EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 24.10.1997 
KOM(97) 523 lopull. 
KOMISSION TOINEN KERTOMUS 
NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE 
SEKÄ TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE 
direktiivin "Televisio ilman rajoja" 89/552/ETY 
soveltamisesta 

1. JOHDANTO 
2. KERTOMUKSEN AIHE 
3. EUROOPAN TELEVISIOMARKKINOIDEN KEHITYS 
4. DIREKTIIVIN SOVELTAMINEN 
4.1 Kansallisten viranomaisten ja komission välinen 
yhteensovittaminen 
4.2 Alaikäisten suojelu: direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa 
säädetyn erityismenettelyn soveltaminen 
4.3 Mainontaa koskevien sääntöjen soveltaminen 
5. TUOMIOISTUIMEN OIKEUSKÄYTÄNTÖ 
5.1 Yleisiä huomioita 
5.2 Asia C-412/93 "Leclerc-Siplcc" 
5.3 Tuomioistuimen 10 päivänä syyskuuta 1996 antamat tuomiot asioissa 
komissio vastaan Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio vastaan 
Belgian kuningaskunta 
5.4 Asiat C-14/96 "Paul Dcnuit" ja C-56/96 "VT4" 
5.5 Asia C-320/94 ym. "RTP 
5.6 Asiat C-34, C-35 ja C-36/95 "De Agostini" ja "TV-Shop" 
6. PÄÄTELMÄT 
7. JOHDANTO 
Direktiivin 89/552/ETY "televisio ilman rajoja" (jäljempänä direktiivi) ' 26 
artiklassa säädetään, että komissio antaa viimeistään viidennen vuoden lopussa 
direktiivin antamisesta ja sen jälkeen kahden vuoden välein Euroopan parlamentille, 
neuvostolle sekä talous- ja sosiaalikomitealle kertomuksen direktiivin 
soveltamisesta ja tekee tarvittaessa uusia ehdotuksia sen mukauttamiseksi 
televisiotoiminnan alan kehitykseen. 
Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti direktiivin 4 ja 5 artiklan soveltamisesta 
laaditaan erityinen kertomus2. 
Tällä tiedonannolla komissio antaa Euroopan parlamentille, neuvostolle sekä talous-
ja sosiaalikomitealle toisen kertomuksen direktiivin soveltamisesta. 
Ensimmäisessä soveltamiskertomuksessa, joka kattoi vuoden 1994 lopussa 
päättyneen ajanjakson, oli päätelty, että direktiivin tarkistus oli tarpeen erityisesti 
sen mukauttamiseksi Euroopan audiovisuaalisen alan kehitykseen. Komissio antoi 
siis tämänsisältöisen ehdotuksen3. Direktiivillä perustetun järjestelmän tärkeimmät 
piirteet sekä tarkistusehdotuksen perustelut esitetään yksityiskohtaisesti ehdotuksen 
perusteluosassa. Tämän vuoksi näitä seikkoja ja ensimmäisessä kertomuksessa 
käsiteltyjä direktiivin soveltamisen näkökohtia ei käsitellä uudelleen tässä 
asiakirjassa. 
Komission tekemästä muutosehdotuksesta on kahden viime vuoden aikana käyty 
perusteellista keskustelua yhteisön toimielimissä. Yhteispäätösmenettelyn tuloksena 
hyväksyttiin 19. kesäkuuta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/36/EY 
direktiivin 89/552/ETY muuttamisesta. Uusi direktiivi tulee voimaan sinä päivänä, 
jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä4. 
Direktiivillä 97/36/EY muutetaan direktiivin 89/552/ETY 26 artikla siten, että siinä 
säädetään seuraavan soveltamiskertomuksen esittämisestä viimeistään kolmannen 
vuoden lopussa direktiivin antamisesta (eli 31.12.2000). 
Jottei kertomusten väliin jäisi aukkoa, tämä kertomus koskee siis direktiivin 
89/552/ETY soveltamista ajanjaksona tammikuusta 1995 uuden direktiivin 
voimaantuloon asti eli noin 30 kuukauden aikana. 
1 Neuvoston direktiivi 89/552/ETY, annettu 3 päivänä lokakuuta 1989, televisiotoimintaa koskevien 
jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL N:o L 298, 
17.10.89, s. 23). 
2 Vuosien 1991 ja 1992 osalta: KOM(94) 57 lopullinen, 3.3.1994; vuosien 1993 ja 1994 osalta: 
KOM(96) 302 lopullinen, 15.07.1996. 
3 KOM(95) 86 lopullinen, 31.05.1995. 
4 Viite 
2. KERTOMUKSEN AIHE 
Vaikka useiden jäsenvaltioiden lainsäädäntö ci olekaan vielä täysin direktiivin 
89/552/ETY mukainen5, direktiivin perustana olevien periaatteiden soveltaminen 
käytäntöön ja yhteisöjen tuomioistuimen tinkimätön oikeuskäytäntö ovat edistäneet 
paljolti todellisen vapaa-alueen asteittaista syntymistä Euroopan voimakkaasti 
kehittyvälle televisiolähetysteollisuudelle. 
Televisiolähetysten vapaan liikkuvuuden periaate unionin valtioissa kaikissa 
lähetysmuodoissa ja kaikilla lähetystavoilla on nyt vakiintunut tarkasti määriteltyine 
oikeudellisine edellytyksineen. 
Tässä kertomuksessa kuvaillaan ja analysoidaan direktiivin soveltamisessa 
tarkasteltavana ajanjaksona ilmenneitä merkittäviä seikkoja. Kertomuksessa pyritään 
myös esittämään kokonaisnäkemys direktiivin vaatimusten tulkinnassa saavutetusta 
edistyksestä kiinnittäen huomiota erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen päätöksiin. 
Koska tämän kertomuksen kattama ajanjakso on luonteeltaan olennaisesti 
siirtymävaihetta ja koska juuri on annettu uusi direktiivi, kertomuksessa ei pyritä 
analysoimaan perusteellisesti direktiivin soveltamisen vaikutuksia, vaan ainoastaan 
esittämään oikeuskäytännön tärkeimmät kehityssuunnat omassa yhteydessään cli 
jatkuvasti kehittyvän audiovisuaalisen alan taustaa vasten. 
3. EUROOPAN TELEVISIOMARKKINOIDEN KEHITYS 
Sen lisäksi, että toimijoiden määrä (Euroopassa on nykyisellään yli 250 
televisiokanavaa, joista 2/3 on yksityisiä kanavia; niiden määrä on yhteisössä lähes 
kaksinkertaistunut kuudessa vuodessa6) ja televisioalan tuottamat voimavarat ovat 
kasvaneet huomattavasti (vuonna 1995 televisiotoiminnan kokonaistuloiksi 
Euroopan unionin maissa arvioitiin 43,3 miljardia dollaria, noin 38 miljardia ecua, 
eli 14 % enemmän kuin vuonna 19947), Euroopassa valmisteltiin ja käynnistettiin 
vuosina 1995 ja 1996 digitaalista televisiolähetystoimintaa. 
Vuoden 1997 alussa satelliittivälitteisiä digitaalisia palveluja oli noin 330, kun niitä 
tammikuussa 1996 oli ainoastaan kymmenkunta8. 
Tämä digitaalipalvelujcn kehityksen kiihtyminen on herättänyt jäsenvaltioissa 
pohdintaa tarpeesta mukauttaa kansallinen oikeudellinen kehys näiden uusien 
5 Vuosina 1995 ja 1996 aloitettiin tai jatkettiin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevia 
menettelyjä useita jäsenvaltioita vastaan. 
6 IDATE: "Marché mondial de l'audiovisuel et du cinéma - Industries et Marché", marraskuu 1996, s. 
114. 
7 Ibidem, s. 111. 
x Euroopan audiovisuaalisen alan seurantakeskus. Annuaire Statistique 1997, s. 162. 
palvelujen vaatimuksiin, ja eräissä tapauksissa on piiätetty eräistä toimenpiteistä ja 
pantu ne täytäntöön0. 
Komissio pitää erittäin tärkeänä, että vapaan liikkuvuuden ja syrjimättömyyden 
periaatteita sovelletaan oikein tällä alalla. Komissio haluaa erityisesti korostaa niin 
sanotun "home country coniroV -periaatteen (jonka mukaan lähetystoiminnan 
harjoittajia sitoo ainoastaan sen maan lainsäädäntö, jossa niiden päätoimipaikka 
sijaitsee) oikean soveltamisen lisääntynyttä merkitystä audiovisuaalisessa 
ympäristössä, joka digitaaliteknologian mahdollistaman moninkertaisen 
lähetyskapasiteetin ansiosta suosii valtioiden rajat ylittävien palvelujen kehittymistä. 
Komissio on tunnustanut radio- ja televisiotoiminnan erityisluonteen 
tiedonannossaan yleishyödyllisistä palveluista Euroopassa (KOM(96)443 
lopullinen, 11.9.1996) ja korostaa lisäksi, että EY:n perustamissopimusta 
täydentävän Amsterdamin sopimuksen luonnokseen on liitetty pöytäkirja 
yleisradiotoiminnasta. 
