Tiivistelmä 1

1. Tausta: talouden tila ja näkymät 5

2. Epätasapainotilat, riskit ja sopeutustoimet 13

2.1. Ulkoinen kestävyys 14

2.2. Kilpailukykyhaasteet 19

2.3. Velkaantuneisuus, velkaantumisen vähentämispaineet ja asuntomarkkinoiden kehitys 36

3. Muut rakenteelliset kysymykset 45

3.1. Verotus, velkakestävyys ja finanssipoliittinen kehys 46

3.2. Työmarkkinat ja koulutus 49

3.3. Tuote- ja palvelumarkkinat 56

3.4. Tehokkuutta parantavat uudistukset julkisella sektorilla 58

AA. 60

AB. Tilastoliite 66

LUETTELO taulukoista

1.1. Tärkeimmät talous-, rahoitus- ja yhteiskunnallista tilannetta kuvaavat indikaattorit 11

1.2. Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulun indikaattorit 12

2.3.1. Pankkisektoriin liittyvät rahoitusvirrat, 1–10/2014 – Suomi 37

2.3.2. Rahalaitosten vakautta kuvaavat indikaattorit – Suomi 37

2.3.3. Muiden kuin finanssialan yritysten velkojen ja voittojen sekä velkojen ja pääoman suhteen jakautuminen 44

AB.1. Makrotalouden indikaattorit 66

AB.2. Rahoitusmarkkinaindikaattorit 67

AB.3. Verotusindikaattorit 68

AB.4. Työmarkkinoita ja sosiaalista osallisuutta kuvaavat indikaattorit 69

LUETTELO kuvioista

1.1. BKT:n kasvu kysynnän komponenttien mukaan 5

1.2. Potentiaalisen kasvun komponentit 6

1.3. Vaihtotase, vientimarkkinaosuus 6

1.4. Ulkomainen nettovarallisuusasema ja ulkoinen velka 7

1.5. Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit (REER) 7

1.6. Velan jakautuminen sektoreittain (ei-konsolidoitu) 8

1.7. Julkisen talouden indikaattorit 9

1.8. Työllisyys, työttömyys ja työssäkäyntiaste 9

2.1.1 Suomen ulkoisen rahoitusaseman jakautuminen (vaihto- ja pääomataseet) 14

2.1.2. Kauppatase, EU-28 14

2.1.3. Vaihtotaseen ja kaupan viimeaikainen kehitys, Suomi, 12 kuukauden liukuva summa, neljännesvuositiedot 15

2.1.4. Nettoluotonanto/nettoluotonotto sektoreittain, Suomi 15

2.1.5. Säästöt ja investoinnit sektoreittain, Suomi (% suhteessa BKT:hen) 15

2.1.6. Ulkomaisen nettovarallisuusaseman jakautuminen, Suomi 16

2.1.7. Viennin kotimainen arvonlisäys, EU-28, 2009 17

2.1.8. Kymmenen yleisimmän vientituotteen osuus kokonaisviennistä (%) 17

2.1.9. Tavaraviennin rakenteen keskittyminen, 2013 17

2.1.10. Kymmenen suurimman vientiyrityksen osuus kokonaisviennistä, 2011 (%) 18

2.2.1. Bruttoarvonlisäyksen rakenne toimialoittain, 1976–2013, Suomi 19

2.2.2. Bruttoarvonlisäys perushintaan, käypinä hintoina, 1990–2013 19

2.2.3. Bruttoarvonlisäys perushintaan valmistusteollisuudessa 1990–2013 19

2.2.4. Tuottavuuden kasvu valmistusteollisuudessa (%-muutos vuositasolla) ja eri toimialojen vaikutus kasvuun (prosenttiyksikköinä), Suomi 20

2.2.5. BKT-deflaattorin muutos (%-muutos vuositasolla) ja kasvun tekijät, (prosenttiyksikköinä) - – Suomi 21

2.2.6. Kilpailukyvyn muutos (%-muutos vuositasolla) ja nimellisen efektiivisen vaihtokurssin ja kokonaistalouden nimellisten yksikkötyökustannusten vaikutus, prosenttiyksikköinä – Suomi 22

2.2.7. Vientihintadeflatoitu reaalinen efektiivinen valuuttakurssi suhteessa valmistusteollisuuden yksikkötyökustannuksilla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuuttakurssiin, 1999–2014 22

2.2.8. Vientihintadeflatoitu reaalinen efektiivinen valuuttakurssi suhteessa kokonaistalouden yksikkötyökustannuksilla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuuttakurssiin, 1999–2014 23

2.2.9. Vientimarkkinaosuuden kehitys (%) 23

2.2.10. Vientimarkkinaosuuden muutos, Suomi, vuotuinen muutos (%) 24

2.2.11. Suomen vientimarkkinaosuus verrattuna euroalueen vientimarkkinaosuuteen (%) 24

2.2.12. Viennin kotimainen arvonlisäys, Suomi (% suhteessa BKT:hen) 24

2.2.13. Ulkomaisen kysynnän kotimainen arvonlisäys, muutos vuosina 2000–2009, % suhteessa BKT:hen 24

2.2.14. Viennin kehitys tuoteryhmittäin vuosina 2000–2013 25

2.2.15. Nokian vaikutus Suomen BKT:hen (%) 26

2.2.16. Suomen vientimarkkinaosuuden vuosien 2000–2013 muutoksen osatekijät 26

2.2.17. Kotitalouksien kulutus ja nettovienti (% suhteessa BKT:hen) 27

2.2.18. Vienti ja tuonti, EU-28, muutos vuosina 2000–2011 (% suhteessa BKT:hen) 29

2.2.19. Vienti ja tuonti, Suomi (% suhteessa BKT:hen) 29

2.2.20. Vienti- ja tuontisuhde sekä viennin ulkomainen arvonlisäys, Suomi (% suhteessa BKT:hen) 29

2.2.21. Suomen suorat ulkomaiset investoinnit suhteessa muuhun maailmaan ja EU-28:aan (%) 30

2.2.22. Tavaroiden ja palvelujen vienti, Suomi (% suhteessa BKT:hen) 30

2.2.23. Innovointi ja erikoistuminen korkealaatuisiin vientituotteisiin 31

2.2.24. Pienyritysten ikäjakauma (%) 32

2.2.25. Enintään yhden työntekijän yritysten osuus työllisyydestä (valmistusteollisuus) 32

2.2.26. Startup-yritysten osuus 33

2.2.27. Varhaisvaiheen yrittäjien kasvuodotukset innovaatioihin perustuvissa talouksissa 34

2.3.1. Velan jakautuminen aloittain (konsolidoimaton) – Suomi 36

2.3.2. Luotonanto kotitalouksille ja finanssialan ulkopuolisille yrityksille Suomessa 36

2.3.3. Kotitaloussektorin lainat lainatyypeittäin 38

2.3.4. Keskimääräiset lainakorot – valikoidut maat 38

2.3.5. Nimelliset asuntohinnat alueittain, 1990 = 100 – Suomi 39

2.3.6. Asuntojen hintojen ja rahoituslaitosten myöntämien asuntolainojen kasvu – Suomi 39

2.3.7. Kotitalouksien velkaantuminen – Suomi 39

2.3.8. Kotitalouksien velka – Suomi 40

2.3.9. Asuntomarkkinoiden arvo — Suomi 40

2.3.10 Asuntojen reaalihinnat – valikoidut maat 41

2.3.11. Asuntojen hintoihin liittyvä asuntoinvestointien väheneminen, alueelliset tiedot 41

2.3.12. Investointikannustimet eivät lisää asuntoinvestointeja 41

2.3.13. Velkaantuneisuus, finanssialan ulkopuoliset yritykset – Suomi 42

2.3.14. Tase, finanssialan ulkopuoliset yritykset – Suomi 42

2.3.15. Velkasuhteen muutosten jakautuminen vuositasolla, kotitaloudet (EKT 2010) – Suomi 43

2.3.16. Velkasuhteen muutosten jakautuminen vuositasolla, finanssialan ulkopuoliset yritykset (EKT 2010) – Suomi 43

3.1.1. Julkisen talouden tulot ja menot yhteensä sekä nettoluotonanto/nettoluotonotto suhteessa BKT:hen (%), Suomi 47

3.2.1. Työmarkkinaindikaattorit 49

3.2.2. Yksityishenkilön (naimaton, ei lapsia) verokanta, kun palkka on 67 % keskipalkasta 52

3.3.1. Vähittäiskaupan rajoitukset 56

LUETTELO tekstilaatikoista

1.1. Talouskehityksen seuranta 10

2.2.1: Suorat ulkomaiset sijoitukset sekä kaupan ja erityisesti energia-alan kytkökset sitovat Suomen tiiviisti Venäjään 33

Rakenteelliset sopeutustoimet heikentävät yhä Suomen talouden suorituskykyä, mutta hidas elpyminen on pääsemässä vauhtiin. Suomen tuotanto supistui kahtena vuonna peräkkäin, mutta supistuminen pysähtyi vuonna 2014. Investoinnit vähenivät edelleen merkittävästi, mutta netto­viennin kasvu pehmensi osaltaan tästä aiheutuvaa kielteistä vaikutusta. Työllisyyden heikkeneminen, palkkojen vähäinen nousu ja veronkorotukset hillitsivät kulutusta. Talouskasvu sai kuitenkin vauhtia vuoden jälkipuoliskolla, ja elpymisen odotetaan jatkuvan vuosina 2015 ja 2016. Useat tekijät tukevat näitä odotuksia. Ensinnäkin elektroniikka- ja paperiteollisuuden kriisi näyttää olevan ohi. Toiseksi Suomen palkkakehitys on vuonna 2013 tehdyn maltillisen palkkasopimuksen ansiosta vihdoin linjassa uuden kriisinjälkeisen todellisuuden kanssa ja tukee kustannus­kilpailu­kyvyn palautumista. Kolmannek­si ulkoisen kysyn­nän vähittäisen vilkastumisen pitäisi yhdessä tuonti­polttoaineiden hintojen ja vaihtokurssin alenemisen kanssa edistää vientiä. Myös luotto­markkinoiden tilanne edistää edelleen talouden toimeliaisuuden lisääntymistä. Toisaalta työ­markki­noiden heikko tilanne ja palkkamaltti vähentävät yhä yksityistä kulutusta.

Tässä maaraportissa arvioidaan Suomen taloustilannetta käyttäen vertailukohtana komission vuotuista kasvuselvitystä, jossa suositellaan, että EU:n talous- ja sosiaali­politiikassa tukeudutaan vuonna 2015 kolmeen keskeiseen pilariin eli investointeihin, rakenne­uudistuksiin ja vastuulliseen finanssi­politiik­kaan. Euroopan investointiohjelman mukaisesti tässä tarkastellaan myös keinoja hyödyntää julkisia resursseja mahdollisimman tehokkaasti ja lisätä yksityisiä investointeja. Lisäksi arvioidaan Suomen tilannetta vuoden 2015 varoitus­mekanis­mia koskevan kertomuksen valossa; siinä komissio katsoi hyödylliseksi tarkastella lähemmin epätasa­painotilojen jatkumista tai niiden purka­mista. Tässä maaraportissa esitetyn perusteellisen tarkastelun keskeiset päätelmät ovat seuraavat:

· Suomen vaihtotase heikkeni tasaisesti vuodesta 2003 vuoteen 2011 ja on nyt vakiintunut hieman alijäämäiseksi. Tavara­kaupan taseen odotetaan kääntyneen jälleen ylijäämäiseksi vuonna 2014, ja sen ennustetaan paranevan edelleen tulevina vuosina. Suomen ulkomainen nettovarallisuusasema heikkeni vuonna 2014, mutta se on edelleen positiivinen. Vaikka talous on edelleen alttiina epäsymmet­risille häiriöille, sen haavoittuvuus ulkoisen kehityksen suhteen on vähentynyt. Kaiken kaikkiaan Suomen ulkoinen kestävyys ei ole ongelma.

· Eräiden valmistusteollisuuden alojen (elektroniikka- ja metsäteollisuus) nopea heikkeneminen on suurelta osin päättynyt. Elektroniikka- ja paperiteollisuuden romah­duksen vaikutus BKT:hen ja vientiin on edelleen näkyvissä. BKT on yhä kriisiä edeltäneen tason alapuolella ja potentiaalinen kasvu on heikentynyt. On kuitenkin merkkejä siitä, että talouden rakennemuutos on alkanut, tosin hyvin hitaasti. Tieto- ja viestintätekniikan palvelualat sekä yksityisen sektorin asian­tuntija­palvelut ja muut tukipalvelut ovat selvästi laajentuneet jo yli kymmenen vuoden ajan. Valmistusteollisuuden alalla erityisesti kemianteollisuus on viime vuosina kasvanut tasaisesti. Lisäksi uudet investoinnit vaikeuk­sista kärsineillä elektroniikka- ja paperi­teollisuuden aloilla edistävät uusien tuotteiden markkinoille tuloa. Startup-yritysten määrä on vähäinen muihin vastaaviin talouksiin verrattu­na. Tämä ei edistä Suomen korkean innovaatio­potentiaalin levittämistä ja heijastus­vaikutuksia.

· Suomen yritysten tuottavuus on Pohjoismaisten naapurien tasolla, ja äskettäin myös työn tuottavuuden kasvu on alkanut kiihtyä. Kustannuskilpailukyky heikkeni vuosina 2008–2012, mikä johtui osittain siitä, että korkean tuottavuuden teollisuudenalat heikkenivät ja osittain siitä, että palkat nousivat tuottavuuden kasvua enemmän samalla kun myös muut kotimaiset kustannukset kasvoivat. Viime aikoina sekä palkkamaltti että tuottavuuden kasvu ovat vähitellen alkaneet parantaa kustannuskilpailu­kykyä suhteessa kilpailijamaihin.

· Julkisten investointien määrä on suhteellisen suuri, kun taas yksityisiä investointeja tehdään vähän. Suhteellisen nopea palkkojen ja muiden tuotantokustannusten nousu on vähentänyt yksityisen sektorin kannustimia tehdä investointeja koneisiin ja laitteisiin. Laiteinvestointien alhainen määrä saattaa heikentää Suomen kilpailukykyä ja kasvu­potentiaalia. Suhteellinen kustannuskilpailu­kyky on kuitenkin alkanut vähitellen parantua, ja investointien odotetaan asteittain lisääntyvän tulevina vuosina.

· Yksityisen sektorin velka ei näyttäisi aiheuttavan välitöntä huolta, mutta sitä on seurattava tiiviisti. Yksityisen sektorin velka on vakiintunut hieman EU:n keskiarvon yläpuolelle. Suurta painetta velkaantumisen vähentämiseen ei kuitenkaan näytä olevan, koska rahoitussektori on terve ja velanhoito­kustannukset alhaiset. Asuntojen hintojen nousu näyttää pysähtyneen, mikä vähentää todennäköisyyttä siitä, että kotitalouksien velkaantuminen lisääntyisi lähitulevaisuudessa.

Maaraportissa analysoidaan myös muita makrotaloudellisia ja rakenteellisia kysymyksiä. Tärkeimmät havainnot ovat seuraavat:

· Suomen velkasuhde on kasvamaan päin ja ylittää 60 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2015. Väestön ikääntymiseen liittyvät kustannukset merkitsevät riskejä julkisen talouden kestävyydelle keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä. Mahdollisuudet lisätä verotuloja ovat rajalliset, koska Suomen veroaste on jo nyt korkea. Julkisen sektorin tehokkuutta voi­daan kuitenkin vielä parantaa etenkin aloilla, joihin kohdistuu tulevaisuudessa ikään­tymi­sestä aiheutuvia kustannuspaineita – lähinnä terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon alalla.

· Työmarkkinoiden toimivuus on ollut viime aikoina heikko, mutta EU:n keskiarvoon verrattuna silti edelleen hyvä. Työttömyys on lisääntynyt. Työmarkkinoilta poistutaan varhain pääasiassa työkyvyttömyyden vuoksi tai ikääntyneille työntekijöille tarjolla olevien laajennettujen työttömyysetuuksien avulla.

