KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan suhteita koskevista komission tavoitteista ottaen huomioon Guadalajarassa Meksikossa 28. toukokuuta 2004 pidettävän Euroopan unionin, Latinalaisen Amerikan ja Karibian maiden valtioiden ja hallitusten päämiesten kolmannen huippukokouksen

1. EUROOPAN UNIONIN JA LATINALAISEN AMERIKAN VÄLISET SUHTEET

Tässä tiedonannossa määritellään Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan suhteita koskevat komission tavoitteet ottaen huomioon Guadalajarassa Meksikossa 28. toukokuuta 2004 pidettävän Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan valtioiden ja hallitusten päämiesten kolmannen huippukokouksen. Tähän tiedonantoon sisältyy kuitenkin erityisiä viittauksia Karibian maihin, joiden osallistuminen huippukokoukseen on äärimmäisen tärkeää näiden kahden alueen välisen kumppanuuden lujittamiseksi.

Guadalajaran huippukokous on ensimmäinen valtioiden ja hallitusten päämiesten huippukokous, jossa laajentuneen Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan maat voivat arvioida suhteidensa nykytilannetta.

Alueen rauhan, poliittisen vakauden ja taloudellisen kehityksen edistämiseen pyrkivät suhteet ovat äärimmäisen tärkeitä Euroopan unionille.

Latinalaisen Amerikan yhteiskunnallinen ja poliittinen vakaus on olennaisen tärkeää maailmanlaajuisen rauhan ja turvallisuuden kannalta. Euroopan unioni osallistuu rakenteellisen vakauden luomiseen ja vahvistamiseen Latinalaisessa Amerikassa poliittisen vuoropuhelun, yhteistyön ja taloussuhteiden avulla.

Euroopan unioni on kiinnostunut kehittämään Latinalaisen Amerikan kanssa poliittista kumppanuutta, jolla edistetään maailmanjärjestystä ja vahvistetaan monenvälisyyttä. Se on myös kiinnostunut tehostamaan alueen kanssa käytävää vuoropuhelua tärkeimmistä YK:n tapahtumissa ja kokouksissa keskustelluista kysymyksistä. Latinalaisen Amerikan voimakas sitoutuminen monenvälisyyteen vahvistettiin uudelleen Rion ryhmän viimeisimmässä presidenttitason huippukokouksessa Cuscossa Perussa. Siellä korostettiin tarvetta aktivoida uudelleen uudistusaloitteet ja saattaa Yhdistyneiden Kansakuntien järjestelmä ajan tasalle erityisesti kollektiivissa turvallisuuskysymyksissä.

Euroopan unioni on Latinalaisen Amerikan toiseksi tärkein kauppakumppani. Euroopan unioni on vahvistanut asteittain talous- ja kauppayhteyksiään Latinalaiseen Amerikkaan, minkä johdosta kauppaa koskevat luvut yli kaksinkertaistuivat vuosina 1990-2002. Euroopan unionin tuonti Latinalaisesta Amerikasta lisääntyi 26,7 miljardista eurosta 53,7 miljardiin euroon ja vienti alueelle lisääntyi 17,1 miljardista eurosta 57,5 miljardiin euroon [1]. Tämä positiivinen kehityssuunta tulee varmasti vahvistumaan Euroopan unionin laajennuttua 1. toukokuuta 2004, jolloin se muodostaa 455 miljoonan asukkaan yhdistyneet markkinat. Euroopan unionista tulee näin ollen maailman suurimmat markkinat, jotka tarjoavat Latinalaisen Amerikan maille valtavasti mahdollisuuksia myydä tuotteitaan laajoille kuluttajaryhmille.

[1] Näihin lukuihin sisältyy Andien yhteisö, Karibian alue, Keski-Amerikka, Chile, Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Haiti, Mercosur ja Meksiko.

Euroopan unioni on myös Latinalaisen Amerikan tärkein ulkomaisten suorien sijoitusten lähde. Eurooppalaisten suorien sijoitusten huippu saavutettiin vuonna 2000 mutta ne ovat sen jälkeen vähentyneet. Eurooppalaisten investointien kokonaismäärä Latinalaisessa Amerikassa kasvoi kuitenkin 176,5 miljardista eurosta vuonna 2000 206,1 miljardiin euroon vuonna 2002 [2].

[2] Näihin lukuihin sisältyy Andien yhteisö, Karibian alue, Keski-Amerikka, Chile, Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Haiti, Mercosur ja Meksiko.

Euroopan unioni on myös johtava kehitysavun antaja Latinalaiselle Amerikalle. Jäsenvaltioiden antaman avun lisäksi Euroopan yhteisön talousarviossa Latinalaiselle Amerikalle on varattu vuodesta 1996 alkaen yli 500 miljoonaa euroa [3] vuodessa. Vuosina 2000-2003 Euroopan investointipankki myönsi 1 104 miljoonaa euroa lainoja sellaisia hankkeita varten, joista on yhteistä etua Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan maille.

[3] Näihin lukuihin sisältyy Andien yhteisö, Karibian alue, Keski-Amerikka, Chile, Kuuba, Mercosur ja Meksiko.

2. RIO DE JANEIRON JA MADRIDIN HUIPPUKOKOUKSET

Rio de Janeiro

Ensimmäinen Latinalaisen Amerikan, Karibian maiden ja Euroopan unionin valtioiden ja hallitusten päämiesten huippukokous pidettiin Rio de Janeirossa 28. ja 29. kesäkuuta 1999.

Huippukokous kutsuttiin koolle osoituksena poliittisesta tahdosta tehostaa näiden alueiden välisiä suhteita, ja sen tavoitteena oli vahvistaa alueiden välistä poliittista, taloudellista ja kulttuurista ymmärtämystä strategisen kumppanuuden kehittämiseksi.

Tämän kumppanuuden kolme strategista ulottuvuutta ovat: hedelmällinen poliittinen vuoropuhelu, jossa kunnioitetaan kansainvälistä oikeutta ja joka perustuu molempien alueiden voimakkaaseen sitoutumiseen monenvälisyyteen; vakaat talous- ja rahoitussuhteet, jotka perustuvat kaupan ja pääomavirtojen laajaan ja tasapainoiseen vapauttamiseen; sekä dynaamisen ja luovan yhteistyön edistäminen koulutuksen, tieteen, teknologian, kulttuurin sekä inhimillisten ja sosiaalisten kysymysten aloilla.

Tämä kumppanuus perustuu yhteisille arvoille ja pyrkimyksille edistää yhteisiä tavoitteita kuten edustuksellisen ja osallistavan demokratian ja yksilönvapauden vahvistamista, oikeusvaltioperiaatetta, hyvää hallintotapaa, moniarvoisuutta, kansainvälistä rauhaa ja turvallisuutta, poliittista vakautta ja kansojen välisen luottamuksen kehittämistä.

Madrid

Toukokuun 17. päivänä 2002 kolme vuotta Rio de Janeiron huippukokouksen jälkeen pidettiin Euroopan unionin, Latinalaisen Amerikan ja Karibian maiden valtioiden ja hallitusten päämiesten toinen huippukokous Madridissa. Tässä huippukokouksessa vahvistettiin Rio de Janeirossa aloitettu prosessi ja kummankin alueen sitoumus alueiden välisen strategisen kumppanuuden kehittämiseksi.

Tämän kumppanuuden strategista ulottuvuutta korostetaan päätöksellä kehittää tehokkaampi poliittinen vuoropuhelu, jonka tarkoituksena on tuoda kummankin alueen näkökannat lähemmäksi toisiaan kansainvälisissä kysymyksissä. Madridin huippukokouksessa vahvistettiin vuoropuhelua ja kuulemista, kuten New Yorkin, Geneven ja Wienin ulkomaanedustustojen päällikköjen säännöllisiä tapaamisia, koskevat uudet yksityiskohtaiset säännöt.

Huippukokouksen aikana hyväksytyt päätelmät heijastavat alueiden lähentymistä sellaisissa kysymyksissä kuten turvallisuus, aseidenriisunta, terrorismi, huumeiden ja järjestäytyneen rikollisuuden torjunta ja pienaseiden hävittäminen.

Madridin huippukokouksen erityisen tärkeä saavutus oli assosiaatiosopimuksen tekeminen Chilen kanssa.

Valtioiden ja hallitusten päämiehet panivat myös merkille Mercosurin kanssa käytävissä neuvotteluissa saavutetun edistyksen ja päättivät kutsua koolle ministerikokouksen antaakseen neuvotteluille uutta vauhtia.

Yksi tärkeimmistä huippukokouksessa käsitellyistä kysymyksistä oli Euroopan unionin, Andien yhteisön ja Keski-Amerikan maiden välisten suhteiden tulevaisuus. Madridin huippukokouksen julistuksessa annettiin poliittinen mandaatti neuvotteluille kyseisten alueiden välistä poliittista vuoropuhelua ja yhteistyötä koskevista sopimuksista. Madridin kokouksessa käsiteltiin myös mahdollisuutta neuvotella assosiaatiosopimuksista sekä vapaakauppa-alueista. Tässä suhteessa vahvistettiin kaksi ehtoa: Dohan monenvälisen kehityskierroksen loppuun saattaminen ja riittävän alueellisen yhdentymisen saavuttaminen. Poliittisilla ja yhteistyösopimuksilla pyritään vahvistamaan EU:n tukea alueellisen yhdentymisen lisäämiselle, mikä edistää alueellisen yhdentymisen ehdon täyttymistä.

