Komission lausunto EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan c alakohdan nojalla Euroopan parlamentin esittämistä muutoksista, jotka koskevat neuvoston yhteistä kantaa ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (neljäs liikennevakuutusdirektiivi) komission ehdotusta muuttava EY:n perustamissopimuksen 250 artiklan 2 kohdan nojalla esittämä /* KOM/2000/0094 lopull. - COD 97/0264 */





KOMISSION LAUSUNTO EY:n perustamissopimuksen 251 (2) (c) artiklan nojalla Euroopan parlamentin esittämistä muutoksista, jotka koskevat neuvoston yhteistä kantaa ehdotuksesta EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (Neljäs liikennevakuutusdirektiivi) KOMISSION EHDOTUSTA MUUTTAVA EY:n perustamissopimuksen 250 (2) artiklan nojalla PERUSTELUT EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan mukaan komission on annettava lausunto tarkistuksista, joita Euroopan parlamentti on ehdottanut toisessa käsittelyssään. Näin ollen komissio esittää tässä asiakirjassa lausuntonsa parlamentin ehdottamista 19 tarkistuksesta. EY:n perustamissopimuksen 250 artiklan 2 kohdan nojalla komissio esittää samalla muutetun ehdotuksen, johon sisältyvät ne parlamentin tarkistukset, jotka komissio on hyväksynyt joko kokonaan tai sisällöltään. 1. TAUSTAA Edellä tarkoitettu direktiiviehdotus perustuu perustamissopimuksen 95 artiklan (ent. 100 a artikla) ja 47 artiklan 2 kohtaan (ent. 57 artiklan 2 kohta) . Komissio toimitti sen Euroopan parlamentille ja neuvostolle 14. lokakuuta 1997 (KOM(1997)510 lopullinen - 1997/0264(COD)). Ehdotus laadittiin sen jälkeen kun Euroopan parlamentti oli tehnyt asiaa koskevan aloitteen 26. lokakuuta 1995 EY:n perustamissopimuksen 192 artiklan (ent. 138 b artikla) mukaisesti antamassaan päätöslauselmassa. Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa 25. maaliskuuta 1998. Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa ensimmäisessä käsittelyssä 16. heinäkuuta 1998. Komissio hyväksyi 31. maaliskuuta 1999 muutetun direktiiviehdotuksen. Siinä otettiin huomioon (joko kokonaan tai sisällöltään tai muutosten jälkeen) 26 tarkistusta, joita parlamentti oli ehdottanut ensimmäisessä käsittelyssä. Neuvosto hyväksyi yhteisen kannan yksimielisesti 21. toukokuuta 1999. Komissio hyväksyi täysin neuvoston yhteisen kannan. Euroopan parlamentti käsitteli neuvoston yhteistä kantaa toisen kerran 15. joulukuuta 1999 ja teki siihen 19 tarkistusta. Tässä lausunnossa esitetään komission kanta Euroopan parlamentin tarkistuksiin EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti. 2. KOMISSION EHDOTUKSEN TARKOITUS Komission ehdotuksen tarkoituksena on helpottaa vahingonkorvausvaatimusten tekemistä sellaisten henkilöiden kannalta, jotka ovat väliaikaisesti kotijäsenvaltionsa ulkopuolella oleskellessaan ("ulkomaalaisina") kärsineet vahinkoa, jonka aiheuttanut moottoriajoneuvo on rekisteröity muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa vahingonkärsijä asuu. Direktiivin tarkoituksena on saada aikaan nopea ja käytännöllinen ratkaisu, jonka avulla korvausvelvollinen vakuutuksenantaja saadaan maksamaan. Näin voidaan luoda suoja autoilijoille, jotka joutuvat ulkomailla onnettomuuden uhriksi. Direktiivin soveltamisalaan eivät kuulu riita-asiat eli tapaukset, joissa vakuutuksenantaja kiistää vastuunsa tai korvauksen määrän. Tällaisten tapausten ratkaiseminen on tuomioistuinten tehtävä. Direktiivi ei saa vaikuttaa kansainvälisen yksityisoikeuden alaisiin ja kansainvälisiin sopimuksiin. 3. KOMISSION LAUSUNTO PARLAMENTIN EHDOTTAMISTA TARKISTUKSISTA 3.1. Yhteenveto komission kannasta Komissio voi hyväksyä kolme tarkistusta kokonaan ja sen lisäksi yhden tarkistuksen sisällön puolesta. Komissio ei voi hyväksyä 15:tä parlamentin ehdottamaa tarkistusta. 3.2. Parlamentin toisessa käsittelyssä hyväksymät tarkistukset 3.2.1. Kokonaan hyväksytyt tarkistukset 3.2.1.1. Tarkistukset 10 ja 11 (4 artiklan 1 kohdan a alakohta (uusi) ja 4 artiklan 1 kohdan b alakohta (uusi) - "Korvausedustajan valinta") Tämä periaate sisältyy jo yhteiseen kantaan, mutta tarkistukset selkeyttävät tekstiä, niin että siinä mainitaan nimenomaisesti seuraavat asiat: - Vakuutusyritys voi itse valita korvausedustajan. - Jäsenvaltiot eivät voi rajoittaa mahdollisuutta valita korvausedustaja. - Korvausedustaja voi toimia yhden tai useamman vakuutusyrityksen lukuun. 3.2.1.2. Tarkistus 12 (4 artiklan 3 kohta - "Korvausedustajan kielelliset valmiudet") Yhteisen kannan teksti on jo varsin joustava, mutta sen selkeyttä voidaan lisätä täsmentämällä nimenomaisesti, että korvausedustajalla on oltava riittävät kielelliset valmiudet, niin että tapaukset voidaan käsitellä vahingonkärsijän asuinvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä. 3.2.2. Sisällöltään hyväksytty tarkistus 3.2.2.1. Tarkistus 13 (5 artiklan 3 kohta - "Määräaika, jonka kuluessa tietokeskuksen on toimitettava tiedot") Tarkistuksen tavoitteena on vahvistaa kuluttajansuojaa. Siinä käytettyä ilmausta "viipymättä" olisi kuitenkin täsmennettävä, jotta voidaan välttää poikkeavat tulkinnat, kun säännöstä sovelletaan eri jäsenvaltioissa. 