4. DIREKTIIVIN SO VEL TAMINEN 
4.1 Kansallisten viranomaisten ja komission välinen yhteensovittaminen. 
Direktiivin sääntöjen soveltaminen kuuluu niille kansallisille viranomaisille, 
joiden tehtävänä kussakin jäsenvaltiossa on valvoa audiovisuaalista alaa. 
Kansallisten elinten kanssa on pidelty yllä järjestelmällisiä yhteyksiä 
erityisesti jäsenvaltioiden edustajista koostuvan "tilapäisen ryhmän" 
välityksellä; ryhmä perustettiin komission yhteyteen tämän aloitteesta. 
Ryhmän työ, johon kutsuttiin osallistumaan tarkkailijoita EFTA-maista, 
unioniin assosiointisopimuksin liittyneistä Keski- ja Itä-Euroopan maista 
sekä Euroopan neuvoston sihteeristöstä, on mahdollistanut yhtäältä tietojen 
vaihdon direktiivin soveltamisesta eri maissa ja toisaalta direktiivin 
säännösten tulkinnan helpottamisen. 
Ryhmä on tutkinut muun muassa 4 ja 5 artiklan soveltamista 
(eurooppalaisten televisio-ohjelmien levityksen ja tuotannon edistämistä 
koskevat toimenpiteet), uusiin mainonnan muotoihin (erityisesti 
"virtuaalimainontaan") sovellettavia sääntöjä sekä kansainvälisissä 
järjestöissä (Euroopan neuvosto, Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen 
järjestö, Maailman kauppajärjestö jne.) meneillään olevaa työtä, joka saattaa 
vaikuttaa yhteisön audiovisuaalisen alan lainsäädäntöön. 
Komissio on erityisen tyytyväinen kansallisten viranomaisten kanssa 
käynnistettyyn hallintoyhteistyöhön, jonka avulla on voitu tehokkaasti 
käsitellä lähetystoimintaan yhteisössä liittyviä ongelmia. 
Näin on asia Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa Independent Television Commission on juuri 
myöntänyt lisenssejä ensimmäisiin maataajuuksilla toimiviin digitaalisiin "multiplekseihîn" vuoden 
1996 "Broadcasting Actin" täytäntöönpanon yhteydessä. 
Tilapäisen ryhmän työ on tarjonnut suuntaviivat direktiivillä 97/36/EY juuri 
perustetun yhteyskomitean tulevalle työlle. Komitean on määrä erityisesti 
(uusi 23 a artikla): 
a) edistää tämän direktiivin tosiasiallista täytäntöönpanoa neuvottelemalla 
säännöllisesti sen soveltamisesta mahdollisesti aiheutuvista käytännön 
ongelmista ja erityisesti 2 artiklan soveltamisesta sekä mahdollisesti 
muista kysymyksistä, joita koskeva keskustelu katsotaan hyödylliseksi, 
b) antaa omasta aloitteestaan tai komission pyynnöstä lausuntoja tämän 
direktiivin säännösten soveltamisesta jäsenvaltioissa, 
c) toimia keskustelufoorumina siitä, mitä kysymyksiä olisi käsiteltävä 
kertomuksissa, jotka jäsenvaltioiden on annettava 4 artiklan 3 kohdan 
mukaisesti, kertomusten metodologiasta, 25 a artiklassa tarkoitetun 
riippumattoman tutkimuksen tarkoituksesta, tätä koskevien tarjousten 
arvioinnista ja itse tutkimuksesta, 
d) keskustella niiden säännöllisten neuvottelujen tuloksista, joita komissio 
käy lähetystoimintaa harjoittavien organisaatioiden, tuottajien, kuluttajien, 
valmistajien, palvelujen tarjoajien ja ammattiliittojen ja luovaa työtä 
tekevien tahojen kanssa, 
e) edistää tiedonvaihtoa jäsenvaltioiden ja komission välillä 
televisiolähetyspalvelujen sääntelytoimenpiteitä koskevasta tilanteesta ja 
kehityksestä ottaen huomioon yhteisön politiikan audiovisuaalisella alalla 
sekä kyseisen alan teknisen kehityksen, 
f) tarkastella kaikkea kyseisellä alalla tapahtuvaa kehitystä, josta 
keskusteleminen vaikuttaa hyödylliseltä. 
4.2 Alaikäisten suojelu: direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetyn 
erityismenettelyn soveltaminen. 
Vastaanottamisvapauden ja edelleenlähettämisen10 rajoittamattomuuden 
yleisestä säännöstä poiketen direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa sallitaan 
jäsenvaltioiden - edellyttäen, että noudatetaan erityismenettelyä, ja 
poikkeuksellisesti - toteuttaa toimenpiteitä sellaisia lähetystoiminnan 
harjoittajia vastaan, jotka kuuluvat toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan ja 
rikkovat "ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti" 22 artiklan säännöksiä. 
Kyseisen artiklan tarkoituksena on suojella alaikäisiä ohjelmilta, jotka voivat 
vakavasti vahingoittaa heidän "fyysistä, henkistä tai moraalista kehitystään". 
Kyseisen jäsenvaltion on ilmoitettava kirjallisesti televisiolähetystoiminnan 
harjoittajalle ja komissiolle väitetystä rikkomisesta ja aikeestaan rajoittaa 
edelleenlähettämistä, jos tällaista rikkomista tapahtuu uudelleen. 
10 Kyseisen termin tulkinnasta katso KOM(95)86 lopullinen, s. 19. 
6 
On toteutettava kuulemisia. Jos niissä ci saada aikaan sovintoratkaisua 15 
päivän kuluessa ilmoituksesta ja jos väitetty rikkominen jatkuu, 
vastaanottava jäsenvaltio voi toteuttaa yksipuolisia väliaikaisia toimenpiteitä 
kyseistä kanavaa vastaan. 
Komissio valvoo, että toteutetut toimenpiteet ovat yhteisön oikeuden 
mukaisia. Jos komissio tekee kielteisen päätöksen, se voi kehottaa 
vastaanottavaa jäsenvaltiota lopettamaan kiireellisesti kyseiset toimenpiteet. 
Tarkasteltavana ajanjaksona ainoastaan yksi jäsenvaltio (Yhdistynyt 
kuningaskunta) katsoi tarpeelliseksi turvautua - kolmesti - tähän 
menettelyyn. 
Kahdessa ensimmäisessä tapauksessa kuulemiset eivät tuottaneet tulosta ja 
brittiviranomaiset katsoivat tarpeelliseksi antaa "kieltomääräyksen" toisen 
jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluvia kanavia vastaan. 
Oltuaan yhteydessä kyseisiin jäsenvaltioihin ja tarkasteltuaan Yhdistyneen 
kuningaskunnan ilmoittamien toimenpiteiden vaikutuksia komissio katsoi 
kummassakin tapauksessa toimenpiteet yhteisön oikeuden mukaisiksi. Tämä 
arvio perustui erityisesti suhtecllisuustcstiin ja toimenpiteiden mahdollisten 
syrjivien vaikutusten arviointiin". 
Kolmas komissiolle 2 artiklan 2 kohdan nojalla ilmoitettu tapaus on tätä 
kertomusta kirjoitettaessa tutkittavana, koska sen jäsenvaltion viranomaiset, 
josta riidanalaiset lähetykset olivat peräisin, ovat toteuttaneet voimakkaita 
toimenpiteitä niiden lopettamiseksi, mutta lähetykset näyttävät jatkuvan 
toisesta valtiosta käsin. 
Komissio pitää 2 artiklan 2 kohdan soveltamista tarkasteltavalla ajanjaksolla 
tyydyttävänä. Soveltamisessa on voitu turvata yleinen etu rajoittaen 
mahdollisimman vähän palvelujen tarjoamisen vapautta. 
Komissio korostaa kuitenkin, että sen arvio 2 artiklan 2 kohdan nojalla 
toteutetuista toimenpiteistä perustuu asiapitoisiin ja oikeudellisiin 
huomioihin, kun taas ohjelmasisällön moraalinen arviointi kuuluu kullekin 
jäsenvaltiolle, sillä jäsenvaltiolla on pääasiallinen vastuu sallia tai kieltää 
tietyt televisiolähetykset, joiden harjoittajat kuuluvat sen lainkäyttövaltaan ja 
jotka voivat kuulua 22 artiklan soveltamisalaan. Direktiivissä otetaan 
huomioon "alkuperämaan" ja "vastaanottavan" maan tai maiden 
viranomaisten näkemyksissä mahdollisesti ilmenevät erot. 
Lisäksi "vastaanottavan" valtion toteuttamat toimenpiteet eivät rajoita sen 
jäsenvaltion, jonka lainkäyttövaltaan kyseinen lähetystoiminnan harjoittaja 
kuuluu, mahdollisesti toteuttamien toimenpiteiden soveltamista. Kyse ei siis 
ole lainkäyttövallan siirrosta valtiolta toiselle, vaan vastaanottavalle valtiolle 
tarjotusta poikkeuksellisesta mahdollisuudesta toteuttaa toimenpiteitä 
Katso komission lausunto N:o C(96)3933 lopullinen asiassa "Rendez-Vous Télévision" ja N:o 
C(95)2678 lopullinen asiassa "XXXTV". 
etujensa turvaamiseksi tosiasiallisen vakavissa tilanteissa hyvin täsmällisen 
menettelyn mukaisesti. 
