KOMISSION TIEDONANTO Kestävän kehityksen edistäminen EU:n muussa kuin energian tuotantoon suuntautuvassa kaivannaisteollisuudessa

SISÄLTÖ

1. Johdanto

1.1. Tiedonannon tavoite

1.2. Kestävä kehitys

2. Tuotannonalan ominaispiirteet EU:ssa

2.1. Tuotannonala

2.2. Kilpailukykyyn liittyvät ominaispiirteet

2.2.1. Geologia, maankäyttö ja mineraalien etsintä

2.2.2. Alasektorit

2.3. Ympäristövaikutukset

2.4. Sosiaaliset ominaispiirteet

3. Keskeiset kysymykset tuotannonalan kestävän kehityksen kannalta

3.1. Kestävän kehityksen edistäminen tuotannonalalla - korkea ympäristönsuojelun taso

3.1.1. Nykyinen oikeudellinen kehys

3.1.2. Uusien välineiden tarve

3.1.3. Ympäristösopimukset

3.1.4. Muita aloitteita

3.2. Taloudelliset näkökohdat

3.2.1. Kilpailukyky

3.2.2. Hallintomenettelyt

3.3. Yhteiskunnallisten toimien tehokkuus ja työllisyys

3.4. Tutkimus ja teknologinen kehittäminen (TTK)

3.5. Laajentuminen

4. Seurantatoimet

1. Johdanto

1.1. Tiedonannon tavoite

Tämän tiedonannon tavoitteena on määritellä yleislinjat kestävän kehityksen edistämiseksi EU:n muussa kuin energiantuotantoon suuntautuvassa kaivannaisteollisuudessa (jäljempänä tuotannonala) siten, että pyritään turvallisempiin ja vähemmän saastuttaviin kaivannaistoimiin, mutta samalla pidetään yllä tuotannonalan kilpailukykyä. Komissio painottaa, että tuotannonalalla on yleisesti tarpeen parantaa ympäristönsuojelun tasoa sekä estää onnettomuudet, kuten Romaniassa ja Espanjassa vastikään tapahtunut patojen murtuminen. Tiedonannossa käsitellään nykyisiä ja tulevia lainsäädäntöaloitteita ja muita aloitteita kestävän kehityksen kannalta ja osoitetaan, miten näitä kysymyksiä käsitellään jatkossa toissijaisuusperiaatetta noudattaen. Tiedonannossa kannustetaan jäsenvaltioita, tuotannonalaa ja muita asianomaisia osallistumaan aktiivisesti sellaisen viitekehyksen luomiseen, jonka avulla parannetaan vuoropuhelua. Tämän seurauksena voidaan asettaa selkeitä päämääriä ja aikataulu niiden saavuttamiseksi sekä toteuttaa konkreettisia toimia.

1.2. Kestävä kehitys

Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 6 artiklassa vaaditaan ympäristönsuojelua koskevien vaatimusten sisällyttämistä yhteisön politiikkaan kestävän kehityksen edistämiseksi. Tämän vaatimuksen seurantana Eurooppa-neuvosto on pyytänyt neuvoston eri kokoonpanoilta kattavia sisällyttämisstrategioita kesäkuuhun 2001 mennessä. Teollisuusneuvosto on jo ensimmäisenä osallistunut strategian laatimiseen teollisuuspolitiikan osalta 29. huhtikuuta 1999 tekemissään päätelmissä ja Eurooppa-neuvostolle 9. marraskuuta 1999 toimittamassaan raportissa ympäristönäkökohtien ja kestävän kehityksen sisällyttämisestä EU:n teollisuuspolitiikkaan. Neuvosto korosti tässä yhteydessä, että on tarpeen hyväksyä yhtenäinen kestävää kehitystä koskeva lähestymistapa, jonka tavoitteena on taloudellisten ja sosiaalisten toimien sekä ympäristötoimien tehokkuus (kolme pilaria). Kestävän kehityksen sisällyttäminen on keskeistä myös yrityksiä koskevassa politiikassa ja ehdotuksessa uudeksi monivuotiseksi ohjelmaksi yritysten ja yrittäjyyden hyväksi (2001-2005).

2. Tuotannonalan ominaispiirteet EU:ssa

2.1. Tuotannonala

Lukuun ottamatta muutamia poikkeuksia, esimerkiksi makeaa vettä ja maa- ja metsätalouden uusiutuvia luonnonvaroja, kaikki yhteiskunnan tuotantoon ja kulutukseen käyttämät raaka-aineet otetaan maaperästä, merenpohjasta tai merestä. Metallit ja mineraalit kuuluvat päivittäisen elämän perusedellytyksiin, sillä niitä käytetään muun muassa rakennusten, teiden ja kuljetusajoneuvojen rakentamiseen. Tuotannonala käsittää kaikkiin kiinteisiin mineraaleihin liittyvän kaivannaistoiminnan lukuun ottamatta hiiltä ja uraania, jotka kuuluvat muihin sopimuksiin ja joita ei näin ollen käsitellä tässä tiedonannossa. Tiedonannossa ei käsitellä myöskään ligniittiä, turvetta, ruskohiiltä tai öljyliusketta.

Tuotannonala jaetaan tavallisesti kolmeen alasektoriin, jotka ovat

- metallimineraalit (esimerkiksi rauta, kupari, sinkki),

- rakennusmineraalit (esimerkiksi luonnonkivi [1], runkoaineet, hiekka ja sora, kalkki, liitu, kipsi) ja

[1] Usein käytetään myös ilmaisuja koristekivi tai määrämittainen kivi.

- teollisuusmineraalit. Viimeksi mainittu ryhmä voidaan jakaa vielä

- fysikaalisiin teollisuusmineraaleihin (esimerkiksi kaoliini, maasälpä, talkki) ja

- kemiallisiin teollisuusmineraaleihin (esimerkiksi suola, potaska, rikki).

Kun tiedonannossa tarkoitetaan kaikkia materiaaleja yhteisesti, käytetään ilmaisua "mineraalit".

Kaivannaistoimiin liittyy piirteitä, joiden vuoksi vaaditaan perusteellista ja joskus hienovaraistakin tasapainottelua taloudellisten, ympäristöä koskevien ja sosiaalisten näkökohtien välillä. Tuotannonalan laitosten on toisaalta sijaittava käyttökelpoisten geologisten esiintymien läheisyydessä, toisaalta taas kaivannaisteollisuudella on väistämättömiä vaikutuksia ympäristöön ja maisemaan, työntekijöiden terveyteen ja turvallisuuteen sekä kaivostoiminnan päästöistä huolestuneisiin kansalaisiin. Kaivannaistoimet nostavat esiin myös kysymyksen uusiutumattomien luonnonvarojen kuluttamisesta loppuun. Kyse onkin siitä, onko tuotannonalalta aiemmin vaadittu riittäviä ympäristönsuojelutoimia ja onko se toteuttanut niitä, sekä siitä, ovatko ympäristökustannukset sisällytetty täysimääräisesti mineraalien hintoihin. Tuotannonala on merkittävä vaurastumisen ja työllisyyden lähde, mutta toisaalta siihen liittyvä toiminta vaatii merkittäviä valvontatoimia, jotta varmistetaan tehokas ympäristönsuojelu ja korkea työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden taso.

Tuotannonalan on vastattava kestävän kehityksen haasteisiin monenlaisten ympäristöhaittojen ja keskitasoa suuremman työntekijöihin kohdistuvan riskin vuoksi. Asiaan ottavat kantaa kansainväliset järjestöt, kuten Kansainvälinen työjärjestö (ILO), Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristöohjelma (UNEP) ja Maailmanpankki sekä maailmanlaajuiset liike-elämän organisaatiot, kuten World Business Council for Sustainable Development (kestävää kehitystä käsittelevä maailman yritysneuvosto), alakohtaiset liitot ja yksittäiset yritykset sekä kansalaisjärjestöt. Sekä EU:n jäsenvaltioissa että muualla on tehty aloitteita kestävän kehityksen kysymysten sisällyttämiseksi kansalliseen tuotannonalaa koskevaan politiikkaan. Runsaiden luonnonvarojen maissa kuten Kanadassa ja Australiassa tarve kestävää kehitystä koskevaan lähestymistapaan on saanut aikaan tiivistä vuoropuhelua ja johtanut asianomaisten välisiin neuvotteluihin, mikä puolestaan on muovannut tuotannonalaa koskevan politiikan kehittämistä.

Tuotannonalalla arvioidaan olevan välittömiä työpaikkoja EU:ssa 190 000 henkilölle [2]. Alan rakenne on pirstaleinen, ja se koostuu suuresta määrästä pk-yrityksiä, jotka toimittavat tuotteita alueellisille markkinoille, ja useista monikansallisista yrityksistä, joiden kotipaikka sijaitsee EU:ssa ja joilla on tytär- ja sidosyhtiöitä ympäri maailman. Rakennusmineraalien alasektori on ylivoimaisesti suurin työllistäjä, jolla toimii noin 140 000 henkilöä [3]. Kyseisellä alalla toimii myös kaikkein eniten pk-yrityksiä, joista 90 prosentissa on alle 50 työntekijää [4].

[2] Vuoden 1997 arvioitu työllisyys, Nace rev. 1 13.1-2 ja 14.1-5. Lähde: Eurostat ja kansalliset geologiset katsaukset, tilastotoimistot ja ministeriöt.

[3] Lähde: Panorama of EU industry 1997.

[4] Nace rev. 1 14.1-14.2, arvioitu Eurostatin vuosia 1995 ja 1996 koskevien tietojen perusteella.

