EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 4.5.2018 COM(2018) 262 final KOMISSION VUOSITTAINEN KATSAUS jäsenvaltioiden vuosittaisiin vientiluotoista laadittuihin toimintakertomuksiin asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisesti



KOMISSION VUOSITTAINEN KATSAUS jäsenvaltioiden vuosittaisiin vientiluotoista laadittuihin toimintakertomuksiin asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisesti 1. Johdanto Tiettyjen suuntaviivojen soveltamisesta julkisesti tuettuihin vientiluottoihin ja neuvoston päätösten 2001/76/EY ja 2001/77/EY kumoamisesta 16. marraskuuta 2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1233/2011 liitteessä I säädetään, että kunkin jäsenvaltion on annettava komissiolle vuosittainen toimintakertomus avoimuuden parantamiseksi unionin tasolla. Komissio esittää näiden tietojen pohjalta Euroopan parlamentille vuosittaisen katsauksen. Tämä vuosittainen katsaus kattaa kalenterivuoden 2015. Katsaus koskee asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettua vientiluottotoimintaa eli ”keskipitkän ja pitkän aikavälin” toimia, joissa takaisinmaksuaika on kaksi vuotta tai enemmän. Katsauksessa ei ole huomioitu lyhytaikaisia vientiluottotoimia eikä toimintaa, jota tietyt vientiluottolaitokset harjoittavat vientiluototuksen ulkopuolella (esim. investointitakuut). On myös huomattava, että joissakin jäsenvaltioissa vientiluottolaitoksen tehtäviä hoitaa vakuutusyhtiö, jolle on annettu julkinen tehtävä. Tällaisissa tapauksissa julkisen vientiluotto-ohjelman hoitaminen on pidettävä tiukasti erillään muusta yksityisen sektorin toiminnasta (jota tämä katsaus ei luonnollisesti koske). Komissio on ottanut huomioon päätöslauselman, jonka Euroopan parlamentti antoi 2. heinäkuuta 2013 ensimmäisestä asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisesta kertomuksesta, ja on kiinnittänyt jäsenvaltioiden huomion tähän päätöslauselmaan sisältyviin suosituksiin, kuten suositukseen, jonka mukaan neuvoston vientiluottotyöryhmän ja komission olisi kuultava Euroopan ulkosuhdehallintoa (EUH) raportointimenetelmän kehittämisestä edelleen. 2. Kalenterivuotta 2015 koskevat vuosittaiset toimintakertomukset Vuosittaiset toimintakertomukset on saatu seuraavilta jäsenvaltioilta: Alankomaat, Belgia, Bulgaria, Espanja, Italia, Itävalta, Kroatia, Luxemburg, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta. Muilla seitsemällä jäsenvaltiolla – Irlannilla, Kreikalla, Kyproksella, Latvialla, Liettualla, Maltalla ja Virolla – ei ollut asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettua aktiivista vientiluotto-ohjelmaa vuonna 2015. 3. Analyysi vuosittaisista toimintakertomuksista a) Yleiset ja rahoitusta koskevat tiedot Sovellettavassa sääntelykehyksessä (asetus (EU) N:o 1233/2011) vahvistetaan vientiluottotoimien ja -ohjelmien yleiset säännöt. Vaikka useimmat EU:n jäsenvaltiot ovat perustaneet vientiluottolaitoksen, niiden tarjoamien vientiluotto-ohjelmien soveltamisala ja tyyppi sekä laitoksen organisaatiorakenne vaihtelevat eri jäsenvaltioissa. Joissakin jäsenvaltioissa vientiluottolaitos on julkishallinnon yksikkö tai virasto. Toisissa taas vakuutusyhtiö hoitaa tätä julkisen palvelun tehtävää valtion valvonnassa. Ei ole epätavallista, että jäsenvaltioilla, jotka tarjoavat erilaisia vientiluottotukia, on useampi vientiluottolaitos (esim. yksi laitos tarjoaa julkista tukea takuina tai vakuutuksen kaltaisena pure cover -turvana ja toinen tarjoaa korkotukea). Vuonna 2015 asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettuja vientiluotto-ohjelmia oli 21:ssä EU:n jäsenvaltiossa. Näitä ohjelmia hallinnoi yhteensä 29 eri laitosta ja julkishallinnon yksikköä. Yleisesti ottaen jäsenvaltiot ovat viime vuosina laajentaneet vientiluotto-ohjelmiensa keinovalikoimaa. Yleisin eurooppalaisten vientiluottolaitosten tarjoama vientiluottotuen tyyppi on edelleen pure cover (eli vientitoimi rahoitetaan liikepankin antamalla luotolla, jolle vientiluottolaitos antaa takuun tai vakuutuksen kaltaisen suojan). Kaikki 21 jäsenvaltiota, jotka antoivat raportointikaudella asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisia vientiluottoja, tarjoavat tämäntyyppistä tukea. Lisäksi 15 jäsenvaltiota tarjoaa asetuksen (EU) N:o 1233/2011 ja Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevan järjestelyn soveltamisalaan kuuluvia muuntyyppisiä tukia, kuten suoraa luottoa tai rahoitusta (jossa rahoituksen tarjoaa suoraan vientiluottolaitos, ei liikepankki), jälleenrahoitusta tai korkotukea. Useissa vuosittaisissa toimintakertomuksissa mainitaan erikseen myös hankerahoitus ja sidottu apu.

