

— Linnun anatomia: Isot linnut ovat pieniä haavoittuvampia, koska todennäköisyys koskettaa sähkökomponentteja levitetyillä siivillä tai muulla ruumiinosalla on suurempi kuin pienillä linnuilla (Olendorff ja muut, 1981) APLIC, 2006).

— Linnun käyttäytyminen: Linnut, jotka käyttävät sähköpylväitä levähtämiseen, nukkumiseen ja pesimiseen, ovat muita lintuja haavoittuvampia (Bevanger, 1998). Maassa pesivät lajit (suohaukat ja jotkin pöllöt) saavat toisinaan sähköiskuja, koska ne yleensä saalistavat lentäessään ja levähtävät maassa tai vähän sen yläpuolella (Benson, 1981).

— Pylvään tyyppi ja kokoonpano: — Useimmat tapaturmat tapahtuvat keskijännitteisissä vuorottelupylväissä (1–60 kV), koska niiden eri osat sijaitsevat lähellä toisiaan (Haas & Nipkow, 2006). — Pylväät, joilla on tietty erikoistehtävä (kiristyspylväät, risteämäpylväät, haaroituspylväät tai muuntamot) tappavat enemmän lintuja kuin yksinkertaiset suorat rakenteet (Demeter ja muut, 2004). — López-López ja hänen työtoverinsa (2011) osoittivat, että lintutapaturmia olisi voitu vähentää tuntuvasti uudistamalla vaaralliset ja huonosti suunnitellut pylväät.

— Ympäristötekijät: — Saaliin määrä: Sähköiskun saaneiden petolintujen määrä kasvaa saaliseläinten määrän lisääntyessä (Benson, 1981; Guil ja muut, 2011). — Kasvillisuuden rakenne ja peittävyys: Kasvillisuuden rakenne voi vaikuttaa saaliin saatavuuteen ja petoeläinten saalistuskäyttäytymiseen (Guil ja muut 2011). — Luontotyyppi: Linnut käyttävät useimmiten sellaisilla alueilla sijaitsevia sähköpylväitä, joilla levähtämispaikkoja on harvassa, kuten niityillä ja kosteikoissa, ja saavat näillä alueilla myös enemmän sähköiskuja kuin muualla (Haas ja muut, 2005; Lehman ja muut, 2007). — Topografia: Sähköiskujen osalta topografia vaikuttaa siihen, missä linnut levähtävät ja nukkuvat, ja kasvillisuuden korkeus puolestaan vaikuttaa siihen, miten paljon luonnollisia levähdyspaikkoja alueella on. Kotkien kuolleisuus rinteillä on lisääntynyt, mikä johtuu mahdollisesti siitä, että ne tapaavat saalistaa oksilta tai orsilta käsin. Tutkimukset ovat nimittäin osoittaneet, että valtalajien alueille sijoitetut pylväät, joita ympäröivät jyrkät rinteet, aiheuttavat tavallista enemmän sähköiskuja. (Guil ja muut, 2011).

— Sukupuoli: Saman lajin suurikokoisemmat naaraat ovat uroksia alttiimpia sähköiskuille (Ferrer & Hiraldo, 1992).

— Ikä: Nuoret ja keskenkasvuiset linnut ovat täysikasvuisia lintuja alttiimpia sähköiskuille. Tämä johtuu todennäköisesti siitä, että niillä on vähemmän kokemusta laskeutumisesta ja lentoonlähdöstä (Benson, 1981; Harness, 1997; Bevanger, 1998; Harness & Wilson, 2001; Janss & Ferrer, 2001; González ja muut, 2007).

— Aluekohtaiset tekijät: Tietyillä keskeisillä alueilla (esimerkiksi merkittävillä lisääntymisalueilla, levinneisyysvyöhykkeillä, kokoontumisalueilla ja pullonkaula-alueilla) sähköiskun saamisen riski on suurempi kuin alueilla, joilla lintuja liikkuu vähemmän (González ja muut, 2006; Cadahia ja muut, 2010).

— Vuodenaikoihin liittyvät tekijät: Eniten tapaturmia ilmoitetaan loppukesällä silloin, kun poikaset opettelevat lentämään tai kun ne ovat oppineet lentämään. Isot kotkat ovat erityisen riskialttiita syksyllä ja talvella kenties siitä syystä, että niiden höyhenet kastuvat ankarissa sääoloissa (sateella, lumessa). Tällä on suuri merkitys sähköiskun riskin kannalta. (Benson, 1981; Bevanger, 1998; Lasch ja muut, 2010; Manville, 2005; Lehman ja muut, 2007).