Tuotannonala toimii aktiivisesti eri puolilla yhteisöä. Teollisuus- ja rakennusmineraalien kaivannaisteollisuus jakautuu suhteellisen tasaisesti EU:n alueelle siten, että esimerkiksi betonin runkoaineita (sepeliä) ja hiekkaa sekä soraa kaivetaan rakennustarkoituksiin kaikissa jäsenvaltioissa. Toisaalta metallimineraalien tuotanto on keskittyneempää, ja Suomi, Kreikka, Irlanti, Portugali, Espanja ja Ruotsi vastaavat yhdessä noin 75 prosentin osuudesta EU:n kokonaistuotannosta [5]. Luonnonkiven kaivannaisteollisuudessa merkittävimmät maat, Ranska, Kreikka, Italia, Portugali ja Espanja, tuottavat noin 90 prosenttia EU:n kokonaistuotannosta [6].

[5] Laskettu tonneina tuotantomäärien perusteella. Lähde: World Mining Data 1997.

[6] Laskettu tuotantomäärien perusteella. Lähde: European Minerals Yearbook 1996/97.

Euroopan kaivannaisteollisuus toimii perustana kilpailukykyiselle ja innovatiiviselle laite- ja konetuotantoteollisuudelle, joka on riippuvainen läheisistä yhteyksistä kaivannaisteollisuuteen tuotteiden kehittämisen, testaamisen ja esittelyn kannalta. Eurooppalaiset laitteiden ja koneiden tuottajat toimivat kaivannaisteollisuuden tavarantoimittajina ympäri maailman. Muut alat, esimerkiksi rakennusala, tarjoavat tavallisesti markkinat näiden tuotteiden sivutuotteina syntyville tuotteille.

Maailmanlaajuisesti tuotannonala toimii aktiivisesti useimmissa maissa. Tärkeimpiä tuottajamaita ovat Yhdysvallat, Kanada, Australia, Venäjä ja Kiina. Teollisuus- ja rakennusmineraalien osalta EU:n osuus koko maailman tuotannosta on yli 20 prosenttia [7], ja EU on tiettyjen mineraalien, kuten luonnonkiven, maasälvän, kaoliinin ja potaskan, suurimpia tuottajia maailmassa. Useimpia teollisuus- ja rakennusmineraaleja sekä tuotetaan että myydään EU:n ja joissakin tapauksissa jopa yksittäisten jäsenvaltioiden sisällä. Metallimineraalien osalta EU:n osuus maailman kokonaistuotannosta on 2-3 prosenttia [8]. Mineraalien kokonaiskauppatase on negatiivinen (noin 8 miljardia euroa), mikä osoittaa EU:n olevan erityisen riippuvainen raaka-aineiden tuonnista. EU:n 21,5 miljardin euron kokonaistuonnista vuonna 1998 yli kolme neljännestä oli peräisin muista kuin OECD-maista. EU:n tärkeimpiin toimittajiin kuuluvat Brasilia, Etelä-Afrikka ja Kiina [9].

[7] Tonneina. Sisältää kaikki Nace rev 1:n 14.1-14.5 kohdissa annetut mineraalit luonnonkiveä lukuun ottamatta. Lähde: World Mining Data 1997.

[8] Tonneina. Lähde: World Mining Data 1997.

[9] Lähde: COMEXT 1998.

Mineraalialan heikko hallinnointi kehitysmaissa saattaa vaarantaa mahdollisuudet käyttää tarvittavia mineraalivaroja ja lisätä huonosti hoidetusta toimista johtuvia ympäristöuhkia paikallisesti ja maailmanlaajuisesti. Sama koskee tilannetta, jossa julkiset viranomaiset eivät kykene asianmukaisten ympäristöä koskevien sääntöjen laatimiseen ja hallinnointiin.

Näin ollen olisikin syytä kiinnittää huomiota niiden maiden auttamiseen, joiden kanssa EU:lla on yhteistyöohjelmia, jotta voitaisiin huolehtia esimerkiksi suotuisien olosuhteiden luomisesta yritystoiminnalle tai niiden vahvistamisesta sekä kaivosteollisuuden asianmukaisesta ympäristöhallinnoinnista. Tällaisella avulla voidaan edistää kestävää kehitystä, köyhyyden poistamista kehitysmaista ja niiden saattamista osaksi maailmantaloutta.

2.2. Kilpailukykyyn liittyvät ominaispiirteet

EU on suurin mineraalien kuluttaja maailmassa eli moni tuotantoteollisuuden ala on riippuvainen mineraaleista raaka-aineena. Tuotannonalan taloudelliset näkymät liittyvät läheisesti taloudellisen toiminnan yleiseen tilaan kansallisesti, Euroopassa ja koko maailmassa. Tämän seurauksena mineraalimarkkinoille ovat ominaisia suuret hintojen vaihtelut ja kysynnän muutokset, mistä taas seuraa tilapäisiä, mutta toisinaan vakavia vaikutuksia tuotannonalalle, kuten vuoden 1998 Aasian talouskriisi osoitti. Tuotannonalan kaikkien alasektorien kilpailukyvyn kannalta tärkeimpiä tekijöitä ovat henkilöresurssit, maankäyttö, vakaa ja ennakoitavissa oleva oikeudellinen kehys, jonka osana luotava lainsäädäntö on oikeassa suhteessa tavoiteltuihin päämääriin nähden, tutkimus ja teknologinen kehittäminen ja infrastruktuurin käyttömahdollisuudet. Viimeksi mainittu sisältää kuljetukset, alhaiset rahtikustannukset ja energiantuotannon.

2.2.1. Geologia, maankäyttö ja mineraalien etsintä

Louhintatoiminnan sijainnin määräävät geologiset esiintymät. Esiintymien taloudellinen kannattavuus on riippuvainen useista tekijöistä, kuten malmin tyypistä ja metallipitoisuudesta, esiintymän sijaintisyvyydestä ja käytettävästä teknisestä prosessista tai suunnittelusta. Yhtä tärkeä vaikutus on markkinahinnoilla ja tuotantokustannuksilla, koska niissä tapahtuvat muutokset voivat tehdä kannattamattomana pidetystä esiintymästä kaupallisesti kannattavan ja päinvastoin. Tekniikan kehittymisen myötä uusia esiintymiä löytyy säännöllisesti lisää ja sellaisia esiintymiä, joita aiemmin pidettiin kannattamattomina tai joita ei teknisesti kyetty hyödyntämään, osataan käyttää hyväksi. Tästä syystä maankäyttömahdollisuudet ja etsintätyön tehokkuus ovatkin avaintekijöitä tuotannonalan tulevan kehityksen ja kilpailukyvyn kannalta. Maankäyttöä olisi kuitenkin arvioitava huolellisesti mahdollisten kielteisten ympäristövaikutusten kannalta.

Kysymykseen maankäytöstä liittyy se, että tarvittavat etsintätoimet on voitava aluksi tehdä suurella, joskus kymmeniä neliökilometrejä käsittävällä maa-alueella. Tämä koskee erityisesti metallimineraaleja ja korkealuokkaisia teollisuusmineraaleja, joita on usein vaikea paikantaa. Varsinaiseen hyödyntämiseen tarvitaan vain hyvin rajallinen, tavallisesti muutaman hehtaarin suuruinen alue.

EU:n osuus etsintään liittyvistä kustannuksista on erittäin pieni koko maailman mittakaavassa: vuonna 1998 se oli arviolta 68 miljoonaa euroa [10]. Pääosa kustannuksista liittyy perusmetallien, kullan ja timanttien etsintään. Näiden osalta EU:n mineraalivarat ovat pienet verrattuna muuhun maailmaan. Käytännössä etsinnät keskittyvät usein jäsenvaltioihin, joissa jo metallimineraaleja kaivetaan, ja erityisesti Suomen ja Ruotsin pohjoisosiin. Kaivosteollisuutta koskevan lainsäädännön järkeistäminen näissä maissa 1990-luvun alussa lisäsi etsintää huomattavasti sekä kustannusten että myönnettyjen lupien perusteella.

[10] Mining Journal, 30.10.1998, osa 331.

Etsintöjen suuresta riskialttiudesta seuraa rahoitusongelmia, koska uudet etsintää harjoittavat yhtiöt eivät yleensä saa velkarahoitusta, vaan niiden on rahoitettava etsintätoimet riskipääomalla. Kaivannaistoimet voivat vaatia pitkän ja monimutkaisen suunnitteluvaiheen ja suuria pääomasijoituksia tavallisesti pitkin maksuajoin. Ei ole esimerkiksi tavatonta, että esiintymän löytämisen jälkeen kestää 7-10 vuotta, ennen kuin varsinainen tuotanto voi alkaa. Hankkeen alkuvaiheessa voi olla tarpeen sitoa runsaasti pääomaa - tuolloin riski on suurin, koska esiintymän kaivuun kustannuksista ja siitä saatavasta tulosta ei ole varmuutta. Ympäristönsuojelun aiheuttamista kustannuksista suuri osa syntyy alkuvaiheessa, jolloin laaditaan kattavat ympäristöarvioinnit ja suunnitellaan toimintaa, kuten kaivoksen sulkemista, ennallistamistoimia ja jälkihoitoa. Toisaalta ympäristönsuojeluvaatimuksilla on myönteisiä vaikutuksia ympäristöön, mutta niitä ei kuitenkaan tavallisesti lasketa mukaan. Erityisvaikeuksia voi koitua lupien hyväksymisen viivästymisestä, josta voi koitua toimijoille suuria kustannuksia ja jonka seurauksena sijoitukset voidaan päättää jäädyttää.

Näin ollen tärkeimmät tekijät, jotka vaikuttavat sijoituspäätöksiin uusien toimien kehittämiseksi, ovat markkinoiden kysyntää koskevat ennusteet, geologiset olosuhteet, riskipääoman saatavuus sekä lainsäädännöllinen ja hallinnollinen kehys, jonka mukaan päätökset ovat paremmin ennakoitavissa.

