[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 21.9.2007

KOM(2007) 546 lopullinen

2002/0222 (COD)

KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE

EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi kuluttajille myönnettävistä luottosopimuksista

2002/0222 (COD)

KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE

EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi kuluttajille myönnettävistä luottosopimuksista

1. TAUSTA

Ehdotus toimitettiin Euroopan parlamentille ja neuvostolle: (asiakirja KOM(2002) 443 lopullinen – 2002/0222(COD)) | 12. syyskuuta 2002 |

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa: | 17. heinäkuuta 2003 |

Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa ensimmäisessä käsittelyssä: | 20. huhtikuuta 2004 |

Ensimmäinen muutettu ehdotus annettiin: | 29. lokakuuta 2004 |

Toinen muutettu ehdotus annettiin: | 7. lokakuuta 2005 |

Neuvoston poliittinen yhteisymmärrys kilpailukykyneuvostossa: | 21. toukokuuta 2007 |

Yhteinen kanta vahvistettiin: | 20.9.2007 |

2. KOMISSION EHDOTUKSEN TAVOITE

Ehdotuksella uudeksi kulutusluottoja koskevaksi direktiiviksi on kaksi tavoitetta: kuluttajansuojan korkean tason varmistaminen ja menettelyn käynnistäminen kulutusluottojen todellisten sisämarkkinoiden luomiseksi.

Vuoden 1987 direktiivi perustui yhdenmukaistamisen vähimmäistasoon. Lähes kaikki jäsenvaltiot ovat asettaneet tätä tasoa eriasteisesti tiukempia vaatimuksia, mikä on estänyt yhtenäismarkkinoiden luomista. Direktiivin viiden keskeisen kysymyksen (ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot ja sopimukseen sisällytettävät tiedot, todellinen vuosikorko, peruuttamisoikeus ja oikeus takaisinmaksun aikaistamiseen) täydellisellä yhdenmukaistamisella pyritään edistämään kulutusluottojen yhtenäismarkkinoiden luomista, sillä luotonantajien ei tarvitse mukauttaa tuotteitaan eri jäsenvaltioiden kansallisiin lainsäädäntöihin.

Kulutusluottoja koskeva nykyinen direktiivi (87/102/EY) annettiin vuonna 1987, mutta siinä säädetään ainoastaan kuluttajansuojaa koskevista perustoimenpiteistä. Viimeaikainen markkinoiden kehittyminen edellyttää kyseisten säännösten mukauttamista.

3. YHTEISTÄ KANTAA KOSKEVAT HUOMAUTUKSET

3.1 Yleisiä huomautuksia

Komissio katsoi, että seuraavien osatekijöiden yhdenmukaistaminen oli keskeisessä asemassa: ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja ja sopimukseen sisällytettäviä tietoja koskevat vaatimukset, todellisen vuosikoron laskeminen, oikeus takaisinmaksun aikaistamiseen ja peruuttamisoikeus.

Komissio kannattaa vakiolomakkeen käyttöönottoa niiden luotonantajan velvollisuuksien täyttämiseksi, jotka koskevat ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja.

3.2 Euroopan parlamentin tarkistukset ensimmäisessä käsittelyssä

Yhteiseen kantaan sisällytetyt tarkistukset

Direktiivin soveltamisalan osalta Euroopan parlamentti ehdotti useita poikkeuksia, jotka hyväksyttiin sellaisinaan tai muutettuina versioina.

Vakuussopimusten jättäminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle otettiin huomioon muutetussa ehdotuksessa ja sisällytettiin yhteiseen kantaan [2 artiklan 1 kohta].

Ehdotus jättää asuntoluottojen lisäksi muut vastaavalla vakuudella turvatut luotot direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sisältyy myös yhteiseen kantaan [2 artiklan 2 kohdan a alakohta], ja neuvosto lisäsi yhteiseen kantaan (luottojen alalla) uusia poikkeuksia kiinteän omaisuuden hankinnan rahoittamisen osalta (ks. jäljempänä 3.3 kohta).