— Vallitseva tuulen suunta sähköpylvään poikkipuuhun nähden saattaa myös vaikuttaa siihen, että petolinnut saavat sähköiskuja. Oletetaan, että pylväät, joiden poikkipuut sijaitsevat kohtisuoraan vallitsevaan tuulensuuntaan nähden, aiheuttavat vähemmän kotkien kuolemia kuin sellaiset pylväät, joiden poikkipuut sijaitsevat vinoittain tai samansuuntaisesti tuuleen nähden. Tämä johtuu siitä, että ristituulessa lintujen lentoonlähtö ja laskeutuminen on vaikeampaa. (Nelson ja Nelson (1976)).

Seuraavassa taulukossa esitetään yhteenveto eurooppalaisista lintuheimoista, joiden on todettu olevan alttiita sähköiskuille ja/tai törmäyksille (Birdlife, 2013).

Taulukko 1

Sähköiskuista ja voimajohtoihin törmäämisestä johtuvan kuolleisuuden vaikutuksen vakavuus Euraasian eri lintuheimojen populaatioihin

Euraasiassa määritetyt lintuheimot, jotka ovat kansainvälisesti alttiita sähköiskuille ja törmäyksille Sähköiskuista johtuvat tapaturmat Törmäyksistä johtuvat tapaturmat Kuikat (Gaviidae) ja uikut (Podicipedidae) 0 II Liitäjät, ulappaliitäjät (Procellariidae) 0 II Ruskosuulat, valkosuulat (Sulidae) 0 I Pelikaanit (Pelicanidae) I II–III Merimetsot (Phalacrocoracidae) I I Haikarat, kaulushaikarat (Ardeidae) I II Kattohaikarat (Ciconidae) III II Iibikset (Threskiornithidae) I II Flamingot (Phoenicopteridae) 0 II Sorsat, hanhet, joutsenet, koskelot (Anatidae) 0 II Petolinnut (Accipitriformes ja Falconiformes) II–III I–II Peltopyyt, viiriäiset, teeret (Galliformes) 0 II–III Rantakanat, liejukanat, nokikanat (Rallidae) 0 II Kurjet (Gruidae) 0 III Trapit (Otidae) 0 III Kurmitsat/kurpat (Charadriidae + Scolopacidae) I II–III Kihut (Sterkorariidae) ja lokit (Laridae) I II Tiirat (Sternidae) 0–I I–II Ruokit (Alcidae) 0 I Hietakyyhkyt (Pteroclididae) 0 II Kyyhkylinnut (Columbidae) I–II II Käet (Cuculidae) 0 I–II Pöllöt (Strigiformes) II–III II Kehrääjät (Caprimulgidae) ja kiitäjät (Apodidae) 0 I–II Harjalinnut (Upudidae) ja kuningaskalastajat (Alcedinidae) I I–II Mehiläissyöjät (Meropidae) 0–I I–II Sininärhet (Coraciidae) I–II I–II Tikat (Picidae) I I–II Korpit, varikset, närhet (Corvidae) II I–II Keskikokoiset ja pienet laululinnut (Passeriformes) I I–II 0= ei ilmoitettuja tai todennäköisiä tapaturmia I= tapaturmia ilmoitettu, mutta ei selvää uhkaa lintupopulaatiolle II= alueellisesti tai paikallisesti paljon tapaturmia, mutta ei merkittävää vaikutusta lajin kokonaispopulaatioon III= tapaturmat ovat keskeinen kuolleisuutta aiheuttava tekijä; lajeja uhkaa sukupuutto paikallisesti tai laajemmalla alueella.

4.3.2 Törmäykset

Voimajohtoihin törmääminen tappaa miljoonia lintuja kaikkialla maailmassa, ja se voi aiheuttaa suurta kuolleisuutta tietyissä lintulajeissa (Bevanger 1994, 1998; Janss 2000; APLIC, 2006; Drewitt & Langston, 2008; Jenkins ja muut, 2010; Martin, 2011; Prinsen ja muut, 2011). Empiirisen aineiston ja teoreettisten pohdintojen perusteella sellaisilla lajeilla, joilla on suuri siipikuorma ja pieni sivusuhde, on suuri riski törmätä voimajohtoihin. Näiden lintujen lentonopeus on suuri, ja painavan ruumiin ja pienten siipien yhdistelmä rajoittaa mahdollisuutta reagoida nopeasti yllättäviin esteisiin (Bevanger, 1998). Kun ilmoitettuja lukuja törmäysten uhreista tarkastellaan suhteessa kyseisten lajien määrään ja populaation kokoon, näyttää siltä, että jotkin Galliformes-, Gruiformes-, Pelecaniformes- ja Ciconiiformes-heimoihin kuuluvat lajit vaikuttavat joutuvan törmäyksen uhriksi suhteettoman usein (Bevanger, 1998) – ks. taulukko 1.