On myös tärkeää tuoda esiin, että direktiivillä (2 artiklan I kohta) 
perustelussa yhteisön sääntöjärjestelmässä jäsenvaltioiden ci ole lupa 
soveltaa syrjiviä moraalisia perusteita lainkäyttövaltaansa kuuluviin 
lähetystoiminnan harjoittajiin: ei voida hyväksyä, että omalle alueelle 
suunnattuihin lähetyksiin sovellettaisiin ankarampaa asennetta ja ulkomaille 
suunnattuihin lähetyksiin (tyypillisesti satelliittikanavien ohjelmat) 
sallivampaa asennetta. Jäsenvaltiot ovat päinvastoin velvollisia 
varmistamaan, että kaikki niiden lainkäyttövaltaan kuuluvat 
lähetystoiminnan harjoittajat noudattavat 22 artiklan säännöksiä. 
4.3 Mainontaa koskevien sääntöjen soveltaminen. 
Direktiivi sisältää sääntöjä televisiossa sallitun mainonnan määrästä 
(päivittäiset ja tuntikohtaiset rajoitukset, 18 artikla) ja mainoskatkojen 
määrästä ja yksityiskohtaisista säännöistä (11 artikla) sekä mainosten 
sisältöön ja esitystapaan sovellettavia sääntöjä (10, 12, 13, 14, 15 ja 16 
artikla). Sponsorointiin sovelletaan erityisiä sääntöjä (17 artikla). 
Komission käsiteltäväksi on saatettu useita kanteluja, joiden aiheena on 
mainontaa ja sponsorointia koskevien sääntöjen väitetty noudattamatta 
jättäminen tietyissä jäsenvaltioissa. 
Eräiden direktiivin säännösten tulkintaan liittyviin ongelmiin on saatu 
ratkaisu yhteisöjen tuomioistuimen tuomioista (katso jäljempänä kohta 5.5. 
"asia RTI") tai muutoksista, joita tekstiin on tehty direktiivillä 97/36/EY. 
Edellisessä tapauksessa on kyse sponsorin nimen ja/tai logon esiintymisestä 
sponsoroiduissa ohjelmissa tai tclcvisiomarkkinoinnista, jälkimmäisessä 
teleostoksia koskevista uusista säännöistä ja oman itsensä markkinoinnista. 
Toisissa tapauksissa kanteluissa, joiden esittäjinä ovat usein 
kuluttajajärjestöt, ilmoitetaan järjestelmällisistä määräkynnysten ylityksistä. 
Ongelmia aiheuttavat erityisesti Espanjassa, Portugalissa ja Kreikassa 
toimivien eräiden lähetystoiminnan harjoittajien menettelyt. Komissio 
hankkii parhaillaan tarvittavia korjaustoimia varten tietoa arvioidakseen, 
missä määrin nämä väitetyt ylitykset saattavat olla kyseisten jäsenvaltioiden 
taholta jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämistä. 
Komissio haluaa muistuttaa, että jokainen jäsenvaltio on velvollinen 
valvomaan, että kaikki sen lainkäyttövaltaan kuuluvien lähetystoiminnan 
harjoittajien välittämät lähetykset noudattavat tosiasiallisesti direktiivin 
sääntöjä ja yleisemmin kyseisessä jäsenvaltiossa yleisölle suunnattuihin 
lähetyksiin sovellettavaa oikeutta. 
Komissio pitää aivan ensisijaisena "tasaisen pelikentän" tosiasiallista 
luomista eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden toimijoiden välille sekä 
tasoltaan vähintään direktiivin tasoa vastaavan televisionkatsojien etujen 
suojan luomista unioniin. Tältä osin komissio aikoo kehittää välineet, joiden 
avulla se voi lisätä mahdollisuuksiaan tätä alaa koskevien kantelujen 
seurantaan ja yhteisön oikeuden soveltamisen valvontaan. 
5. TUOMIOISTUIMEN OIKEUSKÀ YTÄNTÖ. 
5.1 Yleisiä huomioita 
Yhteisöjen tuomioistuin on joutunut useita kertoja ottamaan kantaa 
direktiivin 89/552 säännösten soveltamisalaan ja tulkintaan. 
Suurin osa tuomioistuimen tuomioista, sekä niistä, jotka koskevat komission 
aloitteesta käsiteltäväksi saateltuja menettelyjä yhteisön oikeuden 
noudattamatta jättämisestä (EY:n perustamissopimuksen 169 artikla), että 
niistä, jotka koskevat ennakkotulkintamenettelyjä (EY:n 
perustamissopimuksen 177 artikla), koskee pääasiallisesti sen järjestelmän 
eri osia, jolla Euroopan lähetystoiminnan harjoittajia koskeva lainkäyttövalta 
jakautuu jäsenvaltioiden kesken, ja erityisesti tiettyyn oikeusjärjestykseen 
sitomisen perusteita. "Alkuperämaan" lainkäyttövallan laajuus ja perusteet 
lähetystoiminnan harjoittajien sitomiselle kyseisen maan 
oikeusjärjestykseen, jäsenvaltioiden mahdollisuus hyväksyä ankarampia tai 
yksityiskohtaisempia sääntöjä sovellettavaksi niiden lainkäyttövaltaan 
kuuluviin lähetystoiminnan harjoittajiin sekä vastaanottavan valtion 
valtuudet muista jäsenvaltioista peräisin olevien lähetysten osalta ovat 
aiheita, joita tuomioistuin on erityisesti tarkastellut oikeuskäytännössään. 
Yleisesti ottaen tuomioistuimen eri asioissa valitsema tulkinta on noudatellut 
komission suosittelemaa tulkintaa. Lisäksi on tärkeää korostaa, että 
tuomioistuimen kannanotot täydentävät ja lukevat niitä valintoja, jotka 
yhteisön lainsäätäjä on tehnyt hyväksyessään uuden direktiivin. Eräiden 
uuden direktiivin tuomien muutosten tarkoituksena on nimenomaan 
selkeyttää tekstiä tuomioistuimen oikeuskäytännön antamien viitteiden 
mukaisesti. Tässä esitetty tuomioistuimen oikeuskäytäntö ei siis suinkaan 
menetä merkitystään "televisio ilman rajoja" -direktiiviin tehtyjen muutosten 
hyväksymisen jälkeen, vaan säilyttää arvonsa ohjenuorana kansallisille 
viranomaisille, komissiolle ja taloudellisille toimijoille siinä vaiheessa, kun 
uutta direktiiviä saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja sovelletaan. 
5.2 Asia C-412/93 "Lcclcrc-Siplec" 
Asiassa "Leclerc-Siplec" 9. helmikuuta 1995 annettu tuomio on 
ensimmäinen tapaus, jossa direktiiviä 89/552/ETY on sovellettu 
oikeuskäytännössä. 
Kyse oli Leclerc-Siplec-yhtiön tekemästä kantelusta, jonka aiheena oli TF1 :n 
ja M6:n kieltäytyminen lähettämästä mainosta, joka koski polttoaineen 
jakelua Leclerc-supermarketeissa, Ranskan lainsäädännön mukaisesti. 
Saatuaan käsiteltäväksi asian, jossa pyydettiin ennakkoratkaisua, yhteisöjen 
tuomioistuin katsoi, että EY:n perustamissopimuksen 30, 85 ja 86 artikla 
sekä 3 artiklan f alakohta samoin kuin direktiivin säännöksetkään eivät estä 
jäsenvaltioita kieltämästä alueelleen sijoittautuneita 
televisiolähetystoiminnan harjoittajia lähettämästä jakeluportaan mainoksia. 
Tämä tuomio selkeyttää direktiivin 3, 19 ja 20 artiklan välisiä suhdetta. 
Tuomioistuimen mukaan 19 artiklassa ainoastaan tarkennetaan 
jäsenvaltioille 3 artiklan 1 kohdassa anneltua yleistä oikeutta antaa 
lainkäyttövaltaansa kuuluviin televisioyhtiöihin sovellettavia tarkempia tai 
tiukempia sääntöjä kuin direktiivin säännökset. 20 artiklassa sitä vastoin 
sallitaan jäsenvaltion asettaa vähemmän tiukkoja edellytyksiä kuin 11 
artiklan 2 - 5 kohdassa ja 18 artiklassa tarkoitetut edellytykset yksinomaan 
kansalliselle alueelle tarkoitettujen lähetysten osalta, jos lähetyksiä ei voida 
vastaanottaa suoraan tai välillisesti yhdessä tai useammassa muussa 
jäsenvaltiossa. 
