Selitysmuistio Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen pöytäkirjaan (Neuvoston 19 päivänä joulukuuta 1997 hyväksymä teksti)



Virallinen lehti nro C 011 , 15/01/1998 s. 0005 - 0012



SELITYSMUISTIO Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen pöytäkirjaan (Neuvoston 19 päivänä joulukuuta 1997 hyväksymä teksti) (98/C 11/02) I JOHDANTO Jäsenvaltioissa ja yhteisön toimielimissä (1) suoritetut eri tutkimukset ja muut selvitykset ovat osoittaneet, että jäsenvaltioiden lainsäädäntö sisältää petosten sekä kansallisten virkamiesten toimesta tapahtuvan lahjuksen antamisen ja ottamisen torjuntaan soveltuvia säännöksiä. Vaikka tällaisen lainsäädännön erityispiirteet vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen, on olemassa yhteisiä tekijöitä, joiden pohjalta voidaan saada aikaan yhteinen määritelmä. On myös todettu, että jäsenvaltioiden rikoslait varsin puutteellisesti soveltuvat sellaisen lahjonnan kansainvälisiin piirteisiin, jossa on mukana yhteisöjen virkamiehiä tai muiden jäsenvaltioiden virkamiehiä ja joka vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin. Näiden kansallisten lainsäädäntöjen yhteisten tekijöiden olemassaolo korostaa tarvetta puuttua asiaan sen edellyttämällä tavalla Euroopan unionin tasolla ja huolehtia siitä, että jäsenvaltioiden rikoslait ovat entistä yhdenmukaisempia suhtautumisessaan sellaisiin lahjonnan muotoihin, joilla on kansainvälisiä ulottuvuuksia. Tätä virkamiesten lahjontaa koskevaa pöytäkirjaa ehdotettiin Espanjan pyynnöstä sen puheenjohtajakaudella, jotta saataisiin 26 päivänä heinäkuuta 1995 tehtyä yleissopimusta (2) täydentävä uusi asiakirja ja tehostettaisiin yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista. Sillä pyritään täyttämään erityisesti yhteisön taloudellisten etujen oikeudellisesta suojaamisesta 6 päivänä joulukuuta 1994 annetun neuvoston päätöslauselman (3) 7 kohdan h alakohdassa esitetty vaatimus, jonka mukaan "jäsenvaltioiden olisi toteutettava tehokkaita toimenpiteitä yhteisöjen taloudellisiin etuihin liittyvän Euroopan yhteisöjen virkamiehiä koskevan lahjonnan rankaisemiseksi." II ARTIKLOJA KOSKEVAT SELITYKSET 1 artikla Näissä alkumääräyksissa määritellään termit "virkamies" ja "yleissopimus" siinä merkityksessä kuin ne ovat tässä pöytäkirjassa. 1.1 `Virkamiehellä` tarkoitetaan kaikkiin eri ryhmiin kuuluvia henkilöitä - yhteisöjen virkamiehiä, kansallisia virkamiehiä tai toisen jäsenvaltion virkamiehiä - sen varmistamiseksi, että pöytäkirjan aineellisia määräyksiä sovelletaan lahjonnan torjunnassa laajasti ja yhdenmukaisesti. Nämä ryhmät määritellään kullakin olevan aseman mukaan. 1.2 Vuoden 1976 sopimusehdotukseen perustuvaa 1 kohdan b alakohtaa sovelletaan "yhteisöjen virkamiehiin", joilla tarkoitetaan sekä nimenomaan vakinaisia virkamiehiä, joita koskevat Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt, että eri henkilöstöryhmiä, joiden kanssa on tehty työsopimus muuhun henkilöstöön kuuluvia henkilöitä koskevien palvelussuhteen ehtojen mukaisesti. Sillä tarkoitetaan myös kansallisia asiantuntijoita, jotka on asetettu Euroopan yhteisöjen käyttöön ja jotka hoitavat vastaavia tehtäviä kuin yhteisöjen virkamiehet ja muut työntekijät. Euroopan yhteisön toimielinten eli komission, Euroopan parlamentin, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimen jäsenet eivät kuulu tämän määritelmän piiriin (ks. huomautukset 4 artiklan 2 kohdan osalta). 1.3 Kyseisen artiklan 1 kohdan b alakohdan viimeisen virkkeen nojalla yhteisöoikeuden mukaisesti perustettujen elinten henkilöstö kuuluu "yhteisöjen virkamiehen" määritelmän piiriin. Tällä hetkellä tämä koskee seuraavia elimiä: - Euroopan yhteistyöjärjestö (4) - Euroopan investointipankki (5) - Euroopan ammatillisen koulutuksen kehittämiskeskus (6) - Euroopan elin- ja työolojen kehittämisäätiö (7) - Firenzen yliopistollinen Eurooppa-instituutti (8) - Euroopan investointirahasto (9) - Euroopan ympäristökeskus (10) - Euroopan koulutussäätiö (11) - Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskus (12) - Euroopan