EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 28.11.2016 COM(2016) 856 final 2016/0365(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä asetusten (EU) N:o 1095/2010, (EU) N:o 648/2012 ja (EU) 2015/2365 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SWD(2016) 368 final}

{SWD(2016) 369 final}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA 1.1.Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Keskusvastapuoli toimii rahoitusmarkkinoiden osapuolten välillä tiettyjen sopimuksien osalta ostajana jokaiseen myyjään nähden ja myyjänä jokaiseen ostajaan nähden. Keskusvastapuolet toteuttavat rahoitusliiketoimia eri omaisuusluokilla, kuten osakkeilla, johdannaisilla ja takaisinostosopimuksilla. Ne tarjoavat palvelujaan yleensä määritysosapuolilleen (usein pankkeja), jotka ovat suorassa sopimussuhteessa keskusvastapuoliin, ja määritysosapuolten asiakkaille (esim. eläkerahastoja). Kun liiketoimet ja niiden seurauksena syntyvät positiot keskitetään keskusvastapuolille, positiot voidaan nettouttaa ja näin voidaan vähentää huomattavasti keskusvastapuolen riskejä, kuten myös sen määritysosapuolten ja niiden asiakkaiden riskejä. Kun keskusvastapuoli ottaa positiot vastuulleen ja nettouttaa ne, se vaatii määritysosapuolilta ja niiden asiakkailta vakuuksia (marginaalin muodossa ja maksuina maksukyvyttömyysrahastoihin) vastuidensa kattamiseksi siltä varalta, että jokin osapuolista ei täytä velvollisuuksiaan keskusvastapuoleen nähden. Tällä tavoin ne hallitsevat rahoitusmarkkinoihin liittyviä riskejä (esim. vastapuoliriski, likviditeettiriski ja markkinariski) ja parantavat näin rahoitusmarkkinoiden vakautta ja häiriönsietokykyä. Ne ovat tässä prosessissa rahoitusjärjestelmän tärkeitä solmukohtia, jotka yhdistävät useita rahoitusalan toimijoita ja joihin keskitetään merkittävä määrä niihin kohdistuvista erilaisista riskeistä. Keskusvastapuolen tehokas riskienhallinta ja jämäkkä valvonta ovat siksi keskeisellä sijalla, kun varmistetaan, että riskit on katettu asianmukaisesti. Keskusvastapuolten laajuus ja merkitys kasvavat Euroopassa ja muualla maailmassa, kun G20-maiden sitoutuminen siihen, että vakioidut OTC-johdannaiset määritetään keskusvastapuolten välityksellä, toteutetaan. EU:ssa tämä velvoite pannaan täytäntöön asetuksella OTC-johdannaisista, keskusvastapuolista ja kauppatietorekistereistä, jäljempänä ”markkinarakenneasetus”. Siinä säädetään myös keskusvastapuolten kattavista vakavaraisuusvaatimuksista, sekä keskusvastapuolten operaatioita ja keskusvastapuolten valvontaa koskevista vaatimuksista. Näin ollen keskusvastapuoliin sovelletaan EU:ssa tiukkoja normeja, koska niillä on keskeinen rooli taloudessa ja ne ottavat kantaakseen lisäriskejä. Ei ole kuitenkaan olemassa yhdenmukaisia EU:n sääntöjä sellaisia epätodennäköisiä tilanteita varten, joissa nämä normit jäisivät riittämättömiksi ja joissa keskusvastapuolet joutuisivat suuriin vaikeuksiin – markkinarakenneasetuksessa ennakoituja suurempiin – tai jopa kaatuisivat. Lähellä kaatumista olevien yritysten pitäisi periaatteessa päätyä maksukyvyttömyysmenettelyyn. Päättynyt kriisi osoitti kuitenkin selvästi, että rahoitusmarkkinoiden muihin toimijoihin voimakkaasti kytköksissä olevan merkittävän rahoituslaitoksen kaatuminen voi aiheuttaa vakavia ongelmia koko muulle rahoitusjärjestelmälle ja heikentää talouden kasvunäkymiä laajemminkin. Näin on siksi, että tällaisen laitoksen maksukyvyttömyys voi äkillisesti estää laitoksen kriittisten toimintojen tarjoamisen, mikä saa markkinoilla aikaan paniikkia ja sen leviämistä, koska vastapuolilla ja sijoittajilla ei ole pitkällisissä oikeudellisissa menettelyissä varmuutta varoistaan ja veloistaan. Hallitusten on usein ollut pakko pelastaa lähellä kaatumista olevia rahoituslaitoksia julkisin varoin, esimerkiksi markkinoilla vallitsevan luottamuspulan aiheuttaman rahoitusvakauteen kohdistuvan uhkan vuoksi ja yleisen edun vuoksi. Elvytys- ja kriisinratkaisutoimenpiteillä pyritään turvaamaan rahoitusvakaus, varmistamaan kriittisten toimintojen jatkuvuus ja suojelemaan veronmaksajia, kun taloudellisissa vaikeuksissa oleva laitos on vaikeuksissa tai kaatumassa eikä näitä tavoitteita voida saavuttaa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Toimenpiteillä on tarkoitus suojata keskeisiä kriittisiä toimintoja aiheuttamatta veronmaksajille tappioita, jotta voidaan säilyttää rahoitusjärjestelmän kyky rahoittaa talouskasvua ja välttää rahoitusmarkkinoiden romahtamisen sosioekonomiset kustannukset. Elvytys- ja kriisinratkaisutoimenpiteet ovat erityisen merkityksellisiä silloin, kun rahoituslaitos on rahoitusjärjestelmän kannalta merkittävä ja rahoituslaitoksen koon, markkinavaikutusten ja sidosten vuoksi sen vaikeudet tai hallitsematon kaatuminen vaarantaisi rahoitusjärjestelmän tavanomaisen toiminnan, mikä puolestaan vaikuttaisi kielteisesti reaalitalouteen. Keskusvastapuolia koskeva sääntely on jo kattavaa. Niillä on markkinarakenneasetuksen nojalla vankat resurssit taloudellisten vaikeuksien hoitamiseen, eikä niistä monikaan ole aiemmin joutunut vaikeuksiin tai kaatunut. Hallitukset, viranomaiset ja muut markkinatoimijat kuitenkin tunnistavat laajalti haasteet, joita aiheutuu siitä, että keskusvastapuolten merkitys lisääntyy käsiteltäessä kasvavaa määrää uudentyyppisiä riskejä. Koska keskusvastapuolilla on niin keskeinen ja kasvava rooli rahoitusmarkkinoilla, kaikkia EU:n keskusvastapuolia pidetään rahoitusjärjestelmän kannalta merkittävinä. Elvytystoimenpiteet ovat toimenpiteitä, joita rahoituslaitos itse toteuttaa palauttaakseen pitkän aikavälin elinkelpoisuutensa. Keskusvastapuolia koskeva keskeinen tavoite on varmistaa oikeanlaiset olosuhteet elvytystoimenpiteiden onnistumiselle, sillä keskusvastapuolten kaatumista pidetään mahdollisesti erittäin haitallisena rahoitusjärjestelmälle laajemmin. Yleisen edun nimissä toimivilla viranomaisilla olisi kuitenkin oltava valtuudet myös purkaa keskusvastapuoli, jos nämä toimenpiteet epäonnistuvat tai voivat vahingoittaa rahoitusvakautta. Kriisinratkaisutoimenpiteet ovat poikkeuksellisia toimia, joilla viranomaiset voivat toteuttaa keskusvastapuolen nopean uudelleenjärjestelyn ja varmistaa, että sen toiminnoista talouden kannalta kriittiset jatkuvat. Näin voidaan lieventää rahoitusjärjestelmälle ja laajemmin taloudelle aiheutuvaa haittaa. Markkinoiden tehokkuus varmistettaisiin asettamalla keskusvastapuolen jäljelle jäävä osa maksukyvyttömyysmenettelyyn. Tässä prosessissa kustannukset ja tappiot tulisivat mahdollisimman pitkälti keskusvastapuolen omistajien ja velkojien kannettaviksi, eivät veronmaksajien. Kohtelu on sama kuin siinä tilanteessa, että keskusvastapuoli olisi asetettu maksukyvyttömyysmenettelyyn, ja perusoikeuskirjaa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja Euroopan ihmisoikeussopimusta noudatetaan kaikilta osin. Kriisinratkaisun tarkoituksena ei ole estää tehottomien laitosten kaatumista; pikemminkin tarkoituksena on varmistaa laitoksen kriittisten toimintojen ylläpitäminen samalla kun muut osat voidaan lopettaa asianmukaisesti. Työ, jossa selvitetään tarvetta reagoida muiden finanssialan yritysten kuin pankkien ja keskusvastapuolten mahdolliseen elvytykseen ja kriisinratkaisuun, ei ole edennyt samaa vauhtia. Finanssikriisin aikana todettiin nimittäin, etteivät muuntyyppiset yritykset vaatineet yhtä kiireellisiä toimenpiteitä. Toimenpiteitä voidaan kuitenkin tarvita tulevaisuudessa taloudellisten ja rahoitusriskien kasvaessa kyseisillä aloilla. Lisäksi G20-ryhmän tasolla tehdään laajempaa kansainvälistä työtä, joka koskee vakuutusyritysten kriisinratkaisua, mutta tämäkin työ on suhteellisen varhaisessa suosituksen antamisen vaiheessa, ja vain harvoilla lainkäyttöalueilla on käytännössä uudistettu tämän alan sääntelyä. EU:ssa kolme jäsenvaltiota on tähän mennessä säätänyt tai säätämässä vakuutusyritysten elvytyksestä ja kriisinratkaisusta. Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen (EVLEV) on tehnyt Euroopassa laajaa ja perusteellista vertailevaa selvitystä vakuutusalan kansallisista elvytys- ja kriisinratkaisukäytännöistä ja kehityksestä, ja sen on määrä antaa asiasta raportti vuoden 2017 alkupuoliskolla. Komissio harkitsee raportin pohjalta jatkotoimia tiiviissä yhteistyössä Euroopan parlamentin, neuvoston ja sidosryhmien kanssa. 1.2.Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Pankkeja ja sijoituspalveluyrityksiä varten on jo hyväksytty kattava EU:n elvytys- ja kriisinratkaisukehys. Tässä ehdotettava keskusvastapuolia koskeva kehys ei ole sen eikä markkinarakenneasetuksen vaatimusten kanssa päällekkäinen vaan täydentää niitä. Sen säännökset vastaavat pankkeihin ja sijoituspalveluyrityksiin sovellettavan kehyksen säännöksiä, joilla helpotetaan hallittua elvytystä ja kriisinratkaisua. Säännöksiä on kuitenkin mukautettu keskusvastapuolten liiketoimintamalleihin ja niistä aiheutuviin riskeihin, ja niissä on määritetty, miten tappiot jaettaisiin sellaisissa skenaarioissa, joissa markkinarakenneasetuksessa edellytetyt keskusvastapuolten olemassa olevat ennalta rahastoidut varat on käytetty loppuun. G20-maiden johtajat ovat kansainvälisellä tasolla laajemmin hyväksyneet finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän näkemyksen siitä, että riskejä, joita maailmanlaajuisten järjestelmän kannalta merkittävien rahoituslaitosten (kuten pankkien, rahoitusmarkkinoiden infrastruktuurien ja vakuutusyritysten) kaatuminen voi aiheuttaa rahoitusjärjestelmälle, on käsiteltävä kokonaisvaltaisesti asianmukaisilla elvytys- ja kriisinratkaisuvälineillä. Myös maksujärjestelmä- ja markkinainfrastruktuurikomitea (CPMI) ja kansainvälinen arvopaperimarkkinavalvojien yhteisö (IOSCO) ovat laatineet rahoitusmarkkinoiden infrastruktuurien (muun muassa keskusvastapuolten) elvytyssuunnitelmia koskevia ohjeita. Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä on puolestaan antanut lisäohjeita finanssilaitosten kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijöistä laatimansa asiakirjan soveltamisesta rahoitusmarkkinoiden infrastruktuureihin, kuten keskusvastapuoliin ja vakuutuksenantajiin. Vuoden 2016 puolivälissä nämä järjestöt järjestivät näiden ohjeiden keskeisiä osia koskevan kuulemisen, joka koski muun muassa ajankohtaa, jolloin kriisinratkaisuviranomaisten olisi asetettava keskusvastapuoli kriisinratkaisuun, koska sen elinkelpoisuus ja vakaus ovat uhattuina, ja valtuuksia ja välineitä, joita kriisinratkaisuviranomaisen olisi käytettävä tässä vaiheessa voidakseen parhaiten turvata kriittisten toimintojen jatkumisen, minimoida ongelmien leviämisen ja jakaa kustannukset ja tappiot mahdollisimman tehokkaasti. Joulukuussa 2013 Euroopan parlamentti hyväksyi valiokunta-aloitteisen mietinnön, jossa kehotettiin komissiota ehdottamaan asianmukaisia toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että keskeisten rahoituslaitosten, ja erityisesti keskusvastapuolten, mahdollisen kaatumisen vaikutuksia voitaisiin lieventää. 1.3.Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Ehdotus keskusvastapuolten eurooppalaiseksi elvytys- ja kriisinratkaisukehykseksi mainittiin komission vuoden 2015 työohjelmassa ja aloitetta koskeva etenemissuunnitelma julkaistiin huhtikuussa 2015. Aloite siirrettiin komission vuoden 2016 työohjelmaan, jotta edellisessä jaksossa mainittujen kansainvälisten ohjeiden jatkojalostus voitaisiin ottaa huomioon. Aloite on osa komission pyrkimyksiä varmistaa, että rahoitusjärjestelmän moitteettomaan toimintaan ja veronmaksajiin kohdistuvat uhkat torjutaan ja että rahoitusmarkkinat voivat edelleen osaltaan edistää kestävää pitkän aikavälin kasvua ja sisämarkkinoita voidaan syventää kuluttajien ja yritysten eduksi. 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE 2.1.Oikeusperusta

