Toimielinjärjestelmän muuttaminen laajentumisen onnistumiseksi - Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 48 artiklan mukainen komission lausunto jäsenvaltioiden hallitusten edustajien konferenssin järjestämisestä unionin perussopimusten tarkistamiseksi /* KOM/2000/0034 lopull. */





TOIMIELINJÄRJESTELMÄN MUUTTAMINEN LAAJENTUMISEN ONNISTUMISEKSI - Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 48 artiklan mukainen komission lausunto jäsenvaltioiden hallitusten edustajien konferenssin järjestämisestä unionin perussopimusten tarkistamiseksi Sisällys JOHDANTO 1 luku. Euroopan unionin toimielinten ja laitosten tehtävät, toimintatavat ja koostumus 1. Johdanto 2. Euroopan parlamentti 3. Neuvosto 4. Komissio 5. Unionin tuomioistuinjärjestelmä 6. Tilintarkastustuomioistuin 7. Talous- ja sosiaalikomitea 8. Alueiden komitea 2 luku. Tehokas päätöksenteko 9. Johdanto 10.Yksimielisyysvaatimuksen rajoittaminen 11.Päätöksentekomenettelyt 12.Neuvoston määräenemmistön määrittäminen 13.Tiiviimmän yhteistyön muodot PÄÄTELMÄT Ehdotetut artiklat EUROOPAN PARLAMENTTI KOMISSIO TILINTARKASTUSTUOMIOISTUIN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEA ALUEIDEN KOMITEA PÄÄTÖKSENTEKOMENETTELYT TIIVIIMPI YHTEISTYÖ Liite 1 Liite 2 Liite 3 Johdanto Euroopan unioni laajentuu. Samalla se muuttuu syvällisesti; silti se ei saa heikentyä. Jäsenvaltioiden määrä saattaa melkein kaksinkertaistua lähiaikoina. Viimeksi järjestetyn hallitustenvälisen konferenssin tulokset perustuivat olettamukseen, että seuraavan laajentumisen jälkeen unionissa on parikymmentä jäsenvaltiota. Sittemmin tilanne on muuttunut. Laajentumisprosessissa on nyt mukana 13 hakijavaltiota. Laajentumisen haasteena on vakiinnuttaa nykyisessä Euroopan unionissa vallitseva rauha, solidaarisuus ja taloudellinen kehitys myös naapurivaltioihin. Jotta ne voisivat tulla unionin jäseniksi, on muutettava toimielinjärjestelmää, joka on Euroopan yhdentymisen peruspilari. On ratkaistava yksinkertainen mutta perustavanlaatuinen kysymys: Miten unioni voi toimia, kun siihen kuuluu 20, 25 tai jopa 30 jäsenvaltiota- Miten sen toimielimet pystyvät edelleen hoitamaan niille perussopimusten mukaan kuuluvat tehtävät- Ja kaikkein olennaisin kysymys: säilyykö unionin päätöksentekokyky ja yhteenkuuluvuus niin, että Euroopan yhdentyminen voi edelleen syventyä- Toimielinjärjestelmän rajoitukset ovat jo nyt alkaneet näkyä. Siinä on ristiriitaisuuksia, ja unionin kansalaisille se on vaikeatajuinen. Lisäksi laajentumisen vaarana on, että unioni heikkenee ja sen yhtenäisyys rakoilee. Siksi on vakavasti pohdittava sen toimielinten ja laitosten kokoonpanoa ja mukautettava niiden toimintatapoja. Tuleva konferenssi on unionin viimeinen tilaisuus korjata nämä heikkoudet ja valmistaa toimielimiä seuraavaan laajentumiseen. Eurooppa-neuvosto vahvisti Kölnissä 3.-4. kesäkuuta 1999 pitämässään kokouksessa aikomuksensa kutsua koolle jäsenvaltioiden hallitusten edustajien konferenssin vuoden 2000 alussa. Konferenssin tarkoituksena on selvittää ne Amsterdamissa avoimiksi jääneet toimielimiä koskevat kysymykset, jotka on ratkaistava ennen laajentumista. Eurooppa-neuvosto pyysi puheenjohtajaa laatimaan asiasta selvityksen Helsingin Eurooppa-neuvostoa varten. Puheenjohtaja Suomi laati muiden jäsenvaltioiden, Euroopan parlamentin ja komission [1] kanssa käytyjen keskustelujen pohjalta selvityksen Efficient Institutions After Enlargement - Options for the Intergovernmental Conference (Toimielinten toimintakyky laajentumisen jälkeen - hallitustenvälisen konferenssin vaihtoehdot). Selvityksen perusteella Helsingin Eurooppa-neuvosto päätti 10. joulukuuta 1999, että hallitustenvälinen konferenssi kutsutaan koolle helmikuussa 2000. [1] Toimielinjärjestelmän mukauttaminen laajentumisen onnistumiseksi, komission osuus hallitustenvälisen konferenssin valmisteluihin, 10. marraskuuta 1999 esitetty tiedonanto (KOM(99) 592). Konferenssin tehtävänä on tarkastella "komission kokoa ja koostumusta, äänten painottamista neuvostossa ja määräenemmistöpäätösten käytön lisäämistä neuvostossa sekä muita perussopimuksiin tarvittavia muutoksia, jotka liittyvät unionin toimielimiin edellä mainittujen asioiden yhteydessä ja pantaessa täytäntöön Amsterdamin sopimusta. Seuraava puheenjohtajavaltio antaa Eurooppa-neuvostolle selvityksen konferenssin etenemisestä ja voi ehdottaa asioita lisättäväksi konferenssin asialistalle." Neuvosto pyysi Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 48 artiklan mukaisesti 17. joulukuuta 1999 Euroopan parlamentilta ja komissiolta lausuntoa jäsenvaltioiden hallitusten edustajien konferenssista perussopimusten tarkistamiseksi. Tämä asiakirja on komission lausunto. Komissio kannattaa perussopimusten tarkistamista koskevan hallitustenvälisen konferenssin järjestämistä. Lausunto perustuu linjauksiin, jotka komissio esitti 10. marraskuuta 1999 Eurooppa-neuvostoa varten hyväksymässään tiedonannossa. Lausunto on perustana komission edustajien kannanotoille konferenssin aikana. Konferenssin on määrä kestää yksitoista kuukautta. Perussopimusten uudistamista koskeva pohdinta on edennyt niin pitkälle, että jo tässä lausunnossa voidaan esittää hallitustenväliselle konferenssille muutoksia joitakin aihepiirejä käsitteleviin artikloihin. Komissio laatii konferenssia varten aikanaan myös muita asiakirjoja, joiden tarkoituksena on täsmentää lausuntoon sisältyviä ehdotuksia. Komissio antaa kaiken tukensa neuvoston puheenjohtajille, joiden tehtävänä on johtaa konferenssin työtä, ja toivoo, että konferenssi johtaa Euroopan unionin toimielinjärjestelmän perusteelliseen uudistamiseen. Helsingin Eurooppa-neuvosto pyysi seuraavaa puheenjohtajaa Portugalia laatimaan Eurooppa-neuvostolle selvityksen konferenssin etenemisestä ja tarvittaessa ehdottamaan asioita lisättäväksi konferenssin asialistalle. Komissio muistuttaa, että Eurooppa-neuvoston on joka tapauksessa otettava kantaa vuoden 2000 aikana useisiin perussopimusta koskeviin kysymyksiin. Näistä tärkeimpiä ovat seuraavat: - Kölnin Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti on perustettu elin, jonka tehtävänä on laatia Euroopan unionin perusoikeuskirja. Toistaiseksi ei ole päätetty, pitäisikö perusoikeuskirja sisällyttää perussopimuksiin, ja miten tämä olisi tehtävä. - Helsingin Eurooppa-neuvosto hyväksyi kaksi puheenjohtajan tilanneselvitystä unionin valmiuksien kehittämisestä sotilaallisen ja ei-sotilaallisen kriisinhallinnan toteuttamiseksi tiivistämällä yhteistä politiikkaa turvallisuuden ja puolustuksen alalla. Puheenjohtaja Portugali sai tehtäväkseen laatia Feiran Eurooppa-neuvostolle selvityksen, joka sisältää muun muassa näkemyksen siitä, pidetäänkö perussopimusten muuttamista välttämättömänä. Lisäksi komissio katsoo, että ehdotus [2] perussopimusten jakamisesta kahteen osaan (toisaalta periaatteita koskeva perusosa ja toisaalta vähemmän keskeiset soveltavat määräykset) on harkitsemisen arvoinen. Näin voitaisiin yksinkertaistaa sopimustekstejä ja parantaa niiden ymmärrettävyyttä, mitä pidetään yleisesti välttämättömänä. Lisäksi jako keventäisi soveltavien määräysten muuttamisprosessia ja sopisi siten jäsenmäärältään melkein kaksinkertaiselle unionille. Komissio on päättänyt tutkia mahdollisuuksia tällaiseen perussopimusten uudelleenlaatimiseen ja on pyytänyt Firenzen yliopistollista Eurooppa-instituuttia tekemään asiasta selvityksen. Selvityksen johtopäätösten perusteella komissio saattaa esittää konferenssille asiasta ehdotuksia. [2] Komissio korosti jo lausunnossaan edelliselle hallitustenväliselle konferenssille, että on erotettava toisistaan perusluonteiset ja vähemmän keskeiset perustamissopimuksen määräykset, jotta jälkimmäisiä voitaisiin muuttaa nykyistä joustavammalla menettelyllä. Ehdotusta kehiteltiin edelleen Jean-Luc Dehaenen, Richard von Weizsäckerin ja David Simonin raportissa ("Euroopan unionin laajentumisen vaikutus sen toimielinten kannalta" - 18. lokakuuta 1999 komissiolle annettu raportti). 1 luku. Euroopan unionin toimielinten ja laitosten tehtävät, toimintatavat ja koostumus 1. Johdanto Toimielinten koostumus määräytyy suoraan tehtävistä, joita ne suorittavat unionissa, ja tarpeesta varmistaa, että ne pystyvät toimimaan tehokkaasti. Kunkin toimielimen tehtävät määritellään selkeästi perussopimuksissa. Kaikki ovat yhtä mieltä siitä, että konferenssin tarkoituksena ei ole muuttaa toimielinten tehtäviä tai toimivaltuuksia, vaan nykyinen toimielinten välinen tasapaino on säilytettävä. Komission mielestä konferenssin olisi pohdittava yleisesti unionin kansanvaltaista oikeutusta ja erityisesti sen toimeenpanojärjestelmän luonnetta. Näin voidaan taata, että konferenssin tekemät muutokset lisäävät yksiselitteisesti unionin demokraattisuutta. Sen sijaan unionin laajentuminen edellyttää toimielinten toimintatapojen muuttamista, jotta voidaan taata niiden toimivuus jäsenmäärältään kaksinkertaisessa unionissa. Perussopimuksissa määrätään vain toimielinten työskentelyn perusperiaatteista. Siksi kunkin toimielimen on itse toteutettava tarvittavat sisäiset uudistukset. Osa toimielimistä onkin jo aloittanut rakenteidensa ja työtapojensa uudistamisen. Konferenssin tehtävänä on tarkastella laajemmasta näkökulmasta, missä määrin perussopimuksia on syytä muuttaa uudistusprosessin vauhdittamiseksi. Toimielinten koostumuksen on perustuttava yksinomaan niiden tehtäviin ja toimintatapoihin. Lausunnossa oletetaan, että kaikki nykyiset hakijavaltiot liittyvät Euroopan unioniin. Tosin voi käydä niin, etteivät ne kaikki tule jäseniksi yhtä aikaa, vaan konferenssin on annettava yksityiskohtaisia määräyksiä unionin toimielinten ja laitosten koostumuksesta sekä mahdollisesti määräyksiä siirtymäkauden järjestelyistä sen mukaan, missä aikataulussa laajentuminen toteutuu. Määräykset voidaan sisällyttää esimerkiksi julistuksiin, jotka liitetään konferenssin laatimaan uuteen sopimukseen. 2. Euroopan parlamentti Euroopan parlamentti on toimielin, jossa yhteisöksi yhdistyneiden valtioiden kansat ovat edustettuina. Parlamentin tehtävät määritellään perussopimuksissa. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen mukaan sillä on lainsäädäntövaltaa monilla aloilla. Joillakin aloilla parlamentin tehtävänä on antaa puoltavia tai neuvoa-antavia lausuntoja. Se on myös budjettivallan käyttäjä yhdessä neuvoston kanssa. Lisäksi parlamentti valvoo poliittisesti komission toimintaa. Konferenssin tavoitteena ei ole muuttaa toimielinten tehtäviä tai toimivaltuuksia. Komissio katsoo kuitenkin, että säädösten antamisessa olisi yhdistettävä määräenemmistöpäätökset ja yhteispäätösmenettely. Tämä koskee sekä niitä aloja, joilla yhteispäätösmenettelyä sovelletaan jo nyt, että aloja, joilla määräenemmistöpäätökset otetaan käyttöön tulevaisuudessa. Näin vahvistettaisiin Euroopan parlamentin asemaa lainsäätäjänä yhdessä neuvoston kanssa. Kysymystä käsitellään lähemmin lausunnon toisen luvun kohdassa 11. Euroopan parlamentin toimintatapojen mukauttaminen laajentumiseen voidaan komission mielestä toteuttaa perussopimuksia muuttamatta siten, että parlamentti tarkistaa itse työjärjestystään. Komissio muistuttaa kuitenkin, että Euroopan parlamentin on kiireellisesti vahvistettava jäsentensä tehtäviä ja velvollisuuksia koskevat säännöt ja yleiset ehdot EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan 5 kohdan mukaisesti. Kysymys Euroopan parlamentin koostumuksesta ratkaistiin jo osaksi Amsterdamin sopimuksessa, kun 189 artiklaan lisättiin määräys, jonka mukaan Euroopan parlamentin jäsenten määrä saa olla enintään seitsemänsataa. Tämä luku perustuu parlamentin omaan ehdotukseen ja täyttää kaksi vaatimusta: se varmistaa, että kaikki kansat ovat edustettuina, ja rajoittaa samalla parlamentin kokoa siten, että se säilyttää toimintakykynsä. Komissio ehdottaa, että tämä raja pidetään ennallaan. EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan 2 kohdassa määrätään, kuinka monta edustajaa kustakin jäsenvaltiosta valitaan Euroopan parlamenttiin. Nykyinen kokonaismäärä on 626 edustajaa. Jos uusien jäsenvaltioiden edustajamäärä määritetään nykyisellä menetelmällä, 700 edustajan raja ylitetään todennäköisesti jo seuraavien jäsenvaltioiden liittyessä unioniin. Kuten jo 10. kesäkuuta 1992 annetussa Euroopan parlamentin päätöslauselmassa [3] todetaan, menetelmää on siten väistämättä tarkistettava, jotta raja ei ylittyisi. [3] De Guchtin mietintö - päätöslauselma A3-0186/92, EYVL 1992, C 176/72. Komissio katsoo, että on parlamentin asia esittää uusia tapoja paikkojen jakamiseksi. Seuraavassa esitetään kuitenkin muutamia suuntaa-antavia huomioita. Kun edustajien määrä rajoitetaan 700:aan on samalla varmistettava, että kunkin jäsenvaltion kansalaisilla on parlamentissa riittävä edustus. Euroopan parlamentin nykyisestä koostumuksesta päätettiin Edinburghin Eurooppa-neuvostossa 11.-12. joulukuuta 1992. Päätös perustui parlamentin omaan ehdotukseen, ja siinä otettiin huomioon Saksan yhdistyminen ja eräiden EFTA-maiden liittyminen yhteisöön. Parlamentin ehdotus perustui alenevan suhteellisuuden periaatteeseen. [4] Samaa laskentakaavaa käytettiin Itävallan, Suomen ja Ruotsin edustajamäärän määrittämiseksi; tuolloin kaavan tiukasta soveltamisesta tosin poikettiin hieman. [4] Euroopan parlamentin ehdotus jäsenvaltioiden paikkajaoksi perustui seuraavaan kaavaan: väkiluvusta riippumatta kukin jäsenvaltio saa 6 paikkaa, lisäksi jäsenvaltio saa yhden lisäpaikan, jos sen väkiluku on yli miljoonan, ja edelleen yhden lisäpaikan kutakin 500 000 asukasta kohti 25 miljoonaan asukkaan rajaan asti, sen jälkeen yhden lisäpaikan miljoonaa asukasta kohti 60 miljoonan asukkaan rajaan asti, ja 60 miljoonaa ylittävältä väestömäärältä yhden lisäpaikan kahta miljoonaa asukasta kohti. Tätä kaavaa ei kuitenkaan sovellettu aivan matemaattisesti. Nykyistä laskentakaavaa on tarkistettava: - voidaan ajatella, että paikat jaetaan suorassa suhteessa jäsenvaltioiden väkilukuun. Komissio ei kuitenkaan pidä tätä ratkaisua realistisena unionin poliittisen yhdentymisen tässä vaiheessa. - yksi mahdollisuus on säilyttää alenevan suhteellisuuden periaate ja tarkistaa vuoden 1992 päätöksessä sovellettua kaavaa siten, että vähimmäisedustus olisi pienempi ja väkiluvun perusteella saataisiin vähemmän paikkoja ja/tai väkilukuun perustuvia rajoja muutettaisiin. On kuitenkin huomattava, että periaatteen noudattaminen heikentäisi väekkäimpien valtioiden edustusta entisestään, koska tarkistettunakin kaava suosisi varsinkin keskikokoisia jäsenvaltioita. - vaihtoehtona olisi nykyisen kaavan mukaisesti laskettujen edustajanpaikkojen leikkaaminen. Leikkauksen suuruus riippuisi liittyvistä jäsenvaltioista. Leikattava määrä laskettaisiin kunkin liittymisen yhteydessä ja se vastaisi 700:n paikan ylärajan ja nykyisen kaavan mukaan lasketun (nykyisten ja uusien jäsenvaltioiden) teoreettisen kokonaispaikkamäärän välistä suhdetta. Komissio katsoo lisäksi, että unionin kannalta olisi eduksi, että osa Euroopan parlamentin jäsenistä valittaisiin yleiseurooppalaisilta listoilta, jotka olisivat kaikille EU:n äänestäjille samat. Äänestäjillä olisi kaksi ääntä: toisella he äänestäisivät kansallista ehdokasta ja toisella yleiseurooppalaisen listan ehdokasta. Yleiseurooppalainen kiintiö vähennettäisiin jäsenvaltioiden kokonaispaikkamäärästä. Kyseinen vaalijärjestelmän muutos kiihdyttäisi yleiseurooppalaisten poliittisten puolueiden kehitystä ja toisi Euroopan parlamenttiin jäseniä, joiden kannatuspohja on yleiseurooppalainen eikä vain kansallinen. Näin Euroopan tason puolueita koskevat perussopimusten määräykset saisivat konkreettista sisältöä. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - rajoittaa Euroopan parlamentin jäsenmäärän edelleen enintään 700:aan - pyytää Euroopan parlamenttia laatimaan menetelmän, jonka mukaan edustajapaikat jaetaan jäsenvaltioiden kesken ottaen huomioon mainittu yläraja - pohtii, voitaisiinko osa Euroopan parlamentin jäsenistä valita koko unionia koskevilta ehdokaslistoilta. 3. Neuvosto Neuvostossa ovat edustettuina unionin jäsenvaltioiden hallitukset. Neuvosto on alusta lähtien toiminut yhteisön lainsäätäjänä. Maastrichtin ja Amsterdamin sopimusten voimaantulosta lähtien se on jakanut lainsäädäntövallan Euroopan parlamentin kanssa monilla aloilla. Neuvosto on unionin ulko- ja turvallisuuspolitiikan sekä poliisiasioiden ja rikosoikeudellisen yhteistyöstä päättävä ja päätösten toimeenpanoa johtava toimielin. Se on myös budjettivallan käyttäjä yhdessä Euroopan parlamentin kanssa. Neuvostossa on yksi edustaja kustakin jäsenvaltiosta. Tätä koskevan määräyksen (EY:n perustamissopimuksen nykyinen 203 artikla) muotoilua muutettiin Maastrichtin sopimuksella. Uuden muotoilun mukaan neuvosto muodostuu "jäsenvaltioiden ministeritason edustajista, joita on yksi kustakin jäsenvaltiosta ja joilla on jäsenvaltionsa hallitusta sitovat valtuudet". Tämän ansiosta kukin jäsenvaltio voi hallitusmuodostaan riippumatta osallistua neuvoston toimintaan oman perustuslakinsa mukaisesti. Laajentumisesta aiheutuu neuvoston toiminnalle kuitenkin lukuisia suuria käytännön ongelmia, joiden ratkaiseminen edellyttää merkittäviä muutoksia. Neuvosto on arvioinut yksityiskohtaisesti toimintatapojaan laajentumisen näkökulmasta pääsihteeristönsä maaliskuussa 1999 laatiman raportin pohjalta. Helsingin Eurooppa-neuvosto hyväksyi 9.-10. joulukuuta 1999 useita raportissa esitettyjä suosituksia, jotka eivät edellytä muutoksia perussopimuksiin. Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei konferenssi voisi käsitellä myös eräitä syvällisempiä muutoksia, jotka edellyttävät perussopimusten muuttamista. 4. Komissio a. Komission tehtävät ja toimintatapa Euroopan komissio on varmaankin perussopimuksissa luodun toimielinjärjestelmän kaikkein omintakeisin osa. Millään muulla kansainvälisellä järjestöllä tai yhteistyöelimellä ei ole komissiota vastaavaa hallintoelintä. Komissio ei ole hallitustenvälisen yhteistyön väline eikä vaaleilla valittu edustuslaitos. Se luotiin ajamaan täysin itsenäisesti koko Euroopan etua. Se vastaa toiminnastaan kollektiivisesti Euroopan parlamentille. Amsterdamin sopimuksella annettiin komission puheenjohtajan tehtäväksi huolehtia komission toiminnan poliittisesta ohjauksesta. Lisäksi määrättiin, että komission jäsenet nimetään yhteisellä sopimuksella puheenjohtajaksi nimetyn kanssa. Puheenjohtajan roolin vahvistuminen on näkynyt muun muassa siinä, että nykyisen komission jäsenet ovat poliittisesti sitoutuneet eroamaan, jos puheenjohtaja sitä pyytää. Komissio ehdottaa, että tämä sitoumus virallistettaisiin kirjaamalla se perussopimukseen. Tämä vahvistaisi komission kollegista poliittista vastuuta. Komissiolle uskotaan perussopimuksissa moninaisia tehtäviä. Komission yksinomainen aloiteoikeus yhteisölainsäädännön alalla tekee siitä Euroopan yhdentymisen liikkeellepanevan voiman. Komissiota kutsutaan perussopimusten vartijaksi. Komissio on yhteisön toimeenpaneva elin, joka huolehtii täytäntöönpanotoimista, toteuttaa talousarvion sekä hallinnoi yhteisön politiikkoja ja ohjelmia. Komissio edustaa yhteisöä ja käy kansainvälisiä neuvotteluja sen puolesta. Komission toiminta perustuu kollegioperiaatteeseen, mikä tarkoittaa sitä, että jokainen komission jäsen osallistuu säädösvalmisteluun ja päätöksentekoon tasaveroisesti riippumatta siitä, minkä jäsenvaltion kansalainen hän on. Komission päätökset sitovat kaikkia komission jäseniä kollektiivisesti. Kahdenkymmenen jäsenen komissiossa kollegioperiaatteen noudattaminen rajoittaa toisinaan asioiden käsittelyä (keskusteluja käydään usein neuvoston tapaan siten, että jokainen jäsen käyttää puheenvuoron) ja aiheuttaa hallinnollista jähmeyttä. Komissio tekee vuodessa tuhansia päätöksiä, joskus jopa kolmatta sataa päätöstä viikon aikana. Komissio toteuttaa parhaillaan laajaa sisäistä organisaatiouudistusta, jonka tavoitteena on nykyaikaistaa sen työskentelyä. Tavoitteena on säilyttää aidosti kolleginen päätöksentekotapa ja samalla laajentaa yksittäisten komissaarien valtuuksia tehdä päätöksiä komission nimissä erikseen määrättävillä aloilla kollegion vahvistamin edellytyksin ja rajoituksin. Tämä uudistus on pohtimisen arvoinen riippumatta siitä, mitä päätetään komission tulevasta koostumuksesta. Varsinkin jos komission nykyistä jäsenmäärää lisätään, uudistus on välttämätön. Komission päätösten oikeutus perustuu olennaisilta osin kollegisuuteen. Toisin kuin toimeenpanovallan käyttäjät yleensä, komissio ei ole vaaleilla valittu elin, vaikka se vastaakin poliittisesti toimistaan Euroopan parlamentille. Unionin laajentumisen jälkeen komissiolta vaadittavan johdonmukaisen ja yhtenäisen linjan säilyttäminen on sekä entistä vaikeampaa että entistä välttämättömämpää. Komission toimintakyky on säilytettävä. b. Komission koostumus Komission tehtävänä on alusta pitäen ollut toimia yleisen edun puolesta. Siksi perussopimuksissa ei tehty komissaareista jäsenvaltioiden hallitusten edustajia, sillä tämä tehtävä kuuluu neuvoston jäsenille. Sen sijaan "komission jäsenet hoitavat tehtäväänsä täysin riippumattomina yhteisön yleisen edun mukaisesti" eivätkä he tehtäväänsä hoitaessaan "pyydä eivätkä ota ohjeita miltään hallitukselta" (EY:n perustamissopimuksen 213 artiklan 2 kohta). Komission toimivuus kollegiona riippuu suoraan komissaarien lukumäärästä. EY:n perustamissopimuksen 213 artiklan mukaan "komissiossa on oltava ainakin yksi kansalainen kustakin jäsenvaltiosta, mutta saman valtion kansalaisuus saa olla enintään kahdella komission jäsenellä." Komissiossa on alusta lähtien ollut kaksi komissaaria runsasväkisimmistä jäsenvaltioista ja yksi muista jäsenvaltioista. Kun kaikki 13 nykyistä hakijavaltiota ovat liittyneet unioniin, komissiossa olisi nykyjärjestelmää noudatettaessa 35 jäsentä eli se olisi melkein neljä kertaa niin suuri kuin ensimmäinen komissio. Komission mielestä keskeinen kysymys on se, pitäisikö komissiossa olla tulevaisuudessa jäsenvaltioiden määrästä riippumatta yksi kansalainen kustakin jäsenvaltiosta vai onko jonkin muun vaihtoehdon