· Suomen vähittäiskauppa on edelleen hyvin keskittynyttä, sillä sitä hallitsee kaksi paikallista vähittäiskaupparyhmittymää. Niiden valta-asemaa lujittavat kaavoitussäännöt ja vähittäiskaupan suuryksiköitä koskeva tiukka sääntely. Sääntely vaikuttaa negatiivisesti tuottavuuden kasvuun ja muodostaa uusien toimijoiden kannalta markkinoille pääsyn ja laajenemisen esteitä.

Yleisesti ottaen Suomi on edistynyt jonkin verran vuoden 2014 maakohtaisten suositusten noudattamisessa. Merkittävää edistymistä osoittaa työmarkkinaosapuolten kesken tehty sopimus eläkeuudistuksen toteuttamisesta vuodesta 2017 alkaen. Lisäksi on pantu alulle sosiaali- ja terveydenhoitoalan uudistuksia, joiden tarkoituk­sena on hillitä menojen kasvua näillä aloilla. On myös toteutettu joitakin toimenpiteitä, joilla lisätään kasvun edistämiseen tähtääviä vero­järjestelmän ominaisuuksia. Työmarkkinoilla on toteutettu myös muita myönteisiä toimenpiteitä, joiden avulla pyritään parantamaan ikääntyneiden työntekijöiden työllisyyttä. Hallitus on toteuttanut uusia toimenpiteitä talouden monipuolistamiseksi, muun muassa edistämällä innovointia ja inves­tointeja digitaalitalouteen, bioteknologiaan ja puhtaisiin teknologioihin. Lisäksi julkista tukea on keskitetty pk-yritysten viennin tukemiseen ja riski­pääomaan. Eräitä suosituksia ei ole noudatettu riittävästi. Esimerkiksi maankäyttö- ja rakennus­lain tarkistamisesta annettuun uuteen lakiin on lisätty tavoitteeksi kilpailu, mutta vähittäiskaupan suuryksiköitä koskevia rajoituksia ei ole poistettu.

Tässä maaraportissa määritetään makrotalouden epätasapainotilojen analyysin perusteella seuraavat politiikkahaasteet:

· Heikentynyttä kustannuskilpailukykyä voitai­siin edelleen parantaa jatkamalla kustannuskehityksen hillitsemistä myös tulevaisuudessa. Suljetun sektorin kustannus­paineet ovat viime vuosina vaikuttaneet kustannuskilpailukykyä heikentävästi.

· Vaikka Suomen liiketoimintaympäristössä on monia vahvuuksia, maassa ei ole pystytty hyödyntämään eräitä mahdollisuuksia paran­taa reaalista kilpailukykyä. Suomalai­set yritykset, myös startup-yritykset, jäävät yleensä pieniksi eivätkä pyrki aktiivisesti kasvamaan tai kansainvälistymään. Yliopis­to­jen kykyä muuntaa tutkimustuloksia innovaa­tioiksi olisi varaa parantaa.

· Kotitalouksien velkataakka kasvoi suhteellisen nopeasti. Kotitalouksien velka muodostuu pääasiallisesti asuntolainoista. Viimeaikainen korkotason aleneminen on alentanut velanhoitokustannuksia, mutta samalla se on vähentänyt kannustimia vähentää velkaa. Toteuttamalla lisää makrovakaus­toimenpiteitä voitaisiin edistää kotitalouksien velkaantuneisuuden hillitsemistä.

Muita politiikkahaasteita ovat julkisen talouden kestävyyden turvaaminen, jotta voidaan vastata ikääntymisestä aiheutuvien kustannusten aiheutta­miin paineisiin, ja siihen liittyvä työmarkkinoiden koko potentiaalin hyödyntäminen paremmin.

Kasvun veturit ja näkymät

Rakenteelliset sopeutustoimet heikentävät Suomen talouden suorituskykyä. Sen lisäksi, että Suomi on kärsinyt finanssi- ja talouskriisin heikentämästä maailmantalouden tilanteesta, sitä on koetellut epäsymmetrinen häiriö, kun lähinnä elektroniikka- ja paperituotteiden ulkoinen kysyntä on vähentynyt. Tämän seurauksena sekä vienti että tuotanto ovat supistuneet huomattavasti, koska niiden tilalle ei ole löydetty nopeasti tai helposti muita tuotteita. Palkkakehitys on reagoinut tuotannon supistumiseen hitaasti, koska kriisin alkaessa Suomessa oli voimassa aiemman tilanteen pohjalta tehty avokätinen monivuotinen palkkaratkaisu. Kun (Nokian hallitseman) erittäin tuottavan elektroniikkateollisuuden tuotanto samaan aikaan supistui, seurauksena oli yksikkötyökustannusten kasvu ja kustannus­kilpailu­kyvyn heikkeneminen. Taloustilanteen muuttumisen seurauksena kasvu hidastui, syntyi negatiivinen tuotantokuilu, työttömyys lisääntyi, vaihtotaseen ylijäämä haihtui ja julkisen talouden tilanne heikkeni. Inflaatio hidastui jatkuvasti, mutta pysyi positiivisena.

Kuvio 1.1: BKT:n kasvu kysynnän komponenttien mukaan

Lähde: Euroopan komissio

Suomen talous näyttäisi olevan pääsemässä hitaasti ylitse talouskriisistä. Vuosien 2012–2013 heikon talouden toimeliaisuuden jälkeen Suomen talous kääntyi vuonna 2014 kasvuun, ja elpymisen odotetaan alkavan vuonna 2015 (kuvio 1.1). Tämän kehityksen taustalla on useita eri tekijöitä. Ensinnäkin elektroniikka- ja paperiteollisuuden kriisi näyttää olevan ohi. Toiseksi, vaikka Suomen palkkakehityksen korjaus tapahtuikin myöhässä, se on nyt linjassa uuden kriisinjälkeisen todellisuuden kanssa vuonna 2013 tehdyn maltillisen palkka­sopimuksen ansiosta. Sopimus, jota mahdollisesti jatketaan tuleviksi vuosiksi, tukee kustannus- ja vientikilpailukyvyn palautumista hidastamalla yksikkötyökustannusten kasvua. Kolmanneksi talous­näkymien vähittäisen paranemisen pitäisi edistää Suomen vientiä, etenkin kun se keskittyy välituotteisiin ja tuotantohyödykkeisiin, joiden kysynnän voidaan odottaa lisääntyvän elpymisen myötä. Neljänneksi myös energian hintojen ja vaihtokurssin heikkenemisen pitäisi edistää vientiä. Myös luottomarkkinoiden tilanne edistää edelleen talouden toimeliaisuuden lisääntymistä. Toisaalta työmarkkinoiden heikko tilanne ja palkka­maltti vähentävät yhä yksityistä kulutusta. Suomen lähiaikojen talousnäkymiä käsitellään yksityis­kohtaisemmin komission talven 2015 talousennusteessa.

Keskipitkän aikavälin haasteet ovat edelleen voimassa. Suomen kasvupotentiaalia heikentää työikäisen väestön väheneminen. Kasvu­poten­tiaalin arvioidaan olevan hieman alle 1 prosentti keskipitkällä aikavälillä ja lähes 1 prosentti pidemmällä aikavälillä, jos tuottavuus paranee (kuvio 1.2).([1]) Julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyttä ei ole vielä varmistettu, ja meno­puolella on toteutettava säästöjä muun muassa hillitsemällä menojen kasvua, koska jo ennestään suurta verotaakkaa ei ole juuri varaa kasvattaa.([2]) Elektroniikka- ja paperiteollisuuden heikkene­misen vaikutus BKT:hen ja vientiin on edelleen näkyvissä. On syntynyt suuri negatiivinen tuotanto­kuilu, ja BKT on yhä kriisiä edeltäneen tason alapuolella. Näkyvissä on kuitenkin joitakin rohkaisevia merkkejä, sillä paperi- ja selluteolli­suudessa on tehty uusia investointeja, joiden pitäisi parantaa tuottavuutta ja edistää uusien tuotteiden markkinoille tuloa. Lisäksi Nokia uudistaa toimintaansa matkapuhelintoiminnan lopettamisen jälkeen ja vaikuttaa taas Suomen talouskasvuun myönteisesti.

Kuvio 1.2: Potentiaalisen kasvun komponentit

Lähde: Euroopan komissio

Ulkoinen kestävyys

Suomen ulkoinen rahoitusasema on heiken­tynyt, mutta se on edelleen kestävä. Vaihtotaseen ylijäämä oli vuonna 2002 ennätykselliset 8 prosent­tia suhteessa BKT:hen. Sittemmin se on vähitellen heikentynyt niin, että vuonna 2011 vaihtotase oli hieman alijäämäinen. Tilanne on vakiintunut sen jälkeen tuolle tasolle.

Kuvio 1.3: Vaihtotase, vientimarkkinaosuus

Lähde: Euroopan komissio

Kehityksen taustalla oli vientimarkkinaosuuksien huomattava supistuminen, joka oli pahimmillaan vuonna 2010, minkä jälkeen tilanne on kohentunut (kuvio 1.3). Vaikka vaihtotaseen alijäämä on heikentänyt Suomen ulkomaista varallisuus­asemaa, se on pysynyt positiivisena aiempina vuosina kertyneiden varojen ansiosta (kuvio 1.4). Vaikka Suomen asema nettoluotonantajana on heikentynyt, on erittäin epätodennäköistä, että Suomen ulkoinen rahoitusasema muuttuisi jyrkästi. Ulkoiseen kestävyyteen liittyviä kysymyksiä tarkastellaan lähemmin luvussa 2.1.

Kuvio 1.4: Ulkomainen nettovarallisuusasema ja ulkoinen velka

(1) Kuudes maksutasekäsikirja (Balance of Payments Manual, BPM6)/EKT2010 (valuuttavarannot pois lukien) Lähde: Euroopan komissio

Kilpailukyky

Kilpailukyky on heikentynyt viime vuosina, mutta edellytykset elpymiselle ovat olemassa. Suomen viennin merkittävä supistuminen vuoteen 2011 saakka johtui sekä hintakilpailukyvyn että reaalisen kilpailukyvyn heikkenemisestä. Kustannus­kilpailukykyä heikensivät palkka­ratkaisu, jossa ei otettu huomioon talouden uusia realiteetteja, ja työn tuottavuuden heikkeneminen. Lisäksi startup-yritysten ja muiden pienyritysten vähäinen määrä on hallituksen toimista ja monella tapaa suotuisasta liiketoimintaympäristöstä huoli­matta pidentänyt kilpailukyvyn palautumisen edellyttämää talouden rakennemuutosta. On kuitenkin syytä uskoa, että tilanne voi kohentua tulevaisuudessa. Palkkasopimuksia on muutettu, ja ne tarjoavat nyt yksikkötyökustannuksille suotui­sammat kehitysedellytykset. Elektroniikka- ja paperiteollisuudessa on toteutettu merkittävä rakennemuutos, jonka pitäisi parantaa niiden mahdollisuuksia hyödyntää tulevaa kasvua. Suomen kilpailuetu on myös perustunut suurelta osin korkeasti koulutettuun työvoimaan. Nykytilanteeseen liittyy huomattavia haasteita varmistaa, että inhimilliseen pääomaan inves­toidaan edelleen riittävästi, niin että Suomen työvoiman laadukkuus voidaan säilyttää ja se omaksuu uusia taitoja talouden muutoksiin sopeutumista varten. Kilpailukykyyn liittyviä kysymyksiä tarkastellaan lähemmin luvuissa 2.2 ja 3.3.

Kuvio 1.5: Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit (REER)

Lähde: Euroopan komissio

Investoinnit

Investointien määrä on Suomessa vähentynyt viime vuosista. Vuonna 2013 investointien osuus oli Suomessa kuitenkin 21,2 prosenttia suhteessa BKT:hen, mikä on enemmän kuin euroalueen keskiarvo, 19,6 prosenttia suhteessa BKT:hen. Kysynnän puutteen vuoksi investoinnit laitteisiin ja muuhun kuin asuntorakentamiseen (jotka muodostavat noin puolet kaikista Suomessa tehtävistä investoinneista) jäävät nyt alle kriisiä edeltävän tason. Hallituksen toteuttamat menoleikkaukset rajoittavat infrastruktuuri-investointeja, vaikkakin meneillään on eräitä suuria hankkeita, kuten metrolinjan pidentäminen ja lentokentän rautatieyhteyden rakentaminen Helsingissä.

Suurin investointeja koskeva haaste liittyy tarpeeseen lisätä talouden tuotantopuolen rakennemuutosta ja monipuolistamista. Investointeja (rakentaminen pois lukien) on tehty kuluneen vuosikymmenen aikana vähemmän kuin muissa vastaavissa talouksissa. Vaikka T&K-investoinnit kuuluvat EU:n suurimpiin, Suomella on edelleen haasteita suurien T&K-investointien muuntamisessa menestyksekkäiksi vientituotteiksi ja -palveluiksi. Viime vuosien riittämättömät investoinnit tuotantokapasiteettiin voisivat olla yksi syy siihen, että T&K-panostusta ei ole onnistuttu muuntamaan elinkelpoisiksi tuotteiksi. Viime aikoina menestystarinoita on syntynyt lähinnä tieto- ja viestintäteollisuuteen liittyvillä palvelualoilla, kuten peliteollisuudessa. Näillä teollisuudenaloilla investoinnit fyysiseen pääomaan ovat niukkoja, mutta toimiva infrastruktuuri on palvelualan yrityksille välttämättömyys. Erityisiä vahvuuksia löytyy myös valmistusteollisuudesta, joka vastaa yhä suuresta osasta reaalituotannon kasvua. Valmistusteollisuudessa pääpaino on viime aikoina ollut puhtaan teknologian tuotteisiin tehtävissä investoinneissa ja valmistusprosesseihin liittyvän tieto- ja viestintätekniikan käytön kehittämisessä.

Investointitarpeita on selvästi myös infrastruktuurin alalla. Suomi voisi hyötyä energiatoimitusten monipuolistamisesta, sillä se tukeutuu ainoastaan yhteen kaasulähteeseen, Venäjään. Nestekaasuterminaaleihin (LNG) tehtävät investoinnit voisivat olla yksi keino monipuolistaa energiatoimituksia keskipitkällä aikavälillä.

Yksityisen sektorin velkaantuneisuus

Yksityisen sektorin velkaantuneisuus on vakiintunut korkealle tasolle. Yksityisen sektorin velka kasvoi tasaisesti 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä lähes 170 prosenttiin suhteessa BKT:hen (kuvio 1.6) ja ylitti siten makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulun indikaattorin. Vuodesta 2010 lähtien yksityisen sektorin velkaantuneisuus on pysytellyt jokseenkin vakiona. Muiden kuin finanssialan yritysten velka muodostaa noin kaksi kolmasosaa yksityisen sektorin velasta (eli noin 120 prosenttia suhteessa BKT:hen). Yritysten velkaantuneisuus johtuu ensisijaisesti investoinneista. Kotitalouksien velka lisääntyi ennen kriisiä huomattavasti. Tämä johtui asuntolainojen nopeasta kasvusta, mikä liittyi asuntojen hintojen nousuun, mikä puolestaan voidaan yhdistää käytettävissä olevien tulojen kasvuun ja suotuisiin rahoitusehtoihin (alhaiset korot, verokannustimet, laina-aikojen pidentyminen ja luototusasteen kasvu). Vuodesta 2010 lähtien kotitalouksien velkaantuneisuus on vakiintunut noin 65 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Vaikka velanhoitokustannukset ovat suuret, niistä ei näytä aiheutuvan ongelmia yrityksille ja kotitalouksille, ja velkaantumisen vähentämispaineet näyttävät olevan vähäiset. Yksityisen sektorin velkaantuneisuutta käsitellään lähemmin luvussa 2.3.

