•it it EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 11.10.1995 
KOM(95)465 iopull. 
EUROOPAN 
TYÖLLISYYSSTRATEGIA: 
UUSIMMAT SAAVUTUKSET JA 
NÄKYMÄT 
KOMISSION TIEDONANTO TYOLLISYYSJARJESTELMIEN 
SUUNTAUKSISTA JA KEHITYKSESTÄ EUROOPAN UNIONISSA 

'i/osm/os'noAoovoo (vii) 
kr/kr 
SISÄLLYS 
I TIIVISTELMÄ JA PÄÄTELM 
II. KASVU JA TYÖLLISYYS: 
MAKROTALOUDEN NÄKYMIÄ JA POLIITTISIA TARPEITA. 10 
(1) NYKYINEN ELPYMINEN 10 
(2) MAKROTALOUSPOLITIIKKA KASVUN JA TYÖLLISYYDEN 
EDISTÄMISEKSI • 11 
(3) KESKIPITKÄN AIKAVÄLIN SKENAARIOITA 12 
(4) KASVUN JA TYÖLLISYYDEN MAKROEKONOMISET RISKITEKIJÄT 14 
III MAKROEKONOMISEN JA RAKENNEPOLITIIKAN VÄLISET SUHTEET 15 
(1) KILPAILUKYKY JA TYÖLLISYYS 17 
(2) TYÖMARKKINAPOLITIIKKA 19 
IV. TYÖLLISYYS JA ESSENIN VIISI ENSISIJAISTA ALUETTA 24 
(1) AMMATILLISEEN KOULUTUKSEEN SUUNTAUTUVIEN INVESTOINTIEN 
EDISTÄMINEN 24 
(2) TYÖLLISYYDEN KASVUN NOPEUTTAMINEN 28 
(3) TYÖN EPÄSUORIEN KUSTANNUSTEN ALENTAMINEN 34 
(4) TYÖMARKKINAPOLITIIKAN TEHOKKUUDEN PARANTAMINEN 38 
(5) TYÖTTÖMYYDESTÄ ERITYISESTI KÄRSIVIEN RYHMIEN HYVÄKSI 
TOTEUTETTAVIEN TOIMENPITEIDEN TEHOSTAMINEN 42 
V LAAJA-ALAISET KYSYMYKSET 47 
(1) PK-YRITYKSIIN JA TYÖLLISYYTEEN LIITTYVIÄ SUUNTAUKSIA 47 
(2) RAKENNERAHASTOT JA TYÖLLISYYS 51 
(3) TALOUSKASVU, YMPÄRISTÖ JA TYÖLLISYYS 53 
(4) SOSIAALIETUUDET, VEROTUS JA TYÖMARKKINAT 56 
LIITE 
EUROOPAN TYÖLLISYYSSTRATEGIA: 
UUSIMMAT SAAVUTUKSET JA NÄKYMÄT 
KOMISSION TIEDONANTO TYOLLISYYSJARJESTELMIEN 
SUUNTAUKSISTA JA KEHITYKSESTÄ EUROOPAN UNIONISSA 
Essenissä 9 ja 10 päivänä joulukuuta 1994 pidetyssä kokouksessaan Eurooppa­
neuvosto vahvisti uudelleen työttömyyden vastaisen taistelun ja yhtäläisten 
mahdollisuuksien ensisijaisuuden. Eurooppa-neuvosto katsoi, että 
työllisyystilanteen selkeän paranemisen vuoksi oli palattava kestävän kasvun tielle 
ja lisäksi toteutettava rakenteellisia uudistuksia työmarkkinoilla; näin ollen 
Eurooppa-neuvosto yksilöi viisi ensisijaista toiminta-aluetta rakenteellisten 
työllisyysongelmien voittamiseksi (liite 1). Se kehotti jäsenvaltioita muuntamaan 
esittämänsä suositukset kullakin toiminta-alueella monivuotiseksi ohjelmaksi. Se 
kehotti myös sosiaali-ja työllisyysasioita käsittelevää ministerineuvostoa, talous-
ja varainhoitoasioita käsittelevää ministerineuvostoa sekä komissiota seuraamaan 
tarkoin työllisyyden kehittymistä, tutkimaan tähän aiheeseen liittyvää 
jäsenvaltioiden politiikkaa sekä laatimaan Eurooppa-neuvostolle vuosittain 
(ensimmäisen kerran vuonna 1995) kertomuksen työmarkkinoilla saavutetusta 
uusista edistysaskelista. Lopuksi Eurooppa-neuvosto pyysi, että tutkitaan toisaalta 
vero- ja tukijärjestelmien vaikutukset työpaikkojen tarjoamiseen ja 
vastaanottamiseen sekä toisaalta talouskasvun ja ympäristön väliset 
vuorovaikutussuhteet. 
Cannesissa kesäkuussa 1995 kokoontunut Eurooppa-neuvosto korosti, miten 
tarpeellista on, että jäsenvaltiot tehostavat työmarkkinoiden rakenteellisia 
uudistuksia Essenissä määriteltyjen viiden suuntaviivan mukaisesti. Lisäksi se 
pyysi neuvostoa ja komissiota vastaamaan siitä, että laaditaan Essenin kokouksessa 
tarkoitettu perusteellinen kertomus talouskasvun ja ympäristön välisistä 
riippuvuussuhteista sekä seurauksista, joita tämä riippuvuus aiheuttaa 
talouspolitiikassa, sekä tutkimaan talous- ja rakennepolitiikkojen tehostetun 
yhteensovittamisen avulla saavutettavia molemminpuolisia etuja. 
Tällä tiedonannolla on tarkoitus antaa komission ensimmäinen panos Essenissä 
aloitettuun toimintaan Kertomuksen tavoitteena on eritellä jäsenvaltioiden 
viimeaikaisen politiikan pääsuuntauksia ja keskeisiä näkökohtia Essenin 
kokouksessa nimetyillä ensisijaisilla toiminta-alueilla tarkoituksena määrittää hyvät 
rrienettelyt ja edistää niiden tunnetuksi tekemistä. Lisäksi tiedonannossa on 
komission ensimmäiset palautteet Cannesissa esitettyihin kysymyksiin, jotka 
koskevat talous- ja rakennepolitiikkojen yhteensovittamista. 
Tässä tiedonannossa pitäisi olla tarpeellinen tukiaineisto Eurooppa-neuvoston 
Madridin kokouksessa esitettävän ensimmäisen työllisyyttä koskevan kertomuksen 
valmistelua varten. 
TIIVISTELMÄ JA PÄÄTELMÄT 
Tämän kertomuksen päätelmänä on, että eurooppalainen lähestymistapa Euroopan 
työllisyyskriisin ratkaisemiseksi ei edellytä valintaa toisaalla korkean ja pysyvän 
työttömyyden sekä toisaalta kasvavan eriarvoisuuden ja köyhyyden välillä. On 
mahdollista torjua työttömyyttä ja parantaa yleistä työllisyystilannetta luomatta 
samalla uutta työssäkäyvien köyhien luokkaa ja luopumatta laadukkaan sosiaalisen 
suojelun ihanteista. 
•I 
Jotta tässä menestytään, on tarpeen ottaa käyttöön kaikki tarpeelliset politiikan alat 
ja erityisesti toimia ohjatusti samanaikaisesti kahdella alalla: 
toteuttaa makrotason talouspolitiikkaa, joka tervehdyttää julkisen talouden 
ja antaa elinkeinoelämälle tilaa kasvaa ja luoda uusia työpaikkoja, 
erityisesti siltä osin kuin on kyse PK-yrityksistä 
toteuttaa tehokasta rakennepolitiikkaa korvaamalla ensi kädessä passiivinen 
työmarkkinapolitiikka aktiivisella. 
Tämä on parhaillaan toteutettavan työllisyysstrategian, josta sovittiin Eurooppa-
neuvoston kokouksessa Essenissä 1994, tarkoitus. Jäsenvaltiot ovat muuntamassa 
tätä strategiaa monivuotisiksi ohjelmiksi, joiden pitäisi kaikkien olla saatavilla 
ennen Madridissa pidettävää Eurooppa-neuvoston kokousta. Tässä yleisessä 
kertomuksessa pyritään työmarkkinapolitiikan uudistumiskehityksen laajuutta ja 
syvyyttä selvittelemällä ohjaamaan työmarkkinapolitiikkaa aktiivisempaan 
suuntaan. Sosiaaliturvan alalla on meneillään rinnakkainen uudistusprosessi. 
Lopuksi voidaan todeta, että työmarkkinaosapuolet muuttavat parhaillaan 
työehtosopimusjärjestelmiä tavalla, joka myötävaikuttaa paremman 
makrotaloudellisen tasapainon saavuttamiseen. 
Tämän prosessin tulos parantaa tulevina vuosina asteittain taloudellisen kasvun ja 
työllisyyden kasvun edellytyksiä. Perusteellisempi työttömyyden torjuminen 
edellyttää kuitenkin uudenlaista ja voimakasta sitoutumista sekä jäsenvaltioilta että 
työmarkkinaosapuolilta. 
Lyhyellä tähtäimellä tämä on tärkeää selvien taloudellisten, sosiaalisten ja 
poliittisten syiden vuoksi, mutta vieläkin tärkeämpää tämä on pitkällä 
aikajänteellä. 
Kasvu ja työllisyys: makrotaloudelliset näkymät ja tarvittava politiikka 
1. Sen jälkeen kun työttömyysaste vuoden 1994 puolivälissä saavutti huippunsa 11,4 
prosenttia, se on varsin hitaasti laskenut nykyiselle 10,6 prosentin tasolle. 
Työttömyys on alennettava hyväksyttävälle tasolle sekä makrotason 
talouspolitiikan että rakennepolitiikan keinoin. Lisäksi makrotaloudellisten ja 
rakennepoliittisten toimenpiteiden vuorovaikutus edellyttää, että toiminta on 
sovitettava yhteen sekä yksittäisen maan sisällä että maiden välillä 
2. Mahdollisuudet saavuttaa tyydyttävä kasvu ja työllisyyskehitys Euroopan unionin 
taloudessa ovat todelliset. Tätä varten on säilytettävä vakauteen liittyvät nykyisen 
järjestelmän merkittävät ansiot ja tehostettava niitä etenkin siltä osin kuin on kyse 
julkisen talouden tervehdyttämisestä. Terve valtiontalous ja tyydyttävä kasvu 
ovatkin rinnakkaisia ilmiöitä. Terve valtiontalous on keskipitkän ajan 
kasvukehityksen edellytys. Tämä kasvusuuntaus puolestaan on tarpeen 
työpaikkojen luomista varten, vaikkei sen avulla yksin voida ratkaista 
työttömyysongelmaa. Tyydyttävä kasvukehitys on kuitenkin perusta, joka luo 
liikkumatilaa tehokkaan työmarkkinapolitiikan toteuttamista varten. 
3. Kun 1980-luvun lopussa alkanut kasvusuuntaus keskeytyi 1990-luvun alun 
taantumaan, pohjimmiltaan myönteiset kasvutekijät säilyivät ja joissain suhteessa 
jopa vahvistuivat. Vaikka viimeaikaiset valuuttamarkkinoiden häiriöt lisäsivät 
epävarmuutta, unionissa on meneillään vientivetoinen elpyminen, joka perustuu 
perusteellisesti parantuneeseen eurooppalaisten yritysten kilpailukykyyn ja 
Euroopan ulkopuolella tapahtuvaan nopeaan kasvuun. Pääoman tuottavuus on 
edelleen hyvä, mikä luo perustan työllistäville investoinneille. Sekä lyhyt- että 
pitkäaikaiset korot ovat alentuneet, mikä on vaikuttanut muun muassa myönteisesti 
odotuksiin ja luottamukseen. Rakennepoliittisia toimenpiteitä on toteutettu monilla 
aloilla kuten työmarkkinoilla, joiden joustavuus on lisääntymässä. 
4. Samalla tavoin kuin usko alhaisen inflaation voimaan lisääntyi 1980-luvulla, terve 
julkinen talous on 1990-luvun koetinkivi. Kaikki jäsenvaltiot ovat vähentämässä 
tai aikovat vähentää julkisen talouden vajeensa alle 3 prosenttiin BKT:sta 
keskipitkällä tähtäimellä. Tätä politiikan suuntaa on jatkettava ja tehostettava, jos 
poikkeamia tervehdyttämisen tieltä ilmenee. Lisäksi rakenteellisia vajeita on 
vähennettävä huomattavasti tai ne on jopa kokonaan poistettava, jotta saadaan 
tarvittava liikkumatila. Vaikka terveen julkisen talouden myönteisestä 
vaikutuksesta kestävän kasvun edistämiseen keskipitkällä tähtäimellä ei vallitse 
juurikaan erimielisyyttä, kertomuksessa päädytään siihen, että uskottavalla tavalla 
toteutettu verotuksen tervehdyttäminen voi vaikuttaa merkittävällä tavalla 
investointeihin ja työllisyyteen jopa lyhyellä tähtäimellä, mikä johtuu yksityisen 
sektorin luottamusta lisäävästä vaikutuksesta ja korkoihin sisältyvän riskitekijän 
pienenemisestä (vetovaikutus). 
5. Palkkakehitys on edelleen keskeisellä sijalla työmarkkinoiden näkymissä. Alhaisen 
inflaation mukaiset nimellispalkkojen korotukset ja tuottavuuden kasvua 
pienemmät reaalipalkkojen korotukset ovat laajoissa talouspolitiikan 
suuntaviivoissa määriteltyjä investointien kasvavan tuottavuuden edellytyksiä. 
6. Näiden laajojen suuntaviivojen makrotaloudellisen osan täysimääräinen 
toteuttaminen mahdollistaa investoi nti vetoisen kasvun, joka on 3-3,5 prosenttia 
vuodessa ajanjaksolla 1995-200Ö. Samalla investointiaste kasvaisi 19 prosentista 
noin 23 prosenttiin BKT:sta, toisin sanoen lähelle komission valkoisessa kirjassa 
hahmoteltua tasoa. Lisäksi syntyisi 11 miljoonaa uutta työpaikkaa, mikä alentaisi 
työttömyysasteen noin 7,5 prosenttiin vuoden 2000 loppuun mennessä. 
Verotuksellisen epätasapainon selkeästi myönteinen tervehtyvä suuntaus johtuu 
kahdesta tekijästä: tyydyttävästä kasvusta, joka poistaa vajeen kausi osuuden, sekä 
rakenteellisen vajeen huomattavaan alentamiseen tähtäävistä toimenpiteistä. Tämän 
tarpeellisen makrotason talouspolitiikan ohella on myös toteutettava 
rakennepoliittisia toimenpiteitä, jotta kasvun nopeutta rajoittavia tekijöitä voidaan 
poistaa ja ihmisten työllistämistä edistää; nämä tavoitteet on saavutettava, jotta 
päästään valkoisen kirjan tavoitteeseen vähentää vuoteen 2000 mennessä 
työttömyys puoleen nykyisestä. 
Makrotason talouspolitiikan ja rakennepolitiikan vuorovaikutus 
7. Jotta näin suotuisa tulos voidaan saavuttaa ilman jännitteitä, yhteisön 
työllisyysstrategiaan sisältyy yhdistelmä makrotason talouspolitiikkaa ja 
rakennepolitiikkaa, jotka vahvistavat toisiaan sekä kansallisella että yhteisön 
tasolla: rakenteelliset uudistukset lisäävät tuotantomahdollisuuksia, synnyttävät 
toimeliaisuutta ja vähentävät rakenteellista työttömyyttä sekä siten mahdollistavat 
työllisyyden parantamisen aiheuttamatta inflaatiopaineita, mikä mahdollistaa 
vakauteen suuntautuvan rahapolitiikan höllentämisen. Yhdenmukaisten 
rakennepolitiikkojen käyttöönotto eri jäsenvaltioissa lisäisi siten makrotason 
talouspoliittista liikkumatilaa sekä kansallisella että yhteisön tasolla. 
8. Rakennepolitiikka toimii lähinnä kahdella alueella: (i) se parantaa kilpailu- ja 
uudistumiskykyä edistämällä tuottavuuden kasvua ja luomalla sitä kautta uusia 
työpaikkoja suhteellisten hintojen järjestelmän ja toimialakohtaisten muutosten 
avulla ja (ii) se muuttaa työmarkkinapolitiikkaa aktiivisemmaksi sekä kysynnän 
että tarjonnan osalta. 
Työmarkkinoiden tarjontapuolella toteutettavia toimenpiteitä ovat koulutus, 
ammatillinen koulutus ja uudelleenkoulutus sekä neuvonta, kuntoutus ja 
liikkuvuutta edistävät toimenpiteet. Lyhyesti sanottuna on kyse siitä, että oikea 
henkilö, jolla on oikea pätevyys, saadaan oikeaan työhön ja siten parannetaan 
talouden kasvukykyä. Kysyntäpuolella toteutettavia toimenpiteitä ovat sellaiset 
työpaikkojen luomisen kannustimet, jotka eivät tuo kasvukehitykseen inflatorisia 
piirteitä. Tämä tarkoittaa joustavampia työaikajärjestelyjä, palvelun tehostamiseen 
tähtääviä paikallisia aloitteita ja palkan sivukulujen tarkistamista. Mitä tarkemmin 
nämä toimenpiteet kohdennetaan tavalla, joka tuo työttömät takaisin työelämään, 
sitä vakaampaan hintatasoon ja työllisyyden kasvuun voidaan päästä. 
9. On tärkeää tunnustaa vuorovaikutussuhde, joka vallitsee työmarkkinoiden 
ongelmien ratkaisemiseen tähtäävän talouspolitiikan makro-ja mikroulottuvuuden 
välillä. Kumpaakin talouspolitiikan ulottuvuutta on toteutettava samanaikaisesti^ 
jotta vältetään haitalliset seuraukset. Yhteensovittamisen laiminlyöminen vähentäisi 
huomattavasti tällä hetkellä vallitsevien perusvireeltään myönteisten 
kasvuolosuhteiden hyödyntämismahdollisuuksia. 
Työllisyys ja Essenin viisi ensisijaista toiminta-aluetta 
10. Työmarkkinoiden toimivuuden osalta tiedonanto osoittaa, että jäsenvaltiot 
panostavat voimakkaasti yhtenäisiin keskipitkän ajan kansallisiin 
työllisyysohjelmiin, joissa Essenin kokouksessa vahvistetut ensisijaiset toiminta-
alueet yhdistyvät työmarkkinoiden ja työllisyysjärjestelmien viimeaikaisten tai 
meneillään olevien uudistusten yhteydessä. 
11. Näiden ohjelmien kehittämistä on jatkettava määrätietoisesti. Tämän kehittämisen 
tulisi koskea erityisesti seuraavia seikkoja: 
toimet, jotka liittyvät ammatilliseen koulutukseen suunnattujen 
investointien lisäämiseen ja kehittämiseen niin, että etusija annetaan 
työttömiin kohdistuville toimille ja yrityksissä tapahtuvalle omien 
työntekijöiden ammatilliselle koulutukselle 
työajan järjestämisen käytäntöjen kehittäminen ja tehokkaampi saattaminen 
muiden tietoon; tähän tulee liittyä työllisyyden parantaminen sekä 
kyseisten työpaikkojen arvostuksen paraneminen, ja toimet on toteutettava 
siten, että sosiaalisen suojelun taso ei alene eikä kehitys kohti yhtäläisiä 
mahdollisuuksia vaarannu 
sen tarkempi selvittäminen, mitkä ovat palkkakulujen alentamisen ja 
erityisesti alennusten kohdentaminen vaikutukset, sekä sosiaaliturvan 
vaihtoehtoisten rahoitusmuotojen järjestelmällisempi tutkiminen 
paikallisten kehitys- ja työllisyysaloitteiden edistäminen erityisesti niiden 
oikeudellista, verotuksellista ja rahoituksellista toimintaympäristöä 
kehittämällä ja niitä tukevaa paikallista toimeliaisuutta edistämällä 
työllisyyspolitiikan aktivoi ntiponnisteluj en tehostaminen erityisesti 
työvoimapalveluja mukauttamalla ja siten, että sosiaalisen suojelun korkea 
taso säilytetään 
erityisen huomion kiinnittäminen ryhmiin, joihin ongelmat vaikuttavat 
voimakkaimmin: 
nuoret: jokaisella tulisi olla mahdollisuus saada sellainen 
koulutuksen, ammatillisen koulutuksen tai työkokemuksen taso, 
joka varmistaa työpaikan saamisen 
pitkäaikaistyöttömät: työttömille tulee antaa mahdollisuus 
kuntoutukseen tai työllistämiskoulutukseen, ennen kuin työttömyys 
muuttuu pitkäaikaiseksi 
naiset: Pekingin konferenssissa ja neljännessä yhtäläisten 
mahdollisuuksien toimintaohjelmassa vahvistettujen suuntaviivojen 
mukaisesti on kiinnitettävä enemmän huomiota syrjinnän 
välttämiseen työmarkkinoilla. 
Laaja-alaiset kysymykset 
Essenissä ja Cannesissa kokoontuneet Eurooppa-neuvostot pyysivät erityisiä tutkimuksia 
työn ja tiettyjen muiden tekijöiden välisistä suhteista: ympäristö, PK-yritykset, verotuksen 
ja sosiaalisen suojelun järjestelmät. Näitä aiheita käsitellään tässä tiedonannossa, jossa 
lisäksi käsitellään tärkeää kysymystä rakennerahastojen panoksesta työllisyyden 
edistämiseen. 
12. PK-yritysten panos työllisyyden parantamiseen on saatava mahdollisimman 
merkittäväksi mukauttamalla niiden oikeudellista, verotuksellista ja rahoituksellista 
toimintaympäristöä ja edistämällä niiden investointeja ammatilliseen koulutukseen. 
13. Ympäristöön liittyvien työpaikkojen luominen edellyttää kannustavien 
toimenpiteiden kehittämistä, mukaan lukien verotukselliset toimenpiteet, sekä 
ympäristön ottamista paremmin huomioon toimialakohtaisessa politiikassa, 
erityisesti energia-ja kuljetusalalla sekä maataloudessa. Viidennessä ympäristöalan 
toimintaohjelmassa suositellaan tällaista yhdentämistä, jonka on todettu lisäävään 
uusien työpaikkojen nettomäärää. Ympäristökysymysten yhdentämistä muuhun 
politiikkaan olisi siten tehostettava, jotta vahvistetaan ympäristöalan yritysten 
kilpailukykyä ja saatetaan EU lähemmäs kestävän kehityksen tietä 
14. Rakennerahastoissa on varattu vuosille 1994-1999 yhteensä 170 miljardia ecua, 
minkä vuoksi nämä rahastot ovat keskeinen yhteisön tuen väline, jolla edistetään 
työlli syyttäjä äskettäin Essenissä ja Cannesissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston 
yksilöimiä toimenpiteitä. 
Tämä tarkoittaa sitä, että aineellisten investointien ja henkiseen pääomaan 
suuntautuvien lisääntyvien investointien tulee entistä paremmin edistää työllisyyttä. 
Tässä yhteydessä olisi tarvittavia välineitä ja rakennerahastojen toimia 
toteutettaessa kannustettava toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on edistää 
perusammattikoulutusta ja ammatillista jatkokoulutusta, työllisyyttä lisäävää 
kasvua sekä aktiivista lähestymistapaa yhteisvastuullisuuteen, yhdentämiseen ja 
yhtäläisten mahdollisuuksien kehittämiseen. 
15. Verotus- ja avustusjärjestelmiä uudelleen tarkasteltaessa on otettava huomioon 
seuraavat vaatimukset, jotta voidaan poistaa työpaikkojen luomisen ja niihin 
hakeutumisen tiellä mahdollisesti olevat esteet. 
- aiempina vuosina vallinnut työn verottamista kiristävä suuntaus on 
käännettävä päinvastaiseksi, erityisesti alhaisten palkkojen osalta 
verotus- ja avustusjärjestelmän tasapainon on oltava sellainen, että se 
edistää työpaikkojen luomista ja niihin hakeutumista sekä ehkäisee 
vinoutumat kuten työttömyysloukut ja tiettyjen työntekijöiden sulkemisen 
matalapalkkaisiin töihin 
Euroopan sosiaalisen suojelun järjestelmien pääasialliset tehtävät ja niiden 
tarjoama suojelun korkea taso on säilytettävä. 
Päätelmät 
16. Essenin kokouksessa määritelty makrotason talouspolitiittinen ja rakennepoliittinen 
kehitys on alkanut. Jäsenvaltioiden on nyt säilytettävä makrotason 
talouspolitiikkansa suunta, jatkettava tämän politiikan sitomista rakenteelliseen 
työllisyys- ja työmarkkinapolitiikkaan, erityisesti monivuotisia ohjelmia 
toteuttamalla ja seuraamalla, sekä tehostettava työllisyysjärjestelmien 
mukauttamistoimenpiteitä. 
17. Jäsenvaltioiden kesken sekä jäsenvaltioiden ja komission välillä käyty vilkas 
mielipiteiden vaihto Essenin suositusten seurannasta havainnollistaa lisäarvoa, 
jonka tuottaa Euroopan tasolla käytävä poliittinen keskustelu parhaiden 
käytäntöjen löytämiseksi ja niiden saattamiseksi mahdollisimman monien tietoon. 
Tätä keskustelua työvoimapolitiikasta ja aiheeseen liittyvien yhteisten tavoitteiden 
asettamisesta on jatkettava määrätietoisesti ja keskustelua syventäen. 
Tämä keskustelu edellyttää analyysien ja arvioinnin kehittämistä. Erityisesti tätä 
varten on vähitellen laadittava yhteisiä mittareita. 
18. Työllisyyden alalla toteutettujen julkisen vallan toimenpiteiden tehokkuus 
määräytyy suurelta osin niiden kyvystä saada työmarkkinoiden ja talouselämän 
toimijat mukaan kaikilla tasoilla. Tämä koskee kaikkien alueellisten tasojen 
institutionaalisia toimijoita, jotka on otettava aktiivisesti mukaan työllisyyttä 
koskevi i n strategi oi hi n. 
Toisaalta työmarkkinaosapuolten vastuulla on pitkälti myös työmarkkinoiden 
uudistusten tuomien kasvavien mahdollisuuksien hyväksikäyttö. Tämän vuoksi 
komissio korostaa erityisesti, miten tärkeää on, että työmarkkinaosapuolet 
osallistuvat aktiivisesti Essenin suositusten toteuttamiseen sekä antavat panoksensa 
toteuttamisen seurantaan. Monivuotisten kansallisten ohjelmien määrittelyn ja 
toteuttamisen tulisi olla tämän osallistumisen ensisijainen kannustin. 
II. KASVU JA TYÖLLISYYS: 
MAKROTALOUDEN NÄKYMIÄ JA POLIITTISIA TARPEITA 
(1) NYKYINEN ELPYMINEN 
Öljyn toisen hintakriisin aiheuttaman taloudellisen taantuman jälkeen unionin talous koki 
keskeytymättömän ja tasaisesti kiihtyneen elpymiskauden 1980-luvulla. Varsinkin 1980-
luvun jälkipuolisko merkitsi taloudellisen toiminnan nopeaa laajenemista ja 
työmarkkinoiden toiminnan huomattavaa paranemista. Vuosina 1986-90 
bruttokansantuote kasvoi 3,3 prosenttia vuodessa unionissa. Tähän vahvaan kasvuun 
liittyi yli yhdeksän miljoonan lisätyöpaikan syntyminen ja työttömyyslukujen 
aleneminen yli kahdella prosenttiyksiköllä 7,6 prosenttiin vuonna 1990. 
Kun kasvuvauhti ylitti monen vuoden aikana kasvupotentiaalin, unionin talous ylikuumeni 
viime vuosikymmenen lopulla. Keskimäärin unionissa talouden dynamismi johti 
kapasiteettirajoituksiin, maksutaseen huomattavaan heikkenemiseen, inflaatiopaineiden 
kasvuun ja palkankorotusten kiihtymiseen. Näiden kehityskulkujen hillitsemiseksi 
rahapolitiikkaa kiristettiin vähitellen 1980-luvun lopulta lähtien. Budjettipolitiikka pysyi 
kuitenkin väljänä ja talousarviot jopa paisuivat, ja kun viranomaiset olivat sitoutuneet 
vakauteen, rahapolitiikan oli muututtava hyvin rajoittavaksi taloudellisen toiminnan 
heikkenemisestä huolimatta. Saksan yhdistymisen taloudelliset vaikutukset vääristivät 
politiikkaa entisestään. Väistämätön suhdanteiden lasku kääntyi suoranaiseksi lamaksi 
ensisijaisesti tasapainottoman makrotalouspolitiikan tuloksena, mikä kuvasti 
vakaustavoitteen ristiriitaisuutta. Vuosina 1991-92 kasvua oli vielä yhden prosentin 
verran, mutta reaalinen bruttokansantuote laski vuonna 1993 0,5 prosentilla ja vuosina 
1992-94 unionissa menetettiin yli 5,5 miljoonaa työpaikkaa. 