Tuomioistuimen tulkinnasta seuraa, että jäsenvaltioilla on laaja liikkumavara 
niiden etujen arvioinnissa, jotka voivat olla perusteena direktiivin säännöksiä 
tarkemmille tai tiukemmille säännöille, jollei perustamissopimuksen 
määräysten (joita tässä tapauksessa katsottiin noudatetun) noudattamisesta 
sekä muiden jäsenvaltioiden lainkäyttövaltaan kuuluvien kanavien 
vastaanottamis- ja edelleenlähettämisvapauden noudattamisesta muuta 
johdu12. 
On huomattava, että direktiivillä 97/36/EY kumotaan vuonna 1989 annetun 
direktiivin 19 artikla. 
5.3 Tuomioistuimen 10 päivänä syyskuuta 1996 antamat tuomiot asioissa 
komissio vastaan Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio vastaan Belgian 
kuningaskunta 
Kahdessa 10 päivänä syyskuuta 1996 antamassaan tuomiossa (C-222/94, 
komissio vastaan Yhdistynyt kuningaskunta ja C-11/95, komissio vastaan 
Belgia) tuomioistuin esitti yleisiä pohdintoja direktiivistä. Tarkastelemalla 
näitä kahta tuomiota yhdessä voidaan paremmin tuoda esiin niiden merkitys 
ja seuraukset direktiivin täytäntöönpanon kannalta. 
'-. Tuomioistuimen käyttämät ilmaisut voidaan tiivistää seuraavasti: 
"Direktiivin 89/552 ensisijainen tarkoitus on turvata sellaisen televisiolähetystoiminnan vapaus, joka 
täyttää direktiivin asettamat minimivaatimukset, ja tämän päämäärän saavuttamiseksi direktiivissä 
säädetään, että lähettävien jäsenvaltioiden on valvottava, että direktiivin säännöksiä noudatetaan, ja 
että vastaanottavien jäsenvaltioiden on taattava vapaus vastaanottaa lähetyksiä ja lähettää niitä 
edelleen; lisäksi direktiivin 3 artiklan I kohdassa annetaan jäsenvaltioille oikeus antaa 
lainkäyttövaltaansa kuuluviin televisioyhtiöihin sovellettavia tarkempia tai tiukempia sääntöjä tässä 
direktiivissä tarkoitetuilla aloilla. Tämä oikeus perustuu direktiivin yleissäännökseen, eikä sen 
soveltaminen ole ristiriidassa direktiivin turvaaman, sen minimisäännöslen mukaisten 
televisiolähetysten vapauden kanssa, eikä tämän säännöksen soveltamista mainontaan ole rajoitettu 19 
ja 20 artiklassa tarkoitettuihin tilanteisiin. 
Tämän vuoksi direktiiviä on tulkittava siten, ettei se estä jäsenvaltiota lainsäädännöllä tai 
hallinnollisilla määräyksillä kieltämästä alueelleen sijoittautuneita televisiolähetystoiminnan 
harjoittajia lähettämästä jakeluportaan mainoksia. " 
10 
Tuomiot edistävätkin olennaisesti direktiivin soveltamisalan määrittelyä, 
"lainkäyttövallan" käsitteen selkeyttämistä ja yhteisön sisäisten 
lähetystoiminnan harjoittajien "sijoittautumispaikan" periaatteen 
soveltamista. 
Asiassa C-222/94 (komissio vastaan Yhdistynyt kuningaskunta) 
tuomioistuin joutui tulkitsemaan perusteellisesti 2 artiklaa. Tutkinnan 
pääaiheena oli niiden syiden määrittely, joiden perusteella valtion on 
käytettävä lainkäyttövaltaansa tiettyyn lähetystoiminnan harjoittajaan. 
Tämän tarkennuksen merkitys on ilmeinen, sillä tältä osin kansallisten 
lainsäädäntöjen väliset erot voivat aiheuttaa (kuten tietyissä tapauksissa on 
tapahtunut) kielteisiä tai myönteisiä lainkäyttövallan ristiriitoja, jotka 
saattavat erityisesti vaarantaa järjestelmän tehokkaan toiminnan. Direktiiviin 
sisältyvän tarkan säännöksen puutteessa komissio on aina suositellut 
sovellettavaksi sijoittautumispaikan periaatetta. 
Tuomioistuimen tulkinta 2 artiklan 1 kohdasta johtaa päätelmään, että 
jäsenvaltion lainkäyttövallan käsite ensimmäisessä alakohdassa on 
ymmärrettävä siten, että se koskee väistämättä asemaan perustuvaa 
lainkäyttövaltaa lähetystoiminnan harjoittajiin, ja tämän lainkäyttövallan 
perusteena voi olla ainoastaan lähetystoiminnan harjoittajan suhde kyseisen 
valtion oikeudelliseen järjestelmään. Viimeksi mainittu käsite ilmenee itse 
asiassa sijoittautumisen käsitteestä sellaisena kuin sitä käytetään Euroopan 
yhteisöjen perustamissopimuksen 59 artiklan ensimmäisessä kohdassa. 
Tuomioistuimen mukaan sen, että direktiivi tältä osin eroaa rajat ylittävistä 
televisiolähetyksistä tehdystä Euroopan neuvoston yleissopimuksesta (joka 
perustuu olennaisesti alkuperäisen lähetyspaikan perusteeseen tai 
satelliittilähetysten osalta lähettävän maa-aseman sijaintipaikan 
perusteeseen), on katsottava johtuvan yhteisön lainsäätäjän harkitusta 
valinnasta, johon näiden kahden tekstin luonteen ja oikeudellisen kehyksen 
eroavuudet oikeuttavat. 
Minkä tahansa muun perusteen kuin sijoillaulumispaikkaperustccn, ja 
erityisesti ensimmäisen lähetyspaikan tai kohdeyleisön perusteen, 
hyväksyminen jossakin EU:n jäsenvaltiossa saattaa johtaa siihen, että 
kyseinen valtio harjoittaa "kaksoisvalvontaa" sellaisia lähetystoiminnan 
harjoittajia kohtaan, jotka jo kuuluvat toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan, 
tai että se päinvastoin ei varmista lainsäädäntönsä soveltamista kaikkiin 
lainkäyttövaltaansa kuuluviin lähetystoiminnan harjoittajiin. Tämän vuoksi 
tietyt Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön osat julistettiin 
yhteensopimattomiksi direktiivin 2 artiklan ja 3 artiklan 2 kohdan kanssa13. 
Hyväksyessään komission esittämät perusteet tuomioistuin katsoi, että: 
"Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten 
yhteensovittamisesta annetun direktiivin 89/552 2 artiklan I ja 2 kohdasta sekä 3 artiklan 2 kohdasta 
johtuvia velvoitteita rikkoo jäsenvaltio, joka lainkäyttövaltaansa kuuluvien lähetystoiminnan 
harjoittajien määrittämiseksi hyväksyy muita perusteita kuin sijoittautumisperusleen, kuten ohjelmien 
lähettämisen tai vastaanottamisen, ja kohdistaa siten direktiivissä kiellettyä valvontaa loisen 
11 
Toisessa tuomiossa (komissio vastaan Belgia) esitetään peruskysymys siitä, 
onko toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluvien televisiolähetysten 
edelleenlähettämistä koskeva, ehtoja sisältävä yleinen 
ennakkolupajärjestelmä yhteisön oikeuden mukainen. 
Komissio katsoi, että tarve ennakkolupaan, jonka vastaanottavan maan 
viranomaiset myöntävät edellyttäen, että lähetystoiminnan harjoittajat 
täyttävät erilaisia ehtoja (kuten ranskankielisen yhteisön osalta ehdon, että 
hallituksen kanssa tehdään sopimuksia, joihin sisältyy kulttuurisia 
velvoitteita, ja lupa voidaan joka tapauksessa aina peruuttaa), on vakava 
rajoitus televisiolähetysten edelleenlähettämiselle muista jäsenvaltioista ja 
että se on direktiivin 2 artiklan 2 kohdan vastainen. 
Belgian hallitus esitti useita perusteita tällaisen järjestelmän 
käyttöönottamiselle. 
Ensinnäkin, siltä osin kuin on kyse ranskankielisen yhteisön 
kaapelitelevisiolainsäädännöstä, hallitus väitti, että kaapeleitse tapahtuva 
edelleenlähettäminen ei kuulu direktiivin soveltamisalaan. Tuomioistuin 
katsoi päinvastoin, että direktiivin yhdeksännen ja kymmenennen 
perustelukappaleen sekä sen 1 artiklan a alakohdan ja 2 artiklan 2 kohdan 
tarkastelu yhdessä johtaa väistämättä päätelmään, että direktiivi koskee 
todellakin televisio-ohjelmien edelleenlähettämistä kaapeleitse14. 
Tämän näkökulman vahvistavat myös direktiivin 93/83/ETY (tiettyjen 
satelliitin välityksellä tapahtuvaan yleisradioinkin ja kaapeleitse tapahtuvaan 
edelleen lähettämiseen sovellettavien tekijänoikeutta ja lähioikeuksia 
koskevien sääntöjen yhteensovittamisesta) kolmas, viides ja kahdestoista 
perustelukappale sekä rajat ylittävistä televisiolähetyksistä tehty Euroopan 
neuvoston yleissopimus (johon viitataan "televisio ilman rajoja" -direktiivin 
jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluviin lähetyksiin ja joka niiden lähetystoiminnan harjoittajien 
osalta, joiden se katsoo kuuluvan lainkäyttövaltaansa, soveltaa muihin kuin sisäisiin 
satelliittilähetyksiin vähemmän ankaraa järjestelmää kuin sisäisiin satelliittipalveluihin. 