Kuvio 1.6: Velan jakautuminen sektoreittain (ei-konsolidoitu)

EKT 2010 Lähde: Euroopan komissio

Julkinen talous

Julkisen talouden tilanne on huonontunut talouden toimeliaisuuden heikentyessä. Julkinen talous on ollut alijäämäinen vuodesta 2009, ei ainoastaan nimellisesti vaan myös rakenteellisesti, ja julkisen velan määrä on lisääntynyt. Suomen julkisen talouden menot suhteessa BKT:hen ovat kasvaneet huomattavasti kriisin alusta alkaen, kun taas tulojen määrä on pysynyt ennallaan. Päättäjien on ollut pakko tasapainotella markkinoiden luottamuksen ja luottoluokituksen säilyttämiseksi ja yrittää samalla olla pahentamatta tuotannon supistumista liian rajoittavan finanssipolitiikan seurauksena talouden suorituskyvyn heikentyessä. Vaikka julkisen talouden alijäämää on tarkoitus supistaa vuosina 2015 ja 2016, julkisen velan määrä ylittää 60 prosentin viitearvon vuodesta 2015 alkaen.

Keskipitkällä aikavälillä on tarpeen toteuttaa vakauttamistoimia ja rakenneuudistuksia, jotta huomattava kestävyysvaje saadaan kurottua umpeen. Julkisen talouden kestävyysriskien katsotaan olevan keskipitkällä aikavälillä keskitasoa ja pitkällä aikavälillä suuria. Kestävyysvaje johtuu ennen muuta tulevista ikäsidonnaisista menoista, jotka muodostuvat eläkkeistä sekä terveydenhuollon ja pitkäaikais­hoidon menoista.

Julkisen talouden tulot kuuluvat jo nyt BKT:hen suhteutettuina EU:n suurimpiin, joten edellytykset niiden lisäämiseen edelleen julkisen talouden vakauttamiseksi ovat rajalliset. Sen vuoksi onkin toteutettava säästöjä menopuolella, muun muassa toteuttamalla tehokkuutta lisääviä uudistuksia julkisella sektorilla (ks. luku 3.4). Verojärjestelmää voitaisiin muuttaa niin, että se tukee paremmin kasvua (ks. luku 3.1).

Kuvio 1.7: Julkisen talouden indikaattorit

Lähde: Euroopan komissio

Työmarkkinat

Työttömyys on lisääntynyt vähemmän kuin talouden kehityksen perusteella voisi olettaa. Työttömyyden lisääntymisestä huolimatta työttömyysaste (8,7 %) on edelleen selvästi alle EU:n keskitason (kuvio 1.8). Työmarkkina­tilannetta ja siihen liittyviä haasteita tarkastellaan lähemmin luvussa 3.2.

Kuvio 1.8: Työllisyys, työttömyys ja työssäkäyntiaste

Lähde: Euroopan komissio

Tekstilaatikko 1.1: Talouskehityksen seuranta

Marraskuussa 2014 annettu komission vuotuinen kasvuselvitys aloitti vuoden 2015 EU-ohjausjakson. Komissio ehdotti kasvuselvityksessä, että EU:n talouspolitiikassa sovellettaisiin yhdennettyä lähestymistapaa, joka rakentuu kolmen pilarin varaan: investointien tukeminen, rakenneuudistusten vauhdittaminen sekä julkisen talouden vastuullinen ja kasvua edistävä vakauttaminen. Siinä ehdotettiin myös EU-ohjausjakson yksinkertaistamista, jotta voitaisiin tehostaa talouspolitiikan koordinoinnin tuloksellisuutta EU:n tasolla lisäämällä vastuuvelvollisuutta ja edistämällä kaikkien toimijoiden sitoutuneisuutta. Yksinkertaistamistavoitteen mukaisesti tähän maaraporttiin on sisällytetty asetuksen N:o 1176/2011 5 artiklassa tarkoitettu perusteellinen tarkastelu sen määrittämiseksi, esiintyykö jäsenvaltiossa edelleen marraskuussa 2014 julkaistussa varoitusmekanismia koskevassa komission kertomuksessa mainittuja makrotalouden epätasapainotiloja. Komissio päätteli maaliskuussa 2014 julkaistun Suomea koskevan perusteellisen tarkastelun perusteella, että Suomen makrotaloudessa on epätasapainotiloja, jotka edellyttävät valvontaa ja politiikkatoimia. Erityisesti viime vuosien heikkoon vientitulokseen, jonka taustalla on teollisuuden rakennemuutos sekä kustannuskilpailukyvyn ja reaalisen kilpailukyvyn osatekijöitä, on kiinnitettävä jatkuvaa huomiota. Tässä maaraportissa arvioidaan myös edistymistä neuvoston heinäkuussa 2014 hyväksymien vuoden 2014 maakohtaisten suositusten täytäntöönpanossa. Suomelle osoitetut maakohtaiset suositukset koskivat julkista taloutta, hallinnon uudistamista, työmarkkinoita, kilpailua markkinoilla ja kilpailukykyä.

Taulukko 1.1: Tärkeimmät talous-, rahoitus- ja yhteiskunnallista tilannetta kuvaavat indikaattorit

(1) kotimaiset pankkiryhmittymät ja itsenäiset pankit. (2) kotimaiset pankkiryhmittymät ja itsenäiset pankit, ulkomaalaisomisteiset (sekä EU:ssa sijaitsevat että EU:n ulkopuoliset) tytäryhtiöt ja sivukonttorit. (*) luvut viidennen maksutasekäsikirjan (BPM5) ja/tai EKT 95:n mukaisia Lähde: EKP, komission yksiköt

Taulukko 1.2: Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulu

Huom. Korostuksella merkityt luvut jäävät komission laatimassa varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa määritetyn kynnysarvon ulkopuolelle. Reaalisen efektiivisen valuuttakurssin ja yksikkötyökustannusten osalta ensimmäinen kynnysarvo koskee euroalueen jäsenvaltioita. (1) Kursivoidut luvut ovat vanhojen normien (EKT95/viides maksutasekäsikirja (BPM5)) mukaisia. (2) Vientimarkkinaosuuksia koskevat tiedot: maailman kokonaisvientiä koskeva tieto perustuu viidenteen maksutasekäsikirjaan (BPM5). Lähde: Komission yksiköt

Vaihtotase ja ulkoinen nettorahoitusasema

Suomen vaihtotase on pysytellyt vuodesta 2011 hieman alijäämäisenä. Sitä edelsi vuosituhannen alun poikkeuksellisen ylijäämäisen vaihtotaseen (noin 8 prosenttia suhteessa BKT:hen) vähittäinen heikkeneminen. Kahden viime vuosikymmenen aikana vaihtotaseen vertailuarvo eli talouden perustekijöihin perustuva arvioitu vaihtotase on ollut lievästi positiivinen. Tämä tarkoittaa, että sekä vuoden 2000 paljon suurempi ylijäämä, noin 8 prosenttia suhteessa BKT:hen, ja viime aikojen alijäämä johtuvat muista tekijöistä (kuvio 2.1.1).

Kuvio 2.1.1: Suomen ulkoisen rahoitusaseman jakautuminen (vaihto- ja pääomataseet)

(1) BPM6/EKT2010 (2) * Euroopan komission laskelmat, TEKSTILAATIKKO 2.1.1. Lisätietoa sovelletusta menetelmästä on vuotta 2015 koskevassa Saksan maaraportissa Lähde: Euroopan komissio

Kauppatase on vaikuttanut ulkoiseen tasa­painoon merkittävästi. Vaikka Suomen kauppa­taseen ylijäämä oli vuonna 2000 viennin kilpailu­kyvyn lisääntymisen ansiosta EU:n kolmanneksi suurin, ylijäämä kutistui seuraavalla vuosi­kymmenellä niin, että kumulatiivinen heikkene­minen oli vuosien 2000 ja 2014 välisenä aikana EU:n 28 jäsenvaltion suurin (kuvio 2.1.2). Vuodesta 2011 lähtien kauppatase on hitaasti kohentunut. Maksutaseen kehityksen perusteella etenkin tavarakaupan tase kääntyi hieman ylijäämäiseksi syksyllä 2014.([3]) Tämä johtuu osittain kauppasuhteen myönteisestä kehityksestä pääasiassa öljyn hinnan alenemisen vuoksi (kuvio 2.1.3).([4])

Kuvio 2.1.2: Kauppatase, EU-28

(1) EU-28:ssa vain Luxemburgilla ja Irlannilla oli suurempi kauppataseen ylijäämä vuonna 2000. Lähde: Euroopan komissio

Kun kilpailukyky 1990-luvulla parani, kansantulo kasvoi ja vaihtotase parani. Yksityisen sektorin säästämisaste ei ole kuitenkaan kasvanut vastaavasti, koska suuremmat tulot ohjattiin pitkälti julkisiin säästöihin. Julkisen talouden rakenteellinen tasapaino parani ja vankka julkisen talouden ylijäämä yhdessä suuren vaihtotaseen ylijäämän kanssa kerrytti puskureita, joiden avulla voitaisiin torjua potentiaalisia häiriöitä.

Vaihtotase alkoi heiketä vuosituhannen vaihteesta alkaen kahdesta syystä. Ensinnäkin ulkoiset tekijät, kuten finanssimarkkinoiden yhdentyminen, alhaiset reaalikorot ja vuoteen 2008 saakka parantuneet kasvunäkymät, vahvistivat yksityisen sektorin investointeja. Toiseksi, kun useiden suomalaisten tuotteiden ulkoinen kysyntä alkoi heikentyä vuoden 2008 jälkeen, Suomi tasoitti kotimaista kysyntää (kulutus ja investoinnit yhdessä) supistamalla kotimaista kysyntää vähemmän kuin kansantulo supistui.

Kuvio 2.1.3: Vaihtotaseen ja kaupan viimeaikainen kehitys, Suomi, 12 kuukauden liukuva summa, neljännesvuositiedot

(1) Maksutasetilastot (2) Tullitilastot (3) Korkeampi luku kertoo tilanteen paranemisesta Lähde: Tilastokeskus

Samoin kuin edellisellä nousukaudella, julkisen sektorin avulla pyrittiin tasoittamaan sopeutumista niihin ulkoisiin häiriöihin, jotka iskivät Suomeen etenkin vuoden 2008 jälkeen. Yksityinen sektori on pysynyt nettoluotonantajana useimpina vuosina yrityssektorin vankan säästämisasteen ansiosta (kuviot 2.1.4 ja 2.1.5). Yrityssektorin investointiaste supistui suunnilleen sektorin säästämisasteen alenemista vastaavasti, kun taas kotitaloudet pitivät säästämisasteensa jotakuinkin vakaana palkkojen nousun ja työvoiman hamstrauksen sekä julkisen talouden lisääntyneiden tulonsiirtojen avulla. Tämän ansiosta kotitaloudet pystyivät säilyttämään asuntosijoitusasteensa, joka on edelleen korkea verrattuna EU:n keskiarvoon (ks. asunto­markkinoita koskeva luku 2.3). Julkinen sektori sopeutui merkittävään osaan ulkoisista häiriöistä korottamalla julkisten menojen suhdetta samalla kun tulosuhde säilyi jokseenkin ennallaan. Julkisen talouden rahoitusasema jopa kääntyi alijäämäiseksi vuonna 2009 ja on siitä asti pysytellyt negatii­vi­sena. Tämä johtui sekä automaattisten vakauttajien vaikutuksesta että eräistä finanssipoliittisista elvytys­toimista. Elvytystoimien seurauksena aiemmin kertynyt julkisen talouden ylijäämä katosi.

Kuvio 2.1.4: Nettoluotonanto/nettoluotonotto sektoreittain, Suomi

(1) EKT 2010 Lähde: Euroopan komissio

Kuvio 2.1.5: Säästöt ja investoinnit sektoreittain, Suomi (% suhteessa BKT:hen)

(1) EKT 2010 Lähde: Euroopan komissio

Suomen ulkomainen nettovarallisuusasema on edelleen positiivinen, vaikka se onkin heikentynyt vuodesta 2010. Ulkomainen nettovarallisuusasema kääntyi positiiviseksi vuonna 2009 aiempien vaihtotaseen ylijäämien ja lähinnä pääomaomistuksiin liittyvien suotuisten arvostusvaikutusten ansiosta. Kohtuullisen kokoiset vaihtotaseen alijäämät ovat vuodesta 2010 lähtien heikentäneet positiivista ulkomaista nettovarallisuusasemaa (kuvio 2.1.6).

Kuvio 2.1.6: Ulkomaisen nettovarallisuusaseman jakautuminen, Suomi

(1) BPM6/EKT2010 (valuuttavarannot pois lukien) Lähde: Euroopan komissio

Vaihtotaseen kehitys vaikuttaa myös talouskasvuun. Ulkoisen kysynnän ja nettoviennin heikkeneminen sekä vastaavien investointien väheneminen supistavat talous­kasvua. Taustalla oleva kehitys, joka on johtanut ulkoisen rahoitusaseman heikkenemiseen, on vaikuttanut negatiivisesti myös potentiaaliseen kasvuun (ks. reaalisen kilpailukyvyn kehitystä koskeva luku 2.2).

Ulkoisen kestävyyden ja haavoittuvuuden arviointi

Suomen ulkoinen kestävyys ei ole ongelma. On erittäin epätodennäköistä, että Suomen ulkoinen rahoitusasema muuttuisi jyrkästi, vaikka sen asema nettoluotonantajana onkin heikentynyt kuluneen vuosikymmenen aikana. Ensinnäkin Suomen ulkomainen nettovarallisuusasema on edelleen positiivinen. Toiseksi vaihtotaseen alijäämä on ollut kolmen viime vuoden aikana suhteellisen pieni eli 1–2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Kolmanneksi valtion nettoluotonoton väliaikaista kasvua voidaan perustella sopeutumisella häiriöihin, kun taas kotitalouksien jatkuva nettoluotonotto johtuu pääasiassa asumis­kustannusten kasvusta, joka toisaalta parantaa varallisuusasemaa. Komission talven 2015 talousennusteen mukaan ulkoisen tasapainon odotetaan paranevan jonkin verran tulevina vuosina, kun kaupan volyymi alkaa jälleen kasvaa ja vaihtosuhde kehittyy suotuisaan suuntaan.

Ulkoisen tasapainon jyrkkä heikkeneminen 2000-luvulla korostaa Suomen haavoittuvuutta ulkoisille häiriöille. Se johtui osittain niiden tuotteiden maailmanlaajuisen kysynnän heikkenemisestä, joihin Suomi oli erikoistunut. Seuraavassa esitettävä arvio tämänhetkisestä haavoittuvuudesta perustuu tähän taustaan. Arviossa otetaan huomioon Suomen talouden avoimuus ja sen vientisektorin erikoistuminen.

Suomi on avoin talous, mutta ei sen avoimempi kuin muut vastaavankokoiset maat. Suomen kaupan kokonaisarvo (eli vienti ja tuonti yhteensä) on noin 80 prosenttia suhteessa BKT:hen, mikä on vähemmän kuin eräissä muissa Pohjoismaissa (kuten Ruotsissa ja Tanskassa) tai vaikka Saksassa. Tämän havainnon vahvistaa vertailu, joka perustuu viennin kotimaiseen arvonlisäykseen (kuvio 2.1.7). Myös ulkomaille suuntautuvien ja ulkomailta tulevien investointien varanto oli vuonna 2013 lähellä EU:n keskiarvoa. Vaikka Suomen monikansallisten yritysten ulkomaille suuntautuva toiminta on vilkasta, se on samantasoista kuin muiden Pohjoismaiden monikansallisten yritysten. Vaikka avoimuus yleensäkin asettaa maan alttiiksi ulkoisille häiriöille, haavoittuvuus ulkoisille häiriöille määräytyy pääasiassa sen mukaan, miten pitkälle vientisektori on erikoistunut ja miten kyseinen maa on sen perusteella alttiina juuri sitä koskeville eli epäsymmetrisille ulkoisille häiriöille.