Vuodesta 1993 alkaen Euroopan unionin talous on kokenut odotettua voimakkaamman 
elpymisen. EU:n ulkopuolisten dynaamisten vientimarkkinoiden ja eurooppalaisten 
yritysten parantuneen kilpailuaseman ansiosta vienti on toiminut käyttövoimana. 
Viennistä tulevat kasvuimpulssit siirtyivät investointeihin, joista tulee tuotannon kasvun 
ensisijainen moottori. Yksityinen kulutus on vielä melko pidättyvää, mutta se noussee 
vähitellen kotitalouksien tulojen kasvaessa, mitä tukee paraneva työllisyys ja positiivinen, 
joskin vaatimaton, reaalipalkkojen nousu. Työttömyys saavutti huippunsa ( 11,4 %) vuoden 
1994 puolivälissä ja on sittemmin laskenut 10,6 prosenttiin työvoimasta. 
Tämän vuoden alusta lähtien ja varsinkin kevään valuuttahäiriöiden jälkeen yhteisön 
taloudellinen nousu näyttää hieman taittuneen. Tauko, el pymisprosessissa ei sinänsä ole 
syy pelätä käynnistyneen nousun loppumista. Hidastuminen usean vuosineljänneksen 
elpymisen jälkeen on aivan historiallisten edeltäjiensä kaltainen, erityisesti koska nykyisen 
suhdanteen ensimmäinen vaihe on ollut vahva ja koska tauko suurelta osin kuvastaa 
elpymistä muodostavien tekijöiden vaihtumista (viennistä investointeihin). Lisäksi kasvun 
rauhoittuminen näyttää sopivaltakin, kun otetaan huomioon, että tuotantokyvystä otettiin 
kaikki irti jo viime vuonna. 
Tärkeää on, että taloudellista toimintaa muovaavat päätekijät viittaavat edelleen oikeaan 
suuntaan: (i) vientikysyntä on edelleen voimakasta ja yhteisön kilpailuasema paranee 
edelleen, mitä osoittaa se, että yhteisön kauppakumppani maissa tuonti kasvaa edelleen 
10 
tänä vuonna noin 11 prosentin vuosivauhtia, ja unionin positiivinen kauppatase, jonka 
ennustetaan olevan 1,6 prosenttia bruttokansantuotteesta vuonna 1995, vaikka se oli 0,4 
prosenttia miinuksen puolella vuonna 1992; (ii) pääoman tuotto on edelleen vahva: sen 
indeksi on viidelletoista jäsenmaalle vuonna 1995 96,5, kun taas vuosien 1986-90 
keskiarvo oli 85, ja se on miltei saavuttanut 1960-luvun tason (100) ja sen odotetaan 
edelleen paranevan huomattavasti (99,3 vuonna 1996 nykyisen ennusteen mukaan); (iii) 
koko alueen inflaatio on huomattavasti matalampi kuin edellisinä kausina: vuotuinen 
inflaatio on ollut vakaasti 3,2 prosenttia 15 jäsenmaassa vuodesta 1994, mikä on paras 
saavutus 1960-luvun jälkeen ja helpottaa kohtuullisten palkkasopimusten tekemistä; 
inflaation ei odoteta kiihtyvän paljon nousukauden aikana, sillä rahaviranomaiset ovat 
tiukasti sitoutuneet pitämään hinnat vakaina ja maailmanlaajuinen kilpailu vie kehitystä 
samaan suuntaan; (iv) korkotaso on laskenut huomattavasti (Saksan lyhyet korot ovat yli 
200 pistettä alempana kuin vuoden 1993 lopussa ja pitkien korkojen yhteisön keskitaso 
on 100 pistettä alempana kuin keväällä 1995; ja (v) keväällä 1995 tehty tutkimus yritysten 
investoi nti ai keistä viittaa hyvin suuriin investointeihin (13 prosentin reaalinen kasvu tänä 
vuonna). 
(2) MAKROTALOUSPOLITIIKKA KASVUN JA TYÖLLISYYDEN 
EDISTÄMISEKSI 
Kaikki neuvoston joulukuusta 1993 alkaen hyväksymät laajat talouspolitiikan yleislinjat 
ja Essenissä päätetty strategia ovat luoneet laajan luottamuksen siihen 
makrotalouspolitiikkaan, jolla unionin kaksi päätavoitetta saavutetaan. Politiikalla 
tähdätään todella nykyisen kasvutauon voittamiseen ja elpymisen muuttamiseen vahvaksi, 
inflaatiottomaksi keskipitkän aikavälin kasvuksi ja työllisyyttä luovaksi prosessiksi. 
Samaan aikaan pyritään saavuttamaan riittävä lähentyminen, jotta voidaan sujuvasti siirtyä 
EM kolmanteen vaiheeseen. Tämä ei varmista vain sitä, että päästään korjaamaan 
yhtenäismarkkinoiden täysien mahdollisuuksien satoa vaan vahvistetaan myös unionin 
kasvu- ja työllisyysprosessia. 
Tarvittavaa makroekonomista kehystä luonnehtivat seuraavat seikat: 
vakauteen tähtäävä rahapolitiikka, jonka tehtävää tulisi helpottaa soveliaalla 
palkka- ja talousarviokehityksellä, 
nimellispalkkakehitys, joka soveltuu alhaisen inflaation saavuttamiseen ja 
ylläpitämiseen ja positiiviseen, mutta kohtuulliseen reaalipalkkojen nousuun, joka 
kuitenkin pysyy työn tuottavuuden vuosikasvun alapuolella, johtaisi pääoman 
tuottavuuden jatkuvaan kasvuun. Tuottavuuden kasvua tarvitaan investointien 
vahvistamiseen huolimatta siitä, että pääoman tuottosuhde on korkeampi kuin 
1960-luvulla. Lisäksi pysyvästi korkeat reaalikorkotasot koko maailmassa vaativat 
korkeampaa tuottavuustasoa, jotta investointeja houkuteltaisiin riittävässä määrin. 
Tuottavuuden paraneminen puolestaan on tuotantokyvyn ja työllisyyttä luovien 
investointien vahvan kasvun olennainen edellytys. Ensisijaista tässä yhteydessä 
on varmistaa, että tuottavuuden kasvu johtaa todella tuottavampiin investointeihin. 
Käytettävissä olevat tiedot ja ennusteet viittaavat tähän suuntaan, 
merkittävän ja uskottavan talousarvion vakauttamisen tavoittelu useimmissa 
jäsenvaltioissa johdonmukaisesti niiden lähentymisohjelmien tavoitteiden kanssa. 
11 
Tiukan pitäytymisen suunniteltuun valtiontalouden vakauttamiseen ja 
lähentymisohjelmiin pitäisi johtaa luottamuksen kasvusta aiheutuvaan pitkien 
korkojen laskuun ja valuuttamarkkinoiden häiriöriskin pienenemiseen. Uskottavat 
säästötoimet alentaisivat inflaatio-odotuksia ja lyhyitä korkoja ja raivaisivat myös 
tietä rahapolitiikan väljentämiselle. Tämän seurauksena voimakkaampi ja nopea 
toiminta rakenteellisten, suhdanteiden vaikutuksista puhdistettujen 
budjetti vajausten huomattavaksi supistamiseksi ei ole vain haitta vaan myös 
nopeamman ja kestävän kasvun sekä työllisyyden välttämätön edellytys. 
Erityisesti niissä maissa, joiden budjettivajeet ovat suuret ja julkinen velka 
mahtava (kuten esim. Italiassa), uskottavat ja etupainotteiset konsolidointitoimel 
johtavat todennäköisesti korkojen riski preemioiden jyrkkään laskuun, mikä 
puolestaan auttaa budjettivajeen supistamisessa ja herättää luottamusta sekä 
sijoittajissa että kuluttajissa Nämä myönteiset vaikutukset voivat hyvinkin 
painaa enemmän kuin perinteiset kielteiset valtiontalouden vakauttamisen 
kysyntävaikutukset vaikkakin lyhyellä aikavälillä. Kokemukset sellaisista maista 
kuin Irlanti (1987-90) ja Tanska (1982-86) osoittavat selvästi, että uskottava 
talousarviovakautusstrategia voi kulkea käsi kädessä suuremman, ei pienemmän 
talouskasvun ja työllisyyden kanssa. Vastakkaisia esimerkkejä voidaan löytää 
maista, joissa nopea ja jyrkkä budjettitalouden heikkeneminen on nakertanut 
hintojen ja valuuttakurssien vakautta sekä rahapolitiikan uskottavuutta, mikä on 
vaikuttanut kielteisesti talouskasvuun ja työpaikkojen syntymiseen. 
Nämä edellytykset, joilla paluu kestävään, työllisyyttä lisäävään kasvuun on mahdollinen, 
ovat nyt yhteisössä saavuttaneet laajan kannatuksen ja Euroopan työmarkkinaosapuolet 
tukevat niitä voimakkaasti." Tällaisen laajan konsensuksen olemassaolo on tärkeä 
luottamusta vahvistava tekijä. Lisäksi yhteisön ja jäsenvaltioiden talouspolitiikat näyttävät 
noudattavan laajoissa yleislinjoissa esiteltyä suuntaa. Silti on selvää tarvetta 
lisäsitoumuksiin, jotta lyhyen ja keskipitkän aikavälin kasvu- ja työllisyysnäkymät 
saataisiin vakuuttavammiksi. 
(3) KESKIPITKÄN AIKAVÄLIN SKENAARIOITA 
Keskipitkän aikavälin kasvunäkymät2 osoittavat, millainen Euroopan talouden kehitys 
voisi olla, jos laajat talouspoliittiset yleislinjat ja lähentymisohjelmat toteutettaisiin 
kokonaan ja koordinoidusti. Mallisimulaatiot osoittavat, että sellainen politiikka veisi 
Euroopan unionin vuoteen 2000 asti 3 -3,5 prosentin vuotuiseen kasvuun, joka perustuisi 
vapaan kapasiteetin käyttöönottoon ilman ylikuumenemista ja yhteisön kasvupotentiaalin 
tasaiseen vahvistamiseen. Tässä prosessissa työvoiman tarjonta on tärkeä kasvutekijä, 
koska Euroopassa on huomattava työvoimapotentiaali, melkein 18 miljoonaa työtöntä ja 
lisäksi 9 miljoonaa, jotka tutkimusten mukaan tahtovat töihin sekä 4 miljoonaa osa-
"The Social Partners guidelines for turning recovery into a sustained and job-creating growth 
process". Yhteiskunnallisen vuoropuhelun makroekonomisen ryhmän yhteinen mielipide, 16 
toukokuuta 1995. 
Keskipitkän aikavälin asiantuntijaryhmä keskusteli näistä makroekonomisista näkymistä 
kokouksessaan 22 päivänä kesäkuuta 1995. Niiden todettiin olevan yhdenmukaisia tehtyjen 
politiikkaoletusten kanssa. Kuten kaikissa mallisimulaatioissa, näissäkin tuloksissa on kuitenkin 
aihetta joihinkin tarkistuksiin, koska mallit aina ovat todellisuuden yksinkertaistuksia. 
12 
aikatyöntekijää, jotka ovat valmiit työskentelemään kokopäiväisesti. Lyhyellä tai 
keskipitkällä aikavälillä rajoittava kasvutekijä on kuitenkin tuotantokykyä ja työllisyyttä 
luovissa investoinneissa. Optimaalisen makroekonomisen kasvun ominaispiirteet olisivat 
siten seuraavat: 
investointivetoinen kasvu, jossa investoinnit kasvaisivat kaksin verroin 
bruttokansantuotteen kasvun tahdissa (siis 6-7 prosenttia vuodessa) ja sitä 
tasapainottaisi kohtuullisesti kasvava yksityinen kulutus (kasvuvauhti 2,5 - 3 
prosenttia vuodessa). Tämän suuruusluokan investoi nti kasvu ajanjakson kuluessa 
saavuttaisi komission valkoisessa kirjassa luonnostellun tavoitteen 
investointi vauhdista, joka olisi noin 23% bruttokansantuotteesta vuonna 2000; te 
yhteisön potentiaalinen kasvuvauhti nousisi vähitellen nykyisestä alle 2,5 
prosentista noin 3,5 prosenttiin ajanjakson lopulla; 
jatkuva kehitys kohti vakaita hintoja ja inflaation laskua nykyisestä yli 3 prosentin 
tasosta lähemmäs 2,5 prosenttia, sekä reilusti parantunut hintojen lähentyminen 
jäsenvaltioiden kesken; 
sellaiset nimellis- ja reaali pai kkasuuntaukset, joissa otetaan huomioon hintojen 
vakauden ja kannattavuuden edellytykset, joita selitettiin talouspoliittisten 
vaatimusten kohdalla; 
budjettivajeiden vähittäinen mutta huomattava lasku niin että ne supistuisivat 
keskipitkällä aikavälillä selvästi alle Maastrichtin viitearvon, 3 prosenttia BKT:stä, 
ja edistäisivät siten tuotantoinvestointien lisäystä ja kansantalouden säästämisen 
nousua, joka on tarpeen säästämisen BKT-osuuden tarvittavan kasvun kestävään 
rahoittamiseen. 
Sellaisen kasvun toteutuminen johtaisi yli 11 miljoonan uuden työpaikan syntyyn vuosina 
1995-2000, jolloin työttömyys laskisi noin 7,5 prosenttiin vuoteen 2000 mennessä. Tähän 
voidaan päästä lujalla makrotalouspolitiikalla. Vaikka tämä olisikin vaikuttava suoritus, 
se ei vielä riittäisi toteuttamaan komission valkoisessa kirjassa esitettyjä kunnianhimoisia 
tavoitteita työttömyyden puolittamisesta. Jotta päästäisiin parempiin tuloksiin, tarvitaan 
rakennepolitiikan lisäpanoksia (ks. luvut III ja IV). 
Tässä yhteydessä on huomattava kaksi seikkaa. Ensiksikin 3-3,5 prosentin kasvuvauhti 
on todennäköisesti korkein, joka voitaisiin kohtuudella saavuttaa makrotalouspolitiikan 
avulla vuoteen 2000 mennessä ilman talouden ylikuumenemista. Toisaalta 
työttömyystrendi on hyvin herkkä tuotannon kasvulle. Keskipitkän aikavälin projektio 
osoittaa, että vuotuinen bruttokansantuotteen kasvu, joka on vain neljäsosayksikön 
pienempi kuin vuosille 1996-2000 ennustettu, nostaisi työttömyyden vuonna 2000 9 
prosenttiin optimi skenaariossa esitetyn 7,5 prosentin sijaan. 
Toiseksi koordinoitu, tasapainotettu makrotalouspolitiikka ja työttömyyden lasku sinänsä 
parantavat kansantalouden tasapainoa ja helpottavat siten sen saavuttamista.Edellä 
kuvatussa makrotalouden keskipitkän aikavälin optimi skenaariossa budjettivaje supistuisi 
5,5 prosentista BKT:stä vuonna 1994 0,5 prosenttiin vuonna 2000 keskimäärin unionissa, 
mikä käytännöllisesti katsoen merkitsisi rakenteellisen vajeen poistumista. Tästä 5 
prosenttiyksikön laskusta automaattiset budjettivaikutukset - jotka johtuvat etenkin 
työllisyyden noususta ja julkisen velan korkojen alenemisesta - nousisivat 2,5 prosenttiin 
BKT:stä, jolloin jäljelle jäävät talousarviotoimenpiteet olisivat jäsenvaltioissa 
13 
keskimäärin vain noin 2,5 prosenttia BKT:stä (rakennekomponentti), josta osa on jo 
toteutettu tai suunniteltu vuodeksi 1996. Rakenteellisten vajeiden poistaminen ori todella 
elintärkeää tämän kehityksen käynnistämiseksi ja liikkumavaran luomiseksi merkittävien 
rakennepolitiikkojen toteuttamiselle. 
Keskipitkän aikavälin projektiot osoittavat myös, että jos tarvittavia makrotaloudellisia 
politiikkojatäydennetäänrakenteellisillauudistuksilla(jollaisista Essenissä sovittiin), joilla 
pyritään parantamaan tuote-, palvelu- ja työmarkkinoiden toimintaa - mutta jotka ovat 
yhdenmukaisia unionin kilpailukyvyn vahvistamisen ja tarvittavan talousarviovakautuksen 
tarpeiden kanssa - kasvun ja työpaikkojen luomisen mahdollisuudet paranevat 
huomattavasti. Rakenteellisen alueen sopeutukset ovat todella ratkaisevia (i) kasvun 
kiihdyttämiselle ja ihmisten työllistettävyyden parantamiselle, jolloin NAIRU3-raja laskee; 
(ii) kasvun työllisyyssisällön lisäämiselle, ja (iii) yhteiskunnallisen koheesion 
vahvistamiselle ja sen edistämiselle, että työntekijät suhtautuvat myönteisesti olosuhteiden 
muutoksiin. Taloudellisten tutkimusten mukaan tällaisen rakennepolitiikan rohkea 
toteuttaminen parhaan mahdollisen makroekonomisen skenaarion ohella johtaisi 
työllisyyden laskuun jopa noin 5 prosenttiin vuonna 2000, kun taas pelkässä 
makroekonomisessa skenaariossa ennustetaan 7,5 prosentin työttömyyttä. 
Nämä keskipitkän aikavälin projektiot eivät ole ylioptimistisia. Ne on johdettu 
makroekonometrisistä malleista, joiden kertoimet ja parametrit kuvastavat havaittua 
kehitystä ja käyttäytymistä. Kokemukset 1980-luvun jälkipuoliskolta osoittavat selvästi, 
että työmarkkinatilannetta voidaan merkittävästi parantaa suhteellisen lyhyessä ajassa, jos 
noudatetaan oikeaa politiikkaa. Lisäksi projektioissa viitataan samoihin tuloksiin kuin 
jäsenvaltioiden lähentymisohjelmissa. 
Toisaalta taas, jos keskipitkällä aikavälillä ei politiikkaa koordinoida eikä 
jäsenvaltioissa esiinny todellista tai ousarviovakautusta eikälähentymispyrkimyksiä, mikä 
merkitsee jatkuvaa lisätaakkaa rahapolitiikalle, simulaatio antaa hankkeesta hyvin 
lohduttoman kuvan. Se osoittaa, että tuotantoja tuotantopotentiaali kasvaisivat 2 - 2,5 
prosenttia vuosina 1997-2000. Työllisyyden luominen olisi hyvin heikkoa ja työttömyys, 
joka voisi tilapäisesti alentua noin 9,75 prosenttiin vuonna 1997, lähtisi jälleen kasvuun 
ja olisi 11 prosenttia unionin työvoimasta vuonna 2000. Tämän seurauksena tähän 
skenaarioon sisältyisi huomattavia sosiaalisten jännitteiden riskejä, julkistalouden 
kiristymistä ja jatkuvaa valuuttakurssien epävakautta EU:ssa. 
(4) KASVUN JA TYÖLLISYYDEN MAKROEKONOMISET RISKITEKIJÄT 
Huolimatta siitä, että nykyinen elpyminen sopii hyvin makroekonomisen kasvun 
optimiskenaarioon, jotkin nykytilanteen piirteet merkitsevät lyhyellä aikavälillä vakavia 
riskejä. 
Ensinnäkin huomattava ulkoinen shokki on kohdannut unionia. Vuoden 1994 alusta 
alkaen Yhdysvaltain dollari on heikentynyt jyrkästi suhteessa EU:n valuuttoihin, mikä 
yhdessä monien jäsenvaltioiden politiikan heikon uskottavuuden kanssa on aiheuttanut 
"Non-accelerating inflation rate of unemployment" 
14 
merkittäviä EU:n sisäisiä valuuttakurssimuutoksia. Nämä valuuttalinjojen vääristymät 
ovat kohtalokkaita unionin lyhyen aikavälin kasvunäkymille, koska ne häiritsevät vientiä, 
investointeja ja luottamuksen ilmapiiriä. Osittain vaiuuttahäiriöiden vaikutuksesta 
useimmissa "revalvoineissa" maissa (Saksa, Ranska, Belgia) on talouskasvu hidastunut, 
kun taas eniten "devalvoineissa" maissa (Italia, Espanja, Ruotsi) muutos on ollut hyvin 
vähäinen tai sitä ei ole ollut lainkaan. 
Eräissä maissa on niin suurten palkankorotusten vaara, että ne ylittäisivät rajan, joka 
vastaisi vakaiden hintojen tavoitetta tarvittavaa kannattavuuden jatkuvaa kasvua. 
Aiemmin tänä vuonna viivästettiin tämän riskin vuoksi korkojen alentamista. 
Rahapolitiikka kuitenkin väljeni myöhemmin, kun rahamäärän kasvu ja inflaatio olivat 
hidastumassa. 
Vielä tärkeämpää on se, että kehitys kohti vankempaa budjettitaloutta on selvästikin ollut 
monessa maassa riittämätöntä. Vaikka politiikasta lipsumisen lyhyen aikavälin edut ovat 
todennäköisesti pieniä ja lyhytaikaisia ja ne voidaan nopeasti kumota tai ylikompensoida 
valuuttakurssien myllerryksillä ja korkojen riski preemioiden nousulla,ovat keskipitkän 
ja pitkän aikavälin kustannukset huomattavia ja pysyviä. Jos todellakin kärsimättömyyden 
tai nykyiseen kasvun säätelyyn osoitetun tyytymättömyyden vuoksi politiikassa 
etäännyttäisiin lähentymisskenaariosta, keskipitkän aikavälin kasvu-ja työllisyysnäkymät 
EU:ssa vaarantuisivat vakavasti. Syyskuun lopun kehitys valuuttamarkkinoilla osoitti 
selvästi, että riskejä on yhä. Kasvava epävarmuus siitä, pystyvätkö monet hallitukset 
määrätietoisesti toteuttamaan suunnittelemansa talouden vakauttamistoimet, herätti heti 
uutta kuohuntaa ja lopetti siten jyrkästi kesän aikana koetun vaihtokurssien liikkeiden 
rauhoittumisen. 
Kykenemättömyys toteuttaa vaadittua makroekonomista ja rakennepolitiikkaa 
johdonmukaisella tavalla ei johda vain unionin kannalta kaiken kaikkiaan vähemmän 
toivottaviin tuloksiin, vaan se lisää myös reaalitalouden suorituskyvyn erojen kasvun 
vaaraa, mikä lopulta heijastuisi myös rahoitusmarkkinoille. Mallisimulaatiot osoittavat, 
että sellaisessa tapauksessa lähentymiskriteerejä täyttämättömät maat olisivat 
huomattavasti huonommassa asemassa (varsinkin niiden koroille tulevien korkeampien 
riskipreemioiden vuoksi, jotka edelleen vaikuttaisivat kielteisesti kotimaiseen kysyntään 
ja budjettivajeeseen), mutta lähentymiskriteerit täyttävät maatkaan eivät pystyisi täysin 
hyötymään ponnistuksistaan. Koska nämä erot saisivat seurakseen vahvoja valuuttojen 
liikkeitä, rakenneuudistusten ja yhtenäismarkkinoiden täydentämisen myönteiset 
vaikutukset vähenisivät myös huomattavasti. 
III. MAKROEKONOMISEN JA RAKENNEPOLITIIKAN VÄLISET SUHTEET 
Edellä esitetty makroekonominen analyysi on osoittanut, että olemassa olevat riskit 
lisäävät selkeästi tarvetta toteuttaa laajat taloudelliset yleislinjat ja lähentymisohjelmat 
täydellisesti ja koordinoidusti kaikissa jäsenvaltioissa. Komissio aikoo esittää 
lähikuukausina syventävän taloudellisen analyysin tulokset niistä eduista, joita 
makroekonomisen ja rakennepolitiikan lähempi koordinointi jäsenvaltioiden välillä 
15 
tuottaisi, vastatakseen Eurooppa-neuvoston Cannesissa esittämään nimenomaiseen 
pyyntöön. 
Yhteisön työllisyysstrategialle on luonteenomaista toisiaan vahvistavan 
makrotalouspolitiikan ja rakennepolitiikan yhdistelmä. Laajojen talouspolitiikan 
yleislinjojen makroekonomisen ohjelman täydellinen toteuttaminen turvaa paluun 
kestävään, työllisyyttä luovaan kasvuun, mutta sen perustana olevan makrotalouspolitiikan 
ohessa on suoritettava rakenneuudistuksia ja kasvua nopeuttavia toimenpiteitä, joilla 
parannetaan ihmisten työllistettävyyttä ja vahvistetaan työpaikkojen luomista. Euroopan 
työmarkkinaosapuolet yhtyvät tähän näkemykseen korostaessaan, että "on olennaisen 
tärkeää, että kasvun, kilpailukyvyn ja työllisyyden ongelmia käsitellään yhdessä"4. 
Näiden politiikkojen välillä on todellakin selviä liitoskohtia, jotka helpottavat uudistusten 
toteuttamista kasvun oloissa, jolloin tehtävät uudistukset puolestaan edelleen kannustavat 
ja laajentavat kasvuprosessia. Toisaalta riittävä kasvutulos helpottaa tarvittavien 
rakennepolitiikkojen käyttöönottoa (taloudellisuuden, rahoituksen ja sosiaalisen 
hyväksyttävyyden kannalta), toisaalta taas syvemmät uudistukset parantavat talouden 
tehokkuutta ja kilpailukykyä, lisäävät tuotantomahdollisuuksia ja dynamismia ja alentavat 
NAIRUA5; tuloksena on, että korkeampi työllisyys on mahdollinen ilman kasvua 
vaarantavia inflaatiopaineita, mikä antaa mahdollisuuden väljentää vakauteen 
suuntautunutta rahapolitiikkaa. 
Tällaisten makroekonomisten ja rakennepoliittisten yhteisvaikutusten tärkeys 
työllisyysstrategian menestykselle edellyttää, että jäsenvaltioiden edun mukaista on 
selvästi ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimenpiteisiin myös rakenteiden kohdalla, kunkin 
kansallisten piirteidensä mukaisesti, jotta oikea tasapaino löytyisi. Lisäksi näiden 
yhteisalueiden hyväksikäyttö kansallisella tasolla tuo myönteisiä vaikutuksia muillekin 
yhteisön jäsenille. Samanaikainen rakenneuudistusten yrittäminen jäsenvaltioissa 
parantaisi siksi makroekonomisten politiikkojen pelivaraa yhteisön tasolla ja parantaisi 
siten kasvua ja lähentymistä yhteisön sisällä. Toisaalta taas riittämättömät 
rakennemuutokset joissakin maissa aiheuttaisivat talouksien eriytymistä ja 
politiikkaristi riitoja, mm. makroekonomisellatasollayhteisönjäsenten törmäysvaikutuksia. 
Siksi jäsenvaltioiden kannattaa kohdistaa huomio myös rakenteellisiin toimenpiteisiin, kun 
ne koordinoivat talouspolitiikkaansa yhteisön tasolla. 
Keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä jatkuva ponnistelu kilpailukyvyn ja innovaatioiden 
sekä hyvin toimivien tuote- ja palvelumarkkinoiden tukemiseksi turvaa tuottavuuden 
kasvun (, joka on aineellisen varallisuuden päälähde) ja sen muuttamisen uusiksi 
työpaikoiksi suhteellisten hintojen ja toimialojen välisten siirtymien ansiosta. Jos suuri 
työvoiman tarjonta hyödynnetään menestyksekkäästi vähentämällä työttömyyttä ja 
lisäämällä osallistumista työelämään, se lisää (ei-inflatorista) bruttokansantuotteen 
kasvua. Tällainen työmarkkinapolitiikka vähentää osaltaan makrotalouden kasvun 
jännitteitä, koska se 
Katso viitettä II luvun alaviitteessä 1. 
5 "Non-accelerating rate of unemployment" 
16 
vähentää potentiaalisia työvoimakapeikkoja ja siten inflaation vaaraa, joka on 
huomattava makroekonominen kasvun este (ns. NAIRU-ongelma), 
parantaa inhimillistä pääomaa, ts. vahvistaa potentiaalista kasvua 
nostaa kasvun työllisyysvaikutuksia, ts. lisää tietyn kasvuvauhdin luomien 
työpaikkojen määrää. 
(1) KILPAILUKYKY JA TYÖLLISYYS 
1.1. Yleinen mekanismi 
Kilpailu-ja innovaatiopolitiikan päätarkoitus on lisätä unionin sisäsyntyisiä kasvuvoimia. 