Törmäykseen vaikuttavia tekijöitä ovat esimerkiksi seuraavat:

— Linnun anatomia: Suurin törmäyksen riski on linnuilla, joilla on suuri ruumiinpaino ja melko lyhyet siivet ja pyrstö (ns. ”huonot lentäjät”) (Bevanger, 1998; Janss, 2000).

— Linnun fysiologia: Tietyt lintulajit ovat ainakin väliaikaisesti sokeita lentosuuntaansa (Martin, 2011).

— Linnun käyttäytyminen: — Parvikäyttäytyminen; erityisen haavoittuvia ovat ne lajit, jotka liikkuvat päivittäin parvissa voimajohtojen poikki ruokailu-, pesimis- ja nukkumisalueilleen ja niiltä pois (Janss, 2000). — Lintulajit, jotka lentävät säännöllisesti matalalla yöllä tai hämärässä, ovat alttiimpia törmäyksille kuin lajit, jotka lentävät enimmäkseen päiväsaikaan.

— Huomioon on otettava myös muita tekijöitä, kuten sääolot, sähkölinjan kokoonpano, johtojen reititys, elinympäristön käyttö, sähkölinjojen varrella oleva kasvillisuus, topografia, häiriöt, muuttoreittien valinta ja pysähdyspaikat.

Lintuihin kohdistuvat sähköiskut ja törmäykset aiheuttavat taloudellisia tappioita Linnuista johtuvat sähkökatkokset vähentävät sähkönsaannin luotettavuutta ja kasvattavat sähkönsiirron kustannuksia. Jotkin sähkökatkokset voivat vaikuttaa vain muutamiin asiakkaisiin hetkellisesti, mutta ne voivat vaikuttaa myös yleishyödyllisen palvelun luotettavuuteen ja asiakkaille annettuihin takuisiin. Laajemmin vaikuttavien sähkökatkosten seuraukset voivat olla dramaattiset, ja ne voivat aiheuttaa merkittäviä taloudellisia tappioita yleishyödyllisille laitoksille ja kuluttajille (APLIC, 2006). Linnuista johtuvista sähkökatkoksista aiheutuvat kustannukset liittyvät esimerkiksi seuraaviin: — tulojen menetys — sähkönsaannin palauttaminen — laitteiden korjaus — pesien poistaminen ja muut eläinten aiheuttamien vahinkojen torjuntatoimet — hallinnon ja johdon työaika — kuluttajat eivät saa palvelua ja kielteinen julkisuuskuva — sähköjärjestelmän luotettavuuden heikentyminen (APLIC, 2006).

4.3.3 Luontotyypin häviäminen ja pirstoutuminen

Avoimet ensisijaista reittiä kulkevat käytävät sähkölinjojen varrella voivat pirstoa metsiä ja muita luontotyyppejä. Lisäksi sähkölinjat voivat johtaa luontotyypin häviämiseen, koska niiden vuoksi voi syttyä metsäpaloja (Rich ja muut, 1994). Vaikka sähköverkkoinfrastruktuurista johtuva varsinainen maankäyttö voi olla vähäistä, se voi olla silti merkittävää, jos häviäminen tapahtuu tiettyjen lajien keskeisessä elinympäristössä tai jos ilmaantuu kumulatiivisia vaikutuksia, jotka johtuvat muista samalla alueella toteutettavista hankkeista. Sen vuoksi tämä on aina tutkittava tapauskohtaisesti.

4.3.4 Häiriö/siirtyminen

Jonkinasteista luontotyypin tuhoutumista ja muuttumista tapahtuu sähkölinjaa rakennettaessa ja huollettaessa väistämättä (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Ilmajohdot voivat johtaa siihen, että lisääntymispaikoista sekä pysähdys- ja talvehtimispaikoista häviää käyttökelpoisia ruokailualueita. Viimeaikaisissa tutkimuksissa todettiin, että voimajohto vaikutti isotrappien lentosuuntaan ja rajoitti sopivien elinympäristöjen käytettävyyttä (Raab ja muut, 2010). Lisäksi tutkimuksissa havaittiin, että pikkutrapit välttelevät siirtojohtolinjoja, mikä on tärkein tekijä määritettäessä lisääntymistiheyttä alueilla, jotka ovat näille lajeille sopivia elinympäristöjä (Silva, 2010; Silva ja muut, 2010).