Yleisesti ottaen yhdenmukaisuuden aste on viime vuosina noussut, kun OECD:n julkisesti tuettuja vientiluottoja koskeva järjestely on kattanut laajemman joukon kysymyksiä. Olisi kuitenkin pidettävä mielessä seuraavat eroavaisuudet, koska täysimittaisen vertailun tekeminen ja näin ollen kokonaiskuvan muodostaminen on niiden vuoksi vaikeaa. Ensinnäkin jäsenvaltiot ovat kehittäneet – edellisessä kappaleessa mainittujen yleisten vientiluottotyyppien rajoissa – hyvin erilaisia vientiluotto-ohjelmia. Tietty tuote saattaa lisäksi kuulua useiden vientiluottolaitosten valikoimaan, mutta siihen saattaa liittyä erilaisia ehtoja. Toiseksi vientiluotto-ohjelman vaikutukset riippuvat luonnollisesti myös kansantalouden erityispiirteistä ja yksityisen rahoitussektorin kapasiteetista. Nämä varaukset huomioon ottaen jäljempänä olevassa taulukossa esitetään yhteenlaskettu vastuiden nimellismäärä 31. joulukuuta 2015, ja siitä saa ainakin yleiskuvan suurimpien pure cover -tyyppisten vientiluottojärjestelmien suuruusluokasta. Pure cover -muodossa annettu julkinen tuki vuonna 2015 (miljardia euroa) EU:n suurimmat tuet yhteenlaskettujen vastuiden nimellismäärän mukaisessa järjestyksessä Saksa 92,4 Ranska 75 Ruotsi 38,9 Italia 24,6 Alankomaat 20,2 Kuten edellä mainitaan, eurooppalaisten vientiluottolaitosten toiminta on monitahoista ja ulottuu myös asetuksen (EU) N:o 1233/2011 raportointivelvoitteiden soveltamisalan ulkopuolelle. Raportointivelvoitteet koskevat lähinnä keskipitkän ja pitkän aikavälin vientiluottotoimia (siten kuin ne on määritelty OECD:n julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevassa järjestelyssä). Monet eurooppalaiset vientiluottolaitokset tarjoavat kuitenkin myös muita tuotteita, kuten lyhytaikaisia vientiluottoja ja remburssitakuita, valmistusriskit kattavia takauksia ja investointitakuita. Olisi huomattava myös, että useat jäsenvaltiot ovat kehittäneet alakohtaisia vientiluottotuotteita (esim.) lentokone- ja laivanrakennusteollisuudelle. Tämä kannattaa pitää mielessä, kun arvioidaan vientiluottolaitosten laajempaa taloudellista roolia. Yksityiskohtaista tietoa on vuosittaisten toimintakertomusten laatimiseen käytetyn raportointimallin II ja IV jaksoissa sekä yleisissä vuosikertomuksissa, joihin useat jäsenvaltiot nimenomaisesti viittaavat. Vuosittaisissa toimintakertomuksissa on yleisesti ottaen relevanttia tietoa vientiluotto-ohjelmien rahoituksesta vuonna 2015. Olisi kuitenkin korostettava, että asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaan tiedot esitetään kunkin jäsenvaltion kansallisen lainsäädäntökehyksen mukaisesti. Tämän vuoksi esitystavassa on joitakin eroja. Komissiolla ei kuitenkaan ole mitään erityistä huomautettavaa vuosittaisten toimintakertomusten rahoitusnäkökohdista. b) Miten kohdellaan ”ympäristöriskejä, jotka voivat sisältää muita asian kannalta merkityksellisiä riskejä”

Tarkasteltavana olevista 21 vuosittaisesta toimintakertomuksesta käy edellä 3 kohdan a ja b alakohdassa esitettyjen tietojen lisäksi ilmi, että jäsenvaltiot ovat kehittäneet vientiluottopolitiikkaansa yleisemmin ympäristöä, lahjonnan torjuntaa ja alhaisen tulotason maihin suuntautuvaa kestävää luotonantoa koskevien säännösten osalta. Kolmella OECD:n suosituksella on tärkeä – mutta ei yksinomainen – rooli. Jopa sellaiset jäsenvaltiot, jotka eivät ole OECD:n jäseniä, soveltavat kyseisiä suosituksia tai aikovat periaatteessa tehdä niin. On kuitenkin selvää, että sellaiset vientiluottojen tarjoajat, joilla ei ole alhaisen tulotason maihin suuntautuvaa luotonantotoimintaa, eivät voi soveltaa OECD:n ohjeita ja periaatteita kestävästä luotonannosta. Useat jäsenvaltiot toteavat, että varsinkin yhteisiä lähestymistapoja sovelletaan OECD:n määrittelemää soveltamisalaa laajemmin. Kyseiset vientiluottolaitokset ovat monissa tapauksissa itse