käyttöön ottamiselle riittävän painavat perusteet. Komission mielestä tätä kysymystä on pohdittava uudelleen, koska laajentumisessa ei ole enää kysymys vain neljän tai viiden maan liittymisestä unioniin vaan jäsenvaltioiden määrän kaksinkertaistumisesta. Komissio katsoo, että kysymys on esitettävä ja ratkaistava nyt, sillä seuraavan hallitustenvälisen konferenssin hyväksymästä ratkaisusta tuskin enää poiketaan - vaikka asiasta tehtäisiinkin muodollisesti vain väliaikainen päätös. Jos komission jäseniä on tulevaisuudessa vähemmän kuin jäsenvaltioita, jäsenten nimitysmenettely on lyötävä lukkoon jo nyt. Jos komissiossa on tulevaisuudessa jäsenvaltioiden lukumäärästä riippumatta yksi jäsen kustakin jäsenvaltiosta, on ratkaistava nyt, miten turvataan komission toimintakyky, kun siinä on 28 jäsentä tai vielä enemmän. Tämä edellyttää merkittäviä päätöksiä komission rakenteesta ja sen puheenjohtajan valtuuksista. Vaihtoehto 1. Komission jäsenmäärä on vakio ja jäsenvaltioiden lukumäärää pienempi Komissio korostaa 10. marraskuuta 1999 hyväksymässään tiedonannossa Helsingin Eurooppa-neuvostolle, että sen nykyinen toimintatapa, johon kuuluu puheenjohtajalle myönnetty uusi valtuus ohjata komission toimintaa poliittisesti sekä päätösten tekeminen kollegiona komission jäsenten yksinkertaisella enemmistöllä, muodostaa keskeisen tasapainotekijän, joka on vaarassa järkkyä, jos komission jäsenten lukumäärää lisätään. Komissio katsoo, että laajentumisen myötä sen on säilytettävä kollegioluonteensa ja tehokas toimintatapansa ja päätöksentekotapansa voidakseen perustehtävänsä mukaisesti edustaa täysin riippumattomasti yleistä etua ja sovittaa yhteen perustamissopimusten eri päämäärät. Tässä kannanotossa otetaan huomioon komission ja kansallisten hallitusten toimintatapojen perustavanlaatuinen erilaisuus. Kansallisen hallituksen yhtenäisyyshän perustuu siihen, että sen jäsenet edustavat samaa poliittista suuntausta tai pyrkivät pitämään hallituskoalition koossa, ja se tukeutuu poliittista ohjelmaansa toteuttaessaan parlamentaariseen enemmistöön. Tästä johtuu, että hallituksen toimintakyky ei kärsi siitä, että ministereitä on paljon. Unionin toimielinjärjestelmässä tämä käytäntö on unionin nykyisessä kehitysvaiheessa ilmeisen mahdoton. Kollegiona toimiminen sekä takaa komission yhtenäisyyden että antaa sen päätöksille oikeutuksen. Jos kollegisesta toimintatavasta halutaan pitää kiinni, perussopimuksessa on vakiinnutettava komission nykyinen koko ja annettava uudet määräykset komissaarien nimitysmenettelystä. Nimitysmenettelystä on esitetty erilaisia ehdotuksia. Yhtenä vaihtoehtona olisi se, että komission puheenjohtaja muodostaa komission yksin ottaen huomioon eräiden jäsenvaltioiden keskinäisen yhteistyön perussopimusten ulkopuolella. Tämä vaihtoehto on kuitenkin epätyydyttävä, koska se loisi jäsenvaltioiden välille kitkaa joka kerran, kun uusi komissio nimitetään. Tässä tapauksessa ainoa täysin tasapuolinen ratkaisu olisi lisätä perussopimukseen määräys, jonka mukaan paikkoja kierrätetään jäsenvaltioiden kesken ennalta määrätyssä järjestyksessä. Kiertojärjestyksen olisi oltava sellainen, että kunkin komission koostumus on tasapainoinen sekä maantieteellisesti että suhteessa jäsenvaltioiden kokoon. Unionissa, jossa on 28 jäsenvaltiota ja enintään 20 komissaaria, kustakin jäsenvaltiosta olisi kansalainen ainakin toisessa kahdesta peräkkäisestä komissiosta. Kukin jäsenvaltio saisi nimetä komissaarin viiteen komissioon seitsemästä. Vaihtoehto 2. Komissiossa on yksi kansalainen kustakin jäsenvaltiosta ja komission rakennetta muutetaan ratkaisevasti, jotta sen toimintakyky säilyy Helsingin Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan laatimassa selvityksessä katsotaan, että komission legitiimiys taataan parhaiten siten, että siinä on yksi kansalainen kustakin jäsenvaltiosta. Kansalaisten kanssa käytävää keskustelua helpottaa kiistatta se, että kollegiossa on jäsenenä kunkin jäsenvaltion kansalainen. Tämä tehnee myös komission aseman Euroopan yhdentymisprosessissa ymmärrettävämmäksi. Se, että komissio muodostetaan samalla periaatteella kuin neuvosto, ei kuitenkaan saa johtaa siihen, että myös komissio mielletään jäsenvaltioita edustavaksi elimeksi. Jos konferenssi päätyy tähän vaihtoehtoon, sen on samalla toteutettava komission laaja rakenneuudistus. Viimeksi pidetyssä hallitustenvälisessä konferenssissa tarkasteltiin erilaisia muutosvaihtoehtoja. Ehdotuksista on esitetty lukuisia eri muunnoksia, mutta niillä kaikilla on yhteisiä piirteitä, ja kaikki muuttaisivat huomattavasti komission toimintatapaa kollegiona. On harkittava muun muassa seuraavia mahdollisuuksia: - Komission puheenjohtajan valtuuksia salkkujen jakamisessa vahvistetaan huomattavasti. Puheenjohtaja voi harkintansa mukaan määrätä joillekin komissaareille pelkkiä erikoistehtäviä. - Jotkut komissaarit voivat koordinoida ja johtaa muiden komissaarien toimintaa. Johdonmukaisinta olisi määrätä perussopimuksessa varapuheenjohtajille annettavista erityisvaltuuksista. Varapuheenjohtajia voitaisiin nimittää useampia kuin mihin perussopimus antaa nykyisin mahdollisuuden. - Puheenjohtajan valtuuksia komission poliittisena johtajana laajennetaan. Tällöin puheenjohtajan ääni ratkaisee komission sisällä ja hänellä on valta hylätä epätarkoituksenmukaisina pitämänsä aloitteet sekä erottaa komission jäseniä. - Annetaan uudet säännöt, joiden mukaan komissaarit voivat tehdä päätöksiä juoksevista asioista komission nimissä tai omalla vastuullaan. Nämä uudistukset näyttävät välttämättömiltä toisaalta komissaarien määrän kasvusta johtuvan komission heikentymisen vastapainoksi ja toisaalta sen takaamiseksi, että neuvoston tavoin muodostettu komissio säilyttää omintakeisuutensa, joka perustuu sen kykyyn selvittää, mikä on unionin yleinen etu ja miten sitä voidaan parhaiten edistää. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - tarkistaa komission kokoonpanoa siten, että komission jäsenmääräksi vahvistetaan joko 20, ja perustamissopimukseen lisätään määräys kiertävästä nimitysjärjestelmästä, joka on täysin tasapuolinen jäsenvaltioiden suhteen tai yksi jäsen kustakin jäsenvaltiosta, ja komission toimintatapaa uudistetaan perinpohjin - virallistaa nykyisen käytännön, jonka mukaan komissaarit sitoutuvat eroamaan, jos puheenjohtaja sitä pyytää. 5. Unionin tuomioistuinjärjestelmä a. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin Yhteisöjen tuomioistuin on unionin keskeinen toimielin, jonka tehtävänä on varmistaa, että perustamissopimusta tulkittaessa ja sovellettaessa noudatetaan lakia (EY:n perustamissopimuksen 220 artikla). Komissio katsoo, että hallitustenvälisen konferenssin on syytä tarkastella yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kokoonpanoa ja toimintatapaa laajentumisen valmistelemiseksi ja lainkäyttöelinten nykyisen kohtuuttoman työtaakan keventämiseksi. Tuomioistuinten itsensä laatimien, asioiden käsittelyaikaa koskevien tilastojen perusteella sekä yhteisöjen tuomioistuin että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat kaikista ponnistuksistaan huolimatta käsittelykapasiteettinsa äärirajoilla. On varmaa, että laajentumisen jälkeen tuomioistuinjärjestelmä ei enää pysty kohtuullisessa ajassa hoitamaan kasvavaa työtaakkaansa. Tilanne on huolestuttava oikeuteen perustuvan yhteisön kannalta, kun vain kymmenen vuotta on kulunut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta ja kun seuraava laajentuminen on jo näköpiirissä. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin julkistivat 10. toukokuuta 1999 muistion hallitustenväliselle konferenssille tuomioistuinjärjestelmän tulevaisuudesta. Muistiosta käy ilmi, että tuomioistuinten käsiteltäväksi tulevien asioiden määrä on kasvanut huomattavasti Amsterdamin sopimuksen voimaantulon jälkeen. Yhteisön lainkäyttöelimet joutuvat perussopimusten määräysten nojalla käyttämään tulevaisuudessa uudenlaista ja yhä erikoistuneempaa toimivaltaa. Täten on selvää, että alun perin kuuden jäsenvaltion yhteisöä varten luotua järjestelmää on muutettava, tarvittaessa radikaalistikin, jotta yhteisön tuomioistuimet selviytyisivät kaikista tehtävistään. Muutoksilla on erityisesti pyrittävä takaamaan oikeussuojan tehokkuus, ylläpitämään oikeuskäytännön korkeaa tasoa ja johdonmukaisuutta sekä huolehtimaan siitä, että oikeuskäytäntöä noudatetaan koko unionin alueella. Komissio on perustanut riippumattomista asiantuntijoista koostuvan mietintäryhmän pohtimaan yhteisön tuomioistuinjärjestelmän tulevaisuutta. Ryhmän puheenjohtajana toimii yhteisöjen tuomioistuimen entinen presidentti Ole Due, ja sen tehtävänä on selvittää läheisessä yhteistyössä molempien tuomioistuinten kanssa erilaisia ratkaisuja edellä käsitellyille kysymyksille. Selvitys on määrä antaa komissiolle tammikuun lopussa. Komissio esittää oman näkemyksensä asiasta perehdyttyään ryhmän työn tuloksiin. Yhteisöjen tuomioistuimen nykyistä toimivaltaa on tarkistettava siten, että se voisi käsitellä esimerkiksi valituksia, jotka koskevat henkisen omaisuuden oikeuksien jakamista yhteisössä, ja ratkaista tämäntyyppisiä oikeuksia koskevia riita-asioita. b. Yhteisön taloudellisten etujen suojaaminen Komissio on vakuuttunut siitä, että yhteisön on kiireellisesti otettava käyttöön tehokkaat keinot torjua petoksia ja suojata yhteisön taloudellisia etuja. Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) perustaminen merkitsee toki petostutkinnan huomattavaa edistymistä. Rikossyytteen nostaminen edellyttää kuitenkin yhteistyötä yhteisön viidentoista eri säännöksiä ja menettelyjä soveltavan oikeusjärjestelmän kesken. Monet petokset ylittävät kansalliset rajat. Poliisi- ja oikeusviranomaiset voivat kuitenkin toimia ainoastaan oman maansa alueella. Sitä paitsi perinteiset menetelmät, joihin keskinäinen avunanto ja yhteistyö oikeus- ja poliisiasioissa perustuvat, ovat kankeita eivätkä usein sovellu rajatylittävien petosten tehokkaaseen torjumiseen. Lisäksi kokemus osoittaa, kuinka vaikeaa syytteen nostaminen on silloinkin, kun siihen olisi hallinnollisten tutkimusten perusteella aihetta. Siksi komissio ehdottaa, että nykyisten määräysten täydentämiseksi säädetään oikeusperusta petoksentorjuntasäännöstölle, jossa säädetään - petosten määritelmästä ja niistä määrättävistä rangaistuksista - rikossyytteen nostamisen edellyttämistä menettelysäännöksistä - Euroopan syyttäjäviranomaisen toimivaltuuksista ja tehtävistä. Syyttäjäviranomaisen tehtävänä olisi tutkia petoksia koko Euroopan unionin alueella ja nostaa rikossyytteitä kansallisissa tuomioistuimissa. Yhteisöoikeuden piiriin kuuluvia asioita ratkaistessaan kansalliset tuomioistuimet soveltaisivat mainitunlaisiin rikoksiin edellä mainittuja sääntöjä, jotka on saatettava myös osaksi kansallista lainsäädäntöä. Näinhän tuomioistuimet tekevät jo nykyään soveltaessaan yhteisöoikeuden säännöksiä kaikilla EY:n perustamissopimuksen piiriin kuuluvilla aloilla. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - täydentää yhteisön taloudellisten etujen suojaamista koskevia nykyisiä määräyksiä oikeusperustalla, jolla perustetaan Euroopan syyttäjäviranomainen ja jonka nojalla voidaan hyväksyä rikossyytteen nostamista rajatylittävissä petostapauksissa koskevat säännöt. 6. Tilintarkastustuomioistuin Tilintarkastustuomioistuin luotiin tiettyjen varainhoitoa koskevien määräysten muuttamisesta 22 päivänä heinäkuuta 1975 tehdyllä sopimuksella. Tilintarkastustuomioistuimen tehtävänä on tarkastaa Euroopan yhteisöjen ja eräiden niiden perustamien elinten tilit. Se tarkastaa tulojen ja menojen laillisuuden ja asianmukaisuuden ja sen, että varainhoito on ollut moitteetonta. Koska yhteisöjen talousarvion toteuttamisesta vastaa komissio (EY:n perustamissopimuksen 274 artikla), tilintarkastustuomioistuimen tehtävänä on lähinnä valvoa komission toimintaa. Tilintarkastustuomioistuimen jäsenten tehtävänä on johtaa sen toimihenkilöiden toimittamia tarkastuksia, laatia vuosikertomus ja erityiskertomuksia sekä antaa muiden toimielinten pyynnöstä lausuntoja. Tilintarkastustuomioistuin antaa kertomuksensa ja lausuntonsa jäsentensä enemmistöllä. Tilintarkastustuomioistuimen jäsenet hoitavat tehtäväänsä täysin riippumattomina eivätkä he saa pyytää tai ottaa ohjeita miltään hallitukselta. Tilintarkastustuomioistuimessa on tällä hetkellä 15 jäsentä, jotka nimitetään kuudeksi vuodeksi kerrallaan; toimikausi voidaan uusia. Vaikka perussopimuksessa ei määrätä, että tilintarkastustuomioistuimessa on oltava yksi jäsen kustakin jäsenvaltiosta, näin on käytännössä aina ollut. Tästä syystä sen jäsenmäärää on lisätty jokaisen laajentumisen yhteydessä, vaikka sen tehtäviä ja tarpeita ei ole arvioitu yksityiskohtaisesti. Komissio katsoo, että nyt on aika lopettaa tämä käytäntö, jotta tilintarkastustuomioistuin säilyttäisi toimintakykynsä. Vaikka yhteisöjen talousarvio kasvaa jokaisen laajentumisen myötä, siitä ei seuraa, että toimitettavien tarkastusten ja laadittavien raporttien määrä kasvaisi samassa suhteessa. Komission mielestä tilintarkastustuomioistuimen jäsenten lukumäärää ei tarvitse lisätä. Tilintarkastustuomioistuimen tehtävien luonteen vuoksi jäsenmäärä olisi vakiinnutettava nykyiselle tasolleen tai sitä olisi jopa vähennettävä, koska ei ole mitään pakottavia syitä, joiden vuoksi jokaisen jäsenvaltion pitäisi olla siinä edustettuna. Komissio katsoo, että tilintarkastustuomioistuimen jäsenmääräksi voitaisiin määrätä kaksitoista. Komissio ehdottaa, että tilintarkastustuomioistuimen jäsenet nimitettäisiin kiertoperiaatteella. Tällöin heitä ei voitaisi nimittää uudeksi toimikaudeksi. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - määrää tilintarkastustuomioistuimen jäsenmääräksi kaksitoista - päättää, että jäsenet nimitetään kuusivuotiseksi toimikaudeksi, jota ei voida uusia. 7. Talous- ja sosiaalikomitea Talous- ja sosiaalikomitea perustettiin EY:n perustamissopimuksella tavoitteena saada talous- ja yhteiskuntaelämän eri etupiirit mukaan toteuttamaan yhteismarkkinoita. Talous- ja sosiaalikomitea antaa muille toimielimille neuvoa-antavia lausuntoja perustamissopimuksessa määrätyissä tapauksissa, muun muassa lainsäädäntöprosessin yhteydessä. Komitea voi antaa lausuntoja myös muissa asioissa muiden toimielinten pyynnöstä tai omasta aloitteestaan. Alun perin talous- ja sosiaalikomitean tarkoituksena oli täydentää yhteisön neuvoa-antavan parlamentaarisen edustajakokouksen työtä. Edustajakokouksena toimivat tuolloin kansallisten kansanedustuslaitosten edustajat. Tilanne on nyt aivan toinen, kun Euroopan parlamentti valitaan välittömillä yleisillä vaaleilla ja sillä on laajat lainsäädäntävaltuudet. Tästä syystä ja unionin kehityksen valossa komissio suosittaa, että konferenssi pohtii komitean tehtäviä ja muuttaa sen koostumusta niitä paremmin vastaavaksi. Talous- ja sosiaalikomitea voisi esimerkiksi toimia nykyistä näkyvämmin etujärjestöjen ja talouselämän toimijoiden neuvottelufoorumina. Komissio katsoo, että komitean olisi edustettava paremmin eurooppalaisen kansalaisyhteiskunnan eri lohkoja ja maantieteellisiä tekijöitä. Siksi on pohdittava, miten kansalaisyhteiskunnan edustus voitaisiin järjestää ja miten perussopimuksessa (257 artikla) mainittujen henkilöryhmien edustusta voitaisiin täydentää. Samalla on mietittävä, onko syytä tarkistaa nykyistä käytäntöä, jonka mukaan jäsenet nimitetään jäsenvaltioittain. Uudistunut talous- ja sosiaalikomitea voisi toimia välittäjänä unionin ja kansalaisyhteiskunnan välillä. Sen neuvoa-antavaa lainsäädäntätehtävää olisi uudistettava ja perussopimuksia olisi tarkistettava siten, että komitea voi itse arvioida, onko sillä aihetta antaa lausuntoa säädösehdotuksista. Unionin toimielimillä olisi edelleen tarvittaessa mahdollisuus pyytää komitealta lausuntoa. Nykyään komiteassa on 222 jäsentä, jotka nimitetään neljäksi vuodeksi; toimikausi voidaan uusia. Paikat jaetaan jäsenvaltiokohtaisesti (6-24 paikkaa jäsenvaltiota kohti). Jos unionin laajentuessa paikkamäärä kasvaisi suhteessa uusien jäsenvaltioiden väkilukuun, talous- ja sosiaalikomitealla olisi 28 jäsenvaltion unionissa jo noin 370 jäsentä. Komissio katsoo, että komitean jäsenluku olisi pidettävä tasolla, jolla sen toimintakyky säilyy. Tämä edellyttää jäsenten enimmäismäärän vakiinnuttamista suunnilleen nykyisen suuruiseksi. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - lisää talous- ja sosiaalikomitean edustavuutta suhteessa eurooppalaiseen kansalaisyhteiskuntaan - pohtii, onko syytä muuttaa käytäntöä, jonka mukaan komiteapaikat jaetaan yksinomaan jäsenvaltioittain talous- ja yhteiskuntaelämän eri alojen edustajille - jättää komitean itse arvioitavaksi, onko sen syytä antaa lausuntoa säädösehdotuksista - vakiinnuttaa komitean jäsenmäärän suunnilleen nykyisen suuruiseksi. 8. Alueiden komitea Alueiden komitea on neuvoa-antava elin, jonka muodostavat alueellisten ja paikallisten yhteisöjen edustajat. Alueiden komitea perustettiin Maastrichtin sopimuksella ja se käsittää nykyään 222 jäsentä. Alueiden komitean tehtävänä on ajaa alueellisten ja paikallisten yhteisöjen etuja unionin tasolla ja edistää unionin alueiden yhdentymistä. Laajentumisen myötä alueiden välisen yhteistyön ja säädösehdotusten alueellisia vaikutuksia koskevan arvioinnin merkitys kasvaa entisestään ja alueiden komitean neuvoa-antava rooli korostuu. Toisin kuin on talous- ja sosiaalikomitean laita, alueiden komitean paikkojen jakaminen jäsenvaltioittain on edelleen tarkoituksenmukaista, jotta jäsenvaltioiden alue- ja paikallisviranomaiset olisivat edustettuina unionissa. Olisi vastaisuudessakin suotavaa, että jäsenten sidos näihin taustayhteisöihin säilyy luonteeltaan poliittisena luottamustehtävänä. Nykyistä paikkajakoa on kuitenkin syytä muuttaa, sillä se ei perustu riittävästi eri alueiden kokoon ja väkilukuun. Nykyisen järjestelmän jatkuessa alueiden komitealla olisi 28 jäsenvaltion unionissa noin 370 jäsentä, joista vain 142 olisi seitsemästä väkiluvultaan suurimmasta jäsenvaltiosta, vaikka niiden yhteenlaskettu asukasluku olisi 70 prosenttia unionin kokonaisväestöstä. On pyrittävä siihen, että alueiden komitean paikkajako perustuu nykyistä enemmän jäsenvaltioiden väkilukuun. Samalla on taattava nykyisten ja tulevien jäsenvaltioiden alueellisille ja paikallisille yhteisöille tasapuolinen edustus komiteassa. Komitean toimivuutta ei kuitenkaan pidä heikentää. Komissio katsoo, että komitean koostumuksen olisi perustuttava samoihin periaatteisiin kuin Euroopan parlamentin. Alueiden komitea toteaa itse 15.-16. syyskuuta 1999 päivätyssä lausunnossaan [5], että sen jäsenmäärän olisi oltava kolmasosa tai puolet kustakin jäsenvaltiosta Euroopan parlamenttiin valittavien edustajien määrästä. Kun alueiden komitean jäsenillä on myös varajäsenet, komissio katsoo, että alueiden komitean jäsenmäärän olisi oltava enintään kolmasosa Euroopan parlamentin jäsenmäärästä (toisin sanoen 233 jäsentä). [5] Lausunto 52/99 Euroopan alueellisista yhteisöistä. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - rajoittaa alueiden komitean jäsenmäärän kolmannekseen Euroopan parlamentin jäsenmäärästä - soveltaa komiteaan vastaavanlaista jäsenvaltioittaista paikkajakoa kuin parlamenttiin. 2 luku. Tehokas päätöksenteko 9. Johdanto Laajentuminen vaikuttaa eri toimielinten toimintatapojen ja koostumuksen lisäksi myös unionin päätöksenteon tehokkuuteen. Se on jo nyt toisinaan tehotonta. Perussopimuksen määräykset päätöksenteosta ovat syntyneet sopimukseen eri aikoina tehtyjen muutosten tuloksena, eivätkä ne ole kaikin osin johdonmukaiset. Määräyksiä on tiivistettävä. Muutokset ovat jo nyt tarpeen; laajentumisen kannalta ne ovat välttämättömiä. Päätösten tekeminen 28 jäsenvaltion unionissa on taatusti erilaista kuin 15 jäsenvaltion unionissa. Unionista tulee väistämättä epäyhtenäisempi. Jäsenvaltioiden taloudelliset, kulttuuriset ja poliittiset erot tulevat olemaan suuremmat kuin koskaan ennen Euroopan yhdentymisen historiassa. Siksi on ehdottomasti turvattava päätöksenteon tehokkuus, jonka ansiosta unioni on kehittynyt nykyiseen muotoon. Näin voidaan taata, että unionin päätökset ilmentävät unionin kansalaisten suuren enemmistön edustajien poliittista tahtoa. Useimmissa asioissa ei pidä edellyttää yksimielistä ratkaisua, vaan päätöksen oikeutuksen vaatimukseen on yhdistettävä menettelyn joustavuus. Jos unionin tehokkuus ja toimintavalmius heikkenevät, yhdentymisprosessi pysähtyy. Uudet jäsenvaltiot saavat huomata liittyneensä toimintakyvyttömään unioniin. Sen tilalle voi ennen pitkää syntyä uudenlaisia liittoutumia ja yhteystyömuotoja, joiden avulla ohitetaan laajentumiseen huonosti valmistautuneet, luutuneet rakenteet. Päätöksentekoprosessia on siis tarkistettava. Ensisijaisesti tämä tarkoittaa neuvoston päätöksentekomenettelyjen tarkistamista päätösten oikeutuksen ja unionin toimintakyvyn näkökulmasta. Tässä mielessä laajentumisella ei liene vaikutusta Euroopan parlamenttiin. Päätökset olisi tehtävä yksimielisesti vain, kun painavat ja pysyvät syyt sitä edellyttävät. On parannettava päätöksentekomenettelyjen johdonmukaisuutta. On myös vahvistettava määräenemmistöpäätösten legitiimiyttä siten, että päätökset todella edustavat jäsenvaltioiden välistä suhteellista painoarvoa. Lisäksi on parannettava tiiviimpää yhteistyötä koskevien määräysten käyttökelpoisuutta, jotta osa jäsenvaltioista voi unionin toimielinjärjestelmän puitteissa edetä kaikkia jäsenvaltioita sitovaa yhdentymistä pitemmälle. 