Kuvio 2.1.7: Viennin kotimainen arvonlisäys, EU-28, 2009

(1) Kroatian ja Kyproksen tietoja ei ole saatavilla Lähde: OECD, Euroopan komissio

Suomen vientisektori on viime aikoina muuttunut tasapainoisemmaksi, kun se vielä vuosituhannen vaihteessa oli erittäin keskittynyt. Tämä johtuu pääasiassa maailmanlaajuisista negatiivisista kysyntä­häiriöistä, jotka kohdistuvat sellaisiin sektoreihin ja tuotteisiin (kuten mobiililaitteisiin), jotka aiemmin muodostivat suhteettoman suuren osan Suomen viennistä. Kymmenen yleisimmän vientituotteen osuus Suomen viennistä oli vuonna 2013 enää 44 prosenttia, kun niiden osuus vuonna 2000 oli 57 prosenttia. Silti luku on edelleen suurempi kuin vastaavat indikaattorit Ruotsissa (35 %) ja Tanskassa (29 %) (kuvio 2.1.8). Vientituotteita koskeva Herfindahl–Hirschman-indeksi (HHI) osoittaa vastaavasti, että Suomen vientirakenteen keskittyminen on vähentynyt niin, että se vastaa nyt muiden EU-28:aan kuuluvien pienten talouksien tasoa (kuvio 2.1.9). Lisäksi kymmenen suurimman vientiyrityksen osuus on niin ikään laskenut 32 prosenttiin vuonna 2011, kun se vuonna 2008 oli yli 40 prosenttia. Osuus on silti EU-28:n suurimpia ja suurempi kuin monissa muissa pienemmissä talouksissa, kuten Itävallassa, Latviassa ja Sloveniassa (kuvio 2.1.10).

Kuvio 2.1.8: Kymmenen yleisimmän vientituotteen osuus kokonaisviennistä (%)

(1) SITC-luokitus (3. tarkistettu laitos), johon kuuluu 255 tuoteryhmää Lähde: UNCTAD, Euroopan komissio

Kuvio 2.1.9: Tavaraviennin rakenteen keskittyminen, 2013

(1) Suomen tiedot eri vuosilta (2) Erikoistumista mitataan Herfindahl-Hirschmann-indeksillä (HHI), joka perustuu SITC-luokituksen (3. tarkistettu laitos) tuoteryhmiin Lähde: UNCTAD, Euroopan komissio

Kuvio 2.1.10: Kymmenen suurimman vientiyrityksen osuus kokonaisviennistä, 2011 (%)

Lähde: OECD, Euroopan komissio

Toinen syy Suomen alttiuteen epäsymmetrisille ulkoisille häiriöille on vientisektorin erikoistu­minen tuotteisiin, joiden osuus kansainvälisestä kaupasta on suhteellisen pieni. Vuonna 2013 tavaroiden diversiteetti-indeksi oli Suomessa 0,54 verrattuna muuhun maailmaan. Luku on EU-28:n kuudenneksi korkein eikä ole juuri muuttunut viime vuosina.([5]) Vaikka tätä diversiteetti-indeksiä ei voidakaan pitää poikkeuksellisena, useiden muiden EU-28:n pienempien talouksien, kuten Ruotsin, Tanskan, Itävallan ja Baltian maiden, diversiteetti-indeksi on pienempi ja osoittaa vienti­tuotepaletin vastaavan paremmin maailman vienti­markkinoiden rakennetta. Etenkin puun, paperin ja perusmetallituotannon osuus on Suomen viennissä suhteellisen suuri, kun tarkastellaan paljastettua suhteellista etua kuvaavaa indeksiä, joka on laskettu sekä bruttoviennin arvon että ulkomaisen kysynnän kotimaisen lisäarvon perusteella.

Yhteenvetona voidaan todeta, että Suomi on edelleen varsin altis epäsymmetrisille ulkoisille häiriöille, koska sen viennin rakenne on yhä suhteellisen pitkälle erikoistunut, vaikkakaan ei enää yhtä poikkeuksellisessa määrin kuin aiemmin.([6]) Venäjän talouden supistuminen saattaa lyhyellä aikavälillä vaikuttaa Suomen vientiin negatiivisesti, koska Venäjä on Suomen kolmanneksi suurin vientimaa (ks. tekstilaatikko 2.2.2 Venäjän talouden kehityksen vaikutuksesta Suomeen). Vastaavasti Venäjän talouskasvun elpymisestä olisi hyötyä Suomelle keskipitkällä aikavälillä. Tällä hetkellä maailman suhdanne­kehitys vaikuttaa voimakkaasti Suomen vienti­menes­tykseen, koska suuri osa kokonaisviennistä muodostuu tuotanto­hyödykkeistä ja välituotteista, joiden kysyntään suhdanteet vaikuttavat enemmän kuin kulutushyödykkeisiin. Lisäksi Suomen vienti on keskittynyt laatutuotteisiin, jotka seuraavat taloussuhdanteita herkemmin kuin vähemmän laadukkaat tuotteet.([7])

Suomen häiriönsietokyky on kuitenkin heikentynyt, koska aiemmin kertyneet ulkoiset ja julkisen talouden ylijäämät on käytetty. Sen vuoksi on entistä tärkeämpää sopeutua tehokkaasti ulkoisiin häiriöihin. Sopeutuminen on tarpeen, jotta voidaan palauttaa viennin kilpailukyky ja kerätä hyvinä taloudellisina aikoina puskureita, kuten vaihtotaseen ylijäämiä, joiden avulla voidaan huonoina aikoina sopeutua ulkoisiin häiriöihin. Seuraavissa luvuissa käsitellään meneillään olevaan talouden rakennemuutokseen liittyviä alustavia rohkaisevia merkkejä ja analysoidaan kustannustekijöitä ja eräitä muita tekijöitä, joista jotkut heikentävät Suomen sopeutumiskykyä.

Talouden rakennemuutos

Palvelujen merkitys on vähitellen lisääntynyt ja jalostuksen, kuten valmistusteollisuuden, merkitys vähentynyt. Vuonna 2000 jalostuksen([8]) osuus oli korkeimmillaan Suomen bruttoarvon­lisäyksestä 30 vuoteen. Maailmanlaajuisista trendeistä poiketen jalostuksen osuus pysytteli suhteellisen vakaana, noin kolmanneksessa bruttoarvonlisäyksestä, vuodesta 1990 vuoteen 2008, kun taas yksityisten palvelualojen osuus kasvoi samana aikana noin 40 prosentista 45 prosenttiin (kuvio 2.2.1). Vuosien 2008–2009 taantuman aikana jalostuksen osuus supistui alle 30 prosenttiin ja on sen jälkeen jatkuvasti supistunut. Osittain jalostuksen supistumisen vuoksi yksityisten palvelualojen osuus on noin 50 prosenttia bruttoarvonlisäyksestä. Julkisten palvelu­alojen osuus bruttoarvonlisäyksestä on pysynyt suhteellisen vakaana, noin viidenneksessä.

Kuvio 2.2.1: Bruttoarvonlisäyksen rakenne toimialoittain, 1976–2013, Suomi

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Vuonna 2000 suurimman jalostukseen kuuluvan teollisuudenalan, valmistusteollisuuden (NACE-koodi C), osuus oli korkeimmillaan 40 vuoteen (27,6 % bruttoarvonlisäyksestä). Vaikka valmistus­teollisuuden reaalituotanto on supistunut viime vuosina nopeasti, valmistusteollisuuden osuus Suomen bruttoarvonlisäyksestä on uusimpien tietojen perusteella edelleen 16,6 prosenttia eli hieman enemmän kuin euroalueen keskiarvo, 15,9 prosenttia.

Kuvio 2.2.2: Bruttoarvonlisäys perushintaan, käypinä hintoina, 1990–2013

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Kuvio 2.2.3: Bruttoarvonlisäys perushintaan valmistusteollisuudessa 1990–2013

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Valmistusteollisuuden reaalinen bruttoarvon­lisäys supistui lähes 30 prosenttia vuodesta 2008 vuoteen 2012, pääasiassa elektroniikka­teolli­suuden supistumisen seurauksena. Tuona aikana elektroniikkasektorin tuotannosta katosi noin kaksi kolmasosaa pääasiassa Nokian mobiililaiteyksikön pienenemisen vuoksi. Elektroniikkasektorin heikke­ne­minen päättyi vuonna 2013, kun se onnistui kasvattamaan bruttoarvonlisäyksen volyymia 3,6 prosenttia. Vaikka vuosien 2008–2012 muutokset olivat huomattavia ja aiheuttivat taloudessa kielteisiä vaikutuksia, elektroniikka­teollisuuden reaalinen bruttoarvonlisäys on yhä kaksi kertaa niin suuri kuin 20 vuotta sitten. Se on myös kerryttänyt talouteen runsaasti tietämystä ja osaamista, jotka voitaisiin siirtää uusiin yrityksiin ja tuottaviin työpaikkoihin joko valmistus­teollisuuden tai esimerkiksi tieto- ja viestintä­tekniikan palvelualoilla. Yritysten vaihtuvuusaste (yritysten perustamis- ja lopettamisasteiden summa) oli vuoden 2013 lopussa yli vuosien 2010–2012 keskiarvon sekä sähkö- ja elektroniikka­tuotteiden että useiden tieto- ja viestintätekniikan palveluiden aloilla.

Suomen metsäteollisuus (puunjalostus- ja paperiteollisuus) supisti tuotantokapasiteettiaan vuosien 2007 ja 2012 välisenä aikana maailman­laajuisen kysynnän heikkenemisen vuoksi. Tämän seurauksena alan reaalinen brutto­arvonlisäys supistui 25 prosenttia. Vuodesta 2010 alkaen metsäteollisuuden tuotanto on kuitenkin pysynyt jokseenkin vakiona. Metsäyhtiöt ovat viime vuosina lisänneet T&K-menojaan lähes 3 prosenttiin bruttoarvonlisäykseensä. Tämän seurauksena T&K-menot ovat jotakuinkin kaksin­kertaistuneet vuoteen 2000 verrattuna, ja on onnistuttu kehittämään uusia kaupallisesti hyödynnettäviä tuotteita, kuten puuperäisiä biopolttoaineita. On myös kohtuullista olettaa, että pahin supistumisjakso on metsäteollisuuden alalla jo ohi. Sen lisäksi, että uusien metsäteollisuuden tuotteiden tuotanto kasvaa, suunnitelmissa on lisätä havupuumassan tuotantoa, jonka maailman­laajuisen kysynnän ennustetaan kasvavan.

Kasvavia teollisuudenaloja löytyy valmistus­teollisuudesta ja yksityiseltä palvelu­sektorilta. Valmistusteollisuuden alalla erityisesti kemian­teollisuus on viime vuosina kasvanut tasaisesti. Metalliteollisuudella on ollut vaikeuksia siitä asti kun maailmanlaajuinen investointien kasvu päättyi vuonna 2009, mutta vuonna 2014 metalli­teolli­suus­yritykset onnistuivat lisäämään tilauksiaan enemmän kuin muut valmistusteollisuuden yritykset. Yksityisellä palvelusektorilla tieto- ja viestintätekniikan palvelut ovat kasvaneet selvästi. Niiden reaalinen bruttoarvonlisäys lähes kaksin­kertaistui vuoden 2000 ja vuoden 2013 välisenä aikana eikä vuosien 2008–2009 taantuma juuri tuntunut tällä alalla. Lisäksi asiantuntijapalvelut, tieteelliset, tekniset ja hallinnolliset palvelut sekä tukipalvelutoiminnot ovat jatkaneet kasvuaan. Yhteenvetona voidaan todeta, että yksityisen palvelu­sektorin reaalinen bruttoarvonlisäys palasi vuonna 2012 kriisiä edeltävälle tasolle. Vuonna 2014 yksityisen palvelusektorin odotetaan jälleen kasvavan vuoden 2013 lievän supistumisen jälkeen.

Kuvio 2.2.4: Tuottavuuden kasvu valmistusteollisuudessa (%-muutos vuositasolla) ja eri teollisuudenalojen vaikutus kasvuun (prosenttiyksikköinä), Suomi

(1) Työn tuottavuuden kasvua mitataan perushintoina ilmaistun reaalisen bruttoarvonlisäyksen muutoksella tehtyä työtuntia kohden. Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Elektroniikka- ja metsäteollisuuden tuotannon jyrkkä supistuminen on heikentänyt työn tuotta­vuutta huomattavasti, mikä on vaikutta­nut kielteisesti kilpailukykyindikaatto­rei­hin. Viime aikoina tuottavuus on kuitenkin alkanut elpyä. Elektroniikkateollisuudella on ollut suurin yksittäinen positiivinen vaikutus työn tuottavuuden kasvuun vuosien 1995 ja 2008 välisenä aikana. Vuonna 2009 työn tuottavuus kasvoi ainoastaan kemianteollisuudessa, kun taas muilla valmistus­teollisuuden aloilla tuotanto supistui jyrkästi suhteessa työpanokseen. Kriisin jälkeen useimmat teollisuudenalat ovat elpyneet ja etenkin kemian- ja metsäteollisuudessa tuottavuus on alkanut kasvaa viime vuosina.

Työn tuottavuuden kehitystä koskevien yritys­tason mikrotietojen perusteella suomalaiset yrityk­set eivät ole jääneet jälkeen muista Pohjoismaista. Suomen valmistusteollisuuden yritysten tuottavuus on vuosina 1995–2011 kehittynyt samansuuntaisesti kuin Ruotsin ja Tanskan yritysten. Esimerkkinä voidaan mainita, että sekä Suomen että Ruotsin valmistus­teollisuuden yrityksissä työn tuottavuus kasvoi pitkään, aina vuosien 2008–2009 maailman­laajuiseen talouden taantumaan asti. Taantuman jälkeen tuottavuus on elpynyt kummassakin maassa. Vuodesta 2005 alkaen yritystenrakenteen muutos on lisääntynyt Suomessa. Tämä on kiihdyttänyt työn tuottavuuden kasvua. Tämä ”luovana tuhona” tunnettu ilmiö on kiihdyttänyt työn tuotannon kasvua Ruotsissa ja Norjassa jo vuodesta 1995 lähtien. Se tarkoittaa, että vähemmän tuottavat yritykset menettävät markkinaosuuksiaan, kun taas tuottavammat yritykset kasvattavat omia osuuksiaan. Näin resurssit, kuten työvoima, jakautuvat aiempaa tehokkaammin, mikä lisää työn kokonais­taloudellista tuottavuutta.([9])

Yhteenvetona voidaan todeta, että viimeaikaisen kehityksen perusteella tuotannon rakennemuutos on nyt siinä vaiheessa, että tietyillä teollisuudenaloilla tuotanto ei enää vähene nopeasti. Kestää kuitenkin jonkin aikaa ennen kuin teollisuustuotannon kasvu täysin korvaa bruttoarvonlisäyksen viimeaikaisen supistumisen.

Hinta- ja kustannuskilpailukyky

Vuodesta 2005 lähtien Suomen hintatason nousu BKT-deflaattorilla mitattuna on kuulunut euroalueen ytimen suurimpiin, vaikka Suomen nimellinen hintataso on suhteellisen korkea. Työntekijöiden työtulot ja välilliset verot, joista on vähennetty verotuet, ovat viime vuosina nostaneet kustannuksia samalla kun liikevoitot, sekatulot ja pääomakorvaukset ovat supistuneet (kuvio 2.2.5). Verrattuna 37 kilpailevaan teollisuus­maahan BKT-deflaattoriin perustuva reaalinen efektiivinen valuuttakurssi osoittaa, että suhteelliset elinkustannukset ovat viiden viime vuoden aikana nousseet.

Kuvio 2.2.5: BKT-deflaattorin muutos (%-muutos vuositasolla) ja kasvun tekijät, (prosenttiyksikköinä) - — Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Vuoden 2013 palkkasopimuksessa sovittiin maltillisista palkankorotuksista vuosina 2014–2015, mikä osaltaan auttoi pysäyttämään suhteellisten nimellisten yksikkötyö­kustan­nus­ten heikkenemisen. Koska kustannus­kilpailukyky on heikentynyt viime vuosina, viimeaikaista vakautumista voidaan pitää ensimmäisenä askeleena oikeaan suuntaan. Kuvio 2.2.6 osoittaa, että viime vuosina Suomen nimellinen efektiivinen valuuttakurssi on vahvistunut. Vaikka euron ja Yhdysvaltain dollarin vaihtokurssi on heikentynyt viime aikoina, euro on vahvistunut voimakkaasti suhteessa Venäjän ruplaan ja Ruotsin kruunuun. Venäjä ja Ruotsi ovat Suomen suurimmat kauppakumppanit. Tästä syystä nimellinen efektiivinen valuuttakurssi ei Suomen tapauksessa välttämättä vahvista kustannuskilpailukykyä yhtä paljon kuin eräissä muissa euroalueen maissa.