4.3.5 Sähkömagneettiset kentät

Kaikenlainen sähkövirta, myös se, joka kulkee voimajohdoissa, synnyttää sähkömagneettisia kenttiä. Näin ollen monet lintulajit altistuvat ihmisten tavoin sähkömagneettisille kentille koko elämänsä ajan (Fernie ja Reynolds, 2005). Siitä, vaikuttaako sähkömagneettisille kentille altistuminen selkärankaisten solu-, umpieritys-, immuuni- ja lisääntymisjärjestelmiin, on tehty paljon tutkimusta, mutta asia on yhä varsin kiistanalainen. Tutkimus, jossa tarkasteltiin sähkömagneettisten kenttien vaikutuksia lintuihin, osoitti, että lintujen altistuminen sähkömagneettisille kentille muuttaa, joskaan ei aina yhdenmukaisesti, niiden käyttäytymistä, lisääntymisen onnistumista, kasvua ja kehitystä sekä fysiologiaa ja umpieritystä ja aiheuttaa oksidatiivista stressiä (Fernie, 2000; Fernie ja Reynolds, 2005).

4.4 Sähköverkkoinfrastruktuurin mahdolliset myönteiset vaikutukset luonnonvaraisiin lintuihin

Voimajohdoilla, pylväillä ja jakelupylväillä voi olla myös lukuisia suotuisia vaikutuksia luonnonvaraisiin lintulajeihin. Niitä voivat olla esimerkiksi seuraavat:

— Korvaava lisääntymis-/pesimispaikka: Sille, miksi linnut toisinaan hoitavat poikasiaan sähköjärjestelmien rakenteissa, on monia syitä, esimerkiksi seuraavat: vaihtoehtoisia pesimispaikkoja, kuten puita ja kallioita, ei ole, ja sähköverkon rakenteet antavat linnuille saalistavilta nisäkkäiltä suojassa olevan ja tukevan alustan, jolle ne voivat rakentaa pesänsä (van Rooyen, 2004; McCann, 2005). Yleishyödylliset rakenteet voivat toimia pesimispaikan korvikkeina sellaisissa elinympäristöissä, joissa luonnollisia rakenteita on vähän. Ne voivat jossain määrin myös suojella lajeja siinä mielessä, että ne mahdollistavat tiettyjen lajien levinneisyysalueen laajenemisen tai lisäävät tiettyjen lajien paikallista tiheyttä (APLIC, 2006).

— Levähdys-, nukkumis- ja saalistuspylväät: Korppikotkat ja kattohaikarat hakeutuvat usein voimajohtorakenteisiin nukkumaan, koska siellä ne ovat paremmin suojassa huonolta säältä ja maapedoilta. Avoimella maalla oleviin elinympäristöihin pystytetyistä sähköpylväistä on hyötyä joillekin petolinnuille, sillä ne toimivat niille orsina, joista on esteetön näkymä saalistusalueille. Melko puuttomille alueille rakennetut voimajohtorakenteet ovat muuttaneet miljoonia kilometrejä oksalta käsin saalistaville petoeläimille sopivaksi elinympäristöksi (Olendoff ja muut 1980).

— Elinympäristön hoito: Voimajohdot voivat tarjota myös pysyvän elinympäristön sellaisille lajeille, joiden elinympäristössä on oltava matala kasvillisuus. Yhdysvalloissa tehty tutkimus on osoittanut, että avoimet ensisijaisella reitillä kulkevat syöttölinjat ovat sellaisten lintulajien elinympäristönä, joiden kanta on heikentynyt (Confer & Pascoe, 2003; Askins, 2012).