Parlamentti ehdotti sellaisten luottosopimusten jättämistä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, joiden arvo on joko alle 500 euroa tai yli 100 000 euroa. Komission muutetussa ehdotuksessa esitettiin kevennettyä järjestelmää enintään 300 euron suuruisille luotoille. Neuvosto kannatti alle 200 euron luottojen jättämistä kokonaisuudessaan soveltamisalan ulkopuolelle ja ylärajan asettamista 100 000 euroon parlamentin kannan mukaisesti [2 artiklan 2 kohdan c alakohta]. Kyseinen ratkaisu on hyväksyttävissä, sillä pienten luottojen osalta kuluttajien asema voidaan suojata kaikkialla EU:ssa jäsenvaltion toimenpiteillä, jos se katsoo suojasäännösten antamisen olevan tarpeellista. Lisäksi tällaisia pieniä luottoja siirretään harvoin toiseen jäsenvaltioon. Yli 100 000 euron suuruiset luotot eivät ole tyypillisiä kulutusluottoja, eivätkä ne näin ollen edellytä direktiivin suojamekanismeja.

Luottorajan ylitysten ja tilinylitysten osalta komissio ja neuvosto omaksuivat parlamentin ajatuksen kevennetyistä järjestelmistä (eli velvollisuuksia koskevan luettelon lyhentämisestä), joilla kyseiset tuotteet säilyvät joustavina [2 artiklan 3 ja 4 kohta]. Neuvostossa käydyt neuvottelut johtivat kuitenkin lopulta pidempään luetteloon kuin se, jota parlamentti ja komissio olivat ehdottaneet.

Neuvosto esitti komission muutetun ehdotuksen perusteella kevennettyjä järjestelmiä muille erityisille luottosopimuksille (luotto-osuuskuntien myöntämät luotot [2 artiklan 5 kohta] sekä luotonantajan ja kuluttajien väliset järjestelyt maksun lykkäämisen osalta silloin, kun kuluttajan suoritus on jo viivästynyt [2 artiklan 6 kohta]. Parlamentin muutoksissa on ehdotettu kyseisten tapausten jättämistä kokonaisuudessaan direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.

Määritelmien osalta komission alkuperäisessä ehdotuksessa määriteltiin laajasti kokonaisluottokustannukset (kaikki kustannukset, jotka kuluttajan täytyy luotosta maksaa). Parlamentti ehdotti suppeampaa määritelmää, joka sisältäisi ainoastaan luottosopimuksen hallinnointiin liittyvät luotonantajan tiedossa olevat kustannukset, muttei kolmansille osapuolille (notaareille, veroviranomaisille) maksettavia kuluja. Komissio omaksui kyseisen muutoksen sisällyttämällä direktiivin soveltamisalaan luottosopimukseen liittyvät luotonantajan tiedossa olevat kustannukset ja jättämällä kolmansille osapuolille maksettavat kulut soveltamisalan ulkopuolelle. Se ehdotti kuitenkin luottosopimukseen liittyvien palveluiden kustannusten (erityisesti vakuutusmaksujen) sisällyttämistä kokonaisluottokustannuksiin siinä tapauksessa, että palvelu on pakollinen edellytys luoton saamiseksi ilmoitetulla korolla ja sopimus tehdään luotonantajan tai tietyissä olosuhteissa kolmannen osapuolen kanssa. Yhteinen kanta on yhdenmukainen komission muutetun ehdotuksen kanssa lukuun ottamatta veroja, joita ei jätetty määritelmän ulkopuolelle [3 artiklan g alakohta]. Vaikka verojen jättäminen määritelmän ulkopuolelle olisi ollut suotavaa, komissio voi hyväksyä tämän ratkaisun kompromissina.

Toisiinsa liittyvien luottosopimusten osalta neuvosto omaksui parlamentin määritelmän, jota muutettiin hiukan [3 artiklan n alakohta].

Mainonnassa esitettäviä tietoja koskevien vaatimusten osalta yhteisessä kannassa otettiin huomioon komission muutettu ehdotus, jossa esitettiin tärkeitä tietoja (todellinen vuosikorko, luoton voimassaoloaika, kuukausierien lukumäärä ja suuruus ja luoton kokonaiskustannukset) koskevan luettelon antamista, jollei mainos sisällä erityistä luottotarjousta [4 artikla]. Yhteisen kannan mukaan pakollisia tietoja koskeva luettelo on kuitenkin riippuvainen siitä, mainitaanko mainoksessa koron suuruus tai jokin muu luku. Yhteisessä kannassa otetaan huomioon se, että tietyn luvun esiintyessä mainoksessa kuluttajat tarvitsevat enemmän tietoa (kuten tiedon todellisesta vuosikorosta), jotta heitä ei johdettaisi harhaan yhden ainoan luvun perustella. Neuvosto katsoi, ettei kyseistä säännöstä tarvitsisi soveltaa niihin tilanteisiin jäsenvaltioissa, joissa kansallisessa lainsäädännössä edellytetään mainintaa todellisesta vuosikorosta sellaisten mainosten osalta, joissa ei mainita tiettyä koron määrää [4 artikla (1 kohdan toinen virke)]. Komissio on asiasta samaa mieltä (poikkeus koskee ainoastaan direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jääviä tapauksia ja sillä varmistetaan, ettei kyseisten jäsenvaltioiden tarvitse muuttaa lainsäädäntöään).

