Komission vuosina 2007 ja 2011 antamien edellisten täytäntöönpanokertomusten jälkeen joissakin jäsenvaltioissa on tehty paljon merkittäviä rikosoikeudellisia uudistuksia. Lisäksi lahjuksen antamisen ja ottamisen kriminalisointi, myös yksityisellä sektorilla, on pakollista lahjontaa koskevan Euroopan neuvoston rikosoikeudellisen yleissopimuksen ja korruption vastaisen Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen (YK:n korruptiosopimus) nojalla. Kaikki jäsenvaltiot ovat YK:n korruptiosopimuksen osapuolia. Tämä kehitys on saanut jäsenvaltiot yhdenmukaistamaan kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitään entisestään kansainvälisten ja eurooppalaisten vaatimusten kanssa. Tässä kolmannessa täytäntöönpanokertomuksessa kartoitetaan uutta kehitystä ja annetaan molemmille lainsäätäjille ja suurelle yleisölle tietoa jäsenvaltioiden edistymisestä tällä alalla. Kertomuksen havainnot eivät vaikuta komission perussopimusten mukaisiin täytäntöönpanovaltuuksiin.

Lissabonin sopimus toi huomattavia muutoksia vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueeseen. Perussopimusten liitteenä olevan pöytäkirjan N:o 36 10 artiklan 1 kohdassa säädetty viiden vuoden siirtymäaika päättyi 1. joulukuuta 2014. Se poisti rajoitukset Euroopan unionin tuomioistuimen harjoittamalta oikeudelliselta valvonnalta ja komission täytäntöönpanovaltuuksilta poliisiyhteistyössä ja rikosasioissa tehtävässä oikeudellisessa yhteistyössä. Näillä merkittävillä muutoksilla on tehostettu vapautta, turvallisuutta ja oikeutta EU:ssa ja vahvistettu jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta ja kansalaisten uskoa EU:hun.

Kun on kyse lahjuksen ottamista koskevasta rikoksesta, olennaista on aiheettoman edun vaatiminen tai vastaanottaminen tai sen lupaamisen hyväksyminen. ”Vaatiminen” voi esimerkiksi viitata yksipuoliseen tekoon eli on merkityksetöntä, johtaako vaatimus todellisiin toimiin. ”Vastaanottaminen” voi esimerkiksi tarkoittaa hyödyn tosiasiallista ottamista. Aiheetonta etua koskevan ”lupaamisen hyväksyminen” voi viitata tilanteisiin, joissa lahjottava henkilö sopii ottavansa edun myöhemmin.

Lisäksi seitsemässä jäsenvaltiossa (Belgia, Irlanti, Luxemburg, Malta, Puola, Unkari ja Viro) käsitteillä, joilla ne on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, on asiaankuuluvassa kansallisessa oikeuskäytännössä vastaava merkitys. Irlannissa, Puolassa, Unkarissa ja Virossa ”lahjuksen tarjoamista” ei mainita lahjuksen antamisen voimassa olevassa määritelmässä mutta se kuuluu oikeuskäytäntöön. Belgiassa ja Luxemburgissa rikoslaissa viitataan ”minkä tahansa tyyppisen tarjouksen, lupauksen tai edun antamiseen”. Maltassa ”lahjuksen antava” henkilö on vastuussa rikokseen osallisena. Henkilöä, joka yrittää yllyttää toista henkilöä tekemään rikoksen, rangaistaan, vaikka yritys ei onnistuisi.

Kymmenessä jäsenvaltiossa (Bulgaria, Italia, Kreikka, Latvia, Malta, Portugali, Ranska, Tšekki, Unkari ja Viro) tätä osaa käsitellään nimenomaisesti säädöksissä, joilla puitepäätös saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Sitä ei kuitenkaan käsitellä nimenomaisesti 14 jäsenvaltiossa (Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Kroatia, Kypros, Liettua, Luxemburg, Puola, Romania, Ruotsi, Slovakia, Slovenia ja Tanska). Näissä maissa teko viittaa tavallisesti kaikkiin henkilöihin (”kuka tahansa”). Tällainen viittaus on joka tapauksessa puitepäätöksen mukainen, kunhan se on laaja.