Yhtäältä direktiivin 2 artiklan I kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa käytetyn jäsenvaltion 
lainkäyttövallan käsitteen on itse asiassa ymmärrettävä sisältävän televisiotoiminnan harjoittajiin 
kohdistuvan asemaan perustuvan lainkäyttövallan, joka voi perustua vain siihen, että kyseinen 
toiminnanharjoittaja kuuluu tämän jäsenvaltion oikeusjärjestyksen alaisuuteen, minkä kattaa 
pääasiallisesti sijoittautumisen käsite sellaisena kuin se on perustamissopimuksen 59 artiklan 
ensimmäisessä kohdassa, jonka sanamuodon mukaan edellytetään, että palvelujen vastaanottaja ja 
niiden tarjoaja ovat sijoittautuneet kahteen eri jäsenvaltioon. Toisaalta, vaikka onkin totta, että 
jäsenvaltio voi direktiivin 3 artiklan 1 kohdan nojalla säätää ankarampia säännöksiä direktiivillä 
säännellyistä aloista, on kuitenkin niin, että 2 artiklan I kohdan mukaan kyseisen jäsenvaltion 
lainkäyttövaltaan kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien tai niiden toiminnanharjoittajien, 
jotka kuuluvat tämän säännöksen toisen luetelmakohdan perusteella sen lainkäyttövallan alaisuuteen, 
lähettämien kaikkien televisiolähetysten on oltava niiden säännösten mukaisia, joita sovelletaan 
kyseisessä jäsenvaltiossa yleisölle tarkoitettuihin televisiolähetyksiin. " 
14 Tuomioistuin ilmaisi näkemyksensä erittäin selkeästi: 
"Direktiiviä 89/552 on tulkittava siten, että se koskee televisiolähetystoimintaa kaapeleitse. " 
12 
neljännessä perustelukappaleessa), jonka soveltamisala sisältää 
yksiselitteisesti kaapelilähetykset. 
Muiden esitettyjen perusteiden tarkoituksena oli vedota vastaanottavien 
jäsenvaltioiden oikeuteen kohdistaa tietynmuotoista valvontaa muista 
jäsenvaltioista peräisin oleviin televisiolähetyksiin. Tämän "toissijaisen 
valvonnan" perusteeksi esitettiin erilaisia syitä. Esimerkiksi tarve tarkistaa, 
onko lähetystoiminnan harjoittajalla oikeus perustamissopimuksessa 
taattuihin vapauksiin ja jos on, minkä jäsenvaltion lainkäyttövaltaan se 
kuuluu; tiedotusvälineiden monimuotoisuuden turvaaminen; 
tekijänoikeuksien suojelu; tarve varmistaa yleisen järjestyksen, hyvien 
tapojen ja siveellisyyden noudattaminen. 
Tuomioistuin totesi selkeästi, että on yksinomaan 
"sijoittautumisjäsenvaltion" (siten, kuin se on määritelty Yhdistyneen 
kuningaskunnan asiassa) asiana varmistaa, että sen lainkäyttövaltaan 
kuuluvat lähetystoiminnan harjoittajat noudattavat sen omia lakeja, sanotun 
kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa säädetyn 
erityismenettelyn soveltamista siinä tapauksessa, että 22 artiklan säännöksiä 
rikotaan. Jos vastaanottava jäsenvaltio katsoo, että toinen jäsenvaltio ci ole 
täyttänyt velvoitteitaan "televisio ilman rajoja" -direktiivin nojalla, se voi 
aina turvautua Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 169, 170 ja 186 
artiklassa määrättyihin menettelyihin. Tuomioistuin otti myös huomioon, 
että eräissä tapauksissa (esimerkiksi sen tarkistamiseksi, ovatko lähetykset 
peräisin toisesta jäsenvaltiosta, tai monimuotoisuuden, tekijänoikeuksien tai 
hyvien tapojen, yleisen järjestyksen tai yleisen turvallisuuden 
suojelemiseksi) vastaanottavalla jäsenvaltiolla voisi olla hyvät perusteet 
käyttää oikeuttaan kohdistaa yhteisön oikeuden mukaista valvontaa 
alueellaan vastaanotettuihin televisiolähetyksiin. 
Tuomioistuin arvioi kuitenkin tässä tapauksessa, että Belgian hallitus ei ollut 
osoittanut, että tällaisten etujen suojaaminen oikeuttaisi muista 
jäsenvaltioista peräisin olevien ohjelmien yleiseen 
ennakkolupajärjcstelmään, jonka tosiasiallisena seurauksena on palvelujen 
tarjoamisen vapauden kumoutuminen15. 
Merkityksellisimmät otteet tuomiosta ovat seuraavat: 
"Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten 
yhteensovittamisesta annettua direktiiviä 89/552 on luikittava sen järjestelmän osalta, jonka mukaan 
direktiivin 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa sekä 3 artiklan 2 kohdassa jaetaan velvoitteet niille 
jäsenvaltioille, joista lähetykset ovat lähiöisin ja jotka vastaanottavat niitä, siten, että yhtäällä 
ainoastaan se jäsenvaltio, josta lähetykset ovat peräisin, on velvollinen valvomaan, että lähetyksen 
alkuperäjäsenvaltion televisiolähetyksiin sovellettavaa lainsäädäntöä ja direktiivin säännöksiä 
noudatetaan, ja toisaalta 2 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettua tapausta lukuun ottamatta 
vastaanottavalla jäsenvaltiolla ei ole lupa harjoittaa tällä osin omaa valvontaa. 
Tästä seuraa, että direktiivin 2 artiklasta johtuvia velvoitteita rikkoo jäsenvaltio, joka: 
° pitää voimassa toisista jäsenvaltioista peräisin olevien televisiolähetysten edelleen/äheltämiseksi 
kaapeleitse koskevaa ennakkolupajärjestelmää, 
13 
5.4 Asiat C-14/96 "Paul Denuit" ja C-56/96 "VT4" 
Tuomioistuin vahvistaa tämän oikeuskäytännön kahdessa äskettäisessä 
tuomiossaan asioissa, joissa pyydettiin ennakkoratkaisua ("Paul Denuit" C-
14/96, 29 päivänä toukokuuta 1997, ja C-56/96, 5 päivänä kesäkuuta 1997, 
"VT4"), ja menee vielä pitemmälle. 
Asiassa C-14/96 Belgian viranomaiset (ranskankielinen yhteisö) kielsivät 
kaapelilähetystoiminnan harjoittajaa Coditel Brabantia levittämästä 
Yhdistyneen kuningaskunnan lainkäyttövaltaan kuuluvan lähetystoiminnan 
harjoittajan (TNT/Cartoon) ohjelmia sillä perusteella, että ne eivät olleet 
direktiivin säännösten, erityisesti eurooppalaisten teosten edistämistä 
koskevien säännösten (4 ja 5 artikla), mukaisia. Belgialaisen tuomioistuimen 
kumottua ministeriön kieltoasetuksen Tribunal dc commerce de Bruxelles 
pyysi asiaan ennakkoratkaisua. 
Yhteisöjen tuomioistuin oli 10 päivänä syyskuuta 1996 antamissaan 
tuomioissa osittain vastannut Tribunal de commerce de Bruxcllcsin 
esittämiin kysymyksiin. Yhteisöjen tuomioistuin oli näet jo ottanut kantaa 
oikeusväitteesecn, joka koskee vastaanottavan valtion valvontavallan 
laajuutta toisen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluvan lähetystoiminnan 
harjoittajan suhteen. Tuomioistuin oli myös vastannut kysymykseen 
lainkäyttövallan määräytymisperusteesta käyttämällä 
sijoittautumisperustetta. 
Kyseisessä tapauksessa Belgian viranomaiset katsoivat lisäksi, että 
TNT/Cartoonin ohjelmat eivät kuulu jäsenvaltion lainkäyttövaltaan 
"televisio ilman rajoja" -direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa 
merkityksessä erityisesti, koska ne eivät täytä 4 ja 5 artiklan vaatimuksia 
(lähetyskiintiöiden noudattaminen) ja koska todellisuudessa olennainen osa 
Turnerin ohjelmistosta on peräisin Euroopan yhteisöön kuulumattomasta 
valtiosta. Tuomioistuin vastaa hyvin selkeästi, että 
"televisiolähetystoiminnan harjoittaja kuuluu sen jäsenvaltion 
lainkäyttövaltaan, johon se on sijoittautunut. Televisiolähetystoiminnan 
harjoittajan lähettämien ohjelmien alkuperällä tai sillä, ovatko ne direktiivin 
4 ja 5 artiklan mukaisia, ei ole merkitystä määritettäessä se jäsenvaltio, 
jonka lainkäyttövaltaan tällainen toiminnanharjoittaja kuuluu 2 artiklan 1 
kohdan nojalla. ". 
