Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi neuvoston direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta vahinkovakuutusyrityksiä koskevien solvenssimarginaalivaatimusten osalta /* KOM/2000/0634 lopull. - COD 2000/0251 */



Virallinen lehti nro 096 E , 27/03/2001 s. 0129 - 0134



Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI neuvoston direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta vahinkovakuutusyrityksiä koskevien solvenssimarginaalivaatimusten osalta (komission esittämä) PERUSTELUT Tämän direktiivin tarkoituksena on lisätä vakuutuksenottajien suojaa parantamalla sääntöjä, jotka koskevat vakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimuksia. Samanaikaisesti on myös laadittu henkivakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimusten muuttamista koskeva ehdotus. Kyseisiin ehdotuksiin sisältyy paljon yhteisiä toimenpiteitä ja niitä olisikin johdonmukaisuuden vuoksi luettava yhdessä. 1. Osa A - yleiset perustelut 1.1. Johdanto Rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa, jonka valtioiden ja hallitusten päämiehet hyväksyivät Kölnin ja Lissabonin huippukokouksissa, korostetaan [1] rahoituspalvelujen alan merkitystä talouden kasvulle ja työpaikkojen luomiselle. Rahoituspalvelujen käyttäjien ja tarjoajien pitäisi voida hyödyntää vapaasti yhtenäisten rahoitusmarkkinoiden tarjoamia mahdollisuuksia ja nauttia samalla korkeatasoisesta kuluttajansuojasta. [1] KOM(1999) 232 lopullinen, 11.5.1999. Yksi tärkeimmistä kuluttajansuojan turvaavista sääntelykeinoista on vakuutusyrityksille asetettu vaatimus riittävän solvenssimarginaalin muodostamisesta. Solvenssimarginaali toimii varokeinona ja ylimääräisenä pääomapuskurina vakuutuksenantajan vastuiden kattamiseen vaaditun pääoman lisäksi. Epäsuotuisissa vakuutus- ja sijoitusolosuhteissa yrityksillä on ylimääräistä pääomaa vakuutuksenottajien etujen suojaamiseksi. Solvenssimarginaali antaa myös yrityksen johdolle sekä valvonta- ja sääntelyviranomaisille lisäaikaa löytää ratkaisu yrityksen ongelmiin. Solvenssimarginaalivaatimusten tarkistaminen sisältyi rahoituspalvelujen toiminta- suunnitelmaan. Tavoitteeksi asetettiin direktiiviehdotuksen antaminen vuoden 2000 puolivälissä. 1.2. Taustaa Nykyiset solvenssimarginaalivaatimukset vahvistettiin yli 20 vuotta sitten; vuonna 1973 annetulla ensimmäisellä vahinkovakuutusdirektiivillä [2] ja vuonna 1979 ensimmäisellä henkivakuutusdirektiivillä [3]. Vaatimuksia ei ole muutettu perusteellisesti sen jälkeen. Vakuutusyritysten lakisääteistä pääomaa koskeviin vähimmäisvaatimuksiin perustuvia vähimmäistakuurahastoja ei ole korotettu, vaikka korvaukset ja menot ovatkin olleet tällä välin huomattavan inflaation kohteena. [2] Direktiivi 73/239/ETY. [3] Direktiivi 79/267/ETY. Tarve tarkistaa solvenssimarginaalivaatimukset todettiin jo annettaessa kolmannet henki- ja vahinkovakuutusdirektiivit. Viivästysten välttämiseksi molempiin direktiiveihin sisällytettiin säännös [4], jossa vaadittiin komissiota laatimaan vakuutuskomitealle kertomus solvenssimarginaalivaatimusten lisäyhdenmukaistamisen tarpeesta. [4] Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 26 artikla; kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin 25 artikla. Komission laatiman kertomuksen [5] tärkeimmät päätelmät olivat seuraavat: [5] KOM(97) 398 lopullinen, 24.7.1997. - nykyjärjestelmän yksinkertainen rakenne on toiminut tyydyttävästi, - pidemmälle kehiteltyjen järjestelmien [6] paremmuudesta ei ollut varmuutta, [6] Esim. Yhdysvaltojen mallin mukainen riskipääomaperusteinen lähestymistapa. - parantamisen varaa on, - tarpeettomien ylimääräisten kustannusten aiheutumista vakuutusyrityksille pitäisi välttää. Kyseinen komission kertomus perustui pitkälti vakuutusyritysten vakavaraisuutta koskevaan ns. Mullerin raporttiin, jonka EU:n jäsenvaltioiden vakuutusvalvontaviranomaisten konferenssi (Conference of the Insurance Supervisory Authorities of the Member States of the European Union) laati puheenjohtajansa Mullerin johdolla (joka toimii nykyisin Saksan vakuutusvalvontaviraston Bundesaufsichtsamt für das Versicherungswesenin johdossa). Näiden selvitysten perusteella komissio on viimeisen kolmen vuoden aikana tehnyt perusteellisen analyysin yhdessä vakuutuskomitean solvenssimarginaalityöryhmän kansallisten asiantuntijoiden kanssa. Alan yritykset ovat osallistuneet aktiivisesti menettelyyn ja edustajia on konsultoitu. Tehdyt laaja-alaiset analyysit ja käydyt keskustelut kulminoituvat tähän ehdotuskokonaisuuteen. Tässä direktiiviehdotuksessa selvennetään, yksinkertaistetaan, parannetaan ja ajantasaistetaan selvästi nykyisiä sääntöjä. Kokonaisuutena tarkasteltuna se merkitsee nykyjärjestelmän huomattavaa vahvistamista ja parantamista. 1.3. Pääkäsitteitä Tämän direktiivin tulkitsemiseksi asianmukaisesti on tarpeen selventää seuraavat pääkäsitteet: Vaadittu solvenssimarginaali: lakisääteinen pääoma, joka vakuuttajalta vaaditaan sen vakuutustoiminnan harjoittamiseen, johon vakuutusyritykselle on myönnetty lupa. Käytettävissä oleva solvenssimarginaali: omaisuuserät, joita voidaan käyttää vaaditun solvenssimarginaalin kattamiseen. Takuurahasto: kolmannes vaaditusta solvenssimarginaalista. Takuurahaston määrän osalta on vahvistettu myös vähimmäisvaatimus, jota kutsutaan vähimmäistakuurahastoksi. Takuurahastovaatimuksen kattamiseen osoitettujen omaisuuserien on oltava korkealaatuisia. 1.4. Yhteenveto ehdotuksista Tässä direktiivissä ehdotetaan toimenpidekokonaisuutta (ns. Solvenssi I toimenpidekokonaisuus), joka vahvistaa huomattavasti nykyistä vakuutuksenottajien suojaa. Toimenpiteet voidaan jaotella karkeasti seuraaviin alaryhmiin. 1.4.1. Vähimmäisyhdenmukaistaminen Yhdenmukaistettuja solvenssimarginaalisääntöjä ei katsota siinä mielessä ehdottomiksi, että jäsenvaltiot voivat vahvistaa tiukemmat säännöt niiden yritysten osalta, joille ne myöntävät toimiluvan. Aikaisemmin ei ollut selvää, oliko kyse sellaisenaan noudatettavista säännöistä vai vähimmäisvaatimuksista. Tämä epätäsmällisyys on nyt selvästi poistettu johdanto-osan 14 kappaleessa. Lähestymistapa kuvastaa nykyjärjestelmien välisiä eroja ja antaa kansallisille viranomaisille mahdollisuuden tiukentaa vaadittua solvenssimarginaalia koskevia sääntöjä kotimarkkinoiden erityispiirteiden mukaisesti. 1.4.2. Vähimmäistakuurahaston sekä vakuutusmaksuja/korvauksia koskevien raja-arvojen indeksointi Vähimmäistakuurahastot on vahvistettu ja indeksoitu inflaation mukaan samoin kuin vakuutusmaksuja ja korvauksia koskevat erilliset prosentuaaliset raja-arvot. Vähimmäistakuurahastojen määrää on laskettu kahteen (aikaisemmasta neljästä). Lisäksi säädetään kattavista siirtymäjärjestelyistä (5 vuotta ja 2 lisävuotta direktiivin voimaantulosta). 