2.2.2. Alasektorit

Toimien kilpailukyky ja kannattavuus vaihtelee alasektoreittain. Metallimineraalien osalta alan eurooppalaisella tuotannolla on voimakasta maailmanlaajuista kilpailua erityisesti laajamittaisten, pitoisuuksiltaan suuriin malmiesiintymiin kohdistuvien toimien osalta, joissa kansainvälisille markkinoille tarjotaan matalin tuotantokustannuksin tuotettuja mineraaleja. Maanalaisen kaivostoiminnan hallitsevuus lisää tuotannonalan kustannuksia EU:ssa verrattuna sen kilpailijoihin muualla maailmassa. Tuotannonala on pyrkinyt voimakkaasti pienentämään yleistä kustannustasoa järkeistämällä ja lisäämällä pääoman käyttöä, minkä seurauksena työvoimaa on vähennetty huomattavasti. Maailmanlaajuistuminen tarjoaa monia investointimahdollisuuksia EU:n ulkopuolella. Näihin mahdollisuuksiin alan eurooppalainen tuotanto onkin laajalti tarttunut. Koska metallimarkkinat ovat maailmanlaajuiset ja metallien hinnat määräytyvät näillä maailmanmarkkinoilla, tuotannonala antaa täyden tukensa oikeudenmukaiselle kaupalle, vapaalle kilpailulle ja kaupan esteiden poistamiselle.

Rakennusmineraalien tuotanto tapahtuu pääasiassa louhimalla. Tuotteiden tärkeimmät käyttökohteet ovat tienrakennus, rakennustuotanto ja rautatiet sekä sementin, kalkin ja laastin sekä useiden muiden tuotteiden kuten lasin ja keramiikan valmistus. EU on näiden mineraalien suurtuottaja maailmassa ja pitkälti omavarainen lähes niiden kaikkien suhteen. Rakennusmineraalien markkinat käsittävät pääasiassa rajallisen alueen, koska louhintatoiminnan ja käyttöpaikan välinen etäisyys on oleellinen kustannustekijä. Niinpä kuljetuskustannukset rajoittavat elementtirakentamisen raaka-aineiden ulkoista kilpailua. Luonnonkivi on kuitenkin arvokkuutensa ansiosta tärkeä vientituote, ja erityisesti Pohjois-Amerikka tarjoaa huomattavat markkinat eurooppalaisille tuottajille. Alhaisten tuotantokustannusten maat, kuten Intia, Brasilia ja Kiina, kilpailevat kuitenkin markkinoista yhä enemmän.

Teollisuusmineraaleja tuotetaan harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta louhimalla. Mineraalit ovat tärkeitä kemikaali- ja lannoiteteollisuuden sekä keramiikan, lasin, paperin, maalien ja muovin raaka-aineita. Maailmanlaajuinen kilpailu on lisääntynyt merkittävästi viime vuosina tuloksena monien yhteisön ulkopuolisten maiden alhaisemmista kustannuksista. Tämän suuntauksen uskotaan jatkuvan edelleen. Merkit useiden kemiallisten teollisuusmineraalien, kuten potaskan ja suolan, ylituotannosta kertovat osaltaan lisääntyvästä kilpailusta. Esiintymien laatu ja asiantuntevuus niiden käsittelyssä ovat kuitenkin tärkeitä tekijöitä, kun halutaan täyttää laatuvaatimukset ja asiakkaiden erityistarpeet. Kuluttajilla onkin tavallisesti hyvät mahdollisuudet valita haluamansa sekä eurooppalaisten että muiden toimittajien joukosta.

2.3. Ympäristövaikutukset

Ympäristön kannalta kaivannaisteollisuus herättää kahdenlaisia kysymyksiä. Ensiksikin uusiutumattomien luonnonvarojen käyttö saattaa sinänsä merkitä, että tulevilla sukupolvilla ei ole näitä luonnonvaroja käytössään. Toiseksi kaivostoiminnalla saattaa olla ympäristön laatua heikentäviä vaikutuksia. Niiden mahdollisia ympäristövaikutuksia ovat muun muassa ilmansaasteet (pääasiassa pöly), melu, maaperän ja veden pilaantuminen ja vaikutukset pohjaveden tasoihin, luontotyyppien tuhoutuminen tai häiriintyminen sekä visuaaliset vaikutukset ympäröivään maisemaan. Tietyn toimen varsinaisen ympäristövaikutuksen määräävät malmin luonne ja kaivuupaikan erityisominaisuudet, kuten esiintymän sijaintisyvyys, malmin ja ympäröivän kiviaineksen kemiallinen koostumus, luonnossa esiintyvät aineet ja muut maantieteelliset ja ilmastolliset olosuhteet. Vaikutus vaihtelee suuresti myös malmin kaivamiseen ja käsittelyyn käytettyjen tekniikoiden sekä syntyneen jätteen hävittämistavan mukaan. Tavallisesti ympäristövaikutukset ovat suurempia metallikaivoksissa, joissa mineraalien erottamiseen tarvitaan tietyissä tapauksissa myrkyllisiä kemikaaleja. Tällaisissa prosesseissa mahdollisesti syntyvistä suurista myrkyllisen jätteen määristä on huolehdittava tarkkaan, jotta vältettäisiin esimerkiksi happamien kaivosvuotojen aiheuttama vesien pilaantuminen ja estettäisiin jätteen säilyttämiseen käytettyjen rakenteiden ja patojen vaurioituminen.

Kaivostoiminta on yksi yhteisön suurimmista jätteen tuottajista. Tietyt, erityisesti pääasiassa muuta kuin rautaa tuottavan kaivannaisteollisuuden jätteet sisältävät suuria määriä vaarallisia aineita, kuten raskasmetalleja, ja ovat näin ollen huomattava riskitekijä.

Padon murruttua romanialaisessa Baia Maren kultakaivoksessa Tisza-jokeen valunut syanidi muodosti saastuttavan myrkkyvirran, joka ulottui aina Tonavaan asti. Ympäröivissä ekosysteemeissä näkyneet vaikutukset nostivat taas kerran esiin kaivostoiminnan hallinnointiin liittyvät ympäristöongelmat. Viime vuosina on tapahtunut muitakin tällaisia onnettomuuksia, erityisesti Aznalcollarin onnettomuus Espanjassa, jossa samanlainen pato-onnettomuus myrkytti Coto Doñanan kansallispuiston ympäristön. Aznalcollarin kaivoksen jätealtaan murtumasta vuosi 25. huhtikuuta 1998 yli 5 miljoona kuutiometriä myrkyllistä jätettä, joka saastutti laajan, noin 4500 hehtaarin alueen Doñanan kansallispuiston rajalla. Näistä onnettomuuksista on syytä ottaa oppia, jotta vastaavilta tapauksilta vältyttäisiin tulevaisuudessa.

Erityisesti mineraaleja koskevien kysymysten lisäksi tähän tuotannonalaan liittyy monia muita ympäristökysymyksiä. Komissio on jo tuonut esiin kysymyksen, kuinka yhteisö voi edistää ympäristön kannalta tehokkaamman tuotannon ja kulutuksen malleja, joiden avulla vähennetään materiaalien ja energian kulutusta ja päästöjä, mutta samalla säilytetään tuotteiden ja palvelujen taso [11]. Nämä kysymykset ovat jatkossakin tärkeitä tuotannonalalle ja vaikuttavat siihen liittyvään politiikkaan. Komissio käsittelee niitä eri yhteyksissä. Yksi esimerkki tästä on kierrätyksen edistäminen, jossa tuotantoketjun loppupään, esimerkiksi rakennusalan, panos ympäristöä koskeviin tavoitteisiin on tärkeä kysymys.

[11] Komission tiedonanto "Euroopan ympäristöpolitiikan tuleva suunta. Yleisarvio Euroopan yhteisön ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevasta poliittisesta toimintaohjelmasta Kohti kestävää kehitystä", KOM(1999) 543, 24.11.1999.

Hylätyt kaivokset ja entisöimättömät louhokset ovat todisteita tuotannonalan aiemmin epätyydyttävästä ympäristönsuojelun tasosta. Tällaiset hylätyt kaivokset ja louhokset muodostavat maisemallisen haitan ja voivat aiheuttaa vakavia ympäristöuhkia erityisesti happamien kaivosvuotojen muodossa. Oikeudellisessa kehyksessä olevien puutteellisuuksien tai vastuullisten osapuolten tunnistamisen vaikeuden vuoksi on usein epäselvää, kuka on laillisesti vastuussa tällaisten paikkojen ympäristön ennalleen saattamisesta. Komission mielestä näistä paikoista ja niiden aiheuttamista ympäristöongelmista on laadittava luettelo, jonka avulla pyritään tunnistamaan tarvittavat korjaavat toimet läheisessä koordinointiyhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Tuotannonalan eurooppalaiset edustajat ovat ilmaisseet halunsa auttaa tällaisen luettelon tekemisessä ja välineen kehittämisessä tarvittavien toimien asettamiseksi tärkeysjärjestykseen. Useissa jäsenvaltioissa on myös toteutettu toimia näiden kaivosten ja louhosten saattamiseksi ennalleen. Myös komissio tukee LIFE-ohjelman kautta kaivannaistoimien ympäristövaikutusten estämistä tai vähentämistä ja tämä koskee myös hylättyjä kaivoksia ja louhoksia.