Näin ollen se, että jäsenvaltioon sijoittautunut lähetystoiminnan harjoittaja, 
joka siis on jäsenvaltion todellisen tai oletetun valvonnan alainen, lähettää 
° pitää voimassa toisista jäsenvaltioista peräisin olevien televisiolähetysten, joissa on erityisesti sen 
televisionkatsojille suunnattuja mainoksia tai televisio-ostosohjelmia, edelleenlähettämistä kaapeleitse 
koskevaa nimenomaista ja ehtoja sisältävää ennakkolupajärjestelmää. 
Missään tapauksessa jäsenvaltio ei voi yksipuolisesti ryhtyä korjaustoimenpiteisiin tai 
puolustustoimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on estää se, että toinen jäsenvaltio mahdollisesti rikkoo 
perustamissopimuksen sääntöjä. " 
14 
Euroopan ulkopuolelta peräisin olevia ohjelmia toiseen jäsenvaltioon, ei 
anna mainittuja ohjelmia vastaanottavalle valtiolle oikeutta valvoa niiden 
sisältöä, paitsi tietenkin niissä poikkeustapauksissa, joissa 22 artiklaa 
rikotaan. 
Asiassa C-56/96 Belgian viranomaiset (flaaminkielinen yhteisö) 
kieltäytyivät antamasta flaaminkielisille kaapeliverkoille lupaa levittää 
Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneen lähetystoiminnan 
harjoittajan VT4:n ohjelmia. Viitaten 5 päivänä lokakuuta 1994 annettuun 
tuomioon TV 10 (asia C-23/93) flaaminkielisen yhteisön kulttuuriministeriö 
katsoi, että VT4, jonka toiminta kohdistuu kokonaan tai pääasiassa 
flaaminkieliseen yhteisöön, pyrki kiertämään flaaminkielisen yhteisön 
lainsäädäntöä. VT4 puolestaan viittasi direktiivin 2 artiklaan, jonka nojalla 
vastaanottavalla valtiolla ei ole oikeutta kieltää pääsyä kansalliseen 
kaapeliverkkoonsa, jos ulkomaisella lähetystoiminnan harjoittajalla on toisen 
jäsenvaltion lisenssi. Toisaalta VT4 hylkäsi TVlO-oikeuskäytäntöön 
perustuvan todistelun, koska "yleisen edun" poikkeusta ei voida käyttää 
taloudellisiin tarkoituksiin, kuten kansallisten mainontamarkkinoiden 
suojaamiseen tai kansallisen kaupallisen televisioyhtiön monopolin 
suojaamiseen. 
Tämän kanteen pääasiallinen mielenkiinto perustuu ensinnäkin (kuten 
edellisessäkin asiassa, jossa pyydettiin ennakkoratkaisua) siihen, että kyse on 
konkreettisesta lainkäyttövallan määrittämistapauksesta (tässä tapauksessa 
lähetystoiminnan harjoittaja VT4), joka tarjoaa tuomioistuimelle tilaisuuden 
tarkentaa "sijoittautumisen" käsitettä (erityisesti siinä tapauksessa, että 
lähetystoiminnan harjoittajalla on toimipaikkoja useammassa kuin yhdessä 
jäsenvaltiossa). 
Tuomiossaan tuomioistuin katsoo ensinnäkin, että yksistään se seikka, että 
kaikki VT4:n lähetykset ja mainokset on suunnattu yksinomaan 
flaaminkieliselle yleisölle, ei riitä osoittamaan, että VT4:n ei voida katsoa 
sijoittautuneen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Toiseksi tuomioistuin 
vahvistaa edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Yhdistynyt 
kuningaskunta noudattamansa oikeuskäytännön ja tarkentaa sitä päättämällä, 
että jos televisiolähetystoiminnan harjoittaja on sijoittautunut useampaan 
jäsenvaltioon, se kuuluu sen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan, jonka alueella 
sillä on toimintojensa keskus-^. Niinpä vaikka jäsenvaltion lähetystoiminnan 
harjoittajan kaikki ohjelmat suunniteltaisiin ja suunnattaisiin yksinomaan 
16 Tuomioistuin totesi tuomiossaan, että "direktiivin 89/552/ETY 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, 
että televisiolähetystoiminnan harjoittaja kuuluu sen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan, johon se on 
sijoittautunut. Jos televisiolähetystoiminnan harjoittaja on sijoittautunut useampaan jäsenvaltioon, se 
kuuluu sen jäsenvaltion lainkäyttövaltaan, jonka alueella sillä on toimintojensa keskus ja jossa 
erityisesti tehdään ohjelmapolitiikkaa ja lähetettävien ohjelmien lopullista kokoonpanoa koskevat 
päätökset. ". On huomattava, että nämä erityiset perusteet eivät täysin vastaa niitä perusteita, jotka 
yhteisön lainsäätäjä on hyväksynyt direktiivin 97/36/IÎY 2 artiklan 3 kohdassa, eli tosiasiallista 
päätoimipaikkaa, lähetyksiä koskevien toimituksellisten päätösten tekopaikkaa sekä tietyissä 
tapauksissa paikkaa, jossa merkittävä osa lähetystoiminnan harjoittamiseen osallistuvista työntekijöistä 
työskentelee. 
15 
toisen jäsenvaltion yleisölle, ainoastaan lähettävä jäsenvaltio voi tutkia, 
ovatko ohjelmat sen kansallisen lainsäädännön mukaisia (mukaan lukien 
säännökset, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä). 
On syytä panna merkille, että tämä oikeuskäytäntö kokonaisuudessaan tukee 
niitä perusvalintoja, jotka yhteisön lainsäätäjä on tehnyt hyväksyessään 
direktiivin 97/36/EY säännökset vuoden 1989 direktiivin 2 artiklan 1 kohdan 
muuttamisesta, erityisesti siltä osin kuin on kyse tyhjentävän järjestelmän 
käyttöönottamisesta sijoittautumiskäsitteeseen perustuville oikeudellisen 
liittymän perusteille (vaikka muutetun direktiivin 2 artiklan 3 kohdassa 
luetellut erityisperusteet eivät täysin vastaakaan tuomioistuimen asiassa VT4 
mainitsemia perusteita). 
5.5 Asia C-320/94 ym. "RTI"17 
Tässä asiassa tuomioistuin joutui 12 päivänä joulukuuta 1996 antamassaan 
tuomiossa ottamaan kantaa eräisiin direktiivin säännöksiin, jotka koskevat 
mainontaa ja sponsorointia (yhdistetyt asiat, joissa pyydettiin 
ennakkoratkaisua N:o C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94, C-
339/94 "Reti Televisive Italiane"). 
Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Italia) (T.A.R.) oli esittänyt 
yhteisöjen tuomioistuimelle useita EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan 
mukaisia ennakkoratkaisukysymyksiä direktiivin tulkinnasta erityisesti 
sponsoroinnin ja television välityksellä tapahtuvan myynninedistämisen 
osalta. 
Television välityksellä tapahtuva myynninedistäminen on Italiassa yleinen 
televisiomainonnan muoto, joka perustuu studio-ohjelmien (erityisesti 
pelien) näyttämön osana oleviin tiloihin, joissa esitellään yhtä tai useampaa 
tuotetta tai palvelua ja joissa ohjelman juontajat luopuvat hetkeksi 
meneillään oleviin peleihin liittyvästä tehtävästään ja muuntautuvat 
mainosesittelyn aiheena olevien tuotteiden tai palvelujen 
"myynninedistäj iksi". 
Lazion T.A.R.:n esittämien kysymysten aiheina olivat pääasiallisesti: 
1) direktiivin 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinta (voiko 
sponsorin nimen tai logon esittää muina aikoina kuin 
sponsoroidun lähetyksen alussa ja/tai lopussa?) 
2) ovatko direktiivin 18 artikla ja erityisesti käsite "sellaiset 
mainonnan muodot kuin suorat tarjoukset yleisölle" luonteeltaan 
puhtaasti esimerkinomaisia -jolloin ne voisivat sisältää television 
17 Tuomioistuimen (kuudes jaosto) tuomio 12 päivänä joulukuuta 1996. Reti Televisive Italiane SpA 
(RTI) (C-320/94), Radio Torre (C-328/94), Rete A Sri (C-329/94), Vallau Italiana Promomarket Sri 
(C-337/94), Radio Italia Solo Musica Sri ym. (C-338/94) sekä GETE Sri (C-339/94) vastaan Ministero 
délie Poste e Telecommunicazioni. Yhdistetyt asiat C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-
338/94 ja C-339/94. Oikeustapauskokoelma 1996, sivu 1-6471 
16 
välityksellä tapahtuvan myynninedistämisen - vai koskevatko ne 
ainoastaan suoria tarjouksia käsitteen ahtaassa merkityksessä? 