Huippukokouksessa vahvistettiin myös molempien osapuolten suuri mielenkiinto alueidensa välisen yhteistyön tehostamiseen. Tässä yhteydessä valtioiden ja hallitusten päämiehet korostivat @LIS- ja ALBAN-ohjelmien merkitystä. Kyseisillä ohjelmilla pyritään vahvistamaan Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan välisiä yhteyksiä tietoyhteiskunnan ja korkeakouluopetuksen aloilla.

Madridin huippukokouksen seuranta

Guadalajarassa molemmat alueet raportoivat Madridin huippukokouksen jälkeen saavutetusta edistyksestä ja toteutetuista toimista EU:n ja Latinalaisen Amerikan välisten suhteiden osalta. Madridin sitoumusten täyttämisessä on saavutettu huomattavaa edistystä.

Euroopan unioni ja Chile allekirjoittivat assosiaatiosopimuksen marraskuussa 2002.

Lisäksi Euroopan unioni saattoi päätökseen neuvottelut Keski-Amerikan ja Andien yhteisön kanssa tehtävistä poliittista vuoropuhelua ja yhteistyötä koskevista sopimuksista, jotka sopimuspuolet allekirjoittivat Roomassa joulukuussa 2003.

EU:n ja Mercosurin välisten neuvottelujen osalta pidettiin kaksi ministerikokousta sekä käytiin useita neuvottelukierroksia. Ministerikokouksissa hyväksyttiin työohjelma, jonka mukaisesti neuvottelut voitaisiin mahdollisesti saattaa päätökseen kuluvan vuoden loppuun mennessä, jos huippukokouksen olosuhteet sen sallivat.

Yhteistyön osalta kannattaa korostaa sitä, että Madridin huippukokouksessa käynnistetyn ALBAN-stipendiohjelman aloittamisen jälkeen latinalaisamerikkalaisille jatko-opiskelijoille on myönnetty yhteensä 251 stipendiä. Tietotekniikan edistämistä koskevan ohjelman mukaisesti lokakuussa 2003 aloitettiin 19 mallihanketta, joihin osallistuu 103 järjestöä Euroopan unionista ja 109 Latinalaisesta Amerikasta.

Uusia aloitteita on käynnistetty sekä alueellisella että suppeammalla tasolla:

Suppeammalla tasolla EU:n yhteistyö on keskittynyt alueellisen yhdentymisen tukemiseen. Tähän sisältyy hanke teknisten standardien, teknisten määräysten ja vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyjen yhdenmukaistamisesta, joka on tarkoitettu helpottamaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta Mercosurin jäsenvaltioiden ja Mercosurin ja Euroopan unionin välillä, kauppaan liittyvä teknisen avun ohjelma Andien yhteismarkkinoiden perustamisprosessin tukemiseksi ja Keski-Amerikan integraatiota tukeva ohjelma, jonka erityisenä tavoitteena on lisätä Keski-Amerikan yhdentymisjärjestelmän (SICA) ja kansalaisyhteiskunnan kykyä vahvistaa ja syventää integraatio- ja yhteistyöprosessia.

Alueellisella tasolla komissio päätti osallistua YK:n kehitysohjelman alaiseen Latinalaisen Amerikan demokraattista hallintoa koskevaan ohjelmaan (PRODDAL). Komissio hyväksyi myös ohjelman, jonka tavoitteena on perustaa Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan suhteiden tarkkailuelin. Se tulee olemaan eurooppalaisten ja latinalaisamerikkalaisten toimielinten verkosto, jonka avulla kyseisten alueiden välisiä suhteita koskevia alueellisia ja alakohtaisia haasteita ymmärretään paremmin. Komissio on perustanut www-sivuston, jolla esitellään ja jaetaan tietoa EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian maiden alueiden välisistä hankkeista.

Lisäksi Quitossa järjestettiin valtionpäämiesten Madridin huippukokouksessa tekemän päätöksen mukaisesti seminaari kyseisten alueiden välillä tapahtuvaa muuttoliikettä koskevien erilaisten kysymysten integroidun tarkastelun toteuttamiseksi.

Myös kansalaisyhteiskunnalla on ollut tärkeä rooli näiden alueiden välisen kumppanuuden vahvistamisessa. Molempien alueiden kansalaisjärjestöjen väliset yhteydet ovat vahvistuneet ja ne ovat ilmoittaneet huippukokoukselle kantansa kumppanuuden tärkeimmistä näkökohdista.

3. KOMISSION ENSISIJAISET TAVOITTEET GUADALAJARAN HUIPPUKOKOUKSESSA

Guadalajaran huippukokous pidetään suotuisammassa taloudellisessa tilanteessa kuin Madridin huippukokous vuonna 2002, jolloin Latinalaisen Amerikan talouskasvu oli negatiivista (-0,4 prosenttia). YK:n Latinalaisen Amerikan ja Karibian talouskomission mukaan vuonna 2003 Latinalaisen Amerikan talouskasvu oli 1,5 prosenttia, vienti kasvoi 8 prosentilla, inflaatio pieneni 8,5 prosenttiin vuoden 2002 12,2 prosentista ja ensimmäisen kerran 50 vuoteen Latinalaisen Amerikan vaihtotase oli ylijäämäinen (0,4 prosenttia bruttokansantuotteesta).

Vuonna 2004 alueen talouden odotetaan kasvavan 3,5 prosentilla jättäen taakseen kuuden edellisen vuoden negatiivisen kasvun ajanjakson. Talouden odotetaan tämän jälkeen kasvavan asteittain. Ensimmäisen kerran vuoden 1997 jälkeen millekään Latinalaisen Amerikan maalle ei ennusteta negatiivista talouskasvua.

Luvut voisivat kuitenkin olla parempia. Kasvu vuonna 2003 oli vähäistä verrattuna muihin alueisiin kuten Itä-Aasiaan, jonka talouskasvu oli saman ajanjakson aikana 6,1 prosenttia. Lisäksi eri maiden talouksien elpyminen tapahtuu eri tahtia: esimerkiksi Argentiinassa ja Costa Ricassa kasvu on ollut voimakasta, kun taas Brasiliassa ja Meksikossa se on ollut hitaampaa.

Yhteiskunnallisten jännitteiden uudelleen puhkeaminen useissa Latinalaisen Amerikan maissa ja köyhyydessä elävien ihmisten määrän lisääntyminen vaikeuttavat jossain määrin mahdollisuuksia vakiinnuttaa talouden elpyminen tulevina vuosina.

Lisäksi on olemassa muita huolenaiheita kuten Andien alueen poliittisen epävakauden lisääntyminen. Lokakuun 2003 kriisin ja entisen presidentin Sanchez de Lozadan eron jälkeen Bolivian tilanne on kriittinen. Venezuelan yhteiskunta on yhä jakautunut presidentti Chavezin innokkaisiin kannattajiin ja niihin, jotka haluavat hänet pois vallasta. Ecuadorissa presidentti Gutierrez menetti maan vahvan alkuperäisväestöliikkeen tuen. Kolumbia taistelee sissiliikkeitä vastaan, jotka ovat kiristyksellä, sieppauksilla ja huumekaupasta saaduilla varoilla rahoitettuja puolisotilaallisia ryhmiä ja joita ei joskus erota huumejengeistä.

Keski-Amerikan taloudet ovat keskimäärin paremmassa tilassa kuin muut Latinalaisen Amerikan taloudet. Väkivaltarikollisuus ja korruptio vaarantavat kuitenkin pyrkimykset demokratiaan.

Madridin huippukokouksessa korostettiin sitä, että molempien alueiden tärkein yhteinen ensisijainen tavoite on monenvälisen järjestelmän vahvistaminen Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan ja kansainvälisen oikeuden tavoitteiden ja periaatteiden pohjalta. Erityisesti korostuu WTO:n merkitys pääasiallisena foorumina, jolla edistetään kaupan vapauttamista ja laaditaan perussäännöt ja -periaatteet kansainvälisen kauppajärjestelmän välttämätöntä sääntelyä varten.