Tekniikan kehityksen ansiosta vaarallisten jätteiden käsittely ja hävittäminen on turvallisempaa ja vaaralliset käsittelymenetelmät on voitu korvata turvallisimmilla. Samanaikaisesti tuottavuus on usein kasvanut. Nykyaikainen tietotekniikka on tehnyt mahdolliseksi toimien ympäristövaikutusten tehokkaan seurannan reaaliajassa samoin kuin kaivosten ja louhosten seurannan niiden sulkemisen jälkeen. Menetelmät louhintapaikkojen ennalleen saattamiseksi vaihtoehtoisia, miellyttäviä käyttötapoja varten ovat parantuneet. Monissa tapauksissa louhoksia olisi helppo ennallistaa ekologisesti yhteisön tarpeellisina pitämiksi eri luontotyypeiksi eliölajeineen. Vaikka ympäristönsuojelun taso onkin kehittynyt viime vuosina, sen parantaminen edelleen on kuitenkin sekä tarpeellista että mahdollista. Parannusten laajuus vaihtelee tosin sen mukaan, mistä alasektoreista on kyse, ja myös alasektoreiden sisällä on vaihtelua. Paremman tekniikan käyttöönotto ja levittäminen yhteisön alueella on keskeinen tekijä pyrittäessä tehostamaan ympäristötoimia.

2.4. Sosiaaliset ominaispiirteet

Onnettomuustilastoista käy ilmi, että tuotannonala kuuluu riskialttiisiin aloihin, jonka mahdolliset vaarat liittyvät luonnon, tekniikan ja ihmisten läheiseen vuorovaikutukseen. Työterveyteen ja -turvallisuuteen kuuluu työntekijöihin kohdistuvien mahdollisten vaarojen ehkäisy työssä, joka on mukautettava vaaralliseen työympäristöön. Mahdollisten vaikutusten laajuus vaihtelee toimen laadun mukaan siten, että esimerkiksi maanalaisella kaivostoiminnalla voi olla kielteisiä terveys- ja turvallisuusvaikutuksia (päivänvalon puuttuminen, umpinaisten tilojen heikko tuuletus, sortumavaara jne.).

Kaivannaisteollisuuden vaikutukset voivat myös haitata alueella asuvan väestön terveyttä ja turvallisuutta sekä tulonhankintaa, ellei päästöjen vähentämiseksi ja onnettomuuksien ehkäisemiseksi toteuteta asianmukaisia toimia. Louhoksen tai kaivoksen alapuolella asuvaa väestöä on suojeltava mahdollisilta nestemäisiltä jätevirroilta.

EU:n lainsäädännössä terveyttä ja turvallisuutta koskee direktiivi toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä [12] ja direktiivi vähimmäisvaatimuksista avo- ja kaivoslouhintateollisuuden työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelun parantamiseksi [13]. Direktiiveissä määrätään erityisistä tuotannonalaa koskevista vaatimuksista. Molemmat direktiivit perustuvat EY:n perustamissopimuksen entiseen 118 a artiklaan, jossa edellytetään, että "näissä direktiiveissä vältetään säätämästä sellaisia hallinnollisia, taloudellisia tai oikeudellisia rasituksia, jotka vaikeuttaisivat pienten tai keskisuurten yritysten perustamista taikka niiden kehittämistä".

[12] Neuvoston direktiivi 89/391/ETY, 12.6.1989.

[13] Neuvoston direktiivi 92/104/ETY, 3.12.1992.

Tuotannonalan alueellinen työllistävä vaikutus voi olla olennainen erityisesti syrjäisillä ja harvaanasutuilla alueilla, joilla se on usein tärkein työllistäjä. Esimerkiksi tietyissä Pohjois-Ruotsin kunnissa tuotannonalalla toimii 14-17 prosenttia kokonaistyövoimasta [14]. Monet tuotannonalan toimiin liittyvät palvelut, kuten kaivoskuilujen syventäminen ja kuljetukset, ostetaan alihankintana. Tämän seurauksena tuotannonalan tietyn toimenpiteen luoma välillinen työllistävä vaikutus voi olla paikallisesti yhtä suuri tai suurempi kuin sen suora työllistävä vaikutus.

[14] Kiirunan, Jällivaaran ja Arjeplogin kunnat. Lähde: Swedish Geological Survey.

3. Keskeiset kysymykset tuotannonalan kestävän kehityksen kannalta

3.1. Kestävän kehityksen edistäminen tuotannonalalla - korkea ympäristönsuojelun taso

Ympäristön huomioon ottamisen kannalta keskeisiä kysymyksiä tuotannonalalla ovat muun muassa kaivosonnettomuuksien ehkäiseminen, ympäristötoimien yleinen tehostaminen ja kaivosjätteen järkevä hoito kierrätys mukaan lukien.

3.1.1. Nykyinen oikeudellinen kehys

EU:n ympäristölainsäädännössä tuotannonalan toimintaa säädellään EU:n jätteistä, vedestä ja ilmanlaadusta annetuilla direktiiveillä sekä luonnonsuojelua koskevilla luontotyyppi- ja lintudirektiiveillä. Maankäyttöä, joka on keskeinen kysymys tuotannonalan kilpailukyvyn kannalta, on arvioitava huolellisesti suhteessa sen ympäristövaikutuksiin. Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annettu direktiivi [15] koskee louhintaa avolouhoksista sekä louhoksia, joiden koko on yli 25 hehtaaria. Muista louhintatoimista jäsenvaltiot päättävät tapauskohtaisesti tai määräämällä raja-arvoja tai perusteita, joiden avulla määritellään, onko toimet arvioitava direktiiveissä säädetyllä tavalla.

[15] Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annettu neuvoston direktiivi 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY.

Jätteistä annettua direktiiviä 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettu direktiivillä 91/156/ETY [16], sovelletaan mineraalivarojen etsimisestä, louhimisesta, käsittelystä ja varastoinnista sekä louhosten toiminnasta syntyviin jätteisiin, koska yhteisön muu lainsäädäntö ei vielä koske viimeksi mainittuja. Direktiivin 75/442/ETY 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteistä huolehditaan vaarantamatta ihmisen terveyttä ja vahingoittamatta ympäristöä ja käyttämättä ympäristön kannalta haitallisia prosesseja tai menetelmiä.

[16] Jätteistä 15.6.1975 annettu neuvoston direktiivi 75/442/ETY ja jätteistä annetun direktiivin 75/442/ETY muuttamisesta 18.3.1991 annettu neuvoston direktiivi 91/156/ETY.

Mineraalien käsittelyssä syntyvien jätteiden (mineraalijäte) säilyttäminen altaassa on jätehuoltoon liittyvä toimi, johon sovelletaan nykyistä EU:n lainsäädäntöä, eli kaatopaikoista annettua direktiiviä 99/31/EY [17]. Direktiivi tuli voimaan 16. heinäkuuta 1999, ja se on pantava täytäntöön viimeistään 16. heinäkuuta 2001. Siinä säädetään vaatimuksista, jotka koskevat kaatopaikkoihin liittyviä lupia, kaatopaikkojen teknistä rakennetta, niihin hyväksyttäviä jätteitä ja niiden valvontaa.

[17] Kaatopaikoista 26.4.1999 annettu neuvoston direktiivi 1999/31/EY.

Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annettu direktiivi (IPPC-direktiivi) [18] kattaa mineraalien jalostamisen, sillä sen liite I koskee laitoksia, joissa malmista tuotetaan ei-rautametalleja (luokka 2.5.a). Direktiiviin sisältyvillä toimilla on estettävä ja vähennettävä saastumista parhaan käytettävissä olevan tekniikan avulla. Direktiiviä on sovellettu uusiin tai olennaisesti muutettuihin laitoksiin vuodesta 1999 ja sitä aletaan soveltaa olemassa oleviin laitoksiin viimeistään vuonna 2007.

[18] Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 24.9.1996 annettu neuvoston direktiivi 96/61/EY.

Yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmä (EMAS) [19] on väline, jonka tarkoituksena on helpottaa ympäristönäkökohtien huomioon ottamista ja hallinnointia yrityksissä. Voidaan sanoa, että tuotannonala on sekä EU:ssa että maailmanlaajuisesti ollut hidas ottamaan käyttöön EMAS-järjestelmää tai muita ympäristöasioiden hallintajärjestelmiä (esimerkiksi ISO 14001). Käyttöönotto lisääntyy kuitenkin nopeasti. Komissio on tyytyväinen tuotannonalan pyrkimyksistä ja kannustaa sitä edelleen ottamaan käyttöön sellaisia järjestelmiä, jotka voivat olla ratkaisevan tärkeitä sekä ympäristöasioiden hallinnan ja ympäristönsuojelun parantamisessa että ulkoisessa viestinnässä. Komissio on ehdottanut asetuksen tarkistamista. Tarkistuksella voidaan luoda keinoja käsitellä erityisesti eri osapuolille tärkeitä kysymyksiä uskottavalla tavalla. Siinä lisätään vaatimuksia säännöllisistä ja riippumattoman osapuolen tarkistamista ympäristöraporteista ja indikaattorien käytöstä ulkoisen viestinnän laadun ja asianmukaisuuden takaamiseksi. Tarkistukseen sisältyy myös ISO 14001 -järjestelmän liittäminen EMAS-järjestelmän mukaiseksi ympäristöasioiden hallintajärjestelmäksi.

[19] Teollisuusyritysten vapaaehtoisesta osallistumisesta yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmään 29.6.1993 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1836/93.

Pk-yritysten, jotka muodostavat selvän enemmistön tuotannonalan yrityksistä, on tärkeä ottaa tällaisia järjestelmiä käyttöön. On syytä muistaa, että EMAS-asetuksessa jäsenvaltioita kannustetaan edistämään erityisesti pk-yritysten osallistumista kehittämällä teknisiä tukitoimia. Heikommin kehittyneillä alueilla pk-yritysten ympäristöasioiden auditointia ja hallintaa voidaan rahoittaa myös rakennerahaston varoista. Ehdotuksessa uudeksi monivuotiseksi ohjelmaksi yritysten hyväksi suunnitellut tietoverkot lisäävät tällaisten vaatimusten tarpeellisuutta.