10. Yksimielisyysvaatimuksen rajoittaminen Nykyään selvästi suurin osa neuvoston päätöksistä tehdään jäsenvaltioiden määräenemmistön hyväksynnällä. Vaikka päätöksentekoa on muutettu Euroopan yhtenäisasiakirjalla, Maastrichtin sopimuksella ja Amsterdamin sopimuksella, varsin monet neuvoston päätökset edellyttävät kuitenkin vieläkin jäsenvaltioiden yksimielistä hyväksyntää. Tämä koskee joissakin tapauksissa jopa yhteispäätösmenettelyllä tehtäviä päätöksiä. Komissio ehdottaa, että konferenssi rajoittaa niiden päätösten määrää, joissa vaaditaan yksimielisyyttä, ja vahvistaa näin, että neuvoston päätökset tehdään pääsääntöisesti määräenemmistöllä. Säännön ulkopuolelle jäävät tietenkin päätökset, jotka neuvosto tekee yksinkertaisella enemmistöllä. Yleisperiaatteen soveltaminen on ensiarvoisen tärkeää, koska osapuolien lukumäärän ja moninaisuuden lisääntyessä yksimielisyysvaatimus moninkertaistaisi lukkiutumisen vaaran. Määräenemmistöpäätökseen tarvitaan nykyään vähintään 8-12 jäsenvaltion hyväksyntä. Unionin laajentuessa määräenemmistöpäätösten soveltamisala on vähitellen kasvanut. Tämä sinänsä suotuisa kehitys ei kuitenkaan ole ollut suunnitelmallista. Näin kävi sekä Euroopan unionista tehtyä sopimusta että Amsterdamin sopimusta laadittaessa. Amsterdamissa puheenjohtaja Alankomaat ehdotti määräenemmistön soveltamista koskevia johdonmukaisia kriteerejä, mutta neuvotteluissa päädyttiin nopeasti tapauskohtaiseen tarkasteluun. Lopputulos ei ole kovin johdonmukainen eikä se sovellu tehokkaan unionin tarpeisiin. Seuraavassa konferenssissa on ehdottomasti laadittava yksinkertaiset ja selkeät kriteerit, joiden avulla se, kumpaa päätöksentekomenettelyä on noudatettava, voidaan ratkaista päätöksen luonteen perusteella eikä tapaus tapaukselta. Puheenjohtajan selvitys Helsingin Eurooppa-neuvostolle viitoitti tietä muutokselle. Päätöstyyppien määrittelemistä varten komissio ehdottaa, että sovellettaisiin pääsääntöisesti määräenemmistöperiaatetta lukuun ottamatta erikseen mainittuja tapauksia, joissa yksinkertainen enemmistö riittää. Yksimielisyyttä vaadittaisiin vain poikkeustapauksissa. [6] Siksi on pohdittava, minkätyyppiset päätökset on painavista ja pysyvistä syistä edelleen tehtävä yksimielisesti, kun laajentumisen jälkeen yksimielisyysvaatimus tekee päätöksenteon äärimmäisen vaikeaksi, mikä voi merkitä loppua vakavasti otettavalle Euroopan yhdentymiskehityksen syventämiselle yhteisön politiikan joillakin aloilla. [6] Komissio ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että joissakin tapauksissa vaadittaisiin väliaikaisesti päätöksen tekemiseen jonkinlainen painotettu määräenemmistö. Komission näkemyksen mukaan on viisi eri säädöstyyppiä, joiden osalta painavat ja pysyvät syyt edellyttä vät poikkeamista määräenemmistöperiaatteesta. Tämän lausunnon liitteessä 1 on luettelo EY:n perustamissopimuksen määräyksistä [7], joiden muuttamiseen vaadittaisiin mainituista syistä edelleen jäsenvaltioiden yksimielinen päätös. Vastaavasti liitteessä 2 on luettelo EY:n perustamissopimuksen määräyksistä, joita voitaisiin tulevaisuudessa muuttaa neuvoston määräenemmistöpäätöksellä. [7] Toistaiseksi komissio on tarkastellut vain EY:n perustamissopimuksen muuttamista. Siksi lausunnon liitteissä 1 ja 2 ei mainita Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, EHTY:n eikä Euratomin perustamissopimusten määräyksiä eikä muita yhteisön primaarioikeuteen kuuluvia säädöksiä (liittymissopimukset, pöytäkirjat). Komission tarkoituksena on esittää myöhemmin konferenssille muuta primaarioikeutta koskevia ehdotuksia. (i) Neuvoston päätökset, jotka jäsenvaltioiden on hyväksyttävä valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisesti Perussopimuksissa on muutamia määräyksiä, joiden mukaan neuvosto tekee päätöksensä yksimielisesti ja suosittaa sen hyväksymistä jäsenvaltioille niiden valtiosäännön asettamien vaatimusten mukaisesti. Päätös tulee voimaan vasta sen jälkeen, kun jäsenvaltioiden parlamentit ovat hyväksyneet sen. Lienee järkevää varmistaa jo yhteisön tasolla, että jäsenvaltioiden hallitukset ovat asiasta yksimielisiä, ennen kuin aloitetaan kansallinen ratifiointimenettely. Tällainen määräys on esimerkiksi EY:n perustamissopimuksen 269 artikla, jossa määrätään yhteisön omien varojen järjestelmästä. (ii) Toimielimiä koskevat peruspäätökset ja toimielinten keskinäiseen tasapainoon vaikuttavat päätökset Niistä toimielinten organisaatiota ja toimintaa koskevista perussäännöistä, joista ei määrätä erikseen perussopimuksissa, säädetään neuvoston yksimielisellä päätöksellä. Tämä koskee erityisesti sääntöjä, joihin toimielinten keskinäinen tasapaino perustuu. On epäilemättä perusteltua edellyttää, että nämä säännöt hyväksytään yksimielisesti. Sama koskee EY:n perustamissopimuksen 290 artiklaa, jossa määrätään toimielimissä käytettävistä kielistä, ja 202 artiklaa, jossa määrätään komissiolle siirretyn täytäntöönpanovallan käyttämisestä (komitologia). Toimielinten keskinäisen tasapainon kannalta olennainen määräys on myös EY:n 250 artiklan 1 kohta, jonka mukaan neuvosto saa vain yksimielisesti antaa säädöksen, joka merkitsee komission ehdotuksen muuttamista. [8] [8] 250 artiklaa ei ole otettu luetteloon 1, koska se ei ole luonteeltaan varsinainen oikeusperusta. (iii) Verotusta ja sosiaaliturvaa koskevat päätökset, jotka eivät liity sisämarkkinoiden toimivuuteen Verotus ja sosiaaliturva heijastavat kansallisten lainsäätäjien talous- ja yhteiskuntapoliittisia peruslinjauksia ja vaikuttavat siten voimakkaasti kansalaisten poliittisiin valintoihin. Siksi on yleensä perusteltua vaatia, että näitä aloja koskevat neuvoston päätökset tehdään yksimielisesti. Komissio ei ehdota määräenemmistöperiaatteen laajentamista näille aloille. Verotus ja sosiaaliturva liittyvät kuitenkin joiltakin osin erottamattomasti sisämarkkinoiden toimivuuteen ja erityisesti neljään perusvapauteen (tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus). Koska yhteisön lainsäädäntö ei ole kehittynyt riittävästi, sisämarkkinoiden toimivuudelle on yhä vakavia esteitä, kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi. Tuomioistuin on todennut useissa päätöksissään, että kansalliset toimenpiteet, joilla rajoitetaan perusteettomasti sisämarkkinavapauksia, ovat EY:n perustamissopimuksen vastaisia. Kansalaisten kannalta on turhauttavaa joutua hakemaan yhteisöjen tuomioistuimelta sellaisten oikeuksien tunnustamista, jotka kuuluvat heille perussopimusten nojalla. Jäsenvaltioiden kannalta taas on epäsuotavaa, että yhteisön oikeus alalla kehittyy tuomioistuimen ennakkotapausratkaisujen perusteella eikä poliittisen prosessin tuloksena. Sisämarkkinoiden toimivuuden esteiden poistamiseksi tarvitaan yhteistoimintaa. Näin on erityisesti silloin, kun esteet johtavat syrjintään, kaksinkertaiseen verotukseen tai veronkiertoon. Tehokkuusnäkökohdat edellyttävät tällaisten verotuskysymysten ratkaisemista määräenemmistöllä - siinä määrin, kuin on tarpeen sisämarkkinoiden toimivuuden turvaamiseksi. Kysymys ei siis ole verojärjestelmien, -perusteiden ja -kantojen yleisestä yhdenmukaistamisesta, mikä olisikin toissijaisuusperiaatteen vastaista. Määräenemmistöpäätöksiä olisi käytettävä myös silloin, kun tarkoituksena on yksinkertaistaa ja ajantasaistaa jo aiemmin yhdenmukaistettua lainsäädäntöä ja yhtenäistää sen soveltamista. Tämä koskee erityisesti säännöksiä yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä ja valmisteveron alaisten tuotteiden liikkumisesta ja valvonnasta. Komissio ehdottaa, että samaa menettelyä sovellettaisiin myös sosiaaliturvan alalla, jolla kansallista lainsäädäntöä on yhteensovitettu jo vuosikymmenten ajan (asetus N:o 1408/71). Tehokkuussyistä on tehtävä mahdolliseksi myös tämän asetuksen ajanmukaistaminen määräenemmistöpäätöksellä. Komissio kiinnittää erityistä huomiota petostentorjuntaan, jonka merkitys on kasvanut tavaraverotuksen rajojen poistamisen ja pääomaliikkeiden vapauttamisen myötä. Määräenemmistöpäätökset olisi siksi ulotettava myös veronkierron ja veropetosten torjuntaan. Komissio suosittaa, että kyseisiä perustamissopimuksen määräyksiä tarkastellaan yksityiskohtaisesti ja ne muotoillaan uudelleen siten, että määräyksistä käy suoraan ilmi, onko niiden mukaiset päätökset tehtävä määräenemmistöllä vai yksimielisesti. Komissio esittää asiasta myöhemmin yksityiskohtaisia ehdotuksia. (iv) Yhteisön sisäisiä ja ulkoisia päätöksiä koskevien menettelyjen vastaavuus EY:n perustamissopimuksen 300 artiklan mukaisesti kansainvälisten sopimusten tekemistä koskeviin päätöksiin sovelletaan samaa menettelyä kuin yhteisön primaarioikeuden muuttamista koskeviin päätöksiin. Jos yhteisön oikeusperustan mukaan jotakin alaa koskevat päätökset on tehtävä yksimielisesti, myös kyseistä alaa koskevat kansainväliset sopimukset on tehtävä neuvoston yksimielisellä päätöksellä. Komission mielestä tämä vastaavuus on syytä säilyttää. Tosin vastaavuudesta ei liene tarvetta pitää tiukasti kiinni sellaisten kansainvälisten sopimusten yhteydessä, joissa edellytetään erillisten täytäntöönpanosäännösten hyväksymistä. Tällaisia ovat muun muassa AKT-EY-yleissopimuksen mukaiset yhteistyösopimukset, joiden menettelysääntöjen sisäistä hyväksymistä koskevaa päätöksentekoa olisi yksinkertaistettava. (v) Poikkeukset EY:n perustamissopimuksen yhteisiin määräyksiin EY:n perustamissopimuksen määräyksiä ja niihin perustuvaa yhteisön säännöstöä sovelletaan kaikkiin toimielimiin ja kaikkiin jäsenvaltioihin. Ne harvat poikkeukset yhteisön säännöstön soveltamisesta, joista määrätään perussopimuksessa, merkitsevät tinkimistä unionin tavoitteista. Esimerkki tällaisesta poikkeuksesta on 88 artiklan määräys, jonka mukaan neuvosto voi päättää, että valtiontukea on pidettävä perustamissopimuksen periaatteista poiketen yhteismarkkinoille soveltuvana. Komissio katsoo, että on perusteltua edellyttää, että tällaiset poikkeukset voidaan sallia vain neuvoston yksimielisellä päätöksellä. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - sopii siitä, että päätökset tehdään pääsääntöisesti määräenemmistöllä - määrittelee päätöstyypit, jotka on painavista ja pysyvistä syistä edelleen tehtävä yksimielisesti eli poiketen pääsäännöstä, jonka mukaan päätökset tehdään määräenemmistöllä. 