Kuvio 2.2.6: Kilpailukyvyn muutos (%-muutos vuositasolla) ja nimellisen efektiivisen vaihtokurssin ja kokonaistalouden nimellisten yksikkötyökustannusten vaikutus, prosenttiyksikköinä – Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Työn tuottavuuden kasvu selvästi ylitti palkankorotukset ja alenevat vientihinnat Suomen valmistusteollisuudessa ennen vuotta 2008, mutta kustannuskilpailukyky on heikentynyt tämän jälkeen. Vuosina 2003–2010 Suomen vientihinnat laskivat kilpailijamaihin verrattuna elektroniikkasektorin nopean hintojen alenemisen seurauksena. Työn tuottavuuden nopea kasvu suhteessa kilpailijamaihin ja siitä seurannut suhteellisten yksikkötyökustannusten aleneminen valmistusteollisuuden alalla auttoi osaltaan säilyttämään markkinaosuuksia kansainvälisillä markkinoilla. Kuviossa 2.2.7 esitetään suhteelliset vientihinnat suhteessa suhteellisiin yksikkötyö­kustannuksiin valmistusteollisuuden alalla Suomessa ja vertaismaissa. Laskeva käyrä osoittaa, että suhteelliset yksikkötyökustannukset ovat nousseet enemmän kuin suhteelliset vientihinnat, jolloin valmistusteollisuuden yritysten voitot ovat kutistuneet. Kun liikevoitto pienenee suhteessa liikevaihtoon, taloudelliset kannustimet investoida uuteen tuotantokapasiteettiin vähenevät.

Ennen vuotta 2008 Suomen valmistus­teollisuudessa pystyttiin pitämään yksikkötyö­kustannukset kurissa suhteessa vientihintoihin (kuvio 2.2.7). Sittemmin, erityisesti vuosina 2009 ja 2012, Suomen yksikkötyökustannukset ovat nousseet nopeasti suhteessa kilpailijamaihin ja vientihintoihin. Vuosina 2013–2014 yksikkötyö­kustan­nusten nousu ja siitä seurannut Suomen kustannus­kilpailukyvyn heikkeneminen pysähtyi­vät. Elektroniikkasektorin supistuminen ja siitä johtuva yksikkötyökustannusten nopea aleneminen valmistus­teollisuudessa selittävät suuren osan vienti­hintojen alenemisesta suhteessa valmistus­teollisuuden yksikkötyökustannuksiin vuosina 2008–2012.

Kuvio 2.2.7: Vientihintadeflatoitu reaalinen efektiivinen valuuttakurssi suhteessa valmistusteollisuuden yksikkötyökustannuksilla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuuttakurssiin, 1999–2014

Lähde: Euroopan komissio

Suljettu sektori on pahentanut kustannus­kilpailu­kyvyn heikkenemistä. Suomessa vienti­hintadeflatoidun reaalisen efektiivisen valuutta­kurssin suhde kokonaistalouden yksikkötyö­kustannuksilla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuuttakurssiin (kuvio 2.2.8) on pienempi kuin suhde valmistusteollisuuden yksikkötyö­kustan­nuk­silla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuutta­kurssiin (kuvio 2.2.7). Tämä osoittaa, että kokonais­talouden yksikkötyökustannukset ovat nousseet nopeammin kuin 37 kilpailevassa teollisuus­maassa. Vaikka kuvion 2.2.7 indikaatto­rin perusteella voitaisiin ajatella, että valmistus­teollisuus on viime aikoina onnistunut hillitsemään kilpailukyvyn menetystä, avoimen talouden ja kokonaistalouden yksikkötyö­kustannusten välinen ero paljastaa, että talouden suljetun sektorin vienti­yrityksille aiheuttamat kustannuspaineet saattavat edelleen heikentää ulkoista kilpailu­kykyä. Vertaismaihin verrattuna Suomen asema heikkeni erityisesti vuosina 2008–2009.([10])

Kuvio 2.2.8: Vientihintadeflatoitu reaalinen efektiivinen valuuttakurssi suhteessa kokonaistalouden yksikkötyökustannuksilla deflatoituun reaaliseen efektiiviseen valuuttakurssiin, 1999–2014

Lähde: Euroopan komissio

Reaalinen kilpailukyky

Ulkoisen kilpailukyvyn haasteet

Suomen kauppataseen heikkeneminen vuoden 2002 jälkeen kertoo kilpailukykyyn liittyvistä ongelmista. Kaupan indikaattorit kertovat kolmesta samanaikaisesta kehityssuuntauksesta. Niiden ymmärtämiseksi on erotettava toisistaan viennin ja tuonnin muutokset sekä maakohtaiset ja maailmanlaajuiset kehityssuuntaukset.

Ensimmäinen kauppataseeseen ratkaisevasti vaikuttanut kehityssuuntaus on vientimenes­tyksen heikkeneminen, joka johtui pääasiassa tiettyjen suomalaisten tuotteiden kysynnän vähenemisestä. Tämä näkyy Suomen vienti­markkina­osuuden supistumisena. Sen heikkene­minen on viime aikoina hidastunut, mutta se oli erityisen huomattavaa vuosina 2009 ja 2010. Markkinaosuuden menetys kasvoi vuosien 2008 ja 2013 välisenä aikana yli 32 prosenttiin. Tämä on EU-28:n maista eniten, kuten makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn uusin tulostaulu osoittaa (kuviot 2.2.9 ja 2.2.10). On tärkeää huomata, että ennen vuotta 2008 Suomen ja euroalueen vientimarkkinaosuudet kehittyivät samansuuntaisesti, lukuun ottamatta Pohjois­maiden kriisikautta 1990-luvun alussa; Suomen markkinaosuus alkoi kutistua enemmän vasta vuonna 2009 (kuvio 2.2.11).

Kuvio 2.2.9: Vientimarkkinaosuuden kehitys (%)

(1) Espanjan, Kreikan ja Slovenian osalta ei ole saatavilla tietoja viiden vuoden kumulatiivisesta muutoksesta Lähde: Euroopan komissio

Kuvio 2.2.10: Vientimarkkinaosuuden muutos, Suomi, vuotuinen muutos (%)

Lähde: Eurostat

Kuvio 2.2.11: Suomen vientimarkkinaosuus verrattuna euroalueen vientimarkkinaosuuteen (%)

(1) Kokonaistalous ilman Nokiaa on Euroopan komission esittämä kuvaava arvio Lähde: UNCTAD, Euroopan komissio. Ali-Yrkkö, Jyrki (toim.), Nokia and Finland in a Sea of Change, 2010, ETLA B 244. päivitetty. http://www.theglobeandmail.com/report-on-business/economy/economy-lab/how-finlands-economy-became-hooked-on-nokia/article618622/

Suomen vientimarkkinaosuuden supistuminen johtui pääasiassa tavaroiden vientimarkkina­osuuden romahtamisesta; se supistui 34,5 prosenttia (eli 0,68 prosentista 0,45 prosent­tiin) vuosien 2008 ja 2013 välisenä aikana. Vuonna 2013 Suomen tavaroiden vientimarkkinaosuus näytti kasvaneen ensimmäisen kerran sitten vuoden 2007. Koska palvelujen vientimarkkina­osuus kuitenkin heikkeni edelleen, vientimarkkina­osuus kokonaisuutena supistui myös vuonna 2013. Viennin supistumisen lisäksi myös viennin kotimainen arvonlisäys väheni (kuviot 2.2.12 ja 2.2.13).

Kuvio 2.2.12: Viennin kotimainen arvonlisäys, Suomi (% suhteessa BKT:hen)

Lähde: AMECO, OECD, Euroopan komissio

Kuvio 2.2.13: Ulkomaisen kysynnän kotimainen arvonlisäys, muutos vuosina 2000–2009, % suhteessa BKT:hen

Lähde: OECD, Euroopan komissio

Suomen vientimarkkinaosuus supistui useimmis­sa tuoteryhmissä vuosien 2000 ja 2013 välisenä aikana. Olennaista oli se, että niiden tuotteiden joukossa, joiden vientimarkkinaosuudet supistuivat eniten, olivat mm. sähkö- ja elektroniikkalaitteet, paperi, tietyt koneet ja puutuotteet eli ne tuotteet, joiden vientiosuudet olivat vuonna 2000 suurimmat. Näiden sektorien kehitys selittää, miksi ulkomaisen loppukysynnän arvonlisäys heikkeni 5 prosenttia suhteessa BKT:hen vuosien 2000 ja 2009 välisenä aikana. Liike-elämän palvelujen tuloksen paraneminen tasapainotti tätä tulosta vain osaksi. Nämä tuotteet kuuluivat myös niihin, jotka maailmanlaajuisesti menettivät markkinaosuuksiaan eniten (kuvio 2.2.14).

Kuvio 2.2.14: Viennin kehitys tuoteryhmittäin vuosina 2000–2013

(1) Perustuu Maailman tullijärjestön harmonoituun järjestelmään, kaksinumeroiset tuoteryhmäkoodit (2) Kuplien suuruus edustaa tuoteryhmän osuutta Suomen viennistä vuonna 2000 Lähde: Comtrade, Euroopan komissio

Suomen matkapuhelinteollisuuden viennillä oli nousukaudella ratkaiseva asema, ja vastaavasti sen osuus Suomen tavaroiden vientimarkkina­osuuden kokonaissupistumisesta oli yksinään on noin puolet. Matkapuhelinten osuus Suomen tavaraviennistä supistui 13 prosentista vuonna 2000 vain 1 prosenttiin vuonna 2013. Samalla myös huipputeknologian tuotteiden osuus Suomen viennistä supistui 2000-luvun alkuvuosien noin 20 prosentista noin 5 prosenttiin vuonna 2013. Ilman matkapuhelinkaupan vaikutusta markkina­osuus olisi heikentynyt yhteensä lähes 20 prosenttia vuosien 2008 ja 2013 välisenä aikana, eli se olisi silti ollut EU-28:n suurin pudotus. Tämä osoittaa, että vientimarkkina­osuuden menetys koski myös muita tavaroita ja heijasti kansainvälisen kysynnän rakenteen muutosta Suomen kannalta kielteiseen suuntaan. Talouden erikoistuminen tuotteisiin, joiden osuus maailman kokonaiskaupasta supistui, eli eri osatekijöiden vaikutus, joka johtui maailman­laajuisen kysynnän rakenteen muuttumisesta, selittää yhden kolmanneksen vientimarkkina­osuuden kokonaismenetyksestä (kuvio 2.2.16).

Vaikka Nokian vaikutus Suomen talouteen on edelleen huomattava, sen asema oli paljon merkittävämpi ennen kuin kilpailijat iskivät siihen useilla rintamilla vuodesta 2007 alkaen. Vuosituhannen vaihteessa Nokian osuus Suomen BKT:sta oli 3–4prosenttia, T&K-toiminnasta noin 30 prosenttia, työllisyydestä 1 prosentti ja maan kokonaisviennistä yli 20 prosenttia (kuvio 2.2.15). Esimerkiksi vuonna 2003 Nokia maksoi lähes 23 prosenttia yhtiöveron kokonaismäärästä. Vaikka Nokialla oli hallitseva asema mobiili­laitteiden tuotannossa, Suomen matkapuhelinvienti ei missään vaiheessa ylittänyt 10:tä prosenttia maailman viennistä. Tämä johtuu siitä, että valtaosa Nokian matkapuhelinten valmistuksesta ja loppukokoonpanosta tapahtui ulkomailla. Nokia kuitenkin yleensä loi ja kirjasi itselleen 40–50 prosenttia mobiililaitteidensa kokonais­lisä­arvosta.([11]) Lisäksi valtaosa (noin 80 %) Nokian luomasta lisäarvosta kirjattiin Suomessa 2000-luvun ensimmäisten viiden vuoden aikana. Nokian osuus globaalista arvoketjusta kuitenkin supistui ajan myötä. Kehittyvien talouksien markkinoille tarkoitetut perusmallit sekä tuotettiin että suunniteltiin ulkomailla, ja niiden osalta Nokian osuus arvoketjusta supistui noin 20 prosenttiin.

Kuvio 2.2.15: Nokian vaikutus Suomen BKT:hen (%)

Lähde: Ali-Yrkkö, Jyrki (toim.), Nokia and Finland in a Sea of Change, 2010, ETLA B 244. päivitetty

Ns. shift-share-analyysin avulla tarkastellaan kaupan kehityksen taustalla olevia tekijöitä ja otetaan huomioon myös maantieteelliset tekijät, jotta kuvaa voidaan tarkentaa. Analyysin mukaan valtaosa vientimarkkinaosuuden supistumi­sesta vuosien 2000 ja 2013 välisenä aikana johtui menestyksen heikkenemisestä tuotemarkkinoilla ja maantieteellisillä markki­noilla. Vientimenestystä heikensi myös alun perin epäsuotuisa tuote-erikoistuminen. Näiden tekijöiden vaikutusta tasapainotti jossain määrin alun perin päätetty erikoistuminen nopeasti kasvaviin talouksiin. Näissä tiedoissa ei kuitenkaan vielä näy parhaillaan tapahtuva Venäjän talouden supistuminen, joka vaikuttaa Suomeen enemmän kuin useimpiin muihin EU-maihin (Suomen ja Venäjän taloussuhteita tarkastellaan lähemmin tekstilaatikossa 2.2.1).

Kuvio 2.2.16: Suomen vientimarkkinaosuuden vuosien 2000–2013 muutoksen osatekijät

(1) Laajemmat sektorit osoittavat myönteistä vaikutusta Lähde: Comtrade, Euroopan komissio

Toinen merkittävä tekijä vaihtotaseen ja kauppataseen heikkenemisen taustalla on kotimaisen kysynnän aiheuttama tuonnin kasvu, vaikka tämä tekijä usein unohdetaan. Tuonnin kasvua lisäsivät kotitalouksien kulutuksen kasvu etenkin vuoden 2008 jälkeen (kuvio 2.2.17) ja kotimaisen kysynnän aiheuttama tuonnin intensiteetin kasvu 23 prosentista (vuonna 2000) 26 prosenttiin (vuonna 2011). Vuosien 2000 ja 2008 välisenä aikana kulutuksen kasvava osuus kertoi todellisen kulutuksen kasvusta. Vaikka kotitalouksien todellinen kulutus supistui vuonna 2009, se elpyi nopeasti vuosina 2010 ja 2011 ja on sen jälkeen pitkälti vakiintunut. Koska BKT on edelleen kriisiä edeltävää tasoa pienempi, tuloksena on ollut tuonnin osuuden kasvu. Vuoden 2009 jälkeen kulutusta tuki käytettävissä olevien reaalisten bruttotulojen kasvu, joka jatkui vuoteen 2011 ja vakiintui sittemmin, kun työmarkkinat sopeutuivat hitaasti (sekä palkkojen että työllisyyden osalta) kasvunäkymien heikkenemi­seen ja tulonsiirrot kotitalouksille lisääntyivät. Vaikka kansantulo supistui, kotitaloudet siis pystyivät säilyttämään reaalikulutuksen tason ennallaan säästämisastettaan alentamatta.