Ehdotuksen oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 114 artikla, jonka nojalla voidaan toteuttaa sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia toimenpiteitä jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi. Ehdotuksella yhdenmukaistetaan keskusvastapuolten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevaa kansallista lainsäädäntöä siinä määrin kuin on tarpeen sen varmistamiseksi, että keskusvastapuolten mahdollisiin vaikeuksiin tai niiden kaatumiseen sovelletaan samanlaisia välineitä ja menettelyjä. Vaikka toimiluvan saaneet keskusvastapuolet voivat tällä hetkellä harjoittaa toimintaa ja tarjota palveluja kaikkialla EU:ssa, markkinarakenneasetuksessa säädettyjä vaatimuksia pidemmälle menevä mahdollisten kriisien hallintaa koskeva sääntely on hajanaista. Eräät jäsenvaltiot ovat säätäneet, että keskusvastapuolten on laadittava valmiussuunnitelma vaikeuksien varalta. Toiset taas soveltavat keskusvastapuoliin laajempaa rahoitusalan kriisinratkaisujärjestelmää, joka on suunniteltu ensisijaisesti pankeille. Yksikään jäsenvaltio ei ole vielä laatinut keskusvastapuolten elvytystä ja kriisinratkaisua varten sellaista kansallista järjestelmää, joka kaikilta osin vastaisi G20-maiden vahvistamia finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän (FSB) periaatteita. Niihin kuuluvat tuloksellinen koordinointi ja valvonta, jolla pyritään estämään vaikutusten leviäminen rajojen yli. On epätodennäköistä, että jäsenvaltiot loisivat kattavia ja yhteensopivia järjestelmiä ilman EU:n tason kehystä. Ne erilaiset lähestymistavat, joilla keskusvastapuolet ja viranomaiset lieventäisivät keskusvastapuolten vaikeuksia tai torjuisivat niiden kaatumisia, eivät ole täysin johdonmukaisesti suunniteltuja ja niitä voidaan soveltaa epäjohdonmukaisesti. Tämä voi johtaa siihen, että kriittisiä toimintoja ei enää tarjottaisi määritysosapuolille ja asiakkaille yli rajojen ja rahoitusmarkkinoilla syntyisi laajempaa epävakautta. Siksi EU:n tason toimet ovat tarpeen, jotta jäsenvaltioiden viranomaisilla olisi riittävät välineet ja valtuudet, jotka voidaan ottaa käyttöön nopeasti, johdonmukaisesti ja samalla tavalla kaikkialla unionissa. EU:n tason toimet ovat perusteltuja myös sellaisten keskusvastapuolten kannalta, joiden suorat yhteydet rajojen yli ovat vähäisempiä. Yhdenmukaistaminen lieventäisi mahdollisia tasapuolisiin toimintaedellytyksiin ja kilpailuun liittyviä ongelmia, jotka johtuvat siitä, että keskusvastapuolen kaatuminen käsitellään kansallisesti. Esimerkiksi kansallisten järjestelmien eriasteiset mahdollisuudet tulla väliin julkisin varoin johtaisi epätasapuolisiin toimintaedellytyksiin, jotka suosivat sellaisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita keskusvastapuolia, joissa tuki on todennäköisempää. Eri jäsenvaltioissa pankkien kaatumisista saatu kokemus osoittaa, että järjestelmän kannalta merkittävien rahoituslaitosten ongelmat voivat hajottaa sisämarkkinat kansallisiin talousvyöhykkeisiin. Jos markkinat suosivat yhteisöjä, jotka sijaitsevat sellaisilla lainkäyttöalueilla, joissa valtion tukea pidetään suhteellisesti voimakkaampana, tämä voi aiheuttaa kilpailun vääristymistä ja vaikuttaa sattumanvaraisesti yritysten kustannuksiin niiden maantieteellisen sijainnin perusteella ja sen perusteella, kuinka halukkaita jäsenvaltioiden katsotaan olevan varojen, maksukyvyn tai pääoman suojaamiseen ennalta ehkäisevästi tai kuinka tarpeellisena ne pitävät sitä rajatylittävien riskien minimoimiseksi. Vaikka sisämarkkinoiden tämäntyyppinen hajautuminen on keskusvastapuolten tapauksessa vähemmän ilmeistä, erilaiset näkemykset ja epävarmuus jäsenvaltioiden kyvystä ottaa kaatunut keskusvastapuoli määräysvaltaansa ja purkaa se tehokkaasti voisivat heikentää markkinatoimijoiden luottamusta sisämarkkinoiden toimintaan ja niiden luotettavuuteen. Epävarmuus siitä, miten keskeisten markkinainfrastruktuurien kaatumisesta voitaisiin selvitä ilman yhteisiä EU:n sääntöjä, on mainittu yhtenä syynä EU:n pääomamarkkinoiden hitaaseen yhdentymisvauhtiin. Keskusvastapuoliin sovellettavien vaatimusten yhdenmukaistaminen parantaisi talouden toimijoiden tasapuolisia toimintaedellytyksiä ja edistäisi sisämarkkinoiden yhdentymistä. Yhdenmukaistetulla kehyksellä huolehditaan siitä, että kaikilla jäsenvaltiossa asiasta vastaavilla viranomaisilla on samat vähimmäistason välineet, joilla varmistetaan keskusvastapuolten hallittu elvytys ja kriisinratkaisu, ja helpotetaan viranomaisten välistä yhteistyötä mahdollisten rajatylittävien heijastusvaikutusten lieventämiseksi, kun käsitellään keskusvastapuolten vaikeuksia tai kaatumista. Yhdenmukaistettu kehys lisäisi myös rahoitusvakautta sisämarkkinoilla ja ehkäisisi sitä, että jäsenvaltiot joutuisivat toimimaan yksin ja koordinoimattomalla tavalla suhteessa niiden lainkäyttöalueelle sijoittautuneisiin toimijoihin. Asianmukainen oikeusperusta on näin ollen SEUT-sopimuksen 114 artikla. 2.2.Toissijaisuusperiaate Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti unioni toimii aloilla, jotka eivät kuulu sen yksinomaiseen toimivaltaan, ainoastaan jos ja siltä osin kuin jäsenvaltiot eivät voi keskushallinnon tasolla tai alueellisella taikka paikallisella tasolla riittävällä tavalla saavuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan ne voidaan suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. EU:n rahoitusmarkkinat ovat avoimet ja yhdentyneet. Keskusvastapuolet voivat toimia valtioiden rajojen yli niillä markkinoilla ja niissä tuoteryhmissä, joita ne palvelevat. Tässä prosessissa ne toimivat sisämarkkinoilla linkkinä taloudellisten toimijoiden, vastapuolten ja asiakkaiden välillä valtioiden rajojen yli. Koska rahoitusalan yhdentyminen rajojen yli on pitkällemenevää ja monikerroksista, tarvitaan EU:n elvytys- ja kriisinratkaisukehys, joka vastaa liiketoiminnan yhdentymistasoa. Nykyiset välineet keskusvastapuolen kriisitilanteen käsittelyyn rajoittuvat keskusvastapuolten sisäisiin järjestelyihin tai järjestelyt ovat kansallisia siellä, missä niitä on. Tämä tarkoittaa, että on olemassa mahdollisesti toisistaan poikkeavia lähestymistapoja, joilla keskusvastapuolet ja viranomaiset lieventävät tai torjuvat taloudellisissa vaikeuksissa tai lähellä kaatumista olevan keskusvastapuolen ongelmia, jotka voisivat lopulta johtaa talouden kannalta kriittisten toimintojen keskeytymiseen, sisämarkkinoiden pirstoutumiseen ja laajempaan rahoitusmarkkinoiden epävakauteen. Kun kansallisten rajojen yli toimiva keskusvastapuoli (enemmistö keskusvastapuolista on tällaisia) kaatuu, se todennäköisesti vaikuttaa – vaihtelevassa määrin – rahoitusmarkkinoiden vakauteen niissä jäsenvaltioissa, joissa se toimii. Ainoastaan EU:n toimilla voidaan varmistaa, että keskusvastapuoliin ja niiden määritysosapuoliin (jotka voivat olla eri jäsenvaltiossa kuin keskusvastapuoli) kohdistetaan asianmukaisia ja tuloksellisia toimia, joilla lievennetään tai käsitellään kriisitilannetta koordinoidusti ja johdonmukaisesti. Näin ollen on asianmukaista, että unioni laatii tarvittavan lainsäädännöllisen kehyksen näiden tavoitteiden turvaamiseksi unionin tasolla ja jäsenvaltioiden tasolla. 2.3.Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen perussopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi. Kaatuneeseen keskusvastapuoleen olisi periaatteessa sovellettava maksukyvyttömyysmenettelyjä kuten mihin tahansa muuhun yritykseen. Keskusvastapuolet ovat kuitenkin keskeisiä rahoitusmarkkinoiden infrastruktuureja, jotka ovat voimakkaasti kytköksissä lukuisiin rahoitusalan toimijoihin, joiden puolesta ne keskittävät riskejä. Keskusvastapuolten tarjoamien kriittisten palvelujen vieminen näiltä toimijoilta voisi aiheuttaa vakavia seurauksia rahoitusvakaudelle ja laajemmin taloudelle. Tämän lieventämiseksi on perusteltua edellyttää asianmukaisia valmiussuunnitelmia hallitun elvytyksen ja kriisinratkaisun varalta ja myöntää viranomaisille kriisinratkaisuvaltuudet, jotta toiminta voidaan järjestää nopeasti uudelleen, jos se on tarpeen. Koska keskusvastapuolen kaatumisen merkitystä järjestelmän kannalta ei voida määrittää täysin varmasti ennakolta, ehdotettua kehystä olisi sovellettava periaatteessa kaikkiin keskusvastapuoliin niiden koosta ja monitahoisuudesta riippumatta. Suurin osa EU:n alueelle sijoittautuneista keskusvastapuolista tarjoaa palveluja määritysosapuolille ja asiakkaille kaikkialla EU:ssa ja jotkut jopa sen ulkopuolella, ja niiden vaikeudet tai kaatuminen voisivat tuntua maailmanlaajuisesti. Elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmat olisikin räätälöitävä kunkin keskusvastapuolen riskiprofiilia vastaaviksi. Poikkeuksellisten toimien, joita viranomaiset toteuttavat rahoitusvakauden säilyttämiseksi ja veronmaksajien suojaamiseksi, olisi aina oltava kaikilta osin perusteltuja ja oikeasuhteisia eivätkä ne saisi mennä pidemmälle kuin on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. Lisäksi niiden olisi oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan kanssa sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut suhteessa valtuuksiin rajoittaa omistusoikeutta. Toimet olisi toteutettava niin, että asianomaisia sidosryhmiä ei kohdella huonommin kuin tilanteessa, jossa keskusvastapuolta ei purettaisi, vaan siihen sovellettaisiin sen tappioiden jakamista koskevien toimintasääntöjen nojalla mahdollisia lisätoimia tai maksukyvyttömyysmenettelyä. 2.4.Sääntelytavan valinta Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artiklassa annetaan mahdollisuus hyväksyä säädöksiä sekä asetusten että direktiivien muodossa. Tässä yhteydessä päädytään antamaan asetus seuraavista syistä. Ensinnäkin asetuksella voitaisiin parhaiten täydentää ja hyödyntää markkinarakenneasetuksessa noudatettua lähestymistapaa. Markkinarakenneasetuksessa säädetään keskusvastapuolia koskevista vakavaraisuusvaatimuksista. Keskusvastapuolia koskevat uudet vaatimukset, jotka koskevat kattavien elvytysjärjestelyjen laatimista, perustuvat markkinarakenneasetuksen tavoitteisiin ja säännöksiin keskusvastapuolten häiriönsietokyvyn varmistamiseksi. Näistä säätäminen jollakin muulla säädösmuodolla (direktiivi) olisi epäjohdonmukaista ja edellyttäisi, että jäsenvaltiot säätävät lakeja osa-alueella, jota muutoin säännellään suoraan EU:n lainsäädännöllä. Säännöksiä, joiden mukaan viranomaisilla on oltava kohdennetut valtuudet ja välineet, jotta ne voivat tarvittaessa purkaa keskusvastapuolen tuloksellisesti ja hallitusti rahoitusvakauden ylläpitämiseksi, jos markkinarakenneasetuksen vaatimukset ja elvytysjärjestelyt pettävät, ei sovelleta keskusvastapuolten toiminnan jatkuvuuden turvaamiseen, vaan ne koskevat niiden kriittisten toimintojen elinkelpoisuuden turvaamista siten, että nämä toiminnot täyttävät edelleen markkinarakenneasetuksen vaatimukset ja tavoitteet (saman oikeussubjektin sisällä tai muussa muodossa). Näin ollen tätä koskevat säännökset olisi annettava samassa säädösmuodossa kuin markkinarakenneasetus. Toisekseen asetuksessa yhteinen lähestymistapa ja yhteinen sääntökirja välittyisi parhaiten viranomaisille ja vältettäisiin toisistaan poikkeavat kansalliset säännöt ja mahdollinen oikeudellinen epävarmuus, joita ne voivat aiheuttaa erityisesti rajatylittävissä yhteyksissä, kuten edellä esitettiin. Myös mahdollinen kansainvälinen yhteistyö sekä liiketoiminnan harjoittaminen EU:n kanssa ja EU:n sisällä helpottuisi, kun EU:ssa olisi yhdenmukainen järjestelmä. Kun lisäksi otetaan huomioon, että EU:n keskusvastapuolen kaatuminen voi mahdollisesti vaikuttaa kaikkien EU:n jäsenvaltioiden rahoitusjärjestelmään, yhdenmukainen kehys lieventäisi vahingollista epävarmuutta olosuhteista, joissa eri jäsenvaltioiden viranomaiset käsittelevät keskusvastapuolen kaatumista, ja auttaisi palauttamaan luottamusta rasittuneilla markkinoilla. Kolmanneksi keskusvastapuolen kaatumisen todennäköisyyttä pidetään niiden liiketoimintamallien vuoksi yleensä paljon pienempänä kuin pankkien. Erikokoiset ja riskiprofiililtaan erilaiset pankit voivat kaatua erilaisissa skenaarioissa, kaatumisen mittasuhteet voivat olla erilaisia ja näin ollen kaatuminen edellyttää laajempaa kriisinratkaisuvälineiden (ja poikkeuksien) valikoimaa, kun taas keskusvastapuoli kaatuu todennäköisemmin syistä, jotka ovat tiedossa etukäteen (määritysosapuolten maksukyvyttömyys tai vakava toimintahäiriö) ja joita voidaan hallita selkeämmällä välineistöllä. Tämä rajoitetumpi sovellettavuus ja tarve ottaa huomioon yhtä suuri määrä vaihtoehtoja merkitsee näin ollen sitä, että tavoitteet voidaan saavuttaa paremmin asetuksella, vaikka tietty joustavuus onkin tarpeen, jotta viranomaiset voivat reagoida kulloisiinkin olosuhteisiin. Neljänneksi keskusvastapuolia on EU:ssa paljon pienempi määrä kuin pankkeja, ja keskusvastapuolten yritysrakenteet ja tapa, jolla ne tarjoavat palveluja valtioiden rajojen yli, poikkeavat rajojen yli toimivista pankkikonserneista. Viimeksi mainitut perustavat usein tytäryrityksiä ja sivuliikkeitä eri lainkäyttöalueille palvelemaan asiakkaita, hankkimaan omaisuutta, hankkimaan varoja jne., jolloin on perusteltua ottaa paikallinen lainsäädäntö paremmin huomioon kriisinratkaisupäätösten täytäntöönpanossa. Keskusvastapuolten tapauksessa palveluiden tarjoaminen on vähemmän hajautettua ja se tapahtuu keskitetysti yhdeltä lainkäyttöalueelta toisille ilman välikätenä olevia tytäryrityksiä tai sivuliikkeitä. Tämä puoltaa asetuksen antamista, jotta voidaan varmistaa, että päätöksiä sovelletaan yhdenmukaisesti kaikilla lainkäyttöalueilla. 3.INTRESSITAHOJEN KUULEMINEN JA VAIKUTUSTEN ARVIOINTI 3.1.Sidosryhmien kuuleminen Euroopan komissio toteutti 5. lokakuuta ja 28. joulukuuta 2012 välisenä aikana julkisen kuulemisen muiden laitosten kuin pankkien mahdollisesta elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä. Komissio halusi selvittää, tarvittiinko elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelyjä erityisesti keskusvastapuolia, arvopaperikeskuksia ja vakuutusyrityksiä varten. Vastauksia saatiin 67.

