Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Yhteinen kalastuspolitiikka"



Virallinen lehti nro C 139 , 11/05/2001 s. 0096 - 0102



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Yhteinen kalastuspolitiikka" (2001/C 139/18) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 13. heinäkuuta 2000 laatia työjärjestyksensä 23 artiklan 2 kohdan nojalla lausunnon aiheesta "Yhteinen kalastuspolitiikka". Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 1. helmikuuta 2001. Esittelijä oli Eduardo Chagas. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28. helmikuuta-1. maaliskuuta 2001 pitämässään 379. täysistunnossa (maaliskuun 1. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 57 ääntä puolesta, 5 vastaan yhden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. On tarpeen painottaa, että yhteisen kalastuspolitiikan onnistumisen ehtoja ovat kalavarojen ja pyyntiponnistusten välinen tasapaino, politiikan laatimisen ja soveltamisen avoimuus, toimenpiteiden täytäntöönpanon joustavuus, valvonnan tehostaminen, asianomaisten tahojen tosiasiallinen osallistuminen sekä alan rakennemuutokseen ja kalavarojen hupenemiseen liittyvien sosiaalisten ongelmien ratkaisu. 1.2. On syytä pitää mielessä, että yhteisen kalastuspolitiikan tärkein tavoite on taata alan elinkelpoisuus ja alalla toimivien tulotason koheneminen. Se on mahdollista ainoastaan ryhtymällä toimenpiteisiin, joilla taataan kalastustoiminnan jatkuvuus. 2. Kalavarojen järkiperäinen ja kestävä säilyttämis- ja hoitopolitiikka a) Kun otetaan huomioon kalavarojen yleinen tilanne, jota leimaa liikakalastus sekä kaikkein uhanalaisimpien lajien suojelun tarve, EU:n jäsenvaltioiden kalastusvesien kalakantojen säilyttäminen ei voi olla pelkkä tavoite, vaan se on nostettava ehdottomaksi prioriteetiksi. Yhteisön toimielinten, jäsenvaltioiden ja koko kalastusteollisuuden on hyväksyttävä tämä lähtökohdaksi, jotta kalastustoiminta voidaan vakauttaa ja taata sen jatkuvuus sekä pelastaa tämä useille yhteisön alueille merkittävä elinkeino. b) Kalavarojen vähenemisestä puhuttaessa ei voida riittävästi painottaa muuksi kuin ihmisravinnoksi pyydetyn kalan merkitystä. Yli 1/3 maailman kalansaaliista (30 miljoonaa tonnia) päätyy kalajauhoksi. Tämä teollisuudenala on myös vastuussa kalavarojen yleisestä vähenemisestä. EU:ssa sen vaikutukset jäävät vähäisiksi, koska kalastus keskittyy rajalliselle alueelle. Siitä huolimatta se herättää perusteltuja kysymyksiä kalastuksen vaikutuksesta muihin samalla alueella asuviin lajeihin. Komission tukisi harkita tätä seikkaa ja turvautua tiedeyhteisön apuun. 2.1. 12 meripeninkulmaa 2.1.1. Tämä on tosiasiallisesti yhteisen kalastuspolitiikan uudistuksen ydinkysymys. Se on määriteltävä selkeästi, jotta voidaan rajata alan kehitystä viitoittava oikeuskehys ja parametrit. Kuten TSK on korostanut(1), vapaata pääsyä rannikkovyöhykkeelle koskeva poikkeus on ollut voimassa vuodesta 1972 lähtien, ja sitä on sittemmin jatkettu toistuvasti. Jäsenvaltiot ja itse kalastusala ovat olleet asiasta erittäin yksimielisiä. 