Kuvio 2.2.17: Kotitalouksien kulutus ja nettovienti (% suhteessa BKT:hen)

(1) Nettovienti (kansantalouden tilinpito) on esitetty käänteisellä akselilla Lähde: Euroopan komissio

Vienti ja tuonti vaikuttivat kauppataseen heikkenemiseen vuoden 2000 jälkeen jokseenkin yhtä paljon. Tämä käy ilmi laskelmista, jotka saadaan kun tarkastellaan viennin ulkomaista arvonlisäystä ja vientiin liittyvän tuonnin osuutta kokonaistuonnista.([12]) Useimmissa maissa lisääntyvä erikoistuminen kasvatti sekä vienti- että tuontisuhdetta. Vienti parani yleensä enemmän kuin tuonti, jolloin nettovienti tyypillisesti parani tällä jaksolla (kuvio 2.2.18). Suomessa sen sijaan vienti­menestys heikkeni samalla kun kotimaiseen kysyntään liittyvä tuonti jatkuvasti kasvoi, ja nettovienti kääntyi negatiiviseksi vuoteen 2011 mennessä. Yhteenvetona voidaan todeta, että nettoviennin heikkeneminen 10 prosenttia suhtees­sa BKT:hen tarkoitti, että vienti supistui 4,8 prosenttia suhteessa BKT:hen ja tuonti kasvoi 5,2 prosenttia suhteessa BKT:hen (kuvio 2.2.19).

Tekstilaatikko 2.2.1: Suorat ulkomaiset sijoitukset sekä kaupan ja erityisesti energia-alan kytkökset sitovat Suomen tiiviisti Venäjään

· Suomesta Venäjälle tehdyt suorat sijoitukset ovat lisääntyneet viime vuosikymmenen aikana suhteessa nopeammin kuin Suomen ulkomaisten sijoitusten kanta kokonaisuutena. Tämä johtuu siitä, että Venäjällä on nähty olevan keskimääräistä tuottavampia liiketoimintamahdollisuuksia. Vuonna 2013 Suomesta Venäjälle tehtyjen suorien sijoitusten kokonaismäärä oli 1,4 prosenttia suhteessa Suomen BKT:hen. Venäjä oli Suomesta ulkomaille suuntautuvien suorien sijoitusten kuudenneksi suurin kohdemaa. Suomalaisyritykset toimivat Venäjällä pääasiassa vähittäiskaupan, rakentamisen ja valmistusteollisuuden alalla. Venäjältä Suomeen tehtyjen suorien sijoitusten osuus on säilynyt viiden viime vuoden ajan vakaana 0,4 prosentissa suhteessa BKT:hen. Vuonna 2013 Suomi sai Venäjälle tehdyistä suorista sijoituksista nettoensituloa noin 0,3 prosenttia suhteessa BKT:hen (tämä vastaa erittäin korkeaa tuottoastetta, joka vuonna 2013 oli 24 prosenttia). · Venäjä on Suomen kolmanneksi suurin vientimaa. Suomen vienti Venäjälle muodostuu erilaisista valmistusteollisuuden tuotteista elintarvikkeista tuotantohyödykkeisiin. Niiden osuus kokonaisviennistä oli noin 10 prosenttia vuonna 2013. Venäjän osuus Suomen viennin ulkomailta tuotavasta välituotepanoksesta on noin viidennes. Palvelujen alalla Suomi saa valtaosan tuloista matkailusta. · Venäjä on Suomen suurin tuontimaa. Sieltä tuodaan pääasiassa raaka-aineita, erityisesti raakaöljyä ja maakaasua. Vuonna 2013 raakaöljyn ja maakaasun tuonti muodostivat yhdessä noin 70 prosenttia Venäjältä tulevasta kokonaistuonnista. Suomi tuo 100 prosenttia käyttämästään maakaasusta ja lähes 90 prosenttia öljystä ja hiilestä Venäjältä. · Suomen öljynjalostamot ovat erikoistuneet venäläisen öljyn jalostamiseen. Venäläinen öljy on hieman halvempaa, mutta vaatii enemmän käsittelyä kuin muut markkinoilla olevat öljylaadut. Valtaosa Suomessa käytettävästä liikennepolttoaineesta jalostetaan kotimaassa, ja yli puolet jalostamojen tuotannosta menee vientiin. Venäjältä tuodusta öljystä jalostettujen öljytuotteiden nettovienti oli 1,4 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2013. · Kaiken kaikkiaan energiariippuvuusaste venäläisistä energiahyödykkeistä on noin 40 prosenttia. Kotimaiset energialähteet, kuten vesivoima ja puuperäiset polttoaineet, muodostavat noin 35 prosenttia energiapaletista. Öljyn osuus on siitä noin viidennes, kun taas maakaasun osuus Suomen energiapaletista on nykyään alle 10 prosenttia. Lähes 70 prosenttia Suomen maakaasusta käytetään kaukolämmön ja sähkön tuotantoon; kaupunkialueilla kaukolämpö on kotitalouksien käytännössä ainoa lämmitystapa.

Kuvio 1: Suomesta Venäjälle tehtävät suorat sijoitukset ja energiantuonti sitovat Suomen tiiviisti Venäjään.

Lähde: Euroopan komissio, Tilastokeskus ja tulli

Kuvio 2.2.18: Vienti ja tuonti, EU-28, muutos vuosina 2000–2011 (% suhteessa BKT:hen)

(1) Etäisyys punaisesta nollalinjasta osoittaa nettoviennin muutoksen Lähde: Euroopan komissio

Kuvio 2.2.19: Vienti ja tuonti, Suomi (% suhteessa BKT:hen)

Lähde: Eurostat, Euroopan komissio

Eräät maailmanlaajuiset ilmiöt ovat vaikuttaneet Suomen bruttokauppaan mutta eivät kauppataseeseen. On otettava huomioon erityisesti se, että maailmankauppa on jatkuvasti kasvanut erikoistumisen ja kansainvälisen työnjaon lisääntymisen myötä. Tämän seurauksena Suomessa sekä vienti- että tuontisuhde ovat noin kaksinkertaistuneet kahden viime vuosikymmenen kuluessa. Vienti myös muodostaa kasvavan osan arvonlisäyksestä muissa maissa (kuvio 2.2.20). Lisäksi kehittyvät maat ovat kasvattaneet vientimarkkinaosuuttaan kehittynei­den maiden kustannuksella. Kehittyneiden maiden vientimarkkinaosuus on supistunut 66 prosentista (vuonna 2000) 51 prosenttiin (vuonna 2013).

Kuvio 2.2.20: Vienti- ja tuontisuhde sekä viennin ulkomainen arvonlisäys, Suomi (% suhteessa BKT:hen)

(1) prosentteina viennistä Lähde: WIOD, Euroopan komissio

Lisäksi monet suomalaiset yritykset ovat reagoineet tarjontapuolen häiriöihin muutta­mal­la tuotantorakennettaan ja siirtämällä tuotantoa muualle optimoidakseen osallistumi­sensa globaaleihin arvoketjuihin. Tätä varten oli aluksi tehtävä suoria sijoituksia ulkomaille, ja niitä tehtiinkin pääasiassa vuosituhannen vaihteessa (kuvio 2.2.21). Myös tuotannon siirtäminen muualle, muiden tekijöiden pysyessä samanlaisina, pienensi Suomen bruttokaupan indikaattoreita ja tavaroiden nettovientiä. Tämän kehityksen myötä Suomen tavaroiden viennin osuus pieneni vuoden 2000 jälkeen. Toisaalta tämä strategia edisti palveluiden vientiä, joka lisääntyi vuosien 2000 ja 2008 välisenä aikana jatkuvasti ja kaksinkertaistui tällä ajanjaksolla (kuvio 2.2.22). Tällä tavoin yritykset pystyivät tuotannon globalisoitumisesta huolimatta luomaan ja kirjaamaan valtaosan arvon­lisäyksestä Suomessa sijaitsevissa päätoimi­paikoissaan. Tämän seurauksena viennin koti­maisen arvonlisäyksen vaikutus Suomen BKT:hen säilyi vuoteen 2008 asti jokseenkin vakaana (kuvio 2.2.12). Yhteenvetona voidaan todeta, että tuotannon uudelleensijoituksella oli vain rajallinen vaikutus Suomen BKT:hen ja kauppataseeseen. Tämä selittää myös sen, että vaihtotaseeseen kuuluva tuotannontekijäkorvausten tase parani vain hieman, koska arvonlisäyksen kirjaaminen ulkomaisten tytäryhtiöiden tuloksiin ja liikevoiton siirtäminen tämän jälkeen kotimaahan ei todennäköisesti ollut vallitseva käytäntö Suomen monikansallisissa yrityksissä.

Kuvio 2.2.21: Suomen suorat ulkomaiset sijoitukset suhteessa muuhun maailmaan ja EU-28:aan (%)

Lähde: OECD.

Kuvio 2.2.22: Tavaroiden ja palvelujen vienti, Suomi (% suhteessa BKT:hen)

Lähde: Euroopan komissio

Yrittäjyyden arviointi

Kehittyneissä talouksissa yrittäjyyspääomasta on tullut perinteisten tuotannontekijöiden ohella olennainen suhteellista etua ja kasvua edistävä tekijä. Tietyistä olosuhteista riippuen yrittäjyyspääoma – eli uusien yritysten perustamiselle suotuisa toimijoiden ja instituutioiden muodostama ympäristö – edistää kasvua. Se tukee tietämyksen leviämistä, lisää yritysten määrää, kiihdyttää kilpailua ja tukee yritysten erilaistumista. Myös kehittyneissä maissa yrittäjyyden määrä ja yritysten kokojakauma kuitenkin vaihtelee maittain eri syistä muun muassa liiketoimintaympäristön ja kulttuuristen seikkojen mukaan.

Tutkimusten perusteella yrittäjyyden ja startup-yritysten merkitys on viime aikoina voimistunut pitkään jatkuneen lasku­suuntauksen seurauksena erityisesti inno­vaatioihin perustuvissa talouksissa. Tämä johtuu siitä, miten innovaatioiden leviäminen on muuttunut, ja yrittäjyyden merkitys tässä prosessissa on voimistunut. Yrittäjyyspääoman kasvava merkitys osoittaa, että tietämys tai T&K eivät välttämättä aina leviä vain siksi, että ne ovat olemassa ja että taloudellisen tuloksen saavuttamiseksi on myös tärkeää kyetä hyödyntämään uusia ideoita luomalla uusia yrityksiä. Toisin sanoen yrittäjyyspääoma saattaa olla se puuttuva linkki, joka selittää vaihtelun talouden suorituskyvyssä.([13])

Uudet yritykset luovat usein suhteettoman paljon työpaikkoja, etenkin startup-vaiheessa. Sitä vastoin työpaikkoja häviää eniten pienistä, pitkään toimineista yrityksistä. On syytä korostaa, että vaikka alle 10 prosenttia startup-yrityksistä kasvaa yli 10 työntekijän yrityksiksi, niissä syntyy suuri osa (ja joskus jopa valtaosa) kaikista uusista työpaikoista.([14]) Kokemus myös osoittaa, että yritysten suuri vaihtuvuusaste saattaa lisätä niiden yritysten kilpailukykyä ja kasvupotentiaalia, jotka pystyvät jatkamaan toimintaansa.

Yhteenvetona voidaan todeta, että Suomella on rakenteellisia kilpailukykyyn liittyviä vahvuuk­sia, joita se voi kehittää. Kansainvälisten organisaatioiden kilpailukyky­indikaattorien vertai­lu osoittaa, että Suomi pärjää yleensä hyvin, kun tarkastellaan pitkäaikaisia rakenteellisia indikaattoreita, joilla mitataan koulutusta, T&K-investointeja ja julkishallinnon laatua. Tällaisissa vertailuissa Suomi sijoittuu jatkuvasti kärkeen esimerkiksi Maailman talousfoorumin julkaisuissa. Sen sijaan tulokset eivät ole yhtä hyvät (vaan keskinkertaiset), kun korostetaan lyhytaikaisia kustannuskilpailukykyindikaattoreita, kuten Institute for Management Developmentin (IMD) vertailuissa. Jotta maa olisi houkutteleva sijoituskohde, sekä rakenteellisten tekijöiden että kustannuspohjan tulisi olla kilpailukykyisiä. ([15])

Yrittäjyydelle on hyvät perustoiminta­edelly­tyk­set. Maailmanlaajuisen yrittäjyysraportin (Global Entrepreneurship Monitor, GEM) mukaan yrittäjyyttä tuetaan hallituksen politiikkatoimilla, rahoitusta on helppo saada ja koulutus on poikkeuksellisen korkeatasoista. Lisäksi uusimmassa GEM-raportissa todetaan, että suomalaisten mielestä on olemassa hyviä liiketoimintamahdollisuuksia, joskin tällaiset näkemykset ovat jossain määrin vähentyneet talouskasvun heikentyneen kehityksen myötä. Lisäksi käsitys yrityksen perustamista varten tarvittavista yrittäjyysvalmiuksista on Suomen aikuisväestön keskuudessa samanlainen (33 %) kuin Pohjoismaissa keskimäärin (35 %), mutta alempi kuin innovaatioihin perustuvissa talouksissa keskimäärin (41 %).

Suomi kuuluu johtaviin innovoijiin ja sen vientisektori on erikoistunut erittäin laadukkai­siin tuotteisiin (kuvio 2.2.23). Euroopan komission innovaatiounionin tulostaulun 2014 mukaan Suomen innovaatiosuorituskyky kasvoi vuoteen 2011 asti ja on sen jälkeen pysynyt samalla tasolla. Useimpien tulostaulun indikaatto­rien perusteella Suomen tulokset ylittävät EU:n keskiarvon. Muihin EU-maihin verrattuna suhteelliset heikkoudet liittyvät siihen, miten pienemmät yritykset osallistuvat innovointiin ja yksityisen ja julkisen sektorin yhteisjulkaisuihin, ja tutkimusjärjestelmän avoimuuteen.

Kuvio 2.2.23: Innovointi ja erikoistuminen korkealaatuisiin vientituotteisiin

(1) EU-28, Kiina, Yhdysvallat ja Japani Lähde: Innovaatiounionin tulostaulu 2014, Euroopan komission laskelmat COMEXT- (EUROSTAT) ja ORBIS-tietojen pohjalta

Suotuisa liiketoimintaympäristö, laadukkaat instituutiot sekä niiden pohjalta kehittyneet kulttuuriset ja yrittäjyyttä koskevat asenteet eivät kuitenkaan yksinään pysty takaamaan korkeaa yrittäjyysastetta.([16]) Tätä nykyä Suomessa alle 10 prosenttia pienyrityksistä ([17]) – eli enintään 50 työntekijän yrityksistä – on startup-yrityksiä, mikä on DynEmp-tietokannan toiseksi alhaisin osuus.([18]) Sitä vastoin lähes 60 prosenttia pienyrityksistä on yli 10 vuotta vanhoja, mikä on niin ikään poikkeuksellisen suuri osuus (kuvio 2.2.24). Muihin maihin verrattuna tämä tarkoittaa, että suhteellisen suuri osa pien­yrityksistä ei kasva, vaan sinnittelee pystyssä. Sitä paitsi noin 40 prosenttia suomalaisista yrityksistä (valmistusteollisuudessa 38 % ja palvelualalla 42 %) ei kasva yhtä työntekijää suuremmaksi. Osuus on suurin selvityksessä tarkasteltujen 18 maan joukossa (kuvio 2.2.25).([19]) Se, että maassa on runsaasti pienyrityksiä, jotka ovat myös suhteellisen vanhoja, on usein merkki resurssien väärästä kohdentamisesta ja saattaa rajoittaa tuottavuuden kasvua, kuten resurssien väärin kohdentamista koskevat selvitykset osoittavat.

Kuvio 2.2.24: Pienyritysten ikäjakauma (%)

(1) Alle 50 työntekijän yritysten keskimääräinen ikä yli ajan. Lähde: C. Criscuolo, P. N. Gal ja C. Menon (2014a), The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14.

Kuvio 2.2.25: Enintään yhden työntekijän yritysten osuus työllisyydestä (valmistusteollisuus)

Lähde: C. Criscuolo, P. N. Gal ja C. Menon (2014a), The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14.