Kuulemisessa kävi ilmi, että etusijalle olisi asetettava EU:n laajuisen keskusvastapuolten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevan kehyksen laatiminen. G20-ryhmän vaatimusta, jonka mukaan vakioiduille OTC-johdannaisille on tehtävä keskusvastapuolimääritys, pidettiin painavana perusteena toimien toteuttamiselle. Vastaajat katsoivat yleisesti, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin tapaan keskusvastapuoliin sovellettavalla kehyksellä olisi varmistettava niiden kriittisten toimintojen jatkuminen, minimoitava veronmaksajien altistuminen keskusvastapuolten tappioille ja parannettava keskusvastapuolten määritysosapuolten ja asiakkaiden oikeusvarmuutta. Lähes kaikki sidosryhmät olivat yhtä mieltä siitä, että rahoitusvakauden säilyttämiseksi keskusvastapuolten keskeisten toimintojen jatkumista olisi pidettävä ensisijaisena tavoitteena. Monet katsoivat, että vaikka on tärkeää varmistaa, että keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelyt ovat uskottavia ja kestäviä, jäsenille tai osapuolille ei saisi muodostua kohtuutonta rasitusta merkittävän määritysosapuolen maksukyvyttömyydestä aiheutuvasta mahdollisesti merkittävien velkojen kattamisesta eikä varsinkaan keskusvastapuolen sisäisen riskienhallinnan virheistä. Sidosryhmät olivat laajalti sitä mieltä, että tämä edellyttää pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin välineiden räätälöintiä keskusvastapuolten liiketoimintamallien erityispiirteisiin. 3.2.Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö Sidosryhmien kuulemisen lisäksi komissio on osallistunut keskusteluihin ja näkemystenvaihtoon, jotka ovat olleet pohjana maksujärjestelmä- ja markkinainfrastruktuurikomitean (CPMI) ja kansainvälisen arvopaperimarkkinavalvojien yhteisön (IOSCO) raportille rahoitusmarkkinoiden infrastruktuurien elvytystä koskevista ohjeista. Komissio on osallistunut myös muiden pankkialan ulkopuolisten rahoituslaitosten kriisinratkaisuun liittyvään finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän (FSB) työhön, myös viimeisimpiin keskusteluihin ohjeiden joidenkin osien jalostamisesta, jotta viranomaiset voivat laatia tuloksellisia kriisinratkaisustrategioita. Laatiessaan raportteja, joissa ne ehdottavat elvytystä ja kriisinratkaisua koskevia ohjeita, sekä CPMI/IOSCO että FSB ovat pyytäneet intressitahoja ottamaan kantaa niiden ohjeluonnoksiin ja julkaisseet saamansa vastaukset. Kaiken kaikkiaan nämä kansainvälisen tason keskustelut rahoitusmarkkinoiden infrastruktuureista vahvistavat komission omassa kuulemisessa esitetyt näkemykset ja tarjoavat hyödyllistä palautetta ehdotettujen vaihtoehtojen ja kriisinratkaisuvälineiden suhteellisista eduista. Komission yksiköt ovat lisäksi pitäneet neljä kokousta jäsenvaltioiden asiantuntijoiden kanssa keskustellakseen FSB:n ja CPMI:n/IOSCO:n tekemästä kansainvälisestä työstä, kiistanalaisimmista linjavalinnoista sekä ehdotuksen soveltamisalasta ja luonteesta. Jäsenvaltioiden asiantuntijat yleisesti hyväksyivät komission ehdottaman linjauksen, joka perustuu kansainväliseen ohjeistukseen sekä markkinarakenneasetukseen ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin. 3.3.Vaikutustenarviointi Komissio on tehnyt vaikutustenarvioinnin merkityksellisistä toimenpidevaihtoehdoista. Vaihtoehtoja arvioitiin suhteessa keskeisiin tavoitteisiin, jotka ovat rahoitusvakauden turvaaminen, luottamus keskusvastapuoliin, koko yhteiskunnalle ja erityisesti veronmaksajille aiheutuvien tappioiden minimointi ja sisämarkkinoiden vahvistaminen keskusvastapuolten tarjoamien palvelujen osalta samalla säilyttäen tasapuoliset toimintaedellytykset. Vaikutustenarviointilautakunta hyväksyi vaikutustenarvioinnin 6. toukokuuta 2015. Lautakunta antoi suosituksia parannuksiksi. Vaikutustenarviointia tarkennettiin näiden suositusten pohjalta. Erityisesti perusteltiin EU:n tason toimien tarvetta ja esitettiin vaihtoehtojen määrittämistä ja arviointia koskevaa lisätietoa. Arvioidut vaihtoehdot ja tehdyt päätelmät käytiin myös läpi suhteessa viimeisimpiin ohjeisiin, joita käynnissä olevan kansainvälisen työn tuloksena on annettu. Komissio on seurannut tiiviisti tätä työtä. Säädösehdotus vastaa kaikilta osin viimeisimpiä finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän (FSB) ja G20-ryhmän keskusteluja ja linjauksia. Vaikutusten arvioinnissa tultiin EU:n tason toimista siihen tulokseen, että ne ovat välttämättömiä, koska keskusvastapuolten liiketoiminta on luonteeltaan rajatylittävää ja se luo sisämarkkinoilla yhteyksiä monien taloudellisten toimijoiden, vastapuolten ja asiakkaiden välille. Ne välineet, joita jäsenvaltioiden viranomaiset voivat tällä hetkellä käyttää, jos keskusvastapuolilla on huomattavia ongelmia, jotka voivat vaarantaa niiden elinkelpoisuuden, ovat riittämättömiä. Jäsenvaltioiden erilainen suhtautuminen keskusvastapuolten mahdollisten vakavien ongelmien lieventämiseen tai torjumiseen voi viime kädessä johtaa talouden kannalta kriittisten toimintojen keskeytymiseen ja laajempaan rahoitusmarkkinoiden epävakauteen. EU:n tason toimet ovat välttämättömiä, jotta jäsenvaltioiden viranomaisilla olisi asianmukaiset, kaikkialla unionissa täytäntöönpanokelpoiset välineet ja valtuudet käsitellä lainkäyttöalueellaan sijaitsevien keskusvastapuolten kaatumiset ja varmistaa toimiva viestintä kaikkien asianomaisten viranomaisten välillä, olivatpa ne samassa tai eri jäsenvaltiossa. Asianmukaisen elvytys- ja kriisinratkaisusuunnittelun olisi autettava varmistamaan, että kustannuksia eivät kanna veronmaksajat vaan keskusvastapuoleen yhteydessä olevat markkinatoimijat (velkojat, määritysosapuolet, niiden asiakkaat) oikeasuhteisella ja syrjimättömällä tavalla. Jotta voitaisiin vastata kysymykseen, miten voidaan varmistaa keskusvastapuolten kriisinratkaisu kohtuuajassa ja luotettavasti, vaikutustenarvioinnissa tarkasteltiin eri vaihtoehtoja, jotka liittyvät siihen, mikä laukaisee kriisinratkaisun käynnistämisen, ja vaihtoehtoja, jotka liittyvät kriisinratkaisun välineisiin ja valtuuksiin, joita viranomaisille olisi annettava. Vaikutustenarvioinnissa todettiin, että normatiiviset kriisinratkaisun käynnistimet, kuten tiettyjen vaatimusten rikkominen, toisi kriisinratkaisukehykseen läpinäkyvyyttä, kun kaikille sidosryhmille olisi etukäteen selvää, milloin mahdollinen julkinen toimenpide käynnistyisi. Normatiiviset käynnistimet eivät kuitenkaan sovellu, koska olisi vaikeaa määrittää yhtä indikaattoria tai indikaattoreiden yhdistelmää, joka voi selvästi ennustaa tulevia rahoitusvakauden vaarantavia tapahtumia. Normatiiviset käynnistimet antaisivat yhteisöille myös mahdollisuuden ”pelata järjestelmällä” eli toteuttaa käynnistimiin liittyviä toimenpiteitä, jotka vaarantaisivat käynnistimien pätevyyden. Lisäksi keskusvastapuolet voisivat kaatua, vaikka ne eivät täyttäisi tiettyjä normatiivisia ehtoja. Tällöin kriisinratkaisu ei olisi käytettävissä vaihtoehtona, jolla voitaisiin toteuttaa hallittu uudelleenjärjestely tai alasajo. Nämä ongelmat vältetään joustavammilla käynnistimillä, joissa päätös kriisinratkaisun käynnistämisestä jätetään viranomaisille ja annetaan niille valtuudet toteuttaa nopeasti ja määrätietoisesti toimia, joilla järjestelmän kannalta merkittävä keskusvastapuoli, joka on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu, puretaan ennen kuin siitä tulee maksukyvytön. Vaikutustenarvioinnissa päädyttiin siihen, että joustavammat käynnistimet ovat paras vaihtoehto. Siinä kuitenkin korostettiin, että on tärkeää varmistaa, että viranomaiset käyttävät kriisinratkaisuvälineitä ainoastaan, jos keskusvastapuoli on lähellä kaatumista eikä sen elinkelpoisuutta voida palauttaa eikä yleistä rahoitusvakautta varmistaa muilla toimenpiteillä, ja ennen kaikkea, että on yleisen edun mukaista asettaa keskusvastapuoli kriisinratkaisuun, sen sijaan että se asetetaan tavanomaiseen alasajo- tai maksukyvyttömyysmenettelyyn. Kriisinratkaisun välineiden ja valtuuksien osalta vaikutustenarvioinnissa tultiin siihen tulokseen, että kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava yhdenmukainen, mutta ei kaikenkattava eikä määräävä välineistö, joka antaa viranomaisille tarvittavaa harkintavaltaa ottaa huomioon mahdollisen kriisin olosuhteet. Ei-sitovissa kriisinratkaisusuunnitelmissa esitettäisiin, miten yhteisö voitaisiin mahdollisesti purkaa erilaisissa skenaarioissa. Vaihtoehtona oli, että viranomaisille annetaan kaikenkattava määräävä välineistö ja määrätään välineiden käyttöjärjestys. Tämä vaihtoehto hylättiin, koska se voisi vaarantaa kriisinratkaisun toimivuuden rajoittamalla viranomaisten mahdollisuuksia vastata muuttuvan kriisitilanteen erityispiirteisiin joustavasti. Pidettiin epätodennäköisenä, että voitaisiin kehittää kaikkiin kriisiskenaarioihin soveltuvat, täydellisesti yhteensopivat kriisinratkaisuvälineet ja niiden käyttöä koskeva hierarkia. Näin ollen vaarana olisi, että hahmotellut kriisinratkaisutoimenpiteet eivät soveltuisi ratkaistavana olevien konkreettisten ongelmien käsittelyyn. Välineiden osalta vaikutustenarvioinnissa todettiin, että kansainvälisten linjausten mukaisesti laadittujen välineiden kattava käyttö sekä elvytyksessä että kriisinratkaisussa minimoisi veronmaksajille aiheutuvat kustannukset ja varmistaisi parhaiten markkinakurin toteutumisen ennakolta. Niiden avulla myös tappiot voitaisiin jakaa kaikille keskusvastapuolen sidosryhmille tavalla, joka luo markkinatoimijoille etukäteen varmuutta ja on mahdollisimman tasapuolinen. Eri vaihtoehdot voivat vaikuttaa markkinatoimijoihin eri tavoin, mutta kriisinratkaisun keskeisenä tavoitteena on, että markkinatoimijat eivät joudu huonompaan asemaan kuin siinä tilanteessa, jossa keskusvastapuolta ei olisi purettu, vaan siihen olisi sovellettu sen tappioiden jakamista koskevien toimintasääntöjen nojalla mahdollisia lisätoimia tai maksukyvyttömyysmenettelyä. Eräiden muiden välineiden, kuten sen, että pyydettäisiin keskusvastapuolia ja määritysosapuolia kerryttämään lisää ennalta rahastoituja varoja tappioiden kattamiseen ja varojen täydentämiseen, ei katsottu tosiasiallisesti parantavan markkinakuria, tai niiden katsottiin olevan suhteettoman kalliita siihen nähden, kuinka epätodennäköistä niiden käyttö on. Parhaaksi arvioitujen vaihtoehtojen katsottiin näin ollen vaikuttavan myönteisesti rahoitusvakauden ylläpitämiseen ja laajempaan rahoitusjärjestelmään kohdistuvaan luottamukseen, eikä niiden katsottu aiheuttavan tarpeettomia tai kohtuuttomia kustannuksia, jotka voisivat vakavasti haitata laajempaa talouskasvua. 3.4.Perusoikeudet Kuten pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi ennen sitä, keskusvastapuolia koskeva kehys on täysin sopusoinnussa perusoikeuskirjan kanssa. Kriisinratkaisutoimet voivat aiheuttaa muutoksia keskusvastapuolten omistajien ja määritysosallistujien varoihin ja oikeuksiin, mutta perusoikeuskirjan 52 artiklan mukaan oikeuksia ja vapauksia voidaan rajoittaa. Kuten perusoikeuskirjassa edellytetään, tällaisista oikeuksien ja vapauksien rajoituksista säädetään asetuksessa, niissä kunnioitetaan kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä ja niitä sovelletaan ainoastaan, kun se on todella välttämätöntä unionin tunnustamien yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Unionin tuomioistuin on todennut rahoitusvakauden turvaamisen olevan yleisen edun mukaista, mikä oikeuttaa perusoikeuksien ja -vapauksien rajoittamisen perussopimuksen nojalla, kunhan rajoitukset ovat oikeasuhteisia ja soveltuvat haluttujen tavoitteiden saavuttamiseen. Sidosryhmät voivat myös hakea muutosta kriisinratkaisua koskevien päätöksien osiin, jotka vaikuttavat niihin, ja niillä on oikeus korvaukseen, jos ne joutuvat huonompaan asemaan kuin siinä tilanteessa, jossa keskusvastapuolta ei olisi purettu, vaan siihen olisi sen tappioiden jakamista koskevien toimintasääntöjen nojalla sovellettu mahdollisia lisätoimia tai maksukyvyttömyysmenettelyä. 3.5.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Edellä esitetyillä toimintavaihtoehdoilla ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. Ehdotus edellyttäisi, että Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen (EAMV) i) laatii viisi teknistä standardia ja kaksi ohjetta ja ii) osallistuu kriisinratkaisukollegioihin (yhdessä Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) kanssa), tekee päätökset tapauksissa, joissa esiintyy erimielisyyttä, ja huolehtii sitovasta sovittelusta. Tekniset standardit on määrä toimittaa 12 kuukautta asetuksen voimaantulon jälkeen. Ehdotetut EAMV:n tehtävät eivät edellytä uusien virkojen perustamista, vaan ne voidaan hoitaa nykyisin resurssein, useimmissa tapauksissa sen työn pohjalta, jonka EPV on jo tehnyt elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä annetun direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä. EAMV:n tehtäviä valmistelisi myös vasta perustettu EAMV:n kriisinratkaisukomitea, johon EPV:n toimivaltaiset viranomaiset kutsutaan osallistumaan tarkkailijoina. Näin voidaan maksimoida olemassa olevien resurssien käyttö.