1.4.3. Valvontaviranomaisten lisävaltuudet ennaltaehkäisevien toimenpiteiden toteuttamiseen Lakisääteistä valvontaa on vahvistettu antamalla toimivaltaisille viranomaisille valtuudet ennaltaehkäiseviin toimenpiteisiin tilanteissa, joissa vakuutuksenottajien edut ovat uhattuina. Jos vakuutusyrityksen taloudellinen tilanne esimerkiksi heikkenee nopeasti, valvontaviranomaiset voivat toteuttaa toimenpiteitä, vaikka vakuutusyritys täyttäisikin kyseisellä hetkellä solvenssimarginaalivaatimuksen. 1.4.4. Jälleenvakuutuksen solvenssimarginaalin muutokset Jälleenvakuutusten osalta nykyisin sovellettavaa järjestelyä solvenssimarginaalivaatimuksen alentamiseksi on parannettu jonkin verran. Se perustuu nyt kolmen vuoden keskiarvoon (verrattuna aikaisempaan yhteen vuoteen). Vielä merkittävämpää on, että valvontaviranomaisilla on nyt valtuudet pienentää solvenssimarginaalivaatimuksen alennusta, jos ensisijaisen vakuutuksenantajan jälleenvakuutusjärjestelyjen luonne tai laatu on heikentynyt tai jos todellista riskinsiirtoa ei ole. Viimeksi mainittu säännös perustuu rahoituksen jälleenvakuutuksen kasvavaan merkitykseen markkinoilla. 1.4.5. Vakuutusluokkakohtaiset korotukset Korkeampi solvenssimarginaalivaatimus vahvistetaan vahinkovakuutusluokille, joiden riskiprofiilin volatiliteetti on poikkeuksellisen korkea. Kyseessä ovat vahinkovakuutusluokat 11, 12 ja 13 eli ilma-aluksen, vesiliikennealuksen ja yleinen vastuu. Ehdotuksena on korottaa nykyisin vaadittua solvenssimarginaalia 50 prosenttia. Ehdotus pyrkii siihen, että lakisääteinen pääoma vastaisi paremmin kyseisen vakuutustoiminnan riskiprofiilia. 1.4.6. Solvenssimarginaalivaatimus run off -yhtiöille Vaaditun solvenssimarginaalin aikaisempi kaava ei tuottanut tyydyttävää tulosta run off -vakuutusyhtiöiden osalta. Tilannetta on nyt korjattu edellyttämällä vaaditun solvenssimarginaalin asteittaista alentamista. 1.4.7. Muita parannuksia Käytettävissä olevan solvenssimarginaalin kattamiseen soveltuvia omaisuuseriä koskevia sääntöjä on selkeytetty ja erät on jaettu kolmeen ryhmään niiden laadun mukaan. Yleisesti ottaen ensimmäiseen ryhmään kuuluvat omaisuuserät hyväksytään ilman rajoituksia, toiseen ryhmään kuuluville omaisuuserille on eräitä rajoituksia ja kolmannen ryhmän omaisuuserät voidaan hyväksyä vain kansallisten valvontaviranomaisten luvalla. Tiettyjen omaisuuserien osalta on asetettu lisää rajoituksia, joilla vahvistetaan solvenssimarginaalin katteena olevien varojen laatua. Lisäksi erilaisia kirjanpitojärjestelmiä ja vakuutusmatemaattisia lähestymistapoja (esim. käytetäänkö kirjanpitoarvoa vai markkina-arvoa; diskontataanko vahinkovakuutuksen vastuuvelka vai ei) kohdellaan nyt johdonmukaisemmalla ja tasapuolisemmalla tavalla. 1.5. Komission tulevat toimet Tämän direktiiviehdotuksen valmistelu on selvästi osoittanut, että vaadittu solvenssimarginaali on vain yksi monista merkittävistä muuttujista, joita on tarkasteltava määriteltäessä vakuutusyrityksen taloudellista tilaa. Todellisessa arvioinnissa on otettava huomioon paitsi vakuutusyrityksen solvenssimarginaali, myös seuraavat rahoitukseen liittyvät seikat: - vakuutusteknisen vastuuvelan riittävyys - omaisuus- ja sijoitusriski - varainhallinta - jälleenvakuutusjärjestelyt ja - sovellettavat kirjanpito- ja vakuutusmatemaattiset menetelmät. Lisäksi on otettava huomioon muita yhtä tärkeitä, joskaan ei rahoitukseen liittyviä seikkoja kuten johdon soveltuvuussäännöt sekä mahdollisuudet tarkastuskäynteihin vakuutusyrityksissä tai yritysten toiminnan valvontaan. Vaikka analyysi on osoittanut, että nykyinen solvenssimarginaalijärjestely on ollut aikaisemmin riittävä, vakuutusyritysten tuleva toimintaympäristö on todennäköisesti paljon hankalampi monestakin syystä. Tällaisia syitä ovat mm. seuraavat: - kolmannen henki- ja vahinkovakuutusdirektiivin täytäntöönpanosta aiheutunut hinnoitteluvapaus - euron käyttöönotto - sulautumiset ja yritysostot ovat lisänneet pienempien yritysten toimintapainetta - osakkaiden painostus vakuutusyrityksen vapaan pääoman rajoittamiseen minimiin - uudet jakelukanavat ja -menetelmät, kuten Internet ja suoramyynti, jotka alentavat jakelukustannuksia ja markkinoillepääsyn esteitä - sijoitusten tuottojen supistuminen - on epätodennäköistä, että viimeisen 20 vuoden aikana sijoituksille saadut erinomaiset tuotot voisivat pysyä nykytasolla. Kaikki nämä seikat merkitsevät tulevaisuudessa vakuutusyritysten välisen kilpailun kiristymistä ja vapaasti käytettävissä olevien rahoitusresurssien supistumista (eli alhaisempaa käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia). Tästä syystä on tarkoitus käynnistää vakuutusyritysten rahoitusaseman perusteellinen tarkistusprosessi (Solvenssi II), joka kattaa kaikki edellä mainitut seikat. Prosessi on kiinteä osa tämän direktiiviluonnoksen 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua soveltamisraporttia. Rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa vahvistettujen poliittisten painopistealueiden perusteella on tärkeää siirtyä pian eteenpäin ja saada edellä kuvaillut parannukset täytäntöönpannuiksi. Solvenssi II -prosessi mahdollistaa pidemmän aikavälin laaja-alaisen tarkastelun, jossa voidaan ottaa huomioon kaikki yritysten taloudellisen aseman vakauteen liittyvät seikat. 1.6. Päätelmät Vakuutusalalle on jo sen luonteen vuoksi ominaista riskinotto. Vaikka mitään täydellisiä takeita ei voidakaan antaa, on kuitenkin tärkeää pyrkiä saavuttamaan mahdollisimman korkeatasoinen suoja. Tältä osin riittävä ja asianmukainen solvenssimarginaali on ehdoton edellytys vakuutuksenottajan etujen suojaamiseksi kaikkialla. Tämä direktiivi edistää tämän perustavoitteen saavuttamista. 2. Osa B - artiklakohtaiset perustelut (Huom. viittaukset nykyisiin artikloihin on esitetty kursiivilla) 2.1. 1 artikla - 1 alakohta - Pienet keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset Tässä artiklassa luetellaan direktiiviin 73/239/ETY tehtävät muutokset. Artiklan 1 alakohta: nykyisiä direktiivejä ei sovelleta keskinäisiin yhtiöihin tai yhdistyksiin, joiden vuotuinen vakuutusmaksutulo on alle 1 miljoona euroa. Artiklan 1 alakohdassa korotetaan tämä raja 5 miljoonaan euroon (sama myös henkivakuutuksessa). Markkinoilla on monia erittäin pieniä keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä, joiden toiminta on puhtaasti paikallista tai alueellista ja joilla ei ole todellista tarvetta kuulua vakuutusdirektiivien soveltamisalaan. Direktiivien soveltamisalaan kuuluvien yritysten etuna on se, että ne tarvitsevat vain yhden toimiluvan EU:ssa. Tämä merkitsee sitä, että niillä on oikeus markkinoida tuotteitaan vapaasti kaikkialla EU:ssa ja vastaanottavan jäsenvaltion valvontaviranomaisten on hyväksyttävä kotimaan viranomaisten harjoittama toiminnan vakauden valvonta. Tähän oikeuteen liittyy kuitenkin velvollisuus, jonka mukaan yhden toimiluvan saaneiden yritysten on noudatettava kaikkia direktiiveissä vahvistettuja ja etenkin vaadittua solvenssimarginaalia koskevia sääntöjä. Jotta sellaisia pieniä keskinäisiä yhtiöitä ja yhdistyksiä ei suljettaisi