Uusien eli alle viisivuotiaiden yritysten osuus pienyrityksistä on Suomessa alhainen monista eri syistä. Ensinnäkin startup-yritysten osuus kaikista yrityksistä on ollut Suomessa toiseksi pienin DynEmp-tietokannassa joka vuosi vuodesta 2001 asti (kuvio 2.2.26). Toiseksi yritysten kasvupotentiaali työllisyydellä mitattuna on muihin maihin verrattuna alhainen.([20]) Kolmanneksi suhteellisen suuri osa nuorista suomalaisyrityksistä ei kasva suuremmiksi työllistäjiksi, mutta selviää silti hengissä. Yhteenvetona voidaan todeta, että Suomessa pienten ja keskisuurten uusien yritysten vaikutus työpaikkojen bruttolisäykseen on selvitykseen kuuluneista maista pienin. Lisäksi Suomi ja Italia ovat ainoat maat, joissa vasta perustettujen yritysten vaikutus työpaikkojen lisäykseen on pienempi kuin uusien vakiintuneiden yritysten kasvulla.

Näiden pitkäaikaisten indikaattorien lisäksi on todettava, että Suomen pienten ja keskisuurten yritysten toipuminen vuoden 2008 kriisistä on ollut hidasta etenkin työllisyyden kannalta. Lisäarvolla mitaten Suomen pk-yritykset ovat toipuneet talouteen alun perin kohdistuneesta häiriöstä suhteellisen hyvin. Työntekijöiden määrä sen sijaan supistui vuosien 2008 ja 2013 välisenä aikana yli 2,1 prosenttia. Ilman uusia työpaikkoja etenevän kasvun ennustetaan jatkuvan Suomen pk-yritysten sektorilla ainakin vuoteen 2015. Vaikka lisäarvon odotetaan jatkavan hienoista kasvua, pk-yritysten työllisyyden ennustetaan heikkenevän yli 1 prosenttia. Pk-yritysten lukumäärän odotetaan edelleen pienenevän.

Tätä taustaa vastaan Suomen hallitus on toteuttanut useita toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on lisätä yrittäjyyttä ja tukea startup-yrityksiä. Suomen profiili eurooppalaisia pk-yrityksiä tukevan aloitteen (Small Business Act) täytäntöönpanossa on edelleen jäsenvaltioiden vahvimpia.([21]) Toimien tuloksista ei voida vielä esittää jälkikäteisarviota, koska tilastotietoja on saatavilla vain vuoteen 2011 asti. Selvityksiin perustuvia varmentamattomia tietoja on sen sijaan saatavilla myös viime vuosilta. Uusimman GEM-raportin mukaan vain 9 prosenttia muissa tehtävissä kuin yrittäjänä toimivasta Suomen aikuisväestöstä suunnittelee ryhtymistä yrittäjäksi. Tämä on selvästi vähemmän kuin innovaatioihin perustuvien talouksien keskiarvo, 14 prosenttia (esimerkiksi Yhdysvalloissa luku on 17 % ja Ruotsissa 11 %). Vaikka vakiintuneita yrittäjiä on Suomessa keskimäärin yhtä paljon kuin muissa innovaatioihin perustuvissa talouksissa, uusien yrittäjien määrä ([22]) on kaikista innovaatioihin perustuvista talouksista alhaisimpia (2,7 % vs. 4,7 %). Myös varhaisvaiheen yritystoimintaa ja uudelleen käynnistettyä mutta vielä vakiintumatonta yritystoimintaa on keskimääräistä vähemmän.([23])

Kuvio 2.2.26: Startup-yritysten osuus

(1) Kaavio osoittaa startup-yritysten osuuden (kaikista yrityksistä) maittain ilmoitetun kolmivuotisen ajanjakson keskiarvona. Startup-yrityksillä tarkoitetaan tässä 0–2-vuotiaita yrityksiä. Lähde: C. Criscuolo, P. N. Gal ja C. Menon (2014a), The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14.

Erityisen silmiinpistävää on, että vain harvat suomalaiset yrittäjät suunnittelevat palkkaa­vansa huomattavasti lisää työntekijöitä. Vuonna 2014 vain 15,7 prosenttia varhaisvaiheen yrittäjistä suunnitteli työllistävänsä vähintään viisi työntekijää viiden seuraavan vuoden kuluessa. Tämä luku jää alle sekä innovaatioihin perustuvien talouksien keskiarvon että edeltävien vuosien keskiarvon (kuvio 2.2.27).

Kuvio 2.2.27: Varhaisvaiheen yrittäjien kasvuodotukset innovaatioihin perustuvissa talouksissa

(1) Niiden varhaisvaiheen yrittäjien prosenttiosuus, jotka odottavat voivansa työllistää vähintään viisi työntekijää viiden vuoden kuluessa (2) Vuosien 2001–2008 ja 2009–2014 luvut on ilmoitettu vain jos saatavilla on vähintään kaksi tietopistettä (data point) Lähde: Global Entrepreneurship Monitor

Vastaavasti vain 22 prosenttia varhaisvaiheen yrittäjistä oli suuntautunut innovaatioihin vuonna 2013. Myös tämä on selvästi vähemmän kuin innovaatioihin perustuvissa talouksissa keskimäärin. Tilanne on myös huonontunut vuodesta 2012. Tämä on yllättävää sen vuoksi, että 30 maata kattavan GEM-raportin mukaan innovatiivisen yrittäjyyden ja korkea-asteen koulutuksen, itseluottamuksen ja mahdollisuuksien havaitsemisen välillä on myönteinen suhde ja reaalinen BKT henkeä kohti vahvistaa niin ikään innovoinnin todennäköisyyttä uusien yrittäjien keskuudessa. Juuri nämä tekijäthän kuuluvat Suomen talouden vahvuuksiin.([24])

Myös kansainvälinen suuntautuminen on suomalaisten varhaisvaiheen yrittäjien keskuudessa vähäistä. Vain 11 prosenttia heistä odottaa kansainvälisten asiakkaiden osuuden nousevan yli 25 prosenttiin asiakaskunnasta, mikä oli innovaatioihin perustuvien talouksien pienimpiä lukuja vuonna 2013. Myös tämä on merkille pantavaa, koska asiaa koskevan kirjallisuuden([25]) mukaan i) useissa Aasian maissa on havaittavissa erittäin myönteinen suhde vientisuuntautuneiden varhaisvaiheen yrittäjien määrän ja asukasta kohti lasketun tulotason välillä, ja ii) myönteinen korrelaatio suuriin kasvu­odotuksiin perustuvan yritystoiminnan ja asukasta kohti lasketun tulotason välillä([26]). Suomen varhaisvaiheen yrittäjien suhteellisen vähäinen suuntautuminen toiminnan laajentamiseen kansain­väliselle tasolle ei näytä johtuvan talouden suhdanne­vaiheesta, sillä luvut olivat saman­suuntaisia myös ennen kriisiä.

Tutkimuksissa on selvitetty joitakin syitä Suomen suhteellisen alhaiseen yrittäjyys­pääomaan. Vuonna 2012 toteutetun yrittäjyyttä koskevan eurobarometrikyselyn perusteella vain 24 prosenttia suomalaisista vastaajista ilmoitti valitsevansa mieluiten itsenäisen ammatin­harjoittamisen. Tämä osuus on alempi kuin EU:n keskiarvo, 37 prosenttia vuonna 2012, ja myös huomattavasti alempi kuin vuonna 2009 kirjattu Suomen aiempi tulos, 41 prosenttia. Vaikka työntekijänä työskentelyn suosio on lisääntynyt viime vuosina EU:n jäsenvaltioissa yleensäkin, mikä saattaa johtua heikentyneestä talous­tilanteesta, 17 prosenttiyksikön pudotus on kaksi kertaa suurempi kuin koko EU:n keskiarvon aleneminen (8 prosenttiyksikköä). Työntekijä­aseman suosituimmuus itsenäisenä ammatin­harjoittajana toimimiseen verrattuna on Suomessa rakenteellinen ominaisuus: se tuli ilmi jo hyvinä taloudellisina aikoina tehdyissä aiemmissa tutkimuksissa, kuten vuonna 2007 tehdyn yrittäjyyttä 25:ssä EU:n jäsenvaltiossa tutkineen selvityksen yhteydessä.

Suomalaiset suhtautuvat yrityksen perustamiseen ja itsenäiseksi ammatin­harjoittajaksi ryhtymiseen varauksella useista eri syistä. He pelkäävät EU:n keskiarvoa enemmän epäsäännöllisiä tai epävarmoja tuloja (41 % vs. 33 %) ja käyttävät paljon enemmän aikaa tai energiaa yrityksen perustamiseen (33 % vs. 13 %).([27]) Kolmannes vastaajista sanoi, että itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtyminen olisi seuraavien viiden vuoden kuluessa mahdollista, mikä oli hieman enemmän kuin EU:n keskiarvo. Ne suomalaiset, jotka valitsisivat mieluiten itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimisen, pitivät sen etuna useimmiten itsenäisyyttä ja itsensä toteuttamista sekä vapautta valita työskentelypaikka ja -aika. Viimeksi mainittu tekijä mainittiin huomattavasti useammin kuin EU:ssa keskimäärin (47 % vs. 30 %). Paremmat ansaitsemismahdollisuudet eivät olleet yhtä yleinen motiivi kuin EU:n tasolla yleensä. Vuoden 2012 yrittäjyystutkimuksen tulokset vahvistivat aiempien tutkimusten päätelmät. On kiinnostavaa, että Nokiasta lähteneistä työntekijöistä entistä harvemmat valitsevat uudeksi työpaikakseen alle kaksivuotiaan yrityksen (startup-yrityksen). Vuosina 1995–2000 eli ennennäkemättömän tietotekniikkabuumin aikana tämä osuus oli 34 prosenttia, mutta kutistui vuosien 2008 ja 2010 välisenä aikana 15 prosenttiin([28]). Tämä tukee asennetutkimuksen havaintoja.

Vuoden 2013 Global Entrepreneurship Monitor -raportin mukaan Suomen yritystoiminta kamppaili säilyttääkseen keskivertoasemansa. Yrittäjyyttä tukevista toimenpiteistä ja suotuisasta liiketoimintaympäristöstä huolimatta liiketoiminta­mahdollisuuksia ja tarvittavaa pätevyyttä koskevat myönteiset näkemykset eivät synnytä startup-yrityksiä ja uutta liiketoimintaa. Suomessa saattaa olla potentiaalisia yrittäjiä, joilla on uusia ideoita ja taitoja, mutta pulaa ihmisistä, jotka ottavat aloitteen käsiinsä ja tekevät mahdollisuuksista totta.

Yhteenvetona voidaan todeta, että koska startup-yrityksiä on vähän mutta pieninä pysytteleviä yrityksiä paljon, luovan tuhon prosessi ei pääse toimimaan täydellä teholla. Se myös heikentää yleisesti ottaen erinomaisen liiketoimintaympäristön suotuisaa vaikutusta.

Velkaantuneisuus

Yksityisen sektorin velka on vakiintunut korkealle tasolle. Kymmenen viime vuoden aikana kasvu oli erityisen voimakasta vuosina 2007–2009. Vuosina 2010–2013 velkasuhde pysyi vakaana eli 169–170 prosentissa suhteessa BKT:hen. Yksityisen sektorin velka on pääasiassa (lähes 2/3) finanssialan ulkopuolisten yritysten velkoja, kuten kuviosta 3.3.1 ilmenee. Suomalaisilla kotitalouksilla ja finanssialan ulkopuolisilla yrityksillä on suhteellisen paljon velkaa, kuten velkojen ja varojen suhdeluvuista ilmenee. Nämä suhdeluvut eivät ole kasvaneet Suomessa viime vuosina.

Kuvio 2.3.1: Velan jakautuminen aloittain (konsolidoimaton) – Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Korkea velkataso ei näytä aiheuttavan lyhyen aikavälin riskejä ja haasteita taloudelle. Vaikka velkataso on suhteellisen korkea, rahoituskulut ovat tällä hetkellä alhaiset erittäin matalien korkojen vuoksi. Yritysten korkea velkataso ei ole haitannut talouden rakenneuudistusta, sillä rahoitusta on edelleen hyvin saatavilla. Suomen yritys­sektori on kokonaisuutena katsoen netto­lainanantaja kansantalouden tilinpidon kannalta.

Rahoitussektorin arviointi

Rahoitusvakauteen kohdistuvat riskit ovat todennäköisesti vähäisiä, koska Suomen rahoitussektori vaikuttaa vahvalta. Marraskuussa 2014, joka on viimeinen kuukausi, jolta tietoja on käytettävissä, kotitalouksille suunnatun luotonannon kasvu oli 2 prosenttia vuositasolla (kuvio 2.3.2). Asuntolainojen kasvu on ollut vaatimatonta (1,6 %), kun taas kulutusluotot lisääntyivät melko paljon (vuositasolla 4,4 prosenttia). Lainat yrityksille lisääntyivät marraskuussa 4,6 prosenttia (vuositasolla). Tämä merkitsee pientä vähennystä vuoden 2014 alkupuoleen verrattuna, jolloin kasvu oli 5–6 prosenttia. Yritysten luottojen määrä suhteessa BKT:hen pysyi suhteellisen vakaana, noin 35 prosentissa. Yritysten velkavivun purkaminen on ollut Suomessa suhteellisen vähäistä ja lyhytaikaista. Velkaantuminen on vähentynyt vain vuonna 2009. Luotonanto julkis­yhteisöille kasvoi 11,1 prosenttia marraskuussa 2014. Pankkien luotonanto julkisyhteisöille on kasvanut nopeasti vuodesta 2009: sen osuus BKT:sta on noussut 3 prosentista 6 prosenttiin. Luotonanto kasvoi siis taantumasta huolimatta. Alhaiset korot ovat olleet keskeisiä tätä suuntausta tukevia tekijöitä. Luotonannon laajentuminen osoittaa, että sekä yksityiset että julkiset luotonottajat hyötyvät markkinoiden runsaasta likviditeetistä eikä niillä ole huomattavia vaikeuksia saada rahoitusta. Sama käy ilmi tutkimuksista.

Kuvio 2.3.2: Luotonanto kotitalouksille ja finanssialan ulkopuolisille yrityksille Suomessa

Lähde: Euroopan keskuspankki

Vuonna 2014 suomalaiset pankit nettolainoittivat reaalitaloutta euroalueella eniten eli 7,7 prosenttia suhteessa BKT:hen. Rahoituksen nimellismäärä oli 15,7 miljardia euroa, josta 2,8 miljardia euroa suuntautui julkis­yhteisöille, 8,2 miljardia euroa yksityiselle finanssi­alan ulkopuoliselle sektorille ja 4,7 miljardia euroa muihin varoihin (taulukko 2.3.1). Lisäksi suomalaiset pankit olivat netto­luotonantajia muille euroalueen pankeille (3,9 miljardia euroa) ja muiden kuin euroalueen maiden talouksille (1,1 miljardia euroa). Nämä vaateet rahoitettiin lisäämällä pääoman ja velan liikkeeseenlaskua rahoitusmarkkinoilla (8,8 miljardia euroa) ja supistamalla euro­järjestelmään talletettuja käteisvaroja edelleen (11,7 miljardia euroa)([29]). Viimeksi mainitun osalta pankkien talletukset keskuspankissa vähenivät huipputasostaan, joka oli 80 miljardia euroa vuonna 2012, 10 miljardiin euroon vuoteen 2014 mennessä. Tämä merkitsee tilanteen normalisoitumista, sillä vuoden 2012 lukua kasvatti likviditeetin virtaaminen Suomeen vuosina 2011–2012 euroalueen valtionvelkakriisin aikaisen turvasatamavaikutuksen johdosta([30]).

1.

Taulukko 2.3.1: Pankkisektoriin liittyvät rahoitusvirrat, 1–10/2014 – Suomi

1. Lähde: Euroopan keskuspankki

2.