Kaupan esteiden poistaminen, joka perustuu vahvempiin ja avoimempiin monenvälisiin sääntöihin, antaa kaikille mahdollisuuden hyötyä talouksiensa suhteellisista eduista ja kannustaa kilpailukykyiseen integroitumiseen maailman kauppaan sekä vähentää protektionismia. Vuonna 2001 aloitettu Dohan kehitysohjelma tuo etuja kaikille WTO:n jäsenille lisäämällä kansainvälistä kauppaa ja talouskasvua. Uusi neuvottelukierros edistää kehitysmaiden integroitumista maailman talouteen muun muassa erityisten erilliskohtelusäännösten avulla. Neuvottelukierroksella otetaan täysin huomioon kansalaisten ensisijaiset tarpeet ja huolenaiheet sekä edistetään kestävää kehitystä. Molemmat alueet kannattivat sen vuoksi joulukuussa 2003 tehtyä päätöstä käynnistää Dohan kehitysohjelmaan liittyvät neuvottelut uudelleen takaiskun jälkeen, joka koettiin Cancunin ministerikokouksessa (syyskuussa 2003). Ottaen huomioon joulukuussa 2003 antamansa tiedonannon Dohan kehitysohjelmaa koskevien neuvottelujen elvyttäminen - EU:n näkökanta ja Latinalaisen Amerikan hallitusten viimeaikaiset julistukset komissio odottaa Guadalajaran huippukokouksen antavan meneillään oleville neuvotteluille uutta vahvaa poliittista tukea, minkä pitäisi aikaansaada huomattavaa edistystä neuvotteluissa kesään mennessä.

Sosiaalinen yhteenkuuluvuus

YK:n Latinalaisen Amerikan ja Karibian talouskomission mukaan Latinalaisen Amerikan köyhien määrä saavutti 227 miljoonaa vuonna 2003 eli 44,4 prosenttia väestöstä [4]. Luku on korkeampi kuin Itä-Euroopan, Lähi-Idän ja Pohjois-Afrikan luvut, vaikka Latinalaisen Amerikan bruttokansantuote on korkeampi kuin mainituilla alueilla.

[4] 2003 Preliminary overview of the economies of Latin America and the Caribbean

Poliittinen epävakaus ja yhteiskunnalliset jännitteet liittyvät erottamattomasti toisiinsa ja ovat osittain tulosta Latinalaisessa Amerikassa vallitsevasta suuresta epätasa-arvosta, köyhyydestä ja syrjäytymisestä. Epätasa-arvo, köyhyys ja syrjäytyminen heikentävät demokratiaa ja uhkaavat rauhaa ja vakautta. Taloudellinen syrjäytyminen synnyttää poliittista syrjäytymistä ja päinvastoin. Vaarantaessaan sosiaalisen oikeudenmukaisuuden epätasa-arvo aiheuttaa yhteiskunnallista levottomuutta ja tyytymättömyyttä.

Yhteiskunnalliset jännitteet ja taloudellinen tilanne liittyvät myös kiinteästi yhteen, sillä kaikenlainen epävarmuus vaikuttaa kielteisesti rahoitusmarkkinoihin ja investoijien toimintaan.

Merkittävin ensisijainen tavoite Latinalaisen Amerikan osalta on näiden ongelmien käsitteleminen sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lisäämiseksi. Latinalainen Amerikka ei voi enää viivytellä tarmokkaiden toimenpiteiden käyttöönottoa sosiaali- ja finanssipolitiikassa, jotta väestön huomattavan osan ahdinkoon voitaisiin puuttua.

Komissio odottaa Guadalajarassa tehtävän konkreettisia päätöksiä sosiaalisen yhteenkuuluvuuden alalla. Tätä käsitellään yksityiskohtaisemmin tämän tiedonannon 4. luvussa.

Alueellinen yhdentyminen

Jotta YK:n Latinalaisen Amerikan ja Karibian talouskomission yksilöimistä myönteisistä näkymistä voitaisiin hyötyä täysin, on myös tarpeen lisätä taloudellista integraatiota alueen maiden välillä.

Latinalaisen Amerikan taloudellisen integraation riittämättömyys voidaan ymmärtää tarkastelemalla alueen sisäisen kaupan osuutta kaikesta kaupasta: Latinalaisen Amerikan osalta osuus on 15,4 prosenttia, Pohjois-Amerikan 40,3 prosenttia, Aasian 48,9 prosenttia ja Länsi-Euroopan 67,3 prosenttia.

Tehokkaan alueellisen yhdentymisen vähäisyys muodostaa vakavan esteen alueen kehittymiselle. Latinalaisessa Amerikassa tarvitaan integraation lisäämistä erityisesti ulkomaisten suorien sijoitusten houkuttelemiseksi (vuonna 2003 ulkomaisten suorien sijoitusten arvo oli 29 miljardia Yhdysvaltain dollaria eli 25 prosenttia vähemmän kuin vuonna 2002. Se oli myös huomattavasti alle vuosien 1990-2002 keskiarvon eli 38 miljardin Yhdysvaltain dollarin). Ulkomaisia suoria sijoituksia tarvitaan myös, jotta Latinalainen Amerikka voi paremmin kestää ulkoiset häiriöt ja korjata niiden vaikutukset.

Tehokkaan alueellisen yhdentymisen vähäisyys on myös este EU:n ja Latinalaisen Amerikan läheisimmille suhteille. EU on tukenut alueellista yhdentymistä Mercosur-maissa, Keski-Amerikassa ja Andien yhteisössä ja jatkaa sen tukemista edelleen. Keski-Amerikan ja Andien yhteisön osalta Madridin julistus merkitsee sitä, että alueellisen yhdentymisen edistyminen on yksi tärkeimmistä edellytyksistä mahdollisia assosiaatiosopimuksia koskevien neuvottelujen aloittamiseksi. Integraation edistymistä tarvitaan myös Mercosurin kanssa parhaillaan käytävien neuvottelujen saattamiseksi tyydyttävään päätökseen.

Guadalajaran huippukokouksessa pitäisi lähettää selvä viesti alueellisen yhdentymisen alalla tarvittavasta edistyksestä ja sen pitäisi antaa uusi sysäys suppeampia aluekokonaisuuksia koskevalle integraatioprosessille Latinalaisessa Amerikassa. Näitä teemoja käsitellään yksityiskohtaisemmin 5. luvussa.

4. SOSIAALINEN YHTEENKUULUVUUS

Latinalaisen Amerikan maat aloittivat 1990-luvulla talouden rakenneuudistusprosessin ja politiikan uudistamistoimet sekä ottivat huomattavan askeleen kohti demokratian lisäämistä. Väestön suuri osa ei kuitenkaan ole vielä hyötynyt demokratian ja kehityksen eduista. Epätasa-arvo, köyhyys ja syrjäytyminen on yleistä kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Ne estävät talouden kehittymistä ja luovat epävakautta ja tyytymättömyyttä alueella.

Näiden ongelmien perusteellinen käsittely on aloitettava viipymättä ja alueella on edettävä kohti poliittista ja sosiaalista vakautta.

Epätasa-arvo ja syrjäytyminen Latinalaisessa Amerikassa

Latinalaisen Amerikan kehityspankin [5] mukaan Latinalaisessa Amerikassa vallitsee jatkuvasti maailman suurin keskimääräinen epätasa-arvo. Tulojen epätasainen jakautuminen on selvää, kun aluetta verrataan muihin alueisiin. Gini-kerroin, jolla epätasa-arvoa mitataan tulojen jakautumisen mukaan, on korkeampi Latinalaisessa Amerikassa (0,51) kuin Etelä-Aasiassa (0,37) ja Itä-Euroopassa (0,29). 1990-luvun lopulla väestön varakkain 20 prosenttia sai 60 prosenttia tuloista ja varattomin 20 prosenttia sai ainoastaan 3 prosenttia tuloista.

[5] Latinalaisen Amerikan kehityspankki on laatinut sosiaalista koheesiota Latinalaisessa Amerikassa ja Karibian maissa käsittelevää Euroopan yhteisön ja Latinalaisen Amerikan kehityspankin välistä seminaaria varten tausta-asiakirjan: Inequality, exclusion and Poverty in Latin America and the Caribbean: Implications for Development

Epätasa-arvon ongelmaan liittyy sosiaalinen syrjäytyminen. Sukupuolensa, ikänsä, rotunsa, etnisen alkuperänsä, vammaisuutensa ja HIV/AIDSin, siirtolaisuutensa tai muun poissulkevan ominaisuuden takia sosiaalisesti syrjäytynyt väestönosa elää köyhyydessä, kärsii monista kasvavista epäkohdista, leimautumisesta ja syrjinnästä. Sosiaalisesti syrjäytyneillä ryhmillä ei ole ääntä eikä vaikutusvaltaa rakenneuudistuksia määrittävissä poliittisissa prosesseissa.

Epätasa-arvosta ja syrjäytymisestä alueelle aiheutuvat kustannukset

Epätasa-arvosta ja syrjäytymisestä alueelle aiheutuvat kustannukset ovat suuret. Ne eivät ainoastaan hidasta köyhyyden vähentämistahtia ja vaikeuta kestävää kehitystä, vaan synnyttävät myös poliittista ja yhteiskunnallista epävakautta.

Latinalaisen Amerikan kehityspankin mukaan suuret tuloerot voivat lisätä köyhyyttä, sillä köyhät saavat pienemmän osan kokonaistuloista. Jos Latinalaisen Amerikan maiden tulojen jakautuminen vastaisi alueen kehitystasolla odotettua tulojen jakautumista, köyhien määrä vähenisi puolella. Epätasa-arvoa vähentämällä voidaan talouskasvun suuntaamista köyhyyden vähentämiseen lisätä.