kokonaan solvenssimarginaalivaatimusten ulkopuolelle, jotka haluavat kuulua direktiivin soveltamisalaan, molempiin direktiiveihin lisätty uusi säännös oikeuttaa ne automaattisesti kuulumaan siihen. Edellytyksenä on, että ne ilmoittavat tästä toimivaltaisille viranomaisille ja niiden vakuutusmaksutulo on alle 5 miljoonaa euroa. On huomattava, että ehdotettu indeksointi ei merkitse sitä, että tällaiset yritykset eivät voisi harjoittaa vakuutustoimintaa tulevaisuudessa. Se merkitsee vain sitä, että ne eivät kuulu suoraan direktiivien soveltamisalaan. Yrityksiin sovelletaan luonnollisesti kyseessä olevassa jäsenvaltiossa määriteltyjä kansallisia toiminnan vakauden valvontasääntöjä. Nämä yritykset voivat näin jatkaa toimintaansa tulevaisuudessa kansallisten viranomaisten suorassa valvonnassa, mutta niillä ei ole koko EU:n kattavaa toimilupaa [7]. Koska suurin osa niistä toimii vain alueellisesti tai paikallisesti, tämä on toissijaisuusperiaatteen mukaista. Kuten direktiiviehdotuksen 2 artiklasta ilmenee, niitä varten säädetään laajoista siirtymäjärjestelyistä. [7] Elleivät ne kuulu ehdotetun muutoksen perusteella automaattisesti soveltamisalaan. 2.2. 1 artikla - 2 alakohta - Käytettävissä oleva solvenssimarginaali Tässä lisätään tarkistettu 16 artikla (käytettävissä oleva solvenssimarginaali) Tässä tarkistetussa artiklassa järjestellään uudelleen, selvennetään ja vahvistetaan nykyinen määritelmä henkivakuutusyrityksen käytettävissä olevan solvenssimarginaalin katteeksi hyväksyttävistä varoista. 16 artiklan 1 kohta poistaa aikaisemman määritelmän puutteet tiettyjen omaisuuserien suhteen ja siinä todetaan erityisesti, että solvenssimarginaalivaatimus on täytettävä jatkuvasti (eikä vain edellisen taseen laatimispäivänä). Kyseiset omaisuuserät jaetaan kolmeen ryhmään: 16 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut erät ovat erittäin turvallisia ja ne voidaan hyväksyä ilman rajoituksia, 3 kohdassa tarkoitettujen erien osalta on esitetty joitakin rajoituksia (esim. etuoikeutetut osakkeet ja etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevat lainat). Sen sijaan 4 kohdassa tarkoitetut erät voidaan hyväksyä vain toimivaltaisten viranomaisten luvalla. Merkittävimmät parannukset ovat: 16 artiklan 2 kohdan c alakohta: Siirtyvät tappiot ja edelliseltä tilikaudelta maksettavat osingot vähennetään nyt käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista; omia osakkeita ei hyväksytä (konkurssitapauksessa niiden arvo on todennäköisesti nolla). Yritykset menettävät myös mahdollisuuden vahinkovakuutuksen vakuutusteknisen vastuuvelan diskonttamiseen (ks. kommentit jäljempänä). 16 artiklan 3 kohta: Ei suuria muutoksia. 16 artiklan 4 kohdan b alakohta: keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen jäsenten suorittamat lisämaksut voidaan nyt hyväksyä vain toimivaltaisten viranomaisten luvalla (ks. kommentit jäljempänä). Maksamattoman osakepääoman tai takuupääoman osuus on rajattu enintään 50 prosenttiin käytettävissä olevasta tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi, ja se hyväksytään nyt vain toimivaltaisten viranomaisten luvalla. Käytettävissä olevan solvenssimarginaalin kattamiseen hyväksytyt omaisuuserät ovat vahinkovakuutustoiminnan osalta melko samanlaiset kuin henkivakuutustoiminnassa. Käytännössä luettelot ovat täysin samanlaiset lukuun ottamatta viittä jäljempänä kuvailtua erää. Seuraavat varat ovat sallittuja vain henkivakuutuksessa teknisistä syistä: varaukset voitonjakoa varten (18 artiklan 2 kohdan d alakohta), tulevat voitot (18 artiklan 4 kohdan a alakohta) ja mukautus zillmerointia varten (18 artiklan 4 kohdan b alakohta). Ne eivät ole sallittuja vahinkovakuutuksessa ja eivät tästä syystä esiinny vahinkovakuutuksessa solvenssimarginaalin kattamiseen hyväksyttyjen omaisuuserien luettelossa. Vahinkovakuutuksen osalta hyväksytään kuitenkin seuraavat kaksi erää, joita ei mainita henkivakuutusta koskevassa luettelossa: 16 artiklan 2 kohta: tässä käsitellään vahinkovakuutusyrityksen vakuutusteknisen vastuuvelan diskonttaamista, mikä on sallittu ainoastaan vakuutusyritysten tilinpäätöksistä annetussa direktiivissä [8] kuvailluissa erityisolosuhteissa. Vastuuvelkansa diskonttaavia yrityksiä kohdellaan tällä hetkellä edullisemmin kuin muita yrityksiä. Ehdotettu alakohta poistaa diskonttauksen edun ja näin ollen saattaa menetelmää käyttävät ja käyttämättömät yritykset tasa-arvoiseen asemaan solvenssimarginaalivaatimusten suhteen. [8] Direktiivin 91/674/ETY 60 artiklan g kohta. Ehdotuksen käytännön vaikutuksena on siis solvenssimarginaalivaatimuksen tiukentuminen vakuutusteknisen vastuuvelkansa diskonttaavien yritysten kohdalla. 16 artiklan 4 kohdan b alakohta: tässä käsitellään keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen jäsenten suorittamien lisämaksujen hyväksymistä. Lisämaksut on aina hyväksytty solvenssimarginaalia kattaviksi varoiksi. Tämän ehdotuksen mukaan lisämaksut hyväksytään edelleenkin, mutta hyväksynnän antaminen on toimivaltaisten viranomaisten harkintavallassa. Tämä merkitsee sitä, että toimivaltaiset viranomaiset voivat arvioida, kuinka todennäköistä käytännössä on, että tällaiset lisämaksut olisivat vaikeuksien ilmetessä käytettävissä. Toimenpide vahvistaa vaadittua solvenssimarginaalia. 2.3. 1 artikla - 3 alakohta - Vaadittu solvenssimarginaali Vaaditun solvenssimarginaalin laskukaava on vahinkovakuutuksessa erilainen kuin henkivakuutusalalla. Henkivakuutustoiminnassa se perustuu vakuutusteknisen vastuuvelan määrään, kun taas vahinkovakuutustoiminnassa se lasketaan seuraavista kaavoista suuremman tuloksen perusteella; toinen kaava perustuu vakuutusmaksuihin ja toinen korvauksiin. Vaadittua solvenssimarginaalia kuvaava uusi 16 a artikla on lisätty. Vaaditun solvenssimarginaalin laskumenetelmiin on tehty alla kuvaillut kolme parannusta. 2.3.1. 16 a artiklan 3 kohdan ensimmäinen alakohta (ensimmäinen tulos) ja 4 kohdan ensimmäinen alakohta Tämä artikla sisältää vakuutusluokkakohtaisiin korotuksiin perustuvan lähestymistavan käyttöönoton (class enhancement approach), joka on yksi merkittävimmistä direktiiviluonnokseen sisältyvistä ehdotuksista. Luokkakorotus säilyttää nykyisen järjestelyn yksinkertaisuuden, mutta eräiden korkeamman volatiliteetin riskiluokkien osalta solvenssimarginaalivaatimusta korotetaan 50 prosenttia. Kyseiset vakuutusluokat ovat 11, 12 ja 13 eli ilma-aluksen, vesiliikennealuksen ja yleinen vastuu. Näiden vahinkovakuutusluokkien volatiliteettia pidetään yleisesti korkeampana niiden luonteen vuoksi. Kyseinen 50 prosentin korotus perustuu jäsenvaltioiden, Euroopan vakuutuskomitean ja Euroopan aktuaariyhdistyksen (European Association of Actuaries) tekemiin teknisiin analyyseihin. 2.3.2. 