Annettavia tietoja koskevaa luetteloa muutettiin, ja neuvosto lisäsi mahdollisuuden, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät edellyttäisi todellisen vuosikoron mainitsemista luottorajan ylitysten osalta [4 artiklan 2 kohdan c alakohta]. Tällaisen liikkumavaran salliminen jäsenvaltioille on hyväksyttävää, koska luottorajan ylityksillä ei ole nykyisin juuri lainkaan rajatylittäviä vaikutuksia.

Sen jälkeen kun komissio oli ottanut Euroopan parlamentin muutokset kokonaisuudessaan tai osittain huomioon, se esitti muutetussa ehdotuksessaan ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen osalta vaatimuksia, jotka neuvosto otti vuorostaan huomioon kokonaisuudessaan tai osittain. Neuvosto lisäsi siihen uusia osia (kuten ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskeva vakiolomake, ks. jäljempänä 3.3 kohta).

Niiden yleisten velvoitteiden osalta, jotka luotonantajan on täytettävä ennen luottosopimuksen tekemistä, neuvosto omaksui komission muutetun ehdotuksen, jossa edellytetään kuluttajan luottokelpoisuuden arviointia. Luotonantajan on arvioitava kuluttajan luottokelpoisuus mahdollisesti tämän antamien riittävien tietojen perusteella ja tarvittaessa tietokannasta haettujen tietojen perusteella [8 artiklan 1 kohta]. Neuvosto hylkäsi kuitenkin vastuullista luotonantoa koskevan periaatteen. Tämä on hyväksyttävissä, koska neuvosto hyväksyi jäsenvaltioiden velvollisuuden varmistaa se, että kuluttaja saa luotonantajalta asianmukaiset selvitykset, joiden perusteella hän voi arvioida, sopiiko tarjottu luotto hänen tarpeisiinsa ja taloudelliseen tilanteeseensa [5 artiklan 6 kohta].

Parlamentti ja neuvosto lisäsivät muita tietoja alunperin lyhyempään luetteloon ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista. Parlamentin esittämistä lisäyksistä (lisäkustannukset edellyttäen, että ne ovat luotonantajan tiedossa, erikseen kyseistä luottoa varten avatusta tilistä aiheutuvat kustannukset, maksuvälineen käytöstä aiheutuvat kulut, maksutapahtumista aiheutuvat kulut, kuluttajalle aiheutuvat kokonaisluottokustannukset, peruuttamisoikeutta koskevat menettelyt, takaisinmaksumenetelmä, viivästyneiden maksujen osalta viivästyskorko ja kulut, niiden mukauttamisen yksityiskohdat sekä sopimusehtojen noudattamatta jättämisestä aiheutuvat kustannukset) neuvosto otti huomioon yhden tai useamman tilin pitämisestä aiheutuvat kustannukset [5 artiklan 1 kohdan i alakohta], maksuvälineen käytöstä aiheutuvat kulut ja muut kustannukset [5 artiklan 1 kohdan i alakohta] sekä maksuviivästyksiä koskevat tiedot [5 artiklan 1 kohdan l alakohta]. Komission muutetun ehdotuksen perusteella neuvosto lisäsi luetteloon notaarikustannukset [5 artiklan 1 kohdan j alakohta], luottosopimukseen liittyvän palvelun käyttämistä koskevan velvollisuuden [5 artiklan 1 kohdan k alakohta], peruuttamisoikeuden tai sen puuttumisen [5 artiklan 1 kohdan o alakohta], oikeuden takaisinmaksun aikaistamiseen [5 artiklan 1 kohdan p alakohta], oikeuden saada tiedot tietokantaan tehdyn haun tuloksesta [5 artiklan 1 kohdan q alakohta] ja kuluttajan suorittamat maksut, jotka eivät johda luoton kokonaismäärän vastaavaan lyhenemiseen [5 artiklan 5 kohta]. Neuvosto lisäsi myös omasta aloitteestaan luetteloon luottotyyppiä koskevat tiedot [5 artiklan 1 kohdan a alakohta], luotonantajan tunnistetiedot ja osoitteen [5 artiklan 1 kohdan b alakohta], puuttuvan maksun seuraamuksia koskevan varoituksen [5 artiklan 1 kohdan m alakohta], oikeuden saada pyynnöstä luottosopimusluonnoksen jäljennös [5 artiklan 1 kohdan r alakohta] ja tarvittaessa se ajanjakso, jona ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot sitovat luotonantajaa [5 artiklan 1 kohdan s alakohta].