ELIA / RTE LIFE+ -hanke: hyötyjä luontoon (24) ELIA (suurjännitteisen sähkönsiirtojärjestelmän haltija Belgiassa) ja RTE (sähkönsiirtojärjestelmän haltija Ranskassa) toteuttivat viisivuotisen (2011–2017) hankkeen, jossa hoidettiin ja saatettiin ennalleen keski- ja suurjännitteisten ilmajohtojen alla kulkeva yli 300 hehtaarin suuruinen alue Valloniassa ja Ranskassa. Tässä hankkeessa keskityttiin luonnonsuojelutoimiin ja siihen, miten energia-alan sidosryhmät voivat ottaa infrastruktuurin suunnittelun mahdollisuutena rikastaa biologista monimuotoisuutta. Lammet (tavoite: 100 lampea 130 km:n suuruisella hankealueella) Sinne, missä maaperä oli asianmukainen (jolla siis oli läpäisemätön kerros: turve-, kaoliinisavi- ja gleisavimaaperät), ja ensisijaisesti niillä alueilla, jotka olivat erittäin hyviä tietyille harvinaisille lajeille, kaivettiin lampia, tai tulva-alueille, joiden koko oli vähintään 25 m2 (vähimmäiskoko, jotta voitiin rajoittaa liettymistä eli lampien luonnollista täyttymistä lehdillä), rakennettiin patoja kuivatuskanaviin. Metsänsisäisten lampien verkosto mahdollistaa sammakkoeläinten, aitosudenkorentojen, hentosudenkorentojen, Dytiscidae-heimon sukeltajien ja kosteikkolintujen kolonisaation ja estää populaatioita tulemasta eristäytyneiksi. Hedelmätarhat (tavoite: 20 hehtaaria ja 8 000 puuta) Ilmajohtojen alle istutettiin hyvin harvinaisia ja paikallisia pienikokoisia lajikkeita pääosin näistä hedelmäpuista: eurooppalainen villipäärynä (Pyrus pyraster), eurooppalainen villiomena (Malus sylvestris) ja mispeli (Mespilus germanica). Ne lisäävät metsikköjen monimuotoisuutta ja tuovat osaltaan suojaa ja ruokaa koko paikalliselle eläimistölle (isoille eläimille, linnuille ja hyönteisille). Yksinkertaiset kukkaniityt (tavoite: 20 ha) Suurjännitelinjoille johtavien kulkureittien varrelle on luotu yksinkertaisia kukkaniittyjä, jotka toimivat harvinaisten kasvien, hyönteisten, lintujen ja pienten nisäkkäiden suojapaikkoina. Säännöllinen niitto ja niitetyn kasvillisuuden poistaminen köyhdyttää maaperää, jolloin harvinaiset tai hävinneet kasvit voivat palata. Ääritapauksissa kukkaniittyjä luotiin kylvämällä paikallisten kasvilajikkeiden siemeniä. Turvemaat ja nummet (tavoite: ennallistaa tai hoitaa asianmukaisesti 20 lisähehtaaria) Voimajohtojen alla olevat kosteikot ja nummet voidaan ennallistaa poistamalla maaperästä ylin kerros. Tämä edistää pioneerilajien kehittymistä maaperän lepotilassa olevasta siemenpankista. Joillakin alueilla myös vedenkorkeus ennallistettiin paikallisesti tukkimalla ojia, mikä johti kosteiden nummien ja turvemaiden elpymiseen. Tavoitteena on säilyttää kasvien ja eläinten vaihtuminen ja parantaa sitä nykyisten ja hiljattain ennallistettujen turvemaiden ja nummien välillä. Laiduntaminen (tavoite: hoitaa noin 20 hehtaaria laiduntamalla ja 20 hehtaaria niittämällä) Laiduntaminen edisti vahingoittuneiden turvemaiden, nummien, harvakasvuisten niittyjen ja laakson pohjien ennallistamista ja auttoi ratkaisemaan valtalajeihin, kuten siniheinään, liittyvän ongelman. Toisissa tapauksissa (luonnonniityt, kuivat nummet, harvakasvuiset niityt) (paikallisten maanviljelijöiden avulla toteutettu) kasvujaksojen ja -rytmin perusteella mukautettu niitto auttoi säilyttämään kasvillisuuden mitä moninaisimmille kasvi-, hyönteis- ja matelijalajeille sopivana. Haitalliset vieraslajit (tavoite: hoidetaan 20–30 hehtaaria) Hankkeen aikana Vallonian haitallisten vieraslajien luettelossa olevien kasvilajien kasvu saatiin loppumaan tai hallintaan etenkin seuraavien lajien osalta: kiiltotuomi (Prunus serotina), syyssyrikkä (Buddleja davidii), kaukasianjättiputki (Heracleum mantegazzianum), jättipalsami (Impatiens glandulifera), japanintatar (Fallopia japonica), buurivillakko (Senecio inaequidens) ja jossain määrin myös valkovaleakaasia (Robinia pseudoacacia). Pirstoutuminen (tavoite: luodaan kiiloja 30 km:n (90 hehtaarin) alalle ja ennallistetaan 40 km:n (120 hehtaarin) ala) Tällä hetkellä hankkeen työskentelyalueilla metsiin luodut voimajohtokäytävät ovat pääasiassa u-kirjaimen muotoisia: keskellä on lyhyttä heinää, joka leikataan säännöllisesti, ja kasvillisuus muuttuu selvärajaisesti metsäksi. Korkeat puut reunustavat alueen kumpaakin reunaa. Hankkeessa luotiin v-kirjaimen muotoisia kiilamaisia alueita käytävän ja metsän väliin. Nämä kiilamaiset alueet, joilla on suurehkoja erilajisia puita (ns. ekotonit eli vaihtumisvyöhykkeet) voivat antaa ruokaa ja suojaa monenlaisille hyönteis-, nisäkäs- ja lintulajeille. Ne pysyvät pois käytäviltä, jos ympäröivät alueet ovat ”puhtaita” ja säännöllisesti hoidettuja. Metsä rikastuu toissijaisilla puulajeilla, joita metsässä olisi muutoin vain harvoin. Kiilamaiset alueet vähentävät myös vahinkoja, joita tuuli voi aiheuttaa metsässä. Lisäksi näillä alueilla voi olla hyvin paljon kuollutta puuainesta, joka antaa suojaa lukemattomille hyönteislajeille ja toimii käyttökelpoisena elinympäristönä linnuille ja lepakoille. Kun kiilamaisten alueiden kasvillisuus tihenee, myös sähkölinjoille vaaraa aiheuttavien pitkien puiden (koivu, kuusi, pyökki) kasvu hidastuu. Tilanne hankkeen alussa ja sen jälkeen

