Ehdotus asetukseksi sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 ja asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen (EY) N:o 987/2009 muuttamisesta

Asetus (EU) 2017/2305 asetuksen (EU) N:o 1303/2013 muuttamisesta siltä osin kuin on kyse taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden määrärahojen sekä Investoinnit kasvuun ja työpaikkoihin -tavoitteen ja Euroopan alueellinen yhteistyö -tavoitteen määrärahojen muuttamisesta

Nykyinen komissio on esittänyt 27 säädösehdotusta EU:n sosiaalisen markkinatalouden nykyaikaistamiseksi ja sosiaalialan huippuluokituksen saavuttamiseksi Euroopassa. Näistä 24:ssä on päästy sopimukseen ja muista kolmesta käydään edelleen keskusteluja.

EU:n perussopimuksissa annetaan EU:lle sosiaalipoliittinen tehtävä. Näin on ollut aivan alusta lähtien, joskin alaa koskevan EU-lainsäädännön kehitys on ollut asteittaista: sosiaalipolitiikka laajasti ymmärrettynä tarkoittaa markkinoiden yhdentymisen varmistamista, ja se on kehittynyt niin, että sosiaalisia tuloksia itsessään pidetään tavoitteena. Euroopan yhdentymisen 60 vuoden aikana sosiaalipolitiikasta on tullut yhä keskeisempää EU:ssa, mikä tulee esiin jokaisessa perussopimuksen tarkistuksessa.

EUROOPAN KOMISSIO Strasbourg 16.4.2019 COM(2019) 186 final KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPPA-NEUVOSTOLLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE



Tehokkaampaa päätöksentekoa sosiaalipolitiikan alalla:











uusien alojen yksilöiminen määräenemmistöpäätöksiin siirtymistä varten







































1.Johdanto Euroopan unionin sosiaalinen ulottuvuus on kirjattu Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU-sopimuksen) 3 artiklaan. Siinä tuodaan esiin, että unionin päämääränä on muun muassa edistää kansojensa hyvinvointia, Euroopan kestävää kehitystä, jonka perustana on täystyöllisyyttä ja sosiaalista edistystä tavoitteleva erittäin kilpailukykyinen sosiaalinen markkinatalous, sekä torjua sosiaalista syrjäytymistä ja syrjintää ja edistää naisten ja miesten tasa-arvoa. Tähän liittyen unionin tehtävänä on tukea ja täydentää jäsenvaltioiden sosiaalipolitiikkaa ja varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset, työllisyys- ja sosiaalipolitiikan ylöspäin tapahtuva läheneminen sekä hyvin toimivat sisämarkkinat ja talous- ja rahaliitto. EU:n tason lainsäädännöllä, poliittisella koordinoinnilla ja rahoituksella on saavutettu konkreettista edistystä viimeisten 60 vuoden aikana (ks. liite 1). Tilanteessa, jossa työmarkkinat ja yhteiskunta muuttuvat ja globalisaatio, digitalisaatio, ilmastonmuutoksen hillitseminen ja siihen mukautuminen, työmallien muuttuminen, maahanmuutto ja väestön ikääntyminen synnyttävät uusia mahdollisuuksia ja haasteita, EU:n kansalaiset ovat ensisijaisesti huolissaan sosiaalisista kysymyksistä. Vastauksena tähän Euroopan komissio on esittänyt kattavan joukon aloitteita, joilla on tarkoitus uudistaa ja nykyaikaistaa EU:n sosiaalialan säännöstöä.

EU-johtajat myös sitoutuivat maaliskuussa 2017 jatkamaan toimia sosiaalisen Euroopan edistämiseksi. Merkittävä edistysaskel alalla oli Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilaria koskeva julistus marraskuussa 2017. Euroopan komissio ehdotti Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilaria, jonka Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto vahvistivat yhdessä. Se toimii uutena suunnannäyttäjänä, jotta voidaan tarttua nykyisiin ja tuleviin haasteisiin. EU:n tasolla on jo pilarin seurantatoimena toteutettu useita aloitteita, jotta voitaisiin modernisoida kansalaisten oikeuksia nopeasti muuttuvassa maailmassa. Niillä edistetään myös YK:n kestävän kehityksen tavoitteita. Näinä nopean ja toisinaan mullistavankin muutoksen aikoina on entistä tärkeämpää, että EU yhdessä jäsenvaltioiden kanssa kykenee nopeasti muotoilemaan toimivia poliittisia vastauksia. Tämä edellyttää tehokasta päätöksentekoa, jotta EU saa aikaan tuloksia, joilla tuetaan ja täydennetään kansallista politiikkaa, puututaan uusiin haasteisiin rivakasti, hyödynnetään tällaisten muutosten mukanaan tuomat mahdollisuudet parhaalla tavalla, puolustetaan unionin kollektiivisia etuja ja suojellaan EU:n kansalaisia. Kuten puheenjohtaja Juncker ilmoitti unionin tilaa käsitelleessä puheessaan syyskuussa 2018,