Kuten valkoisen kirjan luvuissa 2-7 todettiin, se voidaan saavuttaa hyödyntämällä täysin 
sisämarkkinoiden ja avoimen maailmankauppajärjestelmän tarjoamia mahdollisuuksia, 
kiihdyttämällä Euroopan laajuisten verkostojen toteuttamista, investoimalla uuteen 
tekniikkaan, toteuttamallatietoyhteiskuntaa koskeva toimintasuunnitelmajahyödyntäm ällä 
paremmin pkt-yritysten tarjoamaa kasvu- ja työllisyyspotentiaalia. Viime vuoden aikana 
monilla näistä alueista on edistytty huomattavasti. 
Kaikki tämä voi nostaa unionin talouksien kasvuvauhtia tuoteinnovaatiöiden ja yleisen 
tuottavuuden nousun avulla. Itse asiassa tuottavuuden kasvu on reaalitulon ja 
varallisuuden päälähde. Kuten niin valkoinen kirja kuin työmarkkinaosapuoletkin ovat 
korostaneet, ei tuottavuuden kasvun lisäämispyrkimysten ja nettotyöl li syyden luomisen 
välillä ole ristiriitaa, kunhan korkean tuottavuuden toimialojen luoma varallisuus jaetaan 
tasaisesti kansantalouteen, jolloin hitaammin tuottavuuttaan kasvattavat alat pystyvät 
luomaan uusia työpaikkoja. Tämä prosessi mahdollistaa myös samojen palkkojen 
maksamisen samanlaisesta pätevyydestä kaikilla aloilla. Yksi tärkeä tuottavuusvoittojen 
uudelleenjakelukanava on suhteellisten hintojen aleneminen tuottavuuttaan nopeasti 
kasvattavilla toimialoilla, jolloin kaikkien kuluttajien ostovoima kasvaa ja samoin 
tuotteiden ja palvelujen kysyntä yleensä sekä erityisesti työllisyysintensiivisillä aloilla, 
joilla tuottavuus kasvaa hitaasti ja suhteelliset hinnat nousevat. Jotta tämä prosessi toimisi 
tehokkaasti, on kolmen edellytyksen toteuduttava samanaikaisesti: 
Tuotteiden suhteellisten hintojen eri toimialoilla on annettava muuttua oikeaan 
suuntaan ilman keinotekoista jäykkyyttä. Sisämarkkinoiden täydellinen toiminta 
ja lähentymisen saavuttaminen yhdessä yhä avoimemman maailmantalouden 
luoman kansainvälisen kilpailun paineen kanssa varmistavat, että markkinoiden 
välttämätön joustavuus säilyy ja vahvistuu koko unionissa. Tilastot osoittavat, että 
tämä prosessi on ollut ja on yhä käynnissä. 
Toimialojen muutosten on oltava taloudellisesti perusteltuja ja sosiaalisesti 
hyväksyttäviä. Myös tästä muutoksesta on olemassa selviä todisteita. Essenin 
Eurooppa-neuvostossa todettujen viiden avainalueen edistys (katso osaa IV) ja 
varsinkin työmarkkinapolitiikan uudelleensuuntaus passiivisesta tulotuesta 
aktiivisempiin toimenpiteisiin, kuten koulutusjärjestelmien uudistamiseen ja 
vahvistamiseen, on käynnissä ja se on olennaista muutosprosessien tukemisessa 
ja samalla mahdollisten kielteisten sosiaalisten kustannusten pehmentämisessä. 
Ennen kaikkea kasvuvauhdin on oltava niin kova, että myönteinen tasapaino 
työpaikkojen luomisen ja niiden häviämisen välillä eri sektoreilla voidaan sajyltää 
Jotta vasta luotu kasvupotentiaali voitaisiin hyödyntää täysin, on keskipitkän 
17 
aikavälin kasvuprosessin voitava kehittyä törmäämättä makrotaloudellisiin kasvun 
esteisiin (esim. inflaatioon ja kapasiteettirajoituksiin). Jos näin on, tämä 
kehityskulku vaikuttaa suuresti unionin työllisyystavoitteiden saavuttamiseen 
Kuten II kohdassa mainittiin, laajojen talouspolitiikan yleislinjojen politiikan 
lujaan ja oikea-aikaiseen toteuttamiseen liittyy tällä hetkellä joitakin riskejä. 
Tässä tilanteessa rakennepolitiikan tarjontapuoli ja työllisyysvaikutukset ovat tärkeitä, 
mutta ne ovat vaikeasti ilmaistavissa numeroin. Tämä koskee myös Euroopan laajuisia 
verkostoja, joiden kumulatiivinen vaikutus työllisyys-ja työttömyyslukuihin vuonna 2000 
voisi mallisimulaatioiden mukaan olla noin puoli prosenttiyksikköä koko unionin tasolla. 
1.2. Tuote- ja palvelumarkkinoiden toiminta 
On tärkeää korostaa, että tuote- ja palvelumarkkinoiden oikea toimivuus vaikuttaa 
Euroopan talouden siirtymiseen korkean työllisyyden tielle. 
Kilpailun puute, uusien yritysten käynnistymisen esteet, tehottomuus, tekniikan 
edistysaskelten levittämisen esteet - kaikilla näillä on tärkeitä seurausvaikutuksia talouden 
toimintaan ja viime kädessä työllisyyteen. Toimivampien ja kilpailukykyisempien tuote-
ja palvelumarkkinoiden voidaan odottaa vaikuttavan osaltaan siihen, että saavutetaan 
korkeampi työllisyystaso sallimalla suhteellisten hintojen sopeutua paremmin ulkoisiin 
shokkeihin, mikä nopeuttaa tuottavuuden kasvun levittämistä eri toimialoille. Tämä 
jättäisi enemmän tilaa korkeamman kysynnän ja uuden taloudellisen toiminnan synnylle 
tarjoten samalla lisää uusia työpaikkoja. Näitä mekanismeja havainnollistavat hyvin 
viimeaikaiset kokemukset televiestinnän vapauttamisesta, josta seurasi hintojen lasku, 
palveluiden parantuminen ja lisääntyminen sekä nopeampi innovaatiotahti koko alalla. 
Nämä pohdiskelut osoittavat, että on tuhoisaa säilyttää markkinarakenteet pelattaessa 
vapauttamisen välittömiä seuraamuksia olemassaoleville työpaikoille. Siksi Euroopan 
työllisyysstrategia sisältää toimenpiteitä, joilla parannetaan tuote-ja palvelumarkkinoiden 
toimintaa. 
Tuotemarkkinoiden osalta sisämarkkinoiden myönteinen vaikutus kilpailuun tarvitsee 
täydennyksekseen tiukan kilpailupolitiikan ja kartellien vastustamisen. Palvelujen, uusien 
työpaikkojen pääalan, osalta on tärkeää poistaa ne rajoitukset, jotka aiheettomasti estävät 
niiden kehitystä ja työllistämismahdollisuuksia. Tämä voidaan aloittaa viemällä loppuun 
televiestintä- ja energia-alojen sisämarkkinat. 
1.3. Ti etoy htei skunta 
Käynnissä oleva siirtyminen tietoyhteiskuntaan on ratkaisevan tärkeä unionin 
kilpailukyvylle tulevaisuudessa. Se tarjoaa mahdollisuuksia suureen tuottavuuden 
nousuun miltei kaikilla kansantalouden sektoreilla. Sillä voi olla syvällisiä vaikutuksia 
työllisyyteen niin määrällisesti kuin laadullisestikin. Suuresta tuottavuuden kasvusta 
johtuvia työpaikkojen menetyksiä on kuitenkin tarkasteltava niitä 
työllisyysmahdollisuuksia vasten, joita tarjoutuu uusilla markkinoilla, joita syntyy nopeasti 
uusissa tietopalveluissa, multimedian sovelluksissa, tiedon perusrakenteissa ja 
monenlaisissa uusissa teletuotteissa. Näillä uusilla markkinoilla ja kaikilla nopeasta 
18 
tuottavuuden kasvusta hyötyvillä aloilla ansaittavat suuret tulot lisäävät tavaroiden ja 
palvelujen kysyntää kaikilla muilla kansantalouden alueilla. Tätä kehitystä on kuitenkin 
tuettava sopivalla lainsäädännöllä ja institutionaalisella toimintaympäristöllä sekä 
suotuisalla makrotaloudellisella ilmapiirillä. 
Myös työtavat muuttuvat. Etätyö on erityisen selkeä esimerkki. Viidessä suurimmassa 
EU-maassa on jo nyt noin 1,1 miljoonaa etätyöntekijää: Etätyö tarjoaa työntekijöille 
enemmän joustavuutta ajankäytössään ja luo uusia työmahdollisuuksia vastaamalla 
paremmin markkinoiden kysyntään sekä synnyttää mahdollisuuksia paikasta 
riippumattomaan työhön. Samalla etätyö vaatii muutoksia työmarkkinajärjestelmiin ja 
työntekijöiden oikeuksien ja työehtojen suojeluun. 
Tietoyhteiskunnan synty vaatii suuria sosiaalisia ja taloudellisia sopeutuksia; oikeudellisen 
järjestelmän muutoksia (teleliikennepalvelujen ja perusrakenteiden vapauttamista, 
tekijänoikeuksia, henkilösuojaa, työlainsäädäntöä), kehittyneiden telematiikkaverkkojen 
luomista (Euroopan laajuisten verkostojen politiikka), yritysten uudelleenorganisointia ja 
koulutusjärjestelmien muutoksia. Vaikka nämä muutokset ovat jo käynnissä, ne 
edellyttävät vahvaa hallitusten sitoutumista ja aktiivista niihin liittyvää rakennepolitiikkaa. 
(2) TYÖMARKKINAPOLITIIKKA 
Työmarkkinapolitiikan osalta Essenin Eurooppa-neuvostossa vahvistetun yhteisen 
työmarkkinastrategian toteuttaminen on yksityiskohtaisen tarkastelun kohteena luvussa IV. 
Tässä jaksossa esitetään, miten työmarkkinapolitiikka voi edistää kasvua ja työllisyyttä 
sekä etenkin kasvun suurempaa työllisyysvaikutusta luomatta jännitteitä. 
2.1. Kahden nopeuden työmarkkinat 
Ensin kannattaa korostaa joitakin Euroopan työmarkkinoiden kielteisiä puolia, jotka 
nykyisellään vähentävät unionin kasvu- ja työllisyyskapasiteettia. 
Euroopan talouden tärkein rakenteellinen ongelma on "kahden nopeuden työmarkkinat", 
taitovaatimusten ja taitojen kehittymisen välinen kuilu. Toinen nopeus näkyy työelämän 
muutoksessa, johon vaikuttavat uusi tekniikka ja yritysten välinen kilpailu sekä 
maailmanmarkkinoilla että kotimarkkinoilla. Uusien taitojen ja pätevyyden tarjonta on 
paljon hitaampaa. 
Nykyiset rakenneongelmat ovat peräisin 1970- ja/tai 1980-luvulta, jolloin passiivinen 
työmarkkinapolitiikka johti korkeaan työttömyyteen. Uudet työpaikat annettiin etupäässä 
työmarkkinoiden uusille tulokkaille, jotka olivat useinkin saaneet tuoreen koulutuksen tai 
olivat halvempia kuin vanhemmat työntekijät. Ne, joiden ammattitaito oli vanhentunut 
tai jotka olivat olleet kauan työttöminä, eivät houkutelleet niitä työnantajia, joilla oli uusia 
työpaikkoja tarjottavanaan. 
Taitojen ja vaatimusten kasvava ero teki jotkin työntekijäryhmät teknisesti tarpeettomiksi 
tai helpommin korvattaviksi tuotantopääomalla tai ammattitaitoisemmalla työvoimalla, ja 
siksi työvoiman kysyntä kääntyi ammattitaidottoman työvoiman käyttöä vastaan. 
Euroopan palkkojen perinteisesti vähäinen jousto alaspäin ja työvoiman yhä raskaampi 
19 
verotus vaikuttivat myös osaltaan siihen että ammattitaidottoman työvoiman 
työllistettävyys heikkeni, koska sen tuottavuus ei enää vastannut sen 
kokonaiskäyttökustannuksia. 
Tämä kehitys osoittaa, että kasvava työtön väestönosa ei voi tehokkaasti toimia 
laajenevien yritysten reservinä. Tämä johtuu työmarkkinoiden rakennemuutoksen 
kiihtyvästä nopeudesta, jolloin pitkäaikaistyöttömien ydinjoukko vakiintuu. On 
huomattava, että noin 10 prosenttia kaikista tarjolla olevista työpaikoista katoaa vuodessa 
ja 10 prosenttia uusia - ja tuottavampia - työpaikkoja syntyy. Tällä prosessilla on 
syvällinen vaikutus taitojen ja pätevyyden kysyntään. Joissakin EU-maissa yli 90 
prosenttia kaikista vapaista työpaikoista vaatii kokemusta ja/tai koulutusta. 
Useimmissa Euroopan maissa työvoiman virtaus työn ja työttömyyden välillä on 
suhteellisen pientä, varsinkin Yhdysvaltoihin verrattuna. Tuloksena on huikea ero 
työttömyyden keskimääräisessä kestossa. Itse asiassa pitkäaikaistyöttömien (yli vuoden 
työttömänä olleiden) osuus koko työttömyydestä oli 30 - 60 prosenttia useimmissa 
jäsenvaltioissa, kun heidän osuutensa Yhdysvalloissa ja Kanadassa oli hieman yli 10 
prosenttia. 
Tämä osoittaa, että Euroopassa on suuria talouskasvumahdollisuuksia sillä edellytyksellä, 
että voitetaan samanaikaisesti makroekonomiset kasvun esteet ja ohjataan 
työmarkkinapolitiikka taitojen ja pätevyyden parantamiseen, tarjonnan laatuun, siten että 
se vastaisi kasvavien yritysten vaatimuksia, ja annetaan yrityksille ja työnhakijoille oikeita 
kannustimia. 
Tämä on Euroopan työllisyysstrategian tarkoitus, josta sovittiin viime vuonna Essenin 
Eurooppa-neuvoston kokouksessa. 
2.2. Työmarkkinapolitiikka ja kasvuprosessi 
Essenissä ehdotetun aktiivisen ja tehokkaamman työmarkkinapolitiikan vaikutus tuntuu 
kasvu- ja työllistämisprosessissa kolmella tasolla: 
Ensiksi työmarkkinoiden toiminnassa lisäämällä niiden läpinäkyvyyttä ja yleistä 
kykyä saada työpaikkojen tarjonta ja kysyntä kohtaamaan ja saada oikea ihminen 
oikeaan työhön (Essenin päätelmien neljäs kohta) 
Tämä on aktiivisen työmarkkinapolitiikan keskeinen kohta. Se viittaa 
työllisyyspalvelujen keskeiseen tehtävään työhönsijoittumisessa ja neuvonnassa. 
Se on myös verotus- ja etujärjestelmien uudistusten tarkoitus, joilla pyritään 
aktivoimaan työttömien työnhakua. Myös ammatillista ja maantieteellistä 
liikkuvuutta lisäävät toimenpiteet palvelevat tätä tarkoitusta. 
Vaikka nämä toimet eivät sellaisinaan luo uusia työpaikkoja, ne poistavat 
pullonkauloja markkinoilta, alentavat työvoiman palkkaamiskuluja ja helpottavat 
uusien avoimien työpaikkojen tarjoamista. Siten ne auttavat välttämään inflaation 
kiihtymistä työttömyyden laskiessa, ja ne auttavat laskemaan NAIRU-rajaa 
välttämällä yhden tärkeän makroekonomisen kasvun esteen, inflaation varhaisen 
kiihtymisen. 
20 
Toiseksi, tarjontapuolella parantamalla inhimillisen pääoman laatua ja työvoiman 
työllistettävyyttä (Essenin 1 kohta). 
Yleissivistävä ja ammattikoulutus sekä uudelleenkoulutus ovat avainkeinoja tässä 
prosessissa, ja Essenin huippukokouksessa nostettiin näiden alojen investoinnit 
ensisijaisen tärkeiksi uudessa työllisyysstrategiassa. Paremmat taidot ja pätevyys 
vahvistavat yksilöitä ja lisäävät työmarkkinoiden joustavuutta. Keinot, joilla 
käsitellään pitkäaikaistyöttömyyden kovaa ydintä, ovat perustavan tärkeitä, 
esimerkiksi työkuntoutus ja työkokemus/Työssä olevien työntekijöiden koulutus 
ja uudelleenkoulutus vaikuttavat tuottavuuden kasvuun ja työttömyyden 
ehkäisyyn. Kaikissa näissä tapauksissa on ratkaisevan tärkeää varmistaa 
koulutuksen ja markkinoiden tarpeiden tiivis yhteys. 
Toiminta kaikilla näillä aloilla vahvistaa itse kasvupotentiaalia ja toimii samalla 
tavalla kuin kilpailukyvyn parantaminen. Vaikka se on tärkeä 
rakennesopeutuksen osatekijä, se voi silti antaa täyden hyödyn vasta kun talous 
synnyttää riittävästi työpaikkoja. 
Lopuksi kysyntäpuolella antamalla työnantajille kannustimia luoda työpaikkoja 
ja palkata työmarkkinoilla tarjolla olevia.Tämä vastaa Essenin kasvun 
työintensiivisyyden korottamista koskevaa tavoitetta (Essenin 2, 3 ja 5 kohta). 
Kokonaistalouden kannaltatarkastellentyöintensiivisemmän kasvuprosessin saavuttaminen 
merkitsee keskeisiltä osiltaan sitä, että luodaan enemmän työllisyyttä (työllistettyjen 
lukumääränä mitattuna) tietyllä reaalibruttokänsantuotteen kasvuvauhdilla. Puhtaan 
tilastollisesti se merkitsee työn tuottavuuden (mitattuna reaalibruttokänsantuotteen kasvuna 
työllistettyä henkilöä kohden) kasvuvauhdin laskua. Ilmeisesti sellaista tulosta ei tule 
saavuttaa tuhoamalla tuottavuutta yrityksen tai toimialan tasolla, koska tämä voisi 
vaikuttaa vakavasti talouden kilpailuasemaan ja yleiseen varallisuuden luomiseen. 
(i) Makrotaloudellisesi kasvun työllisyyssisältöä voidaan kasvattaa kehittämällä 
tuotannontekijöiden suhteellisia hintoja tavalla, joka suosii työvoiman käyttöä suhteessa 
pääomaan. Tällaisen vaikutuksen toteuttaminen muuttamalla tuotannontekijöiden 
suhteellisia hintoja kestää kuitenkin hyvin kauan ja siihen voi liittyä epämiellyttäviä 
sivuvaikutuksia. Tämän makrotaloudellisen korvausprosessin lisäksi on olemassa 
periaatteessa kaksi muuta tapaa lisätä kasvun työllisyyssisältöä: toinen liittyy 
työvoimakustannuksiin ja toinen työaikaan. 
(ii) Palkkajakauman levittäminen alapäässä tekisi kannattaviksi sellaiset 
tuottavuudeltaan alhaiset toiminnot, jotka aiemmin joko hinnoiteltiin ulos virallisilta 
markkinoilta tai siirrettiin ulkomaisille matalapalkkatuottajille, ja jotka siten lisäisivät 
kasvun työllisyyssisältöä. Tämä paikkaskaalan laajentaminen alaspäin voidaan tehdä joko 
Yhdysvaltain tapaan antamalla markkinapaineiden alentaa huomattavasti 
ammattitaidottomien työntekijöiden palkkoja, millä on vakavia yhteiskunnallisia 
seuraamuksia ("työtätekevät köyhät") tai useammalla tarkoituksenmukaisella 
toimenpiteellä, jotka uudistavat Euroopan yhteiskunnallista mallia ja kohdistuvat 
nimenomaan paikkaskaalan alapäähän. Näitä toimenpiteitä ovat erityiset aloittelijoiden 
palkat uusille työmarkkinatulokkaiUe, sosiaalietujärjestelmien tarkistaminen (sillä ne 
toimivat vähimmäispalkkoina) sekä muiden kuin palkkakustannusten alentaminen joko 
väliaikaisesti (ts. työttömien osalta) tai pysyvästi (ts. kyvyissä olevien puutteiden 
21 
korvaamiseksi), ja erityisesti paikkaskaalan alapäässä. Jälkimmäisillä toimenpiteillä 
pyritään minimoimaan vaikutusta nettopalkkatuloihin, mutta niillä on huomattavia 
budjetti seuraamuksia, jotka vaativat korvaavia toimenpiteitä (katso IV.3c jäljempänä). 
(iii) Työajan ja -tapojen uudelleenjärjestelyihin liittyvät toimenpiteet. Tässä perusasiana 
on erottaa tuottavuuskehitys työtuntia kohden tuottavuudesta työllistettyä henkilöä kohden. 
Pakollinen, kaikkia koskeva ja suuri työajan lyhentäminen ei tarjoa tyydyttävää ratkaisua, 
sillä se vaikuttaa monin tavoin tulevaisuuden tuotantokykyyn, palkkatasoon ja vuoden 
2000 jälkeiseen väestökehitykseen. Nämä kielteiset vaikutukset voidaan kuitenkin välttää 
käyttämällä mikroekonomisella tasolla työajan lyhentämiseen erityistoimenpiteitä, jotka 
sopeutetaan paikallisiin oloihin ja ovat kaikkien osapuolten mielestä sosiaalisesti 
hyväksyttäviä; niitä voidaan joko myöhemmin muuttaa tai pitää kiinteänä osana työajan 
alentamisen trendiä. Sellaisia toimenpiteitä, samoin kuin vapaaehtoisen osa-aikatyön 
täyttä hyödyntämistä, olisi edistettävä. Koska useimmat osapäivätyöntekijät ovat naisia, 
on tärkeää korostaa, että tällaisen työskentelyn tulisi olla mahdollista kaikille 
työntekijöille ja että työmarkkinoiden nykyistä eriytymistä ei pidä vahvistaa. Lopuksi 
voidaan työtuntien vähenemisen kielteisiä vaikutuksia potentiaaliseen tuotokseen lievittää 
tai jopa torjua vuorotyöjärjestelyillä, joilla pyritään erottamaan toisistaan koneiden 
käyttötunnit ja työvoiman työtunnit. Tätä keinoa ei kuitenkaan voida käyttää 
yleispätevästi, koska sen tärkeiden yhteiskunnallisten ulottuvuuksien lisäksi vain yritykset, 
joilla on tarjontarajoituksia ja riittävä käyttökelpoisen työvoiman reservi, voivat hyötyä 
siitä. 
(iv) paikallisten aloitteiden edistäminen esimerkiksi yhteiskunnallisten palveluiden ja 
ympäristön parantamisen alueella voi korottaa kasvun työsisältöä. Se toimii edellä 
kuvatun taloudellisen mekanismin kautta tai korvaamalla joitakin näistä toiminnoista. 
Siten on olemassa pragmaattisia keinoja saavuttaa kasvun korkeampi työsisältö 
alentamalla palkkakustannuksilla ja uudistamalla työaikaa sekä edistämällä uusia 
toiminnan alueita kyseenalaistamatta yhteiskunnan perusarvoja. Nämä toimenpiteet eivät 
silti saa estää itse kasvuprosessia eivätkä olla ristiriidassa sen kanssa, että unionin 
kilpailukykyä on vahvistettava ja valtiontalouksia vakautettava. Näiden oletusten pohjalta 
taloudelliset selvitykset yhteisistä ja koordinoiduista politiikoista osoittavat työllisyyden 
huomattavia parantamismahdollisuuksia. Komission yksiköiden tekemät ensimmäiset 
arviot6 osoittavat esimerkiksi, että työvoiman sivukustannusten noin 1 prosentin BKT-
osuuden lasku, joka suunnattaisiin alimpiin palkkaryhmiin ja rahoitettaisiin koko 
yhteisössä perittävällä hiilidioksidi- ja/tai energiaverolla, mitä komissio ehdotti vuonna 
1992, voisi - ympäristöetujen lisäksi - kiihdyttää työllisyyden kasvua noin 0,25 
prosenttiyksiköllä vuodessa ja luoda siten keskipitkällä aikavälillä noin kaksi miljoonaa 
työpaikkaa koko unionin alueella. Työajan ja työjärjestelyjen osalta vapaaehtoisen osa-
aikatyön maksimaalinen käyttö voisi myös lisätä 0,25 prosenttiyksikköä vuotuiseen 
työllisyyden kasvuun. Näiden kahden toimenpiteen yhteisvaikutuksen tuloksena voisi 
optimaalisen makroekonomisen skenaarion lisäksi työttömyys laskea jopa 5 prosenttiin 
vuonna 2000, kun se pelkän optimaalisen makroekonomisen skenaarion perusteella olisi 
7,5 prosenttia. 
"Taxation, employment and environment: fiscal reform for reducing unemployment", European 
Economy, n:o 56, 1994. 
22 
Tämä selvitys osoittaa, että rakenteellisten toimenpiteiden mahdollisesti tuomat edut ovat 
huomattavat. Luvussa IV esitetään, että tämänsuuntaiset toimenpiteet ovat jäsenvaltioissa 
vireillä. Silti on korostettava, että simulaation pohjana olevien laajuiset toimenpiteet eivät 
vielä ole vireillä. Tämä liittyy siihen, että toimenpiteillä on väistämättä kustannuksensa, 
yhteiskunnalliset ja poliittiset, vaikka ne ovatkin laskentatoimen kannalta 
merkityksettömiä. 
Jos makroekonomiset ja rakennepolitiikat pääsevät tässä skenaariossa kaavailtuihin 
tuloksiin, käy pitemmällä aikavälillä ymmärrettäväksi, että täystyöllisyys (1960-luvun 
tapaan) voitaisiin palauttaa ensi vuosikymmenellä, ja että vuoden 2020 aikoihin 
osallistumisaste unionissa voisi saavuttaa saman korkean tason, joka nyt vallitsee 
Euroopan pohjoisosissa ja Yhdysvalloissa. Sellaisissa oloissa väestökehitys, jossa 
vanhusten määrä kasvaa suhteessa työikäiseen väestöön, olisi pienempi taakka. Alhainen 
työllisyys, alhaisen toimintatason skenaario merkitsisi vuosina 1995-2020 vanhusten ja 
työikäisten suhteen kasvua 39 prosentista 50 prosenttiin. Korkean työllisyyden ja korkean 
toimintatason skenaario merkitsisi vain yhden tai kahden prosenttiyksikön kasvua 
vanhusten suhteellisessa osuudessa. Tällainen myönteinen kehitys keventäisi 
sosiaaliturva- ja eläkejärjestelmien taakkaa ja helpottaisi uudistusten toteuttamista.7 
Työmarkkinatilanteen välttämätön parantaminen riippuu vankan makroekonomisen ja 
rakennepolitiikan toteuttamista hyvin luottavaisessa entistä suuremman yhteiskunnallisen 
konsensuksen ilmapiirissä. 
Sellaisessa tilanteessa nykyinen kasvutauko väistyisi vahvan ja työllisyyttä luovan 
keskipitkän aikavälin kasvuprosessin tieltä Tämä on yhteisön työllisyysstrategian taustalla 
oleva ajatustapa. Kuten luvussa IV osoitetaan, jäsenvaltiot ovat tehneet monia aloitteita 
tämän strategian työmarkkinaosuuden toteuttamiseksi. Hallitusten ja 
työmarkkinaosapuolten uusia ja vahvoja sitoumuksia kuitenkin tarvitaan, jotta prosessi 
jatkuisi ja vahvistuisi. 
"Some Economic Implications of Demographic Trends up to 2020." European Economy N:o 56, 
1994. 
23 
IV TYÖLLISYYS JA ESSENIN VIISI ENSISIJAISTA ALUETTA 
Jäsenvaltiot ovat kahden viimeksi kuluneen vuoden aikana antaneet osoituksen 
voimakkaasta panostuksesta työmarkkinoiden toiminnan parantamiseen. Useissa 
tapauksissa tämä on johtanut kansallisten työllisyyssuunnitelmien esittämiseen: Belgian 
yleinen työllisyysohjelma 1994, Tanskan ja Espanjan työmarkkinauudistukset 1994, 
Ranskan viisivuotinen suunnitelma 1993, jota täydentävät kesän 1995 hätätoimenpiteet, 
Ruotsin vuoden 1995 alun työllisyysalan toimintaohjelma... Muissa jäsenvaltioissa 
yksittäiset uudistukset ovat koskeneet työmarkkinoiden eri osa-alueita. Yleisesti nämä 
uudistukset ovat merkki laajasta yksimielisyydestä, joka Essenissä vahvistetuista 
suuntaviivoista vallitsee, vaikkei moninaisista uudistuksista olekaan aina mahdollista 
tunnistaa valkoisessa kirjassa tarkoitettua ja Eurooppa-neuvoston vahvistamaa 
kokonaisvaltaista lähestymistapaa "työllisyysjärjestelmiin". 