Alankomaissa, Itävallassa ja Kroatiassa lainsäädännössä ei viitata ”johtamiseen” vaan vain ”työskentelyyn”. Myöskään Portugalissa määritelmässä ei viitata ”johtamiseen” vaan ”yksityisen sektorin työntekijöihin” lahjusten ottamisessa ja ”kaikkiin henkilöihin” lahjuksen antamisessa. Liettuassa lahjonta yksityisellä sektorilla on rangaistava teko vain, jos kyse on ihmisistä, joilla on ”asianmukaiset hallinnolliset valtuudet” tai joilla on ”oikeus toimia viraston, yrityksen tai organisaation puolesta” tai ”harjoittaa julkisia tehtäviä”. Liettuan mukaan johtamista tai työskentelyä koskevat tehtävät selvitetään korkeimman oikeuden oikeuskäytännössä. Tšekissä ja Slovakiassa johtamisen ja työskentelyn osalta ei ole nimenomaisia rajoituksia, koska sanamuoto näyttää kattavan kaikentyyppiset suhteet tai yhteydet yksityiseen yritykseen. Ruotsissa lainsäädännössä viitataan ”henkilöön, joka on työntekijä tai jolla on toimeksianto” (lahjuksen ottaminen) tai kaikkiin ”henkilöihin” (lahjuksen antaminen). Tämä näyttää kattavan sekä johtamista että työskentelyä koskevat näkökohdat. Koska Tanskassa ja Sloveniassa laissa ei täsmennetä yhteyttä tekijän ja oikeushenkilön välillä, oletetaan, että se kattaa kaikki nämä osat.

Seitsemässä jäsenvaltiossa (Latvia, Liettua, Malta, Portugali, Romania, Ruotsi ja Unkari) se on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä pienin muutoksin. Romaniassa tämä näkökohta liittyy vain lahjuksen ottamisen määritelmään. Liettuassa se on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä ilmaisulla ”laillinen tai laiton toiminta tai toimimattomuus (…) hänen valtuuksiensa käytössä”. Portugalissa ”velvollisuuden laiminlyönti” on vain lahjuksen ottamisen määritelmässä mutta ei lahjuksen antamisen. Latviassa osa ”suorittaa tai jättää suorittamatta jonkin teon velvollisuutensa laiminlyöden” on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä laajemmin siten, että teon suorittamisen tai suorittamatta jättämisen on tapahduttava ”käyttämällä henkilön valtuuksia” eikä siihen välttämättä kuulu nimenomaista laiminlyöntiä. Maltassa, Ruotsissa ja Unkarissa lainsäädännössä ei viitata siihen, että ”pitäisi suorittaa tai pidättäytyä suorittamasta”. Se tarkoittaa, että näiden osien poisjättämisellä ei ole vaikutusta ”kyseisen henkilön velvollisuuksien laiminlyöntiin”, joka esitetään rikoslaissa. Ei siis ole väliä, ovatko nämä sanat implisiittisiä vai eksplisiittisiä.

Alankomaissa täytäntöönpanosäännöksessä ei viitata ”aiheettomaan etuun” vaan ”lahjaan”, ”palveluun” tai ”lupaukseen”. Kyproksessa ”aiheeton etu” on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä ”minä tahansa lahjana tai kannustuspalkkiona tai korvauksena”. Ranskan lainsäädännössä viitataan ”mihin tahansa etuun”, jonka määritelmä on hieman laajempi, ja Kroatian lainsäädännössä mainitaan ”palvelus”. Sloveniassa laissa viitataan ”luvattomaan palkkioon, lahjaan tai muuhun aineelliseen etuun”. Irlannissa lahjuksen ottamista koskeva teko viittaa ”lahjan, korvauksen tai edun” käsitteisiin, kun taas lahjuksen antamisella viitataan vain ”lahjaan tai korvaukseen”.

Puitepäätöksen 4 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että yksityisellä sektorilla harjoitetun lahjonnan johdosta voidaan tuomita vankeusrangaistus, jonka enimmäispituus on vähintään yhdestä kolmeen vuotta vankeutta. Komissio toteaa, että rangaistusten raja on saatettu osaksi kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.