EMAS-järjestelmässä edellytetty ympäristötoimia koskeva raportointi on myös tuotannonalalle keskeinen väline, jonka avulla se voi tuottaa yksityiskohtaista tietoa ympäristötoimien tehokkuudesta sekä yleisölle että valvontaviranomaisille. Komissio kannustaa tuotannonalaa kehittämään ympäristöraportointia edelleen. Raportteihin on sisällyttävä paikkakohtaiset raportit ja niissä on esitettävä myös riippumattoman kolmannen osapuolen tekemän auditoinnin tulokset.

3.1.2. Uusien välineiden tarve

Nykyisiä tuotannonalan kannalta merkityksellisiä komission ympäristöön liittyviä lainsäädäntöehdotuksia ovat vesipolitiikan kehyksestä annettu direktiivi [20] ja ympäristövaikutusten arvioinnista annettu direktiivi [21].

[20] KOM(1997) 49, 17.6.1997, KOM(1999) 271, 17.6.1999.

[21] KOM(1996) 511, 4.12.1996, KOM(1999) 73, 18.2.1999.

Viimeaikaiset onnettomuudet huomioon ottaen yhteisön lainsäädäntöä turvallisista kaivostoimista olisi tarkistettava. Komissio antaakin lähiaikoina näitä kysymyksiä koskevan tiedonannon. Tiedonantoon sisältyy toimintasuunnitelma, joka liittyy Baia Maren ja Aznalcollarin onnettomuuksien seurantaan. Teollisuusriskien hallinnan kannalta Seveso II -direktiivi [22] näyttää olevan asianmukaisin lainsäädäntöväline, kun pyritään ehkäisemään Romaniassa ja Espanjassa vastikään tapahtuneiden kaltaisia onnettomuuksia. Direktiivillä velvoitetaan teollisuuden toimijat panemaan täytäntöön turvallisuudenhallintajärjestelmiä, joihin kuuluu muun muassa yksityiskohtainen riskien arviointi mahdollisten onnettomuusskenaarioiden perusteella. Direktiivi ei kuitenkaan nykyisellään kata selvästi kaivostoimintaa ja/tai jätevesialtaita tai patoja, ja sitä voitaisiin tarkastella uudelleen sen arvioimiseksi, miten kaivannaistoiminta saadaan sisällytettyä siihen.

[22] Vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta 9.12.1996 annettu neuvoston direktiivi 96/82/EY.

Jätealtaita koskee kaatopaikoista annettu direktiivi 99/31/EY, jossa ei ole kuitenkaan otettu huomioon kaikkia jätealtaiden hallinnointia koskevia kysymyksiä.

Viittätoista EU:n jäsenvaltiota koskeva tutkimus kaivosjätteiden käsittelystä ja siihen liittyvistä ympäristöriskeistä valmistuu kesällä 2000. EU:iin liittymistä valmistelevia maita koskeva vastaava tutkimus valmistuu vuoden 2000 lopulla. Tutkimustulosten perusteella arvioidaan, onko tarpeen laatia ehdotus uudeksi direktiiviksi, joka keskittyisi erityisesti kaivosjätteen käsittelyyn.

IPPC-direktiivin 16 artiklan 2 kohdan mukaisen tietojen vaihdon tuloksena voitaisiin laatia erityinen parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskeva viiteasiakirja (BREF-asiakirja) asianomaisista malminjalostamistoimista. Siinä voitaisiin käsitellä "päivittäissaasteen" vähentämisen tekniikkaa ja onnettomuuksien estämiseen ja lieventämiseen tarkoitettuja tekniikoita.

Lisäksi valkoisessa kirjassa olevalla ehdotuksella direktiiviksi ympäristövahinkovastuusta [23] pyritään tehostamaan nykyisten EU:n ympäristölakien ja keskeisten periaatteiden kuten saastuttaja maksaa -periaatteen sekä ennaltaehkäisyn ja ennalta varautumisen periaatteen täytäntöönpanoa sekä varmistamaan ympäristön riittävä ennalleen saattaminen. On todennäköistä, että oikein ajoitetut kustannustehokkaat investoinnit ennaltaehkäiseviin toimiin sellaisten vahinkojen välttämiseksi, joiden korjaaminen tulisi kalliimmaksi kuin ehkäisytoimet, ovat kannattavampia tapauksissa, joissa ei ole toteutettu asianmukaisia järjestelyjä.

[23] Valkoinen kirja ympäristövahinkovastuusta, KOM(2000) 66, 9.2.2000.

Tähän mennessä tuotannonalan toimia on harvoin arvioitu kustannusten ja hyötyjen näkökulmasta. Siksi on vaikea arvioida, lisäävätkö tietyt toimet todella yhteiskunnan hyvinvointia vai ovatko lisäkustannukset - myös kilpailukyvyn heikkeneminen - yhteiskunnalle taakka, joka johtaa tosiasiassa hyvinvoinnin vähenemiseen. Näitä kysymyksiä olisikin hyvä tarkastella uudelleen aiemmassa tutkimuksessa [24] esiin nousseiden vaikeuksien kannalta. Pitemmälle menevät päätelmät auttaisivat arvioimaan yhteiskunnan kannalta, millaisia ympäristötavoitteita olisi asetettava. Komissio on valmis tarkastelemaan tätä kysymystä neuvottelemalla jäsenvaltioiden, tuotannonalan ja muiden osapuolten kanssa.

[24] Komission vuonna 1996 teettämä.

3.1.3. Ympäristösopimukset

Jo 1990-luvulla alkaneessa keskustelussa eurooppalaisen teollisuuden yleisestä oikeudellisesta kehyksestä erityisesti suhteessa luonnonsuojeluun on keskitytty siihen, miten lisätä muiden kuin lainsäädännöllisten välineiden käyttöä. Komissio on aiemmin kuvaillut ympäristösopimusten käytöstä koituvaa mahdollista hyötyä, esimerkiksi kustannustehokkaita, räätälöityjä ratkaisuja, ja antanut myös suuntaviivat [25] tällaisten sopimusten perusteille. Sitovien sopimusten käytön laajuus riippuu siitä lainsäädännöllisestä ja institutionaalisesta laajuudesta, jolla tällaiset sopimukset jäsenvaltioissa tehdään, ja myös siitä, missä määrin ja miten kunnianhimoisesti yritykset ottavat ne käyttöön. Nykyisellään ympäristösopimusten tekeminen on melko vähäistä ja niiden vaikutukset pieniä.

[25] Komission ympäristösopimuksia koskeva tiedonanto, KOM(96) 561, 27.11.1996.

Ensi näkemältä ympäristösopimuksilla tuntuisi olevan merkittäviä mahdollisuuksia paikallisella tasolla, koska tuotannonala on varsin paikkasidonnainen. Tämä koskee esimerkiksi sellaisia kysymyksiä kuin veden laatu ja kaivoksen tai louhoksen ennalleen saattaminen. Juuri tällä tasolla näitä sopimuksia on tähän asti myös kehitetty. Toisaalta myös paikallisten säädösten avulla voidaan saada aikaan tarpeellista joustavuutta määritettäessä erityisten toimien edellytyksiä ja tavoitteita ympäristöä koskevan arvioinnin ja paikallisten olojen perusteella.

Komission käynnistämä tutkimus tuotannonalan nykyisistä vapaaehtoisista aloitteista EU:ssa ja muissa maissa tulee sisältämään myös luettelon ympäristösopimuksista EU:ssa. Komissio arvioi tutkimustulosten perusteella mahdollisuuksia tällaisten välineiden käyttöön tuotannonalalla ja asiaa koskevien suositusten tarvetta. Yhteisön ympäristösopimuksien osalta komissio laatii parhaillaan ehdotusta puiteasetukseksi, jonka avulla on mahdollista puuttua nykyisiin lainsäädännöllisiin ja institutionaalisiin esteisiin tällaisten sopimusten tekemiselle yhteisön tasolla. Puiteasetuksessa käsitellään myös tarvetta varmistaa kansalaisten osallistuminen.

3.1.4. Muita aloitteita

Eräs olennainen vaatimus kestävän kehityksen aikaansaamisessa on ympäristönäkökohtien sisällyttäminen toimien joka vaiheeseen aina suunnittelusta toimintapaikan ennalleen saattamiseen ja jälkihoitoon. Tämä lähestymistapa on sitäkin tärkeämpi, kun kaivannaistoimintaa koskevaa suunnitelmaa ja siinä käytettyä menetelmää voi olla vaikea muuttaa töiden jo alettua.

Tuotannonalalla on tehty monia vapaaehtoisia aloitteita ympäristötoimien tehostamiseksi ja niitä koskevista aiemmista ja nykyisistä saavutuksista tiedottamiseksi. Useat yritykset, erityisesti metallimineraalien alasektorilla toimivat monikansalliset yritykset, ovat omaksuneet ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevia politiikkoja. Yrittäjäjärjestöt ovat kehittäneet jäseniään varten menettelysäännöstöjä ja toiminta-ajatuksia, joissa esitetään alan ympäristöpoliittiset periaatteet. Parhaista ympäristöä säästävistä käytännöistä on laadittu oppaita, joissa kerrotaan pyrkimyksistä ympäristön suojelemiseksi. Yksi tärkeä tällaisten menettelysäännöstöjen sovellus koskee toimintaa kehitysmaissa, joiden oikeudellinen kehys saattaa olla riittämätön. Riippumattoman osapuolen tarkistama menettelysäännöstö voi tällaisissa olosuhteissa olla tuotannonalalle keino osoittaa sitoumustaan ympäristöä koskevien ja sosiaalisten vaatimusten täyttämiseen. On arvioitava, onko tällaisilla sitoumuksilla riittävästi vaikutusta verrattuna muihin välineisiin, joiden avulla ympäristövaikutuksia pyritään vähentämään.