lääkearviointivirasto (13) - Euroopan työturvallisuus- ja työterveysjärjestö (14) - Sisämarkkinoiden yhdenmukaistamisvirasto (tavaramerkit ja mallit) (15) - Euroopan rahapoliittinen instituutti (16) - Yhteisön kasvilajikevirasto (17) - Euroopan unionin elinten käännöskeskus (18) - Euroopan rasismin ja muukalaisvihan seurantakeskus (19). Tämä määräys koskee sellaisten elinten palveluksessa olevia henkilöitä, jotka ovat hyvin laajassa mielessä vastuussa yhteisöjen perussopimusten nojalla jo hyväksytyn tai tulevaisuudessa hyväksyttävän yhteisölainsäädännön soveltamisesta ja joiden tehtävät ovat sellaisia, että heidän lahjomisensa saattaisi vaikuttaa haitallisesti yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamiseen. 1.4 1 kohdan c alakohdassa määritellään "kansallisen virkamiehen" käsite siten, että sillä tarkoitetaan kunkin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä määriteltyä, sen rikoslain soveltamista varten käytettyä virkamiehen tai julkisen viranomaisen määritelmää. Rikoslain mukaista määritelmää pidetään siis ensisijaisena. Jäsenvaltion asettaessa kansallisen virkamiehensä syytteeseen sovelletaan näin ollen tämän valtion kansallista määritelmää. Jos kysymyksessä on toisen jäsenvaltion virkamies, kyseisen toisen jäsenvaltion laissa oleva määritelmä ei ole ratkaiseva, jos kyseisellä henkilöllä ei ole ollut syytteen nostaneen jäsenvaltion lainmukaista virkamiehen asemaa. Tämä seuraa c alakohdan toisesta alakohdasta, jonka mukaan jäsenvaltio voi päättää, että lahjontarikokset, joissa on mukana toisen jäsenvaltion kansallisia virkamiehiä, voivat koskea ainoastaan virkamiehiä, joiden asema soveltuu yhteen syytteen nostaneen jäsenvaltion kansallisten virkamiesten kansallisen lainsäädännön mukaisen aseman kanssa. Viittaus virkamiehen jäsenvaltion lainsäädäntöön merkitsee, että julkisia tehtäviä hoitavien henkilöiden asemaa koskevat kansalliset erityispiirteet voidaan ottaa asianmukaisella tavalla huomioon. Pöytäkirjan 4 artiklan 2 ja 3 kohta osoittavat, että "kansallisen virkamiehen" käsitteeseen eivät välttämättä sisälly jäsenvaltioiden kansanedustuslaitosten jäsenet, ministerit, korkeimpien oikeuksien jäsenet tai tilintarkastustuomioistuinten jäsenet. Tämä ei kuitenkaan estä jäsenvaltiota laajentamasta "kansallisen virkamiehen" määritelmää koskemaan myös yhtä tai useampaa edellä mainituista ryhmistä. 1.5 1 artiklan 2 kohdassa määritellään "yleissopimus" siten, että sillä pöytäkirjassa tarkoitetaan Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta Brysselissä 26 päivänä heinäkuuta 1995 tehtyä yleissopimusta, joka on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä C 316, 27. marraskuuta 1995. 4 artiklan 1 kohdassa, 7 artiklassa ja 9 artiklan 3 kohdassa viitataan kyseisen yleissopimuksen asianomaisiin määräyksiin. 2 artikla 2 artiklassa määritellään yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittavan tai mahdollisesti vahingoittavan, rikokseksi katsottavan lahjuksen ottamisen tunnusmerkit. Määritelmällä pöytäkirja liitetään yleissopimukseen, jota se täydentää. Ilmauksen "on omiaan vaikuttamaan haitallisesti" tarkoituksena on kattaa ne lahjontatapaukset, joilla ei ole ollut tavoiteltua vaikutusta yhteisöjen taloudellisiin etuihin. 2.1 1 kohdassa on esitetty joukko tunnusmerkkejä, joista lahjuksen ottaminen koostuu ja joissa olennaisena osana on teon tahallisuus. 2.2 Lahjuksen ottamisen olennainen osatekijä on tiettyjen asioiden vaatiminen, hyväksyminen ja vastaanottaminen "suoraan tai kolmannen välityksellä". Tähän sisältyy: - virkamiehen yksipuolinen teko siten, että hän vaatii itselleen etua saattamalla toisen henkilön tietoon joko suoraan tai epäsuorasti, että tämän on "maksettava", jos hän haluaa jonkin virkatoimen tehtäväksi tai tekemättä jätettäväksi; asiaan ei vaikuta se, suostutaanko vaatimukseen, vaan itse vaatimus muodostaa rikoksen ytimen; - se, että rikoksentekijä hyväksyy tai ottaa vastaan jotakin hänen ja antajan välisen yhteisymmärryksen perusteella; rikoksen katsotaan tapahtuneen, kun molemmat osapuolet ovat antaneet suostumuksensa, vaikka virkamies myöhemmin jättäisi täyttämättä sopimuksen tai palauttaisi vastaanottamansa lahjuksen. Pöytäkirjassa ei tehdä eroa suorien ja epäsuorien lahjontakeinojen välillä. Välittäjän mahdollinen osallisuus - mikä aiheuttaa sen, että myös virkamiehen epäsuora toiminta voidaan katsoa lahjuksen ottamiseksi - edellyttää, että virkamiehen toiminnan rikollinen luonne on voitava määritellä riippumatta siitä, toimiiko välittäjä hyvässä uskossa vai vilpillisesti. 