(I) AMMATILLISEEN KOULUTUKSEEN SUUNTAUTUVIEN 
INVESTOINTIEN EDISTÄMINEN 
Taustaa 
Viime vuosina nuorten peruskoulutuksen ja ammatillisen koulutuksen alalla on 
edistytty huomattavasti. Tätä osoittaa myös koulutuksen ja ammatillisen 
koulutuksen piirissä olevien nuorten osuuden kasvu, joka on lähes kaikissa 
jäsenvaltioissa alentanut alle 25-vuotiaiden osuutta työvoimasta. Sitä vastoin 
yritykset ovat vähentäneet ammatillisen koulutuksen investointejaan taantuman 
aikana, ja elinikäisen ammatillisen koulutuksen tavoitteen saavuttaminen 
edellyttääkin yritysten ja niiden työntekijöiden kasvavaa panosta koulutukseen. 
Viimeaikaiset kansalliset toimenpiteet 
a) Ammatilliseen koulutukseen suuntautuvien investointien edistäminen 
parantamalla järjestelmiä jäsenvaltioissa 
Jäsenvaltiot uudistavat koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen järjestelmiään, 
jotta ne voisivat paremmin vastata maantieteellisiin, ammatillisiin, alakohtaisiin 
ja yksilöllisiin vaatimuksiin. Työmarkkinaosapuolten asema ammatillisen 
koulutuksen suunnittelussa, sisällön määrittämisessä ja toteuttamisessa on entistä 
korostuneempi. Koulutuksen toteuttaminen on hajautettu ja yksityisen alan asema 
on entistä keskeisempi. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ammatilliseen 
koulutukseen ja yrityksiin liittyviä asioita käsittelevät toimikunnat järjestävät 
valtion ammatillisia koulutusohjelmia alueellaan, ja näiden elinten johdossa on 
yksityisen alan työnantajia. Ranskassa on yli 20 000 yksityistä ammatillisen 
koulutuksen tarjoajaa, kun niitä koko EU:ssa on arviolta 60 000. Yleisesti ottaen 
jäsenvaltiot kantavat vastuun ammatillisen koulutuksen järjestämisestä nuorille ja 
työttömille. Joissakin jäsenvaltioissa korostetaan kuitenkin yhä enemmän 
työttömyyden ehkäisyä koulutuksen avulla, ja niissä toteutetaan julkisen vallan 
24 
toimia sellaisia työntekijöitä varten, jotka uhkaavat jäädä työttömäksi teollisen 
rakennemuutoksen vuoksi. 
Parhaillaan on meneillään työ, jonka avulla ammatillisen koulutuksen järjestelmiä 
pyritään saamaan kiihtyvällä nopeudella muuttuvien markkinoiden vaatimuksia 
paremmin vastaaviksi. Jäsenvaltiot pyrkivät yksilöimään uudet 
ammattitaitovaatimukset ja tekemään niistä ennusteita. Esimerkiksi Saksassa, 
Alankomaissa, Itävallassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa työn 
kuvaa ja pätevyyssisältöä tarkistetaan säännöllisesti. Yleisimmät 
ennustemenetelmät ovat työpaikkatarjonnan analyysi (jota käytetään esim. 
Belgiassa) pätevyyssuuntausten analyysi (Tanska, Alankomaat, Portugali ja 
Suomi), työmarkkinatutkimukset sekä alakohtaiset ja alueelliset tutkimukset (Saksa, 
Kreikka, Espanja ja Itävalta) ja ennustemallit (Irlanti ja eräät Italian alueet). 
Yleisesti kuitenkin katsotaan, että nykyiset menetelmät eivät riittävän tarkasti 
ennusta muutoksia. 
Jäsenvaltioiden viranomaiset edellyttävät ammatillisen koulutuksen tarjoajilta usein 
tiettyjen vaatimusten täyttämistä, ennen kuin nämä saavat järjestää julkisia 
koulutusohjelmia. Yrityksillä ja yksilöillä on kuitenkin käytettävissään vain vähän 
tietoa tarjolla olevan ammatillisen koulutuksen laadusta. Kehitys käy kohti 
suurempaa avoimuutta koulutusmarkkinoilla, mikä johtuu laatustandardien ja 
-mittarien käyttöönotosta. Laatusertifiointijärjestelmiä käytetään tai kehitetään 
Belgiassa, Tanskassa, Ranskassa, Portugalissa ja Kreikassa. Saksassa, Itävallassa 
ja Alankomaissa on lakisääteisesti määrätty jatkuvan ammatillisen koulutuksen 
tarjoamisesta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa laatua arvioidaan koulutuksen 
tulosten perusteella. 
b) Investointien edistäminen ihmisten työllistettävyyttä parantamalla 
Työmarkkinoille siirtyvien nuorten väheneminen ja teknologisten muutosten 
vaikutus korostaa jatkuvan ammatillisen koulutuksen merkitystä. Tanskassa on 
otettu käyttöön aloite, jonka avulla on tarkoitus lisätä aikuisten ammatillista 
koulutusta ja lisätä vuoteen 2000 mennessä näiden koulutuspaikkojen määrä 
50 000:een työvoiman laadun parantamiseksi. Ranskassa, Itävallassa, Suomessa, 
Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on kehitetty tapoja tunnustaa ja 
pätevöittää epämuodollista ammatillista koulutusta ja/tai työkokemusta 
Kaikissa jäsenvaltioissa hyväksytään periaate, jonka mukaan ihmisillä on 
mahdollisuus koulutukseen koko työssäoloajan. Joissakin jäsenvaltioissa on lailla 
säädetty oikeudesta koulutusvapaaseen; esimerkkejä ovat Belgia, useimmat Saksan 
osavaltiot ja Ranska (jossa kehitettävässä koulutusetuusjärjestelmässä myönnetään 
aikaa työn ulkopuolella tapahtuvaan koulutukseen). Tanskassa on mahdollista 
siirtyä enintään vuodeksi hyväksyttyyn aikuiskoulutukseen tai ammatilliseen 
koulutukseen, jolloin koulutettavan sijaiseksi voidaan tilapäisesti palkata työtön. 
Nykyisin vallitsee myös selkeä suuntaus, jonka mukaan yksilöitä rohkaistaan 
ottamaan enemmän vastuuta omien koulutustarpeittensa tunnistamisesta ja 
tyydyttämisestä. Käytössä on myös koulutusta suosivia taloudellisia kannustimia. 
Ammatillisessa koulutuksessa oleville työttömille maksetaan korvauksia. Belgiassa, 
Kreikassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa myönnetään 
25 
verohelpotuksia kuluista henkilöille, jotka kouluttautuvat tiettyjä ammatteja tai 
tunnustettua pätevyystasoa varten. Näissä maissa on myös saatavilla tuettuja 
lainoja urakehitykseen liittyvää koulutusta ja ammatillista koulutusta varten. 
On kuitenkin nähtävissä merkkejä siitä, että koulutukseen pääsyn todennäköisyys 
on pienin henkilöillä, joiden pätevyystaso on alhaisin ja jotka siten ovat 
heikoimmassa asemassa työmarkkinoilla. Sama pätee myös naisiin sekä pienten 
ja keskisuurten yritysten (PK-yritysten) työntekijöihin. Jäsenvaltioissa on otettu 
käyttöön aloitteita, joilla edistetään naisten pääsyä koulutukseen ja sovitetaan 
koulutustarjonta naisten tarpeisiin. Esimerkkejä tästä ovat erityiset naisille 
tarkoitetut ammatilliset kurssit ammateissa tai aloilla, jotka ovat perinteisesti 
miesvaltaisia, sekä työmarkkinoille palaavien naisten opastaminen ja tukeminen 
Joissakin jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa, Ranskassa, Irlannissa, Espanjassa ja 
Portugalissa, PK-yritysten työntekijät ovat ensisijaisia julkisesti rahoitetun 
ammatillisen koulutustarjonnan kohderyhmiä. 
c) Investointien edistäminen koulutuksen ja työn uusien suhteiden avulla 
On olemassa useita aloitteita, joiden avulla yrityksiä rohkaistaan investoimaan 
ammatilliseen koulutukseen. Joissakin maissa, kuten Belgiassa, Kreikassa, 
Ranskassa ja Irlannissa, käytetään koulutusmaksuja, jotka ilmaistaan prosenttina 
palkkasummasta. Näissä maissa myönnetään myös veroetuja yrityksille, jotka 
lisäävät koulutusinvestointejaan. Euroopan sosiaalirahaston ohjelmien toteuttamista 
varten useiden jäsenvaltioiden on täytynyt ottaa käyttöön uusia järjestelmiä tai 
vahvistaa nykyisiä järjestelmiään, joiden tarkoituksena on tukea yritysten 
investointeja työntekijöidensä koulutukseen, erityisesti siltä osin kuin on kyse 
työntekijöiden sopeuttamisesta teolliseen rakennemuutokseen (rakennerahastojen 
tavoite 4). 
Taloudellinen uudelleenjärjestyminen ja teknologinen muutos on saanut yritykset 
siirtymään kohti joustavampaa työn järjestämistä; esimerkkejä tästä ovat osa-
aikaisten ja määräaikaisten työntekijöiden käyttäminen sekä toimintojen 
ulkoistaminen alihankinnan avulla. Tämä vaikuttaa merkittävällä tavalla myös 
koulutukseen pääsyyn-osa-aikaiset ja määräaikaiset työntekijät ovat niiden 
joukossa, joiden todennäköisyys päätyä ammatilliseen koulutukseen on alhaisin. 
Mainittu muutos vaikuttaa myös tapaan, jolla yritykset kokevat koulutustarpeensa. 
Ammatillisen koulutuksen ensisijaisuus sosiaalisessa vuoropuhelussa on entistä 
korostuneempi. Se sisältyy jo joihinkin alakohtaisiin työehtosopimuksiin ja 
esiintyy yritystason työpaikkatoimikuntien keskusteluissa. Uudet työajan ja 
koulutuksen yhdistämistä koskevat järjestelyt ovat kuitenkin vielä aivan 
alkuvaiheessa. 
d) Investointitason säilyttäminen ja investointien tuotto 
Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet uudistamaan koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen 
järjestelmiään sekä investoimaan niihin. Eri puolilla EU.ta onkin muodostunut 
selkeitä poliittisia suuntaviivoja. Koulutusinvestointien lisäämisen tavoite on 
kuitenkin yhteydessä ongelmallisiin päätöksiin julkisten ja yksityisten menojen 
26 
määristä. Jäsenvaltiot ovat pyrkineet parantamaan ammatillisen koulutuksen 
menojen tuottamaa tulosta järkeistämisen ja paremman kohdentamisen avulla. 
Julkisella alalla on kuitenkin yhä selviä jännityksiä yhtäältä julkisten menojen 
leikkaamiseen kohdistuvien paineiden ja toisaalta saavutetun edistyksen 
vahvistamiseen ja täydentämiseen tähtäävän muutoksen jatkamistarpeiden välillä. 
Taantuman aikana yritykset kuitenkin vähensivät koulutusinvestointejaan, eikä ole 
varmaa, että investoinnit olisivat taloudellisen elpymisen myötä palanneet entiselle 
tasolleen. Osaltaan nämä ongelmat liittyvät käsitykseen, jonka mukaan koulutus 
on pikemminkin kustannus kuin investointi. Koulutuspolitiikka on kuitenkin 
nähtävä ensisijaisena toimintana eikä julkista tai yksityistä taloutta rasittavana 
taakkana. 
Varojen käyttöä koskevat rajoitukset korostavat laadun merkitystä, mitä osoittavat 
pyrkimykset parantaa järjestelmien tehokkuutta ja tuottavuutta kohdentamisen, 
järkeistämisen ja tarpeita paremmin vastaavan koulutustarjonnan avulla. On 
kuitenkin vähemmän selvää, mitä tuloksia jäsenvaltioissa ja muissa maissa 
koulutukseen käytettyjen voimavarojen toivotaan tai edellytetään tuottavan, eli 
mikä on toivottu investoinnin tuotto. Joissakin jäsenvaltioissa on laadittu erityisiä 
mittareita ammatillisen koulutuksen alalle. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on 
asetettu kansalliset koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen tavoitteet työvoiman 
eri osien pätevyystason mukaisesti määriteltyinä. Ranskassa ja Italiassa on asetettu 
nuorten pätevyystavoitteet. Ruotsissa ja Suomessa on asetettu ylemmän 
keskiasteen koulutuksen oppilaspaikkojen määrää koskevat tavoitteet. Tällaisten 
mittarien avulla jäsenvaltioiden on helpompi arvioida, mikä on niiden koulutusta 
ja ammatillista koulutusta koskevan politiikan täysi vaikutus työmarkkinoihin. 
Näkymät 
Yksityisen ja julkisen alan tiukoista varainkäyttöä koskevista rajoituksista 
huolimatta on tärkeää, että jäsenvaltiot jatkavat sitoutumistaan ammatilliseen 
koulutukseen suuntautuvien investointien lisäämiseen ja parantamiseen. Tämä 
sitoutuminen koskee yhtä lailla niin julkista valtaa, työmarkkinaosapuolia, 
yrityksiä kuin yksilöitäkin. Ammatillinen koulutus on entistä paremmin 
mukautettava markkinoiden tarpeisiin ja kohdennettava. Lisäksi se on sovitettava 
paremmin yhteen verotus- ja työttömyysturvajärjestelmien uudistusten kanssa. 
Ammatilliseen koulutukseen suuntautuvien investointien edistämistä on tuettava 
useilla selkeillä tavoitteilla, jotka samalla tarjoaisivat tietoa 
päätöksentekomenettelyn tarpeisiin ja johtaisivat voimavarojen käytön 
tehostumiseen. 
Koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen laatu määräytyy käytössä olevien 
järjestelmien tehokkuuden, tuottavuuden ja arvioinnin mukaan. Näitä toimintoja 
voidaan tehostaa seuraavasti: 
- Yrityksille ja yksilöille suunnattujen kannustimien kehittäminen 
ammatilliseen koulutukseen kohdistuvien investointien edistämiseksi. 
Kannustimet voisivat olla verotuksellisia (verohelpotukset, palautukset, 
alennukset tms.), rahoituksellisia (avustukset, edulliset lainat tms.) mutta 
27 
myös muunlaisia toimenpiteitä, esimerkiksi nuorille varattujen 
ammattikoulutuspaikkojen määrät, koulutukseen pääsyn helpottaminen 
esim. työajan ja koulutuksen järjestelyn avulla jne 
Mitattavissa olevien määrällisten ja laadullisten mittarien 
kehittäminen, esimerkiksi tavoitteiden asettaminen seuraavia 
muuttujia varten: 18-24-vuotiaiden, 25-50-vuotiaiden ja yli 50-
vuotiaiden pätevyystaso; nuorille ja pitkäaikaistyöttömille varattujen 
ammattikoulutuspaikkojen määrä. 
Näiden määrittäminen jäsenvaltioiden omissa järjestelmissä kuuluisi 
kullekin jäsenvaltiolle. Pätevyystavoitteiden asettaminen on Essenin 
päätelmien mukaista, sillä ne ovat tärkeitä työllistymismahdollisuuksien 
paranemisen kannalta; lisäksi tavoitteet mittavat yksilöiden taitojen tasoa 
ja siten helpottavat markkinoiden muuttamista avoimempaan suuntaan. 
Koulutuspaikkoja koskevat tavoitteet korostaisivat julkisen alan 
sitoutumista ammatillisen koulutuksen järjestämiseen niille, jotka ovat 
heikoimmassa asemassa työmarkkinoilla. 
Koulutustoimenpiteiden vaikutusten sekä siihen suunnattujen 
investointien seuranta ja arviointi. 
Näihin järjestelyihin sisältyisi ammatilliseen koulutukseen käytettyjen 
julkisten ja (mahdollisuuksien mukaan) yksityisten varojen seuranta sekä 
perusteiden laatiminen ammatillisen koulutuksen toimenpiteiden 
vaikutusten mittaamista varten, esimerkiksi osallistumisasteet, 
pätevyystasot, tuottavuuden ja työllisyyden paraneminen. 
Tämä toiminta muodostaisi perustan jäsenvaltioiden edistymisen seurannalle niiden 
omien tavoitteiden ja aloitteiden mukaisesti. Lisäksi se helpottaisi 
ammattikoulutuksen keskeisen aseman vahvistamista ja antaisi kyseisestä 
politiikasta ja täytäntöönpanosta vastaaville mahdollisuuden osallistua aktiivisesti 
työllisyysjärjestelmien parantamiskysymyksiä koskevaan keskusteluun. 
(2) TYÖLLISYYDEN KASVUN NOPEUTTAMINEN 
Taustaa 
Vaikka vuoden 1993 puolivälistä edennyt talouden elpyminen on jo lisännyt 
työpaikkojen nettomäärän kasvua unionissa, työttömiä on yhä paljon, 18 
miljoonaa, mikä on lähes 11 prosenttia aktiiviväestöstä. Viimeaikaisten 
ennusteiden mukaan unionissa syntyy vuosina 1995 ja 1996 nettomääräisesti vain 
3 miljoonaa uutta työpaikkaa, mikä vähentäisi työttömien määrää ainoastaan 1,6 
miljoonalla, kun otetaan huomioon aktiiviväestön lisäys. 
Toisaalta pn syytä korostaa kasvun elpymisen ja sen työllisyysvaikutusten välistä 
suurta viipymää. Vaikka BKT:n kasvu unionissa näyttää nopeutuneen vuoden 1993 
puolivälissä, tämän vaikutus työttömien määrään on vielä ollut häviävän pieni. 
28 
Tämä toteamus osoittaa, miten kiireellisiä Essenin suositusten mukaiset 
työllisyyden kasvun nopeuttamiseen tähtäävät toimenpiteet ovat. 
Tätä tavoitetta ei pidä tulkita unionin yleisen tuottavuustason nostamisen 
tavoitteen (vrt. III jakso) kanssa ristiriitaiseksi; on kyse eri aloitteista, joilla on 
tarkoitus tehostaa työpaikkojen tarjontaa erityisesti palvelualaa kehittämällä. 
Essenissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto yksilöi kolme ensisijaista toiminta-
aluetta tämän tavoitteen saavuttamiseksi: työn joustavampi järjestäminen, 
työllistämistä suosiva palkkapolitiikka ja uusien vaatimusten mukaisten 
työpaikkojen luomisen mahdollistavat aloitteet erityisesti paikallisella tasolla. 
Viimeaikaiset kansalliset toimenpiteet 
a) Työn ja työajan järjestämisen muutokset 
Monet jäsenvaltiot ovat viime vuosina toteuttaneet työn joustavampaan 
järjestämiseen tähtääviä uudistuksia. Ne keskittyvät työajan mukauttamiseen 
taloudellisen toiminnan muutoksiin: vuosityöajan käyttöönotto (otettiin 1994 
käyttöön Ranskassa, Belgiassa ja Espanjassa); irtisanomisten välttäminen työajan 
tilapäistä lyhentämistä edistämällä (B, D, F, I). Lisäksi monissa uudistuksissa on 
helpotettu "epätyypillisten" työsopimusten käyttöä (määräaikaiset ja osa-aikaiset 
työsuhteet) tekemällä niiden käyttö työnantajalle helpommaksi ja vahvistamalla 
kyseisten työntekijöiden oikeuksia (työttömyyteen liittyvät oikeudet, vakuutukset 
jne). Näissä uudistuksissa on myös kannustettu työmarkkinaosapuolia tekemään 
tämän suuntaisia sopimuksia. 
Tämä mukauttamiskehitys jatkuu, kun työaikalainsäädännön muuttamista 
joustavampaan suuntaan tutkitaan parhaillaan Portugalissa (määräaikaisten ja osa-
aikaisten työsopimusten jouston lisääminen, työvoiman vuokraus, irtisanomisehdot 
jne), Italiassa (kesäkuun 1995 lakiluonnos), Ruotsissa, Suomessa ja Alankomaissa. 
Jokainen jäsenvaltio etsii sopivien uudistusten avulla tasapainotilaa työntekijöiden 
suojelun vaatimusten sekä toisaalta eri tyyppisten työsopimusten avulla 
saavutettavan työn järjestämisen tarpeellisen jouston välillä. Espanjassa onkin 
toisaalta otettu käyttöön tiukemmat määräaikaisten työsopimusten ehdot ja 
toisaalta väljennetty irtisanomisperusteita. 
Erityistä huomiota on kiinnitettävä toimenpiteisiin, joilla luodaan yhteys 
työehtojen väljentämisen ja työpaikkojen luomisen välille. Tietyissä 
jäsenvaltioissa (F, B) suositaan taloudellisin kannustein (sosiaalimaksujen alennus) 
sellaisia sopimuksia, joissa työaikaa vähennetään huomattavasti ja vastaavasti 
otetaan uusia työntekijöitä samaan yritykseen. Näin työtä voidaan jakaa uudelleen 
yhden yrityksen sisällä. Työn uudelleen jakamista edistävät osaltaan useissa 
jäsenvaltioissa (mm. Tanska) käyttöön otetut säännökset, joiden perusteella 
työntekijä voi esimerkiksi ammatillisen koulutuksen vuoksi keskeyttää 
työssäkäyntinsä, kun hänen sijaisekseen täksi ajaksi samalla palkataan työtön. 
29 
Saksassa työmarkkinaosapuolet ovat antaneet työehtosopimuksissaan lisää 
painoarvoa työllisyyden takaamiselle: kun työnantaja sitoutuu olemaan 
irtisanomatta työntekijöitä taloudellisista syistä, työntekijät puolestaan hyväksyvät 
työajan lyhentämisen, johon liittyy palkanalennus. Tällaisia sopimuksia on tehty 
useilla teollisuuden aloilla, jakelualalla ja itäisen Saksan julkishallinnossa. Näissä 
sopimuksissa määrätään usein myös joustavammasta työajasta. 
Työajan lyhentäminen voi osoittautua erityisen kiinnostavaksi vaihtoehdoksi 
yrityksille, joissa työntekijöiden työaika erotetaan tuotantolaitteiston käyttöajoista 
(esimerkki, työntekijät tekevät nelipäiväistä viikkoa, mutta tuotantovälineistö on 
käytössä kuutena päivänä viikossa). Onkin osoitettu, että tällaisilla järjestelyillä 
voidaan huomattavasti parantaa pääoman tuottavuutta ja että ne voivat olla 
kannattavia, vaikka reaalipalkkoja ei samalla merkittävästi aiennettaisikaan. 
Saksassa 1994 voimaan tullut työaikalaki helpottaa tällaisen menettelyn käyttöä 
sallimalla työajan joustavamman järjestämisen. Alankomaissa parhaillaan 
käsiteltävänä oleva työaikalaki saattaa helpottaa tämän menettelyn käyttöä. 
Osa-aikatyötä suositaan voimakkaasti useimmissa jäsenvaltioissa, ja se onkin 
vuonna 1994 lisääntynyt saavuttaen 15,4 prosentin keskimääräisen osuuden koko 
työvoimasta EU:ssa (14,7 prosenttia vuonna 1993). Tanska on ainoa maa, jossa 
osa-aikatyön osuus on vähentynyt. Tätä kehitystä voidaan pitää suunnaltaan 
myönteisenä, sillä se auttaa työvoiman kysynnän ja tarjonnan sovittamisessa 
toisiinsa. Voidaan todeta, että naisten osuus näissä työsuhteissa on suuri. 
Työvoimakyselyssä todettiin, että kaksi kolmasosaa vuonna 1994 osa-aikatyötä 
tehneistä naisista ei halunnut täysipäiväistä työpaikkaa. Näitä vastauksia on 
kuitenkin tutkittava ottaen huomioon yleinen tilanne, jossa naiset työskentelevät 
(palvelujen saatavuus ja kustannukset). Käsitys tästä asiasta näyttää lisäksi 
vaihtelevan huomattavasti jäsenvaltioittain. Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
hallitus arvioi, että 86 prosenttia osa-aikatyötä tekevistä haluaa juuri tällaisen 
työsuhteen, kun taas Ruotsin hallitus on huolissaan vasten tahtoaan osa-aikatyötä 
tekevien naisten määrän huomattavasta kasvusta (tämä määrä on 
kolminkertaistunut vuodesta 1990 vuoteen 1994) ja pitää tavoitteenaan sitä, että 
mahdollisimman moni saisi täysipäiväisen työpaikan. 
Työajan suuremman jouston sekä toisaalta yksityis- ja työelämän 
yhteensovittamisen välistä yhteensopivuutta olisi myös pohdittava. Alankomaissa 
parhaillaan käsiteltävänä olevassa työaikalaissa annetaan toisaalta 
työmarkkinaosapuolille enemmän vastuuta tällä alalla ja toisaalta velvoitetaan 
työnantajat ottamaan huomioon työntekijöidensä kotityöt ja. laatimaan yrityksen 
politiikkaa tältä osin koskeva kirjallinen julistus. 
b) Palkkapolitiikka 
Essenin suositusten mukaisesti jäsenvaltioiden palkkapolitiikka on kulkenut 
maltilliseen suuntaan. Maltillisuus on pääosin johtunut työehtosopimuksista, jotka 
useimmissa jäsenvaltioissa ovat pysyneet inflaatioasteen määräämissä rajoissa. 
Julkinen valta kannustaa voimakkaasti työmarkkinaosapuolia pitäytymään 
maltillisten korotusten linjalla ja korostamaan työllisyyden merkitystä 
30 
työehtosopimuksissa. Lisäksi joidenkin maiden hallitukset puuttuvat suoremminkin 
pai kkasopi muksi i n. 
Näin ollen Belgian kokonaissuunnitelmassa (Pian Global) määrätään 
reaalipalkkojen jäädyttämisestä vuodesta 1994 vuoteen 1996 ja Irlannin 
kilpailukyky- ja työllisyysohjelmassa rajoitetaan nimellispalkkojen korotus 8 
prosenttiin ajanjaksona 1994-1996 (tämän luvun arvioidaan olevan huomattavasti 
alhaisempi kuin tuottavuuden kasvun); marraskuussa 1993 Alankomaissa tehdyssä 
keskitetyssä sopimuksessa, Saksan työehtosopimuksissa sekä Italian (1993) ja 
Luxemburgin (1994) kolmikantasopimuksissa suunta on samanlainen. 
Jotkin jäsenvaltiot käyttävät maltillista palkkalinjaa suoraan tuottavuuden avulla 
saavutettujen hyötyjen uudelleenjakamiseen: näin on etenkin Belgiassa, jossa 
"yhteisvastuuosuudella" voidaan rahoittaa työllisyystoimia, ammatillista koulutusta 
ja lastenhoitoa. 
Yleiseen maltillisuuteen liittyy pyrkimys joustoon, ja reaalipalkat määräytyvät 
yhä useammin yritystasolla. Espanjassa vuonna 1994 toteutettu uudistus vähentää 
palkkojen oikeudellista rajaamista ja asettaa työmarkkinaosapuolet määräävään 
asemaan. Irlannissa pyritään kolmikantasopimuksen avulla saavuttamaan 
maltillinen kansallinen palkkataso ja yrityskohtaisia joustoja. Myös Tanskassa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa pyritään hajauttamaan palkkaneuvotteluja siten, 
että suoritusten ja palkkojen välille muodostuisi kiinteämpi yhteys. 
Toisaalta esiintyy myös yrityksiä eriyttää palkkoja työntekijäluokittain, jotta 
helpotetaan tiettyjen luokkien työllistämistä (samalla periaatteella kuin pyrittäessä 
3 kohdan mukaisesti alentamaan näiden luokkien palkan sivukuluja). 
Työehtosopimuksissa, joita tehtiin Saksassa vuonna 1995 tietyillä aloilla kuten 
kemian-ja paperiteollisuudessa, määrätään enintään 10 prosenttia tavanomaista 
tasoa alhaisemmista palkoista pitkäaikaistyöttömiä palkattaessa. Tanskassa 
työmarkkinaosapuolet tutkivat mahdollisuuksia ottaa käyttöön alhaisempia 
palkkoja tiettyjä "vähäpätöisiä" töitä varten. Espanjassa alennetaan nuorten 
vähimmäispalkkaa. Alankomaissa työmarkkinaosapuolia kannustetaan sopimaan 
pienipalkkaisesta pitkäaikaistyöttömille tarkoitetusta työstä ja vähimmäispalkkaa 
koskevista poikkeuksista neuvotellaan. 