3.2.3. Tarkistukset, joita komissio ei hyväksy 3.2.3.1. Tarkistukset 1, 2, 8 ja 9 (Johdanto-osan 8 ja 10 kappale, 1 ja 3 artikla - "Direktiivin soveltamisala") Tarkistuksilla pyritään laajentamaan direktiivin soveltamisalaa kattamaan myös sellaiset kolmansissa maissa sattuvat onnettomuudet, joissa on osallisina kaksi EU:n vakuutusyrityksessä vakuutettua EU:n osapuolta. Tällaisia tapauksia on kuitenkin vähän. Komissio hylkäsi nämä tarkistukset jo parlamentin ensimmäisen käsittelyn jälkeen seuraavista syistä: Tässä, kuten muissakin liikennevakuutusdirektiiveissä, korvausjärjestelmä perustuu vihreäkorttijärjestelmään. Sitä ei voida ulottaa kolmansiin maihin, jotka eivät kuulu kyseisen järjestelmän piiriin ja jotka eivät tunnusta eurooppalaisia vakuutuksia. Vakuutusyritykset eivät suostuisi kattamaan näitä riskejä tai veloittaisivat niiden kattamisesta hyvin korkeat vakuutusmaksut. Kolmansien maiden viranomaiset vaatisivat joka tapauksessa alueelleen tulevia EU:n ajoneuvoja ottamaan rajalla vakuutuksen jostakin kyseisessä maassa toimivasta vakuutusyrityksestä. Direktiivin ja erityisesti sen säännöksen soveltaminen, joka koskee oikeutta vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, voi joutua ristiriitaan vastuuvakuutusta ja kansainvälistä yksityisoikeutta koskevien kolmannen maan sääntöjen kanssa, erityisesti silloin kun kyseinen lainsäädäntö ei tunnusta tällaista oikeutta. Näitä neljää tarkistusta, jotka koskevat kolmansissa maissa tapahtuvia onnettomuuksia, ei voida tässä vaiheessa hyväksyä nykyisessä muodossaan. Komissio saattaa kuitenkin olla valmis tarkastelemaan direktiivin soveltamisalan laajentamista edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottavalla tavalla. Mahdollisessa kompromissiratkaisussa on määritettävä selkeästi ne kolmannet maat, joihin direktiivin soveltamisalaa voidaan todellisuudessa laajentaa. Lisäksi mahdollisessa ratkaisussa olisi vältettävä ristiriitoja kyseisten kolmansien maiden lainsäädännön kanssa. 3.2.3.2. Tarkistus 3 (Johdanto-osan 14 kappale - "Korvausedustajan toimivalta") Tämä tarkistus vähentäisi ehdotuksen oikeusvarmuutta ja heikentäisi siten vahingonkärsijöiden etuja. Viittaus tuomioistuimiin on tarpeen, jotta voidaan estää tulkinta, jonka mukaan korvausedustajan toimivalta voitaisiin rajoittaa ainoastaan hallinnollisiin elimiin niin ettei se kattaisi myös tuomioistuimia. Viittaus kansainväliseen yksityisoikeuteen on tarpeen, jotta voidaan välttää oikeuspaikan valintaa koskevien kansallisten sääntöjen vaikutus. 3.2.3.3. Tarkistus 4 (Johdanto-osan 26 kappale - "Korvauselimelle tehtävät korvausvaatimukset") Tämä tarkistus poistaisi johdanto-osasta kappaleen, jonka tarkoituksena on taata korvausjärjestelmän oikeusvarmuus, avoimuus ja taloudellinen turvallisuus. Direktiivin perusajatuksena ja tarkoituksena on varmistaa, että uhri saa korvauksen, eikä pyrkiä antamaan korvausta kolmansille osapuolille. Korvauselimen tarkoituksena on ainoastaan varmistaa tietyissä tapauksissa, että uhri saa korvauksen; se ei ole mikään ylimmäinen vakuutuksenantaja. Jos vakuutuksenantaja on maksanut uhrille korvauksen, korvauselin ei puutu asiaan. 3.2.3.4. Tarkistus 5 (Johdanto-osan 27 kappale - "Korvauselimen sijaantulo-oikeus") Tämä tarkistus poistaisi johdanto-osasta kappaleen, joka on tärkeä korvausjärjestelmän oikeusvarmuuden, avoimuuden ja taloudellisen turvallisuuden kannalta. Koska sijaantulo-oikeutta koskevat säännöt ovat eri jäsenvaltioissa erilaiset, direktiivillä luotavan sijaantuloa koskevan järjestelmä tulisi olla selkeä ja avoin. 3.2.3.5. Tarkistus 6 (Johdanto-osan 28 kappale - "Vahingonkärsijän asema korvauselimeen nähden") Tämä tarkistus poistaisi johdanto-osasta tärkeän kappaleen, jonka tarkoituksena on suojata vahingonkärsijää ja helpottaa vahingon korvaamista pikaisesti. 3.2.3.6. Tarkistukset 7, 17 ja 18 (Johdanto-osan 29 kappale, 6 artiklan 3 kohta ja 10 artiklan 3 kohta - "Korvauselinten välinen sopimus") Nämä tarkistukset poistaisivat keskeisen elementin, jolle kaikki liikennevakuutusdirektiivit perustuvat: kyseessä on viittaus kansallisten korvauselimien väliseen sopimukseen, joka on korvausjärjestelmän perusta. Direktiivillä ei luoda korvauselimille kokonaan uutta rakennetta, vaan se perustuu olemassa olevien toimistojen järjestelmään. Ensimmäisen liikennevakuutusdirektiivin perusteella saatu kokemus osoittaa, että direktiivillä perustettava järjestelmä edellyttää toimistojen välisen sopimuksen hyväksymistä. Tukeutuminen olemassa olevaan toimistojen järjestelmään on myös toissijaisuusperiaatteen mukaista. 3.2.3.7. Tarkistus 14 (6 artiklan 1 kohdan 4 alakohta - "Korvauselimen toimenpiteiden lopettaminen") Tämä tarkistus poistaisi kohdan, joka on tärkeä korvausjärjestelmän oikeusvarmuuden, avoimuuden ja taloudellisen turvallisuuden kannalta. Direktiivin perusajatuksen mukaan korvauselin ei korvaa vakuutuksenantajaa, vaan ryhtyy toimiin ainoastaan tietyissä olosuhteissa sen varmistamiseksi, että uhri saa korvauksen. Korvauselin maksaa uhrille korvauksen ainoastaan siinä tapauksessa, ettei korvausvelvollinen vakuutuksenantaja ole nimennyt korvausedustajaa tai ettei vakuutuksenantajalle asetettua velvollisuutta antaa perusteltu vastaus (jossa joko esitetään perusteltu korvausehdotus tai hylätään korvausvaatimus perusteluin) tietyn määräajan kuluessa ole noudatettu. Jos vakuutuksenantaja ei anna perusteltua vastausta annetussa määräajassa, on määrättävä "riittävän tehokkaat ja järjestelmälliset taloudelliset seuraamukset tai vastaavat hallintosanktiot". 3.2.3.8. Tarkistus 15 (6 artiklan 1 kohdan 5 alakohta - "Korvauselimen ilmoittamisvelvollisuutta koskeva määräaika") Tämä tarkistus poistaisi kohdan, joka on tärkeä korvausjärjestelmän oikeusvarmuuden ja avoimuuden kannalta. Määräaika on tarpeen säätää, koska korvauselimellä on oltava riittävästi aikaa harkita ja tarkistaa uhrin antamia tietoja. Määräaika on tarpeellinen myös uhrin kannalta hänen etujensa suojelemiseksi. 