4.LISÄTIEDOT 4.1.Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt Asetuksen tultua voimaan oikeasuhteisten elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien laatiminen ja kehittäminen sekä keskusvastapuolten ja viranomaisten näiden suunnitelmien perusteella toteuttamat toimenpiteet ovat konkreettinen keskipitkän aikavälin indikaattori, jota voidaan seurata. Jos keskusvastapuoli on vaikeuksissa, muita seurattavia indikaattoreita olisivat se, ottaako keskusvastapuoli elvytyssuunnitelmansa käyttöön ja milloin ja miten se sen tekee, ja se milloin ja miten valvontaviranomaiset toteuttavat toimia kehyksessä niille myönnettyjen varhaisen tilanteeseen puuttumisen valtuuksin. Jos keskusvastapuoli kaatuu ja kriisinratkaisun edellytykset täyttyvät, seurattaisiin, milloin kriisinratkaisuviranomaiset puuttuvat asiaan, mitä välineitä ne käyttävät ja miten tappiot jaetaan yksityisten sidosryhmien kesken. Kolmen vuoden kuluttua voitaisiin tutkia tiettyjen säännösten toimivuutta ja tehdä yleisempi uudelleentarkastelu. Tässä yhteydessä voitaisiin tarvittaessa hienosäätää seurantaa ja arviointia järjestelmästä saatujen käytännön kokemusten pohjalta. 4.2.Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset 4.2.1.Soveltamisala ja tavoitteet Ottaen huomioon keskusvastapuolten toiminnan ja niiden keskeisen roolin rahoitusmarkkinoilla soveltamisalaan kuuluvat kaikki EU:n alueelle sijoittautuneet keskusvastapuolet. Asetuksessa annetut valtuudet ja välineet olisivat näin ollen käytettävissä kaikkien keskusvastapuolten osalta riippumatta niiden koosta, sidoksista tai muista ominaisuuksista. Oikeasuhteisuudesta kuitenkin huolehdittaisiin, sillä elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien on oltava kullekin keskusvastapuolelle räätälöityjä ja niissä on otettava asianmukaisella tavalla huomioon keskusvastapuolen merkitys järjestelmän kannalta. Viranomaisten olisi käytettävä varhaisen tilanteeseen puuttumisen ja kriisinratkaisun valtuuksia aina oikeassa suhteessa ja perustellusti. Tavoitteena on ensinnäkin pyrkiä keskusvastapuolten hallittuun elvytykseen erilaisissa talousvaikeusskenaarioissa panemalla täytäntöön luotettavat ja kattavat elvytyssuunnitelmat, joista on sovittu keskusvastapuolen ja sen määritysosapuolten välillä. Toisekseen, jos tämä ei riitä ja kriisinratkaisun edellytykset täyttyvät, viranomaisten olisi toteutettava pikaisesti toimia, joilla turvataan rahoitusvakaus ja keskusvastapuolen kriittisten toimintojen jatkuminen sekä veronmaksajien mahdollisimman pitkälle menevä suojelu. Kriisinratkaisun yhteydessä viranomaisten toimien olisi perustuttava siihen oletukseen, että keskusvastapuolten omistajat, velkojat ja vastapuolet kattavat tappiot maksukyvyttömyysmenettelyssä sovellettavan saamisten ensisijaisuusjärjestyksen mukaisesti, johto vaihdetaan ja saatetaan vastuuseen mahdollisista laittomuuksista kansallisen lainsäädännön nojalla. Keskusvastapuolen elvytystä ja kriisinratkaisua ei niiden oikeudellisen ja yhtiörakenteen vuoksi välttämättä tarvitse ulottaa laajempiin ryhmiin, joiden osa keskusvastapuoli mahdollisesti on. Jos se on tarkoituksenmukaista edellä mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi, keskusvastapuolten emoyrityksiin voidaan kuitenkin soveltaa tiettyjä valtuuksia. Näitä ovat esimerkiksi viranomaisten mahdollisuus päättää tapauskohtaisesti, että elvytyssuunnitelmien olisi koskettava emoyrityksiä. 4.2.2.Kriisinratkaisuviranomaisten ja kriisinratkaisukollegioiden nimeäminen Keskusvastapuolia varten on nimettävä kriisinratkaisuviranomaiset, joilla on yhdenmukaiset valtuudet toteuttaa kaikki jäljempänä mainitut varautumis- ja kriisinratkaisutoimet. Viranomaiset voivat olla keskuspankkeja, toimivaltaisia ministeriöitä, keskusvastapuolten suhteen toimivaltaisia viranomaisia (eli valvontaviranomaisia) tai muita hallintoviranomaisia. Jos valtuudet annetaan jollekin olemassa olevalle viranomaiselle, niillä olisi oltava kriisinratkaisutoimissa toiminnallinen riippumattomuus. Jos valtuudet on useilla viranomaisilla, tehtävät olisi jaettava selkeästi. Nimetyille elimille on annettava lakisääteinen tehtävä varmistaa kriisinratkaisun edellytysten täyttyessä keskusvastapuolten hallittu kriisinratkaisu rahoitusvakautta ja veronmaksajia suojaten. Viranomaisella voi olla samanlaisia tehtäviä muihin rahoituslaitoksiin liittyen. Jos jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä sitä edellytetään, tuomioistuimet voivat olla mukana keskusvastapuolen kriisinratkaisuun asettamista koskevan päätöksen hyväksymisessä edellyttäen, että menettely on nopea. Keskusvastapuolten kriisinratkaisuviranomaisten on perustettava kutakin keskusvastapuolta varten kriisinratkaisukollegio, jonka puheenjohtajana kriisinratkaisuviranomainen toimii. Näin otetaan ennakkotapauksena huomioon markkinarakenneasetuksessa kollegioille annetut tehtävät sekä kriisinratkaisutoimien mahdolliset vaikutukset määritysosapuoliin ja muihin sidosryhmiin. Kriisinratkaisukollegioiden kokoonpano vastaa pitkälti markkinarakenneasetuksessa säädettyjen kollegioiden kokoonpanoa. Keskusvastapuolen kriisinratkaisuviranomaisen lisäksi kollegiossa olisi oltava jäseninä määritysosapuolten, keskusvastapuolten, arvopaperikeskusten ja markkinapaikkojen toimivaltaiset viranomaiset, jotka ovat edustettuina markkinarakenneasetuksen mukaisessa kollegiossa, sekä asiaankuuluvat keskuspankit ja Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen (EAMV). Lisäksi muina jäseninä olisi oltava niiden määritysosapuolten kriisinratkaisuviranomaiset, joiden toimivaltaiset viranomaiset ovat jäseninä, kunkin sellaisen emoyrityksen toimivaltainen viranomainen (jos eri), johon kriisinratkaisusuunnitelmia sovellettaisiin, toimivaltaiset ministeriöt, joille on annettu erityistehtävä keskusvastapuolten kriisinratkaisussa, sekä Euroopan pankkiviranomainen (EPV). Nykyisten markkinarakenneasetuksen mukaisten kollegioiden ja uusien kriisinratkaisukollegioiden olisi yhdessä hoidettava jäljempänä kuvailtuja erityistehtäviä, jotka ehdotetussa asetuksessa niille annetaan. 4.2.3.Valmistautuminen – elvytyssuunnitelmat Asetuksen mukaan keskusvastapuolten on laadittava elvytyssuunnitelmia kaikkien sellaisten rahoitusvaikeuksien varalta, joihin keskusvastapuolten maksukyvyttömyyden hallintaan varaamat resurssit ja muut markkinarakenneasetuksessa vaaditut keinot eivät riitä. Suunnitelmissa olisi varauduttava skenaarioihin, joissa määritysosapuolista tulee maksukyvyttömiä (maksukyvyttömyystapahtumat) tai joissa toteutuu muita riskejä ja tappioita (muut tapahtumat). Lainsäädännössä ei säädettäisi täsmällisiä olosuhteita, joissa suunnitelmat olisi käynnistettävä, vaan keskusvastapuolten edellytetään laativan sopivia indikaattoreita, jotka kertovat määritysosallistujille ja viranomaisille, milloin tämä tapahtuu. Suunnitelmissa ei tulisi nojautua mihinkään poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen, vaan siinä olisi esitettävä, miten olisi mahdollista käyttää keskuspankkien vakioehtojen mukaisesti tarjoamia järjestelyjä. CPMI:n/IOSCON:n ohjeiden mukaan suunnitelmien olisi oltava niiden kannalta, joita ne koskevat, kattavia, tuloksellisia, läpinäkyviä ja mitattavia, ja niissä olisi asetettava asianmukaisia kannustimia ja minimoitava kielteiset vaikutukset kaikkiin sidosryhmiin ja rahoitusjärjestelmään laajemmin. Keskusvastapuolet voivat näitä periaatteita noudattaen määrittää asianmukaisen valikoiman vaihtoehtoja ja elvytysvälineitä. Näitä ovat muun muassa välineet, joilla keskusvastapuolen positiokanta uudelleentäsmäytetään purkamalla sopimukset niin, että niiden voimassaolo lakkautetaan ja tappiot ja voitot selvitetään; tehdään jäljellä olevien määritysosapuolten kesken vapaaehtoisia sopimuksia, kuten huutokauppoja, joissa ne vapaaehtoisesti ottavat haltuunsa positioita; tai järjestetään lisävaroja vaatimalla määritysosapuolilta lisävaroja asetettuun enimmäismäärään asti (käteispyynnöt); ja alennetaan määritysosallistujille suoritettavia maksuja johdannaissopimuksesta saadun taloudellisen hyödyn seurauksena (vaihtelumarginaalin pienentäminen). Asetuksessa ei säädetä, mitä vaihtoehtoja elvytyssuunnitelmiin olisi sisällytettävä, eikä suljeta vaihtoehtoja pois. Siinä edellytetään kuitenkin, että suunnitelmat muodostuvat keskusvastapuolten ja niiden määritysosapuolten sopimista järjestelyistä. Näin voidaan parantaa suunnitelmien toimivuutta kaikissa tapauksissa, kun määritysosapuolet sitoutetaan toimimaan ennalta sovittujen toimintasääntöjen mukaisesti, jos ne aktivoidaan, riippumatta siitä, millä lainkäyttöalueella määritysosapuolet sijaitsevat. Määritysosapuolten edellytetään tiedottavan asiakkailleen kattavasti, miten ne siirtävät asiakkailleen mahdolliset tappiot tai kulut, jotka aiheutuvat siitä, että keskusvastapuoli käyttää elvytysvälineitä. Elvytyssuunnitelmat on annettava keskusvastapuolten toimivaltaisten viranomaisten tarkastettaviksi. Ottaen huomioon suunnitelman mahdolliset vaikutukset määritysosapuoliin ja muihin sidosryhmiin markkinarakenneasetuksen mukaisesti perustetun kollegion tulisi osallistua prosessiin. Esimerkiksi arvio suunnitelman riittävyydestä tulisi hyväksyä kollegion yhteisellä päätöksellä. Jos yhteistä päätöstä ei synny, Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen (EAMV) voi toteuttaa sitovan sovittelun toimeksiantonsa mukaisesti (asetuksen (EU) N:o 1095/2010 19 artiklan 3 kohta). 4.2.4.Valmistautuminen – kriisinratkaisusuunnitelmat ja purkamismahdollisuuksien arvioinnit Kriisinratkaisusta vastaavien viranomaisten on laadittava kriisinratkaisusuunnitelmia keskusvastapuolten saneerauksesta sekä siitä, miten niiden kriittisiä toimintoja pidetään yllä, jos ne kaatuvat. Kuten elvytyssuunnitelmissa näissäkin suunnitelmissa on varauduttava sekä maksukyvyttömyys- että muihin skenaarioihin, eikä niissä saa olettaa, että käytettävissä on muuta poikkeuksellista julkista rahoitustukea kuin keskuspankkien vakioehtojen mukaisesti tarjoamia järjestelyjä. Suunnitelmissa olisi kuvattava kriisinratkaisuvaltuuksia ja -välineitä, joita viranomaiset käyttävät keskusvastapuolen täyttäessä kriisinratkaisun edellytykset. Valtuuksissa ja välineissä olisi otettava huomioon keskusvastapuolen liiketoimintamalli, markkinaosuus ja merkitys koko järjestelmän kannalta maassa, johon se on sijoittautunut, sekä muissa jäsenvaltioissa ja kolmansissa maissa, ja ne olisi suhteutettava näihin tekijöihin. Suunnitelma ei ole sitova, mutta viranomaisen olisi asianmukaisesti perusteltava poikkeaminen siitä kriisinratkaisuvaiheessa. Viranomaisten olisi kriisinratkaisusuunnittelun osana arvioitava myös keskusvastapuolen yleiset purkamismahdollisuudet ja puututtava mahdollisiin purkamisen esteisiin. Näin ollen niillä olisi oltava valtuudet vaatia esimerkiksi, että keskusvastapuoli muuttaa tiettyjä liiketoimintakäytäntöjä, toiminnallisia tai oikeudellisia rakenteita tai konsernin sisäisiä sopimuksia, jotka saattaisivat haitata kriisinratkaisua, tai tapauskohtaisesti lisää tappioiden kattamiseen ennalta rahastoituja varoja. Kuten elvytyssuunnitelmien tapauksessa, toimien mahdolliset vaikutukset määritysosapuoliin ja sidosryhmiin merkitsevät, että kriisinratkaisukollegioiden olisi oltava mukana laatimassa kriisinratkaisusuunnitelmaa ja sopimassa mahdollisista toimenpiteistä, joilla puututaan purkamismahdollisuuksiin. Kriisinratkaisukollegiolta olisi edellytettävä, että se saa aikaan yhteisen päätöksen molemmissa tapauksissa, ja jos näin ei tapahdu, EAMV voi toteuttaa sitovan sovittelun. 4.2.5.Varhainen puuttuminen tilanteeseen