2.3 Rikos käsittää myös tapauksen, jossa virkamies esimerkiksi pyytää lahjan tai muun etuuden jollekulle muulle kuin itselleen, esimerkiksi puolisolleen tai kumppanilleen, läheiselle ystävälleen, poliittiselle puolueelle tai muulle järjestölle. 2.4 Lahjonnan olennaisen ainesosan muodostavat kaikki virkamiehelle tai jollekin toiselle henkilölle tehdyt tarjoukset, lupaukset tai etuudet. "Mitä tahansa etuja" on tarkoituksellisen laaja käsite, johon sisältyvät sekä aineelliset hyödykkeet (raha, arvoesineet, erilaiset tavarat, suoritetut palvelukset) että kaikki, mistä voi olla epäsuoraa etua, kuten lahjotun henkilön velkojen maksaminen, töiden suorittaminen hänen omistamassaan kiinteistössä. Tämä luettelo ei ole tyhjentävä. Vaaditun, vastaanotetun tai luvatun edun käsitteeseen sisältyvät kaikenlaiset aineelliset tai aineettomat edut. Tämän pöytäkirjan soveltamisen kannalta se ajankohta, jona lahjonnan muodostava asia annetaan tai toimitetaan, on merkityksetön. Koska 2 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainitaan lupauksen hyväksyminen, sen piiriin kuuluvat myös myöhemmin suoritettavat maksut, jos ne perustuvat lahjottavan ja lahjojan väliseen lainvastaiseen sopimukseen. 2.5 Olennaista on, että vaatimus olisi esitettävä tai hyväksymisen tapahduttava ennen kuin virkamies suorittaa tai jättää suorittamatta ehdottamansa tai hyväksymänsä teon. Teksti on yksiselitteinen: ". . . virkamiehen . . . tekoa, jolla hän . . . vaatii tai vastaanottaa etuja tai hyväksyy lupauksen . . . korvaukseksi siitä, että hän toimii . . . tai jättää toimimatta . . .". Tämän perusteella on selvää, että vaatimuksen tai hyväksymisen on ajallisesti tapahduttava ennen kuin virkamies suorittaa teon tai jättää sen suorittamatta. Sellaisen edun vastaanottaminen, joka on saatu teon suorittamisen jälkeen, mutta jota ei ole ennalta vaadittu tai hyväksytty, ei näin ollen ole tämän pöytäkirjan nojalla rangaistavaa. Tätä artiklaa ei myöskään sovelleta lahjoihin, jotka eivät liity mihinkään virkamiehen tehtäviään hoitaessaan tämän jälkeen suorittamaan toimeen. 2.6 Pöytäkirjaa sovelletaan sellaisiin käytänteisiin, jotka kohdistuvat virkamiehen velvollisuuksiin tai tehtäviin. Tämän pöytäkirjan soveltamisalaan kuuluu minkä hyvänsä sellaisen teon suorittaminen, jonka osalta kyseisellä viran- tai toimenhaltijalla on lakiin tai asetukseen perustuvat valtuudet (virkatehtävä), tai sellaisen suorittamatta jättäminen siltä osin, kun tämä on tehty virkavelvollisuutta rikkoen. Tällaisen menettelyn täytyy lisäksi olla sellainen, että se vahingoittaa tai on omiaan vahingoittamaan yhteisöjen taloudellisia etuja. Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä otetaan huomioon tapaukset, joissa virkamies riippumattomuusvelvoitteensa vastaisesti vastaanottaa jonkin etuuden vastineeksi hänelle kuuluvien virkatehtävien suorittamisesta (esim. suosimalla jonkin asian käsittelyä nopeuttamalla sitä tai keskeyttämällä sen). Nämä tapaukset kuuluvat tämän artiklan piiriin. 2.7 2 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioiden edellytetään toteuttavan tarvittavat toimenpiteet rikoslakinsa mukauttamiseksi, jotta 1 kohdassa tarkoitetut menettelyt määritellään rikoksiksi. Näin ollen jäsenvaltioiden tehtäväksi jää arvioida, kattaako niiden voimassa oleva rikoslaki todella kaikki tällaiset henkilöryhmät ja menettelyt, ja niiden on tarvittaessa säädettävä yhdestä tai useammasta rikoksesta, jotka vastaavat näitä menettelyjä. Ne voivat siten säätää joko yhdestä yleisluonteisesta rikoksesta tai useammista erityisrikoksista. 