Komissio katsoi, ettei ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista laadittavaa luetteloa koskevia vaatimuksia tulisi ulottaa liiallisen tietomäärän välttämiseksi sen pidemmälle, mitä muutetussa ehdotuksessa oli esitetty; komissio kuitenkin hyväksyi luettelon sen nykyisessä muodossaan ottaen huomioon, että osa lisätiedoista on tarpeen vain erityisissä tapauksissa ja että ne on ainoastaan tällöin sisällytettävä pakolliseen lomakkeeseen (ks. 3.3 kohta).

Tietyissä tapauksissa, esimerkiksi luottorajan ylityksissä, ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen osalta parlamentin ehdottama kevennetty järjestelmä sisällytettiin yhteiseen kantaan, mutta tietoja koskevaa luetteloa laajennettiin [6 artiklan 1, 2 ja 3 kohta]. Koska näillä erityisillä tapauksilla ei ole merkittäviä rajatylittäviä vaikutuksia, komissio ei vastustanut kyseistä luetteloa. Tämä koskee myös jäsenvaltioille annettua liikkumavaraa todellisen vuosikoron ilmoittamisen osalta tilinylitystapauksissa [6 artiklan 2 kohta].

Tietokantoihin pääsyn osalta parlamentti ehdotti luopumista jäsenvaltioille asetettavasta velvollisuudesta varmistaa keskustietokannan toiminta. Komissio ja neuvosto hyväksyivät tämän muutoksen [9 artikla]. Parlamentti ehdotti sen vaatimuksen säilyttämistä, jonka mukaan muista jäsenvaltioista peräisin olevilla luotonantajilla on oltava pääsy nykyisiin tietokantoihin samoilla edellytyksillä kuin kyseisen jäsenvaltion luotonantajilla. Komissio lisäsi, että tietokantoihin pääsy ei saa olla syrjivää, ja neuvosto otti tämän huomioon [9 artiklan 1 kohta]. Toinen säännös, jonka säilyttämistä parlamentti ehdotti, koskee tietojen antamista kuluttajalle tietokantaan tehdyn haun tuloksesta välittömästi ja ilman kustannuksia. Kyseinen muutos sisällytettiin komission muutettuun ehdotukseen, jossa se rajattiin sellaisiin tilanteisiin, joissa kuluttaja pyytää tietoja. Neuvosto kavensi edelleen velvollisuutta antaa tietoja kuluttajalle niihin tilanteisiin, joissa luottohakemuksen hylkääminen perustuu tietokantaan tehdyn haun tulokseen [9 artiklan 2 kohta]. Tämä on hyväksyttävissä, koska tiedonantovelvollisuus kattaa tilanteen, jolloin kuluttajan kannalta on tärkeintä saada tietoja tietokantaan tehdystä hausta.

Sopimukseen sisällytettävien tietojen osalta otettiin huomioon parlamentin ehdotus niiden tietojen mukaan ottamisesta, jotka koskevat luottosopimuksen irtisanomisoikeuteen sovellettavaa menettelyä [10 artiklan 2 kohdan r alakohta].

Todellisen vuosikoron osalta parlamentti oli ehdottanut, että vakuutuskustannukset olisi otettava huomioon todellisen vuosikoron ilmoittamisessa ainoastaan silloin, kun ne ovat pakollisia luoton saamiseksi. Komissio ja neuvosto hyväksyivät tämän ehdotuksen, mutta selvyyden vuoksi se sisällytettiin kokonaisluottokustannusten määritelmään (3 artiklan g alakohta). Parlamentti oli myös ehdottanut kahden olettaman käyttöä niissä tapauksissa, jolloin luoton korko saattaa vaihdella sopimuksen aikana tai mainostettua korkoa tarjotaan ainoastaan laina-ajan aluksi. Komissio ja neuvosto hyväksyivät ehdotuksen kokonaisuudessaan, ja se on nyt otettu huomioon liitteessä I olevan II kohdan i ja j alakohdassa.

Luoton koron osalta parlamentti oli ehdottanut lisäedellytyksiä vaihtuville luoton koroille. Nämä lisäykset otettiin huomioon, ja ne on nyt sisällytetty kiinteän luoton koron määritelmään (eli ei-vaihtuva korko) 3 artiklan k alakohdassa.