on syytä tarkastella keskeisillä eri politiikanaloilla sovellettavia EU:n päätöksentekopuitteita, jotka vahvistetaan perussopimuksissa, jotta voidaan varmistaa, että EU hyödyntää kaikkia käytettävissään olevia välineitä ja maksimoi niistä saatavan lisäarvon. Tämä tiedonanto on näin ollen osa komission laajempaa sitoumusta tarkastella päätöksenteon tehostamista yksilöimällä aloja, joilla määräenemmistöpäätöstä voitaisiin käyttää enemmän. Samaa asiaa käsitellään myös aiemmissa tiedonannoissa, jotka koskevat yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa, verotusta sekä energiaa ja ilmastoa. On tärkeää huomata, että lähes kolmen vuosikymmenen ajan valtaosa sosiaalipolitiikkaa koskevista päätöksistä on tehty noudattaen tavallista lainsäätämisjärjestystä, jossa neuvosto (joka tekee päätöksen määräenemmistöllä) ja Euroopan parlamentti toimivat tasavertaisina lainsäätäjinä (ks. seuraava jakso). Sosiaaliasioita koskevan EU-politiikan laatiminen on siis hyvin erilaista kuin muilla aloilla, etenkin verotuksen ja yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla, joilla yksimielinen päätös on edelleen normina. Erityistä on myös se, että komissio kuulee työmarkkinaosapuolia, ennen kuin se tekee ehdotuksia sosiaalipolitiikan alalla. Lisäksi työmarkkinaosapuolet voivat neuvotella sopimuksia, jotka voidaan panna täytäntöön joko itsenäisesti kansallisten käytäntöjen mukaisesti tai EU:n tasolla työmarkkinaosapuolten pyynnöstä neuvoston päätöksellä. 2.EU:n tämänhetkiset päätöksentekopuitteet sosiaalipolitiikan alalla Sosiaalipolitiikan säännöstöön kuuluu 125 säädöstä, jotka kattavat esimerkiksi naisten ja miesten tasa-arvon, työvoiman liikkuvuuden, lähetettyjen työntekijöiden oikeudet, työterveyden ja -turvallisuuden suojelun, työolot sekä työntekijöille tiedottamisen ja heidän kuulemisensa. Junckerin komission toimikaudella sosiaalipolitiikan alalla on esitetty 27 säädösehdotusta, joista 24:ssä on päästy sopimukseen (ks. liite 2). Suuri osa sosiaalipolitiikan säännöstöä on hyväksytty määräenemmistöllä ja tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen. Lisäksi EU:n tasolla täytäntöön pannuilla työmarkkinaosapuolten sopimuksilla on ollut merkittävä asema sosiaalialan EU-säännöstön kehittämisessä. Lainsäädäntöä on hyväksytty yksimielisellä päätöksenteolla tietyillä aloilla, esimerkiksi sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamiseen liittyvissä ensimmäisissä säädöksissä sekä sukupuoleen, rotuun tai etniseen alkuperään, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumisen alalla. Joillakin sosiaalipolitiikan aloilla sovelletaan kuitenkin edelleen neuvoston yksimielistä päätöksentekoa ja erityistä lainsäätämisjärjestystä, jossa Euroopan parlamentti ei toimi lainsäätäjänä. Näitä aloja ovat ·syrjimättömyys (SEUT-sopimuksen 19 artiklan 1 kohta), ·työntekijöiden sosiaaliturva ja sosiaalinen suojelu (muutoin kuin rajatylittävissä tilanteissa) (SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan c alakohta), ·työtekijöiden suojelu työsopimuksen päättymisen yhteydessä (SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan d alakohta),

·työntekijöiden ja työnantajien edustaminen ja heidän etujensa kollektiivinen turvaaminen (SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan f alakohta) ja ·sellaisten kolmansien maiden kansalaisten palvelussuhteen ehdot, jotka oleskelevat laillisesti unionin alueella (SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan g alakohta).



Sitä seikkaa lukuun ottamatta, että näiden politiikanalojen tietyillä näkökohdilla saattaa olla vaikutusta kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien rahoitusrakenteeseen, ei ole tiettyä logiikkaa, joka selittäisi, miksi perussopimuksen tarkistustenkin jälkeen nämä muutamat alat edellyttävät edelleen yksimielistä päätöstä ja erityistä lainsäätämisjärjestystä, etenkin kun verrataan niitä aloihin, joilla jo sovelletaan määräenemmistöpäätöstä.



Kaavio 1: Sosiaalipolitiikan EU-säännöstö – yksimielinen ja määräenemmistöpäätös, esimerkkejä voimassa olevista säädöksistä