3.2.3.9. Tarkistus 16 (6 artiklan 1 kohdan 6 alakohta - "Hyvityksen maksaminen sille korvauselimelle, joka on suorittanut korvauksen uhrille") Tapa, jolla korvauksen uhrille suorittanut korvauselin saa hyvityksensä, kuuluu toissijaisuusperiaatteen perusteella jäsenvaltioiden toimivallan alaisuuteen. Yhteinen kanta sisältää tätä vastaavan säännöksen, jonka tarkoituksena on turvata oikeusvarmuus. Säännöksessä todetaan selkeästi, että korvauselimen uhrille maksama korvaus ei saa olla riippuvainen viime kädessä vastuussa olevan tahon korvauselimelle suorittamasta hyvityksestä. 3.2.3.10. Tarkistus 19 (10 artiklan 4 kohta - "Vahingonkärsijälle edullisemmat säännökset") Tämä tarkistus poistaisi yleisluonteisen säännöksen, joka on otettu säädökseen kuluttajansuojaan ja toissijaisuuteen liittyvistä syistä. Jäsenvaltioilla on edelleen mahdollisuus antaa parempi suoja kuin mitä direktiivissä säädetään. Ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIRECTIIVI moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (Neljäs liikennevakuutusdirektiivi) KOMISSION EHDOTUSTA MUUTTAVA EY:n perustamissopimuksen 250 (2) artiklan nojalla EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 95 artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen[1], [1] EYVL C 343, 13.11.1997, s. 11. ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon[2], [2] EYVL C 157, 25.5.1998, s. 6. noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä[3], [3] Euroopan parlamentin lausunto 16 päivältä heinäkuuta 1998 (EYVL C 292, 21.9.1998, s. 123), neuvoston yhteinen kanta (EYVL C 232, 13.8.1999, s. 8) ja Euroopan parlamentin päätös ... (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä). sekä katsovat, seuraavaa (1) Tällä hetkellä moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten väliset erot muodostavat esteen henkilöiden ja vakuutuspalvelujen vapaalle liikkuvuudelle. (2) On näin ollen tarpeen lähentää tätä lainsäädäntöä sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan parantamiseksi. (3) Neuvosto on antanut direktiivillä 72/166/ETY[4] säännökset moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaan saattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä. [4] EYVL L 103, 2.5.1972, s. 1. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 84/5/ETY (EYVL L 8, 11.1.1984, s. 17). (4) Neuvosto on antanut direktiivissä 88/357/ETY[5] sellaisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamista koskevat säännökset, jotka koskevat muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta ja joilla pyritään palvelujen vapaan tarjoamisen helpottamiseen. [5] EYVL L 172, 4.7.1988, s. 1. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 92/49/ETY (EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1). (5) Vihreäkorttitoimistojen toiminnalla varmistetaan vahinkojen ongelmaton korvaaminen vahingonkärsijän omassa maassa myös siinä tapauksessa, että onnettomuuden toinen osapuoli on kotoisin jostain toisesta Euroopan maasta. (6) Vihreäkorttitoimistojen järjestelmä ei ratkaise hankaluuksia, joita aiheutuu, kun vahingonkärsijän on esitettävä vaatimuksensa toisessa maassa siellä asuvalle vastapuolelle sekä kyseisessä maassa toimiluvan saaneelle vakuutusyritykselle (vieras oikeuskäytäntö, vieras kieli, totutusta poikkeava korvaamiskäytäntö, usein myös korvauksen saamisen perusteeton pitkittyminen). (7) Euroopan parlamentti teki perustamissopimuksen 192 artiklan 2 kohdan mukaisen aloitteen liikenneonnettomuuden uhrin kotimaan ulkopuolella tapahtuneista onnettomuuksista aiheutuvien vahinkojen korvaamismenettelystä 26 päivänä lokakuuta 1995 antamallaan päätöslauselmalla[6], jossa se kehotti komissiota antamaan ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kyseisten ongelmien ratkaisemiseksi. [6] EYVL C 308, 20.11.1995, s. 108. (8) On tarkoituksenmukaista täydentää direktiiveillä 72/166/ETY, 84/5/ETY[7] ja 90/232/ETY[8] luotuja järjestelyjä, jotta moottoriajoneuvo-onnettomuuden vuoksi vahingon kärsineille voitaisiin taata yhtäläinen kohtelu riippumatta siitä, missä vahingot sattuvat; jos vahinko on sattunut jossain muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, missä vahingonkärsijä asuu, vahingonkärsijöiden korvausvaatimusten selvittämisessä on puutteita. [7] Toinen neuvoston direktiivi (84/5/ETY), annettu 30 päivänä joulukuuta 1983, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 8, 11.1.1984, s. 17). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 90/232/ETY (EYVL L 129, 19.5.1990, s. 33). [8] Kolmas neuvoston direktiivi (90/232/ETY), annettu 14 päivänä toukokuuta 1990, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä (EYVL L 129, 19.5.1990, s. 33). (9) Vahingonkärsijälle olisi annettava oikeus vaatia korvausta suoraan vahingosta vastuussa olevan vakuutusyritykseltä. (10) Tyydyttävä ratkaisu voisi olla sellainen, että niillä vahingonkärsijöillä, jotka ovat joutuneet moottoriajoneuvo-onnettomuuteen jäsenvaltiossa, joka ei ole heidän asuinvaltionsa, olisi oikeus esittää korvausvaatimus asuinjäsenvaltiossaan vahingosta vastaavan osapuolen vakuutusyrityksen kyseiseen maahan nimeämälle korvausedustajalle. (11) Tämä ratkaisu mahdollistaisi vahingon selvittämisen vahingonkärsijälle tutulla tavalla, kun vahinko on tapahtunut vahingonkärsijän asuinjäsenvaltion ulkopuolella. (12) Järjestelmä, jossa korvausedustaja toimii vahingonkärsijän asuinvaltiossa, ei vaikuta yksittäiseen tapaukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen eikä tuomioistuimen toimivaltaan. (13) Se, että vahingonkärsijä voi vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, on tällaisten korvausedustajien nimeämisen looginen täydennys ja sillä parannetaan lisäksi yleisesti niiden henkilöiden oikeusturvaa, jotka ovat kärsineet vahinkoa moottoriajoneuvo-onnettomuuksissa muussa