16 a artiklan 3 kohdan viides alakohta ja 4 kohdan kuudes alakohta Nykyinen menetelmä perustuu erillisiin prosenttiosuuksiin: vakuutusmaksujen perusteella 18 prosenttia ensimmäisestä 10 miljoonasta eurosta ja 16 prosenttia ylimenevältä osalta; korvausten perusteella 26 prosenttia ensimmäisestä 7 miljoonasta eurosta ja 23 prosenttia ylimenevältä osalta. Edellä mainituissa alakohdissa raja-arvot indeksoidaan inflaation mukaan 50 ja 35 miljoonaksi euroksi. 2.3.3. 16 a artiklan 5 kohta Vaikka nykyinen solvenssimarginaalivaatimus on toiminut tyydyttävästi, koska se on perustunut vakuutusmaksuihin ja korvauksiin, sillä on heikkoutensa, jos yritykset alkavat tehdä huomattavasti vähemmän vakuutussopimuksia. Ääritapauksessa, kun kyse on run off -tilanteessa olevasta yrityksestä, joka ei siis enää merkitse lainkaan uutta liikettä, laskelman tuloksena voi olla, että vaadittu solvenssimarginaali on nolla. Tämä puute on korjattu esittämällä solvenssimarginaalia koskeva vähimmäisvaatimus, joka perustuu edeltävän vuoden vaadittuun solvenssimarginaaliin, josta vähennetään vakuutusteknisen vastuuvelan määrässä tapahtunut suhteellinen lasku. Tämä menetelmän etuna on, että run off -tilanteessa olevien yritysten osalta vaaditun solvenssimarginaalin pohjataso määritellään nykyisellä metodilla, mutta sen jälkeen vaadittu solvenssimarginaalitaso pysyy jäljelle jääneen vakuutusteknisen vastuuvelan määrään suhteutetulla tasolla. 2.4. 1 artikla - 4 alakohta - Takuurahasto ja vähimmäistakuurahasto Tässä lisätään tarkistettu 17 artikla. 17 artiklan 1 kohta: vahinkovakuutuksen vähimmäistakuurahastoa koskevan vaatimuksen kattamiseen hyväksyttyjä omaisuuseriä koskevat säännöt noudattelevat henkivakuutusalan sääntöjä, eli kaikkien varojen on sisällyttävä korkealaatuisten omaisuuserien luetteloon. Vahinkovakuutuksessa voidaan kuitenkin hyväksyä vastaaviin sisältyvät piilovarat, jotta kirjanpitoarvoihin ja markkina-arvoihin perustuvaa kirjanpitoa kohdeltaisiin tasapuolisesti. 17 artiklan 2 kohta: henki- ja vahinkovakuutuksen suurin ero on se, että henkivakuutustoiminnassa on vain yksi vähimmäistakuurahastovaatimus, kun taas vahinko- vakuutustoiminnassa se vaihtelee vakuutusluokittain. Aikaisemmin vahinkovakuutuksen osalta oli vahvistettu neljä eri vähimmäistakuurahastovaatimusta, mutta vaatimuksia on nyt yksinkertaistettu ja määrä on supistettu kahteen. Vahinkovakuutusluokissa 10-15 uusi vähimmäistakuurahastovaatimus on 3 miljoonaa euroa. Kaikissa muissa luokissa se on 2 miljoonaa euroa. Korotus on perusteltua pitkälti viimeisten 25 vuoden aikana korvauksiin ja hallintokuluihin kohdistuneella inflaatiolla. Korotus on merkittävä ja käytännössä se on jonkin verran korkeampi kuin mitä pelkän inflaation vuoksi tarvittaisiin. Tällä pyritään kuvastamaan riskitason todellista nousua ja se on Mullerin raportin ehdotuksen mukainen. Jotta voitaisiin keventää pienten keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten pääomarasitusta, jäsenvaltioiden mahdollisuus myöntää yhden neljäsosan alennus vähimmäistakuu- rahastovaatimukseen on säilytetty. 2.5. 1 artikla - 5 alakohta - Tarkistusmenettely Tässä lisätään täysin uusi 17 a artikla. 17 a artiklan 1 kohdassa säädetään vähimmäistakuurahastoa koskevan vaatimuksen automaattisesta tarkistamisesta sekä solvenssimarginaalin laskemisessa käytettävien vakuutusmaksujen ja korvausten prosenttiosuuksien mukauttamisesta EU:n kuluttajahintaindeksin muutoksiin. Tällä vahvistetaan solvenssimarginaalivaatimusta pitämällä näiden vaatimusten reaaliarvo samana. Jos tällainen säännös olisi sisältynyt aikaisempiin direktiiveihin, nykyisenkaltaista huomattavaa korotusta ei olisi tarvittu. Tarpeettomien vähäisten mukautusten välttämiseksi indeksointi toteutetaan kun muutos on vähintään 5 prosenttia. 17 a artiklan 2 kohta: kyse on puhtaasti menettelysäännöksestä ja siinä asetetaan komissiolle velvoite ilmoittaa oikaistut arvot vuosittain Euroopan parlamentille ja vakuutuskomitealle. 2.6. 1 artikla - 6 alakohta - Pieni tekninen muutos Tässä kohdassa korjataan vain vaadittuun solvenssimarginaaliin tehty viittaus uutta 16 a artiklaa vastaavaksi. 2.7. 1 artikla - 7 alakohta - Valvontaviranomaisten valtuudet ennaltaehkäiseviin toimiin Tässä lisätään täysin uusi 20 a artikla. Tämä on täysin uusi artikla, jossa vahvistetaan nimenomaisesti valvontaviranomaisten valtuudet toimia ennaltaehkäisevästi mahdollisimman varhaisessa vaiheessa. Tarve tällaisiin valtuuksiin esitettiin niin ikään Mullerin raportissa. Tilanteissa, joissa vakuutusyrityksen taloudellinen tilanne heikkeni nopeasti, ei aikaisemmin ollut selvää, pitäisikö valvontaviranomaisten odottaa kunnes käytettävissä oleva solvenssimarginaali putoaisi alle vaaditun solvenssimarginaalin ennen kuin voidaan toimia vakuutuksenottajien etujen suojelemiseksi. Tämä epäselvyys on poistettu tällä artiklalla. 20 a artiklan 1 kohta: tässä vahvistetaan toimivaltaisten viranomaisten yleiset valtuudet vaatia vakuutusyritystä esittämään taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelma, jos vakuutuksenottajien edut ovat uhattuina. Tervehdyttämissuunnitelmaan liitettävät seikat on lueteltu. 20 a artiklan 2 kohta: toimivaltaisille viranomaisille annetaan valtuudet edellyttää tällaisissa tilanteissa korkeampaa vaadittua solvenssimarginaalia. 20 a artiklan 3 kohta: markkinoiden volatiliteetti on lisääntymässä ja solvenssimarginaalin katteena olevien varojen markkina-arvossa voi tapahtua huomattavia muutoksia. Jotta voidaan varmistaa, että vaadittu solvenssimarginaali katetaan jatkuvasti, valvontaviranomaiset tarvitsevat valtuudet alentaa käytettävissä olevan solvenssimarginaalin kattamiseen hyväksyttyjä omaisuuserien arvoa. Tämä on olennaista silloin kun yrityksen toiminta perustuu varojen täyteen markkina-arvoon ja markkina-arvot ovat laskeneet huomattavasti edellisestä taseen laadintapäivästä. Näistä toimivaltuuksista säädetään tässä kohdassa. 20 a artiklan 4 kohta: Mullerin raportissa todettiin, että jälleenvakuutusalalla tarvitaan erilainen lähestymistapa jälleenvakuutusohjelman laadusta riippuen. Erityisesti tämän katsottiin pitävän paikkansa rahoituksen jälleenvakuutuksen osalta, jos riskinsiirto on vähäistä tai sitä ei ole lainkaan. Tähän ongelmaan on puututtu tässä kohdassa, joka antaa valvontaviranomaisille valtuudet vähentää tällaisissa olosuhteissa jälleenvakuutustoiminnan perusteella laskettua alennusta vaadittuun solvenssimarginaaliin. 2.8. 2 artikla - Siirtymäkausi Tässä artiklassa vahvistetaan pitkä siirtymäkausi uusien solvenssimarginaalivaatimusten noudattamiselle. Alustava viiden vuoden siirtymäkausi sallitaan ja sitä voidaan jatkaa vielä kahdella vuodella. Kun otetaan huomioon tämän direktiivin hyväksymiseksi tarvittuun lainsäädäntöprosessiin kuluva aika, kaikilla yrityksillä on noin 8-10 vuotta aikaa sopeuttaa toimintansa uusiin vaatimuksiin. 2.9. 