Kaiken kaikkiaan tällaiset aloitteet näyttävät kuitenkin olevan lukumäärältään vähäisempiä ja laajuudeltaan suppeampia kuin vastaavat aloitteet johtavissa mineraalientuottajamaissa EU:n ulkopuolella. Nykyisten aloitteiden ei voida katsoa vaikuttaneen olennaisesti alan politiikkaan yleensä. Yksi mahdollinen selitys on, ettei tuotannonalaa EU:ssa hallitseville pk-yrityksille ole kannattavaa ryhtyä tällaisiin aloitteisiin. Erityisesti tästä syystä on tarpeen saada liike-elämän tukiorganisaatiot aktiivisesti mukaan esimerkiksi asiaa koskevan tiedon levittämiseen. Kuten kohdassa 3.1.3. mainittiin, komissio on käynnistänyt tutkimuksen vapaaehtoisista aloitteista EU:ssa ja muissa maissa selvittääkseen, millaisia tällaisten aloitteiden vaikutukset ja niiden laajuus voivat olla, ja löytääkseen mahdollisia malleja aloitteiden kehittämiseksi edelleen.

Merkittävää edistystä voitaisiin saada aikaan kehittämällä ympäristötoimien tehokkuuden indikaattoreita, joiden avulla olisi mahdollista laatia yksityiskohtainen arvio tuotannonalan ympäristötoimien tasosta, seurata tapahtuneita parannuksia ja erotella eri alasektorit ja louhintapaikat toisistaan geologisten olosuhteiden ja paikallisten ekosysteemien erojen perusteella. Esimerkkejä sopivista indikaattoreista voisivat olla luonnonvarojen käyttö, päästöt ilmakehään ja veteen sekä maankäyttö. Tärkeintä on, että indikaattorit täyttävät avoimuuden, merkityksellisyyden, mitattavuuden ja analyyttisen pätevyyden vaatimukset.

Kattavammilla tuotannonalalla laadittavilla ympäristöraporteilla voisi olla tärkeä tehtävä indikaattoreita kehitettäessä. Tietyt yritykset ovatkin jo alkaneet kehittää ja käyttää tällaisia indikaattoreita raporteissaan. Indikaattorien avulla voidaan kuitenkin saada tuloksia vain, jos ne tarjoavat yhteiset mittastandardit, jotka mahdollistavat ympäristötoimien tehokkuuden vertailun ja arvioinnin. Tällaisen lähestymistavan avulla saavutetaan uskottavuutta, jota tarvitaan eri osapuolten välisen vuoropuhelun tehostamiseksi. Tällainen vuoropuhelu perustuu puolueettomaan analyysiin, ja sen tuloksena on mahdollista sopia yhteisistä tavoitteista tuleville parannuksille. Vuoropuhelu voi myös auttaa lisäämään ymmärrystä tuotannonalaa koskevista kilpailukyvyn ja sosiaalisen kehityksen vaatimuksista.

Komissio kehottaa jäsenvaltioita, tuotannonalaa ja muita osapuolia jatkamaan tietojen vaihtoa tällä alalla jo tehdystä työstä sekä keskustelemaan mahdollisuuksista sen kehittämiseksi.

3.2. Taloudelliset näkökohdat

3.2.1. Kilpailukyky

Yhteiskunnan näkökulmasta taloudellisen tehokkuuden saavuttamiseksi olisi ihanteellista, että kaikki kielteiset ympäristövaikutukset ("ulkoiset tekijät") sisältyisivät kaivannaistoimien hintoihin ja viime kädessä myytävän tuotteen hintaan. Tämä johtaisi myös luonnonvarojen mahdollisimman tehokkaaseen hyödyntämiseen hintamekanismin säädellessä kysyntää, pilaantumisen ja onnettomuuksien ehkäisyn kannustamiseen ja parhaiden mahdollisten paikkojen valitsemiseen. Tällaisessa kompromississa on punnittava muun muassa erittäin metallipitoisen malmin käyttöä (jossa ympäristöä kuormittavaa jätettä ja/tai päästöjä muodostuu vähemmän) suhteessa maisemaan ja biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuviin vaikutuksiin. Käytettävissä olevan vähäisen tutkimusaineiston vuoksi tällä hetkellä ei kuitenkaan ole mahdollista mitata määrällisesti kaivannaistoiminnan ympäristövaikutusten seurauksena yhteiskunnalle koituvaa hyvinvoinnin menetystä. Tarvitaan lisää tutkimusta sen selvittämiseksi, miten pitkälle tällainen erittely on mahdollista viedä, kun tavoitteena on kyetä suunnittelemaan mahdollisimman tehokkaita taloudellisia välineitä, jotka voivat pitkällä aikavälillä vähentää lainsäädännön tarvetta.

Maankäyttöä ja aluesuunnittelua koskevalla politiikalla on suora vaikutus tuotannonalan kestävän kehityksen strategioihin. Maankäyttömahdollisuus on yksi tuotannonalan kehityksen keskeisistä edellytyksistä. Teollisuuden maankäytöstä saattaa kuitenkin seurata huomattavia ympäristövaikutuksia, jotka on arvioitava. Viime vuosina maan teollisen käytön edellytyksiin ovat vaikuttaneet yhä suuremmassa määrin muut kilpailevat maankäyttötavat, esimerkiksi kaupungistuminen, infrastruktuurien rakentaminen, maatalouden voimaperäistyminen ja luonnonalueiden suojelu.

Vaikka maankäytön suunnittelu on pääasiassa jäsenvaltioiden julkisten viranomaisten vastuulla, joukko keskeisiä strategisia aloitteita EU:n tasolla tarjoaa mahdollisuuden kehittää yhtenäisempää lähestymistapaa. Tässä mielessä tuotannonalan kannalta merkityksellinen on Euroopan aluekehityssuunnitelma [26], jonka tarkoituksena on edistää jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä niiden pyrkiessä kestävän kehityksen tavoitteeseen EU:n alueella tasapainoisemman maankäytön avulla. Luontotyyppi- ja lintudirektiivien [27] mukaan jäsenvaltioiden olisi myös maankäyttötoimia suunnitellessaan varmistettava, että Natura 2000 -verkostoon kuuluvien alueiden luonnonsuojeluvaatimukset täyttyvät. Verkoston tavoitteena on ylläpitää biologista monimuotoisuutta EU:ssa suojelemalla luontotyyppejä ja luonnonvaraista eläimistöä ja kasvistoa. Jos suunnitelmalla tai hankkeella - kaivannaistoiminta mukaan luettuna - on todennäköisesti huomattavia vaikutuksia Natura 2000 -alueeseen, jäsenvaltioiden on sovellettava luontotyyppidirektiivin 6 artiklassa määritettyjä tarvittavia suojatoimia sen varmistamiseksi, että toimet ovat kestävän kehityksen mukaisia luonnonsuojelun näkökulmasta.

[26] Towards Balanced and Sustainable Development of the Territory of the European Union, sovittu Potsdamissa pidetyssä epävirallisessa aluesuunnittelusta vastaavien ministerien neuvostossa toukokuussa 1999. Julkaisija Euroopan unionin komissio.

[27] Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/43/EY ja luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2.4.1979 annettu neuvoston direktiivi 79/409/ETY.

EU:n kaivannaisteollisuutta ja sen vaikutuksia ei voida tarkastella erillään maailmanmarkkinoista. Koska raaka-aineiden tuonnin lisääntyminen EU:hun lisää kuljetuksia, sillä saattaa olla kielteisiä vaikutuksia ympäristöön maailmanlaajuisesti. Lisäksi ympäristöoloja, joissa mineraaleja louhitaan kehitysmaissa sijaitsevissa louhintapaikoissa, on usein vaikea arvioida EU:n tilanteeseen verrattuna. Kestävän kehityksen sisällyttäminen kehitysyhteistyöpolitiikkaan onkin erityisen tärkeää. Tuotannonalan kokemukset toimimisesta EU:n tiukkojen ympäristövaatimusten alaisuudessa ovat avuksi myös kehitettäessä parhaita ympäristöä koskevia käytäntöjä, joita voidaan viedä kehitysmaihin ja näin auttaa niitä ympäristötavoitteiden saavuttamisessa.

Myös yhteiskunnallisesta näkökulmasta tarkasteltuna on otettava huomioon muutamia tärkeitä seikkoja. Harvaan asutuilla alueilla, joihin jo kohdistuu rakennemuutoksesta johtuvia paineita, muun taloudellisen toiminnan mahdollisuudet saattavat olla vähäiset. Kaivannaisteollisuuden luomat suorat ja välilliset työpaikat saattavat pysäyttää väestön muuttoliikkeen alueelta. Kaivannaistoimien kesto on kuitenkin rajallinen, ja jo hankkeen alussa on syytä suunnitella, millä tavoin kestävät ja hyödylliset taloudelliset vaikutukset voivat jatkua louhoksen tai kaivoksen sulkemisen jälkeen. Lisäksi jotkin toimet voivat vaikuttaa kielteisesti maaseutualueiden perinteiseen elämäntapaan esimerkiksi siten, että paikallisiin väestöryhmiin kohdistuu haitallisia vaikutuksia. Tässä tuleekin esiin tuotannonalan merkittävä vastuu ottaa paikalliset yhteisöt mukaan toimien suunnitteluun ja kehittämiseen niiden kaikissa vaiheissa.

Komissio suosittelee, että jäsenvaltioiden julkiset viranomaiset pyrkivät luomaan riittävän tasapainon tuotannonalan maankäyttötarpeiden ja ympäristönsuojelun korkean tason välille. Jäsenvaltioita kehotetaan myös vaihtamaan kokemuksia ja tietoa esimerkiksi tasapainoisista lähestymistavoista varattaessa maa-alueita tulevia kaivannaistoimia varten sekä kattavien päätöksentekoa helpottavien järjestelmien tehokkaasta kehittämisestä ja soveltamisesta. Näihin järjestelmiin on sisällyttävä tiedot maankäytöstä, biologisesta monimuotoisuudesta, kulttuuriperinnöstä, geologiasta ja vesivaroista.