3.EU:n sosiaalipolitiikan kehittämisen tukeminen a)Suojelussa esiintyvien erojen poistaminen Yksimielinen päätöksenteko ja toisaalta määräenemmistöön ja yksimielisyyteen perustuva äänestäminen samalla politiikanalalla on johtanut sosiaalipolitiikan alan säännöstön epätasaiseen kehitykseen. Suojelu on yleisesti korkeatasoista, mutta siinä on aukkoja, minkä vuoksi jotkin ryhmät eivät ole tasapuolisesti suojattuja. Esimerkiksi ·yhdenvertaista mahdollisuuksista ja naisten ja miesten yhdenvertaisesta kohtelusta samoin kuin rotuun tai etniseen alkuperään perustuvasta yhdenvertaisesta kohtelusta on kattavia EU-säännöksiä, mutta uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa yhdenvertaista kohtelua ei ole taattu samassa määrin; tämä on esimerkki alasta, jolla vaaditaan yksimielisyyttä ja jolla säännöt eivät ole kehittyneet tasapuolisesti; ·laillisesti oleskeleville kolmannen maan kansalaisille taataan yhdenvertainen kohtelu EU:n kansalaisten kanssa työmarkkinoille pääsyn ja työolojen osalta (samoin kuin koulutukseen pääsyn, tutkintojen ja ammattipätevyyksien tunnustamisen, sosiaaliturvan sekä tavaroiden ja palvelujen saatavuuden osalta), mutta EU:n tasolla ei ole sitovia vähimmäisvaatimuksia, jotka olisi nimenomaisesti tarkoitettu heidän integroimisekseen tehokkaasti työmarkkinoille; tämä on esimerkki kahdesta perussopimuksen mukaisesta menettelystä, joissa on eri äänestyssäännöt ja jotka koskevat samanlaisia aloja, eli laillista maahanmuuttoa ja laillisten maahanmuuttajien työoloja; ·työntekijöille on ilmoitettava ja heitä on kuultava ennen johdon tekemiä päätöksiä, etenkin jos suunnitellaan uudelleenjärjestelyjä, kollektiivista irtisanomista tai yrityksen siirtoa, ja EU:n laajuisissa yrityksissä (eurooppalaisten työneuvostojen kautta), mutta työntekijöiden edustusta ja työntekijöiden etujen kollektiivista puolustusta varten ei ole yhteisiä vähimmäisvaatimuksia (eurooppayhtiöiden työntekijöiden edustusta koskevien sääntöjen lisäksi). Myös työsuhteen päättymisen tapauksessa yksittäisten työntekijöiden suojelusta on vain rajoitetusti säännöksiä. b)Pysyminen samassa tahdissa sosiaalisten haasteiden kehityksen kanssa EU:lla ja kaikilla sen jäsenvaltioilla on yhteisiä haasteita, jotka liittyvät uuden teknologian vaikutukseen, kilpailupaineiden kasvamiseen globaalissa taloudessa, uusiin työmuotoihin ja väestörakenteen suuntauksiin (myös ikääntymiseen). Niiden olisi saatava täysi hyöty joidenkin näiden muutosten mukanaan tuomista mahdollisuuksista (esimerkiksi digitalisaatiosta). Eurooppalaisen sosiaalisen mallin perusperiaatteiden turvaaminen tuleville sukupolville edellyttää toimia monilla aloilla; on esimerkiksi ·taattava kestävät ja riittävät eläkkeet ja pitkäaikaishoitojärjestelmät väestön ikääntyessä ja muutettava yksityis- ja perhe-elämän malleja;