5. LUONNONVARAISIIN LINTUIHIN VAIKUTTAVIIN SÄHKÖVERKKOINFRASTRUKTUUREIHIN LIITTYVÄT LIEVENTÄVÄT TOIMENPITEET

5.1 Mitä lieventävät toimenpiteet ovat?

Jos luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisessa energiainfrastruktuurisuunnitelman tai -hankkeen arvioinnissa todetaan, että niistä aiheutuu kielteisiä vaikutuksia Natura 2000 -alueelle, suunnitelmaa tai hanketta ei kuitenkaan hylätä automaattisesti. Mahdollisten vaikutusten vakavuuden mukaan voi olla mahdollista toteuttaa lieventäviä toimenpiteitä, joilla suunnitelman tai hankkeen mahdolliset kielteiset vaikutukset poistetaan tai vältetään tai joilla niitä pienennetään siten, etteivät ne ole enää merkittäviä.

Tässä luvussa keskitytään Natura 2000 -alueisiin, mutta kielteisiä vaikutuksia pienentävät toimet on otettava huomioon myös arvioitaessa sellaisten suunnitelmien ja hankkeiden ympäristövaikutuksia / strategisia ympäristövaikutuksia, joille ei tarvitse tehdä asianmukaisia arviointeja mutta joilla saattaa olla kielteinen vaikutus suojeltuihin lajeihin.

Jotta voidaan päättää, millaiset lieventävät toimenpiteet ovat tarpeen, ensimmäiseksi on tärkeää arvioida suunnitelman tai hankkeen vaikutukset EU:ssa suojeltuihin lajeihin ja Natura 2000 -alueen luontotyyppeihin (yksin tai yhdessä muiden hankkeiden tai suunnitelmien kanssa). Näin voidaan määrittää kielteisten vaikutusten luonne ja laajuus ja luoda perusta, jonka pohjalta määritetään tarvittavan tyyppiset lieventävät toimenpiteet.

Lyhyesti sanottuna Natura 2000 -alueisiin kohdistuvia haitallisia vaikutuksia voidaan lieventää tehokkaasti vain, jos mahdolliset kielteiset vaikutukset on tunnistettu, arvioitu ja ilmoitettu kokonaisuudessaan. Lieventävät toimenpiteet on määritettävä asianomaisia lajeja ja luontotyyppejä koskevien luotettavien tietojen perusteella, kuten itse vaikutustenarviointikin.

Lieventäviä toimenpiteitä voivat olla energiainfrastruktuurisuunnitelman tai -hankkeen koon, sijainnin, rakenteen ja eri osa-alueiden kokoonpanon muuttaminen (esimerkiksi johtimien eristäminen sähköiskujen välttämiseksi). Niitä voivat olla myös ajalliset mukautukset rakentamisvaiheessa tai toiminnan aikana (esimerkiksi rakennustöiden välttäminen lisääntymisaikana).