2.1.2. Yhtäläistä vesille pääsyä koskevan periaatteen soveltaminen vuodesta 2002 lähtien häiritsisi tilannetta pahasti, ja sillä olisi sekä poliittisesti että taloudellisesti ja sosiaalisesti odottamattomia seurauksia. 2.1.3. Koska tällaisen toimenpiteen hyväksyminen vahingoittaisi vakavasti Euroopan unionin rannikkoalueiden, etenkin kalastuksesta eniten riippuvaisten alueiden taloudellista ja sosiaalista kudosta, TSK ehdottaa, että nykyinen poikkeus, joka rajoittaa vapaata pääsyä 12 meripeninkulman vyöhykkeelle, on syytä säilyttää rannikkoseudun kalastajayhteisöjen perinteisen kalastustoiminnan suojelemiseksi. 2.2. Pohjanmeri Liittymissopimusten nojalla asetetut rajoitukset päättyvät 31. joulukuuta 2002. Koska pääsy suurimpaan osaan kalastusalueita on rajallinen ja säännöstelty, Espanjan, Suomen, Portugalin ja Ruotsin alusten tulisi saada kalastaa tasavertaisesti Pohjanmeren vesillä. 2.3. Suurimmat sallitut saaliit ja kiintiöt 2.3.1. Puutteista huolimatta uskottavaa vaihtoehtoa ei ole löytynyt nykyiselle pyyntiponnistusten hallinnoimismallille, joka koostuu suurimpien sallittujen saaliiden (TAC) määrittelyjärjestelmästä ja myöhemmästä jaosta kiintiöihin jäsenvaltioiden kesken. 2.3.2. Komitea pitäytyy aiemmin TAC-järjestelmän ylläpitämisestä esittämässään kannassa, vaikkakin myöntää, että järjestelmää on parannettava. On syytä varmistaa, että sovittuja suurimpia sallittuja saaliita ja kiintiöitä noudatetaan. 2.3.3. Suurimpien sallittujen saaliiden määritteleminen monivuotisesti tasapainottaisi pyyntiponnistusten hallintaa, vaikka kuten komission vuodeksi 2001 ehdottamista TACeista ja kiintiöistä voidaan havaita, kalavarojen tilaa olisi seurattava tarkemmin, jotta vältettäisiin TACien raju supistamistarve sekä sen taloudelliset ja sosiaaliset seuraukset. 2.3.4. Yhteisön vesien kalakantojen määrän ja kehityksen tunteminen on ensisijaisen tärkeää, ja se on kalavarojen hoitamiseksi tarvittavan kaiken poliittisen tahdon perusedellytys. 2.3.5. Tieteellis-teknis-taloudellisen kalastuskomitean (STECF) lausunnot ja kansainvälisten järjestöjen suositukset saisivat vain entisestäänkin painoarvoa, jos niissä pitäydyttäisiin tiukasti tieteellisissä kriteereissä ja otettaisiin huomioon biologiset, taloudelliset ja sosiaaliset näkökohdat, koska TAC:t asetetaan juuri kyseisten lausuntojen ja suositusten pohjalta. 2.3.6. Toisaalta STECF:n lausuntojen soveltamisala tulee aina olemaan rajallinen, jos neuvostossa esitetään "parannusehdotuksia ja sovelluksia" tai muita "pohdintoja", joiden tarkoituksena on muuttaa ongelmanasettelua. TACien tasosta heijastuisivat tällaisessa tilanteessa enemmän poliittiset kuin tieteelliset huolenaiheet. 2.3.7. TSK ei hyväksy tällaista toimintatapaa. Se katsoo, että kokonaiskuvan tuntemisen kohentamiseksi myönnetyt tutkimusvarat on nostettava tasolle, joka vastaa tutkimuksen merkitystä yhteisön kalastusteollisuuden toimintakyvyn ylläpitämiselle. 2.3.8. Asianmukaisessa ja järkevässä kalavarojen hoidossa pitäisi olla mahdollisuus myös toimenpiteisiin, joihin turvautumalla kalastusponnistukset voidaan suunnata kiintiöimättömiin lajeihin ja hillitä täten liikakalastusta. 