Heikoimmin tuottavien työntekijöiden työkustannusten alentamiseksi 
lainmukainen vähimmäispalkka on 1995 jäädytetty Alankomaissa ja lisäksi on 
säädetty sen korotusten rajoittamisesta puoleen palkkatason keskimääräisestä 
kohoamisesta kaudella 1996-1998. Toisaalta työmarkkinaosapuolia kannustetaan 
käyttämään hyväksi sovittujen vähimmäispalkkojen ja lainmukaisen minimipalkan 
eroja kouluttamattomimpien työntekijöiden palkkaamiseksi. 
c) Uusia työllistämistapoja ia paikallisia aloitteita koskevan politiikan kehitys 
Uusien työllistämistapojen hyödyntäminen edellyttää aloitteita eri tasoilla sen 
mukaan, millaisiin tarpeisiin on määrä vastata Siten erityisesti kuljetuksen, 
tietoliikenteen ja kierrätyksen tarpeiden tyydyttäminen voidaan parhaiten ratkaista 
31 
alueiden välisellä tai koko unionin tasolla. Tämä ajatus esiintyy myös Essenin 
Eurooppa-neuvoston päätelmissä, joissa muistutetaan tarpeesta löytää 
rahoituslähteitä Euroopan laajuisia ympäristönsuojeluhankkeita varten. Euroopan 
komissio tutkii parhaillaan ympäristöalan yhteishankkeita. Näihin perusrakenteisiin 
investoiminen luo työpaikkoja ja edistää samalla ympäristön suojelemista. 
Paikalliset kehitys- ja työllisyysaloitteet ovat merkittäviä neljästä syystä: 
ne soveltuvat pitkäaikaistyöttömien, ongelmanuorten ja työttömien naisten 
työllistämistoimiin 
niiden avulla voidaan parhaiten tyydyttää yhteiskunnan uudet tarpeet uusia 
ammatteja luomalla 
ne vastaavat uusien yrittäjien tarpeisiin 
ne sijoittuvat usein paikalliseen maaseutu- tai kaupunkiympäristössä 
toteutettavaan uudistushankkeeseen tai taloudelliseen ja sosiaaliseen 
kehityshankkeeseen. 
Jäsenvaltioiden välisessä ideoiden ja menettelyjen vaihdossa on saavutettu 
merkittävää edistystä sitten Essenin kokouksen, jossa kolmen maan (Tanska, 
Irlanti ja Portugali toista kertaa) hallitukset antoivat huomattavaa tukea työllisyyttä 
ja paikallisia aloitteita koskevalle komission kertomukselle. 
Perinteisten kansallisten suuntausten lisäksi kaikilla komission luetteloimalla 17 
alalla8, joilla esiintyy paikallisia tarpeita, on vähitellen ryhdytty toimiin 
(kotipalvelut Alankomaissa ja Saksassa, lähipalvelut ja elämän laatuun liittyvät 
palvelut Portugalissa). 
Monissa jäsenvaltioissa (F, NL, D, A) paikalliset aloitteet pysyvät ensisijaisena 
työttömien työllistämisen soveltamisalana; keinoina ovat joko suorat väliaikaiset 
tukitoimenpiteet tai niiden palkkakustannusten alentaminen, jotka aiheutuvat 
yrityksille tai syntyvät 17 alaan liittyvässä toiminnassa 
Uusien tarpeiden tyydyttäminen antaa mahdollisuuden kokeilla rahoitusvälineitä, 
joilla edistetään uusien markkinoiden syntymistä. Esimerkkinä tästä ovat 
palvelusekit, joista on useita kansallisia muunnoksia (otettu käyttöön 1994 
Ranskassa ja Belgiassa, asiaa tutkitaan Saksassa ja Alankomaissa). Muita 
esimerkkejä ovat oikeudellisten, rahoituksellisten tai verotuksellisten säännösten 
järjestelyt, joiden avulla kotitaloudet voivat toimia työnantajina ja kotipalvelujen 
kuluttajina (Ranska ja Tanska, asiaa tutkitaan Saksassa), sekä uudet yksilöllisten 
vakuutusten järjestelmät, erityisesti "riippuvuuden" aiheuttaman riskin varalta 
(Itävalta, Saksa). Kunkin mainitun kolmen toimenpidelajin työllisyysvaikutuksen 
arvioidaan olevan useita kymmeniä tuhansia työpaikkoja. Näihin toimenpiteisiin 
liittyy joskus koulutusohjelmia, jotka on suunnattu näiden uusien ammattien 
kotipalvelut, lastenhoito, uusi tieto-ja viestintätekniikka, vaikeuksissa olevien nuorten auttaminen 
ja työllistäminen, asuntotilanteen parantaminen, turvallisuus, paikallinen joukkoliikenne, kaupunkien 
julkisten tilojen kunnostus, lähikaupat, matkailu, audiovisuaalinen ala, kulttuuriperintö, paikallinen 
kulttuurin kehittäminen, jätehuolto, vesihuolto, luonnonalueiden suojelu ja hoito, lainsäädäntö, 
saastumisen seuranta ja siihen liittyvät rakenteet 
32 
edellyttämän ammattitaidon luomiseen (Portugali, Ranska, Alankomaat). Tällä 
hetkellä työmarkkinaosapuolet eivät kuitenkaan näytä toimivan tämän kehityksen 
liikkeellepanevana voimana. 
Yrittäjyyden muutosta ei näy vielä täysin ymmärretyn. Itsensä työllistäminen, 
jota tietyissä maissa (Yhdistynyt kuningaskunta) on jo kauan pidetty ensisijaisena 
vaihtoehtona, herättää kiinnostusta myös muissa jäsenvaltioissa, joissa se halutaan 
sovittaa pienyrittäjyyskysymyksen hoitamiseen (Portugali, Suomi). 
Liitännäisjärjestelyt, yksityisen ja julkisen alan kumppanuus sekä voittoa 
tavoittelemattomat yhteisöt kiinnostavat myös hallituksia suoran työpaikkoja 
luovan vaikutuksensa vuoksi. Viimeaikaiset toimenpiteet koskevat etupäässä 
sosiaalitalouden sääntöjen yksinkertaistamista (Portugali, Ranska) tai 
mietintötyöskentelyn aloittamista tapauksissa, joissa tämä ala on vielä heikosti 
kehittynyt (Irlanti, Suomi). 
Lopuksi voidaan todeta, että työllisyysaloitteiden paikallinen ulottuvuus ei ole 
ollut näkyvillä viimeaikaisissa kansallisissa toimenpiteissä, lukuun ottamatta maita, 
jotka ovat tunnetusti suosineet tätä lähestymistapaa (Portugali, Tanska, Irlanti, 
Yhdistynyt kuningaskunta, Itävalta, Ruotsi) Toimivan yhteyden luominen 
työllisyyden, tarpeiden tyydyttämisen ja paikallistason kehityksen välille edellyttää 
todellakin tiedostamisen edistämistä ja pitkää "paikallisen maaperän" 
muokkaamista (hajauttaminen, julkisten viranomaisten hierarkian kolmen tai neljän 
tason välinen pystysuora yhteistyö, kaikkien paikallisten toimijoiden 
osallistuminen, yhteisen taloudellisen ja sosiaalisen strategian laatiminen). Julkisen 
vallan edustajilla on merkittävä asema tässä valmistelutoiminnassa. 
Tässä yhteydessä on syytä mainita joitakin aloitteita, kuten Ranskassa (kysely 
kunkin departementin työllistämismahdollisuuksista) ja Suomessa (paikallisen 
työllistämisen edistämistä tutkiva työryhmä) toteutetut aloitteet. 
Näkymät 
Vaikka jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön lukuisia toimenpiteitä 
työaikajärjestelyjenjouston lisäämisen mahdollistamiseksi, työmarkkinaosapuolet 
eivät ole vielä läheskään täysin hyödyntäneet kyseisiä mahdollisuuksia. Etusija 
olisi annettava työllisyyttä edistävien ja työn tuottavuutta parantavien 
työaikajärjestelyjen saamiselle yleisempään käyttöön. 
Toisaalta on tärkeää, että työehtojen väljentäminen ei heikennä työntekijöiden 
sosiaalista suojaa, sillä tämä vinouttaisi ja lamauttaisi työllisyyskehitystä. 
Määräaikaisissa ja osa-aikaisissa työsuhteissa olevien naisten suuri osuus nostaa 
esille perustavaa laatua olevat kysymykset työmarkkinoilla tapahtuvan syrjinnän 
ehkäisemisestä ja yhtäläisistä mahdollisuuksista, ja näihin seikkoihin olisikin 
kiinnitettävä entistä enemmän huomiota. 
Vaikka maltillisen palkkakehityksen tavoitetta on suurelta osin noudatettu 
kuluneen kauden aikana, viime aikoina havaittavissa olleet talouden elpymiseen 
liittyvät reaalipalkkojen korotuspaineet voivat vaarantaa tämän suuntauksen 
33 
jatkumisen. Siten on yhä tärkeämpää, että voidaan osoittaa maltillisen 
palkkapolitiikan myönteinen vaikutus työllisyyteen Tässä suhteessa 
työehtosopimuksissa on pyrittävä ehkä aiempaa määrätietoisemmin tasapainoon 
palkkaa koskevien ja työllisyyttä koskevien määräysten välillä. 
Toisaalta olisi hyödyllistä tutkia, olisiko entistä enemmän huomiota kiinnitettävä 
joustavampien palkan määräytymisperusteiden ja -mekanismien käyttöönottoon 
työntekijä-ja yritystasolla yleisen maltillisen palkkapoliittisen linjan mukaisesti. 
Uusien työllistämismahdollisuuksien alalla on saavutettu merkittävää edistystä. 
Tämä voimavara on kuitenkin vielä huomattavan vajaassa käytössä. Paikallisten 
työllisyysaloitteiden edistämistä koskevasta eurooppalaisesta strategiasta 
kesäkuussa 1995 annetussa tiedonannossaan9 komissio yksilöi seuraavat 
toimenpiteet suotuisan ympäristön luomiseksi: uuden rahoitusvälineiden 
valikoiman kehittäminen, ammatillisen koulutuksen ja tutkintojen mukauttaminen 
uusien ammattien vahvistamiseksi, oikeudellisen kehyksen uudistaminen ja 
hallinnon riittävä hajauttaminen. Komissio korosti myös sen tuen merkitystä, jota 
näille aloitteille voidaan antaa unionin tasolla. Ottaen huomioon tämän 
tiedonannon Cannesissa kesäkuussa 1995 kokoontunut Eurooppa-neuvosto painotti 
kansallisella tasolla saadun kokemuksen levittämistä ja kehotti sosiaaliasioita 
käsittelevää neuvostoa esittämään Eurooppa-neuvostolle kertomuksen Madridissa 
joulukuussa 1995 pidettävässä kokouksessa. 
(3) TYÖN EPÄSUORIEN KUSTANNUSTEN ALENTAMINEN 
Taustaa 
Ajanjaksolla 1980-1993 työn verotusaste BKT:een verrattuna nousi 19 prosentista 
21 prosenttiin, kun se muiden tuotannontekijöiden osalta laski 9 prosentista 8,5 
prosenttiin ja kulutuksen osalta nousi 10 prosentista 11 prosenttiin. 
Unionin tavoitteena on alentaa näitä kustannuksia niin paljon, että se vaikuttaa 
työntekijöiden palkkaamispäätöksiin, erityisesti siltä osin kuin on kyse 
ammattitaidottomimmista työntekijöistä, joiden tuottavuus on liian heikko 
vastatakseen työn todellisia kustannuksia. 
Viimeaikaiset kansalliset toimenpiteet 
a) Jäsenvaltioissa toteutetut toimenpiteet 
Sosiaalimaksuja on alennettu useissa jäsenvaltioissa (Espanja, Luxemburg, 
Portugali, Alankomaat, Suomi). Joissakin, etenkin pohjoisissa, jäsenvaltioissa on 
KOM(95)273, 13.6.1995 
34 
jopa päätetty korottaa työhön perustuvia sosiaalimaksuja sosiaalisen suojan 
täydentävyyden vahvistamiseksi jalainmukaisillatyömarkkinoillatyöskentelemisen 
edistämiseksi. 
Useimmat jäsenvaltiot ovat kuitenkin alentaneet tilapäisesti ja/tai ehdollisesti 
sosiaalimaksuja, jotka liittyvät työntekijän palkkaamiseen, erityisesti siltä osin 
kuin on kyse vaikeassa asemassa olevista ryhmistä kuten nuorista, työttömistä, 
pitkäaikaistyöttömistä ja vammaisista. Useat jäsenvaltiot, erityisesti Belgia ja 
Ranska, ovat viime aikoina tehostaneet tämän tyyppisiä säännöksiä. 
Kuusi jäsenvaltiota on viime aikoina noudattanut lähestymistapaa, joka perustuu 
alhaisimmista palkoista myönnettäviin erityisiin maksunalennuksiin (Belgia, 
Tanska, Irlanti, Ranska, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta). Tässä yhteydessä 
voidaan mielenkiinnolla todeta, että Ranskan vuoden 1995 suunnitelmaan, jossa 
alhaisten palkkojen sosiaalimaksuja vähennetään, liittyy työpaikkojen luomiseen 
tähtääviä osia ja että tuloksia on määrä arvioida 18 kuukauden kuluttua. 
Toisenlaista kohdentamista toteutetaan Suomessa, jossa alennetaan pienten ja 
keskisuurten yritysten henkilöstön sivukuluja sekä lisätään suurten ja yleensä 
pääomavaltaisempien yritysten maksuosuutta. 
Tiettyjä kansallisia toimenpiteitä on myös toteutettu "kaksinkertaisen 
osingonjaon" suuntaan, mikä tarkoittaa työhön liittyvien maksujen alentamista 
samalla kun korotetaan luonnonvarojen käytöstä kannettavia maksuja ympäristön 
suojelemiseksi. Siten Yhdistyneessä kuningaskunnassa on äskettäin otettu käyttöön 
energian arvonlisävero, ja siellä ollaan ottamassa käyttöön uutta jäteveroa, johon 
liittyy työnantajien sosiaaliturvamaksujen alentaminen. Energiaverotuksen alalla 
on toteutettu tai tutkittavana lukuisia aloitteita, jotka vaikuttavat suoraan tai 
epäsuorasti työn kustannuksiin. Tanskassa on päätetty korottaa ympäristöveroja 1,6 
prosenttiin BKT:sta. Luxemburgissa on otettu käyttöön energian kulutuksen 
mukaan määräytyvät maksut (ja niitä täydentävät valmisteverot). Espanjassa on 
kehitetty jätevesi vero. Alankomaissa tutkitaan energian käytöstä kannettavaa veroa, 
jonka tuotolla on määrä rahoittaa sosiaalimaksuvelvollisten verohelpotuksia. 
Lopuksi voidaan todeta, ettei pidä väheksyä muiden epäsuorien työvoimakulujen 
kuin sosiaalimaksujen merkitystä, erityisesti erilaisia yrityksiin kohdistuvia 
verotuksen muotoja ja muita palkkasumman mukaan määräytyviä epäsuoria 
kustannuksia. Saksassa tutkitaan parhaillaan mahdollisuutta poistaa työnantajille 
kuuluva ammatillisen koulutuksen maksuosuus käyttämällä sen rahoitukseen 
verotuottoja. 
h) Vaikutus työllisyyteen: kohdentamisen ja yhteyksien luomisen tarpeellisuus 
Koska palkan sivukulujen yleisellä vähentämisellä voi olla merkittäviä 
budjettivaikutuksia ja koska vähentämisen vaikutuksia työllisyyteen ei tunneta, on 
tehokkaampaa keskittyä niille työmarkkinoiden aloille, joilla nämä vähennykset 
vaikuttavat selkeimmin. Valkoisessa kirjassa todellakin korostetaan, että alennusten 
kohdentaminen (erityisesti ammattitaidottomimmat työntekijät) on tarpeen, jotta 
35 
rajoitetaan toimenpiteen julkista tulonmuodostusta vähentävää vaikutusta luotua 
tai säilytettyä työpaikkaa kohden. Pitkäaikaistyöttömyyden ehkäisyä koskevan 
strategian kannalta täsmällinen kohdentaminen työttömiin vaikuttaa erityisen 
aiheelliselta. 
Joissakin jäsenvaltioissa toteutetut palkan sivukulujen alennustoimenpiteet on 
kuitenkin suunnattu suurelle kohderyhmälle. Kohderyhmän laajuus on saattanut 
laimentaa toimenpiteiden vaikutuksia, ja hallinnollinen monimutkaisuus on 
saattanut vähentää työnantajien, etenkin PK-yritysten, halukkuutta käyttää 
toimenpiteitä hyväkseen. Tämä viittaa siihen, että ohjelmissa olisi keskityttävä 
muutamaan tarkoin rajattuun kohteeseen ja että niiden tulisi olla mahdollisimman 
yksinkertaisia. 
Mainitunlaiseen alentamiseen sisältyvät verotukselliset kannustimet olisi lisäksi 
liitettävä tai yhdistettävä toimenpiteisiin (esim. työajan uudelleenjärjestely), jotka 
lisäävät työpaikkojen nettomäärää. 
Yhdistämisen tarve ei koske ainoastaan palkan sivukulujen alentamista, vaan 
muitakin veroetujen muotoja (esimerkiksi tuki yrityksille, jotka toteuttavat 
hyväksyttyjä ammatillisia koulutusohjelmia tai lisäävät koulutusinvestointejaan). 
Näin varmistettaisiin, että henkiseen pääomaan panostaminen jatkuu senkin 
jälkeen, kun työnantajat ovat palkanneet uusia työntekijöitä. Yhdistämisen tarve 
olisi kuitenkin nähtävä pikemminkin lyhytaikaisena kuin pitkäaikaisena 
toimenpiteenä. Pitkällä tähtäimellä yhdistäminen voi jäykistää työmarkkinoita. 
Työllisyyden ensisijainen asema kuitenkin puolustaa yhdistämistä lyhyellä 
tähtäimellä. 
Näkymät 
Sosiaalimaksujen alentamisen kohdentamisen tarpeeseen on yhä uudelleen 
kiinnitettävä riittävästi huomiota, jotta sen vaikutus olisi paras mahdollinen. 
Erityistä huomiota on tulevina kuukausina kiinnitettävä siihen, mitkä ovat eri 
jäsenvaltioiden valitsemien eri kohdentamisvaihtoehtojen vaikutukset. 
Kun otetaan huomioon julkista rahoitusta koskevat nykyiset rajoitukset, palkan 
sivukulujen huomattava alentaminen ei ole mahdollista ilman asianmukaisia 
korvaavia toimenpiteitä. Eräät jäsenvaltiot toivovat voivansa korvata palkan 
sivukulujen alentamisesta johtuvan tulojen menetyksen julkisia menoja 
vähentämällä ja/tai talouskasvun tuottamiin kasvaviin verotuloihin turvautuen. 
Koska tarvittavat julkisen talouden velkojen ja alijäämien vähennykset ovat niin 
suuret, mainitut tavat eivät edes yhdessä riitä, joten monen jäsenvaltion on 
harkittava lisätoimenpiteitä. 
Yleisestä tulonmenetysten korvaamistarpeesta huolimatta jäsenvaltioiden erilaiset 
verotusrakenteet ja verotushiStoria (ei pelkästään viimeisten 15 vuoden ajalta) 
edellyttävät joustavuutta, kun valitaan sopivia korvaavia toimenpiteitä. Jotta 
voidaan varmistaa näiden toimenpiteiden soveltuvuus yhteismarkkinoille, 
kokemusten ja tietojen vaihtoa on tehostettava nykyisestä ja siihen on tarpeen 
36 
mukaan yhdistettävä kiinteämpi jäsenvaltioiden yhteistyö. Vaara tiettyjen, etenkin 
liikkuvimpien verovelvollisten siirtymisestä muualle tilanteessa, jossa 
jäsenvaltioiden verokannat poikkeavat liikaa toisistaan, on ankarimpia jäsenvaltion 
liikkumatilaa sisämarkkinoilla rajoittavia tekijöitä 
Komissio on jo esittänyt ehdotuksia "turvaverkoista" (arvonlisäveron 
vähimmäistaso, talletusten verotus, energiaverotus), jotka nimenomaisten 
tavoitteidensa ohella antaisivat myös mahdollisuuden valtion tulonmenetysten 
korvaamiseen ja jäsenvaltioiden välisen verokilpailun vaaran pienentämiseen. 
Tulonmenetyksiä korvaavia toimenpiteitä ei pitäisi nähdä pelkästään keinona 
vakauttaa kokonaisverökertymä vaan myös aputyökaluna, jolla helpotetaan muiden 
tuotannontekijöiden korvaamista työvoimalla. Tätä varten korvaaviin 
toimenpiteisiin liittyviä maksuja ei pitäisi kantaa kulutuksesta vaan muista 
tuotannontekijöistä kuin työstä. Joitakin etenkin ympäristöön liittyviä voimavaroja 
on viime aikoina käytetty liikaa, ja näiden voimavarojen verottamista kiristämällä 
(joko tuotteita tai tuotantoprosesseja verottamalla) voitaisiin saavuttaa 
tasapainoisempi voimavarojen käyttöaste. Komission yksiköiden tekemien 
simulointien10 tulokset viittaavat siihen, että luonnonvarojen käytöstä kannettavat 
verot olisivat työpaikkojen luomisen kannalta tehokkaampia kuin muiden verojen 
kuten ALV:n ja tuloveron korotus. Esimerkki tällaisesta verosta on ehdotettu 
hiilidioksidi-energiavero, jonka avulla on määrä korvata sosiaalimaksujen 
alentamisesta aiheutuva tulojen menetys. Jos hiilidioksidi-energiaveron avulla 
voitaisiin lisätä tuloja yhdellä prosentilla BKT:sta, kokonaistyöllisyys unionissa 
paranisi lähes prosentilla. Jos sosiaalimaksujen alentaminen kohdennetaan 
ammattitaidoltaan tai tulotasoltaan alhaisimpaan ryhmään, työllisyyden lisäys voisi 
olla jopa kaksinkertainen, mikä merkitsisi jopa kahta miljoonaa lisätyöpaikkaa 
koko yhteisössä. 
Verotuksen painopisteen siirtämisellä työstä muihin tuotannontekijöihin tulisi olla 
kaksi selkeää tavoitetta. Ensinnäkin sillä annettaisiin lyhyellä tähtäimellä 
taloudellisille toimijoille selvä merkki siitä, että verotusjärjestelmää uudistetaan 
työllisyyttä luovaan (tai ainakin työllistämisen esteitä poistavaan) suuntaan, ja 
kannustettaisiin työvoiman käyttämiseen. Toiseksi painopisteen siirtäminen 
alentaisi pitkällä tähtäimellä huomattavasti työvoiman sivukuluja, jotka ovat 
jäsenvaltioiden toteuttamista toimenpiteistä huolimatta silti liian suuria. 
Tätä varten olisi selkeästi vahvistettava, että 
ainakin viimeisten 15 vuoden ajan vallinnut työnteon kannalta epäedullinen 
verotusrakenteiden suuntaus on käännettävä päinvastaiseksi 
jäsenvaltioiden välistä keskustelua on tehostettava tällä alalla, niin että 
sisämarkkinoilla tapahtuvan verokilpailun vaarat eivät estä siirtämästä 
verotuksen painopistettä työstä muihin tuotannontekijöihin ja viime kädessä 
kulutukseen. 
10 "Taxation, employment and environment: fiscal reform for reducing unemployment", European 
Economy, n° 56, 1994 
37 
(4) TYÖMARKKINAPOLITIIKAN TEHOKKUUDEN PARANTAMINEN 
Taustaa 
Vaikka työmarkkinapolitiikkaan liittyvät menot ovat Euroopan unionissa 3,5 
prosenttia BKT:sta, kaksi kolmasosaa näistä menoista kuluu työttömien tulotukeen 
ja varhaiseläkkeisiin. On välttämätöntä, että nämä huomattavat budjettivarat ohjataan 
uudelleen ottaen huomioon työttömien työllistämisen ensisijainen asema. Tällaisen 
"aktivoivan" politiikan avulla on etenkin taloudellisin keinoin kannustettava jokaista 
työtöntä etsimään työtä ja tarjottava paremmat työnsaannin mahdollisuudet 
työvoimapalveluja tehostamalla sekä maantieteellistä ja ammattien välistä 
liikkuvuutta lisäämällä. 
Kaikki jäsenvaltiot ovat viime vuosina toteuttaneet tai tehostaneet aktiivisia 
toimenpiteitä, vaikka työttömyyden huomattava ja nopea kasvu on pitänyt passiiviset 
menot suurina. Jäsenvaltioiden ponnistelut ovat liittyneet pääasiassa 
työvoimaviranomaisiin ja työttömien työnhaun kannustamiseen, sen lisäksi että 
jäsenvaltiot ovat tehneet huomattavan paljon työtä koulutuksen alalla, mikä on 
aktiivisen työmarkkinapolitiikan tärkein näkökohta, koska se helpottaa työntekijöiden 
ja työnhakijoiden siirtymistä ammatista toiseen (vrt. IV. 1 jakso). 
Viimeaikaiset kansalliset toimenpiteet 
a) Työvoimapalvelut 
Monessa jäsenvaltioissa on tehty merkittävää työtä työvoimapalvelujen 
tehostamiseksi (mikä näkyy useimpien maiden osalta tähän toimintaan liittyvien 
menojen BKT-osuuden kasvamisena vuodesta 1985 vuoteen 1993). Merkittävimpiä 
viimeaikaisia uudistuksia ovat epäilemättä Itävallassa, Tanskassa ja Alankomaissa 
toteutetut uudistukset sekä Kreikan työvoimahallinnon nykyaikaistaminen. 
Tehokkuutta pyritään parantamaan rakenteellisilla uudistuksilla kuten Saksassa, 
jossa tutkitaan työvoimatoimistojen itsenäisyyden lisäämistä, Itävallassa, jossa 
työvoimahallinto toimii itsenäisenä julkisena yhtiönä, tai Alankomaissa, jossa toisin 
kuin muissa jäsenvaltioissa pyritään keskittämiseen. Italian kesäkuun 1995 
lakiehdotus merkitsisi valtion monopoliaseman lakkauttamista työnvälitysalalla. 
Julkinen työvoimahallinto eriytyy kuten Saksassa (Start), jossa luodaan tilapäistyötä 
välittäviä palveluja pitkäaikaistyöttömien työllistämiseksi. Lisäksi on havaittavissa 
yksityisen työnvälityksen lisääntymistä: Espanjassa on voittoa tavoittelemattomia 
työnvälitystoimistoja, Saksassa ja Itävallassa työnvälitystoimistoja ja Italiassa 
työvoiman vuokraustoimistoja. 
Läheisempään yhteistyöhön työnantajapiirien kanssa pyritään Ranskassa luomalla 
yhteyksiä suuryrityksiin ja Saksassa PK-yrityksiin, käsityöläisiin ja ammatillisiin 
järjestöihin sekä Alankomaissa luomalla yhteyksiä tietyillä aloilla niiden tarpeiden 
kartoittamiseksi ja niihin vastaamisen tehostamiseksi. 
39 
Työvoimapalvelujen toimintaa keskitetään ensisijaisille tavoitealueille erityisesti 
vaikeimmassa asemassa olevien työttömien kuten nuorten ja pitkäaikaistyöttömien 
yksilöllistä neuvontaa tehostamalla (Belgia, Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta, 
Ruotsi, Tanska). Siten Tanskassa on otettu käyttöön "aktivoiva" politiikka, jonka 
mukaan kullekin työttömälle laaditaan yksilöllinen toimintasuunnitelma, jonka 
päätepisteenä on ammatillinen koulutus tai työ. Hallitus pitää näistä suunnitelmista 
saatuja tuloksia hyvin myönteisinä, erityisesti sikäli, että niiden avulla entistä 
suurempi osa työttömistä on saatu osallistumaan ammatilliseen koulutukseen. 
Useat jäsenvaltiot (erityisesti Itävalta, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) 
pyrkivät määrittelemään työvoimapalvelujen tuottavuusperusteita. Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa tavoitteet julkaistaan hallituksen ja työvoimapalvelujen välisessä 
vuotuisessa tuottavuussopimuksessa. Voimavaroja tähän toimintaan sijoitetaan 
tavoitteiden mukaisesti. Alankomaissa on tehty työvoimahallinnon tarkastus, jonka 
seurauksena on meneillään laaja uudistus, jossa erityisesti luodaan yhteys 
tuottavuuden ja toimintaan myönnettävien julkisten varojen välille. 
b) Ammatillisen ja maantieteellisen jouston lisääminen 
Työntekijöiden ammattien välisen liikkuvuuden kehittämiseen liittyvät 
ponnistelut unionissa näyttävät tällä hetkellä keskittyvän ammatilliseen 
koulutukseen. Investoinnit, jotka on suunnattu jatkuvaan ammatilliseen 
koulutukseen ja koulutukseen, jonka avulla työntekijöitä sopeutetaan teolliseen 
rakennemuutokseen, vievät tähän suuntaan. Kuten edellä (IV. 1 jaksossa) on 
esitetty, tämän alan toiminnan tehostaminen näyttää usein perustellulta. 