·tuettava ihmisiä pidempien ja monipuolisempien työurien aikana ja yhä tiheämmin vaihtuvien työelämän vaiheiden aikana; ·kohotettava taitotasoa ja tarjottava merkityksellisen elinikäisen oppimisen mahdollisuuksia talouden kilpailukyvyn varmistamiseksi; ja ·edistettävä monimuotoisten yhteiskuntien etuja ja varmistettava samalla kaikkien sosiaalinen osallisuus ja yhdenvertaiset mahdollisuudet. Näihin haasteisiin puuttumiseksi EU tarvitsee nopeaa, tehokasta ja joustavaa päätöksentekoa EU:n tasolla, jotta lainsäädäntö ja ei-sitovat välineet, kuten suositukset, pysyvät talouden ja yhteiskunnan kehityksen vauhdissa. c)Kompromissihengen edistäminen Määräenemmistöäänestys perustuu kompromissihenkeen ja mahdollistaa keskustelun ja käytännön tulokset, jotka ovat koko unionin etujen mukaisia. Joustavan, tehokkaan ja nopean päätöksenteon ansiosta EU:sta on tullut maailmanlaajuinen vertailukohta ja esikuva esimerkiksi työterveyden ja -turvallisuuden alalla. Mahdollisuus tehdä päätöksiä määräenemmistöllä sitouttaa kaikki toimijat tehokkaasti hakemaan kompromisseja ja kaikkien hyväksymää lopputulosta. Määräenemmistö edellyttää enemmän kuin yksinkertainen enemmistö, johon riittää yli 50 prosenttia annetuista äänistä. Äänestyksestä pidättäytymistä ei pidetä asian puolesta äänestämisenä, joten enemmistön saavuttaminen edellyttää, että jäsenvaltio nimenomaisesti puoltaa ehdotusta ja antaa myönteisen äänen. Määräenemmistöä varten vaaditaan kaksi ehtoa: • 55 prosenttia jäsenvaltiosta äänestää asian puolesta; ja • ehdotusta tukevat jäsenvaltiot edustavat vähintään 65:tä prosenttia EU:n väestöstä. Yksimielisessä äänestyksessä ei ole näitä ehtoja, koska sen keskeinen ominaisuus on, että kullakin jäsenvaltiolla on veto-oikeus. Tämän vuoksi riskinä on lainsäädäntöprosessin merkittävä hidastuminen. Esimerkiksi vuonna 2005 ehdotettu direktiivi liikkuvien työntekijöiden lisäeläkeoikeuksien suojaamisesta juuttui neuvostoon kuudeksi vuodeksi. Lissabonin sopimuksen tultua voimaan vuonna 2009 äänestys muutettiin määräenemmistöäänestykseksi ja ehdotus hyväksyttiin vuonna 2014. Direktiivillä tarjotaan parempi suoja EU:ssa liikkuville työntekijöille. d)Euroopan parlamentin tiiviimpi osallistuminen Erityisessä lainsäätämisjärjestyksessä, jollaista sovelletaan edelleen niillä sosiaalipolitiikan aloilla, joista tehdään yksimielinen päätös, Euroopan parlamentille ei anneta yhdenvertaista ja merkitsevää asemaa päätöksenteossa, vaan sitä usein vain kuullaan. Yleisesti – ja erityisesti sosiaalipolitiikan alalla – voidaan kuitenkin todeta, että Euroopan parlamentilla pitäisi olla suurempi sananvalta. Euroopan parlamentin jäsenet edustavat kansalaisia, jotka saavat suoraan etua EU:n sosiaalipolitiikasta ja joilla pitäisi olla sananvaltaa myös sen muotoilussa valittujen edustajiensa kautta. Siirtyminen tavalliseen lainsäätämisjärjestykseen, jossa parlamentti toimii lainsäätäjänä yhdenvertaisesti neuvoston kanssa, antaisi kansalaisten edustajille mahdollisuuden osallistua EU:n sosiaalipolitiikan muotoiluun täysivaltaisesti. 4.Tämänhetkiset vaihtoehdot yksimielisestä päätöksestä määräenemmistöpäätökseen siirtymiseksi EU:n perussopimusten nojalla sosiaalipolitiikan alalla sovelletaan kahta siirtymälauseketta: -sosiaalipolitiikkaa koskeva erityislauseke (SEUT-sopimuksen 153 artiklan 2 kohdan viimeinen alakohta); ja -yleinen lauseke (SEU-sopimuksen 48 artiklan 7 kohta). Näiden kahden lausekkeen välillä on merkittäviä menettelyeroja. Siirtymälausekkeet SEU-sopimuksen 48 artiklan 7 kohdassa määrätään yleisestä siirtymälausekkeesta. Tämän perusteella jollakin alalla tai jossakin tapauksessa, johon aiemmin sovellettiin yksimielistä päätöstä, neuvosto voi hyväksyä määräenemmistöllä toimenpiteitä, tai jos niihin sovellettiin aiemmin erityistä lainsäätämisjärjestystä, Euroopan parlamentti ja neuvosto voivat hyväksyä ne tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen. Lausekkeen soveltamista koskevan aloitteen on tultava Eurooppa-neuvostolta, joka ilmoittaa päätöksentekomenettelyyn suunnitellun muutoksen soveltamisalan ja ilmoittaa siitä kansallisille parlamenteille. Jos kansallinen parlamentti ei kuuden kuukauden kuluessa vastusta aloitetta, Eurooppa-neuvosto voi tehdä – yksimielisesti ja saatuaan Euroopan parlamentin antaman hyväksynnän – päätöksen, jonka mukaan neuvosto voi tehdä ratkaisunsa määräenemmistöllä tai asiaan liittyvät säädökset voidaan hyväksyä tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen. Yleinen siirtymälauseke tarjoaa mahdollisuuden määräenemmistöäänestyksen käyttämiseen siten, että edelleen kuitenkin noudatetaan erityistä lainsäätämisjärjestystä. Se myös tarjoaa mahdollisuuden käyttää tavanomaisessa lainsäätämisjärjestyksessä määräenemmistöpäätöstä niin, että Euroopan parlamentilla on yhteispäätösvaltuudet. SEUT-sopimuksen 153 artiklan 2 kohdan viimeinen alakohta sisältää erityisen siirtymälausekkeen sellaisia SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan d, f ja g alakohdan soveltamisalaan kuuluvia sosiaalipolitiikan toimenpiteitä varten, joihin sovelletaan yksimielistä päätöstä ja erityistä lainsäätämisjärjestystä. Tämä koskee toimenpiteitä, joilla tuetaan ja täydennetään jäsenvaltioiden toimintaa seuraavilla aloilla: -työtekijöiden suojelu työsopimuksen päättymisen yhteydessä; -työntekijöiden ja työnantajien edustaminen ja heidän etujensa kollektiivinen turvaaminen; ja -sellaisten kolmansien maiden kansalaisten palvelussuhteen ehdot, jotka oleskelevat laillisesti unionin alueella. Tavallisen lainsäätämisjärjestyksen noudattaminen näillä aloilla edellyttää neuvoston yksimielistä hyväksyntää komission tekemän ehdotuksen perusteella ja Euroopan parlamentin kuulemisen jälkeen.