Toimivaltaisille viranomaisille annetaan erityiset valtuudet puuttua keskusvastapuolten toimintaan siinä vaiheessa, kun niiden elinkelpoisuus on vaarassa mutta ne eivät ole vielä kaatumispisteessä tai kun niiden toiminta voi horjuttaa rahoitusjärjestelmän yleistä vakautta. Näillä valtuuksilla täydennetään markkinarakenneasetuksessa annettuja valtuuksia, ja ne ovat valvontavaihtoehto näissä olosuhteissa. Toimivaltaiset viranomaiset voivat esimerkiksi vaatia keskusvastapuolta toteuttamaan tiettyjä elvytyssuunnitelmaansa kuuluvia toimia tai pidättymään tällaisista toimista. 4.2.6.Kriisinratkaisun käynnistävät edellytykset Keskusvastapuoli olisi asetettava kriisinratkaisuun, jos sen kaatuminen on tapahtumassa tai todennäköisesti tapahtuu, jos kaatumista ei voida estää yksityisen sektorin keinoin ja jos kaatuminen vaarantaisi yleisen edun ja rahoitusjärjestelmän vakauden. Kuten finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä ohjeistaa finanssilaitosten kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijöistä laatimassaan asiakirjassa, keskusvastapuoli voidaan asettaa kriisinratkaisuun, vaikka kaikki nämä edellytykset eivät täyttyisikään, jos lisäelvytystoimenpiteiden soveltaminen voisi estää keskusvastapuolen kaatumisen mutta rahoitusvakaus saattaisi vaarantua tässä prosessissa. Keskusvastapuolen olisi katsottava olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan myös silloin, kun se tarvitsee poikkeuksellista julkista rahoitustukea, paitsi hyvin erityisissä tilanteissa. Kriisinratkaisuviranomainen arvioi, täyttyvätkö kaikki edellytykset. Ensimmäisen edellytyksen arvioinnin (onko keskusvastapuoli lähellä kaatumista tai onko sen kaatuminen todennäköistä) olisi kuitenkin oltava ensisijaisesti toimivaltaisen viranomaisen vastuulla. Yleisesti katsotaan, että toimivaltaisilla viranomaisilla on todennäköisemmin tarkka käsitys keskusvastapuolen taloudellisesta vakaudesta sen kaatumiseen asti. Arvioinnin voi kuitenkin tehdä myös kriisinratkaisuviranomainen edellyttäen, että sillä on kaikki tarvittavat tiedot. 4.2.7.Kriisinratkaisuvälineet ja -valtuudet Kriisinratkaisutoimet esitetään ennakolta kriisinratkaisusuunnitelmassa, ja ne olisi toteutettava niin, että ne eivät vahingoita laajempaa ryhmää, johon keskusvastapuoli saattaa kuulua. Kriisinratkaisuviranomaisen olisi voitava panna täytäntöön täyttämättä olevat keskusvastapuolelle annettavaa rahoitustukea koskevat sopimusvelvoitteet, kuten emoyrityksen takaukset, samalla tavalla kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Kriisinratkaisu olisi toteutettava useilla eri välineillä, joita voidaan käyttää yhdessä tai erikseen: i) keskusvastapuolen kaikkien toimintojen tai sen kriittisten toimintojen myynti, ii) julkisessa määräysvallassa olevan omaisuudenhoitoyhtiönä toimivan keskusvastapuolen perustaminen ja iii) tappioiden ja positioiden jakaminen määritysosapuolten kesken. Asetuksessa ei säädetä, mitä välineitä ja valtuuksia missäkin skenaariossa on käytettävä, vaan annetaan viranomaisen päättää niistä olosuhteiden perusteella, kuitenkin kriisinratkaisukollegion hyväksymän kriisinratkaisusuunnitelman mukaisesti, jos se on käytännössä mahdollista. Erilaiset tappioiden ja positioiden jakamisvaihtoehdot antaisivat kriisinratkaisuviranomaiselle keinoja uudelleentäsmäyttää keskusvastapuolen positiokanta, estää lisätappiot ja saada lisävaroja keskusvastapuolen pääomapohjan vahvistamiseen. Siitä riippuen, millaisia vaihtoehtoja keskusvastapuoli on valinnut ja markkinarakenneasetuksen mukainen kollegio hyväksynyt elvytyssuunnitelmien osaksi, tappioiden ja positioiden jakamisvälineissä, joita on keskusvastapuolen käytettävissä osana elvytyssuunnitelmaa ja kriisinratkaisuviranomaisen käytettävissä kriisinratkaisun aikana, voi olla päällekkäisyyttä. Kriisinratkaisu voidaan toteuttaa esimerkiksi niin, että kaatuvan keskusvastapuolen positiot huutokaupataan jäljellä olevien määritysosapuolten kesken, sopimukset puretaan osittain tai kokonaan, lähteviä vaihtelumarginaalimaksuja alennetaan edelleen, toteutetaan elvytyssuunnitelmiin sisältyvät käteispyynnöt tai keskusvastapuolen sisäisissä (toiminta)säännöissä kriisinratkaisuviranomaiselle nimenomaisesti varattu käteispyyntö, alaskirjataan keskusvastapuolen liikkeeseen laskemat pääoma- ja velkainstrumentit tai muut vakuudettomat velat tai muunnetaan velkainstrumentit tai muut vakuudettomat velat osakkeiksi. Asetuksessa ei myöskään suljeta pois mahdollisuutta, että kriisinratkaisuviranomaiset käyttäisivät muita vaihtoehtoja kriisinratkaisun periaatteiden mukaisesti ja saamisten ensisijaisjärjestystä täysimääräisesti kunnioittaen välttäen julkiset pelastustoimet, moraalikadon jne. Yksikään velkoja ei kuitenkaan saa joutua huonompaan asemaan kuin maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tällainen vaihtoehto voi olla, että viranomaiset hankkivat lisää yksityisiä varoja joko keskusvastapuolen sisältä (esim. käyttämällä muiden tuoteryhmien maksukyvyttömyysvaroja) tai ulkopuolisista lähteistä (esim. jakamalla määritysosapuolille lisää positioita vapaaehtoisuuden pohjalta). Jos nämä vaihtoehdot eivät ole käytettävissä tai voidaan osoittaa, että ne eivät riitä turvaamaan rahoitusvakautta, viimeisenä keinona voitaisiin harkita julkista pääomatukea tai tilapäistä julkista omistusta. Tällaisten julkisyhteisön toimenpiteiden olisi kuitenkin oltava sovellettavien valtiontukisääntöjen mukaisia. Niihin olisi kuuluttava keskusvastapuolen toimien uudelleenjärjestely, ja varat olisi voitava periä keskusvastapuolelta ajan mittaan takaisin. Vaikka se ei olekaan kriisinratkaisuväline, erillinen tilapäinen maksuvalmiustuki keskuspankilta voisi helpottaa kriisinratkaisua. Tällainen tuki edellyttäisi, että kriisinratkaisusuunnitelmissa olisi esitetty skenaariot, joissa kriisinratkaisussa oleva keskusvastapuoli voisi saada keskuspankilta likviditeettiä, ja viime kädessä se olisi itse keskuspankkien päätettävissä. 4.2.8.Kriisinratkaisua koskevat lisäsäännökset Jotta voidaan varmistaa, että kriisinratkaisua koskevien päätösten tekemisessä noudatetaan keskeisiä omistusoikeutta koskevia periaatteita, arvopaperi- ja yhtiöoikeutta sekä kansallisia perustuslaillisia järjestelyjä, asetus sisältää tarvittavat säännökset ja vaiheet, joita kriisinratkaisuviranomaisten olisi noudatettava ennen kriisinratkaisupäätösten tekemistä ja niitä tehdessään. Niihin kuuluu esimerkiksi sen varmistaminen, että keskusvastapuolen tase arvostetaan tarkasti ja että sidosryhmät saavat korvausta, jos ne joutuvat huonompaan asemaan kuin siinä tapauksessa, että keskusvastapuolta ei olisi purettu, vaan niihin olisi sovellettu mahdollisia lisätoimia tappioiden jakamista ja maksukyvyttömyyttä koskevien keskusvastapuolen sisäisten sääntöjen nojalla, ja menettelyvaiheet, joilla viranomaisten olisi ilmoitettava keskusvastapuolelle ja muille viranomaisille kriisinratkaisupäätöksistä. Kriisinratkaisun helpottamiseksi ja rahoitusvakauden turvaamiseksi kehykseen sisältyy myös mahdollisuus keskeyttää väliaikaisesti keskusvastapuolen tietyt velvollisuudet ja lykätä vastapuolten tavanomaisia oikeuksia päättää keskusvastapuolta koskevat liiketoimet vain siksi, että viranomaiset käyttävät keskusvastapuolen suhteen kriisinratkaisuvaltuuksia. Näiden toimien rinnalla annetaan asianmukainen suoja muille rahoitusmarkkinoiden infrastruktuureille suoritettaville maksuille sekä vakuus- ja nettoutusjärjestelyille samaan tapaan kuin pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä. 4.2.9.Kolmannet maat Keskusvastapuolen vaikeuksilla ja kaatumisella voi olla kansainvälisiä heijastusvaikutuksia, erityisesti jos sen määritysosapuolet ovat sijoittautuneet eri lainkäyttöalueelle kuin keskusvastapuoli. Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän (FSB) kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijöistä laatiman asiakirjan mukaan eri lainkäyttöalueilla olevien viranomaisten olisi tehtävä kriisinratkaisutapauksissa yhteistyötä sekä tunnustettava ja pantava täytäntöön toistensa kriisinratkaisutoimet, jotka kohdistuvat niiden alueella oleviin toimijoihin, varoihin tai velkoihin. Jotta kolmansissa maissa sijaitseviin määritysosapuoliin kohdistuvien EU:n viranomaisten toimien täytäntöönpanokelpoisuutta voitaisiin parantaa, keskusvastapuolten olisi edellytettävä varmistavan, että niiden elvytyssuunnitelmiin sisältyvät toimet ovat sitovia eri lainkäyttöalueilla. Tämä merkitsee sen varmistamista, että elvytysvaihtoehdot ovat sopimusvelvoite sen maan lainsäädännön mukaisesti, johon keskusvastapuoli on sijoittautunut, tai muulla tavoin sen osoittamista toimivaltaisille ja kriisinratkaisuviranomaisille, että suunnitelmien määräykset ovat täytäntöönpanokelpoisia, esimerkiksi kolmannen maan lainsäädännön nojalla. Tämä auttaisi kriisinratkaisuviranomaisia panemaan kriisinratkaisutilanteessa täytäntöön suunnitelmiin sisältyvät täyttämättä olevat velvoitteet. Lisäksi viranomaisten olisi tehtävä yhteistyötä kolmannen maan viranomaisen kanssa, jotta sen päätös, joka koskee sellaisia varoja tai sopimuksia, joihin sovelletaan kyseisen maan lakia, voidaan tunnustaa ja panna täytäntöön. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi tehtävä yhteistyötä kolmansien maiden viranomaisten kanssa yhteistyötä koskevien yksityiskohtien määrittämiseksi. Yksittäisellä keskusvastapuolella voi olla määritysosapuolia useissa jäsenvaltioissa tai kolmansissa maissa tai sen varoihin ja sopimuksiin voidaan soveltaa usean jäsenvaltion tai kolmannen maan lainsäädäntöä. Siksi EAMV:n olisi annettava ohjeita kolmansien maiden kanssa tehtävien järjestelyjen sisällöstä, jotta edellytyksiä sovelletaan samalla tavalla näissä tapauksissa. Jotta kolmannen maan kriisinratkaisuviranomaisen olisi helpompi panna täytäntöön EU:ssa sijaitsevia määritysosapuolia, sopimuksia tai muita varoja tai velkoja koskevia toimia, asianomaisten kansallisten viranomaisten olisi tunnustettava ne ja pantava ne täytäntöön tai erityistilanteissa kieltäydyttävä siitä. Toimet olisi tunnustettava edellyttäen, että ne eivät vaikuta haitallisesti jäsenvaltion rahoitusvakauteen eikä niillä ole jäsenvaltion kannalta olennaisia finanssipoliittisia vaikutuksia ja että keskusvastapuolen velkojia kohdellaan samalla tavalla kuin muita velkojia riippumatta siitä, missä ne sijaitsevat. 4.2.10.Yhtiöoikeusdirektiivien, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin, markkinarakenneasetuksen ja EAMV-asetuksen muuttaminen sekä EAMV:n kriisinratkaisukomitean perustaminen Unionin yhtiöoikeusdirektiiveihin sisältyy osakkeenomistajien ja velkojien suojelua koskevia sääntöjä. Jotkin näistä säännöistä saattavat estää kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamasta nopeita toimia. Näitä sääntöjä on jo muutettu pankkien osalta direktiivillä 2014/59/EU, ja komission ehdotuksessa direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta (COM(2016) 852) ehdotetaan, että kyseisten muutosten soveltaminen laajennetaan kansallisessa lainsäädännössä keskusvastapuoliin.

Direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta tehdyn komission ehdotuksen (COM(2016) 852) mukaan pankkitoimiluvilla toimivat keskusvastapuolet, joihin sovelletaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä, poistetaan sen soveltamisalasta siihen mennessä, kun tätä asetusta aletaan soveltaa, ja niihin sovelletaan sen jälkeen yksinomaan tämän asetuksen mukaisia järjestelyjä ja vaatimuksia. Lisäksi komission ehdotuksessa direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta (COM(2016) 852) säädetään sen VIII osaston soveltamisalan laajentamisesta myös keskusvastapuoliin sen varmistamiseksi, että viranomaiset voivat määrätä seuraamuksia, jos ehdotetun asetuksen säännöksiä ei ole noudatettu. Näin varmistetaan, että rahoituslaitosten tervehdyttämistä ja kriisinratkaisua koskevat seuraamusvaltuudet ovat yhdenmukaisia. Markkinarakenneasetusta muutetaan niin, että otetaan käyttöön mahdollisuus tarvittaessa väliaikaisesti keskeyttää määritysvelvollisuus keskusvastapuolen kriisinratkaisun yhteydessä rahoitusvakauden ja markkinoiden luottamuksen säilyttämiseksi ja erityisesti, jotta voidaan välttää häiriöiden leviäminen ja ehkäistä vastapuolten ja sijoittajien suuret ja epävarmat keskusvastapuoleen liittyvät vastuut. Myös keskusvastapuolten riskikomitean roolia korostetaan, jotta keskusvastapuolet hallitsisivat riskejään harkitusti. Jotta kriisinratkaisusta vastaavat viranomaiset voivat osallistua tähän asetukseen perustuvaan EAMV:n työhön, niiden olisi voitava olla toimivaltaisen viranomaisen mukana EAMV:n hallintoneuvoston kokouksissa osallistumatta äänestyksiin. Voidakseen valmistella tämän asetuksen nojalla tekemänsä päätökset ja varmistaa EPV:n jäsenten täyden panoksen tähän prosessiin, EAMV:n on perustettava tätä tarkoitusta varten komitea, johon tietyt asetuksen 1093/2010 nojalla toimivaltaiset viranomaiset kutsutaan osallistumaan tarkkailijoina. 2016/0365 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä asetusten (EU) N:o 1095/2010, (EU) N:o 648/2012 ja (EU) 2015/2365 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1)Rahoitusmarkkinoilla on keskeinen merkitys nykyaikaisten kansantalouksien toiminnalle. Mitä yhdentyneemmät markkinat ovat, sitä tehokkaampaa on taloudellisten resurssien kohdentaminen, mistä on talouden suorituskyvyn kannalta etua. Jotta rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toimintaa voidaan parantaa, on kuitenkin tärkeää, että on käytössä menettelyjä, joilla varmistetaan, että jos näillä markkinoilla toimiva rahoituslaitos tai rahoitusmarkkinoiden infrastruktuuri joutuu taloudellisiin vaikeuksiin tai on kaatumassa, tällainen tapahtuma ei horjuta koko rahoitusmarkkinoita ja haittaa kasvua laajemmin taloudessa. (2)Keskusvastapuolet ovat rahoitusmarkkinoiden keskeisiä osatekijöitä, jotka tulevat toimijoiden väliin ostajana jokaiseen myyjään nähden ja myyjänä jokaiseen ostajaan nähden, ja joilla on keskeinen rooli rahoitusliiketoimien käsittelyssä ja niihin liittyvien erilaisten riskien hallinnassa. Vastapuolten transaktioiden ja positioiden käsittely on keskitetty keskusvastapuolille, jotka huolehtivat transaktioiden seurauksena syntyvistä velvoitteista ja saavat jäseniltään riittävät vakuudet marginaalina ja maksuina maksukyvyttömyysrahastoihin. (3)Unionin rahoitusmarkkinoiden yhdentyminen on johtanut siihen, että keskusvastapuolista, jotka ensisijaisesti ovat palvelleet kotimaan tarpeita ja markkinoita, on kehittynyt laajemmin unionin rahoitusmarkkinoiden kriittisiä solmukohtia. Unionissa toimiluvan saaneet keskusvastapuolet määrittävät useita tuotelajeja pörssissä noteeratuista ja pörssin ulkopuolella (OTC) kaupankäynnin kohteena olevista rahoitus- ja hyödykejohdannaisista käteismarkkinoilla kaupattaviin osakkeisiin, joukkovelkakirjoihin ja muihin tuotteisiin, kuten takaisinostosopimuksiin. Ne tarjoavat kaikkialla unionissa palvelujaan valtioiden rajojen yli monenlaisille rahoitus- ja muille laitoksille. Vaikka jotkin unionissa toimiluvan saaneet keskusvastapuolet keskittyvätkin vain kotimarkkinoihinsa, ne kaikki ovat järjestelmän kannalta merkittäviä ainakin kotimarkkinoillaan.

(4)Koska keskusvastapuolet käsittelevät ja ottavat keskitetysti kantaakseen määritysosapuolten ja niiden asiakkaiden puolesta merkittävän osan unionin rahoitusjärjestelmään kohdistuvista rahoitusriskeistä, keskusvastapuolten toimiva sääntely ja jämäkkä valvonta on olennaisen tärkeää. Elokuussa 2012 voimaan tulleessa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 648/2012 edellytetään, että keskusvastapuolet noudattavat tiukkoja vakavaraisuus-, organisaatio- ja menettelytapanormeja. Niiden toiminnan kaikkinainen valvonta on toimivaltaisten viranomaisten tehtävä. Viranomaiset tekevät yhteistyötä kollegioissa, joissa ne kokoontuvat yhteen niille annettua tehtävää varten. Niiden sitoumusten mukaisesti, joita G20-johtajat ovat finanssikriisin puhjettua antaneet, myös asetuksessa (EU) N:o 648/2012 edellytetään, että keskusvastapuolet hoitavat vakioitujen OTC-johdannaisten määrityksen keskitetysti. Kun velvoite määrittää OTC-johdannaiset keskitetysti tulee voimaan, keskusvastapuolten liiketoiminnan määrä ja laajuus todennäköisesti kasvaa, mikä puolestaan saattaa merkitä keskusvastapuolten riskinhallintastrategioiden kannalta uusia haasteita. (5)Asetuksella (EU) N:o 648/2012 on osaltaan lisätty keskusvastapuolten ja laajemmin rahoitusmarkkinoiden kykyä sietää niitä monenlaisia riskejä, joita keskusvastapuolet käsittelevät ja ottavat keskitetysti kantaakseen. Mikään sääntö- ja käytännejärjestelmä ei kuitenkaan voi ehkäistä sitä, että olemassa olevat varat eivät riitä keskusvastapuolten riskien, kuten yhden tai useamman määritysosapuolten maksukyvyttömyyden, hallitsemiseen. Skenaariossa, jossa rahoituslaitoksella on vakavia taloudellisia vaikeuksia tai sitä uhkaa kaatuminen, olisi periaatteessa edelleen sovellettava tavanomaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä. Kuten finanssikriisi on osoittanut, tällaiset menettelyt voivat erityisesti pitkittyneen taloudellisen epävakauden ja epävarmuuden aikana vahingoittaa talouden kannalta kriittisiä toimintoja ja näin vaarantaa rahoitusvakauden. Tavanomaiset maksukyvyttömyysmenettelyt eivät ehkä aina takaa riittävän nopeaa puuttumista eikä niissä välttämättä aseteta asianmukaisesti etusijalle rahoituslaitosten kriittisten toimintojen jatkumista rahoitusvakauden säilyttämiseksi. Näiden tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn kielteisten seurausten ehkäisemiseksi on tarpeen luoda erityinen kriisinratkaisujärjestelmä keskusvastapuolille. (6)Kriisi toi esiin myös sen, että lähellä kaatumista olevien rahoituslaitosten kriittisten toimintojen säilyttämiseksi ei ole asianmukaisia välineitä. Lisäksi se osoitti, että viranomaisten väliseen yhteistyöhön ja koordinointiin ei ole puitteita nopeiden ja määrätietoisten toimien toteuttamiseksi, varsinkaan jos on kyse eri jäsenvaltioiden tai oikeudenkäyttöalueiden viranomaisista. Koska tällaisia välineitä ja yhteistyön ja koordinoinnin puitteita ei ollut, jäsenvaltioiden oli pakko pelastaa rahoituslaitoksia veronmaksajien rahoilla kriisin leviämisen estämiseksi ja paniikin vähentämiseksi. Vaikka keskusvastapuolet eivät kriisin aikana vastaanottaneetkaan poikkeuksellista julkista rahoitustukea suoraan, ne olivat toteutettujen pankkien pelastustoimien välillisiä tuensaajia ja niitä suojeltiin niiltä vaikutuksilta, joita olisi muutoin aiheutunut siitä, että pankit eivät olisi täyttäneet velvoitteitaan. Keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisukehys on siis välttämätön, jotta voidaan välttää turvautuminen veronmaksajien rahoihin keskusvastapuolen hallitsemattoman kaatumisen yhteydessä. (7)Uskottavan elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen tarkoituksena on varmistaa niin pitkälti kuin mahdollista, että keskusvastapuolet toteuttavat toimenpiteitä elpyäkseen rahoitusvaikeuksista ja että lähellä kaatumista olevan tai todennäköisesti kaatuvan keskusvastapuolen kriittiset toiminnot säilyvät, kun sen muut toiminnot lopetetaan tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, ja että rahoitusvakaus säilyy samalla kun keskusvastapuolen kaatumisesta veronmaksajille aiheutuvat kustannukset minimoidaan. Elvytys- ja kriisinratkaisukehyksessä vahvistetaan entisestään keskusvastapuolten ja viranomaisten valmiuksia lieventää rahoitusmarkkinoiden painetta ja lisätä viranomaisten tietoa keskusvastapuolten valmistautumisesta stressiskenaarioiden varalta. Viranomaisille annetaan myös valtuudet valmistella keskusvastapuolen mahdollista kriisiratkaisua ja hoitaa keskusvastapuolen heikentyvää tilaa koordinoidusti, mikä osaltaan edistää rahoitusmarkkinoiden moitteetonta toimintaa. (8)Tällä hetkellä unionissa ei ole olemassa yhdenmukaistettuja säännöksiä keskusvastapuolten elvytyksestä ja kriisinratkaisusta. Jotkin jäsenvaltiot ovat jo muuttaneet lainsäädäntöään niin, että keskusvastapuolten on laadittava elvytyssuunnitelmia, ja ottaneet käyttöön mekanismeja lähellä kaatumista olevien keskusvastapuolten kriisinratkaisun toteuttamiseksi. Lisäksi keskusvastapuolten maksukyvyttömyyttä sääntelevissä laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä on huomattavia sisällöllisiä ja menettelyllisiä eroja jäsenvaltioiden välillä. Keskusvastapuolten elvytyksen ja kriisinratkaisun yhteisten edellytysten, valtuuksien ja prosessien puuttuminen todennäköisesti estää sisämarkkinoiden häiriötöntä toimintaa ja kansallisten viranomaisten välistä yhteistyötä näiden puuttuessa keskusvastapuolen kaatumiseen ja soveltaessa asianmukaisia mekanismeja tappioiden jakamiseksi sen jäsenille sekä unionissa että maailmanlaajuisesti. Näin on erityisesti silloin, kun kansallisilla viranomaisilla ei erilaisten lähestymistapojen vuoksi ole samanasteista valvontamahdollisuutta tai samaa kykyä purkaa keskusvastapuolia. Tällaiset erot elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelyissä voivat vaikuttaa eri tavoin keskusvastapuoliin ja niiden jäseniin eri jäsenvaltioissa ja mahdollisesti vääristää kilpailua sisämarkkinoilla. Keskusvastapuolen vaikeuksien tai kaatumisen käsittelyyn tarkoitettujen yhteisten sääntöjen ja välineiden puuttuminen voi vaikuttaa osapuolten määritysvalintaan ja keskusvastapuolten sijoittautumispaikan valintaan ja näin estää keskusvastapuolia hyödyntämästä täysimääräisesti perusvapauksiaan sisämarkkinoilla. Tämä puolestaan voisi estää osapuolia käyttämästä keskusvastapuolia rajojen yli sisämarkkinoilla ja haitata Euroopan pääomamarkkinoiden yhdentymistä. Yhteisiä elvytys- ja kriisinratkaisusääntöjä tarvitaan sen vuoksi kaikissa jäsenvaltioissa varmistamaan, ettei keskusvastapuolten mahdollisuuksia hyödyntää sisämarkkinoiden tarjoamia vapauksia rajoiteta sen perusteella, mitkä ovat jäsenvaltioiden ja niiden viranomaisten taloudelliset valmiudet hallita niiden kaatumista. (9)Pankkeihin ja muihin rahoituslaitoksiin sovellettavan sääntelykehyksen tarkistaminen, joka toteutettiin kriisin seurauksena, ja etenkin pääoma- ja maksuvalmiuspuskurien vahvistaminen, makrotalouden vakauden valvontavälineiden parantaminen ja pankkien elvytystä ja kriisinratkaisua koskevat kattavat säännöt ovat vähentäneet tulevien kriisien todennäköisyyttä ja lisänneet kaikkien rahoituslaitosten ja markkinainfrastruktuurien, kuten keskusvastapuolten, häiriönsietokykyä, johtuivat häiriöt sitten järjestelmähäiriöistä tai yksittäisiä laitoksia koskevista tapahtumista. Kaikissa jäsenvaltioissa on 1 päivästä tammikuuta 2015 sovellettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU mukaista pankkien elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelmää. (10)Jäsenvaltioiden olisi pankkien elvytyksessä ja kriisinratkaisussa noudatettavan lähestymistavan pohjalta valmistauduttava ja niillä olisi oltava käytettävissään riittävät elvytys- ja kriisinratkaisuvälineet käsitellä tilanteita, joihin liittyy keskusvastapuolen kaatuminen. Pankkien ja keskusvastapuolten erilaisten toimintojen ja liiketoimintamallien vuoksi pankkien ja keskusvastapuolten riskit ovat kuitenkin erilaisia. Siksi tarvitaan erityisiä välineitä ja valtuuksia niitä skenaarioita varten, joissa keskusvastapuoli kaatuu joko määritysosapuoltensa kaatumisen tai jonkin muun kuin maksukyvyttömyyteen liittyvän tapahtuman vuoksi. (11)On tarpeen käyttää säädösmuotona asetusta, jotta voidaan täydentää keskusvastapuoliin sovellettavat yhdenmukaiset vakavaraisuusvaatimukset sisältävässä asetuksessa (EU) N:o 648/2012 esitettyä lähestymistapaa ja tukeutua siihen. Elvytys- ja kriisinratkaisuvaatimusten asettaminen direktiivissä voisi johtaa epäjohdonmukaisuuteen, jos alalla, jota muutoin säännellään suoraan sovellettavalla unionin lainsäädännöllä ja jolla keskusvastapuolten palvelujen tarjoaminen rajojen yli on yhä tyypillisempää, annettaisiin mahdollisesti erilaista kansallista lainsäädäntöä. Tämän vuoksi on aiheellista hyväksyä yhdenmukaiset ja suoraan sovellettavat säännöt myös keskusvastapuolten elvytyksen ja kriisinratkaisun osalta. (12)Jotta voidaan varmistaa johdonmukaisuus suhteessa rahoituspalvelujen alalla voimassa olevaan unionin lainsäädäntöön ja säilyttää unionissa mahdollisimman korkeatasoinen