kehittäneet vastaavia välineitä. Esimerkkinä tästä voidaan mainita yritysten yhteiskuntavastuuta koskeva politiikka, johon tyypillisesti kuuluu sisäisten toimien lisäksi tiivistä vuoropuhelua vientiluottolaitoksen asiakkaiden kanssa. Kuten edellisenkin raportoinnin yhteydessä, monet jäsenvaltiot korostavat ihmisoikeuksien erityistä merkitystä. Käytännössä kaikissa kertomuksissa asetutaan nytkin tukemaan ihmisoikeusulottuvuuden kehittämistä uusien yhteisten lähestymistapojen puitteissa. Joissakin tapauksissa aihe liittyy suoraan työelämän oikeuksiin. Jotkin jäsenvaltiot viittaavat myös muihin kansainvälisiin vaatimuksiin, kuten yritystoimintaa ja ihmisoikeuksia koskeviin YK:n suuntaviivoihin ja Kansainvälisen rahoitusyhtiön suoritusstandardeihin. Vientiluottolaitoksia koskevat jäsenvaltioiden politiikat ovat yleisesti ottaen lähentyneet toisiaan. Esimerkkinä tästä ovat lahjonnan vastaiset toimenpiteet. Useat jäsenvaltiot edellyttävät nykyään asianosaisilta allekirjoitetun vakuutuksen siitä, että toimeen ei liity lahjontaa, ja kannustavat lisäksi aktiivisesti pankkeja ja viejiä kehittämään omia lahjonnan vastaisia toimenpiteitään. Lisäksi jotkin jäsenvaltiot ovat – yhteisten lähestymistapojen noudattamisen ohella – kehittäneet omia erityisiä lahjonnan ja korruption vastaisia välineitä, kuten eettisen peruskirjan tai väärinkäytösten paljastamista koskevia toimenpiteitä. Rahanpesun vastaiset toimenpiteet mainitaan myös yhä useammin ensisijaisina. Lähentymistä osoittaa samaten Maailmanpankin ja Kansainvälisen valuuttarahaston vaatimusten tiivis noudattaminen alhaisen tulotason maille suuntautuvan kestävän luotonannon periaatteissa, minkä monet jäsenvaltiot ovat maininneet. Jäsenvaltiot varmistavat myös huolellisesti, että vientiluottolaitokset toimivat mahdollisimman avoimesti ja noudattavat liiketoimissa mahdollisesti tarvittavaa luottamuksellisuusperiaatetta. Jotkin jäsenvaltiot kiinnittivät erityistä huomiota tähän kysymykseen vuoden 2015 vuosittaisissa toimintakertomuksissaan. Muita aloja, joihin jäsenvaltiot kiinnittävät yhä enemmän huomiota, ovat sidosryhmien ja kansalaisyhteiskunnan kanssa käytävän vuoropuhelun helpottaminen, myötävaikuttaminen kestävään kehitykseen ja monikansallisia yrityksiä koskevien OECD:n toimintaohjeiden noudattamisen edistäminen. Näin ollen on selvää, että OECD:n yhteiset lähestymistavat on otettu täysimääräisesti osaksi vientiluottoa koskevia jäsenvaltioiden toimintalinjoja. Kuten edellä mainituista eri näkökohdista ilmenee, yhteisistä lähestymistavoista on tulossa yhä enenevässä määrin vähimmäisvaatimus. Jäsenvaltiot soveltavat monilla aloilla omia lisätoimenpiteitään sen varmistamiseksi, että vientiluottotukea saavat vain sellaiset toimet, jotka täyttävät erilaiset niin ympäristöä kuin sosiaalisia näkökohtia koskevat tiukat vaatimukset. d) Miten vientiluottolaitokset noudattavat unionin tavoitteita ja velvoitteita Avoimuuden lisäämiseksi EU:n tasolla jäsenvaltion on annettava komissiolle vuosittainen toimintakertomus, jossa se antaa kansallisen lainsäädäntökehyksensä mukaisesti tietyt vientiluottotoimintansa rahoitusta ja toimintaa koskevat tiedot, joihin kuuluvat myös tiedot siitä, miten ympäristöriskejä on käsitelty. Liitteessä I olevan 3 kohdan mukaan ”komissio esittää näiden tietojen pohjalta Euroopan parlamentille vuosittaisen katsauksen, jossa arvioidaan myös, miten vientiluottolaitokset noudattavat unionin tavoitteita ja velvoitteita”. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklassa luetellaan unionin yleiset tavoitteet ja 21 artiklassa unionin ulkoisen toiminnan periaatteet ja tavoitteet. EU:n yhteisen kauppapolitiikan osalta unionin ulkoisen toiminnan periaatteet ja tavoitteet esitetään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 206 artiklassa ja 207 artiklan ensimmäisessä kohdassa.