Taloudellista vakautta kuvaavat indikaattorit ovat edelleen riittävällä tasolla. Valvontatietojen mukaan lainojen arvonalentumiset lisääntyivät vuonna 2014, mikä päätti pitkäaikaisen lasku­suuntauksen.([31]) Järjestämättömien lainojen keski­määräinen osuus on alle yhden prosentin, mikä on EU:n alhaisimpia (taulukko 2.3.2). Myös vaka­varai­suussuhteet heikkenivät hieman vuoden 2014 ensimmäisellä puoliskolla, mutta kohenivat jälleen kolmannella vuosineljänneksellä. Alan kannatta­vuus­indikaattorit ovat lähellä Euroopan keski­arvoa. Euroopan keskuspankin lokakuussa 2014 julkaistussa kattavassa arvioinnissa vahvistettiin, että kolmella suurimmalla pankilla, joiden markkinaosuus on yli kolme neljäsosaa varoilla mitattuna, on riittävät pääomapuskurit selviytyä vaikeista olosuhteista. Jos stressitestin epäsuotuisa skenaario toteutuisi, ydinpääomalla laskettu koko sektorin keskimääräinen vakavaraisuussuhde laskisi vuoteen 2016 mennessä 11,6 prosenttiin([32]).

3.

Taulukko 2.3.2: Rahalaitosten vakautta kuvaavat indikaattorit – Suomi

(1) Vuosi 2014 viittaa tietoihin kyseisen vuoden toiseen neljännekseen asti. 2. Lähde: Euroopan keskuspankki

4.

Kotitalouksien velkaantuneisuus ja asuntomarkkinat

Tärkein syy kotitalouksien velan lisääntymiseen ennen finanssikriisiä oli asuntolainojen nopea kasvu, mutta viime aikoina velan kasvu on hidastunut merkittävästi. Kotitalouksien velka on 120 prosenttia suhteessa kotitalouksien käytettävissä oleviin (netto)tuloihin. Koti­talouksien velkaantuminen lisääntyi merkittävästi vuosina 2002–2009, jolloin lainojen suhde käytettävissä oleviin nettotuloihin kasvoi 70 prosentista 110 prosenttiin. Asuntovelkojen keskimääräinen osuus kotitalouksien kokonais­velasta on ollut 15 viime vuoden aikana noin 89 prosenttia. Koska suhde on pysynyt melko vakaana, myös muut velat ovat kasvaneet. Kaupunkiasuntojen kunnostamistarpeiden vuoksi asunto-osakeyhtiöt ovat ottaneet suurimman osan lainoista. Viime kädessä kotitaloudet kuitenkin vastaavat niiden takaisinmaksusta. Sen vuoksi ne on sisällytetty taseessa kotitalouksien pitkä­aikaisiin lainoihin.([33]) Näiden lainojen osuus on kasvanut nopeasti verrattuna asuntolainojen kasvuun. Tällä hetkellä asunto-osakeyhtiöiden ottamat lainat kasvavat yli 10 prosenttia (vuositasolla), kun taas asuntolainat kasvavat hieman alle 2 prosenttia.

Kuvio 3.3.2: Kotitaloussektorin lainat lainatyypeittäin

(1) Tyyppiin F4 kuuluvat lyhyt- ja pitkäaikaiset lainat (F42). Tyyppiin F42 kuuluvat asunto-osakeyhtiöiden lainat, joista kotitaloudet vastaavat. Tyyppiin F429 kuuluvat muut pitkäaikaiset lainat, kuten kotitalouksien asuntolainat. Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Käytettävissä olevien tulojen ja asuntojen reaalihintojen kasvun, alhaisempien korkojen ja pitempien laina-aikojen yhteisvaikutus selittää asuntovelkojen nopean kasvun vuosina 2002–2010. Suomessa suurin osa asuntolainoista on sidottu vaihtuvaan korkoon. Tästä syystä keskimääräiset asuntolainakorot olivat 2000-luvun alussa lähes poikkeuksetta euroalueen keskiarvoa matalampia ja alenivat asteittain. Viitekorkojen nousu juuri ennen finanssikriisiä hidasti asunto­velan kasvua jossain määrin. Selvitysten mukaan([34]) uusien asuntolainojen laina-aika piteni keskimäärin 11 vuodesta vuonna 1998 noin 16 vuoteen vuonna 2005 ja edelleen 17 vuoteen vuonna 2014.

Kuvio 2.3.4: Keskimääräiset lainakorot – valikoidut maat

Lähde: Euroopan keskuspankki

Nimelliset ja reaaliset asuntojen hinnat jatkoivat 1990-luvun puolivälissä alkanutta nopeaa nousua vuoden 2008 finanssikriisiin asti. Kriisin jälkeisen elpymisen myötä asuntojen hinnat nousivat merkittävästi vuonna 2010, mutta aivan viime aikoina asuntojen hinnat ovat hieman laskeneet (kuvio 2.3.6). Asuntojen reaalihinnat ovat laskeneet vuoden 2011 jälkipuoliskolta alkaen heikon taloustilanteen vuoksi. Vaikka asuntojen hinnat laskivat vuoden 1990-luvun alun talous­kriisin aikana, vuosina 1990–2014 ne nousivat kaiken kaikkiaan 80 prosenttia. Pääkaupunki­seudulla asuntojen nimellishinnat ovat lähes kaksinkertaistuneet samana ajanjaksona (kuvio 2.3.5). Tämä kuvastaa Helsingin seudulle ja muille kaupunkialueille suuntautuvaa muuttoliikettä. Kuitenkin asuntojen nimellishinnat suhteessa kotitalouksien käytettävissä oleviin tuloihin olivat vuosina 1994–2009 alle 25 vuoden keskiarvon. Tämä johtuu siitä, että kotitalouksien tulot lisääntyivät huomattavasti vahvan talouskasvun aikana työllisyyden lisääntyessä ja palkkojen noustessa.

Kuvio 2.3.5: Nimelliset asuntohinnat alueittain, 1990 = 100 – Suomi

(1) Pääkaupunkiseutuun kuuluvat Helsinki, Espoo, Kauni­ai­nen ja Vantaa. Lähde: Tilastokeskus

Kuvio 2.3.6: Asuntojen hintojen ja rahoituslaitosten myöntämien asuntolainojen kasvu – Suomi

Lähde: Tilastokeskus, Suomen Pankki, Euroopan komissio

Kotitalouksien kyky hoitaa velkansa arvioidaan tällä hetkellä riittäväksi. Vaikka kotitalouksien velat ovat kasvaneet, korkomenojen osuus käytettävissä olevista tuloista on vähentynyt merkittävästi vuodesta 2008, jolloin osuus oli suurimmillaan. Vuoden 2013 lopussa korkomenot olivat alle 2 prosenttia käytettävissä olevista tuloista. Tämä on vähemmän kuin vuonna 2004, jolloin velkataso oli 40 prosenttiyksikköä pienempi verrattuna käytettävissä oleviin nettotuloihin. Riskien hallitsemiseksi monet suomalaiset suosivat kiinteitä kuukausilyhennyksiä. Korkojen nousun seurauksena laina-aika usein pitenee sen sijaan että kuukausimaksut nousisivat. Vuonna 2012 46 prosenttia asuntolainaa ottaneista kotitalouk­sista valitsi tämän vaihtoehdon.([35])

Kuvio 2.3.7: Kotitalouksien velkaantuminen – Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Kotitalouden varoja ovat rahoitus- ja muut varat. Kotitalouksien varoihin sisältyi vuoden 2013 lopussa 85 miljardia euroa käteistä ja talletuksia, 97 miljardia euroa osakkeita ja 46 miljardia euroa vakuutus- ja eläkesaamisia. Muiden kuin rahoitusvarojen määrä oli 413 miljardia euroa, mikä koostuu enimmäkseen asunnoista ja maaomaisuudesta. Kaiken kaikkiaan kotitalouksien varat olivat 112 prosenttia suhteessa BKT:hen, kun velkasuhde oli puolestaan 69 prosenttia. Kotitalouksien velkaantuneisuus on kasvanut, vaikkakin rahoitusvarojen lisääntyminen on hidastanut velan kasvua suhteessa rahoitus­varoihin. Tämä suhde on tällä hetkellä 52 prosenttia.

Kuvio 2.3.8: Kotitalouksien velka – Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Nykyiset asuntojen hinnat ovat jonkin verran pitkän aikavälin keskiarvon yläpuolella. Kun asuntojen hintoja tarkastellaan suhteessa yksityisen kulutuksen deflaattoriin, käytettävissä oleviin tuloihin henkeä kohti tai palkka- ja palkkioindeksiin, ilmenee, että asuntojen arvo on Suomessa tällä hetkellä hieman yli 25 vuoden keskiarvon. Asuntojen hintojen kehitys on poikennut etenkin yksityisen kulutuksen deflaattorin kehityksestä, koska tällä hetkellä asuntojen hintojen ja yksityisen kulutuksen deflaattorin suhde on yli kaksinkertainen verrattuna suhdelukuihin, jotka on laskettu henkeä kohti käytettävissä olevien tulojen tai palkka- ja palkkioindeksin suhteen. Kaikki nämä indikaattorit ovat kuitenkin tällä hetkellä lähentymässä pitkän aikavälin tasojaan, mutta mitään jyrkkä sopeutumista ei ole odotettavissa.

Kuvio 2.3.9: Asuntomarkkinoiden arvo — Suomi

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Ennen finanssikriisiä asuntojen inflaatiokorjatut hinnat nousivat nopeasti useissa maissa, myös Suomessa. Kuitenkin asuntojen reaalihinnat ovat pysyneet Suomessa suhteellisen vakaina viime vuosina. Aikaisempi analyysi osoittaa, että markkinoiden tarjonta- ja kysyntätekijät ovat vaikuttaneet asuntojen nykyiseen arvoon.([36]) Kysyntäpuolella on olettavissa, että sisäinen muuttoliike kohti kaupunki­alueita ja nettomuutto Suomeen tukevat asuntojen kysyntää. Pääkaupunkiseudulla, erityisesti Helsingissä, jossa hinnat ovat dynaamisempia kuin muualla maassa, asunnonostajat suosivat keskeistä sijaintia. Koska uusien asuntojen tarjontaa on lähes mahdotonta lisätä näillä alueilla, asuntojen hinnat ovat nousseet entisestään.

Kuvio 2.3.10: Asuntojen reaalihinnat – valikoidut maat

Lähde: Euroopan komissio

Alueellisista tiedoista ilmenee, että asuntojen korkeammat hinnat näyttävät liittyvän vähäisempiin asuntoinvestointeihin. Monilla alueilla Suomessa keskimääräinen asunto­investointi­suhde henkeä kohden oli vuosina 2008–2011 alhaisempi kuin vuosina 2004–2007. Alueilla, joilla suhde pieneni eniten, myös ylihinnoittelu lisääntyi eniten mitattuna asuntojen alueellisen hinnan ja käytettävissä olevien tulojen välisenä suhteena. Asukasluvulla korjatut asuntoinvestoinnit vähenivät erityisesti Uudella­maalla, joka kuuluu selkeimmin ylihinnoiteltuihin alueisiin. Toisaalta alueilla, jotka ovat kärsineet metsä- tai elektroniikkateollisuuden supistumi­sesta, asuntojen hinnat ovat laskeneet.

Kuvio 2.3.11: Asuntojen hintoihin liittyvä asuntoinvestointien väheneminen, alueelliset tiedot

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Myös asuntojen hinnoista suhteessa rakennus­kustannuksiin ilmenee jonkinlainen asunto­investointivaje. Suhdeluvun havaitun kasvun pitäisi merkitä sitä, että asunto­rakennus­hankkeet olisivat kannattavampia rakentajille (kuvio 2.3.12) ja näin asuntoinvestoinnit lisääntyisivät. Asunto­investoinnit suhteessa BKT:hen ovat kuitenkin säilyneet viime vuosina melko vakaina eli 5–7 prosentissa.

Kuvio 2.3.12: Investointikannustimet eivät lisää asuntoinvestointeja

Lähde: Tilastokeskus, Euroopan komissio

Finanssialan ulkopuolisten yritysten velat

Vuoden 2013 lopussa finanssialan ulkopuolisten yritysten velka suhteessa BKT:hen oli noin 120 prosenttia. Vaikka velka oli kasvanut kriisin aikana, suhde on pysynyt melko vakaana viime vuosina. Velan suhde rahoitusvaroihin on pysynyt vakaana. Finanssialan ulkopuolisten yritysten velkarakenne on monipuolinen. Noin 40 prosenttia velasta on peräisin suomalaisilta rahalaitoksilta, ja alkuperän mukaan tarkasteltuna 25 prosenttia velasta on peräisin pitkäaikaisten joukkolainojen liikkeeseenlaskusta. Muita elementtejä ovat lainat muualta maailmasta, lainat muilta kuin pankeilta Suomesta, lainat työeläkevakuutuslaitoksilta, lainat julkiselta sektorilta ja lyhytaikaiset joukkolainat (erittäin pieni osuus).

Yritysten velkaantuneisuus ei perustu erityisiin oikeudellisiin normeihin, joissa suosittaisiin velkarahoitusta muiden rahoitusmuotojen kustannuksella. Alhaiset korot ovat viime vuosina edistäneet luottojen saatavuutta ja käyttöä. Suomalaiset yritykset ottavat luottoa investointeihin ja käyttöpääomaksi. Suomalaisten rahalaitosten myöntämät lainat on pääasiassa suunnattu kiinteistöjen rahoittamiseen (49,4 %) (mukaan lukien lainat asunto-osakeyhtiöille). Yhteensä 11,2 prosenttia lainoista on annettu teollisuusyrityksille ja 5,2 prosenttia vähittäis­kauppasektorille. Joukkovelkakirjoja laskevat liikkeeseen kuitenkin ensi sijassa teollisuus­yritykset.

Kuvio 2.3.13: Velkaantuneisuus, finanssialan ulkopuoliset yritykset – Suomi

Lähde: Euroopan komissio

Suomalaisilla pk-yrityksillä on suhteellisen hyvät mahdollisuudet saada pankkilainaa, vaikkakin noin 40 prosenttia yrityksistä, jotka käyttävät ulkopuolista rahoitusta, ovat huomanneet, että lainaehdot ovat kiristyneet. Jatkuva epävarmuus vientinäkymistä on pitänyt investoinnit vähäisinä ja käyttöpääoman tarve on katettu pääosin ulkoisella rahoituksella. Innovatiivisten yritysten kasvun edistämiseksi hallitus on lisännyt merkittävästi riskipääoman saatavuutta. Se on sijoittanut 105 miljoonaa euroa vuonna 2014 ja aikoo sijoittaa saman verran vuonna 2015. Lisäksi sijoitetaan 55 miljoonaa euroa vuosina 2016 ja 2017. Sijoitukset tehdään Suomen Teollisuussijoituksen, Tekesin ja Finnveran kautta. Tavoitteena on saada aikaan yli 1 miljardin euron yhteisvaikutus riskipääoma­sijoituksina. Riskipääomasijoitusten lisääminen edellyttää parempia irtaantumis­mahdollisuuksia sijoittajille. Tämän on havaittu olevan alue, jolla tarvitaan parannuksia, esimerkiksi julkisesti noteerattujen yritysten verokohtelua muuttamalla. Myös verokannustimia on lisätty bisnesenkeleiden sijoitusten lisäämiseksi ja käynnistetty alan johdolla aloite, jonka tarkoituksena on yhdenmukaistaa joukkolainojen liikkeeseen­laskuehdot. Lisäksi vuonna 2014 otettiin käyttöön yritysten joukkolainojen markkina­paikka. Yritysten kasvua edistetään myös ohjelmalla, jossa on mukana 10 yritys­kiihdyttä­möä, joiden portfoliossa on yhteensä noin 100 yritystä.

Kuvio 2.3.14: Tase, finanssialan ulkopuoliset yritykset – Suomi

(1) A tarkoittaa varoja, L vastuita. Lähde: Euroopan komissio

Velkavivun purkaminen

Suomessa kotitalouksien velkavivun purkaminen ei ole toistaiseksi alkanut. Finanssialan ulkopuolisten yritysten velka näyttää saavuttaneen huippunsa vuonna 2010, mutta kotitalouksien velka kasvaa edelleen. Sen jälkeen velkavipua on jonkin verran purettu, vaikkakaan velkataso ei ole alentunut merkittävästi. Luottovirta oli positiivinen vuosina 2008–2013 finanssialan ul