3 artikla Tässä artiklassa kuvataan sellaisen lahjuksen antamisrikoksen tunnusmerkit, joka vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa haitallisesti yhteisöjen taloudellisiin etuihin. Kyseessä on 2 artiklassa määritellyn rikoksen välitön seuraus lahjuksen antajan näkökulmasta katsoen; tarkoituksena on erityisesti varmistaa, että julkinen hallinto toimii asianmukaisesti sekä suojella virkamiehiä mahdollisilta heihin kohdistuvilta lahjomisyrityksiltä, ja taustalla on ajatus siitä, että useimmissa jäsenvaltioissa lahjuksen antaminen ja ottaminen ovat erillisiä, toisistaan riippumattomia rikoksia, joista voidaan syyttää erikseen. 3 artiklan 1 kohdassa määritellään joukko lahjuksen antajaa koskevia rangaistavia menettelyjä, joita on pidettävä lahjuksen antamisena virkamiehelle. 3.1 Ilmaus "tahallista tekoa, jolla luvataan tai annetaan . . . etu . . ." viittaa lahjuksen antajaan, riippumatta siitä, missä ominaisuudessa hän toimii (liike-elämässä, virkamiehenä jne.); lahjuksen antaja voi olla omasta puolestaan tai jonkin yhtiön puolesta toimiva yksityishenkilö tai virkatehtävissä toimiva henkilö. Lahjuksen antamisen on oltava tahallinen teko, jonka nimenomaisena tarkoituksena on saada aikaan virkavelvollisuuksien vastaisten toimien suorittaminen. Kansallisen lainsäädännön mukaan määritellään, onko silloin kyse rikoksesta, kun lahjuksen antaja toimii tahallisesti, mutta erehtyy niiden valtuuksien suhteen, joita hän uskoo kyseisellä virkamiehellä olevan. 3.2 Lahjuksen antamisena pidetään minkä tahansa (aineellisen tai aineettoman) edun lupaamista tai antamista suoraan tai jonkun muun välityksellä riippumatta siitä, onko tarjouksen mukaisesti toimittu tai onko hyötyä saatu. Lahjonta voi olla yksipuolinen tai molemminpuolinen toimi; se voi liittyä aineelliseen tai aineettomaan asiaan: edun käsite on ymmärrettävä laajimmalla mahdollisella tavalla, ellei edellä 2.4 ja 2.5 kohdasta muuta johdu. Kyseisessä artiklassa ei tehdä eroa lahjontayrityksessä käytettyjen suorien tai epäsuorien keinojen välillä. Artikla sisältää virkamieheen joko suoraan tai jonkun muun välityksellä kohdistuvat toimet. 3.3 Lahjuksen antaminen kohdistuu henkilöön, jonka on määritelmän mukaan oltava virkamies, riippumatta siitä, onko kyseinen etu tarkoitettu virkamiehelle itselleen vai jollekin muulle henkilölle. 3.4 Lahjuksen antamisella pyritään samaan tavoitteeseen kuin lahjuksen ottamisella; katso kohta 2.6. 3.5 3 artiklan 2 kohdassa on käytetty samaa sanamuotoa kuin 2 artiklan 2 kohdassa; katso kohta 2.7. 4 artikla Tällä artiklalla tehostetaan petosten ja lahjonnan torjumiseen tähtääviä toimenpiteitä edellyttämällä, että jäsenvaltiot mukauttavat kansallisten virkamiestensä rangaistavaa menettelyä koskevat rikoslakinsa siten, että lait kattavat yhteisöjen virkamiesten vastaavan menettelyn, joka tosiasiallisesti tai mahdollisesti vaikuttaa yhteisöjen tuloihin ja menoihin. 4.1 1 kohta koskee kansallisten viranomaisten virantoimituksessa tekemiä rikoksia, joita kussakin jäsenvaltioissa pidetään yhteisöjen taloudellisiin etuihin vaikuttavana petollisena menettelynä, siten kuin ne on määritelty yleissopimuksen 1 artiklassa. Tällaisissa tapauksissa sovelletaan kaikkien jäsenvaltioiden rikoslaissa rikosten rangaistavuuden osalta rinnastusperiaatetta samalla tavoin kuin 2 ja 3 artiklassa tarkoitettujen rikosten osalta siten, että tiettyyn ryhmään kuuluvien virkamiesten (kansalliset virkamiehet) osalta rikoksiksi katsottavat teot ovat rikoksia myös toiseen ryhmään kuuluvien virkamiesten (yhteisöjen virkamiehet) tekeminä. Tästä periaatteesta seuraa, että jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä kansallisen lain mukaisten petoksiksi katsottujen rikosten käsitteen soveltamiseksi myös virkatehtävissä toimivien yhteisöjen virkamiesten samanlaisiin menettelyihin. Soveltamisen laajentaminen ei koske itse menettelyjä, vaan henkilöryhmiä. Tapa, jolla tämä laajentaminen pannaan täytäntöön, on kunkin jäsenvaltion itsensä päätettävissä. 