3 artikla - Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä Tässä artiklassa asetetaan tavanomaiset säännökset direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Maininnan arvoinen on 3 artiklan 4 kohta, jossa vaaditaan, että "komission on toimitettava vakuutuskomitealle kertomus tämän direktiivin soveltamisesta ja tarvittaessa myöhemmän yhdenmukaistamisen tarpeesta viimeistään kolmen vuoden kuluttua". Kertomuksessa on tarkoitus kommentoida solvenssi II -prosessin etenemistä. 2.10. 4 ja 5 artikla - Voimaantulo ja vastaanottajat Eivät edellytä kommentointia. 2000/0251 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI neuvoston direktiivien 73/239/ETY muuttamisesta vahinkovakuutusyrityksiä koskevien solvenssimarginaalivaatimusten osalta EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 55 artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen [9], [9] EYVL C ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [10], [10] EYVL C noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [11], [11] EYVL C sekä katsovat seuraavaa: (1) Rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa, jonka valtioiden ja hallitusten päämiehet hyväksyivät Eurooppa-neuvostojen 3 ja 4 päivänä kesäkuuta 1999 Kölnissä ja 23 ja 24 päivänä maaliskuuta 2000 Lissabonissa pidetyissä kokouksissa, vahvistetaan vakuutusyritysten solvenssimarginaalin merkitys vakuutuksenottajien etujen suojelemiseksi yhtenäismarkkinoilla, sillä sen avulla varmistetaan, että vakuutusyrityksille on asetettu niiden kattamien riskien luonteeseen nähden riittävät pääomavaatimukset. (2) Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetussa ensimmäisessä neuvoston direktiivissä 73/239/ETY [12] vaaditaan, että vakuutusyrityksellä on oltava solvenssimarginaali. [12] EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/26/EY (EYVL L 181, 20.7.2000, s. 65). (3) Vakuutusyrityksille asetettu vaatimus muodostaa vakuutusliikkeeseen liittyvien velvoitteiden täyttämiseen riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan ylittävä solvenssimarginaali, joka toimii pääomapuskurina epäsuotuisissa liiketoimintaolosuhteissa, on merkittävä osa vakuutettujen henkilöiden ja muiden vakuutuksenottajien etujen suojaamiseen tarkoitetussa toiminnan vakauden valvontajärjestelmässä. (4) Direktiivissä 73/239/ETY vahvistettuja nykyisiä solvenssimarginaalisääntöjä ei ole juurikaan muutettu myöhemmin annetuissa yhteisön säädöksissä; muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY [13] (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) muuttamisesta 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/49/ETY on vaadittu komissiota toimittamaan neuvoston direktiivillä 91/675/ETY [14] perustetulle vakuutuskomitealle kertomus solvenssimarginaalivaatimuksen myöhemmän yhdenmukaistamisen tarpeesta. [13] EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1 (25 artikla). Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivllä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7). [14] EYVL L 374, 31.12.1991, s. 32. (5) Komissio on laatinut kyseisen kertomuksen [15] Euroopan unionin jäsenvaltioiden vakuutusvalvontaviranomaisten konferenssin laatiman vakuutusyritysten vakavaraisuutta käsittelevän kertomuksen suositusten mukaan. [15] KOM(97) 398 lopullinen. (6) Vaikka kertomuksessa todettiin, että nykyinen yksinkertainen järjestelmä on toiminut tyydyttävästi ja perustuu järkeviin periaatteisiin ja laaja-alaiseen avoimuuteen, siinä on havaittu joitakin erityistapauksissa esiintyviä puutteita varsinkin epävakaiden riskiprofiilien osalta. (7) On tarpeen yksinkertaistaa ja korottaa nykyisiä vähimmäistakuurahastovaatimuksia, erityisesti korvausten ja toimintakustannusten tasoon alkuperäisen vahvistamisajankohdan jälkeen kohdistuneen inflaation vuoksi. Vastaavasti olisi korotettava myös kynnysarvoja, joiden ylittyessä sovelletaan alhaisempaa prosenttiosuutta, kun määritetään solvenssimarginaalivaatimusta vakuutusmaksujen ja korvausten perusteella. (8) Vähimmäistakuurahastojen ja näiden kynnysarvojen suurten kertakorotusten välttämiseksi, olisi otettava käyttöön mekanismi, jonka avulla niitä voidaan korottaa Euroopan kuluttajahintaindeksin mukaisesti. (9) Erityistilanteissa, joissa vakuutuksenottajien oikeudet ovat uhattuina, on tarpeen myöntää toimivaltaisille viranomaisille valtuudet ryhtyä toimiin riittävän varhaisessa vaiheessa, mutta käyttäessään näitä valtuuksia toimivaltaisten viranomaisten olisi ilmoitettava vakuutusyrityksille valvontatoimiin johtaneet syyt hyvän hallinnon ja puolueettoman oikeudenkäynnin periaatteiden mukaisesti. (10) Ensivakuutusliikkeen harjoittajien hankkiman jälleenvakuutussuojan luonteessa tapahtuneen markkinakehityksen perusteella toimivaltaisille viranomaisille on tarpeen myöntää valtuudet vähentää solvenssimarginaalivaatimukseen annettua alennusta tietyissä olosuhteissa. (11) Jos vakuutuksenantaja supistaa huomattavasti toimintaansa tai lopettaa uusien vakuutussopimusten tekemisen, on tarpeen vahvistaa asianmukainen solvenssimarginaali jäljellejääneestä toiminnasta aiheutuneiden vastuiden kattamiseksi vakuutusteknisen vastuuvelan tason mukaisesti. (12) Nykyisiä solvenssimarginaalivaatimuksia olisi korotettava huomattavasti eräiden vahinkovakuutusluokkien osalta, joiden riskiprofiilissa on erityistä volatiliteettiä, jotta vaadittu solvenssimarginaali vastaisi paremmin toiminnan todellista riskiä. (13) Kirjanpito- ja vakuutusmatemaattisten menetelmien erojen vaikutusten huomioon ottamiseksi on aiheellista tehdä vastaavat tarkistukset solvenssimarginaalivaatimuksen laskutapaan, jotta se voidaan laskea yhtenäisellä ja johdonmukaisella tavalla ja asettaa vakuutusyritykset samanarvoiseen asemaan. (14) Tässä direktiivissä olisi säädettävä solvenssimarginaalivaatimuksen vähimmäistasosta ja kotijäsenvaltion olisi voitava asettaa tiukempia sääntöjä vakuutusyrityksille, joille sen toimivaltaiset viranomaiset myöntävät toimiluvan. (15) Direktiivi 73/239/ETY olisi muutettava vastaavasti, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Direktiivin 73/239/ETY muuttaminen Muutetaan direktiivi 73/239/ETY seuraavasti: 1. Korvataan 3 artiklan 1 kohta seuraavasti: "1. Tätä direktiiviä ei sovelleta keskinäisiin yhtiöihin ja yhdistyksiin, jos ne täyttävät kaikki seuraavat edellytykset: a) yhtiöjärjestyksessä tai yhdistyksen säännöissä on oltava määräykset ylimääräisten vakuutusmaksujen keräämisestä tai etuuksien pienentämisestä, b) niiden liiketoiminta ei kata vastuuriskejä eikä luotto- tai takausriskejä, ellei ole kyse liitännäisriskin vakuuttamisesta liitteen c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, c) tämän direktiivin kattamasta toiminnasta saatu vuotuinen vakuutusmaksutulo ei ole enempää kuin 5 miljoonaa euroa, (d) ainakin puolet tämän direktiivin kattamasta toiminnasta kertyneestä vakuutusmaksutulosta on saatava henkilöiltä, jotka ovat keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen jäseniä. Jos vakuutusyritys on kuitenkin tehnyt ilmoituksen kotijäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, tällainen vakuutusyritys kuuluu tämän direktiivin soveltamisalaan, jos se täyttää 16, 16 a ja 17 artiklan säännökset." 