2.4. Suhteellinen vakaus 2.4.1. On turvattava periaate, joka takaa käytettävissä olevien varojen järkevän jakautumisen siten, että turvataan kunkin jäsenvaltion kalastustoiminnan vakaus sekä kalavarojen tasapainoinen verottaminen. 2.4.2. TSK painottaa tarvetta säilyttää tämä periaate niine mukauttamis- ja soveltamistoimineen, jotka ovat kokonaisuudessaan perusteltavissa tilanteen kehittymisellä vuoden 1983 jälkeen. 2.5. Rakenteelliset toimenpiteet 2.5.1. Rakennepoliittiset toimenpiteet eivät ole kokonaisuudessaan onnistuneet kovinkaan hyvin, kun otetaan huomioon yhä ilmeinen ylikapasiteetti. 2.5.2. Rakenteellisia toimenpiteitä on jatkettava ja on pidettävä mielessä, että myös yhteisön kalastuslaivaston uudistamista ja nykyaikaistamista on jatkettava. Sen on tapahduttava sekä panostamalla raaka-aineen käsittelyyn että kohentamalla miehistön olosuhteita ja turvallisuutta aluksilla. Tällöin on syytä määritellä uudelleen, mitä kapasiteetilla tarkoitetaan, jotta ainoastaan kokonaistonniston ja konetehon huomioon ottamisen sijasta voidaan selkeästi erottaa toisistaan aktiivikapasiteetti, joka vastaa pyyntiponnistuksesta, ja sen ulkopuolelle jäävä passiivikapasiteetti, joka ei vaikuta aktiivikapasiteettiin(2). Tämän muutoksen myötä voidaan sallia suurempi arvonlisäys miehistön olosuhteiden parantamisessa ja edistyä merkittävästi turvallisuuskysymyksissä. 2.6. Monivuotiset ohjausohjelmat (MOO) 2.6.1. MOO-ohjelmat TAC-järjestelmineen ja kiintiöineen kuuluvat toimenpidekokonaisuuteen, jolla pyritään rajoittamaan liikakalastuksen vaikutuksia ja estämään tiettyjen lajien sukupuuttoon kuoleminen. Näyttää siltä, että nykyisen ohjelman puitteissa toteutetut pyrkimykset pyyntiponnistuksen vähentämiseksi eivät ole juurikaan tuottaneet tulosta, kuten komission väliraportista(3) voidaan päätellä. Pääasiallinen syy tähän näyttäisi olevan se, että tietyissä jäsenvaltioissa kapasiteettia ei ole supistettu tyydyttävästi MOO IV -ohjelman avulla. On löydettävä tarkoituksenmukaisimmat keinot ja selkeä viitekehys yhdenmukaisille ja kaikille soveltuville toimenpiteille, jotka muodostaisivat tehokkaan hallintavälineen. On luotava seuraamuskäytänteet, jotka toimivat pelottimena niille, jotka eivät noudata määräyksiä. 2.6.2. Kalavarojen kiistaton ehtyminen aiheuttanee huomattavia menetyksiä sekä varustajille että kalastajille. Niinpä sosioekonomiset tukitoimet ovat erittäin perusteltuja kalastuslaivaston mukauttamiseksi tai supistamiseksi. 2.7. Tekniset toimenpiteet 2.7.1. Teknisten toimenpiteiden sääntelyssä on vielä parantamisen varaa vaikeuksista huolimatta, mutta se edellyttää sekä poliittista tahtoa että tukea sellaiselle tutkimukselle, joka tähtää esimerkiksi kalastusvarusteiden entistä tarkempaan selektiivisyyteen. 2.7.2. Alan ammattilaiset, erityisesti vanhimmat ja kokeneimmat, jotka tuntevat läpikotaisin sekä kalastusalan etta -taidot, voivat olla tässä suureksi hyödyksi. 2.8. Valvonta 2.8.1. Olivatpa institutionaalinen ja oikeudellinen perusta miten vahvoja tahansa, säädösten täytäntöönpanoa on kuitenkin seurattava käytännössä. Kalastukseen liittyvien ongelmien juridisista valvontakeinoista ei ole mitään hyötyä, jos niitä ei hyödynnetä. Säänneltyjen toimien valvonta on avainasemassa, kun halutaan taata asianmukainen kalavarojen säilymiseen tähtäävä politiikka. Yhteinen kalastuspolitiikka on rajoitteista niin kauan kuin ei pystytä ratkaisemaan ristiriitaa sen välillä, että on olemassa samanaikaisesti sekä yhteisön säännöstö ja oikeusperusta että kansallisten viranomaisten toimivaltaan kuuluva valvonta. 2.8.2. Kaikista ponnisteluista huolimatta jäsenvaltioiden lainsäädäntö ja valvonta poikkeavat yhä toisistaan. Toisin sanoen ongelmana ovat edelleenkin sekä seuraamuskäytänteisiin että niiden täytäntöönpanoon liittyvät jäsenvaltioiden väliset erot. 2.8.3. Komission valvontaoikeudet ovat edelleenkin liian rajalliset, jotta voitaisiin taata yhteisön säädösten tehostaminen ja tasapuolinen täytäntöönpano. 2.8.4. Valvontapolitiikkaa on vaikea soveltaa käytäntöön, jos yhteisön tasolla ei ole olemassa lainsäädäntöä, jossa seuraamukset ja niiden täytäntöönpanokriteerit olisivat yhtenäisiä. TSK katsoo, että komissiolle tulisi antaa mahdollisuus puuttua asiaan. 2.9. Tutkimus ja kehitys 2.9.1. Kalavarojen hallintapolitiikka voi olla tehokasta ainoastaan siinä tapauksessa, että sillä on tukenaan yhteisön vesillä pyydettyjen kalalajien määrän ja kehityksen parempi tuntemus. 2.9.2. Yleisellä kehitystutkimuspolitiikalla on tuettava meren rikkauksien rationaalista, entistä tehokkaampaa ja yhdenmukaisempaa hyödyntämistä. 2.9.3. Näin ollen tutkimukseen käytettäviä varoja on lisättävä vastaamaan tasoa, jota niiden merkitys YKP:n tulevaisuudelle, elinkelpoisuudelle ja kestävyydelle edellyttää. 2.10. Meriympäristön suojeleminen 2.10.1. Tietoisuus meren haavoittuvuudesta ja meriympäristön laadusta kasvaa kasvamistaan; tämä on olennainen seikka sekä kalastuselinkeinon että kaiken muun mereen sidoksissa olevan taloudellisen toiminnan jatkuvuuden kannalta. 2.10.2. Kalastus on riippuvaista biologisesta todellisuudesta, johon vaikuttavat voimakkaasti ympäristötekijät. Kun nykyisin puhutaan kalastuksesta, ei muisteta, että ympäristön laatu vaikuttaa suoraan elävien organismien kykyyn kehittyä sekä mahdollisuuteen käyttää niitä ihmisravinnoksi. Hajonneen hapen ja ravinteiden pitoisuudet, kemialliset saasteet, suuret määrät ydinjätteitä ja patogeenisiä mikro-organismeja sekä eräät virheelliset toimintatavat rannikkoalueiden ympäristönhoidossa vaikuttavat suuresti ekosysteemiin ja vesien laatuun. Valitettavan usein merta pidetään roskapönttönä, johon kaadetaan kaikenlaista jätettä. Jopa EU:ssa on jäänteitä asenteista ja käytänteistä, jotka ovat meriympäristölle haitallisia ja vaarantavat lajien elämän. Saastuttaja maksaa -periaatetta tulisi soveltaa, ja kärsineelle osapuolelle tulisi maksaa korvauksia johdonmukaisesti. 2.10.3. On tarpeellista tutkia myös saasteiden, ilmasto-ongelmien ja ilman laadun vaikutuksia meriympäristöön ja kehittää voimakkaasti rannikkoalueista huolehtimista siten, että hyvistä ekologisista ja ympäristöystävällisistä käytänteistä tulisi totta. 3. Taloudellinen kestävyys 3.1. Taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus 3.1.1. Jotta tuotannon kasvuun tähtäävät uudet lähestymistavat, kalastajien elinolosuhteiden parantaminen tai mitkä tahansa muut alaan liittyvät muutokset olisivat mahdollisia, on välttämätöntä pystyä poistamaan epäsuhta pyydettävissä olevien kalavarojen ja olemassa olevan kapasiteetin välillä. 3.1.2. Kalastus ja kaikki siihen liittyvä taloudellinen toiminta niin tuotannon alku- kuin loppuvaiheessa on asianomaisten alueiden kannalta paljon merkityksellisempää kuin pelkän BKT:n perusteella voidaan päätellä. 3.1.3. Kalastusala on elintärkeä monien pienten yhteisöjen sosiaaliselle tasapainolle ja alueelliselle hallinnolle, ja siksi sitä on vaikea mitata taloudellisilla indikaattoreilla. 3.1.4. EU:n yhteisen kalastuspolitiikan tarkistuksen ja muutosehdotusten perusteluiksi pitäisi aina esittää tutkimuksia ja punnittuja analyysejä, joissa otetaan huomioon politiikan vaikutus sektorin tilanteeseen kussakin jäsenvaltiossa ja erityisesti kalastuksesta riippuvaisilla alueilla. Alueita, joihin yhteinen kalastuspolitiikka eniten vaikuttaa, tulisi tukea edistämällä uusia työllisyysmahdollisuuksia tai valmistelemalla kalastussektorin rakennejärjestelyjä. 3.1.5. Yhteisen kalastuspolitiikan on palveltava kaikilta osin pyrkimystä taata taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus. Sen avulla on kehitettävä muutoksia, joilla tähdätään työpaikkojen säilyttämiseen, parannetaan ja kehitetään paikallista tuotantoa ja väestön elintasoa sekä turvataan jakelu. 3.1.6. YKP:lla on tuettava entistä enemmän rannikkokalastusta sen sosiaalisen merkityksen vuoksi; se on rannikkoseutujen paikallistalouden kivijalka. 3.2. Sosiaalipolitiikka 3.2.1. Tarpeellisia rakenneuudistuksia on tuettava aktiivisella sosiaalipolitiikalla, joka liittyy myös niihin uhrauksiin, joihin kaikkien jäsenvaltioiden on myönnyttävä, jotta kalastuslaivastot voitaisiin sopeuttaa vastaamaan kalavarojen todellista tilannetta. 3.2.2. Sosiaalipolitiikan avulla on sekä tuettava sosioekonomisin toimenpitein alan työvoiman leikkauksia ja poistumia että valmisteltava tietä alan uusille, nuorille kalastajille, jotka korvaavat varhaiseläkkeelle siirtyvät kalastajat. 3.2.3. Pesca-ohjelma on epäonnistunut käytännössä. Tästä syystä TSK:n mielestä on tärkeää, että yhteisöllä on myös vastedes tarjota sektorin sosiaalipolitiikkaan sovitettu erityinen väline. 3.3. Terveys ja turvallisuus 3.3.1. Työolot 3.3.1.1. Työoloja ja työympäristöä koskeva yhteisön lainsäädäntö on vain kapeilta osin sovellettavissa kalastussektoriin. Kalastus on kuitenkin yksi Euroopan vaarallisimmista elinkeinoista. 3.3.1.2. TSK katsoo, että on aiheellista asettaa kalastusalusten miehistön työ- ja asuinoloja koskevat vähimmäisvaatimukset, joihin kuuluvat mm. meluarvot, tärinä, majoitus ja kalastusvälineistön ja pyydysten asianmukainen käsittely. 3.3.2. Kalastusalusten rakennus ja varustus Kaikilla kalastusaluksilla noudatettavien turvallisuuden perussääntöjen ja turvavarustuksen vähimmäisvaatimusten käyttöönotto vähentää merkittävästi tapaturmien määrää kalastusteollisuudessa. TSK suosittelee, että jäsenvaltiot ratifioivat Torremolinosin pöytäkirjan vuodelta 1997 ja hyväksyvät siihen perustuvan yhteisön lainsäädännön, jota noudatetaan kaikilla laivoilla koosta riippumatta. 3.3.3. Koulutus ja pätevyyskirjat 3.3.3.1. Onnettomuuksien suureen määrään vaikuttaa myös koko miehistöä koskevan turvallisuuskoulutuksen vähimmäisvaatimusten puuttuminen. Onnettomuuksia voitaisiin välttää, jos turvakäytänteitä ja -järjestelmiä koskevaa koulutusta lisättäisiin. 3.3.3.2. TSK katsoo, että koulutuksen aloittaminen on kiireellisin toimenpide, joka EU:ssa on toteutettava. Tästä syystä koulutuksen vähimmäistasoa koskevan yleissopimuksen (STCW-F-yleissopimus, 1995)(4) ratifiointi ja toimeenpano kaikissa jäsenvaltioissa on ensisijaisen tärkeää. 3.3.4. Työhönotto ja työllisyys 3.3.4.1. Monilla kalastuksesta riippuvaisilla ja pitkät kalastusperinteet omaavilla alueilla on yhä vaikeampaa löytää uusia kalastajia. TSK katsoo, että nuorten kalastajien houkuttelemiseksi alalle on ratkaistava palkkauskysymykset mutta myös investoitava turvallisuuteen ja noudatettava kansainvälisiä normeja sekä tarjottava paremmat työ- ja elinolosuhteet aluksilla. Kalastuslaivaston uudistamiseen suunnattujen tukien ja kannustuspalkkioiden on palveltava tätä tarkoitusta. 3.3.4.2. Juuri koettu polttoaineiden hinnannousun aiheuttama kriisi on muun muassa osoittanut, että on tarpeen pohtia kalastustoiminnan erilaisia palkkausmuotoja, koska nekin karkottavat osaltaan mahdollisia työnhakijoita. Eräissä alalla laajalti käytössä olevissa palkkausmuodoissa polttoaineen hinnannousu vaikuttaa suoraan palkan laskentaperusteisiin, jolloin sillä on vakavia vaikutuksia monien kalastajien tulotasoon. 3.3.4.3. TSK suosittelee, että työmarkkinaosapuolet pyrkivät ratkaisemaan ongelman erityisesti jäsenvaltiotasolla vakauttamalla palkkausjärjestelmän, mikä vaikuttaisi myönteisesti mahdollisuuksiin houkutella alalle uusia kalastajia. 3.4. Yhteinen markkinajärjestely 3.4.1. Yhteinen markkinajärjestely (YMJ) on yhteisen kalastuspolitiikan väline, jota on kehitettävä johdonmukaisesti YKP:n muiden osatekijöiden kanssa samalla kun alaa pyritään kehittämään kokonaisvaltaisesti. 3.4.2. Kuten TSK on toistuvasti esittänyt, alan elinkelpoisuuden varmistaminen, joka on välttämätöntä tiettyjen alueiden ja niiden asukkaiden taloudelle ja toiminnalle, merkitsee myös kalastustuotannon ja sen kilpailukyvyn ylläpitämistä. Ala on tärkeä myös siitä syystä, että kalaa suositellaan yhä enemmän osana terveellistä ja tasapainoista ruokavaliota. 3.4.3. On kiinnitettävä enemmän huomiota markkinamekanismien joustavuuteen, sijoitettava laatupolitiikkaan sekä kalastusteollisuuden tuotteiden tosiasiallista lisäarvoa kohentaviin tekijöihin. 3.4.4. Yhteisön markkinoilla vallitsevan kalastustuotteiden vajeen täyttämiseksi tavaran toimitukselle on taattava parhaat mahdolliset olosuhteet, jotteivät kuluttajat ja merkittävä osa kalastusteollisuutta joudu kärsimään. 3.4.5. Varmistettaessa tuotteiden toimitus joko yhteisön ulkopuolisista lähteistä tai tuontitavarana on kuitenkin noudatettava yhteisön lainsäädäntöä, voimassa olevia kansainvälisiä sääntöjä sekä alalla noudatettavaa hyvää käytäntöä. 3.4.6. Yhteisön tuotteiden kanssa kilpailevat kolmansien maiden tuotteet eivät aina täytä lakisääteisiä vaatimuksia. TSK muistuttaa, että lainsäädännön noudattamista on valvottava nykyistä tiukemmin tuonnin sekä kolmansien maiden aluksista tai mukavuuslippulaivoista purettavien lastien osalta koko unionin alueella. 3.4.7. Kuluttajien kannalta olisi kiinnostavaa, jos kalastustuotteille otettaisiin virallisesti käyttöön erityinen merkintä osoitukseksi hyvien kalastuskäytänteiden sekä hygienia- ja terveyslainsäädännön noudattamisesta. Merkki takaisi kuluttajille, että tuote on puhdas ja että kalastuksessa on noudatettu voimassa olevia sääntöjä. 4. Kansainvälinen ulottuvuus 4.1. Yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa tehdyt kalastussopimukset 4.1.1. Näiden kalastussopimusten avulla EU voi lieventää merestä saatavien elintarvikkeiden pysyvää vajetta ja ylläpitää kuitenkin samalla yhteisön kalastuslaivaston perinteistä toimintaa. 4.1.2. Tällä tavoin on ollut mahdollista taata sisämarkkinoiden tasapaino ja tietyssä määrin myös kalastajien tulotason vakaus. 4.1.3. Sopimusten uudistamista on kuitenkin pohdittava perusteellisesti viimeaikaisten kehityssuuntien valossa. Nykyiset sopimukset, kuten Marokon kanssa tehty sopimus on syytä uudistaa ja tehdä nykyisiä määräyksiä täydentäviä uusia sopimuksia. 4.1.4. Niin sanottuja ensimmäisen sukupolven sopimuksia olisi mahdollisuuksien mukaan suosittava ensisijaisesti sekä työllisyyskysymyksissä että yhteisön markkinoiden elintarvikehuollossa. 4.1.5. EU:n on lisäksi taattava kolmansien maiden kanssa tehdyissä sopimuksissa, erityisesti niin sanotuissa toisen sukupolven sopimuksissa, että ne vahvistavat kalastajien ja kyseessä olevan väestön taloudellista ja sosiaalista kehitystä. ILOn yleissopimus järjestäytymisoikeuksista on otettava kaikkien uusien sopimusten keskeiseksi osaksi. 4.2. Laiton, säännöstelemätön ja pimeä kalastus 4.2.1. Monet kansainväliset järjestöt ovat kiinnittäneet huomiota laittomaan, säännöstelemättömään ja pimeään kalastukseen. Tämän seurauksena Yhdistyneet kansakunnat ja FAO ovat hyväksyneet lukuisia kansainvälisiä normeja ja sopimuksia. 4.2.2. TSK katsoo, että näiden sopimusten täytäntöönpano on ratkaiseva askel pyrittäessä hoitamaan kalavaroja asianmukaisesti, ja suosittelee, että komissio edistäisi sopimusten täytäntöönpanoa kaikilla tasoilla. 4.2.3. Komitea katsoo myös, että valvontatoimeen tulisi sisällyttää turvallisuus- ja koulutusnäkökohdat sellaisina kuin ne on hyväksytty Torremolinosin pöytäkirjassa 1997 ja STCW-yleissopimuksessa. Tämän lisäksi valvontatoimen on oltava yhdenmukaista niin kalavarojen hoidosta annettujen yhteisön säännösten kuin kansainvälisten normien ja sopimusten kanssa. 4.3. EU:n edustus alueellisissa kalastusjärjestöissä 4.3.1. On välttämätöntä vahvistaa sekä komission roolia että sen käytössä olevia keinoja tällä alalla. 4.3.2. Alan ammattilaisten ja työmarkkinaosapuolten osallistumista varsinkin kokousten valmisteluun voitaisiin lisätä. 4.4. Euroopan unionin laajentuminen 4.4.1. On erityisen tärkeää, että työmarkkinaosapuolet kytketään neuvottelujen eri vaiheisiin, jotta varmistetaan vaikuttaminen kaikkiin YKP:n aloihin, ennen kaikkea kalavarojen hyödyntämiseen ja työmarkkinoihin. 4.4.2. Näillä kuten muillakin aloilla on erityisen tärkeää, että uudet jäsenvaltiot ovat liittyessään saattaneet voimaan yhteisön koko säännöstön, millä taataan EU:ssa voimassa olevat laatu- ja turvallisuusnormit. 5. Joustava YKP Edellä esitetyn valossa kaksi näkökohtaa näyttävät nousevan keskeisesti esiin YKP:tä joustavoitettaessa. Yhtäältä on vahvistettava komission roolia ja valtuuksia, koska komissio on pätevin ajamaan EU:n etua. Toisaalta paikallistason kalastajayhteisöjen merkityksen korostamiseksi pitäisi mahdollistaa hajautetumpi ja/tai alueellisempi päätöksenteko tietyillä YKP:n osa-alueilla. 6. Päätelmät 6.1. YKP:n lähempi tarkastelu johtaa väistämättä sen tulosten arviointiin ja mahdollisesti myös YKP:n puitteiden ja rajoitusten arvosteluun. Ennen kaikkea se johtaa tulevaisuuden kehitysnäkymien hahmottamiseen, mikä pohjustaa tulevien vuosien haasteita. 6.2. Jotta haasteisiin vastattaisiin parhaalla mahdollisella tavalla ja korjattaisiin samalla havaittuja puutteita, kaikkien osapuolten - alan ammattilaiset, jäsenvaltiot ja yhteisön toimielimet mukaan luettuina - olisi rohjettava käyttää mielikuvitustaan ja soveltamiskykyään, jotta ongelmiin löydettäisiin toimivimmat ratkaisut. 6.3. On välttämätöntä tehdä sektorin tilannetta tunnetuksi ja vahvistaa jollakin tavoin alan ammattilaisten ja heidän järjestöjensä asemaa, sillä onnistunut kalastuspolitiikka perustuu siihen, että varustajat ja kalastajat sitoutuvat sen tavoitteisiin. 6.4. Kalastuspolitiikan onnistumismahdollisuudet ovat sitä suuremmat, mitä enemmän politiikan avulla vaikutetaan yhteisön voimavarojen kaikinpuoliseen hyödyntämiseen, pyritään nostamaan alan arvostusta ja takaamaan yritysten elinkelpoisuus sekä oikeudenmukainen palkkaus ja nykyaikaiset sosiaaliset olot. 6.5. TSK odottaa kiinnostuneena komission lupaamaa vihreää kirjaa, jossa esitellään ajatuksia ja ehdotuksia yhteisen kalastuspolitiikan mahdollisesta uudistuksesta. Aiemman käytännön mukaisesti TSK seuraa alan tulevaisuudesta käytävää olennaista keskustelua ja tuo esiin oman kantansa. Bryssel 1. maaliskuuta 2001. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) EYVL C 268, 19.9.2000, s. 39-41. (2) Aluksen tonniston lisääntyminen ei aina välttämättä kasvata kalastuskapasiteettia. Aluksen tonniston lisääntymisestä ei siis saa rangaista, jos kalastuskapasiteetti ei kasva, vaan ainoastaan aluksen työskentely- ja turvallisuusolosuhteet kohenevat. (3) KOM(2000) 272 lopullinen. (4) Kansainvälinen merenkulkijoiden koulutusta, pätevyyskirjoja ja vahdinpitoa koskeva yleissopimus (STCW-F, 1995).