4.2 23 päivänä marraskuuta 1995 pidetyssä neuvoston istunnossa jäsenvaltiot ja komissio pääsivät yhteisymmärrykseen siitä, että tässä pöytäkirjassa jäsenvaltioiden hallitusten ministereitä ja komission jäseniä olisi kohdeltava samalla tavoin. Tämä näkemys ilmenee 2 kohdasta, sikäli kuin on kyse yhteisön taloudellisia etuja mahdollisesti tai tosiasiallisesti vahingoittavista petoksista sekä pöytäkirjassa määrittelyistä lahjuksen antamis- ja ottamisrikoksista. Jäsenvaltioiden tasolla on kyse hallituksen ministereistä, kansanedustuslaitoksen jäsenistä, korkeimpien tuomioistuinten jäsenistä sekä tilintarkastustuomioistuinten jäsenistä; yhteisön toimielinten osalta on kyse vastaavantasoisista henkilöistä heidän hoitaessaan virkatehtäviään (komission, Euroopan parlamentin, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimen jäsenistä). Tästä seuraa, että rangaistavien petos- ja lahjontarikosten osalta komission jäsenet rinnastetaan jäsenvaltioiden hallitusten ministereihin, Euroopan parlamentin jäsenet kansallisten kansanedustuslaitosten jäseniin, yhteisöjen tuomioistuimen jäsenet korkeimpien kansallisten tuomioistuinten jäseniin ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimen jäsenet vastaaviin kansallisten tilintarkastustuomioistuinten jäseniin. Rinnastuksen mukaisesti kansanedustuslaitoksen jäsenten, hallituksen ministerien jne. tekemiä kyseisiä rikoksia koskevat kansalliset säännökset on ulotettava koskemaan myös edellä mainittuja Euroopan yhteisöjen toimielinten jäseniä. Koska eräissä jäsenvaltioissa ei ole varsinaista tilintarkastustuomioistuinta, sitä vastaava elin on - Yhdistyneessä kuningaskunnassa "National Audit Office" - Irlannissa "Office of the Comptroller and Auditor-General" - Tanskassa "Rigsrevisionen" - Ruotsissa "Riksrevisionsverket" - Suomessa "Valtiontalouden tarkastusvirasto / Statens revisionsverk". 4.3 3 kohdassa annetaan mahdollisuus poiketa 2 kohdan rinnastusperiaatteesta niissä jäsenvaltioissa, joissa hallituksen ministereiden rikosoikeudellisesta vastuusta on säädetty kansallisissa erityistilanteissa sovellettavalla erityislainsäädännöllä. Tämä ei kuitenkaan poista rikosoikeudellista vastuuta komission jäsenten tekemistä tai heitä vastaan tehdyistä rikoksista kansallisen rikoslain yleisten sääntöjen mukaisesti. Tämä mahdollisuus on erityisen käyttökelpoinen Tanskassa, missä ministereiden vastuuta säätelevän rikoslain säännöksiä sovelletaan erityistilanteissa (esimerkiksi silloin, kun ministerin voidaan katsoa olevan rikosoikeudellisessa vastuussa alaistensa tekemistä teoista), joissa muut johtavassa asemassa olevat henkilöt eivät olisi rikosoikeudellisessa vastuussa. 4.4 4 kohdan nojalla edeltävät kohdat, jotka koskevat rinnastamista rangaistavuuden osalta, eivät "rajoita jäsenvaltioiden rikosoikeudellista menettelyä ja toimivaltaisten tuomioistuinten määrittelyä koskevien kunkin jäsenvaltion säännösten soveltamista". 4 artiklan eri kohdat merkitsevät kokonaisuudessaan sitä, ettei pöytäkirjalla voida vaikuttaa rikosoikeudenkäyntiä koskeviin kansallisiin sääntöihin tai niihin sääntöihin, joiden mukaisesti määritetään kyseisten rikosten osalta toimivaltaiset tuomioistuimet, eikä siinä aseteta näitä sääntöjä kyseenalaisiksi. Tästä huolimatta kyseisellä artiklalla voi olla täysimääräinen vaikutus kansallisissa oikeusjärjestelmissä. Viitaten erityisesti 2 kohdan piiriin kuuluviin henkilöihin, joiden osalta rinnastusperiaate yleensä ja poikkeuksetta edellyttää rikoslain mukaista yhtäläistä kohtelua, olisi huomattava seuraavaa. Jos jäsenvaltion erityislaissa annetaan tietylle tuomioistuimelle toimivalta tuomita rikoksesta syytteessä olevia hallituksen ministereitä, kansanedustuslaitoksen jäseniä, korkeimman oikeuden tai tilintarkastustuomioistuimen jäseniä, kyseisellä tuomioistuimella voi olla toimivalta myös vastaavissa eli komission jäseniä, Euroopan parlamentin jäseniä, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja tilintarkastustuomioistuimen jäseniä koskevissa tapauksissa, tämän kuitenkaan rajoittamatta tuomiovaltaa koskevien kansallisten säännösten soveltamista. 