jäsenvaltiossa kuin asuinvaltiossaan. (14) Jotta kyseiset puutteet voidaan korjata, on huolehdittava siitä, että se jäsenvaltio, jossa vakuutusyrityksellä on toimilupa, vaatii vakuutusyritystä nimeämään muihin jäsenvaltioihin näissä jäsenvaltioissa asuvia tai niihin sijoittautuneita korvausedustajia, jotka kokoavat kaikki tarvittavat tällaisten vahinkojen korvausvaatimuksiin liittyvät tiedot ja ryhtyvät asianmukaisiin toimiin vahinkojen korvaamiseksi vakuutusyrityksen nimissä ja tämän laskuun mukaan lukien korvausten maksaminen; korvausedustajilla on oltava riittävät toimivaltuudet, jotta he voivat edustaa vakuutusyritystä sen suhteissa vahingonkärsijöihin ja myös, jotta ne voivat edustaa vakuutusyritystä kansallisiin viranomaisiin nähden, tarvittaessa myös tuomioistuimissa, jos se on tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista. (15) Korvausedustajan toiminta ei ole riittävä peruste tuomioistuimen toimivallalle siinä jäsenvaltiossa, jossa vahingonkärsijä asuu, jos tämä ei muutoin ole tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaista. (16) Korvausedustajien nimeäminen on eräs direktiivin 73/239/ETY[9] liitteen A kohdan vakuutusluokkaan 10 kuuluvan vakuutusliikkeen aloittamisen ja harjoittamisen edellytys, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta; edellytys sisältyy sen jäsenvaltion viranomaisilta saatavaan yhteen viralliseen toimilupaan, jossa vakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee direktiivin 92/49/ETY[10] II osaston mukaisesti; tämä edellytys koskee myös vakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka on yhteisön ulkopuolella ja jotka ovat saaneet toimiluvan vakuutustoimintaa varten yhteisön jäsenvaltion alueella; direktiiviä 73/239/ETY olisi muutettava ja täydennettävä tämän mukaisesti. [9] Ensimmäinen neuvoston direktiivi (73/239/ETY), annettu 24 päivänä heinäkuuta 1973, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7). [10] Neuvoston direktiivi (92/49/ETY), annettu 18 päivänä kesäkuuta 1992, muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) (EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7). (17) Sen lisäksi, että taataan se, että vahingonkärsijän asuinvaltiossa on vakuutusyrityksen edustaja, on tarkoituksenmukaista taata vahingonkärsijälle oikeus vahingonkorvausvaatimusten pikaiseen käsittelyyn; näin ollen on tarpeellista sisällyttää kansalliseen lainsäädäntöön säännös vakuutusyrityksiä koskevista tarkoituksenmukaisista tehokkaista ja järjestelmällisistä rahallisista tai hallinnollisista seuraamuksista, jollaisista mainittakoon kiellot yhdistettynä hallinnollisiin sakkoihin, säännölliset ilmoitukset valvontaviranomaisille, paikalla suoritettavat tarkastukset, ilmoitukset kansallisessa virallisessa lehdessä sekä muissa lehdissä, yrityksen toiminnan keskeyttäminen (uusien sopimusten tekemiselle tietyksi ajanjaksoksi asetettu kielto), valvontaviranomaisen erityisedustajan nimeäminen valvomaan sitä, että liiketoimintaa harjoitetaan vakuutuslakien mukaisesti, tälle liiketoiminnalle myönnetyn toimiluvan peruuttaminen, yrityksen hallituksen jäsenille tai johtajille tai yrityksessä määräämisvaltaa käyttäville henkilöille asetettavat seuraamukset, jos varsinainen vakuutusyritys tai tämän edustaja laiminlyö velvollisuutensa tehdä korvaustarjous kohtuullisessa ajassa; edellä sanottu ei kuitenkaan rajoita muiden tarkoituksenmukaisiksi katsottujen, erityisesti valvontalain mukaisten, toimenpiteiden soveltamista; on kuitenkin edellytettävä, että vahingonkorvausvelvollisuutta ja aiheutunutta vahinkoa ei ole riitautettu, jotta vakuutusyritys voi esittää perustellun korvaustarjouksen säädetyssä määräajassa; perusteltu tarjous olisi tehtävä kirjallisesti, ja sen on sisällettävä ne seikat, joiden perusteella vastuuvelvollisuus ja vahingot on arvioitu. (18) Kyseisten seuraamusten lisäksi on aiheellista säätää, että vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen päättämälle, vahingonkärsijälle suoritettavalle korvaussummalle kertyy korkoa, jos tarjousta ei ole tehty edellä mainitussa säädetyssä määräajassa; jos jäsenvaltiolla on voimassa olevat kansalliset säännöt, jotka kattavat korkovaatimuksen myöhästyneelle maksulle, tämä säännös voidaan panna täytäntöön kyseisiä sääntöjä koskevalla viittauksella. (19) Moottoriajoneuvo-onnettomuuksien seurauksena vahinkoa kärsineiden on joskus vaikea saada selville sen vakuutusyrityksen nimeä, joka on antanut onnettomuudessa mukana ollutta ajoneuvoa koskevan vakuutuksen ajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta. (20) Jäsenvaltioiden olisi tällaisten vahingonkärsijöiden etujen turvaamiseksi perustettava tietokeskuksia tietojen nopean saatavuuden varmistamiseksi; mainittujen tietokeskusten olisi annettava vahingonkärsijän käyttöön myös tietoja korvausedustajista; on välttämätöntä, että tietokeskukset toimivat yhteistyössä ja vastaavat nopeasti korvausedustajia koskeviin tiedonsaantipyyntöihin, joita muiden jäsenvaltioiden tietokeskukset esittävät; vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta, että nämä tietokeskukset keräävät tietoja vakuutusturvan tosiasiallisesta päättymispäivästä, mutta ei vakuutuksen alkuperäisen voimassaoloajan päättymisen osalta, jos sopimuksen kesto on pidentynyt sen johdosta, ettei sitä ole peruutettu. (21) On tarpeen antaa erityissäännöksiä sellaisia ajoneuvoja (esimerkiksi hallituksen tai armeijan ajoneuvoja) varten, jotka on vapautettu pakollisesta vastuuvakuutussuojasta. (22) Vahingonkärsijällä voi olla perusteltu syy saada tieto ajoneuvon omistajan tai tavanomaisen kuljettajan tai rekisteröidyn haltijan henkilöllisyydestä, jos