Perussopimuksissa määrätään muistakin keinoista tilanteessa, joissa yksi tai useampi jäsenvaltio estää päätöksen veto-oikeudellaan. Tiiviimmän yhteistyön menettely antaa mahdollisuuden vähintään yhdeksän jäsenvaltion ryhmälle siirtyä eteenpäin ehdotetussa aloitteessa, jos yksimielisen päätöksen saavuttaminen neuvostossa osoittautuu mahdottomaksi. Muilla EU:n jäsenvaltioilla on edelleen oikeus osallistua aloitteeseen myöhemmässä vaiheessa. Tämän menettelyn nojalla SEUT-sopimuksen 333 artiklassa määrätään erityisestä siirtymälausekkeesta, joka antaa tiivistettyyn yhteistyöhön osallistuville jäsenvaltioille mahdollisuuden päättää määräenemmistöpäätöksen ja/tai tavallisen lainsäätämisjärjestyksen käyttämisestä.. Sosiaalipolitiikan alalla tiiviimpi yhteistyö ei kuitenkaan ole ratkaisu laajempiin, EU:n laajuisiin ongelmiin, koska vaarana on sisämarkkinoiden pirstoutuminen, kahden kerroksen Euroopan luominen ja EU-kansalaisten erilainen kohtelu asuinjäsenvaltiosta riippuen. Tähän liittyen SEUT-sopimuksen 326 artiklassa täsmennetään, että tiiviimpi yhteistyö ei saa haitata sisämarkkinoita eikä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Se ei saa myöskään luoda esteitä tai aiheuttaa syrjintää jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä eikä vääristää niiden välistä kilpailua. Tämä on erityisen merkityksellistä sosiaalipolitiikan kannalta. Tiiviimmän yhteistyön menettelyn käyttäminen ei näin ollen vaikuta tyydyttävältä sellaisissa ehdotuksissa, joilla varmistetaan perusoikeuksien soveltaminen, koska näitä oikeuksia olisi sovellettava kaikkiin henkilöihin kaikissa EU:n jäsenvaltioissa. Jo vuonna 2014 ajatus tiiviimmän yhteistyön soveltamisesta yhdenvertaista kohtelua koskevaan direktiiviehdotukseen hylättiin murskaavasti neuvostossa. Siirtymälausekkeiden soveltamisella määräenemmistöpäätökseen siirtymiseksi ei ole näitä haittoja, koska se mahdollistaa EU:n etenemisen kokonaisuudessaan, jolloin säilytetään sisämarkkinoiden ja EU:n sosiaalisen ulottuvuuden yhtenäisyys. Lisäksi vaikka sillä muutetaan äänestys- ja päätöksentekomenetelmää, se ei vaikuta EU:n toimien yleisiin oikeudellisiin puitteisiin. I.Unionin toimet keskitetään edelleen aloille, joilla jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tavoitteita suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi, toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen perussopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi. II.EU:n toimivallan harjoittamisen laajuus ja ehdot eivät muutu. SEUT-sopimuksen 153 artiklassa määrätään perusteista, jotka EU-toimenpiteiden on täytettävä sosiaalipolitiikan alalla. Esimerkiksi direktiiveissä voidaan säätää vain vähimmäisvaatimuksista ottaen huomioon kunkin jäsenvaltion edellytykset ja tekninen sääntely ja direktiiveissä on vältettävä pk-yrityksiin kohdistuvaa kohtuutonta rasitetta. EU:n toimenpiteet eivät saa vaikuttaa jäsenvaltioiden oikeuteen määritellä sosiaaliturvajärjestelmiensä perusperiaatteet, eivätkä ne saa vaikuttaa olennaisesti näiden järjestelmien rahoituksen tasapainoon. EU:n toimenpiteet eivät estää jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai toteuttamasta tiukempia suojatoimenpiteitä. SEUT-sopimuksen 153 artiklan 5 kohdassa jätetään soveltamisalan ulkopuolelle toimenpiteet, jotka koskevat palkkoja, järjestäytymisoikeutta, lakko-oikeutta ja oikeutta määrätä työsulusta. SEUT-sopimuksen 151 artiklassa edellytetään, että EU:n toimenpiteissä otetaan huomioon kansallisten käytäntöjen erot. III.Työmarkkinaosapuolten asema sosiaalipolitiikkaa koskevan lainsäädännön muovaamisessa säilyy ennallaan. Kuten SEUT-sopimuksen 154 artiklassa edellytetään, komissio toteuttaa edelleen työmarkkinaosapuolten kaksivaiheisen kuulemisen ennen kuin se tekee ehdotuksia sosiaalipolitiikan alalla. Se kuulee työmarkkinaosapuolia unionin toiminnan mahdollisista suuntaviivoista ja suunnitellun aloitteen sisällöstä. On syytä huomata, että jos määräenemmistöpäätöstä sovelletaan SEUT-sopimuksen 153 artiklan soveltamisalaan kuuluvilla aloilla, sitä sovelletaan myös SEUT-sopimuksen 155 artiklan nojalla neuvoston päätöksillä täytäntöön pantaviin työmarkkinaosapuolten sopimuksiin. IV.Sääntelyn parantaminen on edelleen EU:n poliittisen päätöksenteon ytimessä: kaikki ehdotukset laaditaan parempaa sääntelyä koskevien suuntaviivojen mukaisesti. Näillä varmistetaan, että EU:n politiikka ja lainsäädäntö ovat avoimia ja läpinäkyviä ja ne pohjautuvat näyttöön ja ymmärrykseen siitä, minkälaisia vaikutuksia niillä on kansalaisiin, yrityksiin ja viranomaisiin. Kansalaiset ja sidosryhmät voivat osallistua koko prosessin ajan. ja V.Siirtyminen määräenemmistöpäätökseen on täysin jäsenvaltioiden päätösvallassa. Siirtymälausekkeiden soveltaminen edellyttää Eurooppa-neuvoston tai neuvoston yksimielistä päätöstä. Lisäksi yleisen lausekkeen (SEU-sopimuksen 48 artiklan 7 kohta) nojalla määräenemmistöpäätökseen tai tavalliseen lainsäätämisjärjestykseen siirtymiselle on saatava kaikkien kansallisten parlamenttien tuki ja Euroopan parlamentin suostumus. 