4.5 5 kohdassa määrätään, että pöytäkirjalla ei rajoiteta yhteisön toimielinten henkilöstön koskemattomuuden poistamista koskevien säännösten soveltamista. Koskemattomuuden poistaminen on näin ollen ennakkoedellytys tuomiovallan käyttämiselle. Kukin asianomainen toimielin on pöytäkirjan nojalla velvollinen panemaan erioikeuksia ja erivapauksia koskevat säännökset täytäntöön yhteisöoikeuden voimassa olevien menettelyjen ja oikeuskeinojen mukaisesti (20). 5 artikla 5.1 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että 2 ja 3 artiklassa määritellystä lahjuksen antamisesta ja ottamisesta seuraa aina rikosoikeudellinen rangaistus, mikä merkitsee, että ne voidaan saattaa rikostuomioistuimen tutkittaviksi. Tämä määräys koskee myös avunantoa rikokseen ja rikokseen yllyttämistä joihin sovelletaan jäsenvaltioiden rikoslain määritelmien mukaista tulkintaa. Koska lahjuksen antamis- ja ottamisrikos käsittää menettelyn, jolla jotakin luvataan, riippumatta siitä, pidetäänkö tai täytetäänkö tällainen lupaus tosiasiallisesti, ei katsottu tarpeelliseksi velvoittaa saattamaan rangaistavaksi lahjuksen antamisen ja ottamisen yritystä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin halutessaan saattaa myös tällaisen rikoksen yrityksen rangaistavaksi. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen erästä tuomiota lainaten rangaistusten on oltava tehokkaita, rikokseen suhteellisia ja vakuuttavia. Asiassa 68/88 (tuomio 21.9.1989, kok. 2965) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin lausui: (jäsenvaltioiden) "on huolehdittava erityisesti siitä, että yhteisöoikeuden rikkomisesta rangaistaan sellaisin menettelytapoja koskevin ja aineellisin edellytyksin, jotka vastaavat samanluonteisiin ja yhtä merkittäviin kansallisen oikeuden rikkomuksiin sovellettavia edellytyksiä ja joiden mukaan rangaistus on joka tapauksessa tehokas, suhteellinen ja vaikuttava." Tämän tuomion mukaisesti jäsenvaltiot voivat käyttää jossain määrin harkintaa määritellessään annettavien rangaistusten luonteen ja ankaruuden. Aina ei tarvitse välttämättä olla kyse vapausrangaistuksesta. Vankeusrangaistuksen lisäksi tai sijasta voidaan tuomita sakkoja. 5.2 Pöytäkirjassa edellytetään kuitenkin, että jäsenvaltioissa säädetään törkeimpiä tapauksia varten vapausrangaistus, josta voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen. Kunkin jäsenvaltion asiana on oikeusperinteensä pohjalta päättää, mitä perusteita tai tosiseikkoja käytetään rikoksen tärkeyttä määritettäessä. 5.3 2 kohdassa käsitellään rikosoikeuden ja kurinpitosäännösten välistä yhteyttä silloin, kun samaan lahjontatoimeen voidaan soveltaa molempia; ensisijaisena pidetään kansallisen tai Euroopan yhteisöjen kurinpitojärjestelmän riippumattomuuden periaatetta siten, että rikosoikeudenkäyntimenettelyllä "ei rajoiteta kansallisiin tai yhteisöjen virkamiehiin kohdistettavien, toimivaltaisten viranomaisten suorittamien kurinpidollisten toimenpiteiden soveltamista". Joidenkin kansallisten oikeusperinteiden huomioonottamiseksi kyseisessä kohdassa todetaan edelleen, että kansalliset viranomaiset voivat noudattaa oman lainsäädäntönsä periaatteita, joiden mukaisesti samalle henkilölle samasta rikoksesta jo määrätyt kurinpitorangaistukset voidaan ottaa huomioon päätettäessä kyseiselle henkilölle määrättävästä rikosoikeudellisesta rangaistuksesta. Tämä on erityismääräys, joka ei velvoita niitä jäsenvaltioita, joissa kurinpitoseuraamuksia ei tunnusteta tai panna täytäntöön. 6 artikla 6.1 Tässä artiklassa vahvistetaan joukko perusteita, joiden nojalla kansallisille poliisi- ja oikeusviranomaisille annetaan toimivalta tutkia pöytäkirjan soveltamisalaan kuuluvia rikoksia eli lahjuksen antamista ja ottamista sekä 4 artiklassa määriteltyjä rikoksia ja nostaa niitä koskeva syyte. 