Neljässä jäsenvaltiossa (Espanja, Itävalta, Saksa ja Suomi) teon soveltamisala on erilainen. Itävallassa, Saksassa ja Suomessa säännös rajoittuu ”yrityksiin/elinkeinoihin”. Se on kapeampi ilmaisu kuin yksityiset yritykset. Espanjassa soveltamisalaa rajoitetaan samalla tavalla. Asiaankuuluvien rangaistavien tekojen soveltamisalan rajoittaminen yrityksiin jättää joissakin tapauksissa ulkopuolelle sellaisten henkilöiden rikosoikeudellisen vastuun, jotka antavat lahjuksia voittoa tavoittelemattomien organisaatioiden puolesta tai niiden hyväksi. Voittoa tavoittelemattomat organisaatiot kuuluvat yksityiseen sektoriin. Ne voivat olla esimerkiksi säätiöitä, yhdistyksiä, urheiluseuroja, uskonnollisia järjestöjä ja hyväntekeväisyysjärjestöjä. Voittoa tavoittelemattomat organisaatiot ovat usein mukana liiketoimissa mutta tavallisesti niiden tuloja käytetään niiden perimmäisten sosiaalisten, koulutukseen tai hyväntekeväisyyteen liittyvien tavoitteiden saavuttamiseksi eikä tulojen jakamiseen organisaation osakkeenomistajille, johtajille tai jäsenille.

Kyproksen ja Espanjan antamien tietojen perusteella ei voitu päätellä, käsitelläänkö niiden kansallisissa laeissa 4 artiklan 3 kohtaa.

5 artikla – Oikeushenkilöiden vastuu

Puitepäätöksen 5 artiklassa säädetään oikeushenkilöiden vastuusta sekä lahjuksen antamisen että ottamisen osalta. Jäsenvaltio voi valita rikosoikeudellisen tai hallinnollisen vastuun.

Puitepäätöksen 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen, kun lahjonnan on oikeushenkilön hyväksi tehnyt henkilö, joka toimii ”joko yksin tai oikeushenkilön toimielimen jäsenenä” ja jolla on oikeushenkilössä johtava asema.

Puitepäätöksen 5 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen myös siinä tapauksessa, että ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on mahdollistanut rikoksen tekemisen.

Oikeushenkilön vastuu ei estä rikosoikeudenkäyntiä sellaisia luonnollisia henkilöitä vastaan, jotka ovat tekijöinä, yllyttäjinä tai osallisina (5 artiklan 3 kohta).

Tällä hetkellä 16 jäsenvaltiossa (Belgia, Espanja, Itävalta, Kreikka, Kypros, Latvia, Liettua, Luxemburg, Puola, Ranska, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska ja Unkari) on voimassa lainsäädäntöä, jolla tämä säännös saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Joissakin jäsenvaltioissa käytetään rikosoikeudellisia toimenpiteitä ja toisissa hallinnollisia toimenpiteitä oikeushenkilöitä vastaan. Molemmat lähestymistavat ovat puitepäätöksen mukaan yhtä hyväksyttäviä. Irlannissa oikeushenkilöiden vastuu perustuu oikeuskäytäntöön. Irlanti ei antanut riittävästi tietoa, jotta 5 artiklan 2 ja 3 kohdan saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä voitaisiin arvioida.

Portugalissa oikeushenkilöiden ja vastaavien yksiköiden vastuu suljetaan soveltamisalan ulkopuolelle, jos tekijä on toiminut vastoin sellaisten henkilöiden erityisiä määräyksiä ja ohjeita, joilla on oikeus antaa niitä. Kroatiassa oikeushenkilöiden vastuu riippuu kahdesta vaihtoehtoisesta kriteeristä, joista toinen liittyy oikeushenkilön tai kolmannen henkilön ”laittomaan hyötyyn”. Virossa oikeushenkilö vapautetaan rikosvastuusta, jos sen toimivaltaisen edustajan tekemä teko oli oikeushenkilölle ”väistämätön”. Irlannissa viitataan common law käytäntöön ja asiaankuuluvaan oikeuskäytäntöön, joiden mukaan oikeushenkilö on vastuussa ”valvovien toimihenkilöidensä” (controlling officers) toimista.