3.2.2. Hallintomenettelyt

Monissa jäsenvaltioissa oikeus etsiä ja hyödyntää metallimineraaleja ja arvokkaita teollisuusmineraaleja kuuluu valtiolle. Kansallisessa lainsäädännössä määrätään tavallisesti kaivoslain muodossa periaatteet, joiden mukaan tällaiset oikeudet voidaan hankkia ja joiden mukaan niitä voidaan käyttää.

Kaivostoimintaa, maankäyttöä, ympäristöä sekä terveyttä ja turvallisuutta koskeva lainsäädäntö sekä kansallisella että yhteisön tasolla heijastaa jäsenvaltioiden tilannetta. Eri näkökohtia on voitu yhdistää siten, että esimerkiksi ympäristöä ja maankäyttöä koskevat määräykset sisältyvät kaivoslakiin. Lainsäädäntö ja sen noudattamisen valvonta kuuluvat monissa tapauksissa alueellisille tai paikallisille viranomaisille, joiden kuuluu vahvistaa ympäristönsuojelun tarkat edellytykset, esimerkiksi työmenetelmät, jätehuolto ja louhintapaikan ennalleen saattaminen. Lupamenettelyjä saattavat niin ikään hoitaa useat eri viranomaiset useilla eri tasoilla.

Lainsäädännön täysimääräinen täytäntöönpano ja tiukka valvonta ovat olennaisia edellytyksiä, kun halutaan taata tuotannonalan ympäristönsuojelun tehokkuus ja alan tasavertainen kohtelu. Viranomaisten on varustauduttava näiden tulosten saavuttamiseen riittävillä hallinnollisilla rakenteilla, ja niillä on oltava käytettävissään korkeatasoista tietämystä ja asiantuntemusta, jotta esiin tulevia kysymyksiä olisi mahdollista käsitellä tehokkaasti.

Tuotannonalaa koskevien lukuisten hallintomenettelyjen tehokas soveltaminen on myös erityisen tärkeää, kun halutaan ylläpitää yritystoiminnalle suotuisia olosuhteita, jotka suosivat tuotannonalaan kohdistuvia investointeja. Tämä koskee vielä suuremmassa määrin pk-yrityksiä, joille hallinto muodostaa tuntuvan taakan. Tietojenvaihdon edistämiseksi ja parhaiden ympäristöä koskevien käytäntöjen selvittämiseksi olisi hyödyllistä tutkia näiden menettelyjen rakennetta ja toimintaa jäsenvaltioissa.

Komissio kehottaa jäsenvaltioita ja tuotannonalan edustajia selvittämään, mitkä kansallisen kaivoslainsäädännön näkökohdat ovat merkityksellisimpiä tuotannonalan yritystoiminnan olosuhteiden ja kilpailukyvyn kannalta, jotta voitaisiin luoda perusta tällaisen lainsäädännön tulevalle esikuva-analyysille.

3.3. Yhteiskunnallisten toimien tehokkuus ja työllisyys

Tuotannonalalla on viime vuosina tehostettu työterveyttä ja -turvallisuutta koskevia toimia, minkä seurauksena onnettomuudet ovat selvästi vähentyneet. Onnettomuustilastoista käy kuitenkin ilmi tuotannonalan riskialttius ja se, että tarvitaan parannuksia, jotta turvallisuus saataisiin samalle tasolle kuin muilla aloilla. Tämä seikka ei tunnu herättävän kansalaisten keskuudessa yhtä paljon huolta kuin kysymys ympäristönsuojelusta.

Työntekijöiden korkea ammattitaito on olennaista alan kilpailukyvyn ylläpitämiseksi. Pitkän kaivannaisteollisuusperinteen ansiosta EU:ssa on alalla erinomaista henkistä pääomaa. EU:n kaivannaisteollisuuden suhteellinen vähäisyys on kuitenkin vaikuttanut kaivosinsinöörien korkea-asteen koulutukseen käytettyihin varoihin. Tällainen koulutus on tuotannonalan kilpailukyvyn ja innovaatioiden sekä uusien tekniikoiden kehittämisen välttämätön edellytys ja tarjoaa mahdollisuuden ympäristönsuojelua koskevan tiedon lisäämiseen ja tiedostamiseen kaivannaistoimien kaikissa vaiheissa. Turvatakseen työvoiman saannin tulevaisuudessa tuotannonalan on myös tiedotettava tehokkaasti työterveyteen ja -turvallisuuteen liittyvistä toimistaan, jotta alalle saataisiin riittävästi ammattitaitoista henkilöstöä.

Komissio suosittelee, että jäsenvaltiot tutkivat korkea-asteen koulutuksen tarvetta tuotannonalalla, jotta tuettaisiin tuotannonalan kilpailukykyä tulevaisuudessa. Tuotannonalan olisi osallistuttava tähän prosessiin aktiivisesti tukemalla oppimiskeskuksia taloudellisesti. Komissio suhtautuukin myönteisesti Euroopan teknisten korkeakoulujen ja Euroopan teollisuuden tekemään aloitteeseen perustaa yhteistyö- ja oppilasvaihtoverkosto kaivostoimintaan ja mineraaleihin liittyvän tekniikan alalla. Yhteisö tukee aloitetta Sokrates-ohjelman kautta.

3.4. Tutkimus ja teknologinen kehittäminen (TTK)

Uusien tekniikoiden kehitys tuotannonalalla on ollut erittäin nopeaa erityisesti metallimineraalien alalla. Nykyaikaisten tiedonhallintatekniikoiden ja tieto- ja tietoliikennetekniikan käyttö on lisännyt etsintöjen tehokkuutta, koska toimia voidaan tehdä reaaliajassa. Tämä vähentää myös kustannuksia ja pääomariskejä. Tehokkaammat etsintämenetelmät ja tehostunut kaivannaistoimien valvonta, johon kuuluvat kauko-ohjattu tietojenkerääminen ja digitaaliset prosessointitekniikat, laboratorioanalyysit, laitteiden käyttö ja ympäristövaikutusten arviointi, on lisännyt tuottavuutta ja tehostanut ympäristötoimia. Sähköinen kaupankäynti on edennyt varsin hitaasti raaka-aineiden alalla, mutta tilanne todennäköisesti muuttuu, kun esimerkiksi hyödykkeiden kauppa ja kaupankäynnin mahdollisuudet Internetissä kehittyvät. Tämä tulee edelleen lisäämään kilpailua alalla.

Yhteisö tukee monia erilaisia alan hankkeita eurooppalaisten TTK-ohjelmien kautta. Vuosia 1994-1998 koskevassa neljännessä puiteohjelmassa EU rahoitti yli 50 projektia, joita rahoitettiin yli 40 miljoonalla eurolla. Tuetut toimet liittyivät muun muassa kaivos- ja tunnelitekniikkaan, koristekiviin, malmin ja teollisuusmineraalien puhtaan käsittelyn tekniikkaan sekä etsintätekniikkaan. Yksittäisissä hankkeissa on käsitelty muun muassa happamia kaivosvuotoja ja veden pilaantumista, tietokoneintegroituja järjestelmiä ja prosesseja sekä tuotteiden laadun parantamista. Ohjelmasta on rahoitettu myös kaivannaisteollisuuden eurooppalaista aihepiirikohtaista verkostoa (EUROTHEN), joka perustettiin Euroopan komission aloitteesta. Verkosto yhdistää ohjelmasta rahoitetut tutkimushankkeet ja tarjoaa eurooppalaisen foorumin ongelmien käsittelylle ja kokemusten vaihdolle. Verkosto helpottaa tekniikan omaksumista ja siirtoa sekä tutkijoiden liikkumista ja on tuotannonalan ja valvontaviranomaisten vuoropuhelun väline kestävän kehityksen kysymyksissä.

Viidennessä puiteohjelmassa (1998-2002) ja sen kilpailukykyistä ja kestävää kasvua koskevassa aihepiirikohtaisessa ohjelmassa tuotannonalan tarpeita käsitellään keskeisessä toimessa, joka koskee innovatiivisia tuotteita, prosesseja ja organisaatiota, sekä uusia ja parempia materiaaleja koskevissa yleisissä toimissa. CRAFT-ohjelmassa keskitytään pk-yritysten tarpeisiin siten, että näitä yrityksiä koskevat aihepiirikohtaiset painopisteet ja tavoitteet käyvät yksiin viidennen puiteohjelman kanssa.

Kestävää vesihuoltoa ja veden laatua koskevaan avaintoimintoon kuuluvassa energian, ympäristön ja kestävän kehityksen aihepiirikohtaisessa ohjelmassa tutkitaan parhaillaan kaivannaistoimien saastuttamien alueiden ennallistamista ja kaivoksista vuotavan veden hallintaa. Näiden tutkimusten tavoitteena on luoda uudet suuntaviivat tehokkaammalle ympäristönsuojelulle.

Komissio on ehdottanut eurooppalaisen tutkimusalueen [28] luomista TTK-alan ponnistelujen vahvistamiseksi. Tavoitteena on tutkimustoimien yhdenmukaisuuden ja koordinoinnin tehostaminen yhteisössä ja jäsenvaltioissa. Tutkimusalueen keskeisiä tekijöitä ovat osaamiskeskusten verkottaminen, yhteinen tutkimusinfrastruktuuria koskeva lähestymistapa ja tutkijoiden liikkuvuuden lisääminen Euroopassa. Näin tuotannonalalla syntyy uusia mahdollisuuksia kilpailukyvyn parantamiseen ja ympäristöä koskevien ja yhteiskunnallisten toimien tehostamiseen. Komissio kannustaa tuotannonalaa luomaan yhteisen eurooppalaisen foorumin, jossa Euroopan tutkimusalueen tarjoamia mahdollisuuksia voitaisiin hyödyntää. Kun otetaan huomioon tuotannonalan monimuotoinen rakenne ja pk-yritysten suuri määrä, tällaisella foorumilla olisi merkittävä asema tulosten koordinoinnin ja levittämisen sekä tulevien tutkimustarpeiden selvittämisen kannalta.