6.2 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltiolla on tuomiovalta neljässä eri tapauksessa: a) jos rikos on tapahtunut kokonaan tai osittain sen alueella eli lahjontatoimi tapahtuu, etuus annetaan tai lainvastainen sopimus tehdään sen alueella, riippumatta lahjojan tai asianomaisen virkamiehen asemasta tai kansallisuudesta (alueperiaate); b) jos rikoksentekijä on sen kansalainen tai virkamies (lahjojan asemaa koskeva periaate): rikoksentekijän aseman käyttäminen perusteena merkitsee sitä, että toimivaltakysymys voidaan ratkaista rikoksentekopaikan lainsäädännöstä riippumatta. Tällöin on jäsenvaltioiden asiana ryhtyä syytetoimiin ulkomailla tehtyjen rikosten johdosta, unionin ulkopuoliset maat mukaan lukien. Tämä on erityisen tärkeää jäsenvaltioille, jotka eivät luovuta omia kansalaisiaan rikoksen johdosta; c) jos rikos on kohdistunut kyseisen jäsenvaltion kansalaiseen, joka on Euroopan yhteisöjen toimielimen virkamies tai jäsen (lahjottavan asemaa koskeva periaate). Tämä on erityisen tärkeää tapauksissa, joissa lahjuksen antavat ulkomailla sellaiset henkilöt, jotka eivät ole kyseisen jäsenvaltion kansalaisia; d) jos rikoksentekijä on yhteisön virkamiehenä sellaisen yhteisön toimielimen palveluksessa, jonka kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltioissa. Kotipaikan käyttämisestä perusteena on hyötyä poikkeuksellisissa tapauksissa, joita muut toimivaltasäännöt eivät koske, muun muassa silloin, kun rikoksen tekee yhteisöjen ulkopuolella sellainen yhteisön virkamies, joka ei ole jonkin jäsenvaltion kansalainen (21). 6.3 2 kohdan perusteella jäsenvaltio voi niin halutessaan olla hyväksymättä tai hyväksyä ehdollisesti jonkin tai jotkin 1 kohdan b, c ja d alakohdassa esitetyistä säännöistä antamalla sitä koskevan julistuksen silloin, kun se antaa pöytäkirjan 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen. Kuten jäljempänä voidaan todeta, 11 artiklan 1 kohdasta seuraa, että 6 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdat ovat ainoat määräykset, joiden osalta voidaan tehdä varaumia. 7 artikla 7 artiklassa viitataan yleissopimuksen erityismääräyksiin ja todetaan, että niitä sovelletaan pöytäkirjassa määriteltyyn lahjuksen antamiseen ja ottamiseen sekä 4 artiklassa määriteltyihin rikoksiin. Yleissopimuksen asiaankuuluvat säännökset voidaan tiivistää seuraavasti: - 3 artiklassa määrätään, että yritysjohtajat voidaan saattaa rikosoikeudelliseen vastuuseen; - 5 artiklan 1, 2 ja 4 kohdassa käsitellään rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista sekä aut dedere aut judicare -sääntöä (jonka mukaan sen jäsenvaltion, jonka kansalainen rikoksentekijä on, on joko luovutettava hänet tai ryhdyttävä syytetoimiin); - 6 artiklassa vahvistetaan jäsenvaltioiden välisen tiiviin yhteistyön periaate silloin, kun on kyse yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvasta petollisesta menettelystä. Näitä kolmea periaatetta sovelletaan rajoituksitta kaikkiin pöytäkirjassa tarkoitettuihin menettelyihin. - 7 artiklassa vahvistetaan ne bis in idem -sääntö, jota sovelletaan myös pöytäkirjan piiriin kuuluvissa asioissa. On huomattava, että rangaistuksen täytäntöönpano käsittää myös ne tapaukset, joissa täytäntöönpano lykätään koetusajaksi. - 9 artiklan mukaisesti jäsenvaltiot voivat antaa yleissopimuksen määräyksiä ankarampia kansallisia säännöksiä. Myös pöytäkirjassa asetetaan joukko vähimmäisvelvoitteita. - 10 artiklassa määrätään muun muassa toimenpiteistä, jotka koskevat tietojen toimittamista jäsenvaltioista komissiolle ja joita sovelletaan myös pöytäkirjan osalta. Näiden sääntöjen yksityiskohtaista sisältöä on selvitetty yleissopimuksen selitysmuistiossa. 8 artikla Tässä artiklassa määritetään, millä edellytyksillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta pöytäkirjan tulkintaa tai soveltamista koskevissa jäsenvaltioiden tai jäsenvaltioiden ja komission välisissä riidoissa. (22) Yksityiskohtaiset selitykset asiasta ovat yleissopimuksen selitysmuistiossa. Tässä pöytäkirjan artiklassa on käytetty samaa sanamuotoa kuin yleissopimuksen 8 artiklassa näiden kahden asiakirjan yhdenmukaisuuden varmistamiseksi. 8 artiklan 2 kohdassa käsitellään sitä, missä tapauksissa yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen jäsenvaltioiden ja komission välisissä riidoissa. Huomionarvoista on, että yhteisöjen tuomioistuimella on erityinen toimivalta tulkita 1 artiklassa määriteltyä yhteisöjen virkamiehen käsitettä. 