On käytettävissä vain vähän tietoja muunlaisista toimenpiteistä, jotka voisivat olla 
tarpeen ja joiden avulla voitaisiin poistaa ammattien välisen liikkuvuuden esteitä 
töiden, ammattien ja ammattiryhmien eristyneisyyttä vähentämällä. 
Maantieteellinen liikkuvuus unionin jäsenvaltioiden välillä pysyy pelkästään 
kieliesteiden vuoksi vähäisenä. Maantieteellisen liikkuvuuden oikeudellisten, 
hallinnollisten ja verotuksellisten esteiden poistaminen on sisämarkkinoiden 
toteutumisen kannalta ensisijainen tekijä. Toisaalta palvelujen, kuten kansalliset 
työvoimatoimistot yhdistävän EURES-verkon, toteuttaminen on omiaan 
edistämään työntekijöiden liikkuvuutta jäsenvaltioiden välillä. 
Kansallisella tasolla pääasialliset toimenpiteet ovat matka- ja muuttokuluihin 
liittyviä tukia niiden tukien lisäksi, jotka liittyvät asuntopolitiikkaan. 
Maantieteellistä liikkuvuutta koskeva keskustelu on erityisen ajankohtainen 
Italiassa, jonka pohjoisosissa on työvoiman vajausta ja eteläosissa huomattavaa 
työttömyyttä. Maantieteellisen liikkuvuuden kysymykset liittyvät suoraan 
alueellisen kehityksen kysymyksiin. Yhteisön rakennerahastot tukevat 
huomattavin summin jäsenvaltioiden politiikkaa, jonka tarkoituksena on turvata 
tasapainoinen alueellinen kehitys taloudellisen toiminnan ja työntekijöiden 
ammatillisen kouluttamisen avulla. 
39 
c) Työnhaun ia työhönoton kannustimien tehostaminen 
Yksi keskeinen poliittisen toiminnan kohde useimmissa jäsenvaltioissa on ollut 
verotus-ja etuusjärjestelmien todellisen toimivuuden arviointi, jonka tavoitteena 
on poistaa työpaikkojen luomisen ja niihin hakeutumisen tiellä olevia esteitä. 
Essenin Eurooppa-neuvosto pyysi tästä asiasta erityistä kertomusta, jonka 
yhteenveto, analyysin pääkohdat ja päätelmät ovat tämän kertomuksen liitteenä. 
Jotta työttömiä voitaisiin tehokkaammin kannustaa aktiiviseen työnhakuun, 
työttömyyskorvauksen myöntämisen edellytyksiä tiukennetaan. Tanskassa 
otettiin huhtikuussa 1995 käyttöön ankarammat säännöt työnhakijan käytettävissä 
olemisesta; Espanjassa, jossa korvausjärjestelmää uudistettiin 1992 aktiivisen 
työnhaun kannustamiseksi, oikeus korvaukseen voidaan evätä, jos työtön 
kieltäytyy ottamasta vastaan tarjottua asianmukaista työpaikkaa tai kieltäytyy 
osallistumasta yleishyödylliseen työhön tai ammatilliseen koulutukseen; Ruotsissa 
kieltäytyminen ottamasta vastaan tarjottua työtä tai ammattikoulutusta aiheuttaa 
työttömyyskorvauksen lakkaamisen. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tutkitaan 
korvausjärjestelmän uudistusta ja uudenlainen "työnhakijan lisä" (jobseekers 
allowance) on tehty aikaisempaa kannustavammaksi. 
Kreikassa työllisyyspolitiikan aktivointia havainnollistavat erityisesti vuonna 1995 
käyttöön otetut "monikäyttöiset etusetelit". Näillä seteleillä on tietty rahallinen 
arvo; seteleitä jaetaan työttömille, jotka voivat käyttää niitä eri tavoin. He voivat 
antaa ne uudelle työnantajalleen työhönoton yhteydessä, jolloin niillä voidaan 
maksaa osa koulutuskustannuksista. Toisaalta työtön voi lunastaa niitä vastaan 
rahaa oman yrityksen perustamista varten. Tämän järjestelmän arvioidaan 
edistävän sitä, että työtön kantaa vastuun työnhausta, ja samalla se antaa 
kannustimia työnantajille sekä vähentää byrokratiaa. 
Tietyissä jäsenvaltioissa on toteutettu toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on estää 
palkkaan verrattuna liian korkeiden työttömyys- ja muiden etuuksien 
epäedullinen vaikutus työhön hakeutumisen houkuttelevuuteen etenkin palkka-
asteikon alimmilla portailla ja kun otetaan huomioon työnteosta aiheutuvat 
lisäkustannukset (esim. matkat, elatusavut jne). Esimerkiksi Alankomaissa 
lakisääteisen vähimmäispalkan jäädyttäminen on vaikuttanut sosiaaliavustusten 
tasoon ja lisännyt työttömyyskorvauksen houkuttelevuutta sopimusperusteisiin 
vähimmäispalkkoihin ja keskipalkkaan verrattuna. On myös havaittavissa 
esimerkkejä korvausten määrän alentamisesta (Ruotsi) tai lisäavustusten keston 
lyhentämisestä (Tanska). Suomessa tutkitaan työttömyyskorvausjärjestelmän 
uudistusta. Toisaalta työttömyyskorvaukset ovat Kreikassa huomattavasti nousseet 
vuonna 1994. 
Työttömyyskorvausten tai niiden osan säilyminen työllistymisen jälkeen työstä 
saatavan palkan lisäksi on yksi tapa vähentää työttömyyskorvauksen 
houkuttelevuutta. Useimmissa jäsenvaltioissa on tuen jatkamista koskevia 
säännöksiä niitä työttömiä varten, jotka päättävät perustaa oman yrityksen tai 
jatkaa olemassaolevan yrityksen toimintaa. Tietyissä jäsenvaltioissa on myös 
mahdollista säilyttää osa työttömyyskorvauksesta senkin jälkeen, kun työtön siirtyy 
40 
palkkatyöhön. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on käytössä perhetukijärjestelmä, 
joka täydentää matalapalkkaisten perheelliseen ja elatusvelvollisten tuloja. Tämän 
järjestelmän piirissä on tällä hetkellä lähes 600 000 perhettä. 
Näitä työnhakijoille tai työntekijöille suunnattuja kannustimia täydentävät erilaiset 
työnantajille suunnatut kannustimet, joilla tuetaan työllistämistä. Nämä 
kannustimet ovat erityisen merkittävät Belgiassa, Tanskassa, Suomessa ja 
Espanjassa. Myös Kreikassa ja Portugalissa ne ovat keskeinen osa 
työllisyyspolitiikkaa. Niitä kehitetään myös Saksassa ja Ruotsissa sekä Ranskassa, 
jossa työllisyyssuunnitelma on tullut uudelleen voimaan heinäkuussa 1995. Tämä 
tuki on useimmiten suunnattu tietyille kohderyhmille, kuten nuorille työttömille 
ja pitkäaikaistyöttömille. Niitä on tarkasteltava palkan sivukulujen alentamiseen 
liittyvien toimenpiteiden yhteydessä (vrt. 3 kohta edellä). 
Jäsenvaltiot ovat tehostaneet ponnistelujaan työmarkkinapolitiikkansa toimivuuden 
arvioimiseksi. Tämän seurauksena työnhakijoiden neuvonta ja opastaminen on 
tehostunut, mikä parantaa työttömien mahdollisuuksia saada töitä. Mitä taas tulee 
työllistämistukiin, on ilmeistä, että hyvin merkittävä osa käytetyistä varoista ei saa 
aikaan tulosta tai johtaa siihen, että nykyisen työntekijän tilalle otetaan toinen. 
Ammatillisen koulutuksen vaikutusten arviointi työllistymisen kannalta on 
osoittautunut erityisen vaikeaksi. 
Näkymät 
Saavutetusta edistyksestä huolimatta "passiivisten" ja "aktiivisten" 
työllisyysmenojen välinen tasapaino ei ole läheskään ihanteellinen. 
Ponnisteluja työllisyyspolitiikan "aktivoimiseksi" olisi tehostettava 
vaarantamatta kuitenkaan sosiaalisen suojelun korkeaa tasoa. Kun otetaan 
huomioon jäsenvaltioiden julkisten varojen käyttöä koskevat rajoitukset, 
on erityisen tärkeää arvioida aktivoinnin eri lähestymistapoja Euroopan 
laajuisessa yhteistyössä. 
Viime vuosina saatu kokemus osoittaa, miten tarpeellista on kiinnittää 
entistä enemmän huomiota työvoimapalveluihin ja niiden kolmijakoiseen 
tehtäväkenttään: työmarkkinoita koskevien tietojen keruu ja jakaminen, 
toimiminen välittäjänä työnantajien ja työnhakijoiden välillä sekä vastuun 
kantaminen työvoiman paremmasta mukauttamisesta työmarkkinoiden 
tarpeita vastaavaksi. 
Työmarkkinoiden aktivoinnin onnistumiseen vaikuttaa myös yksilöiden 
määrätietoinen sitoutuminen siihen, että työttömyysjaksosta muodostuisi 
intensiivisen työnhaun tai tulevaan työhön valmistautumisen kausi. 
Aloitettujen sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistusten avulla on määrä 
edistää kyseistä työnhakua. 
Jäsenvaltiot eivät näytä täysin hyödyntävän työntekijöiden ammattien 
välisen ja maantieteellisen liikkuvuuden edistämisen alalla vallitsevia 
41 
toimintamahdollisuuksia. Tietojen ja kokemusten vaihtoa tällä alalla olisi 
vastaisuudessa syvennettävä. 
(5) TYÖTTÖMYYDESTA ERITYISESTI KARSIVIEN RYHMIEN HYVÄKSI 
TOTEUTETTAVIEN TOIMENPITEIDEN TEHOSTAMINEN 
Taustaa 
Euroopan työttömyystilannetta luonnehtivat paitsi korkea työttömyysaste myös 
työttömyyden pitkä kesto sekä ankaruus, jolla työttömyys kohtaa tiettyjä 
kansanosia - nuoria, naisia ja iäkkäitä työntekijöitä. 
Nuorisotyöttömyys on unionissa erityisen korkea (20 prosenttia), etenkin 
eteläisissä jäsenvaltioissa ja Irlannissa. Naisten työttömyys (12,6 prosenttia) on 
huomattavasti korkeampi kuin miesten työttömyys (9,7 prosenttia; toukokuun 1995 
lukuja, joihin on tehty kausi korjaus). Vuonna 1994 lähes 48 prosenttia unionin 
työttömistä oli ollut työttömänä vähintään vuoden (puolet tästä määrästä oli ollut 
työttömänä vähintään 2 vuotta). Tämä osuus ei ole vähentynyt 10 vuoteen; sen 
sijaan pitkäaikaistyöttömyys lukumäärin ilmaistuna on kasvanut 
Pi tkäai kai sty öttömy y saste kasvaa työttömien ikääntyessä. Tämä ilmiö on kuitenkin 
yhtä merkittävä myös nuorten keskuudessa (lähes 40 prosenttia 20-24-vuotiaista), 
vaikka nuoret ovatkin olleet suotuisammassa asemassa talouden elpyessä. 
Pitkäaikaistyöttömyys kohtaa naisia hieman useammin kuin miehiä. 
Pitkäaikaistyöttömyyden todennäköisyys on myös suurempi niillä, joiden 
ammattitaito on alhaisin. 
Tämä tilanne on kestämätön paitsi inhimillisestä tai sosiaalisen yhteenkuuluvuuden 
näkökulmasta myös henkisen pääoman ihanteellisen hyödyntämisen kannalta, 
erityisesti kun otetaan huomioon unionin väestönkehityksen näkymät. 
Viimeaikaiset kansalliset toimenpiteet 
a) Toimenpiteet nuorten hyväksi 
Vaikka työttömyysaste on edelleen hyvin korkea, työttömien nuorten määrä on 
vähentynyt huomattavasti useissa jäsenvaltioissa, erityisesti sen vuoksi että yhä 
suurempi osa nuorista on koulutusjärjestelmän piirissä. Jäsenvaltiot ovat tehneet 
merkittäviä tämän suuntaisia ponnisteluja vähentääkseen niiden nuorten määrää, 
jotka siirtyvät työmarkkinoille ilman riittävää perusammattitaitoa ja jotka muita 
todennäköisemmin jäävät työttömiksi (esimerkiksi Alankomaissa kolme kertaa 
useammin kuin keskimäärin). Erityisesti voidaan ottaa esiin 1993 Tanskassa 
aloitettu ohjelma "Koulutusta kaikille" tai Alankomaissa äskettäin tehty aloite 
koulunsa päättävien oppilaiden kansallisesta rekisteristä, jonka avulla kyseisille 
nuorille voitaisiin tarjota soveliaita yksilöllisiä ratkaisuja (esimerkiksi ammatillista 
koulutusta tai työkokemusta). 
42 
Useissa jäsenvaltioissa on etenkin koulutus- ja työllistämistakuin luotu 
"jälkikäteiskoulutusta" tukevia järjestelmiä nuorille, jotka kaikesta huolimatta ovat 
poistuneet koulutusjärjestelmästä ilman perusammattitaitoa. Alankomaissa laki 
nuorten työllistämisen takaamisesta takaa kaikille nuorille työpaikan "kunnallisessa 
säätiössä" tai vuodesta 1995 alkaen yksityisellä alalla, kun nuoren työttömyys on 
kestänyt vähintään 6 kuukautta (joissakin tapauksissa 12 kuukautta). Tanskassa 
tarjotaan kaikille alle 25-vuotiaille nuorille, joilla ei ole oikeutta 
työttömyyskorvaukseen, mahdollisuus ammatilliseen koulutukseen tai työhön 
kolmen kuukauden työttömyyden jälkeen. Tätä koskevat säännökset vahvistettiin 
heinäkuussa 1995. Samanaikaisesti avustusjärjestelmää on tarkistettu, jotta 
ammatilliset kurssit saataisiin houkuttelevammiksi. 
Koulutustakuita on käytössä Belgiassa ("promotion sociale"), Espanjassa, 
Portugalissa (työmarkkinaosapuolten kanssa vuonna 1991 tehty sopimus vähintään 
yhden vuoden ammatillisen alkukoulutuksen takaamisesta nuorille, erityisesti 
vähän koulutetuille tai kouluttamattomille) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, 
jossa toteutetaan ohjelmaa "Youth Credits" (hyvitys, joka voidaan vaihtaa 
tunnustettuun pätevyyteen johtavaan ammattikoulutukseen). Irlannissa on 
vastauksena komission valkoiseen kirjaan käynnistetty Youthstart-ohjelma, joka 
keskittyy 18-21-vuotiaisiin ja yhdistää työmarkkinoille siirtyvien henkilöiden 
alkukoulutusta koskevat eri säännökset. Tähän ohjelmaan sisältyy 
ennaltaehkäiseviä toimia, koulunkäyntinsä kesken jättäneitä nuoria koskevia 
toimenpiteitä, peruskoulutusta ja ammatillista koulutusta sekä 
oppisopimuskoulutusta. 
b) Toimenpiteet pitkäaikaistyöttömien hyväksi 
Jäsenvaltiot ovat 1990-luvun alusta kehittäneet merkittävää toimintaa 
pitkäaikaistyöttömyyden torjumiseksi. Tiettyjen jäsenvaltioiden strategia perustuu 
siihen, että yleisiä toimenpiteitä sovelletaan ensisijaisesti juuri 
pitkäaikaistyöttömiin (ammatillinen koulutus, neuvonta, mukanaolo työnhaussa, 
työllistämistuki). Toisissa jäsenvaltioissa taas erityisiä toimenpiteitä on pidetty 
tarpeellisena. Tässä ryhmässä on kiinnitetty entistä enemmän huomiota 
tehokkuutensa jo osoittaneisiin erityisiin neuvonta-jatyönvälityspalveluihin (esim. 
"Programme 900.000 Ranskassa, "Restart" Yhdistyneessä kuningaskunnassa) sekä 
työllistämistukiin (tuet, palkan maksaminen osittain tai kokonaan julkisista 
varoista, sosiaalimaksujen alennukset). 
Siltä osin kuin on kyse taistelusta pitkäaikaistyöttömyyttä vastaan, on tärkeää 
esittää kysymys siitä, johtavatko pitkäaikaistyöttömiin suunnatut erityiset 
toimenpiteet näiden ihmisten syrjäytymiseen, sekä arvioida huolellisesti nykyisten 
kahden lähestymistavan vaikutukset. 
Vuoden 1995 osalta useissa jäsenvaltioissa voidaan todeta pitkäaikaistyöttömien 
etusijan vahvistuneen selvästi. Ruotsissa päätettiin huhtikuussa 1995 varata enin 
osa työllisyystoimenpiteistä pitkäaikaistyöttömyyden torjuntaan. Alankomaissa on 
juuri aloitettu ohjelma, joka tarjoaa julkisen alan työpaikkoja 40 000 henkilölle 
tästä hetkestä vuoteen 1998 mennessä. Pääosin on kyse työpaikoista 
43 
lähipalvelualalla (terveydenhuolto, hoivapalvelut, turvallisuus, lastenhoito). 
Ranskan uuden hallituksen kesällä 1995 käyttöön ottamassa työllisyysalan 
hätäohjelmassa vahvistetaan huomattavasti pitkäaikaistyöttömien työllistämistukia 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa on huhtikuusta 1995 toteutettu tai vahvistettu 
useita toimenpiteitä, jotka koskevat työnhaussa opastamista - mahdollisesti 
työharjoitteluun liittyen - sekä taloudellisia kannustimia työnantajille ("Work 
trials"). Suomessa on 1995 aloitettu kansallinen erityisohjelma 
pitkäaikaistyöttömyyden torjumiseksi. 
Useisiin näistä viimeaikaisista suunnitelmista sisältyy lukuarvoin ilmaistuja 
tavoitteita. Esimerkiksi Suomessa tavoitteena on vuoteen 1999 mennessä vähentää 
pitkäaikaistyöttömyys puoleen; Ranskassa tavoitteena on lisätä 
pitkäaikaistyöttömien työhönottoa 180 000:sta 350 OOO.een vuodessa; 
Alankomaissa pyritään tarjoamaan 40 000 työpaikkaa tästä hetkestä vuoteen 1998 
mennessä. 
Työmarkkinaosapuolet voivat myös tehdä aloitteita pitkäaikaistyöttömien hyväksi 
(esimerkki. Italiassa tehty sopimus palkan alentamisesta). 
c) Toimenpiteet iäkkäiden työntekijöiden hyväksi 
Iäkkäitä työntekijöitä koskevat ongelmat kärjistyvät sitä mukaa kuin Euroopan 
unionin väestönkehitys edellyttäisi näiden työntekijöiden pysymistä entistä 
pidempään työelämässä. Tämän vuoksi useissa jäsenvaltioissa on haluttu pitää 
iäkkäät henkilöt mahdollisimman pitkään työssä. Tämä pätee erityisesti Italiaan, 
jossa elokuussa 1995 hyväksytyssä laajassa eläkeuudistuksessa kiristetään 
eläkkeelle tai varhaiseläkkeelle pääsyn edellytyksiä. Niinikään Itävallassa on 
äskettäin otettu käyttöön varhaiseläkkeelle siirtymistä koskevia rajoituksia. 
Samasta syystä Alankomaissa kiinnitetään entistä enemmän huomiota yritysten 
vanhimpien työntekijöiden työoloihin. 
Iäkkäiden työttömien työelämään paluun helpottamiseksi tietyissä jäsenvaltioissa 
on otettu käyttöön erityisiätaloudellisia kannustimia niiden yleisten toimenpiteiden 
lisäksi, jotka on suunnattu työttömille ja pitkäaikaistyöttömille. Usein on kyse 
työllistämistuesta ja sosiaalimaksujen alennuksista. Näiden toimenpiteiden 
soveltamiskynnys vaihtelee suuresti 45 vuoden iästä 60 vuoden ikään. Itävallassa 
työvoimaviranomaiset noudattavat aktiivista politiikkaa yritysten suuntaan 
kannustaen näitä palkkaamaan iäkkäämpiä työntekijöitä. 
Jotkin jäsenvaltiot ovat tietynlaisissa kriisitilanteissa kuitenkin jatkaneet 
varhaiseläkkeelle siirtymisen edistämistä. Näin on tehty Kreikassa tietyillä 
suurtyöttömyysalueilla tai tilanteissa, jossa rakennemuutokset kohtaavat 
suuryrityksiä. 
d) Toimenpiteet naisten hyväksi 
Naisia työmarkkinoilla kohtaavat erityiset ongelmat vaihtelevat sen mukaan, 
ovatko he "uusia tulokkaita", työttömiä, haluavatko he siirtyä osa-aikaisesta, 
44 
määräaikaisesta tai epäsäännöllisestä työsuhteesta vakinaiseen työsuhteeseen, 
ovatko he keskeyttäneet työuransa ja haluavat palata sille, vai kuuluvatko he 
vähäosaisiin. 
Ensisijaisessa asemassa on ennaltaehkäisy, jota voidaan toteuttaa kiinnittämällä 
erityistä huomiota alkuvaiheen koulutus- ja ammattikoulutusjärjestelmiin. 
Suomessa on tehty työtä nuorten naisten kouluttamiseksi perinteisesti 
miesvaltaisille aloille. Suomessa on aloitettu hanke, jonka aiheena on naiset ja 
ammatillinen koulutus teollisuudessa. 
Tanskassa työvoimapalvelut toimivat aktiivisesti työmarkkinoilla tapahtuvan 
syrjinnän torjumiseksi. 
Saksan työllisyyslaissa ("Arbeitsförderungsgesetz") sisältää työttömiä naisia 
koskevia erityisiä säännöksiä, joita on tehostettu vuosina 1994 ja 1995. Näillä 
säännöksillä vahvistetaan työttömien naisten oikeuksia (lastenhoidon vuoksi 
työuransa keskeyttäneiden naisten rinnastaminen pitkäaikaistyöttömiin), ja ne 
mahdollistavat etuoikeutetun tuen myöntämisen hankkeisiin, joissa luodaan 
työpaikkoja pääasiallisesti naisille. 
Itävallassa toteutetaan erityistä naisten työllisyysohjelmaa, joka vahvistaa naisten 
hyväksi toteutettavia toimenpiteitä. 
Näkymät 
Jäsenvaltioiden ponnisteluista huolimatta liian moni nuori siirtyy pois 
koulutusjärjestelmästä ilman riittävää ammattitaitoa Edistystä pitää vielä 
tapahtua, ennen kuin saavutetaan valkoisen kirjan tavoite, jonka mukaan 
olisi taattava, ettei yksikään alle 18-vuotias nuori joutuisi työttömäksi. 
Erityisesti on tärkeää saada ammatillisen koulutuksen piiriin sellaiset 
nuoret, joita uhkaa sosiaalinen syrjäytyminen sen vuoksi, että he ovat 
keskeyttäneet koulun vuosia liian aikaisin eivätkä ole saaneet ammatillista 
koulutusta. 
Jokaisella työmarkkinoille tulevalla pitäisi olla mahdollisuus sen tasoiseen 
koulutukseen, ammatilliseen koulutukseen tai työkokemukseen, joka 
varmistaa työnsaannin. 
Kun jäsenvaltiot ovat selvästi tehostaneet toimintaansa 
pitkäaikaistyöttömien saamiseksi takaisin työelämään, jokaisella tulisi 
vastaavasti olla mahdollisuus koulutukseen, kuntoutukseen tai 
työllistämiseen, ennen kuin työttömyys muuttuu pitkäaikaiseksi. 
Komissio toteaa, että eri jäsenvaltiot mieltävät yhtäläisten 
mahdollisuuksien edistämiseen liittyvien toimenpiteiden merkityksen 
varsin eri tavalla, erityisesti siltä osin kuin on kyse syrjintäkiellosta 
työmarkkinoilla ja erityisissä vaikeuksissa olevien naisten pääsystä 
työelämään. Tällä alalla, jonka Essenissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto 
45 
julisti ensisijaisiin kuuluvaksi, kansalliset lähestymistavat eivät näytä 
selkeästi kehittyneen viimeksi kuluneen kauden aikana. Mielipiteiden ja 
kokemusten vaihdon syventämistä jäsenvaltioiden välillä on edistettävä 
käyttäen erityisesti hyväksi uusien jäsenvaltioiden kokemuksia. 
Lopuksi on syytä korostaa useissa jäsenvaltioissa jo toteutunutta 
suuntausta, jonka mukaan erityisiin ryhmiin suunnattujen toimenpiteiden 
toivottuja vaikutuksia mitataan määrällisesti, sillä näin saadaan asioiden 
tärkeysjärjestys esilleja voidaan arvioida työllisyystoimenpiteiden tuloksia 
46 
LAAJA-ALAISET KYSYMYKSET 
Essenissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston määrittelemä työllisyysstrategia perustuu 
kaikkien työllisyyttä tukevien politiikan alojen hyödyntämiseen. Makrotason 
talouspolitiikan ja työmarkkinoihin liittyvän politiikan lisäksi Eurooppa-neuvosto toivoi, 
että tiettyihin toiminta-alueisiin kiinnitettäisiin erityistä huomiota. Essenin Eurooppa­
neuvosto pyysi, että tutkittaisiin yhtäältä "verotus- ja tukijärjestelmien vaikutuksia 
halukkuuteen tarjota ja ottaa vastaan työtä" ja toisaalta "talouskasvun ja ympäristön välisiä 
yhteyksiä". Cannesissa Eurooppa-neuvosto korosti myös PK-yritysten keskeistä asemaa 
työpaikkojen luomisessa ja yleisemmin tärkeänä sosiaalista tasapainoa ja taloudellista 
toimeliaisuutta määräävänä tekijänä. 
Koska toisaalta yhteisön rakennerahastojen asema työllisyyden kannalta yleensä ja Essenin 
strategian toteuttamisen kannalta erityisesti on keskeinen, komissio pitää aiheellisena 
käsitellä mainittua kysymystä tässä tiedonannossa. 
Tässä jaksossa on tarkoitus esitellä nämä aiheet lyhyesti, tämän kuitenkaan sulkematta 
pois muiden, yksityiskohtaisempien kertomusten olemassaolon tai valmistelun 
mahdollisuutta. 
(1) PK-YRITYKSIIN JA TYÖLLISYYTEEN LIITTYVIÄ SUUNTAUKSIA 
PK-yritykset ovat pääasiallinen yksityisen alan työllistäjä. Lisäksi niissä syntyy jatkuvasti 
uusia työpaikkoja, koska PK-yritykset pystyvät suuryrityksiä paremmin vastaamaan uusiin 
haasteisiin ja sopeutuvat joustavammin taloudelliseen tilanteeseen. PK-yritysten 
mahdollisuuksia luoda uusia työpaikkoja rajoittavat kuitenkin erilaiset esteet, joista 
useimpiin PK-yritykset eivät pysty itse vaikuttamaan. 
a) PK-yritvkset - työllisyyden tilannekatsaus 
Viimeisimmät tiettyjä jäsenmaita (EUR 15) koskevat tiedot11 vahvistavat PK-yritysten 
ensisijaisen aseman työllistäjinä. Euroopan unionin 15,8 miljoonaa PK-yritystä (alle 250 
työntekijää) työllistää 64,2 miljoonaa ihmistä, mikä vastaa 41,2:ta prosenttia 
aktiiviväestöstä. Pelkästään pienyritykset (alle 50 työntekijää) työllistävät 52 miljoonaa 
ihmistä, mikä vastaa 32:ta prosenttia aktiiviväestöstä. 
Useimmissa maissa PK-yritysten (alle 250 työntekijää) osuus kaikkien yritysten 
työpaikoista on yli 60 prosenttia. Italiassa PK-yritysten työllistävyysosuus on mukana 
olleista maista korkein (77 %) ja Saksassa alhaisin (56 %). Kaikkien maiden osalta 
Lähteet: Eurostatin PK-hanke, 1995; Enterprises in Europe (Euroopan yritykset) 1995, Third Report 
(kolmas kertomus) 1994 
47 
pienyritysten (alle 50 työntekijää) osuus kaikkien yritysten työpaikoista on keskimäärin 
vähintään 40 prosenttia. 