5.Erityiset politiikanalat, joilla edellytetään edelleen yksimielisyyttä Tässä jaksossa arvioidaan siirtymälausekkeiden käyttöä sosiaalialalla. Arviointi tehdään tapauskohtaisesti niillä 2 jaksossa yksilöidyillä viidellä alalla, jotka edelleen edellyttävät yksimielistä päätöstä ja erityistä lainsäätämisjärjestystä. a) Syrjimättömyys Syrjinnän torjumista koskeviin EU:n toimiin on sovellettu yksimielistä päätöksentekoa siitä lähtien, kun se otettiin käyttöön Amsterdamin sopimuksella vuonna 1997. Nizzan sopimuksella otettiin käyttöön määräenemmistöpäätös, kun tarkoituksena on hyväksyä perusperiaatteet, jotka koskevat unionin edistämistoimenpiteitä, jotka eivät merkitse jäsenvaltioiden lakien tai asetusten yhdenmukaistamista, ja tukea jäsenvaltioiden toimia syrjinnän torjumiseksi. Voimassa olevassa EU-lainsäädännössä (joka on hyväksytty yksimielisesti) säädetään eri tasoisesta suojasta, joka riippuu syrjintäperusteesta. EU-direktiiveillä suojataan sukupuoleen ja rotuun perustuva yhdenvertaisuus työssä, ammatissa ja useilla muillakin aloilla. Uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään ja sukupuoliseen suuntautumiseen perustuva yhdenvertainen kohtelu on kuitenkin suojattu vain työn ja ammatin osalta. Neuvostossa vaadittu yksimielinen päätös on johtanut tällä alalla siihen, että lainsäädäntökehys on epäjohdonmukainen ja unionin lainsäädännön vaikutus ihmisiin epäyhtenäinen, koska jotkin ovat paremmin suojattuja kuin toiset. Yhdenvertaisuus on yksi EU:n perusarvoista, eikä unionissa ole sijaa syrjinnälle. EU-johtajat sitoutuivat maaliskuussa 2017 Rooman julistuksessa kehittämään unionia, joka edistää naisten ja miesten tasa-arvoa sekä kaikille kuuluvia oikeuksia ja yhtäläisiä mahdollisuuksia ja torjuu syrjintää. Jäsenvaltiot ja komissio ovat allekirjoittaneet vuoteen 2030 ulottuvan kestävän kehityksen toimintaohjelman, johon sisältyy syrjinnän mahdollistavien lakien, politiikkojen ja käytäntöjen poistaminen sekä asianmukaisen lainsäädännön, politiikan ja toimenpiteiden edistäminen. Vuonna 2018 tehdyssä Euroopan parlamentin tutkimuksessa tuotiin esiin niiden haitallisten vaikutusten laajuus, joita EU-lainsäädännön ja -toimien aukoilla ja esteillä on ihmisten jokapäiväiseen elämään ja yhteiskuntaan (BKT:n, verotulojen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden kannalta). Sellaisten yhteisten EU-sääntöjen puute, joilla tarjottaisiin suoja tavaroiden ja palvelujen saatavuuteen liittyvältä syrjinnältä, estää tasapuoliset toimintaedellytykset, jotka ovat keskeisiä toimivien ja oikeudenmukaisten sisämarkkinoiden kannalta. Kansalaisten ja yritysten pitäisi pystyä hyödyntämään saumattomasti neljää perusvapautta samoilla edellytyksillä. EU:n lainsäädännössä edellytetään, että kussakin jäsenvaltiossa perustetaan tasa-arvoista kohtelua edistävä elin. Näiden tasa-arvoelinten tehtävänä on tarjota riippumatonta apua syrjinnän uhreille ja tehdä tutkimuksia ja laatia raportteja syrjintään liittyvistä aiheista, mutta vain rotuun ja etniseen alkuperään sekä sukupuoleen perustuvasta syrjinnästä. Oikeudellisten rajoitusten vuoksi komissio antaa vain ei-sitovia suuntaviivoja niiden toiminnasta. Uhreille annettava apu ja muut yhdenvertaisen kohtelun edistämiseksi toteutettavat toimet vaihtelevat tämän vuoksi jäsenvaltioiden välillä samoin kuin suojelun perusteet. Jotta voitaisiin kehittää helpommin yhtäläistä suojelua syrjintää vastaan ja tehokkaita muutoksenhakukeinoja kaikille, lähitulevaisuudessa voitaisiin harkita siirtymälausekkeen käyttöä. Syrjimättömyys: faktoja ja lukuja ·Eurobarometri-kyselyssä tuli esiin, että EU:ssa 12 prosenttia ihmisistä katsoi kuuluvansa ryhmään, johon kohdistuu syrjintäriski. Noin yksi viidestä vastaajasta ilmoitti henkilökohtaisesta syrjintä- tai häirintäkokemuksesta edeltävien 12 kuukauden aikana. Etniseen alkuperään perustuvaa syrjintää pidetään laajimmalle levinneenä syrjintämuotona, ja sen jälkeen tulevat sukupuoliseen suuntautumiseen, sukupuoli-identiteettiin, uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen ja ikään liittyvä syrjintä. ·Kohteena olevien ihmisten kannalta syrjinnästä johtuva oikeuksien kieltäminen voi johtaa aineelliseen ja/tai aineettomaan vahinkoon, esimerkiksi tulojen menetykseen ja/tai heikompaan terveyteen. Yhteiskunnan kannalta syrjinnällä voi olla haitallista vaikutusta BKT:hen ja verotuloihin sekä sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen.