Takaisinmaksun aikaistamisen osalta parlamentti oli ehdottanut sanamuotoon tehtäviä muutoksia, jotka sisällytettiin yhteiseen kantaan: kuluttaja voi aikaistaa takaisinmaksua milloin tahansa [16 artikla].

Oikeuksien siirron osalta parlamentti oli ehdottanut, että kuluttajalle olisi annettava tieto sopimuksen siirtämisestä kolmannelle osapuolelle. Ehdotus sisällytettiin yhteiseen kantaan, mutta sitä ei kuitenkaan sovelleta silloin, kun alkuperäinen luotonantaja toimii oikeuksien saajan suostumuksella edelleen luotonantajana kuluttajaan nähden [17 artikla].

Toisiinsa liittyvien toimien ja niihin kohdistuvien peruuttamisoikeuden vaikutusten osalta komissio ja neuvosto vahvistivat, että jos kuluttaja peruuttaa ostosopimuksen yhteisön lainsäädännön nojalla, kyseiseen sopimukseen liittyvä luottosopimus ei enää sido häntä (15 artikla). Lisäksi parlamentti ehdotti, että jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus säilyttää tai ottaa käyttöön yhteisiä ja useita vahinkovastuujärjestelmiä. Tämä on sisällytetty yhteiseen kantaan (15 artiklan 2 kohta).

Neuvosto ja komissio omaksuivat parlamentin ajatuksen siitä, että kukin osapuoli voi irtisanoa toistaiseksi tehdyn luottosopimuksen yksinkertaisesti antamalla irtisanomisilmoituksen. Lisäksi yhteisessä kannassa ehdotetaan kuluttajansuojatoimenpiteenä, että luotonantajat olisi velvoitettava antamaan kyseinen ilmoitus vähintään kahden kuukauden irtisanomisajalla (13 artikla).

Tilinylitysten osalta hyväksyttiin se parlamentin ehdottaman muutoksen osa, joka koskee kuluttajalle annettavia tietoja (seuraamukset ja viivästyskorko), ja kyseinen muutos sisällytettiin yhteiseen kantaan (18 artikla).

Luotonantajien ja välittäjien sääntelyn osalta yhteisessä kannassa otettiin huomioon se parlamentin ehdottama muutos, jonka mukaan jonkin riippumattoman laitoksen tai viranomaisen olisi säänneltävä tai valvottava kyseisiä toimijoita (20 artikla). Välittäjät eivät kuitenkaan enää sisälly kyseiseen artiklaan.

Tarkistukset, joita ei sisällytetty yhteiseen kantaan, mutta jotka komissio on kuitenkin katsonut hyväksyttäviksi

Parlamentti ehdotti, että luotonantaja voisi täyttää ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevat vaatimuksensa toimittamalla luottosopimusluonnoksen, joka sisältää kaiken sopimusta koskevan tarpeellisen tiedon. Neuvosto ei ottanut tätä ehdotusta huomioon. Koska keskimääräisen kuluttajan on hyvin vaikea ymmärtää luottosopimuksen ehtoja, pakollinen lomake (ks. 3.3 kohta) on hyvä ratkaisu ennen sopimuksen tekoa annettavien ymmärrettävien tietojen toimittamiseksi kuluttajalle; näin ollen komissio on samaa mieltä siitä, että luotonantajat olisi velvoitettava käyttämään aina kyseistä lomaketta.

Toisiinsa liittyviä toimia koskevan säännöksen osalta parlamentti oli ehdottanut aiemmin tehdyn sopimuksen olemassaoloa välttämättömäksi edellytykseksi sille, että kuluttaja voisi vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta, jos kyseessä on sopimuksen täyttämättä jättäminen tai sen osittainen tai sopimuksen vastainen täyttäminen. Komissio hyväksyi tämän ehdotuksen, mutta neuvosto ei ottanut sitä huomioon. Oikeuksien täyttämismahdollisuuden laajuus ja sitä koskevat edellytykset jätetään kuitenkin yhteisessä kannassa jäsenvaltioiden määriteltäviksi parlamentin ehdotuksen mukaisesti.

Toistaiseksi tehdyn luottosopimuksen osalta komissio ei vastustanut velvollisuutta hankkia lainansaajan nimenomaista suostumusta ennen sopimuksen uusimista, mutta tätä vaatimusta ei sisällytetty yhteiseen kantaan.

Vakuussopimuksen täytäntöönpanoa koskevaan artiklaan liittyvä parlamentin muutosehdotus jäi merkityksettömäksi, koska vakuuskysymys jätettiin direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Sama pätee maksukehotusta ja erääntymistä koskevaan artiklaan.