2. Korvataan 16 artikla seuraavasti: "16 artikla 1. Jäsenvaltion on vaadittava jokaiselta vakuutusyritykseltä, jonka kotipaikka on sen alueella, käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia, joka on jatkuvasti riittävä tämän koko liiketoiminnan kannalta. 2. Käytettävissä olevan solvenssimarginaalin muodostavat: - vakuutusyrityksen varat, joista on vähennetty kaikki ennakoitavissa olevat velat sekä aineettomat erät. Erityisesti on otettava lukuun seuraavat erät: a) maksettu osakepääoma tai keskinäisen yhtiön tai yrityksen osalta takuupääoma lisättynä osakastileillä, jotka täyttävät seuraavat perusteet: i) perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että näiltä tileiltä voidaan suorittaa maksuja jäsenille ainoastaan, jos se ei aiheuta käytettävissä olevan solvenssimarginaalin pienenemistä alle vaaditun tason, tai yrityksen tultua puretuksi, jos kaikki yrityksen muut velat on maksettu; ii) perustamiskirjassa ja yhtiöjärjestyksessä on määrättävä, että kaikista i alakohdassa tarkoitetuista maksuista, jotka suoritetaan muutoin kuin yksittäisen osakkuuden päättymisen vuoksi, on ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille vähintään kuukautta aikaisemmin ja että nämä voivat tämän määräajan aikana kieltää maksun, ja iii) perustamiskirjan ja yhtiöjärjestyksen asiaa koskevia määräyksiä voidaan muuttaa vasta, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta muutosta, jollei i ja ii alakohdassa esitetyistä perusteista muuta johdu; b) rahastot ja varaukset (sidotut ja vapaat), jotka eivät vastaa vakuutusliikkeestä johtuvia velvoitteita; c) siirtyvä rahoitustulos sen jälkeen kun siitä on vähennetty edelliseltä tilikaudelta maksettavat osingot. Käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista vähennetään suoraan vakuutusyrityksen omistuksessa olevien omien osakkeiden määrä. Sellaisten vakuutusyritysten osalta, jotka diskonttaavat tai tekevät vähennyksen korvausvastuuta koskevaan vastuuvelkaansa sijoitustoiminnan tuoton huomioon ottamiseksi direktiivin 91/674/ETY 60 artiklan 1 kohdan g alakohdassa sallitulla tavalla, käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia alennetaan määrällä, joka saadaan vähentämällä tilinpäätöksen liitetiedoissa ilmoitetusta vastuuvelasta ennen diskonttausta tai vähennystä se vastuuvelan määrä, joka on diskontattu tai johon on tehty vähennys. Tämä tarkistus tehdään kaikkien liitteessä olevassa A alakohdassa lueteltujen riskien osalta, lukuun ottamatta vakuutusluokkiin 1 ja 2 kuuluvia riskejä. Muiden kuin 1 ja 2 vakuutusluokkien osalta vastuuvelkaan sisältyvien eläkkeiden diskonttausta ei tarvitse tarkistaa. 3. Solvenssimarginaali voi muodostua seuraavista eristä: a) kumulatiiviset etuoikeutetut osakkeet ja etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevat lainat voivat muodostaa 50 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi; tästä määrästä enintään 25 prosenttia saa olla määräaikaisia etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevia lainoja tai määräaikaisia kumulatiivisia etuoikeutettuja osakkeita, jos sen varalta, että vakuutusyritys joutuu konkurssiin tai purkautuu, on tehty sitovat sopimukset, joiden perusteella etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevilla lainoilla tai etuoikeutetuilla osakkeilla on kaikkien muiden velkojien saatavia huonompi etuoikeus, eikä niitä makseta takaisin ennen kuin kaikki muut kyseisenä ajankohtana olemassa olevat velat on maksettu. Etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevan lainan on täytettävä myös seuraavat edellytykset: i) ainoastaan kokonaan maksetut varat voidaan ottaa huomioon; ii) määräaikaisten lainojen alkuperäisen erääntymisajan on oltava vähintään viisi vuotta. Vakuutusyrityksen on viimeistään vuotta ennen erääntymisaikaa esitettävä toimivaltaisten viranomaisten hyväksyttäväksi suunnitelma siitä, miten käytettävissä oleva solvenssimarginaali aiotaan pitää vaaditulla tasolla tai saattaa sille tasolle erääntymispäivänä, jollei lainan osuutta käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista vähennetä asteittain vähintään viiden erääntymispäivää edeltävän vuoden kuluessa. Toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa luvan näiden lainojen takaisinmaksuun ennakkoon edellyttäen, että liikkeeseen laskeva vakuutusyritys pyytää sitä ja sen käytettävissä oleva solvenssimarginaali ei laske vaadittua tasoa alemmaksi; iii) lainat, joiden erääntymisaikaa ei ole määrätty, voidaan maksaa takaisin ainoastaan noudattaen viiden vuoden irtisanomisaikaa paitsi siinä tapauksessa, ettei niitä enää pidetä käytettävissä olevan solvenssimarginaalin osana tai jollei aikaistettu takaisinmaksu edellytä toimivaltaisten viranomaisten ennalta antamaa suostumusta. Jälkimmäisessä tapauksessa vakuutusyrityksen on ilmoitettava asiasta toimivaltaisille viranomaisille vähintään kuusi kuukautta ennen aiottua takaisinmaksupäivää sekä esitettävä käytettävissä oleva ja vaadittu solvenssimarginaali ennen kyseistä takaisinmaksua ja sen jälkeen. Toimivaltaiset viranomaiset antavat luvan takaisinmaksuun ainoastaan, jos vakuutusyrityksen käytettävissä oleva solvenssimarginaali ei laske vaadittua tasoa alemmaksi; iv) lainasopimus ei saa sisältää määräystä, jonka mukaan tietyissä muissa olosuhteissa kuin vakuutusyritystä purettaessa velka on maksettava takaisin ennen sovittua erääntymispäivää; v) lainasopimusta voidaan muuttaa ainoastaan, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat ilmoittaneet, etteivät ne vastusta muutosta; b) arvopaperit, joiden kestoa ei ole määritetty, ja muut rahoitusvälineet mukaan lukien muut kuin a alakohdassa mainitut kumulatiiviset etuoikeutetut osakkeet voivat yhdessä a alakohdassa mainittujen, etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevien lainojen kanssa muodostaa enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi, jos seuraavat edellytykset täytetään: i) niitä ei voida maksaa takaisin haltijan aloitteesta eikä ilman toimivaltaisten viranomaisten ennalta antamaa suostumusta; ii) liikkeeseen laskemista koskevan sopimuksen on annettava vakuutusyritykselle mahdollisuus lykätä lainan koron maksamista; iii) lainanantajan saatavilla vakuutusyritykseltä on oltava muita velkojia kuin toisia pääomalainan haltijoita huonompi etuoikeus; iv) arvopapereiden liikkeeseen laskemista koskevissa asiakirjoissa on määrättävä, että velkaa ja maksamattomia korkoja voidaan käyttää tappioiden kattamiseen siten, että turvataan vakuutusyrityksen liiketoiminnan jatkuminen; v) ainoastaan tosiasiallisesti maksetut määrät otetaan huomioon. 