Aloittain tarkasteltuna PK-yritysten työllistävä merkitys on suurin rakennus- ja 
palvelualalla. PK-yritysten osuus rakennusalan työpaikoista on 85,7 prosenttia; korkein 
^ , • /o^ , n/x :_ aihajs^ Ranskassa (81,4 %). PK-yritysten osuus 
%)ja 
b) PK-yritysten työllistävä vaikutus viime aikoina 
Viimeisimmät tiedot12 vahvistavat sen käsityksen, että PK-yritykset ovat edelleen 
merkittävä uusien työpaikkojen lähde. Ajanjaksolla 1988-1995 PK-yritysten (alle 250 
työntekijää) työpaikkojen määrä EU:n 15 jäsenvaltiossa on kasvanut keskimäärin 0,25 
prosenttia vuodessa, kun se on suuryritysten osalta laskenut 0,5 prosenttia. On myös 
näyttöä siitä, että vaikka PK-yritysten työpaikkojen määrän kasvu on taloudellisen 
elpymisen alettua ollut hitaampaa kuin suuryrityksissä, sen voidaan odottaa nopeutuvan 
lähivuosina, kun ylikapasiteetti vähenee. 
PK-yritysten ja erityisesti kaikkein pienimpien yritysten merkitys on erityisen suuri 
kehityksessä jälkeen jääneillä alueilla. Useimmilla tavoitteiden 1, 2 ja 5b piiriin kuuluvilla 
alueilla PK-yritysten ansioksi voidaan lukea joko kokonaistyöllisyyden paraneminen tai 
se, että kokonaistyöllisyys on heikentynyt vähemmän kuin suuryrityksissä. 
On pidettävä mielessä suurten ja pienten yritysten välillä vallitseva kiinteä yhteys, joka 
johtuu siitä, että pienyritykset ovat usein kokonaan tai osittain suuryritysten alihankkijoita. 
Joidenkin vuosien ajan suuryrityksissä vallinnut suuntaus korvata omia toimintoja 
alihankinnalla on osaltaan parantanut PK-yritysten työllistävää vaikutusta. 
c) PK-yritysten työllistävän vaikutuksen esteet kansallisilla työmarkkinoilla 
PK-yritysten kyky pitää yllä työllisyyttä ja luoda uusia työpaikkoja riippuu useista 
tekijöistä, joista jotkin koskevat kaiken kokoisia yrityksiä. 
Yleinen taloudellinen ilmapiiri on selvästikin keskeinen tekijä, etenkin kun otetaan 
huomioon suuryritysten toimitussopimuksista ja alihankinnasta aiheutuvat 
seurannaisvaikutukset. Edellä II osassa kuvatun kaltainen parantunut kysyntää ja 
investointeja suosiva ilmapiiri on siten olennaisen tärkeä PK-yritysten kannalta. 
Parantunut ilmapiiri luo myös mahdollisuuksia ratkaista PK-yrityksen työllistävää 
vaikutusta estäviä muita rakenteellisia ongelmia. 
Yksi tällainen rakenteellinen ongelma johtuu yritysten hallinnollisesta ja oikeudellisesta 
toimintaympäristöstä. Monimutkaiset oikeudelliset ja hallinnolliset menettelyt ja niihin 
12 Lähteet: Euroopan PK-yritysten seurantakeskus, kolmas vuosittainen kertomus 1995 
48 
liittyvät taloudelliset rasitteet verottavat kaikkien yritysten työllistämismahdollisuuksia. 
Ne vähentävät toiminnan tehokkuutta ja lisäävät kustannuksia. Ne vaikuttavat 
suhteellisesti voimakkaammin PK-yrityksiin, joiden toiminta ei ole riittävän 
suurimuotoista näiden vaatimusten aiheuttamien lisärasitusten kantamiseksi. 
Jotkin näistä vaatimuksista ovat suoraan yhteydessä palkkaamiseen ja 
henkilöstöhallintoon. Vaikkei olekaan mahdollista todeta selvää yhteyttä työvoiman 
lakisääteisen suojan ja työllisyyden välillä, PK-yritykset katsovat, että työlainsäädäntö 
voi heikentää niiden mahdollisuuksia luoda uusia työpaikkoja, etenkin kun lainsäädäntö 
tuo mukanaan monimutkaisia hallinnollisia menettelyjä tai rajoittaa henkilöstöhallinnon 
joustoa (epätyypillisiä työsopimuksia tai työaikoja koskevat säännöt, irtisanomisehdot). 
Eräät vain tiettyä kokoa suurempiin yrityksiin sovellettavat säännökset saavat yritykset 
välttämään tiettyjen työntekijämäärien ylittämistä. On syytä korostaa, että työlainsäädäntö 
unionissa on pääosin kansallista alkuperää - perustuipa se sitten lainsäädäntöön, 
hallinnollisiin määräyksiin tai työehtosopimuksiin - kun taas yhteisön lainsäädännössä 
vahvistetaan vähimmäisvaatimukset tietyillä rajatuilla alueilla. 
PK-yritysten sekä niihin liittyvien työpaikkojen syntymistä ja kasvua rajoittavat myös 
näiden yritysten erityiset ongelmat päästä osalliseksi ulkoisiin rahoituslähteisiin. 
Myöskään verotusjärjestelmiä ei useinkaan ole suunniteltu PK-yritysten tulorahoitusta 
suosivaksi, ja verosäännösten noudattaminen tulee näille yrityksille erityisen kalliiksi. 
PK-yritykset pitävät korkeita epäsuoria työvoimakustannuksia merkittävänä 
työvoimainvestointeja rajoittavana tekijänä. 
Lopuksi voidaan todeta, että PK-yritysten on usein huomattavan vaikea saada 
pätevyystasoltaan sopivia työntekijöitä. Tämä liittyy toisaalta työmarkkinoiden 
"välitystoiminnon" (ks. IV.4 kohtaa) riittämättömään toimintaan ja toisaalta tarpeeseen 
parantaa ammattikoulutuksen järjestelmiä niin, että niillä saadaan luotua markkinoiden 
vaatimusta vastaavaa pätevyyttä. Tässä yhteydessä on kuitenkin huomautettava, että PK-
yritykset investoivat suuryrityksiä vähemmän työntekijöidensä koulutukseen. 
d) Merkittäviä toimenpiteitä toteutettu esteiden poistamiseksi 
Suurin osa IV jaksossa esitetyistä työmarkkinoiden uudistuksiin liittyvistä toimenpiteistä 
myötävaikuttaa PK-yritysten työllistämismahdollisuuksiin. 
Siltä osin kuin on kyse ammatillisesta koulutuksesta, PK-yritykset voivat hyötyä siitä, 
että jäsenvaltiot asettavat työntekijöiden ammatillisen koulutuksen entistä keskeisemmälle 
sijalle. Nykyisin on olemassa (ks. IV. 1 kohtaa) lukuisia yritysten ammatillisen 
koulutuksen investointeja tukevia järjestelmiä, erityisesti rakennerahastojen yhteydessä. 
On ratkaisevan tärkeää varmistaa, että PK-yritykset tarttuvat näihin mahdollisuuksiin ja 
ymmärtävät, miten tärkeää on tarkastella henkilöstövoimavaroihin investoimista pitkällä 
tähtäimellä. 
Työmarkkinoiden jouston osalta monissa jäsenvaltioissa on saavutettu huomattavaa 
edistystä, kuten IV.2 kohdasta käy ilmi. Kuitenkin on tärkeää korostaa, että joustava 
henkilöstöhallinto voi joskus olla ristiriidassa sen tavoitteen kanssa, jonka mukaan PK-
49 
yrityksiä kannustetaan investoimaan henkilöstövoimavaroihinsa. Tällaiset investoinnit 
edellyttävät tiettyä henkilöstön pysyvyyttä, jonka tarjoamista työntekijöilleen PK-yritykset 
voisivat harkita niiden ongelmien ratkaisemiseksi, jotka liittyvät pätevän henkilöstön 
saamiseen 
PK-yritykset ovat myös monien julkisten tukimuotojen ensisijainen edunsaajaryhmä, 
joko suoranaisesti tai työntekijöiden palkkaamiseen liittyvien alennettujen 
sosiaalimaksujen kautta (ks. IV.3 kohtaa), vaikka nämä tuet eivät useinkaan määräydy 
yrityksen koon mukaan. 
Oikeudellisen ja hallinnollisen menettelyn yksinkertaistamisen osalta jäsenvaltiot ovat 
ottaneet käyttöön muutettuja menettelyjä, poikkeuksia ilmoitusvelvoitteista, asioiden 
keskitettyä hoitamista ja elinkeinoelämään kohdistuvien vaikutusten arvioita, joiden 
tavoitteena on helpottaa PK-yritysten perustamista ja kehittämistä. Hallinnon 
yksinkertaistamisen osalta Italiassa on otettu käyttöön yksi kiinteämääräinen vero, joka 
korvaa kuusi aiempaa veroa, Suomessa on otettu käyttöön kaikkien verojen yhtenäinen 
ennakonkantomenettely, ja Irlannissa on otettu käyttöön yhtenäinen rekisteröintilomake 
kaikkia veromuotoja varten. Ranskassa on vuonna 1996 määrä toteuttaa kolme 
yksinkertaistamistoimenpidettä: yhtenäiset sosiaalimaksuilmoitus ja työhönottoilmoitus 
sekä yhtenäinen oppisopimus. 
Itävallassa on otettu käyttöön yksinkertaisemmat kirjanpitosäännöt niitä yrityksiä varten, 
joiden liikevaihto on pienehkö. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa, 
arvonlisäveron palautusten kynnyksiä korotetaan ilmoitusrasitteen pienentämiseksi. 
Yritysten perustamista helpottavia keskitettyjä asiointipisteitä on määrä perustaa Saksaan 
ja Ruotsiin. Belgiassa ja Espanjassa aiotaan perustaa yhteinen asiointipiste, jossa PK-
yritykset voivat hoitaa kaiken viranomaisasiointinsa. Alankomaissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa toteutetaan arvioita lainsäädännön vaikutuksista liiketoimintaan. 
Erilaiset verotukselliset poikkeukset ja yhtiöverokannan alennukset ovat pääasiallisia 
verotuksen yksinkertaistamiseen tähtääviä toimenpiteitä, joita jäsenvaltiot toteuttavat 
PK-yritysten hyväksi. Saksan verouudistus on keskittynyt yritysten sulautumisiin ja 
uudelleenjärjestelyihin, ja nyt on mahdollista muuttaa yhtiömuotoa ilman 
veroseuraamuksia, mikä on erityisen tärkeää PK-yrityksille. Ranskassa keskitytään 
ammattitulojen verotuksen uudistamiseen. Belgiassa on määrä tarkistaa verotusjärjestelmää 
niin, että parannetaan yritysten mahdollisuuksia tulorahoitukseen. Irlannissa suunnitellaan 
tulo-, yhtiö- ja pääomaverotuksen uudistamista. 
Esimerkki käytössä olevista verotuksellisista poikkeuksista on Alankomaissa ja 
Espanjassa yrityksille kolmen ensimmäisen toimintavuoden aikana myönnettävä 
veronalennus. Itävallassa pienyritysten verohelpotukset ovat lisääntyneet. Yhtiöverokantaa 
on alennettu Saksassa, Espanjassa ja Alankomaissa. 
Päätelmät 
Jotta PK-yritysten työllistämismahdollisuudet voitaisiin hyödyntää, on olennaisen tärkeää, 
että parhaista menettelyistä tiedotetaan ja ne otetaan käyttöön kaikissa jäsenvaltioissa. 
Tämän asian keskeisen merkityksen vuoksi Cannesissa kesäkuussa 1995 kokoontunut 
50 
Eurooppa-neuvosto pyysi komissiota laatimaan kertomuksen parhaillaan PK-yritysten 
hyväksi toteutettavasta politiikasta ja sen kehittämistavoista. Komissio valmistelee tällä 
hetkellä erillistä kertomusta tästä aiheesta. 
(2) RAKENNERAHASTOT JA TYÖLLISYYS 
Rakennerahastoissa (mukaan lukien koheesiorahasto) on varattu vuosille 1994-1999 
yhteensä 170 miljardia ecua, minkä vuoksi nämä rahastot ovat keskeisessä asemassa 
unionin taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta edistettäessä. Tässä yhteydessä 
rakennerahastot muodostavat keskeisen välineen kasvun ja työllisyyden edistämistä varten 
etenkin niissä jäsenvaltioissa ja niillä alueilla, joihin varojen käyttö keskittyy. 
Rakennerahastojen tukea annetaan kolmella pääasiallisella alueella perusrakenteet, 
tuotantoalan suora tuki ja henkilövoimavarojen kehittäminen. Lyhyellä tähtäimellä näillä 
varoilla helpotetaan työpaikkojen luomista tukemalla tavaroiden ja palvelujen kysyntää. 
Rahastot myötävaikuttavat myös pysyvällä tavalla työllisyyteen lähinnä aineellista ja 
henkistä pääomaa kasvattamalla ja mukauttamalla sekä myös tehostamalla 
työmarkkinoiden toimintaa. 
Vaikutus työllisyyteen määräytyy toiminnan voimakkuustason ja eri toimien yhdistelmän 
mukaan; nämä tekijät puolestaan vaihtelevat lähtötilanteen sekä rahastojen ja 
jäsenvaltioiden tavoitteiden mukaan. 
Tavoitteen 1 alueilla, jotka nykyisin vastaavat 70:tä prosenttia rakennerahastojen 
toimenpiteistä, ensisijaisen tärkeää työpaikkojen luomista pyritään edistämään kasvua 
voimistamalla, minkä tavoitteena on pienentää asukasta kohden lasketun BKT:n eroja. 
Tavoitteen 2 alueilla, joiden tukiperusteet tavoitteen määritelmän mukaisesti liittyvät 
lähinnä työllisyyteen, ensisijaisena päämääränä on taantuvien teollisten verkostojen 
elvyttäminen ja sitä kautta saatavat mahdollisimman välittömät työllisyysvaikutukset. 
Siltä osin kuin on kyse tavoitteista 5 ja 6, ongelmat näyttävät keskittyvän lähinnä siihen, 
miten toiminta, työllisyys ja väestö saadaan pysymään maaseutualueilla, joihin usein 
sisältyy taloudellista eriyttämistä edellyttäviä harvaan asuttuja seutuja. 
Työmarkkinoihin suuntautuvat toimet liittyvät luonnostaan suorimmin työllisyyteen, sikäli 
kuin niiden tarkoituksena on ensisijaisesti sovittaa työpaikkojen kysyntä ja tarjonta yhteen 
ja siten saada avoimet työpaikat täytettyä. On kyse koko unionin tasolla toteutettavista 
toimista. 
joilla työllistetään nuoria, pitkäaikaistyöttömiä ja syrjäytymiselle alttiita (tavoite 3) 
joiden tarkoituksena on edistää työntekijöiden sopeuttamista teollisiin 
rakennemuutoksiin (tavoite 4) ja siten myötävaikuttaa kestävän kasvun 
toteutumiseen. 
51 
Näiden merkittävien panosten lisäksi on toivottavaa, että rakennerahaston toimissa 
vuoteen 1999 asti otettaisiin entistä tehokkaammin huomioon viimeaikaiset ja 
odotettavissa olevat työmarkkinapolitiikan muutokset. On tärkeää käyttää hyväksi 
nykyisten ohjelmien täytäntöönpanon aikana saavutettaviajoustomahdollisuuksia kuitenkin 
niin, että noudatetaan jo sovittuja ohjelmia. Aineelliseen pääomaan suuntautuvien 
investointien tukeminen on ensisijaista. On kiinnitettävä riittävästi huomiota myös muihin 
kasvun ja työllisyyden edellytyksiin työvoimapolitiikan alalla tapahtuneen kehityksen 
mukaisesti. 
Tulevaa poliittista keskustelua koskevia erityisen tärkeitä kysymyksiä ovat: 
työllisyyskeskeisempää kasvua edistävien toimenpiteiden tukeminen 
Tähän sisältyy erityisesti: 
työllisyyteen ja henkilövoimavaroihin liittyvän ulottuvuuden merkityksen 
selkeä tunnustaminen, kun rahoitetaan tuotannollisia investointeja ja 
perusrakenteisiin liittyviä hankkeita 
paikalliseen kehittämiseen ja maaseudun kehittämiseen sekä työllisyyteen 
liittyvien aloitteiden merkityksen korostaminen uusien 
työllistämismahdollisuuksien saamiseksi käyttöön 
työn ja työajan joustavamman järjestämisen tukeminen, kun tämä liittyy 
työllistämiseen. 
julkisten ja yksityisten toimijoiden tiiviimpi kumppanuus 
Erityisesti on kyse taloudellisten toimijoiden, työmarkkinaosapuolten ja järjestöjen 
osallistumisen tehostamisesta tekemällä alueellisia työllisyyssopimuksia, joiden 
tarkoituksena on laajentaa ja syventää kumppanuutta. 
aktiivisemman lähestymistavan edistäminen taloudellisen ja sosiaalisen 
yhdentymisen sekä yhtäläisten mahdollisuuksien osalta 
Rahoituksen painopisteen siirtyminen passiivisista aktiivisiin 
työmarkkinatoimenpiteisiin, mikä vähentää paineita julkisten varojen käytön 
kasvuun, merkitsee uusia ja kiireellisiä vaatimuksia sopeuttaa työvoimapalvelujen 
alaa ja laatua. Nämä parannukset ovat tarpeen, jotta työttömien ja vähäosaisimpien 
sekä erityisesti naisten ongelmiin voidaan vastata tehokkaasti helpottamalla näiden 
ryhmien siirtymistä taloudellisen ja sosiaalisen toiminnan piiriin. 
sen varmistaminen, että riittävää huomiota kiinnitetään aineettomaan 
pääomaan kohdistuviin investointeihin 
Aineettomista investoinneista on tullut tärkeä talouskasvua edistävä tekijä. 
Rakennerahastoista annettava tuki tutkimuksen, kehityksen ja uudistuksiin 
vastaavien elinkeinoelämän järjestelyjen edistämiseen sekä henkisen pääoman 
jatkuva kehittäminen koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen avulla ovat tarpeen, 
52 
jotta voidaan edistää uuden teknologian ja tuotantotapojen kehittämistä ja 
käyttöönottoa sekä samalla myös pitkän tähtäimen kilpailukykyä ja kasvua. 
Näihin ensisijaisiin tavoitteisiin pyrittäessä on otettava huomioon eri jäsenvaltioiden ja 
alueiden erilainen tilanne ja imeneillään olevien ohjelmien toteuttaminen. 
(3) TALOUSKASVU, YMPÄRISTÖ JA TYÖLLISYYS 
Taloudellisen kehityksen ja ympäristön suojelun varmistamista samanaikaisesti pitää 
tärkeänä päämääränä 75 prosenttia Euroopan kansalaisista13. Tämä osoittaa, miten vahvasti 
kansalaiset tukevat Maastrichtin sopimuksessa asetettua päämäärää, jonka mukaan unionin 
päämääränä on edistää "ympäristöä arvossa pitävää kestävää kasvua, joka ei edistä rahan 
arvon alenemista" (2 artikla). Tämän päämäärän toteuttamisen osalta sopimuksessa 
määrätään, että ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä yhteisön 
talouspolitiikan määrittelyyn (130 R artikla). Viidennessä ympäristöalan 
toimintaohjelmassa, jonka EU vahvisti 1993, täsmennetään, miten tavoitteiden 
yhdistäminen voidaan saavuttaa talouden eri aloilla: teollisuudessa, energia-alalla, 
kuljetusalalla, maataloudessa ja matkailualalla. 
Tämä yhdistäminen on poliittinen haaste, sillä talouskasvuun liittyy energian ja 
luonnonvarojen kysynnän kasvu sekä suurempi kuljetustarve, mikä johtaa suurempiin 
päästöihin ja kasvaviin teollisuuden jätemääriin, jos muiden olosuhteiden oletetaan 
pysyvän muuttumattomina. Tämän riippuvuussuhteen purkaminen on mahdollista, jos 
luonnon-ja ympäristövaroja voidaan käyttää tuotantoprosesseissa tehokkaammin hyväksi 
ja jos otetaan käyttöön puhtaampaa teknologiaa. Juuri tästä syystä vauraammissa 
kansantalouksissa saastuminen BKT-yksikköä kohti on vähäisempää kuin köyhemmissä. 
Siirtyminen tehdasteollisuudesta palveluihin vaikuttaa myös myönteisesti ympäristöön 
Se, miten tehokkaasti talouskasvun ja ympäristöhaittojen välinen yhteys voidaan purkaa, 
riippuu julkisen vallan toimista sellaisilla aloilla kuten lainsäädäntö, standardit, maksut 
ja muut m arkki natal oudel li set välineet, joiden tarkoituksena on rajoittaa tiettyjä päästöjä 
tai muunlaista saastuttavaa toimintaa sekä edistää uusiutumattomien luonnonvarojen 
tehokkaampaa hyödyntämistä. Pääteollisuudenalojen tuotantotapojen muutokset ovat 
synnyttäneet uusia toimialoja, jotka tuottavat vanhojen teollisuudenalojen 
ympäristöystävällisyyden parantamisen edellyttämää laitteistoa, tekniikkaa ja palveluja. 
Nämä uudet yritykset tuottavat tavaroita ja palveluja, joiden avulla voidaan mitata, 
ennaltaehkäistä sekä rajoittaa tai korjata veden, ilman ja maaperän pilaantumista. 
Mainitunlaiset tuotteet liittyvät myös jäte-ja meluongelmien käsittelyyn. Tämän suppean 
määritelmän mukaisen toimialan vuosituotanto on 250 miljardia Yhdysvaltain dollaria 
OECD-maissa, ja alan vuotuinen kasvu on 8 prosenttia.14 Liikevaihtoja sen kasvunopeus 
olisivat paljon suuremmat, jos edellä esitettyä määritelmää laajennettaisiin niin, että se 
13 
OECD, tammikuu 1995. Eurobarometri 1995 
14 
53 
sisältäisi myös julkisten viranomaisten ja yksityisten yritysten tutkimus- ja kehitystyön 
kustannukset sekä nopeasti kasvavat ympäristöystävällisten tuotteiden markkinat. 
Siltä osin kuin on kyse ympäristöalan uusista vaatimuksista, moni jäsenvaltio on ottanut 
käyttöön toimenpiteitä, joilla tuetaan ympäristöalan toimintaa. Tämä tuki suuntautuu 
osittain vanhoille toimialoille, jotta nämä voisivat mukautua uusiin ympäristövaatimuksiin, 
ja osittain toimialoille, jotka tuottavat ympäri stöteknistä laitteistoa, tekniikkaa ja palveluja 
Italiassa myönnetään uusille yrityksille veroetuja, jotka edistävät tehokkaampaa energian 
käyttöä, kierrätystä ja vastaavaa toimintaa. Espanjassa annetaan rahallista tukea 
teknologian ja koneiden muutostöihin, joilla vähennetään saastumista. Alankomaissa on 
otettu käyttöön verohuojennuksia, jotka koskevat ympäristöinvestoinneista ansaittavia 
osinkoja ja korkoja. Ruotsissa on laadittu tukijärjestelmä, jolla tuetaan työllistämistä 
ympäristöalalla, ja lisäksi Ruotsissa edistetään jäteveden käsittelyyn, 
kaukolämpöverkkojen laajentamiseen, meluntorjuntaan, saastuneen maaperän 
puhdistukseen ja luonnonalueiden parantamiseen suuntautuvia investointeja. Lisäksi 
Ruotsissa tuetaan kotitalouksien investointeja aurinkolämmitykseen sekä yritysten ja 
yhteisöjen investointeja kestäviin tuotantoprosesseihin, jotka ylittävät laissa säädetyn 
vaatimustason. 
Kansainvälisen kilpailukyvyn osalta nämä voimakkaasti kehittyvät markkinat tarjoavat 
mahdollisuuksia ja haasteita unionille. OECD:n mukaan Yhdysvallat on ylivoimaisesti 
suurin ympäristöteknologian ja -palvelujen tuottaja ja kuluttaja (134 miljardia USD 
vuonna 1993); toisella sijalla on Länsi-Eurooppa (94 miljardia USD vuonna 1992) ja 
kolmannella Japani (24 miljardia vuonna 1990) Vaikka eräät EU:n jäsenvaltiot ovat jo 
selkeästi mukana näillä maailmanmarkkinoilla, kaikkien jäsenvaltioiden kilpailukyvyn 
edistämiseksi olisi vielä tehtävä työtä. Yhdysvalloissa, Japanissa ja Kanadassa on jo luotu 
erityisiä ohjelmia, joilla tuetaan ympäristöalan yritysten tutkimus- ja kehitystyötä sekä 
vientiä. Vastaavasti Euroopan parlamentti on kehottanut käynnistämään "Hyökkäyksen 
Euroopan ympäristöteknologian puolesta", jossa edellytetään tutkimuksen ja kehityksen 
sekä muun EU:n tasolla toteutettavan politiikan parempaa yhteensovittamista.15 
Ympäristönsuojelupolitiikan keskeisen vaikutuksen kasvuun ja työllisyyteen pitäisi 
aiheutua siitä, että tuotantotoiminnan kaikilla aloilla otetaan vähitellen käyttöön puhdasta 
teknologiaa. Tämä käyttöönotto edellyttää pitkän tähtäimen investointistrategiaa, joka on 
erityisen tärkeä suurilla talouden aloilla, kuten energia-alalla, kuljetusalalla ja 
maataloudessa. Kuljetusalan osalta se edellyttää myös, että asiakkaat maksavat 
kuljetuspäätöstensä kustannukset täysimääräisinä, jolloin asiakkaan on edullista valita se 
vaihtoehto, jonka kokonaistaloudelliset kustannukset ovat alhaisimmat. 
Jos sovelletaan ympäristötoimialan suppeaa määritelmää, työllisyyskertomus 1995 
osoittaa, että EU.ssa 1,5 miljoonaa ihmistä työskentelee vakinaisesti erilaisessa 
ympäristöön liittyvässä toiminnassa, kuten jätteiden ja jätevesien käsittely sekä 
mittalaitteiden valmistus. Uusien työpaikkojen luomisen kannalta näiden alojen kasvu on 
ollut huomattavasti voimakkaampaa kuin muiden toimialojen. Vuosien 1985 ja 1993 
Kertomus ja päätöslauselma ympäristöteknologiasta: kasvun ja työllisyyden mahdollisuudet, 
huhtikuu 1994, annettu täysistunnossa 6.5.1994. 
54 
välisenä aikana tämän alan työpaikkojen määrä kasvoi 2 prosenttia vuodessa, mikä on 
kaksi kertaa enemmän kuin muilla aloilla. Tätä lukua voitaisiin vielä kasvattaa 
huomattavasti aktiivisella politiikalla, jolla luodaan kuluttajille ja yrityksille suunnattuja 
positiivisia taloudellisia kannustimia. 
Huomattavia menoja voidaan odottaa aiheutuvan mm. uusien jätevesiverkostojen, 
joukkoliikennevälineiden ja infrastruktuurin rakentamisesta. Toiminta muilla aloilla kuin 
suppean määritelmän mukaisella ympäristöalalla voi myös synnyttää lukuisia uusia 
työpaikkoja ja myötävaikuttaa selkeästi kansalaisten elämän laadun paranemiseen 
esimerkiksi kansallisen perinnön, uudistuvan kaupunkiympäristön sekä kansallispuistojen 
ja metsien säilyttämisen tms. kautta. 
Useissa jäsenvaltioissa saadut kokemukset osoittavat, että voimakas talouskasvu, 
ympäristönsuojelu ja työpaikkojen luominen on mahdollista toteuttaa samanaikaisesti. 
Komission yksikköjen toteuttamat simulaatiot osoittavat myös, että ympäristövaatimusten 
sisällyttäminen kaikille talouden aloille kustannustehokkuuden periaatteen mukaisesti ja 
markkinamekanismien ehdoilla saa aikaan voimakkaamman talouskasvun, paremman 
ympäristön ja enemmän työpaikkoja.16 Valkoisessa kirjassa kasvusta, kilpailukyvystä ja 
työllisyydessä käsitellään erittäin tärkeää rakennemuutosta, jossa etäännytään 
luonnonvaroja ylikuormittavasta ja työvoimaa ali kuormittavasta talouden mallista. Tämä 
muutos voidaan toteuttaa muuttamalla näiden tuotannontekijöiden suhteellisia hintoja 
esimerkiksi niin, että alennetaan työhön kohdistuvia veroja ja maksuja samalla kun 
korotetaan luonnonvarojen käytöstä kannettavia veroja ja maksuja. Tällä 
rakennemuutoksella on laaja kannatus. Eurobarometri 1995 osoittaa, että 40 prosenttia 
EU:n kansalaisista on "täysin samaa mieltä" ja toiset 40 prosenttia on "lähes samaa 
mieltä" siitä, että tuloveroja ja sosiaaliturvamaksuja on alennettava ja vastaavasti on 
korotettava veroja, jotka kohdistuvat ympäristölle haitallisiin tavaroihin ja prosesseihin 
(kuten otsonikerrosta ohentaviin kemikaaleihin, jätteisiin, kuljetukseen, hiilidioksidiin, 
energiaan ja torjunta-aineisiin). 