Tarkistukset, joita ei voida hyväksyä

Parlamentin ehdotusta luottosopimusten kirjallisen muodon edellyttämisestä ei sisällytetty yhteiseen kantaan, koska komissio ja neuvosto katsovat, että muotovaatimusten on oltava yhdenmukaisia kaikkien etämyyntiä koskevien piirteiden kanssa. Neuvosto sisällytti kuitenkin yhteiseen kantaan jäsenvaltioiden mahdollisuuden säilyttää sopimuksen tekemisen pätevyyttä koskevat kansalliset säännökset tai sellaisten säännösten antamisen [10 artiklan 1 kohdan kolmas virke].

Todellisen vuosikoron osalta [19 artikla] parlamentti oli ehdottanut laskentakaavan tarkempaa selittämistä asianomaisessa artiklassa. Neuvosto ja komissio ovat katsoneet, että kaavan esittäminen liitteessä, joka ei ole ainoastaan suuntaa-antava vaan lainsäädäntötekstin osa, on riittävä toimenpide tässä yhteydessä.

Parlamentin ehdotusta muuttumattoman pääomasaldon pitämisestä oletuksena toistaiseksi tehdyissä luottosopimuksissa todellisen vuosikoron laskemisen osalta ei hyväksytty, koska se ei vastaa kyseisten luottosopimusten todellista luonnetta.

Toisiinsa liittyvien toimien osalta parlamentti oli ehdottanut, ettei kuluttaja olisi luottosopimuksesta peräydyttäessä enää sidottu sopimukseen liittyvään ostosopimukseen. Komissio ja neuvosto eivät hyväksyneet kyseistä ehdotusta, koska direktiivi koskee luottosopimuksia eikä ostosopimuksia. Lisäksi se voisi johtaa siihen, että tavaroiden toimittajat tai palveluiden suorittajat viivästyttäisivät toimituksiaan tai suorituksiaan peruuttamisajan loppuun. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin ottaa kyseisiä järjestelmiä edelleen käyttöön tai säilyttää niitä kansallisella tasolla.

Tilinylitysten osalta parlamentin ehdottamaa sanamuotoa luvattomasta tilinylityksestä ei otettu huomioon, koska sillä viitataan luotonantajan hyväksymään tilanteeseen, joka ei ole siten luonteeltaan luvatonta [18 artikla].

Yhdenmukaistamiseen perustuvan lähestymistavan osalta parlamentti oli ehdottanut yhdenmukaistamista koskevan vähimmäislausekkeeseen sisällyttämistä direktiiviin. Tätä ei sisällytetty yhteiseen kantaan. Komissio katsoo, että nykyiseen kulutusluottodirektiiviin sisältyvä vähimmäislauseke on johtanut hyvin erilaisiin säännöksiin jäsenvaltioissa ja että tämä on aiheuttanut markkinoille pääsyn esteitä ja markkinoiden hajanaisuutta. Koska menettelyn käynnistäminen kulutusluottojen todellisten sisämarkkinoiden luomiseksi on yksi direktiivin keskeisistä tavoitteista, komissio katsoo, että yhteisen kannan (22 artikla) mukainen täysi yhdenmukaistaminen on välttämätöntä ei ainoastaan todellista vuosikorkoa koskevien kysymysten osalta parlamentin tekemissä muutoksissa ehdotetulla tavalla vaan myös muiden direktiivin keskeisten seikkojen osalta.

3.3 Neuvoston lisäämät uudet säännökset

Neuvosto lisäsi sellaiset luottorajan ylitykset direktiivin soveltamisalaan tehtävien poikkeusten luetteloon, jotka on maksettava takaisin yhden kuukauden kuluessa [2 artiklan 2 kohdan e alakohta]. Sopimuksen tekoa edeltävässä vaiheessa on tiedoista annettava kuitenkin lyhyt luettelo [6 artiklan 5 kohta]. Koska kyseiset luotot kattavat ainoastaan hyvin lyhyen ajanjakson, eikä niistä aiheudu kohtuuttomia kustannuksia, kyseinen poikkeus on hyväksyttävissä.