Sosiaalinen epätasa-arvo ja syrjäytyminen estävät laajoja yhteiskuntaryhmiä osallistumasta talouskasvun edistämiseen kulutuksen, säästöjen ja investointien kautta. Tämä rajoittaa sisämarkkinoiden laajentumista. Epätasa-arvo ja syrjäytyminen vähentävät kasvua, koska ne vähentävät köyhien ihmisten ja köyhien alueiden mahdollisuuksia parantaa tuottavuuttaan ja lisätä tulojaan, ja koska ne vähentävät myös kilpailua, kansainvälistä kilpailukykyä ja resurssien jakamisen tehokkuutta.

Latinalaisen Amerikan kasvunäkymien parantamisen tärkeimpänä keinona tulisi olla köyhien ja syrjäytyneiden työntekijöiden, jotka useissa maissa muodostavat puolet työvoimasta, alhaisen tuottavuuden lisääminen. Esimerkiksi karkeat arviot syrjäytyneiden ryhmien koulutus- ja työmarkkinamahdollisuuksien laajentamisesta aiheutuvasta kasvuvaikutuksesta osoittavat, että Bolivian bruttokansantuote kasvaisi 36 prosenttia, Brasilian 13 prosenttia ja Guatemalan 14 prosenttia.

Epätasa-arvo ja sosiaalinen syrjäytyneisyys liittyy Latinalaisen Amerikan maissa, kuten muillakin alueilla, yhteiskunnallisiin levottomuuksiin ja yleistä turvallisuutta koskeviin uhkiin. Näin on erityisesti maissa, joissa on useita etnisiä ryhmiä ja rotuja. Jos epätasa-arvon ja sosiaalisen syrjäytymisen ongelmiin ei kiinnitetä välitöntä huomiota, tuloksena voi olla sosiaalinen ja poliittinen epävakaus ja alhainen talouskasvu. Epätasa-arvo ja sosiaalinen syrjäytyneisyys muodostavat noidankehän, johon niiden lisäksi kuuluvat köyhyyden lisääntyminen, talouskasvun vähentyminen ja yhteiskunnalliset ja poliittiset kriisit.

Komission aloite

EU:n ja Rion ryhmän viimeisimmässä kokouksessa (Vouliagmenissa maaliskuussa 2003) komissio ehdotti sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ottamista keskeiseksi aiheeksi EU:n ja Latinalaisen Amerikan välisissä suhteissa sekä sen käsittelemistä yhtenä tärkeimmistä kysymyksistä Guadalajaran huippukokouksessa. Komissio ilmoitti Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan kehityspankin yhteisen sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevan seminaarin järjestämisestä. Se ilmoitti myös hyväksyvänsä alueellisen ohjelman kokemusten ja parhaiden käytäntöjen vaihtamiseksi molempien alueiden kesken.

Guadalajaran huippukokouksen puitteissa ja tiiviissä yhteistyössä Latinalaisen Amerikan kehityspankin kanssa komissio ehdottaa, että valtioiden ja hallitusten päämiehet tekevät konkreettisia päätöksiä, joilla on seuraavat tavoitteet:

A. Latinalaisen Amerikan maiden kannustaminen omaksumaan kestäviä ja tehokkaita politiikkoja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamiseksi köyhyyttä, epätasa-arvoa ja syrjäytymistä vähentämällä

Tässä yhteydessä on kyse lähinnä kolmesta alasta:

Demokraattinen hallinto

Viimeisimmän Latinobarometro-tutkimuksen mukaan vain joka viides latinalaisamerikkalainen luottaa maansa oikeusjärjestelmään, ainoastaan 17 prosenttia luottaa parlamenttiin tai kongressiin ja vain 11 prosenttia poliittisiin puolueisiin. Demokratian katsotaan epäonnistuneen julkishyödykkeiden, kuten tasa-arvoisuuden lain edessä, edistämisessä. Osallisuutta edistäviä yhteiskuntia ei voida rakentaa, jos suuret väestönosat tuntevat itsensä poliittisesta järjestelmästä syrjäytyneiksi. Toimenpiteitä, joita Latinalaisen Amerikan maiden olisi tässä asiassa toteutettava toimenpiteitä, joita ovat muun muassa vaalijärjestelmien toimivuuden parantaminen, oikeuslaitoksen riippumattomuuden varmistaminen sekä poliittisten puolueiden toimivuuden ja edustavuuden parantaminen.

Sosiaalipolitiikka

Latinalaisen Amerikan kehityspankin mukaan sosiaaliohjelmissa saavutettiin viime vuosikymmenellä paljon. Sosiaalisektorin uudistuksissa ei kuitenkaan saatu ratkaistua täytäntöönpano-ongelmia eikä niissä onnistuttu merkittävästi laajentamaan laadukkaiden terveyspalveluiden, puhdas juomavesi ja ravitsemusterveys mukaan luettuina, koulutuksen ja asuntojen saatavuutta köyhien keskuudessa, mikä jätti monia tosiasiassa syrjäytyneiksi.

Tästä syystä olisi pantava nopeasti täytäntöön kestäviä ja tehokkaita politiikkoja laadukkaiden terveyspalveluiden, koulutuksen ja asuntojen saatavuuden parantamiseksi, sosiaaliturvajärjestelmien parantamiseksi ja sellaisten työllisyyspolitiikkojen täytäntöönpanemiseksi, joilla pyritään vähentämään erottelua ja syrjintää työmarkkinoilla.

Sosiaalipolitiikkojen ja -ohjelmien on mentävä palveluiden yleistä saatavuutta pitemmälle, ja niiden tavoitteiksi on asetettava tasa-arvo ja laatu koulutuksessa, terveydenhuollossa ja asumisessa etenkin köyhien ja syrjäytyneiden osalta. Epätasa-arvoa ei esiinny ainoastaan siinä, kenellä on palveluita saatavillaan, vaan myös siinä, minkälaatuisia saatavilla olevat palvelut ovat.

Sosiaalipolitiikkojen hallintaa olisi parannettava, samoin kuin julkisen varainkäytön tehokkuutta ja vaikuttavuutta.

Julkinen talous ja veropolitiikka

Suuri epätasa-arvo on läheisesti yhteydessä epäoikeudenmukaiseen ja tehottomaan veropolitiikkaan. Veropolitiikalla on erityinen merkitys Latinalaisen Amerikan maissa, koska sillä voidaan edistää sellaisten tehokkaiden demokraattisten hallintojärjestelmien kehittämistä, joihin köyhät ja huono-osaiset voivat tosiasiallisesti osallistua. Valtioiden heikkoutta pidetään yhtenä alueen pahimmista ongelmista, ja Latinalaisen Amerikan maiden julkinen varainkäyttö on vähäistä, mikä johtuu osittain puutteellisista institutionaalisista valmiuksista soveltaa verotusta ja veronkannon tehottomuudesta. Teollisuusmaiden talouksiin verrattuna Latinalaisen Amerikan maiden julkiset tulot ovat riippuvaisempia arvonlisäveroista kuin tulo- ja omaisuusveroista. Tämä heikentää verotuksen roolia tulojen jakajana.

Latinalaisen Amerikan maiden olisi harkittava verouudistuksia veropohjansa laajentamiseksi ja etenkin tasapuolisuuden edistämiseksi sekä riittävien sosiaalimenojen mahdollistamiseksi.

B. Kansainvälisen yhteisön ja etenkin kansainvälisten rahoituslaitosten kannustaminen edellä esitettyjen toimenpiteiden tukemisessa

Edellä mainittuja toimia on tuettava kansainvälisellä yhteistyöllä, mutta omavastuun periaatetta kunnioittaen niin, että kyseisten maiden - niiden viranomaisten, liike-elämän ja kansalaisyhteiskuntien - on johdettava pyrkimyksiä sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamiseksi. Latinalaisen Amerikan maiden olisi sisällytettävä kaikki köyhyyden, epätasa-arvon ja sosiaalisen syrjäytymisen vähentämisen kannalta merkitykselliset toimenpiteet kansallisiin suunnitelmiinsa. Kansainvälisen tuen ja yhteistyön olisi perustuttava näihin suunnitelmiin. Kansainvälisen yhteisön ja etenkin kansainvälisten rahoituslaitosten tukemien uudistusohjelmien vaikutusta sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen ja yhteiskunnalliseen vakauteen olisi seurattava huolellisesti. Lisäksi kaikkien avunantajien, EU:n jäsenvaltiot mukaan luettuina, koordinointia on lisättävä ja parannettava.

Kansainvälisten rahoituslaitosten ja avunantajien olisi tuettava enemmän suhdanteita tasoittavia vero- ja rahapolitiikkoja taantumien kielteisten vaikutusten lievittämiseksi sekä tuettava sosiaalialan investointeja epätasa-arvon vähentämiseksi pitkällä aikavälillä. Jotta kasvavat taloudet voisivat parantaa sosiaalista yhteenkuuluvuutta köyhyyttä, syrjäytymistä ja epätasa-arvoa torjumalla ja luoden perustaa kestävälle ja vakaalle kasvulle, kansainvälisten rahoituslaitosten olisi kiinnitettävä näihin seikkoihin huomiota neuvoteltaessa kutakin maata koskevista makrotaloudellisen vakauden tavoitteista.

C. Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan yhteistyön tehostaminen sosiaalisen yhteenkuuluvuuden alalla

Sosiaalisen yhteenkuuluvuuden periaate on keskeinen Euroopan unionin arvo. Tästä syystä Lissabonissa ja Feirassa kokoontuneet Eurooppa-neuvostot asettivat sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämisen keskeiselle sijalle unionin strategiassa sen tavoitteen saavuttamiseksi, että siitä tulisi maailman kilpailukykyisin ja dynaamisin osaamistalous vuoteen 2010 mennessä.

Euroopan unionin laajetessa 1. toukokuuta 2004 kymmeneen uuteen jäsenvaltioon tarvitaan uusia ponnisteluja unionin sisäisen sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseksi. Euroopan unioni on kehittänyt sosiaalipolitiikkoja ja työmenetelmiä, jotka ovat osoittautuneet onnistuneiksi. Euroopan komission ja jäsenvaltioiden kokemus tältä alalta voisi olla erittäin hyödyllistä Latinalaiselle Amerikalle.

Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan yhteistyössä olisi keskityttävä tämän kokemuksen jakamiseen ja eurooppalaisen taitotiedon siirtoon. Huomiota olisi kiinnitettävä kokemuksiin, joita on saatu sosiaalista yhteenkuuluvuutta edistävien sosiaali- ja veropolitiikkojen laatimisesta, täytäntöönpanosta ja arvioinnista.

Komissio saa ennen huippukokousta hyväksyttäväkseen 30 miljoonan euron ohjelman, jolla pyritään helpottamaan kokemuksen ja taitotiedon siirtoa kummankin alueen viranomaisten välillä terveyteen, koulutukseen, verotukseen ja oikeuteen liittyvillä aloilla. Ohjelmassa suositaan näiden politiikanalojen viranomaisten verkottumista.

Päättäessään siitä, millä tavalla köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä koskevaa eurooppalaista lähestymistapaa kehitetään, Lissabonissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto päätti hyödyntää kokemuksia eurooppalaisesta työllisyysstrategiasta, joka on ollut olemassa vuodesta 1997. Tämän perusteella se hyväksyi ns. avoimen koordinaatiomenetelmän. Tämä menetelmä mahdollistaa vuoropuhelun, kokemusten vaihdon, yhteisten tavoitteiden asettamisen ja politiikkojen arvioinnin syrjäytymisen torjunnan kannalta tärkeillä aloilla. Komissio kannustaa Latinalaisen Amerikan maita käynnistämään alueellisen prosessin, joka luo uutta dynamiikkaa vuoropuhelulle ja kokemusten vaihdolle alueen maiden välillä, jolloin ne voivat oppia toistensa onnistumisista ja epäonnistumisista. Jos Latinalaisen Amerikan maat päättäisivät ottaa tällaisen mekanismin käyttöön, komissio olisi halukas antamaan ja rahoittamaan teknistä apua. Tässä yhteydessä on syytä muistaa myös sosiaalisen vuoropuhelun merkitys.

Työryhmä

Näistä tavoitteista on keskusteltu kesäkuussa 2003 Brysselissä järjestetyn sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevan seminaarin jälkeen komission yhdessä Latinalaisen Amerikan kehityspankin kanssa perustamassa sosiaalisen yhteenkuuluvuuden työryhmässä. Työryhmään osallistui muitakin instituutioita, kuten UNDP ja ECLAC, sekä useita latinalaisamerikkalaisia, eurooppalaisia ja Karibian alueen asiantuntijoita.

Ryhmä kokoontui kahdesti (Meksikossa lokakuussa 2003 ja Brysselissä helmikuussa 2004) ja antoi joukon suosituksia, jotka ovat olleet esimerkkinä komission ehdottamille, edellä yksityiskohtaisesti esitetyille suosituksille. Kyseiset ehdotukset on toimitettu huippukokousta valmisteleville korkeille virkamiehille. Jos ne hyväksytään, ne toimitetaan valtioiden ja hallitusten päämiehille Guadalajaran huippukokouksessa.

Komissio kannustaa valtioiden ja hallitusten päämiehiä hyväksymään kyseiset ehdotukset huippukokouksessa. Ne muodostavat sosiaalisen yhteenkuuluvuuden etenemissuunnitelman, joka perustuu selkeisiin suuntaviivoihin sekä uuteen poliittiseen tukeen politiikkojen muotoilemiselle sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamiseksi.

5. ALUEELLINEN YHDENTYMINEN

Alueellisen yhdentymisen merkitys Latinalaisessa Amerikassa

Toinen keskeinen aihe, johon komissio toivoisi Guadalajaran huippukokouksen keskittyvän, on alueellisen yhdentymisen syventämistarve koko Latinalaisessa Amerikassa. Komission mielestä alueellisen yhdentymisen syventäminen Latinalaisessa Amerikassa ei ole mikään itseisarvo. Sen avulla alue voi taloudelliselta kannalta hyödyntää mahdollisuuksiaan ja se helpottaa yksittäisten maiden osallistumista kansainvälisille markkinoille. Poliittisesti se antaa Latinalaiselle Amerikalle mahdollisuuden lisätä vaikutusvaltaansa maailmanlaajuisesti.

EU ei voi olla välinpitämätön alueellisen yhdentymisen saavutuksista: EU hyötyy siitä, jos sillä on Atlantin toisella puolella vahva kumppani, jonka kanssa se voi jatkaa strategisen liittolaisuutensa laajentamista.

EU:n kokemukset ovat osoittaneet, että alueellisen yhdentymisen taloudellinen hyöty on huomattava: suuremmat markkinat houkuttelevat enemmän ulkomaisia investointeja, talouden integraatio parantaa kilpailukykyä ja parantaa alueen valmiuksia kestää ulkopuolisten talouskriisien vaikutuksia.

Alueellinen yhdentyminen on tärkeää myös vakauden ja konfliktien ehkäisemisen kannalta. Läheisempi yhteistyö voi edistää demokratiaa ja parantaa ihmisoikeuksia. Alueellinen yhdentyminen tarjoaa maille mahdollisuuksia aktiivisempaan osallistumiseen ja vaikutusvallan kasvattamiseen sen sijaan, että ne olisivat maailmanlaajuisten, poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten muutosprosessien sivustakatsojia.

Koska koko Latinalaisen Amerikan tosiasiallisesti kattavaa alueellisen yhdentymisen järjestelmää ei ole, tämä on johtanut alueellisesti suppeampiin aloitteisiin. Mercosurin lisäksi näitä on tehty sellaisia alueita varten, joille on ollut ominaista poliittinen epävakaus, sisäiset ja ulkoiset konfliktit sekä äärimmäinen köyhyys ja sosiaalinen syrjäytyminen, kuten Keski-Amerikka ja Andien yhteisö.

EU on aina tukenut näitä alueellisen yhdentymisen aloitteita, ja se on vakuuttunut, että ne voivat merkittävästi edistää poliittista vakautta, taloudellista ja sosiaalista kehitystä sekä sosiaalista yhteenkuuluvuutta kullakin alueella. Sen mielestä edistyminen yhdentymisen syventämisessä on merkki poliittisesta ja taloudellisesta kypsyydestä ja kyseisten maiden valmiuksista toteuttaa uudistuksia, ja se jatkaa yhteistyötä ja tuen antamista näille prosesseille.

EU:n tuki tällaisten suppeampien alueiden yhdentymisprosesseille on ollut muodoltaan henkilöresurssien ja instituutioiden kehittämistä sekä tukea tulliliittojen muodostamiselle ja yhteisten politiikkojen laatimiselle. Sen lisäksi, että komissiolla on ollut keskeinen rooli, vuorovaikutukseen ovat osallistuneet myös muut EU:n toimielimet, kuten parlamentti, tuomioistuin ja talous- ja sosiaalikomitea. Makrotaloudellinen lähentyminen on edelleen haaste Latinalaisen Amerikan eri alueiden taloudellisessa integraatiossa. Yhteisö on valmis jatkamaan tukeaan Latinalaisen Amerikan makrotaloudellisille lähentymispyrkimyksille tarjoamalla teknistä apua.

Tarkoituksena ei missään vaiheessa ole eikä ole ollut suositella eurooppalaista mallia, vaan pikemminkin jakaa soveltuvin osin eurooppalaisten kokemuksia latinalaisamerikkalaisten vastapuolten kanssa.

Keski-Amerikan ja Andien yhteisön osalta valtioiden ja hallitusten päämiehet vahvistivat Madridin huippukokouksessa pitävänsä niiden yhdentymisprosessien merkittävää edistymistä tärkeänä. Määriteltäessä etenemissuunnitelmaa tuleville suhteille kummankin alueen kanssa Madridin julistuksessa asetettiin kaikkien assosiaatiosopimuskaavailujen (vapaakauppa-alue mukaan luettuna) ehdoksi Dohan kehitysohjelman valmistuminen ja tyydyttävän yhdentymisasteen saavuttaminen kummallakin alueella.