hän voi saada korvausta ainoastaan kyseisiltä henkilöiltä siksi että ajoneuvo ei ole asianmukaisesti vakuutettu tai vahinko on vakuutussummaa suurempi, jolloin tämä tieto on myös annettava asianmukaisesti. (23) Tietyt annetut tiedot, kuten ajoneuvon omistajan tai tavanomaisen kuljettajan nimi ja osoite ja vakuutussopimuksen numero tai ajoneuvon rekisterinumero, ovat yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24. päivänä lokakuuta 1995 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 95/46/EY[11] tarkoitettuja henkilötietoja; sellaisten tietojen käsittelyn tämän direktiivin soveltamiseksi on sen vuoksi oltava direktiivin 95/46/EY mukaisesti annettujen kansallisten säännösten mukaista; ajoneuvon tavanomaisen kuljettajan nimi ja osoite on ilmoitettava vain, jos siitä säädetään kansallisessa lainsäädännössä. [11] EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31. (24) On tarpeen säätää, että vahingonkärsijä voi kääntyä jonkin korvauselimen puoleen, jos vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa tai jos tämän suorittama korvaus viivästyy huomattavasti tai jos vakuutusyritystä ei saada selville, jotta taattaisiin, ettei vahingonkärsijä jää ilman korvausta, johon hän on oikeutettu; korvauselimen toimenpiteet olisi rajoitettava harvoihin yksittäistapauksiin, joissa vakuutusyritys on laiminlyönyt velvollisuutensa mahdollisten seuraamusten asettamisesta huolimatta. (25) Korvauselimen tehtävänä on korvausvaatimusten selvittely vahinkoa kärsineen vahinkojen osalta ainoastaan tapauksissa, jotka on objektiivisesti määritetty, ja tämän vuoksi kyseisen elimen on itse asiaa tutkimatta rajoituttava sen varmistamiseen, että korvaustarjous on tehty vahvistettujen aikarajojen ja menettelyjen mukaisesti. (26) Oikeushenkilöillä (esimerkiksi toisilla vakuutusyrityksillä tai sosiaaliturvaelimillä), jotka ovat lain mukaan vahingonkärsijän tai tämän vakuutusyrityksen sijaantulijoita liikennevahingon aiheuttajalle tehtävässä korvausvaatimuksessa, ei saisi olla oikeutta esittää vastaavaa korvausvaatimusta korvauselimelle. (27) Korvauselimellä olisi oltava sijaantulo-oikeus siltä osin, kuin se on suorittanut korvausta vahingonkärsijälle; vakuutusyritykseen kohdistuvien korvauselimen jatkotoimien helpottamiseksi silloin, kun vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa tai korvauksen maksaminen viivästyy selvästi, vahingonkärsijän asuinvaltiossa sijaitsevalla korvauselimellä olisi ilman eri toimenpiteitä oltava oikeus vaatia korvausta vahingonkärsijän asemesta vastaavalta elimeltä siinä valtiossa, johon vakuutusyritys on sijoittunut; viimeksi mainittu elin voi parhaiten käynnistää korvauksenhakumenettelyn vakuutusyritystä vastaan. (28) Vaikka jäsenvaltiot voivat säätää korvauselimelle tehtävän korvausvaatimuksen toissijaisuudesta, ei voida kuitenkaan edellyttää, että vahingonkärsijä on velvollinen esittämään korvausvaatimuksensa vahingosta vastuussa olevalle ennen sen esittämistä korvauselimelle; vahingonkärsijän aseman olisi tässä tapauksessa oltava vähintään sama kuin silloin, kun takuurahastolle esitetään direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti korvausvaatimus. (29) Tämän järjestelmän toimiminen voidaan toteuttaa käytännössä jäsenvaltioiden tekemällä tai hyväksymällä korvauselinten välisellä sopimuksella, joka koskee niiden tehtäviä ja velvoitteita sekä korvausmenettelyjä. (30) Sellaisia tapauksia varten, joissa moottoriajoneuvon, jonka käytöstä liikennevahinko aiheutui, vakuutusyritystä ei pystytä selvittämään, olisi säädettävä, että vahingonkärsijälle maksetusta korvaussummasta vastaa viime kädessä direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa säädetty takuurahasto, joka sijaitsee siinä jäsenvaltiossa, jossa on sen vakuuttamattoman ajoneuvon pysyvä kotipaikka, jonka käytöstä vahinko aiheutui; niitä tapauksia varten, joissa ajoneuvoa ei pystytä tunnistamaan, on säädettävä siitä, että korvaussummasta vastaa viime kädessä direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa säädetty takuurahasto, joka sijaitsee siinä jäsenvaltiossa, jossa vahinko tapahtui, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Soveltamisala Tällä direktiivillä on tarkoitus antaa erityissäännökset, joita sovelletaan niihin vahingonkärsijöihin, joilla on oikeus saada korvaus sellaisista liikenneonnettomuuksista johtuvista vahingoista tai vammoista, jotka sattuvat muussa jäsenvaltiossa kuin vahingonkärsijän asuinvaltiossa ja joissa aiheuttajana on ajoneuvo, joka on vakuutettu jossakin jäsenvaltiossa ja jonka pysyvä kotipaikka on siellä. 4 ja 6 artiklaa sovelletaan ainoastaan vahinkotapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet sellaisen ajoneuvon käytöstä, (a) joka on vakuutettu muussa jäsenvaltiossa kuin vahingonkärsijän asuinvaltiossa olevassa toimipaikassa ja (b) jonka pysyvä kotipaikka on jossain muussa jäsenvaltiossa kuin vahingonkärsijän asuinvaltiossa. 7 artiklaa sovelletaan myös vahinkoihin, joissa aiheuttajana on direktiivin 72/166/ETY 6 ja 7 artiklassa tarkoitettu kolmannen maan ajoneuvo. 2 artikla Määritelmät Tässä direktiivissä tarkoitetaan: (a) 'vakuutusyrityksellä' yritystä, joka on saanut virallisen toimilupansa direktiivin 73/239/ETY 6 artiklan tai 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti, (b) 'toimipaikalla' vakuutusyrityksen pääkonttoria, asioimistoa tai sivukonttoria sellaisena kuin se määritellään direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan c alakohdassa, (c) 'ajoneuvolla' ajoneuvoa sellaisena kuin se määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 1 kohdassa, (d) 'vahingonkärsijällä' vahingon kärsinyttä osapuolta sellaisena kuin se määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 2 kohdassa, (e) 'sillä jäsenvaltiolla, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka', aluetta, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka, sellaisena kuin alue määritellään direktiivin 72/166/ETY 1 artiklan 4 kohdassa. 