11. Päätöksentekomenettelyt Edellisessä osassa ehdotettujen muutosten täydentämiseksi on tarkasteltava myös päätöksentekomenettelyjä kokonaisuutena, jotta perustamissopimuksesta saadaan poistetuksi ristiriitaisuudet. Laajentuneen unionin toimintakyvyn säilyttämiseksi on ensiarvoisen tärkeää, että unionin eri toiminta-aloja koskevat määräykset ovat keskenään yhdenmukaiset. Lisäksi Euroopan kansalaisten kannalta unionin päätöksentekorakenteen on ehdottomasti oltava yksinkertainen ja looginen ja siten ymmärrettävä. On pohdittava määräenemmistöpäätösten ja yhteispäätösmenettelyn välistä yhteyttä, yhteistoimintamenettelyn lakkauttamista sekä Euroopan parlamentin osallistumista EY:n perustamissopimuksessa määrättyjen alojen politiikan määrittelemiseen. a. Määräenemmistöpäätösten ja yhteispäätösmenettelyn yhdistäminen lainsäädäntötyössä Yhteispäätösmenettely, jossa Euroopan parlamentti osallistuu lainsäädäntövallan käyttöön neuvoston rinnalla, vahvistaa yhteisön toiminnan kansanvaltaista luonnetta. [9] Lainsäädäntötyössä yhteispäätösmenettely on osoittautunut monissa suhteissa määräenemmistöpäätösten tarpeelliseksi täydennykseksi, koska kyseiset päätökset ovat luonteeltaan sellaisia, että osa jäsenvaltioista voi jäädä vähemmistöön. Tästä syystä säädöksiä koskevassa päätöksenteossa yhdistetään nykyään varsin usein Maastrichtin ja Amsterdamin sopimusten mukaisesti määräenemmistöpäätökset ja yhteispäätösmenettely. Ristiriitaisuuksien poistamiseksi ja menettelyn johdonmukaisuuden lisäämiseksi on toteutettava kaksi muutosta. [9] EY:n perustamissopimuksen 189 b artiklan 8 kohdan mukainen komission kertomus yhteispäätösmenettelyn soveltamisalasta (SEC(96) 1225, 3. heinäkuuta 1996). Ensinnäkin EY:n perustamissopimuksessa on vielä neljä määräystä (18, 42, 47 ja 151 artikla), joissa yhdistetään yhteispäätösmenettely ja yksimielisyyden vaatimus. Tilanne voidaan korjata ottamalla pääsääntöisesti käyttöön määräenemmistöpäätökset, joita yhteispäätösmenettely täydentää hyvin. Toiseksi lainsäädäntöä koskevien päätösten tekeminen määräenemmistöllä on yhdistettävä yhteispäätösmenettelyyn. Yhdistäminen merkitsisi yhteispäätösmenettelyn soveltamisalan laajentamista. Tällöin parlamentin olisi tehokkuussyistä otettava käyttöön sisäisiä menettelyjä, joissa määräaika on sellainen, että lainsäädäntöä koskevat päätökset voidaan tehdä nopeasti. Lisäksi on täsmennettävä säädöksen määritelmää. Ylimalkaisen määritelmän mukaan säädökset ovat yleisesti sovellettavia sääntöjä, jotka perustuvat suoraan perustamissopimuksen määräyksiin ja joissa määritellään jotakin yhteisön toimintaa koskevat perusperiaatteet tai yleislinjat sekä toteutettavat olennaiset toimet. Lähtökohtana voisi olla liitteessä esitetty 37 artiklan uusi muotoilu. Komissio osallistuu asiasta konferenssin aikana käytävään keskusteluun. Perustamissopimuksen nykyiset määräykset on käytävä läpi järjestelmällisesti. Yhteispäätösmenettelyn soveltamisalan laajentaminen vaikuttaa muun muassa joihinkin yhteisen kauppa-, maatalous- ja kalastuspolitiikan osa-alueisiin. Kauppapolitiikan yleiset säännöt, joihin kuuluvat polkumyynnin ja vientitukien kieltoa, kaupan esteitä vastaan puolustautumista sekä vienti- ja tuontijärjestelmiä koskevat säännöt, on annettava yhteispäätösmenettelyllä. Sama koskee myös yhteisen maatalouspolitiikan ja yhteisen kalastuspolitiikan lainsäädännöllistä osuutta. Kuten komissio totesi jo edellisen hallitustenvälisen konferenssin yhteydessä, se katsoo, että suurin osa maatalouspoliittisista päätöksistä on luonteeltaan täysin hallinnollisia eivätkä ne siis kuulu lainsäädännön piiriin. Sen sijaan yhteispäätösmenettelyä olisi sovellettava muutamiin perussäädöksiin, joissa määritellään yhteisen maatalous- ja kalastuspolitiikan linjaukset. [10] [10] EY:n perustamissopimuksen 189 b artiklan 8 kohdan mukainen komission kertomus yhteispäätösmenettelyn soveltamisalasta (SEC(96) 1225, 3. heinäkuuta 1996), s. 12. Jos määräenemmistöpäätöksistä tehdään pääsääntö, on arvioitava, ovatko säädökset, joista aiemmin oli päätettävä yksimielisesti, oikeudelliselta luonteeltaan sellaisia, että niihin voidaan soveltaa yhteispäätösmenettelyä. Liitteessä 2 (otsake A) esitetään luettelo säädöksistä, jotka tulevat kyseeseen. Tässä yhteydessä on syytä mainita EY:n perustamissopimuksen 67 artiklan 2 kohta, jonka mukaan neuvosto voi viiden vuoden kuluttua Amsterdamin sopimuksen voimaantulosta (siis 1. toukokuuta 2004 alkaen) yksimielisesti päättää laajentaa yhteispäätösmenettelyn soveltamisalaa kaikkiin sopimuksen IV osastossa tarkoitettuihin aloihin tai osaan niistä. Komissio ei tässä vaiheessa ehdota viiden vuoden siirtymäkauden lyhentämistä. Sen sijaan määräenemmistöpäätösten yleinen soveltaminen ja niiden yhdistäminen yhteispäätösmenettelyyn säädösten yhteydessä johtanee itsestään siihen, että yhteispäätösmenettelyä aletaan soveltaa kaikkiin IV osaston aloihin. b. 133 artiklan soveltamisalan laajentaminen kaikkiin palveluihin, investointeihin ja henkisen omaisuuden oikeuksiin EY:n perustamissopimuksen 133 artiklan 5 kohdan mukaisesti neuvosto voi yksimielisellä päätöksellä laajentaa yhteiseen kauppapolitiikkaan kuuluvia, palveluihin ja henkisen omaisuuden oikeuksiin liittyviä järjestelyjä koskemaan kansainvälisiä neuvotteluja ja sopimuksia. Komissio katsoo, että tämä määräys ei ole enää tarkoituksenmukainen, jos jäsenvaltioiden määrä kaksinkertaistuu. Määräenemmistön pääsääntöisyys merkitsisi tosin kyseisen kohdan osittaista muuttamista, mutta monimutkainen ja epävarma päätöksentekomenettely jäisi kuitenkin olennaisilta osiltaan voimaan. Siksi komissio ehdottaakin, että olisi parempi muuttaa 133 artiklan muotoilua niin, että sen soveltamisalaa laajennetaan käsittämään palvelut, investoinnit ja henkisen omaisuuden oikeudet. c. Yhteistoimintamenettelyn lakkauttaminen Komissio katsoo, että EY:n perustamissopimuksen 252 artiklan mukainen yhteistoimintamenettely, joka edelsi yhteispäätösmenettelyä, olisi lakkautettava. Amsterdamin sopimuksella korvattiin yhteistoimintamenettely yhteispäätösmenettelyllä koko perustamissopimuksessa lukuun ottamatta muutamia talous- ja rahaliittoa koskevia määräyksiä (99 artiklan 5 kohta, 102 artiklan 2 kohta, 103 artiklan 2 kohta ja 106 artiklan 2 kohta). Tätä erottelua EMU-määräysten ja sopimuksen muiden määräysten välillä on turha ylläpitää. Yhteistoimintamenettelyn lakkauttaminen yksinkertaistaisi perussopimuksia ja parantaisi niiden luettavuutta. Määräyksiä olisi muutettava niin, että yhteispäätösmenettely otetaan käyttöön alan säädösten hyväksymistä koskevissa päätöksissä. Konferenssin olisi kysyttävä Euroopan keskuspankin kantaa perustamissopimuksen rahapolitiikkaa koskevien määräysten muutoksiin. d. Euroopan parlamentin tehtävät Muilla kuin lainsäädäntöön liittyvillä aloilla Euroopan parlamentti osallistuu päätöksentekoon eri tavoin, joista yksi on puoltavien lausuntojen antaminen. Maininta parlamentin osallistumisesta eräiden unionin politiikkojen toteuttamiseen puuttuu kuitenkin joistakin perustamissopimuksen määräyksistä. Komission mielestä tämä puute olisi korjattava erityisesti kauppasopimusten tekemisen osalta. Yhteispäätösmenettelyn laajentaminen koskemaan yhteisen kauppapolitiikan piiriin kuuluvia säädöksiä merkitsisi EY:n perustamissopimuksen 300 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kuulemismenettelyn ulottamista myös yhden tai useamman valtion tai kansainvälisen järjestön kanssa tehtäviin kauppasopimuksiin. Kauppasopimukset ovatkin nykyään ainoa poikkeus säännöstä, jonka mukaan Euroopan parlamenttia on kuultava ennen kansainvälisten sopimusten tekemistä. Tässä yhteydessä olisi myös varmistettava, että sopimuksia, joilla on maailmantalouden ja -kaupan kannalta merkittäviä seurauksia, ei tehdä ilman parlamentin puoltavaa lausuntoa. Jotta parlamentti voisi suoriutua tästä tehtävästä, sille on tiedotettava säännöllisesti yhteisön ja yhden tai useamman valtion tai kansainvälisen järjestön välisiä kauppasopimuksia koskevien neuvottelujen etenemisestä. Tämä edellyttää perustamissopimuksen 133 artiklan 3 kohdan muuttamista. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - vahvistaa, että kaikki lainsäädäntöä koskevat päätökset tehdään määräenemmistöllä ja yhteispäätösmenettelyllä - laajentaa 133 artiklan soveltamisalan koskemaan kaikkia palveluita, investointeja ja henkisen omaisuuden oikeuksia - lakkauttaa yhteistoimintamenettelyn - määrää, että Euroopan parlamenttia on kuultava ennen sopimusten tekemistä yhteisön ja yhden tai useamman valtion tai kansainvälisen järjestön välillä, ja että sopimuksia, joilla on maailmantalouden ja -kaupan kannalta merkittäviä seurauksia, ei tehdä ilman parlamentin puoltavaa lausuntoa. 12. Neuvoston määräenemmistön määrittäminen a. Nykyisen järjestelmän kehittäminen Neuvosto edustaa vaalien tuloksena asetettuja jäsenvaltioiden hallituksia, jotka vastaavat toimistaan maansa parlamentille. EY:n perustamissopimuksen 205 artiklan mukaan neuvosto tekee ratkaisunsa jäsentensä enemmistöllä, jollei sopimuksessa toisin määrätä. Perussopimusten laatijoiden lähtökohtana oli kuitenkin se, että jäsenvaltioilla on väestömäärän erojen vuoksi eri painoarvo. Siksi luotiin määräenemmistöjärjestelmä, jossa väkiluku otetaan huomioon. Näin vältettiin yksimielisyyden vaatimuksessa piilevä lamaantumisen vaara ja vahvistettiin neuvoston päätösten demokraattista edustavuutta. Perustamissopimuksen laatijat ottivat käyttöön äänten painotuksen, joka perustui eri jäsenvaltioiden väkilukuun. Painotusta korjattiin kuitenkin huomattavasti väkiluvultaan pienimpien jäsenvaltioiden hyväksi, jotta kunkin jäsenvaltion erityispiirteet saisivat riittävästi huomiota. Määräenemmistön äänikynnys eli päätöksen tekemiseen tarvittavien äänten vähimmäismäärä ilmaistuna prosenttiosuutena kokonaisäänistä asetettiin yksinkertaisen äänten enemmistön ja yksimielisyyden väliin. Äänikynnys on aina ollut hiukan yli 70 prosenttia. Myöhempien laajentumisten yhteydessä säilytettiin muuten suurin piirtein alkuperäinen tasapaino, mutta määräenemmistöpäätösten demokraattinen edustavuus muuttui. [11] [11] Määräenemmistön kehitys vuosina 1958-1995: äänten painotus ja edustavuus suhteessa väkilukuun Määräenemmistöpäätöksen tekemiseen on alusta alkaen vaadittu, että päätöstä kannattavat jäsenvaltiot edustavat yhteisön kokonaisväestön selvää enemmistöä. Sitä mukaa kuin yhteisöön on liittynyt yhdeksän uutta jäsenvaltiota, alun perin tarkoituksellinen epätasapaino on korostunut runsasväkisimpien jäsenvaltioiden kustannuksella: määräenemmistön saavuttamiseksi vaadittava väestöpohja, joka oli aluksi 67 prosenttia (kuusi jäsenvaltiota) ja suurimmillaan 70 prosenttia (yhdeksän ja kymmenen jäsenvaltiota), on laskenut 58 prosenttiin (viisitoista jäsenvaltiota). Äänet on painotettu siten, että määräenemmistön muodostamiseen on aina tarvittu vähintään puolet kaikista jäsenvaltioista. Neuvoston päätöksen estävän määrävähemmistön voi muodostaa joko kolme väkiluvultaan suurinta jäsenvaltiota tai ryhmä väkiluvultaan pienimpiä jäsenvaltioita, joiden vähimmäisosuus yhteisön kokonaisväestöstä on ollut vuodesta 1973 lähtien 12-13 prosenttia. Ekstrapoloimalla nykyisestä äänten painotuksesta neuvostossa (vrt. liitteen 3 taulukko) saadaan tulokseksi, että laajentumisen seurauksena useimmat parametrit pysyvät jokseenkin ennallaan, mutta kunkin uuden jäsenvaltion liittyminen unioniin vähentää osaltaan määräenemmistöpäätösten tekemiseen vaadittavan väestöpohjan edustavuutta. Jos unionissa on 28 jäsenvaltiota ja määräenemmistön äänikynnykseksi asetetaan 102 ääntä 144:stä (70,83 %), päätöksen voivat tehdä ääritapauksessa jäsenvaltiot, joiden yhteenlaskettu väkiluku on vain 51,35 prosenttia koko unionin väestöstä. 