4. Jos yritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille valvontaviranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen, solvenssimarginaalin voivat muodostaa seuraavat erät: a) puolet maksamattomasta osakepääomasta tai takuupääomasta, kun siitä on maksettu 25 prosenttia, kuitenkin enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi; b) sellaisen keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen osalta, jonka maksut voivat vaihdella, kaikki ne lisämaksut, jotka se voi vaatia jäseniltä maksettavaksi kyseisenä tilikautena, enintään puolet enimmäismaksujen ja perittyjen maksujen erotuksesta, kuitenkin enintään 50 prosenttia käytettävissä olevasta solvenssimarginaalista tai vaaditusta solvenssimarginaalista, sen mukaan kumpi on alhaisempi; c) omaisuuden aliarvostamisesta johtuvat piilovarat, jos nämä piilovarat eivät ole luonteeltaan poikkeuksellisia. 5. Muutokset 2, 3 ja 4 kohtaan sellaisen kehityksen huomioon ottamiseksi, joka oikeuttaa käytettävissä olevaan solvenssimarginaaliin sisältyvien erien tekniseen tarkistukseen, tehdään direktiivin 91/675/ETY 2 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen." 3. Lisätään 16 a artikla seuraavasti: "16 a artikla 1. Vaaditun vähimmäissolvenssimarginaalin laskentaperusteina ovat joko vuotuiset vakuutusmaksut tai kolmen viimeksi kuluneen tilikauden keskimääräinen korvausmenorasite. Jos kuitenkin kyseessä on vakuutusyritys, joka pääasiallisesti vakuuttaa ainoastaan luotto-, myrsky-, raesade- tai hallariskejä, on seitsemää viimeistä tilikautta pidettävä keskimääräisen korvausmenorasitteen vertailujaksona. 2. Jollei 17 artiklan säännöksistä muuta johdu, vaaditun vähimmäis- solvenssimarginaalin määrä on yhtä suuri kuin suurempi kahdesta 3 ja 4 kohdassa tarkoitetusta tuloksesta. 3. Vakuutusmaksuperusteinen tulos lasketaan käyttämällä vakuutusmaksutulon bruttomäärää tai saatujen vakuutusmaksutuottojen bruttomäärää sen mukaan kumpi on korkeampi. Liitteessä olevassa A alakohdassa lueteltujen vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 vakuutusmaksuja korotetaan 50 prosenttia. Ensivakuutusliikkeen vakuutusmaksut (mukaan lukien vakuutusmaksuihin liittyvät liitännäismaksut), jotka ovat erääntyneet viimeksi kuluneena tilikautena, lasketaan yhteen. Näin saatuun summaan lisätään tulevan jälleenvakuutuksen vakuutusmaksut viimeksi kuluneen tilikauden aikana. Tästä summasta vähennetään viimeksi kuluneen tilikauden aikana erääntyneiden, mutta saamatta jääneiden vakuutusmaksujen kokonaismäärä sekä niiden verojen ja veronluonteisten maksujen kokonaismäärä, jotka koskevat tähän summaan sisältyviä vakuutusmaksuja. Näin saatu määrä jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää enintään 50 miljoonaa euroa ja toinen ylimenevän osan; ensimmäisestä otetaan 18 prosenttia ja jälkimmäisestä 16 prosenttia ja lasketaan ne yhteen. Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan vertaamalla yrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden omalle vastuulle jäävien korvausmenojen summaa, josta on vähennetty jälleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvausmenojen bruttomäärään; tämä suhdeluku ei kuitenkaan koskaan saa olla pienempi kuin 50 prosenttia. Toimivaltaisten viranomaisten luvalla voidaan käyttää tilastollisia menetelmiä vakuutusmaksujen jakamiseksi vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 osalta. 4. Korvausperusteinen tulos lasketaan seuraavalla tavalla ja liitteessä olevassa A alakohdassa lueteltujen vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 osalta korvauksia, korvausvastuuta ja takaisin saatuja korvauksia korotetaan 50 prosenttia. Edellä 1 kohdassa määritettyinä ajanjaksoina maksetut ensivakuutuksen korvaukset (vähentämättä niistä jälleenvakuuttajien ja edelleenvakuuttajien osuutta) lasketaan yhteen. Tähän summaan lisätään samoina ajanjaksoina tulevasta jälleenvakuutuksesta ja edelleenvakuutuksesta maksetut korvaukset. Tähän summaan lisätään ensivakuutuksen ja tulevan jälleenvakuutuksen korvausvastuu viimeksi kuluneen tilikauden lopussa. Tästä summasta vähennetään 1 kohdassa mainittuja ajanjaksoja koskevat takaisin saadut korvaukset. Näin jäljelle jääneestä määrästä vähennetään ensivakuutuksen ja tulevan jälleenvakuutuksen korvausvastuu toiseksi viimeistä tilikautta edeltävän tilikauden alussa. Jos 1 kohdassa vahvistettu viiteajanjakso on seitsemän tilikautta, vähennetään korvausvastuu kuudenneksi viimeistä tilikautta edeltävän tilikauden alussa. Yksi kolmasosa tai yksi seitsemäsosa näin saadusta kokonaismäärästä (1 kohdassa määritellyn viiteajanjakson mukaisesti) jaetaan kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittää enintään 35 miljoonaa euroa ja toinen yli menevän osan; ensimmäisestä otetaan 26 prosenttia ja jälkimmäisestä 23 prosenttia ja lasketaan ne yhteen. Näin laskettu summa kerrotaan suhdeluvulla, joka saadaan vertaamalla yrityksen kolmen viimeksi kuluneen tilikauden omalle vastuulle jäävien korvausmenojen summaa, josta on vähennetty jälleenvakuutuksesta saatavat korvaukset, korvausmenojen bruttomäärään; tämä suhdeluku ei kuitenkaan koskaan saa olla pienempi kuin 50 prosenttia. Toimivaltaisten viranomaisten luvalla voidaan käyttää tilastollisia menetelmiä vakuutusmaksujen, korvausvastuun ja takaisin saatujen korvausten jakamiseksi vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 osalta. Liitteessä olevassa A alakohdassa vakuutusluokan 18 osalta luetelluissa riskeissä korvausmenon, jota käytetään korvausperusteisen tuloksen laskemiseen, on sisällettävä ne kustannukset, jotka vakuutusyritykselle aiheutuu sen antamasta avusta. Nämä kustannukset on laskettava kotijäsenvaltion kansallisten säännösten mukaan. 5. Jos 2, 3 ja 4 kohdan mukaisesti laskettu vaadittu solvenssimarginaali on alhaisempi kuin edeltävän vuoden vaadittu solvenssimarginaali, vaaditun solvenssimarginaalin on oltava vähintään yhtä suuri kuin edeltävän vuoden vaadittu solvenssimarginaali kerrottuna viimeisen tilikauden lopussa lasketun korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrän ja viimeisen tilikauden alussa lasketun korvausvastuuta koskevan vastuuvelan määrän välisellä suhdeluvulla. 6. Molemmat 3 kohdan 6 alakohdassa ja 4 kohdan 7 alakohdassa tarkoitettuihin osiin sovellettavat osuudet alennetaan kolmasosaansa, kun kyseessä on sairausvakuutus, jota harjoitetaan samanlaisin vakuutusteknisin perustein kuin henkivakuutusta, jos a) suoritetut vakuutusmaksut lasketaan sairastuvuustaulukoiden perusteella vakuutusmatemaattisia menetelmiä käyttäen, b) eliniän pitenemisen varalta muodostetaan varaus tai liiketoimintaa harjoitetaan ryhmänä, c) riittävän suuren varmuuslisän muodostamiseksi peritään lisämaksua, d) vakuutusyritys voi irtisanoa sopimuksen viimeistään ennen kolmannen vakuutusvuoden päättymistä, e) sopimuksen perusteella on mahdollista korottaa vakuutusmaksuja tai alentaa korvaussuorituksia myös olemassa olevien sopimusten osalta." 4. Korvataan 17 artikla seuraavasti: "17 artikla 1. Yksi kolmasosa 16 a artiklassa määritellystä vaaditusta vähimmäis- solvenssimarginaalista muodostaa takuurahaston. Rahasto on muodostettava 16 artiklan 2 ja 3 kohdassa sekä 4 kohdan c alakohdassa luetelluista eristä. 