3 artikla Suora korvauksenvaatimisoikeus Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että muussa jäsenvaltiossa kuin vahingonkärsijän asuinvaltiossa sattuneissa liikennevahingoissa vahingonkärsijällä on oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä. 4 artikla Korvausedustajat 1. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen, että jokainen vakuutusyritys, joka kattaa direktiivin 73/239/ETY liitteen A kohdan vakuutusluokkaan 10 luokitellut riskit, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta, nimeää korvausedustajan jokaiseen muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa se on saanut virallisen toimilupansa. Korvausedustajan tehtävänä on 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa sattuneista liikennevahingoista johtuvien korvausvaatimusten käsittely ja selvittely. Korvausedustajan on asuttava siinä jäsenvaltiossa tai oltava sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, johon hänet on nimetty. (a) Vakuutusyritys voi itse valita korvausedustajan. Jäsenvaltiot eivät voi rajoittaa tätä valintaa. (b) Korvausedustaja voi toimia yhden tai useamman vakuutusyrityksen lukuun. 2. Korvausedustaja kokoaa kaikki tällaisten korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta päästäisiin neuvottelutulokseen korvausten maksamisesta. Vaatimus korvausedustajan nimeämisestä ei poista vahingonkärsijältä tai tämän vakuutusyritykseltä oikeutta vaatia korvausta suoraan vahingonaiheuttajalta tai tämän vakuutusyritykseltä. 3. Korvausedustajalla on oltava riittävät toimivaltuudet ja kielelliset valmiudet voidakseen edustaa vakuutusyritystä 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa vahingonkärsijöihin nähden ja voidakseen täysin korvata näiden vaatimukset. Korvausedustajien on kyettävä tutkimaan tapauksia vahingonkärsijän asuinvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä. 4. Jäsenvaltioiden on säädettävä velvoitteista ja niihin liittyvistä tarkoituksenmukaisista, tehokkaista ja järjestelmällisistä rahallisista tai vastaavista hallinnollisista seuraamuksista sen varmistamiseksi, että kolmen kuukauden kuluessa päivästä, jona vahingonkärsijä on esittänyt korvausvaatimuksensa suoraan joko vahingonaiheuttajan vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle, (a) vahingonaiheuttajan vakuutusyrityksen tai tämän korvausedustajan on esitettävä perusteltu korvaustarjous, jos korvausvastuuta ei kiistetä ja jos vahinkojen suuruus on määritetty, tai (b) vakuutusyrityksen, jolle korvausvaatimus on esitetty, tai tämän korvausedustajan on annettava perusteltu vastaus korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin, jos korvausvastuu kiistetään tai sitä ei ole tarkasti määritetty tai jos vahinkojen suuruutta ei ole kokonaan määritetty. Jäsenvaltioiden on annettava säännökset sen varmistamiseksi, että jos tarjousta ei ole tehty kolmen kuukauden määräajassa, vahingonkärsijälle maksettavalle, vakuutusyrityksen tarjoamalle tai tuomioistuimen määräämälle korvaussummalle maksetaan korkoa. 5. Komission on annettava kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle 4 kohdan ensimmäisen alakohdan täytäntöönpanosta ja tämän säännöksen tehokkuudesta sekä kansallisten seuraamussäännösten vastaavuudesta ...[12] mennessä sekä tehtävä tarvittaessa ehdotuksia. [12] 5,5 vuotta tämän direktiivin voimaantulopäivästä. 6. Korvausedustajan nimeäminen ei sinänsä merkitse direktiivin 92/49/ETY 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetun sivukonttorin avaamista, eikä korvausedustajan myöskään katsota olevan direktiivin 88/357/ETY 2 artiklan c alakohdan mukainen toimipaikka tai tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen[13] mukainen toimipaikka. [13] EYVL C 27, 26.1.1998, s. 1 (konsolidoitu toisinto). 5 artikla Tietokeskukset 1. Jotta vahingonkärsijä voisi hakea korvausta, kunkin jäsenvaltion on perustettava tai hyväksyttävä tietokeskus, jonka tehtävänä on: (a) pitää rekisteriä, joka sisältää seuraavat tiedot: (1) niiden moottoriajoneuvojen rekisterinumerot, joilla on pysyvä kotipaikka kyseisen valtion alueella, (2) (i) niiden vakuutussopimusten numerot, jotka koskevat kyseisten ajoneuvojen käyttöä direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevan A osaston luokkaan 10 luokiteltujen riskien osalta, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta, ja päättyneiden vakuutussopimusten osalta tieto vakuutuksen voimassaolon päättymisestä, (ii) vihreän kortin tai rajavakuutussopimuksen numero, jos ajoneuvolle on myönnetty jompikumpi asiakirja, siinä tapauksessa, että ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, (3) vakuutusyritykset, jotka tarjoavat vakuutuksia kyseisten ajoneuvojen käytölle direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevan A osaston luokkaan 10 luokiteltujen riskien osalta, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta sekä tällaisten vakuutusyritysten 4 artiklan mukaisesti nimeämät korvausedustajat, joiden nimet on ilmoitettava tietokeskukselle tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti, (4) luettelo ajoneuvoista, jotka jäsenvaltiossa on direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a ja b kohdan säännösten mukaisesti vapautettu velvollisuudesta kuulua vastuuvakuutuksen