27 jäsenvaltion unionissa, [12] kun määräenemmistön äänikynnykseksi asetetaan 95 ääntä 134:stä (70,90 %), vähimmäisväestöpohja on 50,20 prosenttia. Jos kynnysluku on 94 ääntä 134:stä (70,15 %), määräenemmistöpäätöksen voivat tehdä jäsenvaltiot, joiden yhteenlaskettu osuus unionin väestöstä on vain 46,41 prosenttia. Tosin nämä ääritapaukset jäisivät varmaankin teoreettisiksi, sillä päätökseen vaadittaisiin 27:n tai 28:n jäsenvaltion unionissa 23:n jäsenvaltion hyväksyntä. Väestön edustuksen heikkeneminen osoittaa kuitenkin selkeästi laajentumisen aritmeettiset vaikutukset, jos äänten painotustapa ja määräenemmistön määräytymisperusteet säilytetään nykyisenlaisina. Tämä johtuu siitä, että kolmestatoista hakijavaltiosta vain kolmen väkiluku ylittää nykyisten jäsenvaltioiden keskiarvon. [12] Kun mukaan lasketaan kaikki hakijavaltiot, joiden kanssa liittymisneuvottelut on aloitettu tai aloitetaan vuoden 2000 alussa. b. Neuvoston päätösten oikeutuksen säilyttäminen unionin laajentuessa Laajentumisen seurausten vastapainoksi on pyrittävä yksinkertaistamaan määräenemmistöjärjestelmää ja parantamaan äänten painotuksen edustavuutta suhteessa väkilukuun. Vaihtoehto 1. Jäsenvaltioiden äänten painotuksen muuttaminen Jos jäsenvaltioiden äänten suhteellinen painotus säilyy muuttumattomana ja unioniin liittyy kolmetoista uutta jäsenvaltiota, joista vain kolmen väkiluku on suurempi kuin jäsenvaltioiden nykyinen keskiarvo, väekkäimpien ja muiden jäsenvaltioiden välille vähitellen syntynyt epätasapaino korostuu laajentumisen edetessä. Siksi Amsterdamin sopimukseen liitetyssä pöytäkirjassa toimielimistä silmällä pitäen Euroopan unionin laajentumista on erillinen maininta äänten painotuksen muuttamisesta. On tarkasteltava kahta tekijää: kullekin neuvoston jäsenelle annettua äänimäärää ja äänikynnystä eli päätöksen tekemiseen tarvittavaa äänten vähimmäismäärää prosentteina kokonaisäänimäärästä. Näitä tekijöitä määriteltäessä on toisaalta vältettävä vaikeuttamasta päätöksentekoa entisestään ja toisaalta pyrittävä siihen, että jäsenvaltioiden määräenemmistö edustaa suunnilleen samaa osuutta unionin kokonaisväestöstä kuin yhteisöä perustettaessa. Jotta päätöksenteko ei vaikeutuisi, äänikynnys on vakiinnutettava perustamissopimuksen määräyksellä. Tarvittaessa äänikynnys on asetettava nykyistä 71 prosentin tasoa alemmaksi Tällöin kunkin liittymisen yhteydessä on päätettävä vain toisesta tekijästä eli uuden jäsenvaltion äänimäärästä. Määräenemmistön edustavuuden palauttaminen suhteessa väkilukuun ja alkuperäiseen tasapainoon palaaminen edellyttää runsasväkisimpien jäsenvaltioiden äänten suhteellisen painotuksen lisäämistä. Painotusta muuttamalla päästään siihen, että määräenemmistö edustaa kaikissa tapauksissa vähintään noin kahta kolmasosaa unionin kokonaisväestöstä. On huomattava, että tällainen äänten painotuksen muutos johtaisi siihen, että määräenemmistön saavuttamiseen ei enää tarvittaisi vähintään puolta kaikista jäsenvaltioista. Siksi voisi olla syytä lisätä sopimukseen määräys, jonka mukaan määräenemmistöpäätös voidaan tehdä ainoastaan jos vähintään puolet jäsenvaltioista hyväksyy sen. Käytännössä tämä merkitsisi vain alusta lähtien käytössä olleen äänten painotuksen aritmeettisten seurausten kodifioimista. Vaihtoehto 2. Kahden yksinkertaisen enemmistön sääntö Komissio tunnustaa tosin äänten painotuksen edut, mutta korostaa, että järjestelmä on monimutkainen ja siksi kansalaisille vaikeatajuinen. Siksi olisikin parempi vahvistaa neuvoston päätöksenteon edellytyksiä koskevat selkeät säännöt suoraan perussopimukseen. Sääntöjen on oltava yksinkertaiset ja yksiselitteiset ja niiden on täytettävä demokraattisen päätöksenteon vaatimukset. Komissio suosittaa, että määräenemmistöpäätöksen tekemiseen vaadittaisiin lisäksi - jäsenvaltioiden yksinkertainen enemmistö [13], joka [13] Komissio katsoo tosin, että EY:n perustamissopimuksen 205 kohdan 2 kohdan 2 alakohdan periaatteesta on pidettävä kiinni. Sen mukaan jos ratkaisu tehdään muuten kuin komission ehdotuksesta, määräenemmistöpäätös edellyttää, että asian puolesta äänestää vähintään kaksi kolmasosaa jäsenistä. - edustaa unionin kokonaisväestön enemmistöä. Määräenemmistön uusi määritelmä lisäisi myös päätöksentekomenettelyn avoimuutta unionin kansalaisten kannalta. Tällainen kaksoisenemmistö poikkeaa ratkaisevasti ehdotuksista, joita käsiteltiin edellisessä hallitustenvälisessä konferenssissa, sillä niiden mukaan määräenemmistöön olisi vaadittu sekä unionin väestön että painotettujen äänten määräenemmistö. Komission mielestä nämä ehdotukset ovat yksinkertaisuutta ja avoimuutta koskevien yleisvaatimusten vastaisia, minkä lisäksi niiden toteuttaminen mutkistaisi ja vaikeuttaisi päätöksentekoa huomattavasti. Kahden yksinkertaisen enemmistön säännössä otetaan suoraan huomioon jäsenvaltioiden väestömäärään perustuva suhteellinen painotus, mikä on edullista väkiluvultaan suurimpien jäsenvaltioiden kannalta. Tämä painotus säilyisi myös unionin laajentuessa. Toisaalta vaatimus, jonka mukaan päätöksen hyväksymiseen vaaditaan vähintään puolet jäsenvaltioista, estää sen, että muutamat suurimmat jäsenvaltiot tekevät päätöksiä jäsenvaltioiden enemmistön vastustuksesta piittaamatta. Jälkimmäisen vaatimuksen osalta kaikki jäsenvaltiot ovat tasaveroisessa asemassa väkiluvusta riippumatta. Kahden yksinkertaisen enemmistön vaatimuksesta johtuvat käytännön vaikeudet liittyvät lähinnä määräenemmistön laskutapaan. On määriteltävä, mihin väestötilastoihin laskenta perustuu (mikä on viitevuosi ja kuinka usein väestölukuja tarkistetaan). Järjestelmän etuna on sen yksinkertaisuus ja avoimuus. Sitä paitsi järjestelmää ei tarvitsisi muuttaa joka kerta, kun unioniin liittyy uusia jäsenvaltioita. Komissio ehdottaa hallitustenväliselle konferenssille seuraavaa: komissio tunnustaa tosin sellaisen äänten painotuksen edut, joka takaisi, että määräenemmistö edustaa noin kahta kolmasosaa unionin väestöstä ja 70:ää prosenttia äänten kokonaismäärästä siten, että jäsenvaltioiden vähemmistö ei voi tehdä päätöksiä, mutta suosittaa, että perussopimukseen lisätään määräys, jonka mukaan määräenemmistöpäätöksen tekemiseen vaaditaan jäsenvaltioiden yksinkertainen enemmistö, joka lisäksi edustaa unionin kokonaisväestön enemmistöä. 13. Tiiviimmän yhteistyön muodot Amsterdamin sopimuksella lisättiin perussopimuksiin yleismääräyksiä, joiden mukaan jäsenvaltiot voivat eräin edellytyksin toteuttaa keskenään tiiviimpää yhteistyötä käyttäen sopimuksissa määrättyjä toimielimiä, menettelyjä ja järjestelyjä (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 40 ja 43-45 artikla, EY:n perustamissopimuksen 11 artikla). Tiiviimpi yhteistyö ei ole mahdollista yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla, jolla voidaan kuitenkin turvautua niin sanottuun rakentavaan pidättymiseen (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan 2 alakohta). Seuraavan laajentumisen luonteen vuoksi on huolehdittava siitä, että nämä uudet määräykset ovat mahdollisimman käyttökelpoisia. Laajentumisen jälkeen unioni on entistä heterogeenisempi, mikä ei saa estää jäsenvaltioita käyttämästä unionin toimielinjärjestelmää tiiviimmän keskinäisen yhteistyön toteuttamiseen. Komissio ei suosittele EY:n perustamissopimuksen 11 artiklan 1 kohdassa tai Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 43 artiklan 1 kohdassa määrättyjen edellytysten muuttamista. Komission mielestä laajentumisen yhteydessä on säilytettävä nykyinen yhteisön säännöstö ja viidentoista jäsenvaltion yhdessä kehittämien yhteisöpolitiikkojen yhteinen perusta. Tarkoituksena ei ole, että nykyiset jäsenvaltiot panevat toimeen määräykset tiiviimmästä yhteistyöstä siten, että tulevien jäsenvaltioiden velvollisuuksia kevennetään. Epäilemättä joillakin aloilla on myönnettävä uusille jäsenvaltioille siirtymäkausia, jotta ne voivat täysin panna täytäntöön yhteisön säännöstön. Sen sijaan säännöstön sisällöstä ja lähentymisen loppuun saattamisen vaatimuksesta ei voida tinkiä. Tämä on koko laajentumisprosessin ydin. Sen sijaan komissio ehdottaa, että perussopimusten mukaisiin tiiviimmän yhteistyön muodollisiin edellytyksiin tehdään kaksi muutosta. Unionin laajentuessa tarve turvautua tiiviimpään yhteistyöhön voi kasvaa. Tällöin on vältettävä se tilanne, että jäsenvaltiot, jotka haluavat tehdä keskenään tiiviimpää yhteistyötä, toimivat perustamissopimusten mukaisen toimielinjärjestelmän ulkopuolella. Näinhän tapahtui esimerkiksi Schengenin sopimuksen yhteydessä, kunnes perustamissopimusta muutettiin yhteistyön mahdollistamiseksi toimielinjärjestelmän puitteissa. Ensimmäinen muutosehdotus koskee jäsenvaltioiden vähimmäismäärää, joka vaaditaan tiiviimmän yhteistyön toteuttamiseksi unionin toimielinjärjestelmää käyttäen. Tällä hetkellä sopimuksessa määrätään, että jäsenvaltioiden enemmistön on osallistuttava yhteistyöhön (Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 43 artiklan 1 kohta). Komission mielestä vähimmäismääräksi laajentumisen jälkeen olisi määrättävä kolmasosa jäsenvaltioista. Tiiviimmän yhteistyön perusedellytykset ovat riittävän tiukat pitämään tiiviimpää yhteistyötä koskevien aloitteiden määrä kurissa ja estämään unionin pirstoutuminen, etenkin kun yhteistyön toteuttamiseen vaaditaan jäsenvaltioiden määräenemmistön suostumus. Toisella muutosehdotuksella estettäisiin se mahdollisuus, että jäsenvaltio, joka vastustaa jäsenvaltioiden tekemää määräenemmistöpäätöstä tiiviimmän yhteistyön sallimisesta, voi saattaa asian Eurooppa-neuvoston yksimielisesti ratkaistavaksi. Laajentumisen jälkeen tällainen veto-oikeus muodostaisi liian suuren esteen tiiviimmälle yhteistyölle, johon turvautuminen on kuitenkin jäsenvaltioiden olennainen oikeus. Näiden muutosten lisäksi komissio ehdottaa, että perussopimuksessa sallittaisiin tiiviimpi yhteistyö yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla. Samalla olisi asetettava yhteistyöhön osallistuvien jäsenvaltioiden vähimmäismääräksi kolmasosa kaikista jäsenvaltioista ja määriteltävä tarkasti yhteistyön toteuttamisen perusedellytykset, jotta se ei heikentäisi tällä alalla jo tapahtunutta yhdentymistä. Komissio ehdottaa, että hallitustenvälinen konferenssi - poistaa jäsenvaltioiden mahdollisuuden saattaa tiiviimmän yhteistyön toteuttaminen Eurooppa-neuvoston yksimielisesti ratkaistavaksi (poistetaan EY:n perustamissopimuksen 11 artiklan 2 kohdan toinen alakohta ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 40 artiklan 2 kohdan toinen alakohta) - vahvistaa, että edellytyksenä tiiviimmän yhteistyön toteuttamiselle perussopimuksen mukaisesti on, että siihen osallistuu vähintään kolmasosa kaikista jäsenvaltioista - määrää, että tiiviimpää yhteistyötä voidaan toteuttaa eräin edellytyksin yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla. PÄÄTELMÄT Unionin on parannettava toimintaansa. Sen on myös saatava uusia välineitä laajentumisen haastetta varten. Uudistaessaan perusteellisesti toimielimensä sen on osoitettava, että sillä on poliittista tahtoa suoriutua tehtävistä, jotka sille lankeavat uusien jäsenvaltioiden liittymisen myötä. Jäsenehdokkaille vastikään tehdyt sitoumukset edellyttävät unionin toimielinrakenteen syvällistä ja kestävää muuttamista. Hallitusten välisen konferenssin ja toimielinten toiminnan uudistamistyön tuloksena syntyvän uuden toimielinrakenteen on oltava vankka, ettei yhteisön toiminta jähmety, ja samalla joustava, jotta Euroopan yhdentyminen pysyy päämääränä. Konferenssin päätöksillä luodaan puitteet huomisen poliittiselle Euroopalle. Komissio torjuu sen vaarallisen harhakuvitelman, että toimielinuudistus voisi jäädä johonkin tulevaan konferenssiin. Ajatus uudesta konferenssista uhkaisi viivästyttää laajentumista, jota uudistamisella juuri valmistellaan. Konferenssin on määrä päättyä vuoden 2000 lopulla. Sillä ei ole päättäessään työnsä varaa jättää avoimia kysymyksiä. Unionin uskottavuus edellyttää tuloksia, kuten myös rauhaan ja solidaarisuuteen perustuvaan eurooppalaiseen alueeseen kohdistuvat kansalaisten toiveet, jotka ilmenevät haluna osallistua siihen ja ymmärtää sitä paremmin. Konferenssin päätettävänä olevan uudistuksen on siis tarjottava tilaisuus aitoon vuoropuheluun kansalaisten kanssa. Unionin toimielinten ja ennen kaikkea jäsenvaltioiden on osallistuttava tähän mielipiteiden vaihtoon. Komission on edistettävä kunnon keskustelua toimielinuudistuksesta ja Euroopan tulevaisuudesta. Helsingin Eurooppa-neuvosto määritteli, miten Euroopan parlamentti kytketään kiinteästi mukaan konferenssin työskentelyyn. Komissio toivoo, että keskustelut parlamentin puhemiehen ja edustajien kanssa käydään tältä pohjalta mahdollisimman avoimina ja rakentavina. Tässä yhteistyön ja kuuntelemisen hengessä se jää odottamaan Euroopan parlamentin ehdotuksia. Komissio on samassa hengessä mukana selvittämässä asiaa kansallisille parlamenteille ja keskustelemassa niiden kanssa. Tekeillä oleva uudistus tähtää ennen kaikkea laajentuneen Euroopan rakenteiden lujittamiseen. Helsingin Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaisesti jäsenehdokkaisiin pidetään säännöllisesti yhteyttä nykyisissä puitteissa. Euroopan talousalueen maat pidetään myös neuvottelujen kehityksen tasalla. Ehdotetut artiklat // EY:n perustamissopimuksen artikla Euroopan parlamentti // 189, 190 Komissio // 215, 213, 217, 219 Tilintarkastustuomioistuin // 247 Talous- ja sosiaalikomitea // 257, 258, 259, 262 Alueiden komitea // 263 Päätöksentekomenettelyt // 37, 67, 133, 300 Tiiviimpi yhteistyö // 43 (SEU), 40 (SEU), 11 0.0.0. EUROOPAN PARLAMENTTI >TAULUKON PAIKKA> KOMISSIO >TAULUKON PAIKKA> Komission koostumus - vaihtoehto 1 >TAULUKON PAIKKA> Komission koostumus - vaihtoehto 2 >TAULUKON PAIKKA> TILINTARKASTUSTUOMIOISTUIN >TAULUKON PAIKKA> TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEA >TAULUKON PAIKKA> ALUEIDEN KOMITEA >TAULUKON PAIKKA> PÄÄTÖKSENTEKOMENETTELYT >TAULUKON PAIKKA> TIIVIIMPI YHTEISTYÖ >TAULUKON PAIKKA> Liite 1 Luettelo päätöksistä, jotka on edelleen tehtävä määräenemmistöperiaatteesta poiketen yksimielisesti 1) Neuvoston päätökset, jotka jäsenvaltioiden on hyväksyttävä valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisesti - unionin kansalaisten oikeuksien täydentäminen (EY, 22 artikla) - Euroopan parlamentin yhdenmukainen vaalimenettely (EY, 190 artiklan 4 kohta) - omien varojen järjestelmää koskevat määräykset (EY, 269 artikla) 2) Toimielimiä koskevat peruspäätökset ja toimielinten keskinäiseen tasapainoon vaikuttavat päätökset [14] [14] Määräyksiä päätöksistä, jotka koskevat komission jäsenmäärän muuttamista (EY, 231 artiklan 1 kohta) tai uuden jäsenen nimittämättä jättämistä (EY, 215 artiklan 2 kohta), on tarkistettava komission koostumusta koskevien määräysten yhteydessä. - yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan mukauttaminen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen vaatimuksiin (EY, 67 artiklan 2 kohta) - yhteisön toimenpiteet ja apu poikkeuksellisten tapahtumien johdosta (EY, 100 artiklan 1 ja osin 2 kohta) - määräykset liiallisia julkisen talouden alijäämiä koskevasta menettelystä tehdyn pöytäkirjan korvaamisesta (EY, 104 artiklan 14 kohta) - EKPJ:n perussäännön muuttaminen (EY, 107 artiklan 5 kohta) - sen kurssin vahvistaminen, jolla euro korvaa jäsenvaltion valuutan (EY, 123 artiklan 5 kohta) - täytäntöönpanovaltuuksien komissiolle siirtämistä koskevien periaatteiden ja sääntöjen vahvistaminen (EY, 202 artikla) - yhteisöjen tuomioistuimen ja julkisasiamiesten lukumäärän lisääminen (EY, 221 ja 222 artikla) [15] [15] Komissio antaa myöhemmin yhteisöjen tuomioistuinta käsittelevän lausunnon, jossa pohditaan, voitaisiinko päätökset yhteisöjen tuomioistuimen koostumuksesta (EY, 221 ja 222 artikla sekä 225 artiklan 2 kohta), sen perussäännön III osaston muuttamisesta sekä yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen hyväksymisestä (EY, 245 artikla ja 225 artiklan 4 kohta) tehdä määräenemmistöllä. - ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen koostumus (EY, 225 artiklan 2 kohta) (**) - ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltävien asioiden vahvistaminen (EY, 225 artiklan 2 kohta) - yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön III osaston muuttaminen (EY, 245 artiklan 2 alakohta) (**) - yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen hyväksyminen (EY, 245 artiklan 3 alakohta ja 225 artiklan 4 kohta) (**) - yhteisön toimielimissä käytettävät kielet (EY, 290 artikla) - säännösten antaminen yhteisön tavoitteen saavuttamiseksi, kun sopimuksessa ei ole määräyksiä tähän tarvittavista valtuuksista (EY, 308 artikla) 3) Verotusta ja sosiaaliturvaa koskevat päätökset, jotka eivät liity sisämarkkinoiden toimivuuteen - verolainsäädännön yhdenmukaistaminen (EY, 93 ja 95 artiklan muuttaminen) - sosiaaliturvalainsäädännön yhdenmukaistaminen (EY, 137 artiklan 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan muuttaminen) 4) Yhteisön sisäisiä ja ulkoisia päätöksiä koskevien menettelyjen vastaavuus - sopimukset euron suhteesta muihin kuin yhteisön valuuttoihin (EY, 111 artiklan 1 kohta) - merentakaisten maiden ja alueiden assosiointi (EY, 187 artikla) - sopimusten tekeminen aloilla, joilla sisäisten sääntöjen antamisen edellytyksenä on yksimielisyys (300 artiklan 2 kohta, EY) - assosiaatiosopimukset (300 artiklan 2 kohta ja 310 artikla, EY) 5) Poikkeukset perussopimuksen yhteisiin määräyksiin - kolmansiin maihin suuntautuvien pääomanliikkeiden rajoittaminen (EY, 57 artiklan 2 kohta) - poikkeukset liikennettä koskevasta standstill-lausekkeesta (EY, 72 artikla) - tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille (EY, 88 artiklan 2 kohta) Liite 2 Määräenemmistöperiaatteen soveltamisen seuraukset Oikeusperustat, joista neuvosto päättäisi tästä lähtien määräenemmistöllä A. lainsäädäntöä koskevat päätökset (yhteispäätösmenettely) [16] [16] EY:n perustamissopimuksen 94 artikla voidaan poistaa, jos verotusta koskevat artiklat muotoillaan uudelleen, koska sitä ei sovelleta enää muihin kuin verotuksen lähentämistä koskeviin päätöksiin (kaksi muuta poikkeusta 95 artiklan soveltamiseen, joista säädetään 95 artiklan 2 kohdassa, koskevat henkilöiden vapaata liikkuvuutta ja työntekijöiden oikeuksia ja etuja; näistä määrätään kuitenkin muualla perussopimuksessa). - toimenpiteet sukupuoleen, rotuun jne. perustuvan syrjinnän torjumiseksi (EY, 13 artikla) - liikkumis- ja oleskeluoikeuden käyttämisen helpottaminen (EY, 18 artikla), jo yhteispäätösmenettelyn piirissä - työntekijöiden sosiaaliturvalainsäädännön yhteensovittaminen (EY, 42 artikla), jo yhteispäätösmenettelyn piirissä [17] [17] Tämä määräys on muotoiltava uudelleen siten, että se kattaa siirtotyöläisten lisäksi kaikki unionin kansalaiset, jotka käyttävät oikeuttaan liikkua ja oleskella unionin alueella. - itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtyminen ja toiminta itsenäisenä ammatinharjoittajana, nykyisten lainsäädäntöperiaatteiden muuttaminen (EY, 47 artiklan 2 kohta), jo yhteispäätösmenettelyn piirissä - toimenpiteet vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamiseksi (EY, 67 artikla) artiklan muuttaminen siten, että viiden vuoden siirtymäkauden jälkeen yhteispäätösmenettelyä sovelletaan automaattisesti yleisten oikeudellisten säännösten antamiseen kaikilla IV osastoon kuuluvilla aloilla - liikenteen sääntelyperiaatteita koskevat säännökset, joiden soveltaminen vaikuttaisi elintasoon ja työllisyyteen joillakin alueilla sekä kuljetuskaluston käyttöön (EY, 71 artiklan 2 kohta) - työntekijöiden sosiaaliturvaa koskevat toimenpiteet (EY, 137 artiklan 3 kohta ja 139 artiklan 2 kohta), jotka eivät edellytä sosiaaliturvaa koskevien määräysten muuttamista - eräät ympäristöpolitiikkaa koskevat määräykset (EY, 175 artiklan 2 kohta) - rakennerahastot ja koheesiorahasto (EY, 161 artikla) sekä erityistoimet taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi (EY, 159 artiklan 3 alakohta) - varainhoitoasetus (EY, 279 artikla) B. Muut toimenpiteet - yhteisen kauppapolitiikan laajentaminen koskemaan kaikkia palveluja, investointeja ja henkisen omaisuuden oikeuksia (EY, 133 artikla), artiklan muuttaminen siten, että näitä aloja koskevat päätökset tehdään suoraan määräenemmistöllä ja yhteispäätösmenettelyä sovelletaan yhteisön antamiin yleisiin oikeudellisiin säännöksiin kauppapolitiikan alalla - kulttuuri (EY, 151 artikla), jo osittain yhteispäätösmenettelyn piirissä - teollisuuspolitiikka (EY, 157 artikla) - aseet (EY, 296 artikla) C. Toimielimiä koskevat määräykset - äänioikeus Euroopan parlamentin vaaleissa ja kunnallisvaaleissa (EY, 19 artikla) - luottolaitosten toiminnan vakauden valvontaa koskevien erityistehtävien antaminen EKP:lle (EY, 105 artiklan 6 kohta) - yhteisön kansainvälinen edustus talous- ja rahaliiton puitteissa (111 artiklan 4 kohta) - euron käyttöönottamiseksi tarvittavat toimenpiteet (EY, 123 artiklan 4 kohta) - työntekijöiden sosiaaliturvaan liittyvien tehtävien antaminen komissiolle (EY, 144 artikla) - Euroopan parlamentin jäsenten tehtäviä ja velvollisuuksia koskevien sääntöjen hyväksyminen (EY, 190 artiklan 5 kohta) - neuvoston puheenjohtajuuden kiertojärjestys (EY, 203 artikla) - neuvoston pääsihteerin ja varapääsihteerin nimittäminen (EY, 207 artiklan 2 kohta) - tilintarkastustuomioistuimen jäsenten nimittäminen (EY, 247 artiklan 3 kohta) - talous- ja sosiaalikomitean jäsenten nimittäminen (EY, 258 artikla) - alueiden komitean jäsenten nimittäminen (EY, 263 artikla) D. Määräykset, jotka on muotoiltava osittain uudelleen määräenemmistöllä tehtävien päätösten erottamiseksi edelleen yksimielisyyttä vaativista päätöksistä - verolainsäädännön yhdenmukaistaminen (EY, 93 ja 95 artiklan muuttaminen) - sosiaaliturvaan liittyvät toimenpiteet (EY, 137 artiklan 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan muuttaminen) Liite 3 Euroopan parlamentin ja komission koostumus sekä neuvoston äänten painotus laajentumisen jälkeen, ekstrapolaatio nykyisestä järjestelmästä Euroopan parlamentin ja komission koostumus sekä neuvoston äänten painotus laajentumisen jälkeen, ekstrapolaatio nykyisestä järjestelmästä >TAULUKON PAIKKA> Lähde: Eurostat 1999 paitsi Malta (1998 tilastot) ja Turkki (kansalliset lähteet - IMF) Saksan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Turkin luvut perustuvat arvioihin. Ranskan ja Irlannin luvut perustuvat alustaviin tietoihin. Huom: 1. Tämä taulukko on tarkoitettu viitteelliseksi eikä se siis sido komissiota. 2. Jäsenvaltioiden nykyiset väkiluvut ovat muuttuneet siitä, mitä ne olivat kun päätökset Euroopan parlamentin edustajapaikkojen määrästä ja neuvoston äänten painotuksesta tehtiin.