Asuntoluottojen alalla neuvosto otti käyttöön kaksi uutta poikkeusta, jotka kattavat asuntoluottojen tapaan kiinteän omaisuuden hankinnan rahoittamiseen tarkoitetut lainat [2 artiklan 2 kohdan a alakohdan toinen vaihtoehto] ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa islamin uskon periaatteiden pohjalta toimivien pankkien myöntämät luotot [2 artiklan 2 kohdan b alakohta]. Komissio tukee kyseisiä poikkeuksia, koska ne on tarkoitettu kattamaan joidenkin jäsenvaltioiden sellaiset erityiset lainsäädäntöön perustuvat tilanteet, jotka ovat verrattavissa asuntoluottoihin.

Yhdenmukaisesti luottorajan ylitysten ja tilinylitysten osalta luotujen kevennettyjen järjestelmien kanssa neuvosto otti käyttöön molemmille luottosopimustyypeille määritelmät , jotka perustuvat luottorajan ylitysten osalta komission ehdotukseen [3 artiklan d ja e alakohta].

Ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen osalta neuvosto otti käyttöön pakollisen vakiolomakkeen, joka on täsmälleen samanlainen kaikissa jäsenvaltioissa ja jota luotonantajien on käytettävä antaessaan kyseiset tiedot kuluttajalle [5 artikla (1 kohdan toinen virke) / liite II]. Komissio on asiasta täysin samaa mieltä, koska lomake helpottaa kuluttajalle tehtyjen tarjousten vertailua ja ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen ymmärtämistä.

Kevennettyjen järjestelmien osalta neuvosto laati erityisen vakiolomakkeen (liite III), joka ei ole pakollinen, mutta jota kuluttajat voivat käyttää ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevien velvollisuuksiensa täyttämiseksi [6 artikla (1 kohdan neljäs ja viides virke)].

Neuvosto otti käyttöön joitakin uusia säännöksiä, jotka koskevat itse luottosopimusta . Se lisäsi annettavia tietoja koskeviin vaatimuksiin muita sopimusehtoja [10 artiklan 2 kohdan t alakohta] ja valvovaa viranomaista koskevat tiedot [10 artiklan 2 kohdan u alakohta] sekä yleisen varoituksen maksujen maksamatta jättämisen seurauksista [10 artiklan 2 kohdan m alakohta]. Luottorajan ylitysten osalta annetaan jäsenvaltioille sama liikkumavara todellisen vuosikoron ilmoittamisessa [10 artiklan 2 kohdan g alakohta]. Komissio voi hyväksyä kaikki nämä lisäykset, mutta neuvoston esittämä muutos siitä, että 10 artiklalla ei rajoitettaisi kansallisten säännösten soveltamista luottosopimusten tekemisen pätevyyden osalta, on ongelmallisempi. Kyseisen 10 artiklan on tarkoitettu olevan täysin yhdenmukaistettu säännös, jolloin jäsenvaltiot eivät voisi säädellä vapaasti muotovaatimuksia (esimerkiksi sopimuksen allekirjoittaminen käsin) kansallisella tasolla. Tällaiset muotovaatimukset, joita ei ole yhdenmukaistettu, voivat toimia sisämarkkinaesteinä.

Luoton korkoa koskevan tiedon [11 artikla] osalta neuvosto on vahvistanut, että tietoa on luoton korkoa muutettaessa annettava säännöllisin väliajoin vain silloin, jos koron muuttuminen liittyy viitekoron muuttumiseen; tällä vältetään tarpeeton byrokratia ja kuluttajan rasittaminen liiallisella tietomäärällä.

Neuvosto on esittänyt yksityiskohtaisemman kuvauksen peruuttamisoikeuden käyttöä koskevan menettelyn osalta. Se lisäsi myös säännöksen (14 artiklan 6 kohta) jäsenvaltioiden mahdollisuudesta säilyttää kansalliset säännökset, joilla vahvistetaan se ajanjakso, jonka kuluessa sopimuksen täytäntöönpano ei voi alkaa.

Ennenaikaisen takaisinmaksun (16 artikla) osalta neuvosto on antanut luotonantajille mahdollisuuden korvauksen vaatimiseen tietyissä tapauksissa silloin, kun kuluttaja aikaistaa takaisinmaksua. Jäsenvaltiot voivat asettaa ennenaikaisesti maksetulle määrälle enintään 10 000 euron suuruisen kynnyksen, jonka alle jäävien summien osalta ei voida vaatia korvausta; korvauksen enimmäismäärä on 1 prosentti ennenaikaisesti maksetusta määrästä, jos korkokanta on määrätty yli yhdelle vuodelle ja 0,5 prosenttia muussa tapauksessa. Luotonantaja ei ole myöskään oikeutettu korvaukseen, jos Euroopan keskuspankin viitekorko on noussut sopimuksen tekopäivän ja aikaistetun takaisinmaksun suorituspäivän välillä. Komissio katsoo, että korvauslaskelman yhdenmukaistaminen edistää sisämarkkinatavoitteen saavuttamista ja etteivät neuvoston hyväksymät edellytykset alenna kuluttajansuojan tasoa. Komissio olisi kuitenkin toivonut suurempaa yhdenmukaistamista tässä kysymyksessä.