rahoitusvakaus, elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelyä pitäisi soveltaa kaikkiin keskusvastapuoliin, jotka kuuluvat Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 648/2012 määriteltyjen vakavaraisuusvaatimusten soveltamisalaan, siitä riippumatta, onko niillä pankkitoimilupa. Konserniin kuuluvan keskusvastapuolen maksukyvyttömyys voisi nopeasti heijastua koko konsernin vakavaraisuuteen ja lisätä rahoitusmarkkinoiden epävakautta. Konserneihin, joihin keskusvastapuoli kuuluu, ei tarvitse soveltaa järjestelmää kokonaisuudessaan, mutta tiettyjä säännöksiä olisi sovellettava myös emoyrityksiin, jos niiden soveltaminen tällä tasolla johtaisi tuloksellisempaan elvytykseen ja kriisinratkaisuun. Tämän vuoksi viranomaisilla pitäisi olla emoyrityksiin vaikuttavat kohdennetut toimintakeinot, jotta voidaan varmistaa keskusvastapuolen tuloksellinen elvytys ja kriisinratkaisu ja pienentää mahdollisuutta, että vaikutukset leviävät muihin konserniyhteisöihin. (13)Varmistaakseen, että kriisinratkaisutoimet toteutetaan tehokkaasti ja tuloksellisesti sekä kriisinratkaisutavoitteita vastaavasti, jäsenvaltioiden olisi nimettävä hallintoviranomaiset tai viranomaiset, joille on annettu hallinnolliset valtuudet, huolehtimaan kriisinratkaisun toiminnoista ja tehtävistä. Jäsenvaltioiden olisi myös varmistettava, että kriisinratkaisuviranomaisille osoitetaan asianmukaiset voimavarat. Jos jäsenvaltio nimeää kriisinratkaisuviranomaiseksi viranomaisen, joka vastaa keskusvastapuolten toiminnan vakauden valvonnasta, olisi otettava käyttöön asianmukaiset rakenteelliset järjestelyt valvonta- ja kriisinratkaisutoimintojen erottamiseksi toisistaan, jotta voidaan välttää mahdolliset eturistiriidat ja riski, että viranomainen joutuu pidättymään tarvittavista toimenpiteistä. (14)Koska keskusvastapuolen kaatuminen ja siitä seuraavat toimet saattavat vaikuttaa jäsenvaltion rahoitusjärjestelmään ja talouteen ja koska kriisin ratkaisemiseksi voidaan tarvita viime kädessä julkisia varoja, jäsenvaltioiden valtiovarainministeriöiden tai muiden asiaankuuluvien ministeriöiden olisi osallistuttava tiiviisti jo varhaisvaiheessa elvytys- ja kriisinratkaisuprosessiin. (15)Koska keskusvastapuolet tarjoavat palvelujaan usein koko unionissa, tehokas elvytys- ja kriisinratkaisu edellyttää toimivaltaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten välistä yhteistyötä kriisinratkaisukollegioissa erityisesti elvytyksen ja kriisinratkaisun varautumisvaiheissa. Tämä koskee muun muassa keskusvastapuolten laatimien elvytyssuunnitelmien arviointia, kriisinratkaisusuunnitelmien valmistelua ja ylläpitämistä sekä purkamismahdollisuuksien esteiden poistamista. (16)Keskusvastapuolten kriisinratkaisussa olisi löydettävä tasapaino siten, että voidaan toisaalta ottaa huomioon, että tarvitaan menettelyjä, joissa korostuu tilanteen kiireellisyys ja mahdollistetaan tehokkaat, oikeudenmukaiset ja nopeat ratkaisut, ja toisaalta voidaan suojella rahoitusvakautta kaikissa jäsenvaltioissa, joissa keskusvastapuoli tarjoaa palvelujaan. Viranomaisten, joiden vastuualueisiin keskusvastapuolen kaatuminen vaikuttaisi, olisi esitettävä näkemyksensä kriisinratkaisukollegiossa näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Samaten, jotta voidaan varmistaa säännöllinen näkemysten vaihto ja koordinointi kolmansien maiden viranomaisten kanssa, ne olisi kutsuttava tarvittaessa osallistumaan kriisinratkaisukollegioon tarkkailijoina. Viranomaisten olisi aina otettava huomioon päätöstensä vaikutus rahoitusvakauteen jäsenvaltioissa, joissa keskusvastapuolen operaatiot ovat kriittisiä tai tärkeitä paikallisten rahoitusmarkkinoiden kannalta, ja myös jäsenvaltioissa, joissa määritysosapuolet sijaitsevat ja joihin yhteentoimivat markkinapaikat ja rahoitusmarkkinoiden infrastruktuurit ovat sijoittautuneet. (17)Jotta voidaan valmistella Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaisen, jäljempänä ’EAMV’, päätöksiä, joita se tekee sille annettuihin tehtäviin liittyen, ja varmistaa, että Euroopan pankkiviranomainen, jäljempänä ’EPV’ ja sen jäsenet ovat kattavasti mukana päätösten valmistelussa, EAMV:n olisi perustettava sisäinen kriisinratkaisukomitea ja kutsuttava EPV:n toimivaltaiset viranomaiset osallistumaan siihen tarkkailijoina. (18)Jotta viranomaiset voivat puuttua keskusvastapuolen mahdolliseen kaatumiseen tuloksellisella ja oikeasuhteisella tavalla, niiden olisi otettava elvytys- ja kriisinratkaisuvaltuuksia käyttäessään huomioon erilaisia tekijöitä, kuten keskusvastapuolen liiketoiminnan laatu, omistusrakenne, oikeudellinen muoto, riskiprofiili, koko, oikeudellinen asema ja sidokset rahoitusjärjestelmään. Lisäksi niiden olisi otettava huomioon, olisiko sen kaatumisella ja sitä seuraavalla, tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisella likvidaatiolla todennäköisesti merkittäviä kielteisiä vaikutuksia rahoitusmarkkinoihin, muihin rahoituslaitoksiin tai koko talouteen. (19)Jotta voitaisiin puuttua tehokkaasti tilanteeseen, jossa keskusvastapuoli on lähellä kaatumista, viranomaisilla olisi oltava valtuudet määrätä keskusvastapuolia koskevia varautumistoimenpiteitä. Elvytyssuunnitelmiin sisällytettävien tietojen osalta olisi vahvistettava vähimmäisvaatimukset sen varmistamiseksi, että unionissa kaikilla keskusvastapuolilla on riittävän yksityiskohtaiset elvytyssuunnitelmat siltä varalta, että ne joutuvat taloudellisiin vaikeuksiin. Näiden suunnitelmien tulisi perustua realistisiin oletuksiin, joita voidaan soveltaa erilaisissa vankoissa ja äärimmäisissä skenaarioissa, mukaan lukien tilanteen heikentyminen maksukyvyttömyystapahtuman tai muun tapahtuman seurauksena. Elvytyssuunnitelman olisi oltava osa keskusvastapuolen toimintasääntöjä, joista on tehty sopimus määritysosapuolten kanssa. Toimintasäännöillä olisi myös varmistettava suunnitelmassa hahmoteltujen elvytystoimenpiteiden täytäntöönpanokelpoisuus kaikissa skenaarioissa. Elvytyssuunnitelmissa ei saisi olettaa, että käytettävissä on poikkeuksellista julkista rahoitustukea, eikä saattaa veronmaksajia tappioiden maksajiksi. (20)Keskusvastapuolten olisi laadittava ja säännöllisesti päivitettävä elvytyssuunnitelmansa. Elvytyssuunnitelman laatimisvaatimusta olisi sovellettava suhteessa siihen merkitykseen, joka keskusvastapuolella ja sen sidoksilla on järjestelmän kannalta. Tässä yhteydessä elvytysvaihe olisi aloitettava, kun keskusvastapuolen rahoitustilanne heikkenee merkittävästi tai on vaarana, että se ei täytä asetuksessa (EU) N:o 648/2012 säädettyjä vakavaraisuusvaatimuksia. Tämä olisi ilmaistava suhteessa elvytyssuunnitelmaan sisältyviin laadullisiin tai määrällisiin indikaattoreihin. (21)Keskusvastapuolen olisi toimitettava elvytyssuunnitelmansa toimivaltaisille viranomaisille ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 nojalla perustetulle valvontakollegiolle perusteelliseen arviointiin, joka on määrä saada aikaan kollegion yhteisellä päätöksellä. Arvioinnissa olisi selvitettävä muun muassa, onko suunnitelma kattava ja voidaanko sen avulla käytännössä palauttaa keskusvastapuolen elinkelpoisuus kohtuuajassa myös erittäin vaikeassa rahoitustilanteessa. (22)Elvytyssuunnitelmissa olisi esitettävä kattavasti toimet, jotka keskusvastapuoli toteuttaisi puuttuakseen mahdollisiin täsmäyttämättömiin täyttämättömiin velvoitteisiin, kattamattomiin tappioihin, likviditeettivajeeseen tai omien varojen riittämättömyyteen, sekä toimenpiteet, joilla täydennetään mahdollisesti loppuun käytettyjä ennalta rahastoituja rahoitusvaroja ja maksuvalmiusjärjestelyjä, jotta keskusvastapuolen elinkelpoisuus ja sen kyky täyttää vastakin toimilupaedellytyksensä voidaan palauttaa. (23)Keskusvastapuolten olisi varmistettava, että suunnitelmat ovat syrjimättömiä ja että niiden vaikutukset ja kannustimet, joita niillä luodaan, ovat keskenään tasapainossa. Suunnitelmista ei saisi aiheutua määritysosapuolille tai asiakkaille kohtuutonta haittaa. Asetuksen (EU) N:o 648/2012 mukaan keskusvastapuolten on varmistettava, että niiden määritysosapuolilla on rajalliset vastuut keskusvastapuolta kohtaan. Keskusvastapuolten olisi varmistettava, että kaikkia sidosryhmiä kuullaan elvytyssuunnitelmasta sekä keskusvastapuolen riskinarviointikomiteassa, johon ne osallistuvat, että elvytyssuunnitelmaa laadittaessa.

(24)Sen varmistamiseksi, että keskusvastapuoli pystyy tarvittaessa soveltamaan elvytysvaihtoehtoja sellaisiin sopimuksiin tai varoihin, joihin sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä, tai kolmansiin maihin sijoittautuneisiin yhteisöihin, keskusvastapuolen toimintasäännöissä olisi oltava tätä koskevia määräyksiä. (25)Jos keskusvastapuoli ei esitä riittävää elvytyssuunnitelmaa, toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava oikeus vaatia keskusvastapuolta toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet suunnitelman olennaisten puutteiden korjaamiseksi, jotta keskusvastapuolen liiketoimintaa voidaan vahvistaa ja voidaan varmistaa, että keskusvastapuoli voi palauttaa pääomansa ennalleen tai uudelleentäsmäyttää positiokantansa kaatumistapauksessa. Tällä toimivallalla on määrä mahdollistaa se, että toimivaltaiset viranomaiset voivat toteuttaa ennaltaehkäiseviä toimia siinä määrin kuin se on tarpeen mahdollisten puutteiden korjaamiseksi ja sitä kautta rahoitusvakautta koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi. (26)Suunnittelu on keskeinen osa tehokasta kriisinratkaisua. Keskusvastapuolen kriisinratkaisuviranomaisen olisi laadittava suunnitelmat, joista kriisinratkaisukollegion toimivaltaisten viranomaisten olisi sovittava yhdessä. Viranomaisilla tulisi olla kaikki tarvittavat tiedot, jotta ne voivat määrittää kriittiset toiminnot ja varmistaa niiden jatkuvuuden. Kriisinratkaisusuunnitelman sisällön olisi kuitenkin oltava oikeasuhteinen siihen nähden, mikä merkitys keskusvastapuolella on järjestelmän kannalta, ja sen olisi perustuttava sen toimittamiin tietoihin. (27)Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi purkamismahdollisuuksien arvioinnin perusteella oltava valtuudet vaatia keskusvastapuolten rakenteen tai organisaation muuttamista suoraan tai välillisesti toimivaltaisten viranomaisten kautta sekä toteuttaa toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen ja oikeasuhteisia, jotta voidaan poistaa kriisinratkaisuvälineiden käytön olennaiset esteet tai vähentää niitä ja varmistaa kyseisten yhteisöjen purkamismahdollisuus. (28)Kriisinratkaisusuunnitelmien ja purkamismahdollisuuksien arviointien suhteen päivittäisiä valvontanäkökohtia tärkeämpää on nopeuttaa uudelleenjärjestelytoimia keskusvastapuolen kriittisten toimintojen ja rahoitusvakauden turvaamiseksi. Jos kriisinratkaisukollegion jäsenet ovat erimielisiä keskusvastapuolen kriisinratkaisusuunnitelmasta tehtävästä päätöksestä, keskusvastapuolen purkamismahdollisuuksien arvioinnista ja purkamismahdollisuuden esteiden poistamisesta tehtävästä päätöksestä, EAMV:n olisi toimittava välittäjänä asetuksen (EU) N:o 1095/2010 19 artiklan mukaisesti. EAMV:n sisäisen komitean olisi kuitenkin valmisteltava tällainen sitova sovittelu sen käsiteltäväksi ottaen huomioon EAMV:n jäsenten toimivalta varmistaa rahoitusvakaus ja valvoa määritysosapuolia useissa jäsenvaltioissa. Tietyt EEPV:tä koskevan asetuksen nojalla toimivaltaiset viranomaiset olisi kutsuttava osallistumaan tarkkailijoina tähän EAMV:n sisäiseen komiteaan, sillä ne hoitavat vastaavia tehtäviä direktiivin 2014/59/EU nojalla. Tällainen sitova sovittelu ei saisi estää asetuksen (EU) N:o 1095/2010 31 artiklan mukaista neuvoa-antavaa sovittelua muissa tapauksissa. (29)Jos se on tavoitteena olevan hallitun elvytyksen ja kriisinratkaisun saavuttamiseksi tarkoituksenmukaista, toimivaltaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten olisi määritettävä emoyritystä koskevia toimenpiteitä. Riippuen sen konsernin rakenteesta, johon keskusvastapuoli kuuluu, voi olla tarpeen, että keskusvastapuolen elvytyssuunnitelmassa esitetään edellytykset, joiden täyttyessä mahdollisen rahoitustuen, takauksien tai operatiivisen tuen antaminen konsernin sisällä emoyritykseltä tai toiselta konserniyhteisöltä keskusvastapuolelle käynnistyy. Tällaisten järjestelyjen läpinäkyvyys lieventäisi riskejä, joita taloudellisissa vaikeuksissa olevalle keskusvastapuolelle tukea antavan konserniyhteisön maksuvalmiuteen ja vakavaraisuuteen kohdistuu. Mahdolliset muutokset tällaisiin järjestelyihin olisi katsottava elvytyssuunnitelman tarkistamista edellyttäväksi olennaiseksi muutokseksi. (30)Elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmissa oleviin luottamuksellisiin tietoihin olisi sovellettava asianmukaisia luottamuksellisuutta koskevia säännöksiä, koska niiden sisältämät tiedot ovat arkaluonteisia. (31)Toimivaltaisten viranomaisten olisi toimitettava elvytyssuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset asianomaisille kriisinratkaisuviranomaisille, joiden puolestaan olisi toimitettava kriisinratkaisusuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset toimivaltaisille viranomaisille, jotta kaikki asianomaiset viranomaiset olisivat jatkuvasti ajan tasalla. (32)Rahoitusvakauden säilyttämiseksi on välttämätöntä, että toimivaltaiset viranomaiset kykenevät korjaamaan keskusvastapuolen