Kun sopivat lieventävät toimenpiteet on määritetty ja suunniteltu tarkasti, suunnitelma tai hanke voidaan hyväksyä luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisessa menettelyssä sillä ehdolla, että nämä lieventävät toimenpiteet toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen antamien ohjeiden mukaisesti.

Kuvio 4

Hierarkkinen toimintatapa lieventävien toimenpiteiden hyväksymisessä. Lieventämisessä on aina pyrittävä lieventämishierarkian ylimmälle tasolle (eli välttämään vaikutuksia jo lähtötilanteessa)

Lieventämistä koskeva toimintatapa Ensisijaisuus Vältetään vaikutukset jo lähtötilanteessa Suurin Pienennetään vaikutuksia jo lähtötilanteessa Vähennetään vaikutuksia alueella Vähennetään vaikutuksia kohteissa Pienin

Jos alueeseen kohdistuu lieventävien toimenpiteiden käyttöönoton jälkeenkin vielä merkittävä jäännösvaikutus, on ryhdyttävä selvittämään vaihtoehtoisia ratkaisuja (esimerkiksi eri sijaintipaikka hankkeelle, erilainen mittakaava tai suunnittelu tai vaihtoehtoiset prosessit). Jos tällaisia vaihtoehtoja ei ole, suunnitelma tai hanke voidaan silti hyväksyä poikkeustapauksissa, jos 6 artiklan 4 kohdan ehtoja noudatetaan ja jos hyväksytään sopivia korvaavia toimenpiteitä, joilla jäljelle jäävät kielteiset vaikutukset kompensoidaan (ks. tarkempia tietoja luvusta 7), jotta Natura 2000 -verkosto ei vaarannu.

Kunkin ehdotetun lieventävän toimenpiteen osalta on tärkeää

— selittää, miten toimenpiteillä vältetään alueeseen kohdistuvat määritetyt haitalliset vaikutukset tai miten niitä pienennetään hyväksyttävälle tasolle

— esittää näyttöä siitä, miten ne varmistetaan ja toteutetaan ja kuka ne tekee

— esittää näyttöä siitä, miten luotettavaa ja todennäköistä niiden onnistuminen on

— esittää hankkeeseen tai suunnitelmaan liittyvä aikajana siitä, milloin ne toteutetaan

— esittää näyttöä siitä, miten toimenpiteitä seurataan ja miten lisätoimenpiteitä otetaan käyttöön, jos lieventäminen osoittautuu riittämättömäksi.

EcoMOL (Ecological Management of Overhead Lines) -hanke (ilmajohtojen ekologinen hallinta) (25) Osana saksalaista hanketta ”Southwest Interconnecting Line / Thuringian Power Link” tehtiin tutkimus (Erfurtin ammattikorkeakoulu ja muut, 2010), jossa esitellään ilmajohtokäytävien ekologista hallintaa koskeva monitieteinen toimintamalli (EcoMOL). Sitä voidaan muokata ja soveltaa Euroopan eri alueille. Tutkimuksessa todetaan, että verkkojen haltijoiden on täytettävä teknisiä vaatimuksia, jotka liittyvät esimerkiksi turvaetäisyyksiin ja rakennustöihin, jotta ne voivat taata siirron luotettavuuden suurjännitteisellä ilmajohtokäytävällä. Tutkimuksessa esitellään esimerkiksi luontotyyppien häviämisen ja heikentymisen kaltaisten, rakennustöiden aikaisten vaikutusten lieventämiseen tähtääviä ja korvaavien toimenpiteiden toteuttamiseen tarkoitettuja menetelmiä. Lisäksi siinä luokitellaan käytävän biotooppityyppejä kasvillisuuden kasvukorkeusluokkien perusteella, jotka on johdettu lajien luonnollisista kasvupiirteistä. Alueen hoito saattaa vaikuttaa luokitukseen. Voimalinjaa reititettäessä käytävä jaetaan tutkimuksessa alueisiin, joilla ei ole metsää tulevaisuudessa, alueisiin, joilla on metsää tällä hetkellä, ja alueisiin, joille ei ole hakkuuvaatimuksia. Hakkuuprioriteettien ja nykyisten ja mahdollisten kasvillisuuden kasvukorkeusvyöhykkeiden yhdistelmän perusteella määritetään alue, joilla voidaan tehdä mahdollisia luonti- tai ennallistamistoimia. Tarkempi suunnittelu on tehtävä erikseen jokaisesta kolmesta metsänreunan osasta (reuna-alue, tuulensuojavyöhyke ja harva tuulenmurtajavyöhyke), jotka erotellaan kasvukorkeuden mukaan. Kuva 5 Ihanteellisella tavalla porrastettu metsän ulkoreuna käytävän varrella (FVA, 1996 muutettu), kaavio pylväästä