Puitepäätöksen 5 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen myös siinä tapauksessa, että ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on mahdollistanut rikoksen tekemisen. Kahdeksasta jäsenvaltiosta ei ole tarpeeksi tietoa, jotta voitaisiin arvioida, säädetäänkö kansallisessa lainsäädännössä ohjauksen tai valvonnan puutteellisuudesta (Alankomaat, Bulgaria, Italia, Malta, Portugali, Tšekki ja Viro), tai kattaako oikeuskäytäntö kyseiset näkökohdat (Irlanti).

Puitepäätöksen 5 artiklan 3 kohdassa asetetaan kieltoperäinen ehto. Jos jäsenvaltioilla ei ole ristiriitaista lainsäädäntöä tai käytäntöä voimassa, niiden oletetaan täyttävän ehdon eli sen, että oikeushenkilön vastuu ei estä rikosoikeudenkäyntiä sellaisia luonnollisia henkilöitä vastaan, jotka ovat tekijöinä, yllyttäjinä tai osallisina.

6 artikla – Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset

Jäsenvaltioiden on 6 artiklan mukaan toteutettava toimenpiteitä, jotta oikeushenkilölle voidaan langettaa tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia (rikosoikeudellisia tai muita) lahjuksen antamisesta ja ottamisesta, yllytyksestä ja avunannosta sekä rikoksen mahdollistamisesta puutteellisen valvonnan tai seurannan vuoksi. Puitepäätöksen 6 artiklan 1 kohdassa annetaan taloudellisten seuraamusten lisäksi muita esimerkkejä mahdollisesti langetettavista seuraamuksista, kuten oikeuden menettäminen julkisiin etuisuuksiin tai tukiin, väliaikainen tai pysyvä kielto harjoittaa liiketoimintaa, oikeudelliseen valvontaan asettaminen tai oikeudellinen määräys purkaa oikeushenkilö. Puitepäätöksen 6 artiklan 2 kohdan mukaan seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia.

Jäsenvaltioista 18 (Belgia, Bulgaria, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Kypros, Latvia, Luxemburg, Malta, Puola, Ranska, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki ja Unkari) on antanut tietoja, joista käy ilmi, että niissä on voimassa lainsäädäntöä, jolla 6 artiklan 1 kohta saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Muista jäsenvaltioista saadut tiedot ovat epäselviä.

Puitepäätöksen 6 artiklan 2 kohtaa käsitellään 26 jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä. Irlanti vahvistaa, että 6 artikla on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä vuonna 1906 annetulla lailla. Kyseinen laki koskee kuitenkin vain seuraamuksia luonnollisille henkilöille, ei oikeushenkilöille. Annettujen tietojen perusteella ei näin ollen voida arvioida saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä.

7 artikla – Toimivalta

Jäsenvaltioiden on 7 artiklan mukaan toteutettava tarvittavat toimenpiteet ulottaakseen lainkäyttövaltansa puitepäätöksen soveltamisalaan kuuluvaan rikokseen, jos rikos on kokonaan tai osittain tehty sen alueella, rikoksen tekijä on jäsenvaltion kansalainen tai rikos on tehty sellaisen oikeushenkilön hyväksi, jonka kotipaikka on kyseisen jäsenvaltion alueella. Jäsenvaltioilla on harkintavaltaa kahden viimeksi mainitun toimivaltasäännön soveltamisen suhteen.

Kaikki jäsenvaltiot ovat antaneet kansallisia toimenpiteitä tämän säännöksen saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Puitepäätöksen 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti 16 jäsenvaltiota (Alankomaat, Bulgaria, Irlanti, Italia, Itävalta, Kreikka, Liettua, Luxemburg, Malta, Puola, Ranska, Ruotsi, Saksa, Suomi, Tanska ja Unkari) on päättänyt olla soveltamatta joitakin toimivaltasääntöjä (kun rikoksen tekijä on jäsenvaltion kansalainen tai rikos on tehty sellaisen oikeushenkilön hyväksi, jonka kotipaikka on kyseisen jäsenvaltion alueella). Joissakin jäsenvaltioissa (kuten Ranskassa, Suomessa ja Tanskassa) säädetään 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla kaksoisrangaistavuutta koskevasta vaatimuksesta, ja niissä voi olla muita ehtoja, kuten uhrin toimittama raportti (Ranska) tai syyttäjän käynnistämä menettely (Ranska).

PÄÄTELMÄT