rahoitus- ja taloustilanteen heikkenemisen ennen kyseisen keskusvastapuolen päätymistä tilanteeseen, jossa viranomaisilla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin sen purkaminen tai sen ohjaaminen suunnanmuutokseen, jos sen toiminta voi horjuttaa rahoitusjärjestelmän yleistä vakautta. Sen vuoksi toimivaltaisille viranomaisille olisi myönnettävä valtuudet toimia varhaisessa vaiheessa, jotta voidaan välttää tai minimoida rahoitusvakauteen kohdistuvat haitat, joita voisi aiheutua siitä, että keskusvastapuoli toteuttaa tiettyjä toimenpiteitä. Valtuudet toimia varhaisessa vaiheessa olisi annettava toimivaltaisille viranomaisille niiden valtuuksien lisäksi, joita niillä on jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön tai asetuksen (EU) N:o 648/2012 nojalla sellaisia tilanteita varten, joissa ei ole kysymys varhaisista toimenpiteistä. (33)Elvytysvaiheessa ja varhaisen tilanteeseen puuttumisen vaiheessa osakkeenomistajien olisi voitava säilyttää oikeutensa täysimääräisinä. Kun keskusvastapuoli on asetettu kriisinratkaisuun, niillä ei pitäisi enää olla näitä oikeuksia täysimääräisinä. (34)Kriisinratkaisukehyksessä olisi huolehdittava siitä, että kriisinratkaisuun asettaminen tapahtuu ajoissa ennen kuin keskusvastapuoli on maksukyvytön. Keskusvastapuolen olisi katsottava olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan, kun se rikkoo tai todennäköisesti lähitulevaisuudessa rikkoo toimiluvan voimassaolon jatkamiselle asetettuja vaatimuksia, kun sen elinkelpoisuutta ei ole saatu palautettua elvytyksellä, kun keskusvastapuolen varat ovat tai todennäköisesti lähitulevaisuudessa ovat pienemmät kuin sen velat, kun keskusvastapuoli ei kykene tai on todennäköisesti lähitulevaisuudessa kykenemätön maksamaan velkojaan niiden erääntyessä tai kun keskusvastapuoli pyytää poikkeuksellista julkista rahoitustukea. Se, että keskusvastapuoli ei täytä kaikkia toimilupaedellytyksiä, ei saisi itsessään olla perusteluna kriisinratkaisuun asettamiselle. (35)Sitä, että keskusvastapuoli saa maksuvalmiusapua keskuspankilta – jos sellaista on saatavilla – ei saisi sellaisenaan katsoa näytöksi siitä, että keskusvastapuoli ei kykene tai on lähitulevaisuudessa kykenemätön maksamaan velkojaan niiden erääntyessä. Rahoitusvakauden säilyttämiseksi, erityisesti koko järjestelmän likviditeettivajeen tapauksessa, keskuspankkien tarjoamille maksuvalmiusjärjestelyille tai hiljattain liikkeeseen lasketuille veloille jäsenvaltion vakavan taloudellisen häiriötilan korjaamiseksi myönnetyt valtion takaukset eivät saisi käynnistää kriisinratkaisukehyksen käyttöä edellyttäen, että tietyt ehdot täyttyvät. (36)Jos keskusvastapuoli täyttää kriisinratkaisun edellytykset, keskusvastapuolen kriisinratkaisuviranomaisen käytettävissä olisi oltava yhdenmukaistetut kriisinratkaisuvälineet ja -valtuudet. Niiden käytössä olisi noudatettava yhteisiä edellytyksiä, tavoitteita ja yleisiä periaatteita. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi käytettävä lisävälineitä ja -valtuuksia kriisinratkaisuperiaatteiden ja kriisinratkaisutavoitteiden mukaisesti. Tällaisten välineiden tai valtuuksien käyttö ei saisi varsinkaan vaikuttaa rajatylittävien konsernien tehokkaaseen kriisinratkaisuun. (37)Kriisinratkaisun päätavoitteena olisi oltava kriittisten toimintojen jatkuvuuden varmistaminen, rahoitusvakauteen kohdistuvien haittavaikutusten välttäminen ja julkisten varojen suojaaminen huolehtimalla siitä, että lähellä kaatumista olevat keskusvastapuolet turvautuvat poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen mahdollisimman vähän. (38)Lähellä kaatumista olevan keskusvastapuolen kriittisten toimintojen jatkuvuus olisi kriisinratkaisuvälineiden avulla säilytettävä niin pitkälti kuin mahdollista yksityisin varoin, joskin toiminnot olisi uudelleenjärjesteltävä ja tarvittaessa tehtävä muutoksia johtoon. Tähän voitaisiin päästä joko myymällä keskusvastapuoli maksukykyiselle kolmannelle osapuolelle tai sulauttamalla se sellaiseen, alaskirjaamalla keskusvastapuolen sopimukset ja velat jakamalla tappiot ja positiot, alaskirjaamalla osakkeet tai alaskirjaamalla ja muuntamalla sen velka omaksi pääomaksi pääomapohjan vahvistamiseksi. Tämän tavoitteen mukaisesti kriisinratkaisuviranomaisen olisi ennen näitä toimia harkittava keskusvastapuolen voimassa ja täyttämättä olevien sopimusvelvoitteiden täytäntöönpanoa samalla tavoin kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (39)Nopea ja määrätietoinen toiminta on välttämätöntä, jotta säilytetään markkinoiden luottamus ja estetään mahdollisimman pitkälle häiriöiden leviäminen. Kun kriisinratkaisun edellytykset täyttyvät, keskusvastapuolen kriisinratkaisuviranomaiset eivät saisi viivytellä asianmukaisen ja koordinoidun yleisen edun mukaisen kriisinratkaisutoimen toteuttamisessa. Keskusvastapuolen kaatuminen voi tapahtua olosuhteissa, jotka edellyttävät asianomaisen kriisinratkaisuviranomaisen välitöntä reagointia. Siksi viranomaisen olisi keskusvastapuolen toteuttamista elvytystoimenpiteistä riippumatta voitava toteuttaa kriisinratkaisutoimia ilman, että niiden täytyisi ensin käyttää valtuuksia, jotka liittyvät varhaiseen tilanteeseen puuttumiseen. (40)Keskusvastapuolen kriisinratkaisuviranomaisen olisi kriisinratkaisutoimia toteuttaessaan otettava huomioon kriisinratkaisukollegiossa laadittujen kriisinratkaisusuunnitelmien mukaiset toimet ja noudatettava niitä, paitsi jos kriisinratkaisuviranomainen arvioi kulloistenkin olosuhteiden perusteella, että kriisinratkaisutavoitteet saavutetaan tehokkaammin toteuttamalla muita kuin kriisinratkaisusuunnitelman mukaisia toimia. Kriisinratkaisuviranomaisen olisi viipymättä ilmoitettava kriisinratkaisukollegiolle kriisinratkaisutoimista, jotka ne aikovat toteuttaa, erityisesti silloin, kun toimet poikkeavat suunnitelmasta. (41)Omistusoikeuteen puuttumisen olisi oltava oikeassa suhteessa rahoitusvakauteen kohdistuvaan riskiin. Tämän vuoksi kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä vain sellaisiin keskusvastapuoliin, jotka täyttävät kriisinratkaisun edellytykset, erityisesti jos tämä on välttämätöntä rahoitusvakaustavoitteen vuoksi yleisen edun nimissä. Koska kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien käyttö voi keskeyttää osakkeenomistajien, määritysosallistujien ja velkojien oikeudet, kriisinratkaisutoimi olisi toteutettava vain silloin, kun se on yleisen edun kannalta välttämätön, ja oikeuksiin puuttumisen olisi oltava sopusoinnussa Euroopan unionin perusoikeuskirjan, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, kanssa. Erityisesti silloin, jos samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan eri tavoin kriisinratkaisutoimen yhteydessä, tällaisen erilaisen kohtelun olisi oltava yleisen edun kannalta perusteltua ja oikeasuhteista kyseessä oleviin riskeihin nähden eikä se saisi olla suoraan eikä välillisesti kansalaisuuden perusteella syrjivää. (42)Kyseeseen tulevat osakkeenomistajat, määritysosallistujat ja velkojat eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos kriisinratkaisuviranomainen ei olisi toteuttanut keskusvastapuolta koskevaa kriisinratkaisutoimea, vaan niihin olisi sen sijaan sovellettu mahdollisia keskusvastapuolen elvytyssuunnitelmaan tai toimintasääntöihin sisältyvien järjestelyjen mukaisia täyttämättä olevia velvoitteita, tai jos keskusvastapuoli olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Siinä tapauksessa, että osa kriisinratkaisun kohteena olevan keskusvastapuolen varoista siirretään yksityiselle ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiönä toimivalle keskusvastapuolelle, jäljelle jäävä osa kriisinratkaisun kohteena olevasta keskusvastapuolesta olisi likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (43)Jotta osakkeenomistajien, vastapuolten ja velkojien oikeus suojattaisiin, olisi vahvistettava selkeät velvoitteet keskusvastapuolen varojen ja velkojen arvostusta varten ja sen kohtelun arvostusta varten, jonka osakkeenomistajat ja velkojat olisivat saaneet, jos kriisinratkaisuviranomainen ei olisi toteuttanut kriisinratkaisutoimia. Tämän arvostuksen tekeminen olisi voitava aloittaa jo elvytysvaiheessa. Ennen kriisinratkaisutoimen toteuttamista olisi suoritettava keskusvastapuolen varojen ja velkojen oikeudenmukainen ja realistinen arvostus. Tähän arvostukseen olisi voitava hakea muutosta ainoastaan yhdessä kriisinratkaisupäätöksen kanssa. Lisäksi joissakin tapauksissa olisi kriisinratkaisuvälineiden käytön jälkeen tehtävä jälkikäteisvertailu, jossa verrataan osakkeenomistajien ja velkojien tosiasiallisesti saamaa kohtelua kohteluun, jonka ne olisivat saaneet, jos kriisinratkaisuviranomainen ei olisi toteuttanut keskusvastapuolta koskevaa kriisinratkaisutoimea, vaan niihin olisi sen sijaan sovellettu mahdollisia keskusvastapuolen elvytyssuunnitelmaan tai toimintasääntöihin sisältyvien järjestelyjen mukaisia täyttämättä olevia velvoitteita, tai jonka ne olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Jos osakkeenomistajat ja velkojat ovat saaneet suorituksina tai korvauksina saamisistaan vähemmän kuin ne olisivat saaneet, jos kriisinratkaisuviranomainen ei olisi toteuttanut keskusvastapuolta koskevaa kriisinratkaisutoimea, vaan niihin olisi sen sijaan sovellettu mahdollisia keskusvastapuolen elvytyssuunnitelmaan tai toimintasääntöihin sisältyvien järjestelyjen mukaisia täyttämättä olevia velvoitteita, tai vähemmän kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, niillä tietyissä tapauksissa oltava oikeus saada kyseinen erotus. Kriisinratkaisutoimia edeltävästä arvostuksesta poiketen kyseisen vertailun tulokseen olisi voitava hakea muutosta kriisinratkaisupäätöksestä erillään. Jäsenvaltioiden olisi voitava vapaasti päättää menettelystä, jonka mukaisesti ne maksavat mahdollisesti todetun erotuksen osakkeenomistajille ja velkojille.

(44)Tehokkaan kriisinratkaisun varmistamiseksi arvostusprosessissa olisi määritettävä mahdollisimman tarkasti mahdolliset tappiot, jotka on jaettava, jotta keskusvastapuolen suorittamatta olevat positiot voidaan uudelleentäsmäyttää ja täyttää maksuvelvoitteet. Lähellä kaatumista olevien keskusvastapuolten varojen ja velkojen arvostuksen olisi perustuttava oikeudenmukaisiin, varovaisiin ja realistisiin oletuksiin hetkellä, jolloin kriisinratkaisuvälineet otetaan käyttöön. Keskusvastapuolen taloudellinen tila ei kuitenkaan saisi arvostuksessa vaikuttaa velkojen arvoon. Asian kiireellisyyden vuoksi kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus arvostaa lähellä kaatumista olevan keskusvastapuolen varat ja velat pikaisesti. Arvostuksen olisi oltava tilapäinen ja sitä olisi käytettävä siihen saakka, kun riippumaton arvostus on tehty. (45)Kriisinratkaisun käynnistyessä mahdolliset keskusvastapuolen toimintasääntöihin sisältyvät täyttämättä olevat sopimusvelvoitteet, kuten toteuttamatta olevat elvytystoimenpiteet, olisi täytettävä, jollei jonkin toisen kriisinratkaisuvaltuuden tai -välineen käyttäminen ole tarkoituksenmukaisempaa rahoitusvakauteen kohdistuvien haittojen välttämisen tai keskusvastapuolen kriittisten toimintojen oikea-aikaisen turvaamisen vuoksi. Sen jälkeen tappiot olisi katettava omiin varoihin perustuvilla pääomainstrumenteilla ja kohdennettava osakkeenomistajiin niiden kapasiteettia vastaavasti joko omistusinstrumenttien mitätöimisen tai siirron tai voimakkaan laimentamisen avulla. Jos nämä instrumentit eivät riitä, kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava valtuudet rahoitusvakautta vaarantamatta alaskirjata etuoikeudeltaan huonompia vakuudettomia velkoja ja etuoikeutettuihin saamisiin kuuluvia vakuudettomia velkoja noudattaen sovellettavassa kansallisessa maksukyvyttömyyslainsäädännössä asetettua järjestystä. (46)Siinä tapauksessa, että keskusvastapuoli ei ole onnistunut elvytystoimenpiteitä toteuttamalla saamaan tappioita kuriin, palauttamaan tasapainoista asemaa, joka näkyy täsmäytettynä suorittamatta olevien positioiden kantana, tai täydentämään ennalta rahastoituja varoja kattavalla tavalla, tai jos kriisinratkaisuviranomainen on todennut, että näiden keskusvastapuolen toimien toteuttaminen horjuttaisi rahoitusvakautta, viranomaisen olisi tappioiden ja positioiden jakamisvaltuuksia käyttäessään pyrittävä jakamaan tappiot, varmistamaan keskusvastapuolen tasapainoisen aseman palautuminen ja vaadittujen ennalta rahoitettujen varojen kerryttäminen joko jatkamalla edelleen keskusvastapuolen toimintasääntöihin sisältyvien välineiden käyttämistä tai muilla toimilla. (47)Kriisinratkaisuviranomaisten olisi myös varmistettava, että keskusvastapuolen kriisinratkaisun kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi ja samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan yhtäläisesti. Jos samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan eri tavoin kriisinratkaisutoimen yhteydessä, erilaisen kohtelun olisi oltava yleisen edun kannalta perusteltua eikä se saisi olla suoraan eikä välillisesti kansalaisuuden tai minkään muun syyn perusteella syrjivää. (48)Ennen mahdollista keskusvastapuolelle julkiselta sektorilta tulevaa pääomanlisäystä tai vastaavaa poikkeuksellista julkista rahoitustukea kriisinratkaisuvälineitä olisi hyödynnettävä mahdollisimman suur