Tuomioistuin antoi tuomionsa 12 päivänä joulukuuta 1996 päättäen, että: 
1) direktiivin 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että siinä 
ei estetä sponsorin nimen ja/tai logon esittämistä muina aikoina kuin 
sponsoroidun lähetyksen alussa ja/tai lopussa, 
2) direktiivin 1 artiklan b kohtaa ja 18 artiklaa on tulkittava siten, että 18 
artiklassa käytetty ilmaisu "sellaiset mainonnan muodot kuin suorat 
tarjoukset yleisölle" on luonteeltaan esimerkinomainen. Näin ollen muiden 
mainonnan muotojen osalta, joille on teleostoslähetysten ("suorien 
tarjousten") kanssa yhteistä se, että ne kestävät kauemmin kuin mainospalat 
(kuten television välityksellä tapahtuva myynninedistäminen), voi tulla 
kysymykseen televisiomainonnan päivittäisen aikarajoituksen nostaminen 15 
prosentista 20 prosenttiin. 
Toisaalta tuomioistuin muistutti, että tämä nostaminen on jäsenvaltioille 
valinnainen mahdollisuus ja että ne voivat päättää jättää sen käyttämättä18. 
1X Tuomioistuimen perustelut voidaan tiivistää seuraavasti: 
"Televisiolähetystoiminnasta annettua direktiiviä 89/552 ja erityisesti sen 1 artiklan h kohtaa ja 18 
artiklaa on tulkittava siten, että 18 artiklan ilmaisu "sellaiset mainonnan muodot kuin suorat tarjoukset 
yleisölle" on yhteisön lainsäädännössä, sikäli kuin on kyse mahdollisuudesta nostaa mainonnalle 
varattua enimmäisosuutta päivittäisestä lähetysajasta 20 prosenttiin, esimerkinomainen siten, että sillä 
voidaan tarkoittaa myös muuta myynninedistämistä, kuten television välityksellä tapahtuvaa 
myynninedistämisiä ", joka yleisölle esitettävien suorien tarjousten tavoin vaalii esittämistapansa 
vuoksi enemmän aikaa kuin mainospalat. 
Se, että yhteisön lainsäätäjä on säätänyt lähetysaikarajojen nostamisesta yleisölle tehtyjen suorien 
tarjouksien osalla, johtuu siitä tosiseikasta, että tämä myynninedistämisen muoto vaatii pitempiä 
lähetysaikoja kuin mainospalat, eikä siitä tosiseikasta, että kyseiset tarjoukset ovat lähetyksiä, joissa 
esitellään tuotteita, joita voidaan tilata suoraan puhelimitse, postitse tai tekstitelevision välityksellä ja 
jotka on tarkoitettu toimitettaviksi katsojien koteihin, sillä tuotteiden tilaaminen on kokonaan 
kyseisessä direktiivissä tarkoitetuista televisiolähetyksistä erillinen toimi. Tämän vuoksi on normaalia, 
eitä muihin mainonnan muotoihin, jotka myös vaalivat enemmän aikaa kuin tavanomaiset mainospalat, 
voidaan soveltaa nostamista, josta on säädetty nimenomaisesti mutia ei yksinomaisesti yleisölle 
tehtyjen suorien tarjousten osalta. Kuitenkin jokaisen jäsenvaltion, joka päättää käyttää hyväkseen 18 
artiklassa annettua mahdollisuuttaan nostaa lähetysajan enimmäisraja 20 prosenttiin asti 
lainkäyttövaltaansa kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien osalta, on itse päätettävä 
perustamissopimusta noudattaen, voidaanko tätä nostamista soveltaa mainonnan muotoihin, jotka 
eroavat mainospaloista olematta kuitenkaan suoria tarjouksia yleisölle. 
Televisiolähetystoiminnan harjoittamisesta anneltua direktiiviä 89/552 ja erityisesti sen 17 artiklan 1 
kohdan h alakohtaa on tulkittava siten, että niissä ei kielletä sponsoroitujen ohjelmien osalta sponsorin 
nimen ja/tai logon esittämistä muina aikoina kuin ohjelman alussa ja/tai lopussa. 
Lainkäyttövaltaansa kuuluvien televisiolähetystoiminnan harjoittajien osalta jäsenvaltioilla on 
kuitenkin direktiivin 3 artiklan I kohdan nojalla mahdollisuus asettaa alaa koskevia tiukempia sääntöjä 
sikäli kuin ne eivät vaaranna perustamissopimuksessa taattujen vapauksien käyttämistä ja erityisesti 
palvelujen tarjoamisen vapautta ja tavaroiden vapaata liikkuvuutta. Tämä tulkinta ei muuta sitä, että 
sponsoroiduissa televisio-ohjelmissa ei saa missään tapauksessa rohkaista ostamaan tai vuokraamaan 
17 
On syytä mainita, että uudessa direktiivissä kaikkia mainonnan muotoja 
koskee sama päivittäinen enimmäisrajoitus ja ilmaisu "sellaiset mainonnan 
muodot kuin suorat tarjoukset yleisölle" on poistettu. Yhden teleostostunnin 
päivittäinen rajoitus (18 artiklan 3 kohta) on myös poistettu ja korvattu 
uusilla säännöksillä, jotka sopivat sovellettavaksi yhtäältä ylciskanaviin ja 
toisaalta yksinomaan teleostoslähetyksille varattuihin kanaviin. 
5.6 Asiat C-34, C-35, C-36/95 "De Agostini" ja "TV-Shop" 
Yhdistetyissä asioissa C-34, C-35 ja C-36/95 (Konsumentombudsmannen 
vastaan De Agostini Svenska Förlag AB ja TV-Shop i Sverige AB) 
Konsumentombudsman (kuluttaja-asiamies) katsoi eräiden Ruotsissa 
vastaanotettavien mainos- ja teleostoslähetysten olevan luonteeltaan 
vilpillisiä markkinointilain (marknadsföringslagen 1975:1418) 
tarkoittamassa merkityksessä, joko siksi, että ne oli suunnattu suoraan 
lapsille (asia C-34/95, Ruotsin laki kieltää alle 12-vuotiaillc lapsille 
suunnatut mainoslähetykset), tai siksi, että ne saattoivat muista syistä 
(erityisesti mainosten selkeyteen, tarkkuuteen ja kattavuuteen liittyvistä 
syistä) olla kuluttajien etujen vastaisia. 
Ruotsalainen tuomari, jonka käsiteltäväksi asiat oli saatettu (Tukholman 
Marknadsdomstolen), päätti kussakin näistä kolmesta asiasta esittää 
kysymyksen EFTAn tuomioistuimelle. Ruotsin liityttyä EY:n 
perustamissopimukseen menettelyt siirrettiin yhteisöjen tuomioistuimeen 
Luxemburgiin19. 
Ruotsalainen tuomari pyysi tuomioistuimelta ratkaisua seuraaviin 
kysymyksiin: 
"Onko perustamissopimuksen 30 tai 59 artiklaa tai 3.10.1989 annettua 
direktiiviä 89/552/ETY tulkittava siten, että niillä 
a) estetään jäsenvaltiota puuttumasta televisiomainokseen, jonka mainostaja 
lähetyttää toisesta jäsenvaltiosta (kaikki kolme asiaa); 
b) estetään soveltamasta radiolain 11 §:n 1 momentin säännöstä, jossa 
kielletään lapsille suunnattu mainonta (asia C-34/95)?" 
sponsorin tai kolmannen osapuolen tuotteita tai palveluja etenkään viittaamalla erityisesti ja 
mainosluonteisesti kyseisiin tuotteisiin tai palveluihin. " 
l<} EFTAn tuomioistuin oli jo ottanut kantaa kyseisten tapausten norjalaiseen osuuteen 16 päivänä 
kesäkuuta 1995 yhdistetyissä asioissa E-8/94 ja E-9/94, jotka koskivat tiettyjä Oslon "Markedsrâdetin" 
EFTAn tuomioistuimelle esittämiä kysymyksiä, joissa pyydettiin ennakkoratkaisua. EFTAn 
tuomioistuin päätti, että direktiivin 2 artiklan 2 kohtaa ja 16 artiklaa, sellaisena kuin se sisältyy 
Euroopan talousalueesta (ETA) tehtyyn sopimukseen, on tulkittava siten, että niissä kielletään 
määräämästä mainostajalle kieltoa, joka estää toiseen ETA-valtioon sijoittautunutta lähetystoiminnan 
harjoittajaa lähettämästä mainosta televisiolähetyksissään, jos tämä este johtuu kansalliseen oikeuteen 
sisältyvästä yleisestä kiellosta, joka koskee alaikäisille erityisesti suunnattuja ilmoituksia. 
18 
Pääasian aiheena oli siis yhtäältä harhaanjohtavaa mainontaa ja toisaalta alle 
12-vuotiaille lapsille suunnattua televisiomainontaa koskevan Ruotsin 
kansallisen lainsäädännön soveltaminen kahdessa tapauksessa, joissa 
ruotsalaiset mainostajat lähettivät mainoksiaan ruotsalaiselle yleisölle. 
Kaikissa kolmessa asiassa kyseistä televisiomainontaa lähettivät toisen 
jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluva lähetystoiminnan harjoittaja (TV3 -
UK) ja samaan aikaan Ruotsin lainkäyttövaltaan kuuluvat lähetystoiminnan 
harjoittajat (TV4 asiassa C-34/95 ja I lomeshopping Channel asioissa C-
35/95 ja C-36/95). 