b) Työntekijöiden sosiaaliturva ja sosiaalinen suojelu (muutoin kuin rajatylittävissä tilanteissa) EU tukee ja täydentää jäsenvaltioiden toimia työntekijöiden sosiaaliturvan ja sosiaalisen suojelun alalla. Alalla on sovellettu yksimielistä päätöksentekoa erityisen lainsäätämisjärjestelyn nojalla siitä lähtien, kun nämä valtuudet otettiin käyttöön Maastrichtin sopimuksella vuonna 1992. Alalla vaadittava yksimielisyys liittyy siihen, että kansalliset sosiaaliturvajärjestelmät ja sosiaalisen suojelun järjestelmät liittyvät tiiviisti kansallisiin talous-, verotus- ja tulonjakomalleihin. Järjestelmissä on suuria eri eroja EU:n sisällä, ja näitä eroja esiintyy määrärahojen suuruudessa, kohdentamisessa ja lähteessä, riskien kattavuudessa ja työmarkkinaosapuolten roolissa Samaan aikaan työmarkkinoiden kehittyessä kansallisten sosiaalisen suojelun järjestelmien on uudistuttava ja nykyaikaistuttava, jotta varmistetaan, että eurooppalainen sosiaalinen malli on edelleen tarkoituksenmukainen, ketään ei jätetä jälkeen ja ihmiset ja yritykset EU:ssa pystyvät hyödyntämään muuttuvaa työelämää mahdollisimman hyvin. Väestörakenteen muutokset, kuten väestön ikääntyminen, alhainen syntyvyys ja elinajanodotteen pidentyminen, vaikuttavat jäsenvaltioiden kykyyn taata riittävä sosiaalinen suojelu. Työikäisen väestön maksuosuudet kutistuvat, ja näin syntyy tarve etsiä sosiaalisen suojelun järjestelmille muita kuin työvoimaan perustuvia rahoituslähteitä. Eri muotoiset työsuhteet, joiden syntymistä ovat kiihdyttäneet teknologiset muutokset ja digitaaliset alustat, ovat jo luoneet aukkoja sosiaalisen suojelun kattavuuteen. Tuleva työelämä vaatii massiivisia sijoituksia elinikäiseen oppimiseen, koulutukseen sekä täydennys- ja uudelleenkoulutukseen, jotka kansalliset sosiaalisen suojelun järjestelmät kattavat riittämättömästi tällä hetkellä. Euroopan sosiaalisen oikeuksien pilarin periaatteet toimivat suunnannäyttäjänä, ja komissio on tähän mennessä ehdottanut EU:n tason toimien keskittämistä suositusten laatimiseen, esimerkiksi suositus sosiaalisen suojelun saatavuudesta työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien kannalta. Neuvosto antoi suositukselle poliittisen suostumuksen joulukuussa 2018 yksimielisesti, ja se odottaa nyt lopullista hyväksyntää. Kun suositus on hyväksytty, sen täytäntöönpano aloitetaan, ja sen vaikutusta sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamiseen on arvioitava. Jos Eurooppa-neuvosto käyttää SEU-sopimuksen 48 artiklan 7 kohdan mukaista siirtymälauseketta ja päättää ryhtyä soveltamaan määräenemmistöpäätöstä kyseisellä alalla tai kyseisessä tapauksessa, neuvosto voi tehdä ratkaisun määräenemmistöllä eikä enää yksimielisesti, kun se hyväksyy suosituksia kyseisellä alalla tai kyseisessä tapauksessa SEUT-sopimuksen 292 artiklan perusteella. Siirtyminen määräenemmistöpäätökseen edistäisi sopimukseen pääsemistä suosituksista, joilla ohjataan ja tuetaan lähentymisprosessia, jossa tavoitteena ovat 2000-luvulle soveltuvat sosiaalisen suojelun järjestelmät. EU:n toimissa on joka tapauksessa noudatettava toissijaisuusperiaatetta ja otettava huomioon jäsenvaltioiden sosiaalisen suojelun järjestelmien suuret erot. Lisäksi SEUT-sopimuksen 153 artiklan 4 kohdalla taataan jäsenvaltioiden oikeus määritellä sosiaaliturvajärjestelmiensä perusperiaatteet ja se, että toimet eivät vaikuta olennaisesti näiden järjestelmien rahoituksen tasapainoon. Näin ollen sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamisprosessin ja niiden välisen lähentymisprosessin tukemiseksi siirtymälausekkeen käyttöä voitaisiin harkita lähitulevaisuudessa hyväksyttäessä suosituksia työntekijöiden sosiaaliturvan ja sosiaalisen suojelun alalla. c) Sellaisten kolmansien maiden kansalaisten palvelussuhteen ehdot, jotka oleskelevat laillisesti unionin alueella Useissa laillista maahanmuuttoa koskevissa EU:n direktiiveissä säännellään maahantulon ja oleskelun edellytyksiä ja kolmansien maiden kansalaisten eri ryhmien, kuten opiskelijoiden, tutkijoiden, kausityöntekijöiden ja yrityksen sisäisten siirron saaneiden työntekijöiden, oikeuksia. Nämä direktiivit on hyväksytty SEUT-sopimuksen 79 artiklan 2 kohdan nojalla määräenemmistöpäätöksellä ja siten, että Euroopan parlamentilla on yhteispäätösvaltuudet. Näillä säännöillä on tarkoitus tarjota oikeudenmukainen kohtelu EU:n kansalaisiin nähden eri aloilla, esimerkiksi työsuhteen ehtojen osalta (palkka, ammattipätevyys jne.). EU:n kattavaa työ- ja sosiaalisäännöstöä, jolla esimerkiksi varmistetaan oikeudenmukaiset työolot ja suojellaan työterveyttä ja -turvallisuutta, sovelletaan kuitenkin kansallisuudesta riippumatta kaikkiin työntekijöihin, jotka kuuluvat jonkin jäsenvaltion työlainsäädännön piiriin. Lisäksi unioni on hyväksynyt suosituksia aktivointitoimenpiteistä niille, joilla on vaikeuksia työmarkkinoilla. Ne perustuvat perussopimuksen eri määräyksiin, joihin sovelletaan määräenemmistöpäätöstä. EU on esimerkiksi antanut ohjeita nuorisotakuun muodossa, neuvoston suosituksen pitkäaikaistyöttömien työllistämisestä ja neuvoston suosituksen taitojen parantamisesta. Näitä suosituksia sovelletaan myös laillisesti oleskeleviin kolmansien maiden kansalaisiin, ja niissä tunnustetaan, että kolmansien maiden kansalaiset ovat työmarkkinoilla heikossa asemassa ja vaativat räätälöityä tukea. Näiden suositusten täytäntöönpano on käynnissä, ja niiden vaikutusta, myös laillisesti oleskeleviin kolmansien maiden kansalaisiin, on arvioitava. SEUT-sopimuksen 153 artiklan 1 kohdan g alakohta siis mahdollistaa sen, että unioni tukee ja täydentää jäsenvaltioiden toimintaa laillisesti asuvien kolmansien maiden kansalaisten työolojen alalla yksimielisellä päätöksellä, mutta sen soveltamisala vaikuttaa olevan melko suppea. Kun otetaan huomioon voimassa oleva lainsäädäntö maahanmuuton ja sosiaalipolitiikan alalla samoin kuin voimassa olevat suositukset, tällä hetkellä siirtymälausekkeen käyttö tällä alalla ei vaikuta tuovan merkittävää lisäarvoa. d) Työtekijöiden suojelu työsopimuksen päättymisen yhteydessä Työtekijöiden suojelu työsopimuksen päättymisen (irtisanomisen) yhteydessä on keskeisellä sijalla kansallisessa työlainsäädännössä. Se liittyy tiiviisti kansallisiin sosiaalisen suojelun järjestelmiin ja työmarkkinainstituutioihin, kuten työmarkkinaosapuolten rooliin ja työehtosopimusneuvottelujen perinteeseen. Työttömyysetuuksien kestossa ja tasossa, työsopimusten sääntelyn asteessa sekä oikeudellisissa ja muissa prosesseissa on eroja jäsenvaltioiden välillä. EU:n tasolla Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarissa esitetään horisontaaliset periaatteet, jotka kattavat irtisanomissuojan. Juuri kansallisen tason kattavissa suojakehyksissä asetetaan yksittäisten työntekijöiden irtisanomissuojaa koskevat vähimmäisvaatimukset. Kansallisessa lainsäädännössä pystytään parhaiten ottamaan huomioon erilaisten kansallisten suojelujärjestelmien erityispiirteet, esimerkiksi verotukseen liittyvät seikat.