5.2 Mahdolliset toimenpiteet, joilla lievennetään sähköverkkosuunnitelmien tai -hankkeiden luonnonvaraisiin lintulajeihin kohdistuvia kielteisiä vaikutuksia

Tämän luvun loppuosassa tarkastellaan mahdollisia lieventäviä toimenpiteitä, joita voidaan käyttää sähköverkkoinfrastruktuuria koskevissa suunnitelmissa ja -hankkeissa varsinkin luonnonvaraisten lintujen osalta. Lieventäviä toimenpiteitä voidaan toteuttaa sekä suunnitelman tasolla että hankkeen eri vaiheissa.

5.2.1 Ehkäisevät toimenpiteet suunnitteluvaiheessa

Jo päätöksentekoprosessin alkuvaiheessa voidaan ottaa käyttöön monia toimenpiteitä, joilla estetään tai vältetään mahdollisten Natura 2000 -alueisiin ja luonnonvaraisiin lintulajeihin kohdistuvien vaikutusten riski tai pienennetään sitä. Tällaisia toimenpiteitä ovat muun muassa seuraavat:

Lainsäädäntö

Kehitetään ja hyväksytään erityisiä kansallisia lainsäädännöllisiä työkaluja tai muutetaan nykyisiä, jotta voidaan varmistaa, että

— lintuja suojellaan voimajohtojen kielteisiltä vaikutuksilta (esimerkiksi velvoittamalla verkon haltija käyttämään maakaapeleita herkillä alueilla)

— uudet ja täysin uudistetut voimajohdot ovat rakenteensa puolesta turvallisia linnuille, eikä niitä tarvitse muuttaa tai uudistaa jälkikäteen

— nykyisten voimajohtojen ja etenkin ”tappajapylväiden” uudistaminen tehdään ennakoitavalla aikataululla.

Suunnittelu

— Arvioidaan kansalliset voimajohtoinfrastruktuurien kehittämissuunnitelmat asianmukaisesti tai arvioidaan niiden strategiset ympäristövaikutukset, jotta voidaan varmistaa, että Natura 2000 -alueet sekä luonnonvaraisten lintujen suojelua koskevat näkökohdat ja prioriteetit otetaan asianmukaisesti huomioon jo päätöksentekoprosessin alkuvaiheessa, ja

— aina kun mahdollista, muokataan suunnitelmia siten, että vältetään herkät Natura 2000 -alueet ja muut luvussa 4 luetelluille lintulajeille tärkeät alueet.

— Määritetään erityisen riskialttiit lintulajit seuraavien seikkojen perusteella: niiden haavoittuvuus voimajohdoille, suojelun tila, populaation koko ja levinneisyys maassa.

— Määritetään prioriteettialueet ja -paikat ensisijaisten lintulajien levinneisyyteen, tiheyden ja määrän sekä nykyisen ja suunnitellun infrastruktuurin perusteella ja laaditaan kansallinen kartta herkistä alueista, jotta voidaan tunnistaa tärkeimmät konfliktialueet ja muut (suuririskiset) prioriteettialueet ja suunnitella ehkäisevät ja lieventävät toimenpiteet.

— Priorisoidaan voimajohtoja lintujen kuolleisuuden vähentämisen ja levinneisyystietojen mukaan.

— Vältetään prioriteettialueita ja -paikkoja (lisääntymis- ja talvehtimisalueet, muuton pullonkaula-alueet, lisääntymisyhdyskunnat, kokoontumisalueet, rannikkoalueet, kosteikot) infrastruktuuria suunniteltaessa/reititettäessä, mikäli mahdollista.

— Laaditaan oppaita teknisistä ratkaisuista, joilla lievennetään lintujen törmäyksen tai sähköiskun riskiä (esimerkiksi Haas ja muut, 2005, Haas & Nikow, 2006, Prinsen ja muut, 2011).

— Tehdään etukäteisarviointi suunniteltujen ehkäisevien ja reaktiivisten strategioiden mahdollisesta tehokkuudesta, jotta varmistetaan, että hallintatoimenpiteet perustuvat näyttöön.

— Laaditaan lieventävien toimenpiteiden toteutussuunnitelma.

— Perustetaan kansallinen tietokanta ja GIS-karttapalvelu, joilla hallit