piiriin, (5) edellä 4 alakohdassa tarkoitettujen ajoneuvojen osalta: (i) jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan mukaista poikkeusta, direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan toisen alakohdan mukaisesti nimetyn viranomaisen tai elimen nimi, jonka on määrä suorittaa korvaus vahingonkärsijöille siinä tapauksessa, että direktiivin 72/166/ETY 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua menettelyä ei voida soveltaa, (ii) jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, sen elimen nimi, jonka alaisuuteen ajoneuvo kuuluu siinä jäsenvaltiossa, jossa on sen pysyvä kotipaikka, (b) tai järjestää tällaisten tietojen keruu ja jakelu, (c) sekä avustaa osapuolia, joilla on oikeus saada a alakohdan 1, 2, 3, 4 ja 5 alakohdassa mainitut tiedot; näiden tietojen osalta. Edellä a alakohdan 1, 2 ja 3 alakohdassa mainitut tiedot on säilytettävä seitsemän vuotta ajoneuvon rekisteristä poistamisesta tai vakuutussopimuksen päättymisestä. 2. Edellä 1 kohdan a alakohdan 3 alakohdassa tarkoitetut vakuutusyritykset toimittavat kaikkien jäsenvaltioiden tietokeskuksille sen korvausedustajan nimen ja osoitteen, jonka he ovat kussakin jäsenvaltiossa 4 artiklan mukaisesti nimenneet. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vahingonkärsijällä on oikeus onnettomuuden jälkeen seitsemän vuoden ajan saada ilman tarpeetonta viivytystä[14] seuraavat tiedot asuinjäsenvaltionsa tai sen jäsenvaltion tietokeskukselta, jossa ajoneuvon pysyvä kotipaikka on tai jossa liikennevahinko tapahtui: [14] Euroopan parlamentti ehdotti tähän ilmaisua "viipymättä", mutta ilmaisun on oltava täsmällisempi, jotta voidaan välttää poikkeavat tulkinnat, kun säännöstä sovelletaan eri jäsenvaltioissa. (a) vakuutusyrityksen nimi ja osoite, (b) vakuutussopimuksen numero ja (c) vakuutusyrityksen korvausedustajan nimi vahingonkärsijän asuinvaltiossa. Tietokeskusten on toimittava yhteistyössä toistensa kanssa. 4. Tietokeskus toimittaa vahingonkärsijälle tiedon ajoneuvon omistajasta, tavanomaisesta kuljettajasta tai rekisteröidystä haltijasta, jos vahingonkärsijällä on perustellut syyt näiden tietojen saamiseksi. Saadakseen kyseiset tiedot tietokeskus kääntyy erityisesti: (a) vakuutusyrityksen puoleen tai (b) ajoneuvojen rekisteröintitoimiston puoleen. Jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan a alakohdan mukaista poikkeusta, tietokeskus ilmoittaa vahingonkärsijälle kyseisen direktiivin 4 artiklan a alakohdan toisen alakohdan mukaisesti nimetyn viranomaisen tai elimen nimen, jonka on määrä suorittaa korvaus vahingonkärsijöille siinä tapauksessa, että direktiivin 72/166/ETY 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua menettelyä ei voida soveltaa. Jos ajoneuvoon sovelletaan direktiivin 72/166/ETY 4 artiklan b alakohdan mukaista poikkeusta, tietokeskus ilmoittaa vahingonkärsijälle sen elimen nimen, jonka alaisuuteen ajoneuvo kuuluu maassa, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka. 5. Edellä olevista kohdista johtuva henkilötietojen käsittely on suoritettava direktiivin 95/46/EY nojalla annettujen kansallisten säännösten mukaisesti. 6 artikla Korvauselimet 1. Jäsenvaltion on perustettava tai hyväksyttävä korvauselin, jonka tehtävänä on suorittaa korvauksia vahingonkärsijälle 1 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa. Vahingonkärsijä voi esittää korvausvaatimuksen asuinpaikkansa jäsenvaltion korvauselimelle: (a) jos sen ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritys tai vakuutusyrityksen korvausedustaja ei ole antanut perusteltua vastausta korvausvaatimuksessa esitettyihin kohtiin kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun vahingonkärsijä esitti korvausvaatimuksensa tälle vakuutusyritykselle tai korvausedustajalle, tai (b) jos vakuutusyritys ei ole nimennyt korvausedustajaa vahingonkärsijän asuinvaltioon 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tässä tapauksessa vahingonkärsijä ei voi esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos osapuoli on esittänyt korvausvaatimuksen suoraan sen ajoneuvon vakuutusyritykselle, jonka käytöstä vahinko aiheutui, ja jos hän on saanut perustellun vastauksen kolmen kuukauden kuluessa vaatimuksen esittämisestä. Vahingonkärsijä ei voi kuitenkaan esittää korvausvaatimusta korvauselimelle, jos se on ryhtynyt oikeudellisiin toimenpiteisiin suoraan vakuutusyritystä vastaan. Korvauselin ryhtyy toimenpiteisiin kahden kuukauden kuluessa siitä, kun vahingonkärsijä on esittänyt sille korvausvaatimuksen, mutta lopettaa toimenpiteensä, jos vakuutusyritys tai sen korvausedustaja on sittemmin antanut perustellun vastauksen korvausvaatimukseen. Korvauselimen on välittömästi ilmoitettava: (a) ajoneuvon, jonka käytöstä vahinko aiheutui, vakuutusyritykselle tai tämän korvausedustajalle, (b) sen jäsenvaltion korvauselimelle, jossa vakuutussopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on, (c) vahingonaiheuttajalle, jos tämä on tiedossa, että vahingonkärsijä on esittänyt sille korvausvaatimuksen ja että se aikoo vastata siihen kahden kuukauden kuluessa korvausvaatimuksen esittämisestä. Tällä säännöksellä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta pitää tai olla pitämättä tämän elimen suorittamaa korvausta lisäkorvauksena eikä niiden oikeuteen säännellä korvausvaatimuksista sopimisesta kyseisen elimen ja vahingonaiheuttajan tai -aiheuttajien ja muiden vakuutusyritysten tai sosiaaliturvaelinten kesken, joiden on suoritettava korvausta uhrille saman liikennevahingon johdosta. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa sallia laitoksen asettavan korvauksen maksamisen ehdoksi, että vahingonkärsijä jollakin tavoin osoittaa vastuussa olevan henkilön olevan kyvytön maksamaan tai kieltäytyvän maksamasta. 2. Korvauselimellä, joka on suorittanut vahingonkärsijälle korvauksen siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä asuu, on oikeus vaatia hyvitys maksamastaan korvauksesta korvauselimeltä siinä jäsenvaltiossa, jossa korvauksen maksamisen perustana olevan sopimuksen tehneen vakuutusyrityksen toimipaikka on. Tällöin vahingonkärsijän sijaantulo-oikeudet vahingonaiheuttajaa tai tämän vakuutusyritystä vastaan siirtyvät viimeksi mainitulle elimelle siltä osin, kuin sen jäsenvaltion, jossa vahingonkärsijä asuu, korvauselin on suorittanut korvausta kärsitystä vahingosta. Kukin jäsenvaltio on velvollinen tunnustamaan tämän sijaantulo-oikeuden sellaisena kuin siitä toisessa jäsenvaltiossa säädetään. 3. Tämä artikla tulee voimaan: (a) sen jälkeen, kun jäsenvaltioiden perustamat tai hyväksymät korvauselimet ovat keskenään tehneet sopimuksen toiminnoistaan ja velvollisuuksistaan sekä hyvityksen yksityiskohdista, (b) siitä päivästä, jonka komissio vahvistaa todettuaan tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa, että kyseinen sopimus on tehty, ja sitä sovelletaan sopimuksen voimassaolon ajan. Komissio laatii Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän artiklan täytäntöönpanosta ja tämän säännöksen vaikutuksesta ...[15] mennessä ja tekee tarvittaessa ehdotuksia. [15] Viiden vuoden kuluessa tämän direktiivin voimaantulosta. 7 artikla Jos on mahdotonta tunnistaa ajoneuvoa tai määrittää vakuutusyritystä kahden kuukauden kuluessa vahingon tapahtumisesta, vahingonkärsijä voi hakea korvausta sen jäsenvaltion korvauselimeltä, jossa hän asuu. Korvaus suoritetaan direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan säännösten mukaisesti. Korvauselimellä on tällöin oikeus vaatia korvausta tämän direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa esitetyin edellytyksin seuraavasti: (a) tapauksissa, joissa vakuutusyritystä ei voida saada selville: direktiivin 84/5/ETY 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulta takuurahastolta jäsenvaltiossa, jossa on ajoneuvon pysyvä kotipaikka, (b) tapauksissa, joissa ajoneuvo jää tunnistamatta: sen jäsenvaltion takuurahastolta, jossa vahinko tapahtui, (c) tapauksissa, joissa on kyse kolmannen maan ajoneuvoista: sen jäsenvaltion takuurahastolta, jossa vahinko tapahtui. 8 artikla Muutetaan direktiivi 73/239/ETY seuraavasti: (a) Lisätään 8 artiklan 1 kohtaan alakohta seuraavasti: "f) ilmoittavat kuhunkin muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, johon toimilupaa haetaan, nimetyn korvausedustajan nimen ja osoitteen, jos katettava riski on luokiteltu liitteessä olevan A kohdan luokkaan 10, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta.", (b) Lisätään 23 artiklan 2 kohtaan alakohta seuraavasti: "h) ilmoittavat kuhunkin muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, johon toimilupaa haetaan, nimetyn korvausedustajan nimen ja osoitteen, jos katettava riski on luokiteltu liitteessä olevan A kohdan luokkaan 10, rahdinkuljettajan vastuuta lukuun ottamatta.". 9 artikla Muutetaan direktiivi 88/357/ETY seuraavasti: Lisätään 12 a artiklan 4 kohtaan alakohta seuraavasti: "Jos vakuutusyritys on jättänyt nimeämättä edustajan, jäsenvaltiot voivat päättää, että direktiivin 99/..../EY(*) 4 artiklan mukaisesti nimetyn korvausedustajan on hoidettava tämän kohdan mukaisesti nimetyn edustajan tehtävät." (*) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 99/.../EY, annettu ...., moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (EYVL L ...). 10 artikla Täytäntöönpano 1. Jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään ...[16] Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. [16] 24 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. Niiden on sovellettava näitä säännöksiä viimeistään ...[17] [17] 30 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. 2. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 3. Jäsenvaltioiden on perustettava tai hyväksyttävä korvauselin 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti viimeistään ...[18] sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista. Jos korvauselimet eivät ole tehneet 6 artiklan 3 kohdan mukaista sopimusta viimeistään ...[19], komissio ehdottaa tarvittavia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että 6 ja 7 artiklan säännökset voivat tulla voimaan viimeistään ...[20]. [18] 18 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. [19] 24 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. [20] 30 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. 4. Jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti pysyttää voimassa tai saattaa voimaan säännöksiä, jotka ovat vahingonkärsijälle edullisempia kuin tämän direktiivin mukaisesti välttämättömät säännökset. 5. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 11 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 12 artikla Rangaistukset Jäsenvaltioiden on säädettävä rangaistuksista tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta ja toteutettava niiden soveltamisen varmistamiseksi kaikki tarpeelliset toimenpiteet. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, suhteutettuja ja varoittavia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava nämä säännökset komissiolle viimeistään ...[21] ja säännösten myöhemmät muutokset mahdollisimman pian. [21] 24 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulopäivästä. 13 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta Puhemies Puheenjohtaja