Neuvosto lisäsi mahdollisuuden komiteamenettelyn käyttämiseen (päätöksen 1999/468/EY 5 a artiklan 1–4 kohdan mukaisesti ottaen huomioon kyseisen päätöksen 8 artiklan säännökset) niiden olettamien määrittämiseksi, joita käytetään todellisen vuosikoron laskemiseksi tietyntyyppisten luottojen osalta [19 artiklan 5 kohta]. Tämä mahdollisuus on otettu huomioon yhteisen kannan 25 artiklassa, ja komissio tukee sitä. Koska kysymys on luonteeltaan hyvin tekninen, neuvosto ei voinut käsitellä sitä riittävän perusteellisesti, vaan asian käsittely päätettiin jättää siihen paremmin soveltuvaan menettelyyn.

Direktiivi antaa jäsenvaltioille useita sääntelymahdollisuuksia (mahdollisuus soveltaa kevyttä järjestelmää ainoastaan tiettyihin luottosopimuksiin [2 artiklan 5 ja 6 kohta], mahdollisuus ilmoittaa mainonnassa ainoastaan todellinen vuosikorko [4 artiklan 1 kohta], oikeus olla asettamatta luottorajan ylitystapauksissa todellisen vuosikoron ilmoittamisvelvollisuutta mainonnan ja ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen ja sopimukseen sisällytettävien tietojen osalta [4 artiklan 2 kohdan c alakohta, 6 artiklan 2 kohta, 10 artiklan 2 kohdan g alakohta], mahdollisuus mukauttaa avunantovelvollisuutta kuluttajille [5 artiklan 6 kohta], mahdollisuus olla vahvistamatta peruuttamisoikeutta notariaattisopimusten osalta [14 artiklan 5 kohta], oikeus määrittää oikeussuojakeinot liitännäisten luottosopimusten osalta [15 artiklan 2 kohta], oikeus säilyttää sopimusten tekemisen pätevyyttä koskevat säännöt ja ottaa niitä käyttöön [10 artiklan 1 kohta] ja mahdollisuus asettaa enintään 10 000 euron suuruinen kynnys, jonka alle jääviä summien osalta korvausta ei voida hakea ennenaikaisesta takaisinmaksusta [16 artiklan 4 kohta]. Neuvosto lisäsi jäsenvaltioille velvollisuuden ilmoittaa komissiolle , kun ne käyttävät useimpia näistä valintamahdollisuuksista, jotta kyseiset tiedot voidaan julkistaa (26 artikla). Tätä velvollisuutta täydennettiin säännöksellä, jonka mukaan komissio valvoo näiden sääntelymahdollisuuksien käytön vaikutuksia kuluttajiin ja sisämarkkinoihin [27 artiklan 2 kohta]. Komissio kannattaa kyseisiä lisäyksiä.

4. PÄÄTELMÄT

Direktiivin viidestä keskeisimmästä kysymyksestä yhteinen kanta sisältää tyydyttävät ratkaisut neljän kysymyksen osalta. Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot, sopimukseen sisällytettävät tiedot, todellinen vuosikorko ja peruuttamisoikeus on täysin yhdenmukaistettu, ja niillä varmistetaan kuluttajalle annettavien tietojen ja kuluttajansuojan korkea taso; samalla ne antavat edellytykset kulutusluottojen todellisten sisämarkkinoiden luomiselle. Ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskeva vakiolomake, jonka neuvosto sisällytti yhteiseen kantaan, antaa kuluttajille hyvän perustan tarjousten vertailemiseksi.

Komissio kannatti takaisinmaksun aikaistamista koskevan kysymyksen yhdenmukaistamista edelleen. Se ei tukenut jäsenvaltioiden mahdollisuutta säilyttää tai ottaa käyttöön kansallisia säännöksiä, jotka koskevat luottosopimusten tekemisen pätevyyttä. Komissio katsoo kuitenkin, että neuvoston yhteisymmärrykseen perustuva kokonaisratkaisu voidaan hyväksyä, kun otetaan huomioon muilla keskeisillä alueilla saavutettu edistyminen ja ne vaikeudet, jotka koskevat ylipäänsä yksimielisyyden löytymistä neuvostossa.