Tällä Madridin huippukokous teki selväksi, että EU:n suhteita Keski-Amerikkaan ja Andien yhteisöön syvennetään EU:n ja kyseisten alueiden väliseltä pohjalta. Komissio on edelleen sitä mieltä, että taloudellisten ja kehityksellisten erojen vuoksi ainoastaan alueiden väliset (eikä siis tavanomaiset kahdenväliset) sopimukset ovat kestäviä pitkällä aikavälillä ja voivat tarjota hyötyä molemmille alueille. Tässä yhteydessä hiljattain päätökseen saatettu poliittinen vuoropuhelu ja yhteistyösopimukset Keski-Amerikan ja Andien yhteisön kanssa ovat merkittävä edistysaskel ja ne korostavat Latinalaisen Amerikan kumppanialueiden ja EU:n sitoutumista yhteisiin toimiin meneillään olevien yhdentymisprosessien tukemisessa.

Hallitukset, jotka osallistuvat Keski-Amerikan ja Andien yhteisön yhdentymisprosesseihin, ovat ilmaisseet sitoutumisensa etenemiseen kohti syvempää yhdentymistä. Toteutetut yhdentymistoimenpiteet eivät kuitenkaan ole aina vastanneet poliittisia sitoumuksia. Toisinaan on pyritty kahdenvälisiin järjestelyihin, kuten vapaakauppa-alueisiin, kolmansien maiden kanssa yhdentymisprosessin kustannuksella. Andien yhteisössä hiljattain käyty poliittinen keskustelu osoittaa, että käsitykset yhdentymisen lisäämisen hyödyistä vaihtelevat. Keski-Amerikassa käydään keskustelua siitä, minkälaista yhdentymisen mallia noudatetaan.

Keski-Amerikka

Keski-Amerikka on edistynyt huomattavasti konfliktien ratkaisemisessa, demokratiassa ja talouskehityksessä viime vuosikymmenen aikana. Lisäksi alueellisen yhdentymisprosessin elvyttämisestä on tullut vuoden 2002 jälkeen Keski-Amerikan hallitusten prioriteetti. EU:n uskottavuus kyseisellä alueella on lisääntynyt, koska se on antanut poliittista tukea rauhanprosessille ja demokratian palauttamiselle vuonna 1984 käynnistetyn San Josen vuoropuhelun yhteydessä, sekä kahden viime vuosikymmenen aikana annetun määrällisesti merkittävän kehitysavun ansiosta. Tätä olisi hyödynnettävä omaksumalla Keski-Amerikan alueellisessa yhdentymisessä edistäjän rooli.

Vaikka Keski-Amerikan yhdentymisprosessi on alkanut jo vuonna 1950, sen neljä ensimmäistä vuosikymmentä olivat täynnä suuria takaiskuja. Kuitenkin sen jälkeen, kun yhdentymiselle annettiin vuonna 1993 uudet puitteet, Keski-Amerikan yhdentymisjärjestelmä (SICA), alueellinen yhdentyminen on edennyt tasaisesti hyödyntäen sitä vakautta, jonka monissa maissa esiintyneiden sisäisten konfliktien ratkaiseminen on tarjonnut. Keski-Amerikan maiden valtionpäämiehet tunnustivat lisätoimien tarpeen taloudellisessa integraatiossa ja sitoutuivat maaliskuussa 2002 laatimaan toimintasuunnitelman, jolla Keski-Amerikan tulliliitto oltaisiin saatu valmiiksi joulukuuhun 2003 mennessä. Tavoitetta ei kyetty saavuttamaan johtuen osittain kauppaneuvottelujen kiihtymisestä useiden muiden osapuolten kanssa ja etenkin hiljattain tehdystä vapaakauppasopimuksesta Yhdysvaltojen kanssa (CAFTA). Edistystä on kuitenkin saavutettu muilta osin: 92 prosenttia tariffeista on yhdenmukaistettu, investoinneista ja palveluista on allekirjoitettu sopimus ja riitojenratkaisumekanismi on otettu käyttöön. Belizessä 19. joulukuuta 2003 järjestetyssä presidenttien huippukokouksessa uusittiin sitoumus edistyä tulliliitossa vuoden 2004 loppuun mennessä. Edistystä tarvitaan myös tullien ulkopuolisten esteiden poistamisessa, yhteisen tullihallinnon perustamisessa, yhteisiä standardeja koskevan politiikan täytäntöönpanossa jne. Lisäksi kokemus osoittaa, että alueellinen yhdentyminen etenee todella ainoastaan, jos sovittujen toimenpiteiden täytäntöönpanoon käytännössä kiinnitetään erityistä huomiota. Todellisen alueellisen yhdentymisen puute näkyy myös makrotaloutta koskevissa luvuissa, ja indikaattoreita esimerkiksi alueen sisäisen kaupan nykymäärästä olisi saatava kohennettua.

Keski-Amerikan alue näyttää jättäneen sisäisten konfliktien ja poliittisen epävakauden ajan taakseen. Alueelliseen yhdentymiseen on sitouduttu suuressa määrin, ja sitä pidetään välttämättömänä sekä kilpailukyvyn parantamiseksi että konfliktien ehkäisemiseksi. Kahdessa maassa esiintyy kuitenkin epäröintiä taloudellisessa integraatiossa noudatettavasta mallista (Costa Rica) ja siitä, pitäisikö taloudelliseen integraatioon ylipäätään edes pyrkiä (Panama, joka ei ole vielä vahvistanut haluaan liittyä tulliliittoon johtuen sen voimakkaasti palvelupainotteisesta taloudesta). Kaikki maat eivät myöskään ole jäseniä Keski-Amerikan parlamentissa (Parlacen) eivätkä Keski-Amerikan tuomioistuimessa.

Andien yhteisö

EU on tukenut Andien alueellista yhdentymistä Andien yhteisön perustamisesta saakka. Kun Andien sopimus tehtiin vuonna 1969, tällainen alueellinen yhdentyminen oli ainutlaatuista Latinalaisessa Amerikassa. Andien alue oli myös Latinalaisen Amerikan ensimmäinen alue, jonka kanssa EU teki yhteistyösopimuksen (1983).

Prosessi on edennyt 35 vuoden aikana vaihtelevasti. Merkittävä edistysaskel oli vuonna 1996 tehty Trujillon pöytäkirja, jolla Andien sopimus muutettiin Andien yhteisöksi, perustettiin useita alueellisia toimielimiä ja laajennettiin aikaisemmin pääasiassa talouteen ja kauppaan keskittynyttä etenemissuunnitelmaa koskemaan yhteistyötä poliittisissa ja sosiaalisissa asioissa. On tärkeää huomata, että yhteisen ulkopolitiikan laatimista ja Andien rauhanvyöhykkeen aloitetta koskevien tavoitteiden lisäksi Trujillon pöytäkirjassa asetettiin tavoitteeksi myös yhteismarkkinoiden luominen vuoteen 2005 mennessä.

Koska poliittisissa ohjelmissa ovat usein olleet etusijalla suuret kotimaiset haasteet, Andien alueen maat eivät ole aina voineet keskittyä alueellisesta yhdentymisestä saatavaan pitkän aikavälin hyötyyn, ja tästä syystä yhdentymisprosessin eteneminen on hidasta. Viime vuosina on kuitenkin tehty merkittäviä uusia poliittisia aloitteita esimerkiksi konfliktien ehkäisemisen, rajayhteistyön sekä huume- ja asekaupan torjumisen aloilla. Huomattavia toimia on myös toteutettu Andien yhteisön konkretisoimiseksi alueen kansalaisille; esimerkkejä ovat Andien alueen passin käyttöönotto, työryhmien perustaminen kuluttajien tai alkuperäiskansojen asioita varten sekä suorat Andien parlamentin vaalit (ei vielä käytössä kaikissa Andien yhteisön jäsenmaissa).

Erityisiä vaikeuksia Andien yhteisöllä on ollut taloudellisessa integraatiossa, jota haittaavat usein rakenteelliset erot eri maiden välillä ja poliittisen tahdon puute. Neljä viidestä Andien yhteisön jäsenvaltiosta (Perua lukuun ottamatta) vapauttivat keskinäisen kauppansa 1990-luvun puolivälissä, ja Quiraman huippukokouksessa kesäkuussa 2003 vahvistettiin, että yhteismarkkinat pysyvät kaikkien viiden Andien maan tavoitteena. Vuonna 2003 saavutettiinkin huomattavaa edistystä, kun tehtiin päätös yhdenmukaistaa 62 prosenttia kaikkien viiden maan yhteisestä ulkotariffista (95 prosenttia, jos Perua ei lasketa). Päätöksen voimaantuloa on kuitenkin hiljattain lykätty. Nämä viisi maata ovat hyväksyneet yhteisen tulliluokituksen, jonka pitäisi tulla voimaan vuoden 2005 alussa, mutta yhteinen tullihallinto puuttuu. Alueen sisäinen kauppa on kasvanut hiukan, mutta sen osuus on edelleen vain 10-12 prosenttia, mikä viittaa siihen, että suuria kaupan esteitä on yhä olemassa. Lisäksi yksittäisten Andien yhteisön jäsenmaiden eri aloitteet kahdenvälisten vapaakauppasopimusten tekemiseksi yhteisön ulkopuolella uhkaavat yhdentymisprosessia.