[28] Komission tiedonanto "Kohti eurooppalaista tutkimusaluetta", KOM(2000) 6, 18.1.2000.

3.5. Laajentuminen

Tuotannonalan rakenne jäsenyyttä valmistelevissa maissa muistuttaa jossain määrin EU:n vastaavaa rakennetta, sillä se käsittää verraten pienen metallimineraalien alasektorin ja laajemmat teollisuus- ja rakennusmineraalien alasektorit kotimaisen kysynnän tyydyttämiseksi. Metallimineraalien kaivannaistoimet keskittyvät pääasiassa Bulgariaan, Romaniaan, Turkkiin ja varsinkin Puolaan. Myös teollisuusmineraalien alasektori on tärkeä edellä mainituissa maissa, samoin kuin Tsekissä.

Tähän mennessä rakenneuudistukset ja yksityistäminen ovat onnistuneet parhaiten teollisuus- ja rakennusmineraalien alasektoreilla, joissa toimintaan samoin kuin siihen liittyvään tuotantoketjun loppupään teollisuuteen on tehty huomattavasti ulkomaisia sijoituksia. Metallimineraalien alasektorilla edistys on ollut hitaampaa ja ulkomaisia sijoituksia on tehty mitättömän vähän. Tämä johtuu osittain monien tällä hetkellä louhittavien malmien heikosta laadusta, oikeudellisen kehyksen riittämättömyydestä ja aiemmista ympäristövahingoista, vaikka vahinkovastuuta koskeva säätely ei olekaan alueella voimakas vaikuttava tekijä.

Tuotannonalalla ja tuotantoalueilla on edessään erittäin vaikeita haasteita taloudellisten, yhteiskunnallisten ja ympäristöä koskevien vaatimusten osalta. Tuotannonalan kokonaistyövoimaa on vaikea arvioida, mutta sen voidaan olettaa olevan suurempi kuin EU:ssa, mikä kuvastaa KIE-maiden paljon alhaisempaa tuottavuutta. Monia toimia on järjestettävä uudelleen, jotta kyettäisiin vastaamaan eurooppalaisen ja maailmanlaajuisen kilpailun paineisiin. Tästä seuraa väistämättä huomattavan paljon irtisanomisia ja sosiaalisia mukautuksia, joilla saattaa olla vakavia vaikutuksia alueellisella ja paikallisella tasolla. Toimintaan liittyviä ympäristötoimia ja sosiaalisia toimia on tehostettava lähes kaikkialla. Usein tämän prosessin helpottamiseksi ei ole olemassa kattavaa tietoa. Erityisesti on mainittava, että hyvin monien louhosten ja kaivosten ympäristö on kiireellisen ennallistamisen tarpeessa, kuten vastikään Romaniassa tapahtuneet onnettomuudet osoittavat.

Komissio kehottaa jäsenyyteen valmistautuvia maita nopeuttamaan tuotannonalan yksityistämistä ja rakenneuudistuksia. Yhteisön säännöstön täysimääräinen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä sekä sen täytäntöönpano ja valvonta ovat menestyksekkään laajentumisen olennainen edellytys. Komissio katsoo, että kaivannaisteollisuuden kannalta ongelmalliset alueet KIE-maissa olisi kartoitettava, jotta voitaisiin arvioida, miten tarvittaville korjaaville toimille voidaan tarjota lisätukea sekä tunnistaa tarvittavat toimet kaivostoimintaan liittyvien onnettomuuksien välttämiseksi tulevaisuudessa. Nykyisiin ongelma-alueisiin voidaan soveltaa saastuttaja maksaa -periaatetta. Komissio muistuttaa myös vakaan ja ennakoitavissa olevan lainsäädännön merkityksestä tuotannonalaa koskevien investointien kannustimena. Investoinneilla voi olla keskeinen asema etsinnöissä, nykyisten toimien uudelleen järjestämisessä ja parhaiden käytäntöjen levittämisessä. Koska sekä taloudelliset että ympäristöä koskevat kysymykset on otettava huomioon jo suunnitteluvaiheessa, uusien louhintatoimien kehittäminen saattaa olla tehokkain tapa alan kehittämiseksi näissä maissa. Tuotannonalan yhteistyö voi olla tässä yhteydessä merkittävässä asemassa, ja komissio kannustaakin edelleen tuotannonalan edustajia EU:ssa tekemään sopivia yhteistyöaloitteita.

4. Seurantatoimet

Tässä tiedonannossa on tuotu esiin muutamia mutkikkaita kysymyksiä, joita käsiteltäessä on otettava tasapainoisella tavalla huomioon taloudelliset, ympäristöön liittyvät ja yhteiskunnalliset näkökohdat. Näin varmistetaan tuotannonalan kestävä kehitys. Tarvitaan johdonmukaista yhteisön politiikkaa, jotta näitä kysymyksiä voitaisiin käsitellä.

Tällaisen poliittisen lähestymistavan päälinjoihin on jo viitattu tässä tiedonannossa, jossa hahmotellaan muutamia mahdollisia yhteisön toimia. Keskeistä on osapuolten välisen vuoropuhelun tehostaminen. Muita toimia ovat turvallisuuden hallinta ja tuotannonalaan liittyvien riskien ehkäiseminen. Toimet kattavat lisäksi tuotannonalan parhaat käytettävissä olevat tekniikat, ja niissä keskitytään kaivosjätteen järkevän hoidon asettamiin erityisvaatimuksiin sekä ympäristövahinkovastuuseen. Komissio antaa lähiaikoina tiedonannon, johon sisältyy Baia Maren ja Aznalcollarin onnettomuuksien seurantaan liittyvä toimintasuunnitelma.

Lisäksi tuotannonalalla on tekeillä vapaaehtoisia aloitteita koskeva tutkimus, jonka tarkoituksena on selvittää, miten tällaisilla aloitteilla voitaisiin tehostaa tuotannonalan ympäristötoimia kokonaisuudessaan.

Vuoropuhelun tehostaminen on keskeisellä sijalla mineraalituotannon kestävän kehityksen edistämisessä. Euroopan komissio rahoittaa ja hallinnoi erästä vuoropuhelun foorumia eli neuvoston päätöksellä [29] perustettua kaivosteollisuuden ja muun kaivannaistoiminnan turvallisuuden ja terveellisyyden pysyvää neuvottelukuntaa. Pysyvä neuvottelukunta koostuu hallitusten, työnantajien ja työntekijöiden kansallisista edustajista. Parhaillaan se pyrkii tehostamaan yhteyksiään jäsenyyttä valmisteleviin maihin. Sen toimenkuvaan kuuluu tehokkaan tietojenvaihdon takaaminen laadittaessa jäsenvaltioille suosituksia, suuntaviivoja ja ehdotuksia sekä Euroopan komission avustaminen sen valmistellessa asiaankuuluvia toimia tuotannonalan työympäristön parantamiseksi.

[29] Neuvoston päätös 74/326/ETY, 27.6.1974.

Epävirallisista järjestelyistä mainittakoon, että komission virkamiehet ovat säännöllisesti kuulleet raaka-aineiden saatavuutta käsittelevässä RSMG-ryhmässä jäsenvaltioiden asiantuntijoita ja tuotannonalan edustajia tärkeimmistä esille tulleista, erityisesti kilpailukykyä koskevista kysymyksistä. Vastikään on otettu ensimmäiset askeleet muiden asianosaisten, muun muassa kansalaisjärjestöjen ja ammattiyhdistysten, ottamiseksi mukaan ryhmään.

Muita foorumeita ovat kohdassa 3.4. mainittu EUROTHEN ja EuroGeoSurveys, joka on jäsenvaltioiden sekä Norjan ja Islannin geologisten tutkimustoimien yhteenliittymä.

Kuten aiemmin on jo mainittu, useat erityisesti ympäristöön, yrityksiin, työllisyyteen ja tutkimukseen liittyvät yhteisön politiikat ja ohjelmat vaikuttavat tuotannonalaan suoraan tai välillisesti. Varsinkin tietojen keräämiseen ja levittämiseen sekä parhaiden käytäntöjen yksilöimiseen liittyvien erityistoimien avulla voidaan edistää kestävän kehityksen tavoitteen saavuttamista. Tuotannonalan ja muiden osapuolten täysipainoinen sitoutuminen puolueettomaan ja avoimeen yhteistyöhön tuotannonalan kestävän kehityksen nimissä on kuitenkin tarpeen, jotta olennainen edistyminen olisi mahdollista.

Nykyiset erilliset rakenteet eri aloilla osoittavat, että on tarpeen luoda tehokkaampi vuoropuheluympäristö, jossa kaikki osapuolet voivat yhdessä tarkastella tuotannonalan kestävään kehitykseen liittyviä näkökohtia yhtenäisellä tavalla. Jotta vuoropuhelu onnistuisi, jäsenvaltioiden, tuotannonalan työmarkkinaosapuolten, kansalaisjärjestöjen ja muiden osapuolten sekä komission on osallistuttava siihen. Komissio on valmis tarjoamaan foorumin kaikkia tuotannonalaan liittyviä keskeisiä kysymyksiä koskevan vuoropuhelun vahvistamiseksi ja tehostamiseksi. Komissio kehottaa jäsenvaltioita, tuotannonalan työmarkkinaosapuolia, kansalaisjärjestöjä ja muita osapuolia tekemään ehdotuksia, jotka koskevat tällaisen foorumin tavoitteita, koostumusta ja muotoa ja myös konkreettisten tulosten saamisen edellytysten selvittämistä.