Tuomioistuin muistuttaa 9 päivänä heinäkuuta 1997 antamassaan tuomiossa 
aluksi, että asianmukainen menettely liiketoiminnassa ja kuluttajansuoja 
yleensä ovat yleistä etua koskevia pakottavia vaatimuksia, joilla voidaan 
tietyin edellytyksin perustella tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja palvelujen 
vapaan tarjoamisen rajoitukset.20 
Televisiomainonnan osalta "televisio ilman rajoja" -direktiivissä on 
"kokonaisuus säännöksiä, jotka koskevat nimenomaan alaikäisten 
suojelua"21. Ainoastaan lähettävän valtion on valvottava näiden säännösten 
noudattamista22. Tämän johdosta vastaanottava valtio ei enää voi soveltaa 
toisesta jäsenvaltiosta peräisin oleviin lähetyksiin säännöksiä, joiden 
tarkoituksena on erityisesti valvoa alaikäisille suunnatun televisiomainonnan 
sisältöä.23 Direktiivin 3 artiklassa sitä vastoin sallitaan jäsenvaltioiden 
soveltaa rajoittavampia sääntöjä lainkäyttövaltaansa kuuluviin 
lähetystoiminnan harjoittajiin. 
Direktiivi ei periaatteessa estä jäsenvaltiota toteuttamasta kuluttajien suojaa 
harhaanjohtavalta mainonnalta koskevan yleisen lainsäädännön mukaisesti 
toimenpiteitä mainostajaa vastaan toisesta jäsenvaltiosta lähetetyn 
televisiomainoksen vuoksi. Näillä toimenpiteillä ei kuitenkaan voida estää 
lähetysten edelleenlähettämistä jäsenvaltion alueelle kyseisestä toisesta 
jäsenvaltiosta.24 
Yleisemmin tuomioistuin vahvistaa, että alle 12-vuotiaille lapsille suunnatun 
mainonnan ja harhaanjohtavan mainonnan kieltävät kansalliset toimenpiteet 
voivat haitata palvelujen tarjonnan vapautta25 ja jopa - jos näytetään toteen, 
että kyseiset toimenpiteet vaikuttavat eri tavoin kansallisten tuotteiden 
20 Tuomion 46 kohta, sivu 12, ja 53 kohta, sivu 13. 
21 57 kohta, sivu 14. 
22 58 kohta, sivu 14. 
23 60 ja 62 kohta, sivut 14 ja 15. 
24 38 kohta, sivu II. 
2> 50 kohta, sivu 13. 
19 
kaupan pitämiseen ja muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden 
kaupan pitämiseen - muodostaa esteen tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle26. 
Arviossaan Ruotsin lainsäädännön yhteensopivuudesta EY:n 
perustamissopimuksen 30 ja 59 artiklan kanssa kyseisessä tapauksessa 
tuomioistuin katsoi, että on kansallisen tuomioistuimen asiana tarkastaa, 
ovatko kansalliset säännökset tosiasiallisesti tarpeen yleistä etua koskevien 
pakottavien vaatimusten täyttämiseksi tai jonkin perustamissopimuksen 36 ja 
56 artiklassa esitetyn tavoitteen saavuttamiseksi, ovatko säännökset 
oikeasuhtaisia tätä varten ja olisiko nämä tavoitteet voitu saavuttaa tai 
pakottavat vaatimukset täyttää vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä27. 
Tuomioistuin viittasi siis joihinkin yleisiin periaatteisiin ja erityisesti siihen, 
että tavaroiden tai palvelujen kauppaa rajoittavilla kansallisilla toimenpiteillä 
on oltava erityinen peruste eivätkä ne saa mennä pitemmälle, kuin on tarpeen 
kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. 
Siinä tapauksessa, että yhteisön johdetussa oikeudessa (tässä tapauksessa 
"televisio ilman rajoja" -direktiivi) säädetään kyseisen alan 
yhdenmukaistamistoimenpiteistä sekä lainkäyttövallan jaosta jäsenvaltioiden 
kesken yhteisten sääntöjen soveltamiseksi, kaikkien jäsenvaltioiden on 
noudatettava tätä jakoa ja pidättäydyttävä soveltamasta sääntöjään toisen 
jäsenvaltion lainkäyttövaltaan kuuluviin lähetystoiminnan harjoittajiin. 
Erityisesti direktiivin osalta tuomioistuin siis totesi tuomiossaan, että 
direktiivillä "ei estetä sitä, että jäsenvaltio ryhtyy kiduttajien suojaa 
harhaanjohtavalla mainonnalla koskevan yleisen lainsäädännön mukaisesti 
toimenpiteisiin mainostajaa vastaan toisesta jäsenvaltiosta lähetetyn 
televisiomainoksen takia, jos näillä toimenpiteillä ei estetä varsinaista 
televisio-ohjelmien lähettämistä sen alueelle kyseisestä toisesta 
jäsenvaltiosta". Lapsille suunnatun mainonnan osalta tuomioistuin päätti, 
että "direktiiviä 89/552 on tulkittava siten, että direktiivin vastaisena on 
pidettävä kansallisen radiolain sellaisen säännöksen soveltamista toisista 
jäsenvaltioista lähetettyihin televisio-ohjelmiin, jonka mukaan mainoskatkon 
aikana lähetetyllä televisiomainoksella ei saa pyrkiä herättämään alle 12-
vuotlaiden lasten kiinnostusta ". 
Toisin sanoen tuomioistuin erottelee yleisen säännöstön, josta direktiivissä ei 
ole erityisiä säännöksiä (eli kuluttajien suojelun harhaanjohtavalta 
mainonnalta, josta oli jo olemassa direktiivi 84/450/ETY direktiiviä 89/552 
annettaessa), ja kysymyksen, josta direktiivissä on "kokonaisuus säännöksiä" 
(cli nimenomaan alaikäisten suojelua televisio-ohjelmien ja -mainonnan 
osalta koskevat säännökset, vertaa 16 ja 22 artikla). Ensimmäisessä 
tapauksessa vastaanottava valtio voi kuluttajansuojan turvaamiseksi toteuttaa 
toimenpiteitä (kansallisia) mainostajia vastaan, mutta ei voi luoda uutta 
(muiden kuin kansallisten) lähetystoiminnan harjoittajien televisiolähetyksiä 
26 44 kohta, sivu 12. 
27 45 kohta, sivu 12, ja 52 kohta, sivu 13. 
20 
koskevaa valvontajärjestelmää, koska näiden valvonta kuuluu lähettävälle 
valtiolle. Jälkimmäisessä tapauksessa itictriicistuin katsoo saavutettu? 
yhdenmukaislamistason riittäväksi, jotta direktiivi estäisi vastaanottavaa 
valtiota soveltamasta radiolaissa säädettyjä alaikäisten suojelutoimenpiteitä, 
oli kyse sitten mistä lähetystoiminnan harjoittajista tahansa. Kummassakin 
tapauksessa tuomioistuin vahvistaa uudelleen periaatteen, jonka mukaan 
lähetystoiminnan harjoittajia valvoo ainoastaan se jäsenvaltio, johon ne 
kuuluvat (lähettävä jäsenvaltio cli se, johon lähetystoiminnan harjoittaja on 
sijoittautunut). 
o*. PÄÄTELMÄT 
Tuomioistuimen oikeuskäytäntö vertai luaj an jaksoi ta on runsas ja vakiintunut. 
Euroopan audiovisuaalisen alueen28 periaatteet - alkuperämaan valvontaan perustuva 
liikkumavapaus, yhteiset säännöt yleisen edun suojaamiseksi tarvittavilta osin - on 
vahvistettu ja pantu täytäntöön. Tämä oikeuskäytäntö säilyttää koko merkityksensä 
ohjenuorana lähetystoiminnan harjoittajille, kansallisille viranomaisille ja 
komissiolle siinä vaiheessa, kun uutta direktiiviä saatetaan osaksi kansallisia 
oikeusjärjestyksiä, ja sen soveltamisvaihcessa. Digitaalisen lähetystekniikan 
aikakaudella Eurooppa siirtyy kohti entistä suurempaa televisio-ohjelmien ja 
-mainonnan liikkumavapautta, ja "televisio ilman rajoja" -direktiivi edistää tätä 
kehitystä tarjoamalla tarvittavan yhteisön oikeudellisen kehyksen. 
28 Tämän alueen toteuttamista täydensi tekijänoikeuksien ja lähioikeuksien alalla annettu direktiivi 
93/83/FTY, jota saatetaan parhaillaan osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä. Komission 9 päivänä 
heinäkuuta 1997 hyväksymällä ehdotuksella direktiiviksi salasanalla suojattujen palvelujen 
oikeudellisesta suojasta on osittain sama tavoite (KOM(97)356 lopullinen). 
21 

ISSN 1024-4492 
KOM(97) 523 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 02 08 10 15 
Luettelonumero : CB-C0-97-533-FI-C 
ISBN 92-78-25905-5 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
2 Z.