Siirtyminen assosiaatiosopimuksiin Keski-Amerikan ja Andien yhteisön kanssa

Madridin julistus avasi väylän assosiaatiosopimusneuvottelujen käynnistämiselle Andien yhteisön ja Keski-Amerikan kanssa, jos kaksi ennakkoedellytystä täyttyy: Dohan kehitysohjelma on saatava valmiiksi ja alueellisen yhdentymisen on oltava riittävän pitkällä.

Edellä kuvatun edistyksen johdosta ja Madridin julistuksen myönteisen periaatteellisen signaalin vahvistaen komissio uskoo, että Guadalajaran huippukokouksen olisi avattava tietä neuvottelujen aloittamiselle assosiaatiosopimuksista vapaakauppa-alueet mukaan luettuina. Kummankin osapuolen on pyrittävä tätä varten kaikin keinoin varmistamaan, että Dohan kierros etenee vuonna 2004 mahdollisimman paljon sen saattamiseksi nopeasti päätökseen, koska kaikki tulevat vapaakauppa-alueet perustuvat Dohan kehitysohjelman tuloksiin. Riittävän alueellisen yhdentymisen saavuttamisen pitäisi lopulta käynnistää neuvottelut.

Prosessin vauhdittamiseksi ja vähäisten resurssien ja ajan käyttämiseksi tehokkaalla tavalla komissio ehdottaa, että neuvottelujen aloittamista aletaan jo tässä vaiheessa valmistelemaan alueellisen yhdentymisen etenemistä koskevalla yhteisellä seurannalla. Tällä tavalla komissio toivoo, että assosiaatiosopimusta ja alueiden välistä vapaakauppa-aluetta koskevien neuvottelujen mahdollisuus tarjoaa näille alueille hyvän kannustimen jatkaa omia alueellisen yhdentymisen prosessejaan.

Komission mielestä on tärkeää määritellä selkeät kriteerit, joiden perusteella kummankin alueen edistymistä ja riittävän edistymisasteen saavuttamista mitataan.

Komission mielestä vapaakauppa-aluetta koskevien neuvottelujen käynnistämiseksi riittävään alueellisen yhdentymisen asteeseen kuuluvat seuraavat:

1. täysin toimivat institutionaaliset puitteet. Tässä olisi arvioitava muun muassa alueellista yhdentymistä edistävien menetelmien ja päätösten täytäntöönpanon ja soveltamisen varmistamismenetelmien tehokkuutta riitojenratkaisumekanismi mukaan luettuna, kaikkien maiden osallistumista kaikkiin toimielimiin ja kestävien rahoitusmekanismien suunnittelua ja toteuttamista perustettujen toimielinten tueksi;

2. GATT-sopimuksen XXIV artiklan kanssa yhteensopivan ja WTO:lle ilmoitetun tulliliiton perustaminen (mukaan luettuina yhteinen ulkotariffi, yhteinen tullihallinto ja yhteinen ulkomaankauppapolitiikka). Lisäksi olisi arvioitava tulliliiton tehokkuutta, jonka yhtenä mittarina voisi olla alueen sisäisen kaupan kehitys;

3. tullien ulkopuolisten esteiden vähentäminen alueen sisäisessä kaupassa. Kasvava osa kaupan esteistä on muita kuin tulleja. Tästä syystä erityistä huomiota olisi kiinnitettävä sellaisten tehokkaiden sääntöjen olemassaoloon, joilla näitä esteitä pyritään poistamaan (yhdenmukaistamisella tai vastavuoroisella tunnustamisella) etenkin teknisten määräysten ja standardien aloilla sekä terveys- ja kasvinsuojeluasioissa. Kyseisiä maita olisi myös kannustettava ottamaan käyttöön palveluita ja investointeja koskevia alueellisia sääntelyjärjestelmiä, jotka helpottavat tulevia neuvotteluja vapaakauppa-alueesta Euroopan unionin kanssa. Lisäksi olisi arvioitava, onko teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamisesta olemassa lainsäädäntöä ja onko julkisille hankinnoille säännöt, ja ollaanko alueellisen kilpailupolitiikan laatimisessa edistytty.

Prosessin nopeuttamiseksi ja neuvottelujen aloittamisen valmistelemiseksi komissio ehdottaa, että käytetään olemassa olevia instituutioita ja käynnistetään alueellisen yhdentymisen etenemistä koskeva seurantaprosessi edellä kuvattujen periaatteiden mukaisesti. Kummankin osapuolen viranomaiset kokoontuisivat säännöllisesti tarkastelemaan yhdentymisen tilaa ja arvioimaan, mahdollistaako saavutettu edistys neuvottelujen aloittamisen. Tätä menettelyä käytettäisiin samalla tavalla mutta toisistaan riippumatta Andien yhteisön ja Keski-Amerikan osalta.

Madridin päätelmien mukaisesti tulevien vapaakauppa-alueiden olisi perustuttava Dohan kehitysohjelman tuloksiin. Dohan kehitysohjelmaa koskevien neuvottelujen energinen edistäminen on EU:n, Keski-Amerikan ja Andien yhteisön yhteisen edun mukaista. Kaikenlaisten vapaakauppa-alueiden soveltamisalan on tarjottava lisäarvoa monenvälisiin järjestelyihin.

EU:n lähitulevaisuuden kauppasuhteista Keski-Amerikkaan ja Andien yhteisöön komissio haluaa muistuttaa lopuksi, että kauppasuhteet kummankin alueen kanssa perustuvat tällä hetkellä yleisen tullietuusjärjestelmän huumeohjelmaan (GSP-drugs regime), joka tarjoaa erittäin edullisen pääsyn EU:n markkinoille. Järjestelmän houkuttelevuus on lisääntynyt GSP-järjestelmään hiljattain tehdyn muutoksen ansiosta, joka rajoittaa etuuksien asteittaista vähentämistä koskevan menettelyn soveltamisen suurimpiin GSP-järjestelmän edunsaajiin. Päätös jatkaa nykyisen GSP-järjestelmän voimassaoloa ylimääräisellä vuodella merkitsee ennakoitavuutta Andien ja Keski-Amerikan maiden etuusjärjestelmään vuoden 2005 loppuun saakka. Komissio muotoilee yleistä tullietuusjärjestelmää parhaillaan uudelleen ja tarkastelee tapoja jatkaa edullisemman markkinoillepääsyn tarjoamista Keski-Amerikan ja Andien maista tuotaville tuotteille vuoden 2005 jälkeen.

Mercosur

Euroopan unioni on suosinut ja tukenut alueellisen yhdentymisen lujittamista Mercosurissa ja on tästä syystä tukenut Mercosur-aloitetta sen alusta vuonna 1991 lähtien. EU jatkaa pyrkimyksiään lujittaa suhteitaan Mercosuriin ja tukeaan Mercosur-prosessin sisäiselle syventämiselle auttaakseen Mercosuria toimivien yhteismarkkinoiden perustamisessa. EU:n ja Mercosurin tämänhetkisellä yhteistyöllä sekä EU:n ja Mercosurin assosiaatiosopimusta koskevilla neuvotteluilla pyritään osittain lujittamaan Mercosurin sisäistä ohjelmaa saattaa yhteismarkkinat valmiiksi 1. tammikuuta 2006 mennessä.

EU:n ja Mercosurin neuvottelut johtavat kahden yhdentyneen alueen assosiaatioon. Alueiden välistä assosiaatiota harkittiinkin ensimmäisen kerran hiukan sen jälkeen, kun Mercosur oli perustettu ja oli määritelty vakaat tavoitteet, joiden mukaan Mercosurin yhdentymisessä pyritään syvälle, yhtenäismarkkinoiden perustamiseen.

Tämän sopimuksen "alueidenvälisyys" aiheuttaa uusia haasteita kummallekin kumppanille, koska se edellyttää sääntöjen laatimista kahdelle osapuolelle, jotka ovat kumpikin sisällään vasta laatimassa omaa aluettaan koskevia sääntöjä. Lisäksi Mercosurin yhdentyminen on täysin kytköksissä meneillään oleviin neuvotteluihin, ja yhdentymisen syventämisessä on edistyttävä, jotta neuvottelut voitaisiin saattaa menestyksekkäästi päätökseen ja jotta sopimus toimisi. Edistyminen liittyy pääasiassa institutionaalisiin näkökohtiin ja parhaillaan neuvoteltavan assosiaatiosopimuksen kauppanäkökohtiin.