Paikallisellakin tasolla on paljon mahdollisuuksia talouskasvun edistämiseen, ympäristön 
tilan kohentamiseen ja työpaikkojen luomiseen samanaikaisesti. Monissa jäsenvaltioissa 
on jo tehty konkreettisia aloitteita ja käynnistetty alustavia ohjelmia, joissa työttömille 
tarjotaan ympäristöalan työtä ja ammatillista koulutusta. Espanjassa 200 000 nuorta 
työtöntä työskenteli kahden vuoden ajan historiallisten rakennusten kunnostustöissä. Yli 
50:ssä Alankomaiden kaupungissa on perustettu kaupunkien turvajoukkoja, jotka 
parantavat kaupunkien ympäristöä ja turvallisuutta. Berliinissä sosiaaliavustusta nauttivat 
työttömät saavat työskennellä 32 tuntia viikossa koulujen ympäristökunnostuksen parissa 
ja vastaavissa töissä. Ranskassa suuri määrä nuoria on työskennellyt tilapäisesti 
kansallispuistoissa. 
Kuten edellä todettiin, Euroopan laajuisten verkkojen kehittäminen vaikuttaa myönteisesti 
työllisyyteen. Myös ympäristölle koituu hyötyä, kun energiaa ja kuljetuksia käytetään 
DRI:n ekonometrisen mallin mukaan: "Potential benefits of integration of environmental and 
economic policies", Graham ja Trotman / Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto, 
1994. 
55 
tehokkaammin ja kun Euroopan unionin alue kehittyy tasapainoisemmin. Euroopan 
laajuisten verkkojen osalta olisi lisättävä, että suurin osa varoista käytetään 
rautatieyhteyksiin. Komissio valmistelee parhaillaan tiettyjen alojen ympäristövcrkostoja 
(jätteet, vesi) koskevia suuntaviivoja vastauksena Essenin Eurooppa-neuvoston päätelmiin 
Yksityisellä alalla ympäristöalan yritykset ovat valmiita parantamaan päätoimialojen 
investointien ympäristöystävällisyyttä. Ympäristöalan yritykset tuottavat laitteistoja, 
tekniikkaajaneuvontapalvelujatuotantoprosessin jätteiden saastevaikutuksen vähentämistä 
ja jätteiden käsittelemistä varten. Tämän toiminnan painopisteen odotetaan kuitenkin 
siirtyvän pelkästä jätteiden puhdistamisesta itse tuotantoprosessin muuttamiseen siten, että 
jätteitä alun perinkin syntyy vähemmän. Kun puhdasta ja ympäristöystävällistä 
teknologiaa kehitetään, tapahtuu laadullinen siirtymä, joka siirtää myös 
teknologiarintamaa, mikä on kasvun (ja työllisyyden) kannalta olennaisen tärkeää pitkällä 
tähtäimellä. 
Nämä rakennemuutokset edellyttävät ammatillisen koulutuksen tehostamista. On arvioitu, 
että 80 prosenttia ympäristöalalla parhaillaan työskentelevistä on koulutukseltaan ja 
ammattitaidoltaan suhteellisen alhaisella tasolla. Kuitenkin se 20 prosenttia työvoimasta, 
joka työskentelee johtavissa ja teknisissä tehtävissä, on korkeasti koulutettua ja 
ammattitaitoista. Kun teknologia muuttuu ja kun saasteiden valvonnasta ja energian 
käytön tehokkuudesta tulee kiinteä osa tuotantoprosessia, tarvitaan riittävää ammatillista 
koulutusta teknisiä asiantuntijoita, johtajia, insinöörejä sekä kaupunki- ja 
ympäristösuunnittelun parissa työskenteleviä sekä luonnonvarojen ja metsien 
hallintotehtävissä tms. toimivia varten. 
Päätelmä 
Edellä esitetyn perusteella voidaan päätellä, että ympäristönsuojelu on merkittävä keino 
luoda paljon uusia työpaikkoja. Tämä ala kasvaa EU.ssa nopeasti, mutta vielä nopeammin 
se kasvaa kansainvälisellä tasolla, jolla kilpailupaineet lisääntyvät. Näiden 
työllistämismahdollisuuksien toteutuminen edellyttää asianmukaista politiikkaa, mm. 
tietojen vaihtoa, terveen kilpailun edistämistä sisämarkkinoilla sekä tehokkaampia 
taloudellisia kannustimia kuluttajille ja yrityksille. Samalla tällainen politiikka helpottaa 
Euroopan talouden rakennemuutosta, joka on väistämätön energian, kuljetusten, 
teollisuuden ja maatalouden alalla, kuten viidennestä ympäristöalan toimintaohjelmasta 
ilmenee. 
(4) SOSIAALIETUUDET, VEROTUS JA TYÖMARKKINAT7 
Joulukuussa 1994 Essenissä pidetyn huippukokouksen puheenjohtajien päätelmissä 
työllisyys- ja sosiaaliasioita sekä taloutta ja varainhoitoa käsitteleviä neuvoston 
kokoonpanoja pyydettiin tutkimaan verotus-ja tukijärjestelmien vaikutuksia halukkuuteen 
Tässä jaksossa on tiivistelmä laajemmasta ja yksityiskohtaisesta kertomuksesta, jonka talous- ja 
valtiovarainministerienneuvosto(ECOFIN)onlaatinutEurooppa-neuvostonEssenissäjoulukuussa 
1994 antaman toimeksiannon mukaisesti. 
56 
luoda työpaikkoja ja ottaa niitä vastaan. Tämän toimeksiannon taustalla on nähtävä 
kasvua, kilpailukykyä ja työllisyyttä käsittelevässä komission valkoisessa kirjassa esitetty 
työllisyysstrategia, joka myöhemmin on muotoiltu uudelleen Essenin huippukokouksessa 
hyväksytyiksi viideksi työvoimapolitiikan ensisijaiseksi toiminta-alueeksi. 
Tämä toimeksianto on vastaus siihen, että työllistämiseen ja työhön hakeutumiseen 
kohdistuvien verotus-ja etuusjärjestelmien vaikutusten arvioinnille on annettu ensisijainen 
poliittinen asema. Laaja yksimielisyys vallitsee siitä, että Euroopan sosiaalisen mallin 
toimintaa on tarpeen mukauttaa yhteiskunnan muuttuviin tarpeisiin ja arvioida sen 
vaikutus työmarkkinoihin. 
On kuitenkin lisättävä, että tämä lähestymistapa liittyy vain osaan koko 
työttömyysongelmasta. Itse asiassa suuri osayhteisön heikosta työllisyydestä ja sosiaalisen 
suojelun järjestelmien useiden jäsenvaltioiden talouden kestävyydelle aiheuttamista 
vaaroista liittyy lähinnä makrotaloudellisiin ja muihin rakenteellisiin muuttujiin. 
Oikeastaan sen arvioiminen, miten sosiaalisen suojelun järjestelmä ja verotusjärjestelmä 
vaikuttaa työmarkkinoihin, edellyttää, että jäljempänä mainitut kannuste- ja 
tehokkuusongelmat asetetaan Euroopan sosiaalisen mallin keskeisen osan muodostavan 
sosiaalisen suojelutehtävän yhteyteen. 
On kuitenkin yhä epävarmaa, miten korkea työttömille annettavien etuuksien nettomäärän 
pitää olla työssäkäyvän käytettävissä oleviin tuloihin verrattuna, ennen kuin tästä 
muodostuu työnhausta vieroittava tekijä. On näyttöä siitä, että vaikka tulotaso 
työttömyyden aikana ja työssä ollessa olisi sama, ihmiset tekevät mieluummin töitä kuin 
ovat työttöminä. 
Jäljempänä oleva tiivistetty kertomus keskittyy erityisesti verotus- ja 
työttömyysturvajärjestelmien suhteisiin. 
a) Tulovero, työttömyysetuudet ja työllisyyden edistäminen 
Sosiaalisen suojelun järjestelmät toteuttavat työttömiä kohtaan kolmea päätehtävää: ne 
korvaavat työttömyydestä aiheutuvia tulonmenetyksiä, mahdollistavat työttömän 
ammattitaidon ja tarjolla olevien työpaikkojen ammattitaitovaatimusten paremman 
kohtaamisen sekä takaavat kotitalouksille sosiaalisesti hyväksytyn toimeentulon 
vähimmäistason säilymisen työttömyystilanteessa. 
Joissakin tilanteissa liian antelias sosiaalietuuksien järjestelmä voi aiheuttaa sen, että 
etuudet ovat hyvin lähellä entistä tulotasoa, ja jos etuuksien kesto lisäksi on pitkä, 
etuuksia nauttivan valmius ryhtyä aktiiviseen työnhakuun saattaa heikentyä, jolloin 
etuuksien varassa pysytään kohtuuttoman pitkään. Työttömyyden pitkittyminen johtaa 
siihen, että etuuksien nauttijoista tulee vähitellen pitkäaikaistyöttömiä, joiden 
uudelleentyöllistäminen on yhä vaikeampaa ja kalliimpaa ("työttömyysansa"). 
Vaihtoehtoisesti työtön, joka ottaa vastaan matalapalkkaisen työn, voi olla oikeutettu 
työnteon ajalta maksettavaan lisätukeen, jolla varmistetaan, että kotitalouden tulot 
saavuttavat tietyn sosiaalisesti hyväksyttävän vähimmäistason Etuuksien väheneminen ja 
verotusjärjestelmän piiriin joutuminen aiheuttavat kuitenkin sen, että työstä saatujen 
57 
lisätulojen todellinen marginaaliveroaste nousee korkeaksi. Tämän vuoksi kyseisellä 
matalapalkkaisella työvoimalla on vähän tai ei lainkaan halua kohottaa ammattitaitoaan 
tai tuottavuuttaan ansioidensa parantamiseksi ("köyhyysloukku"). Lisäksi taloudelliset, 
tekniset ja lainsäädännölliset esteet yhdessä sulkevat nämä ihmiset matalapalkkaisiin ja 
tuottavuudeltaan alhaisiin työpaikkoihin, joihin liittyy vain vähän vaihtoehtoisia 
mahdollisuuksia. 
Lisäksi liian avokätiset etuusjärjestelmät käyvät usein myös kalliiksi ottaen huomioon 
niukat julkiset varat, jotka voitaisiin käyttää vaihtoehtoisiin taloudellisiin ja sosiaalisiin 
kohteisiin. Sääntöjen suunnitteluun, hallintoon ja niiden noudattamisen valvontaan liittyvät 
ongelmat voivat myös aiheuttaa sen, että työttömät voivat siirtyä tai heidät voidaan siirtää 
muihin sosiaalisen suojelun järjestelmiin (esim. sairaus, työkyvyttömyys, varhaiseläke), 
jolloin sosiaalisen suojelun järjestelmän muut osat kuormittuvat. 
Kehittyneen sosiaalisen suojelun järjestelmän rahoittaminen on osaltaan aiheuttanut 
julkisen rahoitustarpeen kasvamisen. Näiden lisääntyneiden tarpeiden tyydyttäminen 
julkisista varoista on lisännyt työtulojen verotaakkaa. Lisäksi monissa jäsenvaltioissa 
1970-luvun alussa toteutetut verouudistukset ovat vähentäneet verotuksen todellista 
progressiota, mikä lisää alhaisten tuloluokkien verorasitusta. 
Vallitsee laaja yksimielisyys siitä, että nämä ongelmat koskevat erityisesti työvoimaa, 
jonka ammattitaito ja työansiot ovat vähäiset. Lisäksi ammattitaidoltaan alhaisten 
työntekijöiden vaara joutua työttömäksi on suurempi, koska työvoiman kysyntä tällä 
hetkellä suuntautuu yhä voimakkaammin ammattitaitoisempaan henkilöstöön. 
Kun otetaan huomioon, että palkan sivukulujen kokonaistaso ja sen ennustettu 
kehityssuunta vaikuttavat voimakkaimmin ammattitaidoltaan alhaiseen työvoimaan, näiden 
sivukulujen voidaan todeta heikentävän tuottavuuden muutoksiin liittyvää 
kustannusjoustoa. Lisäksi eräät analyysit viittaavat siihen, että tietyissä olosuhteissa 
sosiaalietuudet voivat myötävaikuttaa sellaisen vähimmäispalkkatason syntymiseen, joka 
tiivistää palkka-asteikon alapäätä ja siten hinnoittelee ammattitaidottomimman työvoiman 
ulos työmarkkinoilta. 
Yksi tapa lisätä ammattitaidoltaan alhaisen työvoiman kustannusjoustoa on vapauttaa 
palkka-asteikon alapää. Yhdysvalloissa saadut kokemukset osoittavat, että tämä poliittinen 
valinta on lisännyt työpaikkoja mutta on tuonut mukanaan vakavia yhdenvertaisuus- ja 
tehokkuusongelmia. Tehokkuusongelma on syntynyt siitä, että palkka-asteikon alemman 
puoliskon reaalipalkkoihin kohdistuu paineita alas päin, jolloin syntyy hyvin pienituloisten 
työssäkäyvien luokka ("köyhät työlliset") ja työvoiman keskimääräinen ammattitaidon taso 
alenee. Itse asiassa Yhdysvaltain sosiaaliturvajärjestelmässä viime aikoina toteutetuissa 
uudistuksissa on jonkin verran laajennettu sosiaalisen suojelun järjestelmää tämän 
sosiaalisen epätasapainon oikaisemiseksi. 
Tämän ongelman välttämiseksi komission valkoisessa kirjassa suositellaan työnantajien 
sosiaalimaksujen alentamista etenkin matalapalkkaisten töiden osalta, jotta 
kokonaistyövoimakustannuksia saataisiin pienennettyä. Tämä Essenin huippukokouksessa 
uudelleen vahvistettu ensisijainen poliittinen toiminta-alue on nähtävä yleisen sosiaalisen 
suojelun tyydyttävän tason yhteydessä ja samalla on tehostettava työmarkkinoiden 
58 
toimintaa ja varmistettava sosiaalisen suojelun järjestelmien kestävyys julkisen 
varainhoidon kannalta. 
h) Arvio jäsenvaltioiden tilanteesta 
Käytettävissä oleva aineisto viittaa siihen, että 
työssäkäyvän ja työttömyysetuuksia nauttivan henkilön käytettävissä olevien 
tulojen ero on joissakin tapauksissa liian pieni Tällaisessa tilanteessa etuuden 
nauttijoiden voidaan olettaa joutuvan "työttömyysloukkuun", jossa työn 
vastaanottaminen ei näytä edulliselta vaihtoehdolta. Näitä loukkuja esiintyy 
etenkin pienituloisissa talouksissa, koska tällöin etuuksien määrä saattaa olla hyvin 
lähellä työansioiden määrää etenkin, jos otetaan huomioon lapsilisät (esim. Saksa, 
Ranska, Tanska, Irlanti, Alankomaat ja Suomi).18 
"työttömyysansaan" joutumisen vaara on suurempi, kun etuuden kesto on 
suhteellisen pitkä (esim. Belgia, Tanska, Suomi, Ruotsi, Alankomaat). Vaikka 
etuuden pitkä kesto ei sinänsä välttämättä vähennä työnteon houkuttelevuutta, 
kokemus on osoittanut, että liian pitkä työttömyys voi syrjäyttää ammattitaidoltaan 
alhaisen työvoiman työmarkkinoilta ja siten heikentää sen henkistä pääomaa. 
Tämän vuoksi on toimittava riittävän ajoissa, jotta voidaan aktiivisin 
työmarkkinapoliittisin toimenpitein säilyttää työttömien yhteys työelämään. 
joissakin tapauksissa työttömyysturvan ajallinen päättyminen tai työttömyysturvan 
ulkopuolelle joutuminen aiheuttaa sen, että ansion menetyksen korvaaminen 
muuttuu työttömyystueksi (työmarkkinatuki), jolloin etuuksien suhteellinen määrä 
on alhaisempi. Jos tällöin on kuitenkin mahdollista nauttia täydentäviä 
sosiaalietuuksia (esim. asumistuki, lasten kotihoidon tuki), etuuksien yhteismäärä 
voi nousta lähelle nettotyöansioita, jolloin "työttömyysloukkuun" joutumisen vaara 
kasvaa. 
sosiaalietuuksien ankara tarveharkintaisuus, ehdollisuus ja käyttökohteeseen sidottu 
luonne kannustaa usein työttömiä siirtymään (tai siirtämään työttömiä) sosiaalisen 
suojelun muiden muotojen piiriin (esim. sairaus, pysyvä tai tilapäinen 
työkyvyttömyys, varhaiseläke). Tämä ongelma on kasvanut ilmeisen suureksi 
Tanskassa, Italiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Jotta voidaan arvioida 
työttömyyden mahdollisia kielteisiä vaikutuksia työvoiman tarjontaan ja sen 
vaikutuksia valtiontalouteen, on otettava huomioon työttömien mahdollisuus siirtyä 
työttömyysturvaa lähellä olevien sosiaaliturvan muotojen piiriin. 
moraalisten vaarojen ongelma syntyy, kun sosiaalisen suojelun muotojen 
moninaisuus ja/tai niiden löyhäkätinen hallinnointi avaavat työnantajille ja joissain 
tapauksissa myös työntekijöille mahdollisuuksia tahallisesti aiheuttaa toistuvia 
työttömyysjaksoja tai sopia niistä salaisesti. Tämä ongelma koskee erityisesti aloja, 
18 Monissa jäsenvaltioissa etuuksien määrä vastaa palkka-asteikon alapäässä yli 80:tä prosenttia 
työtuloista ja joissakin tapauksissa jopa yli 100:aa prosenttia. 
59 
joilla kysyntä vaihtelee voimakkaasti kausittain (esim. matkailu, kuljetus, 
talonrakennus sekä tie- ja vesirakentaminen) tai joilla toteutetaan valtion valvomia 
rakennepoliittisia järjestelyjä. 
Pohjoismaissa (Tanska, Ruotsi, Suomi) moraalisia vaaroja esiintyy vapaaehtoisten 
työttömyyskassojen rahoituksen yhteydessä, mikä kuormittaa näiden kassojen 
todellista rahoitusta. Sosiaalietuuksien suhteellisen korkean tason työansioihin 
verrattuna voidaan olettaa vähentävän ihmisten halukkuutta maksaa osuuttaan 
näihin työttömyyskassoihin, koska tulotukien verkko on niin kattava. Tämän 
vaikutuksen merkitys on vielä arvioitava kokemusperäisesti. 
viime vuosina monissa maissa on tarkistettu työttömyysetuuksia ja tiukennettu 
niiden edellytyksiä, lyhennetty niiden kestoa tai parannettu etuusjärjestelmien 
hallintoa. Näissä maissa on myös pyritty ottamaan käyttöön tai tehostamaan 
tarveharkintaa sekä valvomaan etuuden nauttijan halukkuutta ja käytettävyyttä 
työskentelyyn. Viimeksi mainittujen toimenpiteiden tavoitteena on yhdistää 
toisiinsa kiinteämmin toisaalta tulotuki ja toisaalta aktiivinen työnhaku tai 
osallistuminen aktiivisiin työllistämistoimenpiteisiin. Nämä uudistukset toteutetaan 
usein samanaikaisesti niiden uudistusten kanssa, joilla parannetaan julkisesti 
rahoitettua työnvälitystä ja muita julkisia työvoimapalveluja. 
aktiivisen työmarkkinapolitiikan avulla on täsmällisesti kohdentaen autettava 
työttömiä palaamaan työelämään tarjoamalla markkinoiden vaatimuksia paremmin 
vastaavaa ammatillista koulutusta sekä tukemalla työnhakua teknisin ja 
taloudellisin keinoin. Pohjoismaissa on pitkä kokemus tällaisen aktiivisen 
työllisyyspolitiikan toteuttamisesta, ja nyt kaikki jäsenvaltiot etenevät samaan 
suuntaan korostaen julkisen varainkäytön painopisteen siirtämistä passiivisesta 
tulotuesta aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan. 
kun työvoiman kokonaistarjonnan vaikutukset ovat suhteellisen vähäiset, on 
näyttöä siitä, että marginaaliveroaste vaikuttaa voimakkaammin osa-aikaisiin 
työntekijöihin. On syytä lisätä, että osa-aikatyöstä on monissa jäsenvaltioissa 
viime aikoina tullut erityisen tärkeä työllistämismuoto etenkin naisille. Alhaiseen 
tulotasoon sovellettavaa verotusta olisi tarkistettava, jotta voidaan poistaa vero-ja 
sosiaali m aksutaulukoiden degressiivi syy destä johtuvat aiheettomat työnteon esteet 
(esim. maksujen vähimmäis- ja enimmäismäärät sekä toisaalta verohelpotukset). 
monissa jäsenvaltioissa on otettu ensimmäistä kertaa tai uudelleen käyttöön 
monenlaisia järjestelmiä, joihin useimmiten sisältyy työnantajan sosiaalimaksujen 
tilapäinen ja kohdennettu alentaminen. Ansiotasoon kohdistuvissa järjestelmissä 
on kuitenkin kiinnitettävä huomiota siihen, ettei veroaste kohoa liian jyrkästi 
tavanomaiseen verojärjestelmään siirryttäessä niiden työntekijöiden osalta, joiden 
ansiot ovat näiden järjestelmien soveltamiskynnyksen suuruiset tai lähellä sitä. 
60 
Päätelmät 
Historialliselta kannalta katsottuna sosiaalisen suojelun järjestelmät ja verotusjärjestelmät 
ovat kehittyneet monen eri tekijän vaikutuksen tuloksena, ja näiden järjestelmien 
työmarkkinoita mahdollisesti vinouttava vaikutus on vain yksi tämän prosessin ulottuvuus. 
Työttömyyteen (etenkin pitkäaikaiseen) ja julkiseen varainhoitoon liittyvien vaikeuksien 
vuoksi on kuitenkin perusteltua arvioida verotus- ja etuusjärjestelmiä uudelleen, jotta 
voidaan poistaa mahdolliset työpaikkojen luomisen ja vastaanottamisen esteet. 
Tehottomuutta voi esiintyä esimerkiksi tilanteessa, jossa käytettävissä olevat tulot työssä 
ja toisaalta työttömänä ollessa ovat lähellä toisiaan ("työttömyysloukku"), työssäkäyville 
maksettavien etuuksien todellinen marginaaliveroaste on korkea ("köyhyysloukku"), 
matalapalkkaisiin töihin liittyvät palkan sivukulut ovat suhteellisen raskaat tai jossa 
veroasteikon suuret erot heikentävät yhdenvertaisuutta. 
Euroopan unionin jäsenvaltiot lähestyvät näitä ongelmia eri tavoin. Työttömien 
työllistymishalukkuuden lisäämiseksi useimmissa maissa on valittu keinoiksi etuuksien 
parempi kohdentaminen, etuuksien myöntämisperusteiden tehokkaampi valvonta ja 
seuranta ja niiden liittäminen läheisemmin aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan. Toisaalta 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja jossain määrin myös Irlannissa on korostettu 
enemmän palkka-asteikon laajentamista, johon liittyy työssäkäyville maksettavien yleisten 
etuuksien järjestelmä. Tämä helpottaa pienipalkkaisen työpaikan vastaanottamista, koska 
järjestelmä täydentää tulot sosiaalisesti hyväksyttävälle vähimmäistasolle. Kautta linjan 
toteutetuista tai valikoivista työnantajien sosiaalimaksujen leikkauksista on tullut 
ensisijainen työllistämisväline; sen avulla voidaan helpottaa vähemmän tuottaviin töihin 
palkkaamiseen liittyvää palkan sivukulujen taakkaa etenkin ammattitaidoltaan alhaisten 
työntekijöiden osalta. 
Kokemusperäiset tiedot korostavat sitä, että "työttömyysloukkujen" ja "köyhyysloukkujen" 
pahenemisen välttämiseksi on tehtävä poliittisia kompromisseja. Tämä viittaa siihen, että 
kunkin jäsenvaltion on itse päätettävä politiikastaan. Mikään sosiaalisen suojelun tai työn 
verottamisen malli ei ole yleispätevästi "paras". Kaikissa tapauksissa voidaan kuitenkin 
parantaa tilannetta pyrkimällä edistämään sekä tehokkuutta että tasapuolisuutta 
myötävaikuttaen samalla työmarkkinoiden jouston lisäämiseen, jotta työllisyyden 
koheneminen ja rakenteellisen työttömyyden aleneminen voidaan taata. 
ANNEX 
EXTRACT FROM THE CONCLUSIONS OF THE PRESIDENCY - ESSEN EUROPEAN COUNCIL 
9-10 DECEMBER 1994 
ECONOMIC ISSUES 
Improving the employment situation 
The fight against unemployment and equality of opportunity for men and women will continue 
in the future to remain the paramount tasks of the European Union and its Member States. The 
current economic recovery will help in dealing with these tasks. That recovery is not, however, 
in itself sufficient to solve the problems of employment and unemployment in Europe. We 
shall therefore have to make further efforts to solve the structural problems. In this process, 
an important role will be played by dialogue between social partners and politicians in which 
everyone concerned will have to assume their responsibilities fully. 
The measures to be taken should include the following five key areas: 
l)Improving employment opportunities for the labour force by promoting investment in 
vocational training. To that end, a key role falls to the acquisition of vocational qualifications, 
particularly by young people. As many people as possible must receive initial and further 
training which enables them through life-long learning to adapt to changes brought about by 
technological progress, in order to reduce the risk of losing their employment. 
2)Increasing the employment-intensiveness of growth, in particular by: 
more flexible organisation of work in a way which fulfils both the wishes of employees and 
the requirements of competition; 
a wage policy which encourages job-creating investments and in the present situation requires 
moderate wage agreements below increases in productivity; 
-and, finally, the encouragement of initiatives, particularly at regional and local level, that 
create jobs which take account of new requirements, e.g. in the environmental and social 
services spheres. 
3)Reducing non-wage labour costs extensively enough to ensure that there is a noticeable 
effect on decisions concerning the taking on of employees and in particular of unqualified 
employees. The problem of non-wage labour costs can only be resolved through a joint effort 
by the economic sector, trade unions and the political sphere. 
hi 
4)Improving the effectiveness of labour-market policy: 
The effectiveness of employment policy must be increased by avoiding practices which are 
detrimental to readiness to work, and by moving from a passive to an active labour-market 
policy. The individual incentive to continue seeking employment on the general labour 
market must remain. Particular account must be taken of this when working out income-
support measures. 
The need for and efficiency of the instruments of labour-market policy must be assessed 
at regular intervals. 
5) Improving measures to help groups which are particularly hard hit by unemployment: 
Particular efforts are necessary to help young people especially school-leavers who have 
virtually no qualifications, by offering them either employment or training. 
The fight against long-term unemployment must be a major aspect of labour-market policy. 
Varying labour-market policy measures are necessary according to the very varied groups 
and requirements of the long-term unemployed. 
Special attention should be paid to the difficult situation of unemployed women and older 
employees. 
The European Council urges the Member States to transpose these recommendations on their 
individual policies into a multiannual programme having regard to the specific features of their 
economic and social situation. It requests the Labour and Social Affairs and Economic and 
Financial Affairs Councils and the Commission to keep close track of employment trends, 
monitor the relevant policies of the Member States and report annually to the European 
Council on further progress on the employment market, starting in December 1995. 
The first reports will be used to examine, on the one hand, the effects of tax and support 
systems on the readiness both to create and to take up jobs and, on the other, the inter­
relationship between economic growth and the environment and the consequences this has for 
economic policy. The European Council notes with interest the information provided by 
President Delors on changes in the present model of economic growth and economic 
objectives in relation to the environment and time management. 
é'j 

mmÊm^ÊÊtÊÊÊÊÊmÊÊÊÊKÊmÊÊmÊÊÊÊmÊÊÊÊÊÊÊÊmammmm 
ISSN 1024-4492 
KOM(95) 465 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 04 
Luettelonumero : CBrCO-95-524-FI-C 
ISBN 92-77-94433-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg