Direktiivissä säädetään tiukemmista velvoitteista alueille, joilla on korkeampi riski vaikuttaa haitallisesti ympäristöön ja ihmisten terveyteen onnettomuuden sattuessa. Niitä kutsutaan A-luokkaan kuuluviksi alueiksi. Yksitoista jäsenvaltiota ilmoitti, ettei niiden alueella ole yhtäkään A-luokkaan kuuluvaa aluetta.

Jäsenvaltioiden kahden kertomuskauden osalta toimittamat kertomukset on arvioitu ensinnäkin täydellisyyden kannalta ja toiseksi sen todentamiseksi, muodostavatko kertomuksissa kuvatut toimenpiteet kattavan joukon toimenpiteitä, päättämättä kuitenkaan ennakolta kyseisten toimenpiteiden direktiivin mukaisuudesta tai niiden todellisesta täytäntöönpanosta.

Direktiivin 18 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on vuosittain toimitettava tiedot toiminnanharjoittajien ilmoittamista, jätealueen vakauteen todennäköisesti vaikuttavista tapahtumista ja jätealueen valvonta- ja seurantamenettelyissä paljastuneista merkittävistä haitallisista vaikutuksista ympäristöön. Direktiivin 7 artiklan 5 kohdan mukaan direktiivin nojalla myönnettyihin lupiin sisältyvät tiedot saatetaan myös pyynnöstä toimivaltaisten kansallisten ja yhteisön tilastoviranomaisten saataville tilastointia varten.

Direktiivin 18 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on kolmen vuoden välein toimitettava komissiolle kertomus direktiivin täytäntöönpanosta, ja kertomus on laadittava kyselylomakkeen pohjalta. Direktiivin 18 artiklan 1 kohdassa vaaditaan myös, että komissio julkaisee kertomuksen direktiivin täytäntöönpanosta jäsenvaltioiden laatimien kertomusten perusteella.

Komissio on hyväksynyt direktiivin 22 artiklan mukaisesti päätöksiä, jotka sisältävät ohjeita tai tulkintoja direktiivin joistakin näkökohdista tai joilla tarkennetaan teknisiä näkökohtia entisestään. Tarkastuksia koskevien teknisten suuntaviivojen laatiminen on vielä kesken.

Niiden kahden peräkkäisen ajanjakson aikana, joita tämä kertomus koskee (1.5.2008–30.4.2011 ja 1.5.2011–30.4.2014), jäsenvaltioiden oli saatettava voimaan ja pantava täytäntöön direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset. Direktiivi oli saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä 1. toukokuuta 2008 mennessä. Komission arvioinnissa, joka koski kansallisen lainsäädännön osaksi saattamista koskevia toimenpiteitä, paljastui useita tapauksia, joissa direktiivi oli saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä väärin tai vain osittain. Komissio aloitti 22 muodollista tutkintaa. Tällä hetkellä käsittelyssä on neljä oikeudenkäyntiä, jotka liittyvät noudattamatta jättämiseen.

Kaivannaisteollisuuden jätehuollosta annetun direktiivin 2006/21/EY (jäljempänä direktiivi) tavoitteena on kaivannaisteollisuuden jätehuollon ympäristöön, erityisesti veteen, ilmaan, maaperään, eläimiin, kasveihin ja maisemaan, aiheuttamien haitallisten vaikutusten ja niistä ihmisten terveydelle aiheutuvien riskien torjuminen tai vähentäminen mahdollisuuksien mukaan. Direktiivi koskee sellaisten jätteiden huoltoa, jotka syntyvät suoraan mineraalivarojen etsinnässä, louhinnassa, rikastuksessa ja varastoinnissa sekä louhosten toiminnassa.

Arvioinnissa keskityttiin erityisesti tätä luokkaa koskeviin säännöksiin. Kyseisten säännösten täytäntöönpanon tasoa pidetään sopivana osoittimena koko direktiivin täytäntöönpanon arviointia varten. Niihin sisältyvät erityisesti seuraavat: toimenpiteet, jotka koskevat jätehuoltosuunnitelmia ja suuronnettomuuksien torjuntaa ja tietoja, käytännön järjestelyt, joilla on pyritty varmistamaan tiedonvälitys, A-luokkaan kuuluvien alueiden tunnistamismenettely (mukaan lukien mahdolliset rajat ylittävät vaikutukset), ulkoisten pelastussuunnitelmien laatiminen ja tarkastukset.

Yleispäätelmä on, että useimmissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön yleisiä toimenpiteitä direktiivin täytäntöönpanemiseksi. Ne käsittävät erityisesti jätehuoltosuunnitelmia, suuronnettomuuksien torjuntaa ja tietoja sekä käytännön toimenpiteitä tiedonvälityksen varmistamiseksi. Lisäksi, kun kahta kertomuskautta vertaillaan, yleistä parannusta on tapahtunut näitä säännöksiä koskevien toimenpiteiden osalta.

Toisaalta arvioinnissa korostuu myös tarve parantaa tiettyjen säännösten soveltamista käytännössä. Esimerkiksi eräiden jäsenvaltioiden täytyy saattaa A-luokkaan kuuluvien alueiden määrittäminen loppuun soveltamalla päätöksessä 2009/337/EY säädettyjä perusteita. Jäsenvaltioiden A-luokkaan luokittelemien alueiden määrässä havaittu huomattava vaihtelu ja eroavaisuudet ilmoitettujen alueiden määrän ja aiheutuneiden vaarallisten kaivannaisjätteiden määrien välillä viittaavat siihen, ettei tätä prosessia ole saatettu vielä täysin loppuun (katso kertomukseen liitetty taulukko).

Useissa jäsenvaltioissa näyttäisi olevan tarpeen kiinnittää kiireellisesti huomiota lupien myöntämiseen kaikille A-luokkaan kuuluville alueille. Ulkoisten pelastussuunnitelmien laatiminen kaikille A-luokkaan kuuluville alueille on myös vielä kesken: jäsenvaltioiden ilmoittamien tietojen mukaan noin 25 prosentilla näistä alueista ei ole vielä suunnitelmia valmiina.

Jäsenvaltioiden toimittamat tiedot viittaavat siihen, ettei tarkastuksia koskevia säännöksiä ole välttämättä ymmärretty ja pantu täytäntöön samalla tavalla kaikissa jäsenvaltioissa. Lisäksi jäsenvaltioiden ilmoittama tarkastusten määrä vaihtelee huomattavasti. Koska jäsenvaltioiden toimittamat tiedot kuvaavat erilaisia käytäntöjä, niiden vertailemisella on vain vähän arvoa.

3.2.Muut määräykset

Jotkut jäsenvaltioiden ilmoittamista luvuista, jotka koskevat direktiivin soveltamisalaan kuuluvien alueiden määrää, eivät vaikuta todennäköisiltä (katso kertomukseen liitetty taulukko). Kyseiset luvut vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltioittain, ja ne ovat suhteellisen alhaisia verrattuna muista lähteistä saatuihin tietoihin, jotka koskevat kaivannaisjätteen määriä kansallisella tasolla. Direktiivin 2 artiklassa säädetään sen soveltamisalasta ja rajoitetaan soveltamatta jättämisen mahdollisuuksia. Jäsenvaltioiden kansallisissa kertomuksissaan ilmoittamien laitosten määrät viittaavat kuitenkin siihen, ettei kyseistä säännöstä ole ymmärretty ja sovellettu samalla tavalla kaikissa jäsenvaltioissa.

Esimerkiksi kuusi jäsenvaltiota on ilmoittanut, ettei niiden alueella ole direktiivin soveltamisalaan kuuluvia alueita. Muista lähteistä saadut tiedot viittaavat kuitenkin siihen, että joissakin näistä maista on kaivannaistoimintaa, joka aiheuttaa jätettä, joissakin tapauksissa myös vaarallista jätettä.

Samoin joidenkin jäsenvaltioiden ilmoittamat pysyvän jätteen käsittelyalueiden määrät ovat vähäisiä verrattuna muiden ilmoittamiin lukuihin (esimerkiksi Ranska on ilmoittanut 4 100 ja Unkari 604 aluetta, mutta muut maat ovat ilmoittaneet paljon pienempiä määriä).

Direktiivin nojalla myönnetyt luvat voidaan yhdistää muussa EU:n lainsäädännössä vaadittuihin lupiin (esimerkiksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2012/18/EU (Seveso-direktiivi) vaadittuihin lupiin), jotta vältetään samojen tietojen ilmoittaminen useaan kertaan ja ylimääräinen työ. Vain pieni määrä direktiivin soveltamisalaan kuuluvista alueista on nähtävästi ilmoitettu kaivannaisjätealueina.

Direktiivin 17 artiklan 1 kohdassa säädetään tarkastuksia koskevista velvoitteista. Jäsenvaltioita vaaditaan varmistamaan, että jätealueet, joita direktiivin nojalla myönnetty lupa koskee, tarkastetaan ennen jätteen sijoittamisen aloittamista ja siitä lähtien säännöllisin väliajoin, myös lopullisen käytöstä poistamisen jälkeen, jotta voidaan varmistaa, että niissä noudatetaan asiaankuuluvia lupaehtoja. Direktiivissä ei määritellä tarkastuksen käsitettä täsmällisesti eikä säädetä yksityiskohtaisesti siitä, miten tarkastus tulisi suorittaa. Direktiivin 22 artiklassa kuitenkin vaaditaan komissiota laatimaan ja hyväksymään tarkastuksia koskevat tekniset suuntaviivat.

Tarkastuksia koskevissa toimenpiteissä havaittu suuri vaihtelu – erityisesti tarkastusten järjestelyissä, niiden luonteessa, vastuullisissa viranomaisissa ja tarkastusten tiheydessä – sekä toisen kertomuskauden aikana suoritettujen tarkastusten määrä viittaavat siihen, etteivät jäsenvaltiot ole ehkä aina tulkinneet direktiivin tarkastuksia koskevia säännöksiä samalla tavalla.

Vain seitsemän maata on ilmoittanut, että noudattamatta jättämisen tapauksia on ollut kansallisella tasolla toisen kertomuskauden aikana. Pääasiallisten noudattamatta jättämisen tyyppien joukossa olivat luvissa asetettujen ehtojen noudattamisen laiminlyönti ja ilman lupia toimivat jätealueet.

Direktiivissä sallitaan määräysten hyväksyminen tai soveltamatta jättäminen tiettyjen jätealueiden osalta jätteen ominaisuuksien mukaan. Komission päätöksen 2009/359/EY mukaiset pysyvien jätteiden kansalliset luettelot mahdollistaisivat poikkeuksen tekemisen näiden jätetyyppien osalta. Vain kahdeksan jäsenvaltiota on hyödyntänyt tätä vaihtoehtoa.

Direktiivin muiden säännösten (niiden, joita sovelletaan kaikkiin jätealueisiin) täytäntöönpanon osalta päädytään siten samoihin johtopäätöksiin kuin A-luokkaan kuuluvien alueiden osalta: vaikka jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön yleisen kehyksen, käsiteltäviä kysymyksiä on edelleen monia.

Jäsenvaltioiden väliset erot osoittavat, että lisäponnisteluja tarvitaan sen varmistamiseksi, että kaikki jäsenvaltiot ymmärtävät direktiivin peruskäsitteet ja soveltavat niitä samalla tavalla, jotta säännösten tehokkuus voidaan taata kaikkialla EU:ssa.

4.TURVALLISUUTEEN LIITTYVÄ ILMOITTAMINEN

Komission hankkimien tietojen mukaan niiden kahden ajanjakson aikana, joita tämä kertomus koskee, tapahtui yhteensä viisi onnettomuutta kahdessa maassa.

Onnettomuuksista ei ole kuitenkaan toimitettu komissiolle direktiivin 18 artiklan 2 kohdassa vaadittua muodollista ilmoitusta. Tiedot saatiin muista lähteistä.

Jäsenvaltioita pyydettiin myös vahvistamaan, ettei onnettomuuksia ole ollut kahden kertomuskauden aikana. Useimmat jäsenvaltiot ovat vahvistaneet, ettei onnettomuuksia ole sattunut. Tarkempia tietoja tarvittaisiin, jotta voitaisiin arvioida, onko direktiivissä asetetut tavoitteet onnettomuuksien riskin pienentämisestä täytetty.