Poliittisia/institutionaalisia näkökohtia

EU:n ja Mercosurin tehostetun poliittisen vuoropuhelun ensimmäisen tavoite täyttyy, kun luodaan uudet institutionaaliset mekanismit, jotka on jo mainittu luonnoksessa sopimuksen poliittista vuoropuhelua koskevaksi luvuksi. Lisäksi EY suhtautuu myönteisesti Mercosurin aloitteeseen nimittää Mercosurin pysyvien edustajien komitean puheenjohtajaksi tunnettu poliittinen henkilö, presidentti Duhalde. Tämä nimitys edistää yleistä tavoitetta lujittaa entisestään Mercosurin toimielimiä. Samanhenkisiä merkittäviä edistysaskelia ovat Mercosurin sihteeristön kehittäminen, pysyvän riitojenratkaisutuomioistuimen perustaminen ja pyrkimykset keventää Mercosurin päätöksentekoprosessia. Komissio toivoo, että tämä instituutioiden lujittaminen parantaa päätösten täytäntöönpanoa ja sillä varmistetaan, että poliittiset sitoumukset johtavat todelliseen alueelliseen yhdentymiseen.

Kauppanäkökohtia

EU uskoo, että Mercosurin tulliliiton päätökseen saattaminen on tärkeä pohja tämän sopimuksen tekemiselle. Lisäksi Mercosurin yhdentymisessä pitäisi pyrkiä sellaisen yhtenäismarkkinaskenaarion laatimiseen, joka hyödyttäisi tavaroiden, palveluiden ja pääoman vapaata liikkuvuutta. Jotta neuvottelut voitaisiin saattaa menestyksekkäästi päätökseen, on olennaista, että alueen sisäiset säännöt ovat valmiina niillä aloilla, joita alueiden väliset neuvottelut koskevat. Tähän liittyen EU jatkaa neuvotteluja Mercosurin kanssa kullakin näistä aloista, jotta sopimuksesta saataisiin kauaskantoinen ja kattava ja se ylittäisi vastaavat WTO:n sitoumukset.

Tämän vuoksi työohjelmassa, josta sovittiin 12. marraskuuta 2003 viimeisimmässä EU:n ja Mercosurin kauppaneuvottelijoiden ministerikokouksessa, vahvistettiin useita monipuolisia neuvottelukierroksia ja kaksi ministerikokousta. Kyseisen ohjelman mukaan tulevaan kattavaan kauppaa koskevaan lukuun sisältyy tavaroiden ja palveluiden vapaakauppasopimus. Lisäksi se kattaa muun muassa markkinoille pääsyn / julkisia hankintoja koskevat säännöt, investoinnit, teollis- ja tekijänoikeudet, kilpailupolitiikan, terveys- ja kasvinsuojeluasiat, tekniset kaupan esteet, viinin ja alkoholituotteiden kauppaa koskevat sopimukset, liiketoiminnan edistämisen, kaupan suojatoimenpiteet, riitojenratkaisumekanismin jne. Ministerikokouksen antamalla poliittisella tuella ryhmien pitäisi sopivissa olosuhteissa saavuttaa kullakin alalla vaadittava edistys siten, että neuvottelut voitaisiin mahdollisesti saattaa päätökseen kuluvan vuoden lokakuuhun mennessä.

Komissio odottaa, että valtioiden ja hallitusten päämiehet kannustavat etenemään assosiaatiosopimusta koskevien EU:n ja Mercosurin neuvottelujen työohjelmassa pitemmälle, kuten 12. marraskuuta 2003 viimeisimmässä EU:n ja Mercosurin kauppaneuvottelijoiden ministerikokouksessa sovittiin. Tämän pitäisi sopivissa olosuhteissa mahdollistaa neuvottelujen päätökseen saattaminen kuluvan vuoden lokakuuhun mennessä.

Karibian alue

Samoin kuin Latinalaisessa Amerikassa, Euroopan unioni on järjestelmällisesti tukenut alueellista yhdentymistä Karibian alueella. Vuonna 1973 perustettu Karibian yhteisö ja yhteismarkkinat (CARICOM) päätti vuonna 1989 edetä CARICOMin yhtenäismarkkinoihin ja talouteen (CSME). Valmistuessaan CSME mahdollistaa tavaroiden, palveluiden, pääoman ja työvoiman vapaan liikkuvuuden ja vapaan sijoittautumisoikeuden CARICOMin alueella sekä kauppaan vaikuttavien lakien ja säädösten yhdenmukaistamisen. CSME:n valmistumisen määräajaksi on sovittu 31. joulukuuta 2005. CARICOM pyrkii samalla myös yhdentymään enemmän Dominikaanisen tasavallan kanssa, ja näiden kahden osapuolen vapaakauppa-aluetta alettiin soveltaa vuonna 2001.

EU edistää ja tukee Karibian alueen alueellista yhdentymistä keskittämällä alueellisen rahoitustukensa yhdeksännen EKR:n alueohjelmasta (2003-2007) alueiden sisäisiin ja välisiin yhdentymisprosesseihin mukaan luettuna talouskumppanuussopimus kyseisen alueen kanssa. Talouskumppanuussopimusta koskevat neuvottelut aloitetaan huhtikuussa 2004. Talouskumppanuussopimukset ovat uusia, WTO:n kanssa yhteensopivia kauppajärjestelyjä, joilla poistetaan vähitellen kaupan esteitä kyseisellä alueella ja lisätään yhteistyötä kaikilla kauppaan liittyvillä aloilla. Talouskumppanuussopimusprosessin merkitys Karibian alueen yhdentymisen vakiinnuttamiselle ja tukemiselle on keskeinen, ja se luo perustan yhtäältä EU:n ja toisaalta vahvemman ja kilpailukykyisemmän Karibian alueen taloussuhteiden lujittamiselle.

6. PÄÄTELMÄT

Guadalajaran huippukokouksen, johon EU osallistuu ensimmäistä kertaa laajentuneena, onnistuminen on komission mielestä erittäin tärkeää. Komissio on tehnyt aloitteita, neuvotellut sopimuksia, laatinut ohjelmia ja järjestänyt ja osaltaan rahoittanut seminaareja ja kokouksia onnistumisen varmistamiseksi.

Huippukokouksen onnistuminen riippuu kuitenkin pitkälti valtioiden ja hallitusten päämiesten kyvystä tehdä konkreettisia ja kauaskantoisia päätöksiä, jotka antavat uutta pontta EU:n ja Latinalaisen Amerikan suhteille ja kartoittavat niiden etenemistä tulevaisuudessa.

Tässä tiedonannossa komissio pyrkii osoittamaan, että näiden päätösten olisi keskityttävä ennen kaikkea sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen ja alueelliseen yhdentymiseen. Molemmat aiheet ovat hyvin tärkeitä molempien alueiden kehittämisen ja vakauden sekä niiden keskinäisten suhteiden lujittamisen kannalta.

Komissio ehdottaa, että valtioiden ja hallitusten päämiehet tekevät konkreettisia päätöksiä seuraavin tavoittein:

Sosiaalinen yhteenkuuluvuus:

- Latinalaisen Amerikan maita kannustetaan omaksumaan kestäviä ja tehokkaita politiikkoja demokraattisen hallinnon, sosiaaliasioiden, julkisen talouden ja veropolitiikan aloilla sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamiseksi köyhyyttä, epätasa-arvoa ja syrjäytymistä vähentämällä;

- kansainvälistä yhteisöä, kansainväliset rahoituslaitokset mukaan luettuina, kannustetaan tukemaan näitä sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen liittyviä toimenpiteitä;

- Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan yhteistyötä sosiaalisen yhteenkuuluvuuden alalla lisätään;

- hyväksytään Brysselissä kesäkuussa 2003 järjestetyn sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskeneen seminaarin jälkeen komission yhdessä Latinalaisen Amerikan kehityspankin kanssa perustaman sosiaalisen yhteenkuuluvuuden työryhmän ehdotukset sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevaksi etenemissuunnitelmaksi, joka perustuu selkeisiin suuntaviivoihin.

Alueellinen yhdentyminen

- vahvistetaan Madridin julistuksen myönteinen periaatteellinen signaali Keski-Amerikalle ja Andien yhteisölle ja avataan tietä neuvottelujen aloittamiselle assosiaatiosopimuksista Dohan kehitysohjelman tuloksiin perustuvat vapaakauppa-alueet mukaan luettuina. Riittävän alueellisen yhdentymisen saavuttamisen pitäisi lopulta käynnistää neuvottelut;

- kannustetaan etenemistä EU:n ja Mercosurin assosiaatiosopimusta koskevien neuvottelujen työohjelmassa, kuten EU:n ja Mercosurin kauppaneuvottelijoiden ministerikokouksessa 12. marraskuuta 2003 sovittiin. Tämän pitäisi sopivissa olosuhteissa mahdollistaa neuvottelujen saattaminen päätökseen kuluvan vuoden lokakuuhun mennessä.

Komissio toivoo, että valtioiden ja hallitusten päämiehet suhtautuvat sen näistä kahdesta asiasta tekemiin ehdotuksiin myönteisesti ja että ne heijastuvat huippukokouksen päätelmissä.