9 artikla Tämä artikla koskee pöytäkirjan voimaantuloa, joka ei voi tapahtua ennen yleissopimuksen voimaantuloa. 10 artikla Tämä artikla koskee unionin uusien jäsenvaltioiden liittymistä pöytäkirjaan. 11 artikla Tässä artiklassa määrätään, että varaumia voidaan tehdä ainoastaan 6 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdan osalta. Varauma voidaan poistaa milloin hyvänsä ilmoittamalla asiasta neuvoston pääsihteerille. (1) Erityisesti: - sopimusluonnos 10.8.1976 (EYVL C 222, 22.9.1976, s. 13); - Euroopan parlamentin päätöslauselma 11.3.1994 (EYVL C 91, 28.3.1994, s. 334); - neuvoston päätöslauselma 6.12.1994 (EYVL C 355, 14.12.1994, s. 2); - Euroopan parlamentin päätöslauselma 15.12.1995. Puheenjohtajavaltio Espanja pyysi komissiota esittelemään asiaa koskevan vertailututkimuksen tulokset. Tutkimus saatiin päätökseen 1. joulukuuta 1994; siinä havaittiin, että kussakin oikeusjärjestelmässä oli omia johdonmukaisia säännöstöjä mutta jäsenvaltioiden välillä oli väistämättömiä haitallisia eroja sekä itse lahjonnan määritelmän osalta että niiden henkilöiden määrittämisessä, joihin toimenpiteet lahjonnan torjumiseksi virkamiesten keskuudessa oli suunnattu. (2) EYVL C 316, 27.11.1995, s. 48. (3) EYVL C 355, 14.12.1994, s. 2. (4) Neuvoston asetus (EEC) N:o 3245/81 (EYVL L 328, 16.11.1981, s. 1). (5) EY:n perustamissopimuksen 198 d ja 198 e artikla. (6) Neuvoston asetus (ETY) N:o 337/75 (EYVL L 39, 13.2.1975, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 354/95 (EYVL L 41, 23.2.1995, s. 1). (7) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1365/75 (EYVL L 139, 30.5.1975, s. 1), asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (ETY) N:o 1947/93 (EYVL L 181, 27.7.1993, s. 13). (8) Yliopistollisen Eurooppa-instituutin perustamista koskeva yleissopimus (EYVL C 29, 9.2.1976, s. 1). (9) Euroopan investointirahaston perustamissääntö (EYVL L 173, 7.7.1994, s. 1), ks. myös Euroopan investointipankin perustamissäännön pöytäkirjan 30 artikla sekä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 239 artikla. (10) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1210/90 (EYVL L 120, 11.5.1990, s. 1). (11) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1360/90 (EYVL L 131, 23.5.1990, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 2063/94 (EYVL L 216, 20.8.1994, s. 9). (12) Neuvoston asetus (ETY) N:o 302/93 (EYVL L 36, 12.2.1993, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 3294/94 (EYVL L 341, 30.12.1994, s. 7). (13) Neuvoston asetus (ETY) N:o 2309/93 (EYVL L 214, 24.8.1993, s. 1). (14) Neuvoston asetus (EY) N:o 2062/94 (EYVL L 216, 20.8.1994, s. 1), asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1643/95 (EYVL L 156, 7.7.1995, s. 1). (15) Neuvoston asetus (EY) N:o 40/94 (EYVL L 11, 14.1.1994, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 3288/94 (EYVL L 349, 31.12.1994, s. 83). (16) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 109 f artikla; Euroopan unionista tehdyn sopimuksen liitteenä oleva Euroopan rahapoliittisen instituutin perussäännön pöytäkirja. (17) Neuvoston asetus (EY) N:o 2100/94 (EYVL L 227, 1.9.1994, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 2506/95 (EYVL L 258, 28.10.1995, s. 3. (18) Neuvoston asetus (EY) N:o 2965/94 (EYVL L 314, 7.12.1994, s. 1), asetus sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 2610/95 (EYVL L 268, 10.11.1995, s. 1.) (19) Neuvoston asetus (EY) N:o 1035/97 (EYVL L 151, 10.6.1997, s. 1). (20) Katso erityisesti Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja -vapauksista tehdyn pöytäkirjan 18 artikla. (21) Vaikka yhteisön virkamiehet ovat pääsääntöisesti jonkin jäsenvaltion kansalaisia, tästä periaatteesta voidaan poiketa. (22) On todettava, että neuvosto on 29 päivänä marraskuuta 1996 antamallaan säädöksellä laatinut pöytäkirjan, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen antamilla ennakkoratkaisuilla (EYVL C 151, 20.5.1997, s. 1). Kyseisen pöytäkirjan piiriin kuuluu paitsi yleissopimus myös tämä pöytäkirja.