2. Takuurahasto ei kuitenkaan saa olla vähemmän kuin 2 miljoonaa euroa. Jos yrityksen toiminta kattaa kaikki tai osan liitteessä olevassa A alakohdassa lueteltuihin vakuutusluokkiin 10-15 sisältyvistä riskeistä, takuurahaston on oltava 3 miljoonaa euroa. Jäsenvaltio voi alentaa vähimmäistakuurahastovaatimustaan neljänneksellä, jos kyseessä on keskinäinen yhtiö tai yhdistys tai niitä vastaava yhteisö." 5. Lisätään 17 a artikla seuraavasti: "17 a artikla 1. Tämän direktiivin 16 a artiklan 3 ja 4 kohdassa ja 17 artiklan 2 kohdassa vahvistetut euromääräiset arvot tarkistetaan vuosittain [alkaen 18 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulosta], jotta voidaan ottaa huomioon muutokset Eurostatin julkaisemassa kaikki jäsenvaltiot kattavassa Euroopan kuluttajahintaindeksissä. Perusarvoa korotetaan Euroopan kuluttajahintaindeksissä [tämän direktiivin voimaantulon] ja tarkistuspäivän välisenä aikana tapahtuneen prosentuaalisen muutoksen verran ja arvo pyöristetään ylöspäin täyteen 100 000 euroon. Jos muutos on vähemmän kuin 5 prosenttia, arvoja ei mukauteta. 2. Komissio ilmoittaa vuosittain Euroopan parlamentille ja vakuutuskomitealle tarkistuksesta ja mukautetut arvot." 6. Korvataan 20 artiklan 2 kohdassa ilmaisu "16 artiklan 3 kohdan" ilmaisulla "16 a artiklan". 7. Lisätään 20 a artikla seuraavasti: "20 a artikla 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet vaatia taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelman laatimista vahinko- ja henkivakuutusyrityksiltä, jos ne katsovat vakuutuksenottajien oikeuksien olevan vaarannettuja. Tervehdyttämissuunnitelma voi sisältää seuraavat tiedot ja perustelut kolmelta seuraavalta tilikaudelta: a) arviot hallintokustannuksista, erityisesti juoksevista yleiskuluista ja palkkioista; b) suunnitelma, jossa on yksityiskohtaiset arviot tuloista ja menoista ensivakuutusliiketoimista ja tulevista jälleenvakuutuksista ja menevistä jälleenvakuutuksista, c) maksuvalmiusennuste, d) arviot vastuuvelan ja vaaditun solvenssimarginaalin kattamiseen tarkoitetuista varoista, e) jälleenvakuutuspolitiikka kokonaisuudessaan. 2. Jos vakuutuksenottajien oikeudet on vaarannettu, jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet velvoittaa vakuutusyritykset korkeampaan vaadittuun solvenssimarginaaliin kuin kansallisessa lainsäädännössä edellytetään, sen varmistamiseksi, että vakuutusyritys pystyy täyttämään solvenssimarginaalivaatimukset lähi- tulevaisuudessa. Vaaditun solvenssimarginaalin korotetun tason on perustuttava 1 kohdassa tarkoitettuun taloudellisen aseman tervehdyttämis- suunnitelmaan. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet alentaa kaikkien käytettävissä olevaan solvenssimarginaaliin hyväksyttävien erien arvoa erityisesti, jos näiden erien markkina-arvossa on tapahtunut merkittäviä muutoksia viimeisen tilikauden päättymisen jälkeen. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet vähentää 16 a artiklan mukaisesti määritettyä solvenssimarginaalin alennusta, jos a) jälleenvakuutusohjelmat tai niiden laatu ovat muuttuneet merkittävästi viimeksi kuluneesta tilikaudesta, b) jälleenvakuutusohjelmaan liittyvää riskinsiirtoa ei tapahdu tai se on vähäistä." 2 artikla Siirtymäkausi 1. Jäsenvaltiot voivat sallia vakuutusyrityksille, jotka tämän direktiivin tullessa voimaan harjoittavat vakuutustoimintaa niiden alueilla yhdessä tai useammassa direktiivin 73/239/ETY liitteessä tarkoitetussa vakuutusluokassa, viiden vuoden määräajan tämän direktiivin voimaantulopäivästä alkaen toimintansa mukauttamiseksi tämän direktiivin 1 artiklassa säädettyihin vaatimuksiin. 2. Jäsenvaltiot saavat lisäksi myöntää kaikille 1 kohdassa tarkoitetuille yrityksille, jotka viisivuotiskauden päättyessä eivät vielä ole kokonaan muodostaneet vaadittua solvenssimarginaaliaan, enintään kahden vuoden lisäajan edellyttäen, että nämä yritykset ovat direktiivin 73/239/ETY 20 artiklan mukaisesti esittäneet valvontaviranomaisen hyväksyttäväksi toimenpiteet, jotka ne aikovat toteuttaa kyseisessä tarkoituksessa. 3 artikla Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 1. Jäsenvaltioiden on annettava viimeistään [18 kuukauden kuluttua tämän direktiivin voimaantulosta] tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että 1 kohdassa tarkoitettuja säännöksiä sovelletaan ensiksi 1 päivänä tammikuuta [1 kohdassa tarkoitettua päivämäärää seuraavana vuonna] tai kyseisenä kalenterivuotena alkavien tilikausien tilinpäätösten valvontaan. 3. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 4. Komission on toimitettava viimeistään [kolme vuotta 2 kohdassa tarkoitetun päivämäärän jälkeen] vakuutuskomitealle kertomus tämän direktiivin soveltamisesta ja tarvittaessa myöhemmän yhdenmukaistamisen tarpeesta. 4 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 5 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta Puhemies Puheenjohtaja RAHOITUSSELVITYS 1-9. Eivät koske tätä direktiiviä, koska komissio ei tarjoa rahoitusta 10. Hallintomenot (yleisen talousarvion pääluokan III kohta A) 10.1 Vaikutus toimien määrään Lisätoimia ei tarvita. Tähän direktiiviin liittyvät hallintomenot voidaan kattaa komission nykyisin resurssein. Ainoat tarvittavat lisäresurssit ovat henkilöresurssit, joita edellytetään vähimmäistakuurahaston sekä vakuutusmaksuja ja korvauksia koskevien raja-arvojen ajantasaistamiseen vuosittain inflaation mukaan. Tämä voidaan myös hoitaa nykyisin resurssein. VAIKUTUSTEN ARVIOINTI EHDOTUKSEN VAIKUTUS YRITYSTOIMINTAAN JA ERITYISESTI PIENIIN JA KESKISUURIIN YRITYKSIIN (PK-YRITYKSET) Ehdotuksen nimi Vahinkovakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimusten muuttamista koskeva direktiivi. Asiakirjan viitenumero Ehdotus 1. Miksi yhteisön lainsäädäntö on tarpeen tällä alalla ja mitkä ovat sen päätavoitteet, kun otetaan huomioon toissijaisuusperiaate- Tärkeä osa jokaista vakuutettujen ja muiden vakuutuksenottajien suojaamiseksi tarkoitettua toiminnan vakauden valvontajärjestelmää on vaatimus siitä, että vakuutusyritys muodostaa solvenssimarginaalin, joka toimii pääomapuskurina epäsuotuisissa liiketoimintaolosuhteissa. Yhteen toimilupaan, kotijäsenvaltion suorittamaan valvontaan ja kansallisten vakauden valvontajärjestelmien vastavuoroiseen tunnustamiseen perustuvilla vakuutusalan sisämarkkinoilla on tarpeen vahvistaa yhteinen vähimmäissolvenssimarginaalivaatimus. Ehdotuksessa esitetään parannuksia nykyisiin solvenssimarginaalisääntöihin vakuutuksenottajien suojan vahvistamiseksi. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti ehdotusta ei sovelleta keskinäisiin yhtiöihin ja yhdistyksiin, joiden vakuutusmaksutulo on alle 5 miljoonaa euroa. Vaikutus yritystoimintaan 2. Mitä yrityksiä ehdotus koskee- - Yritystoiminnan alat Vahinkovakuutusyritykset. - Yritysten koko (pienten ja keskisuurten yritysten osuus) Kaikki osakeyhtiömuotoiset tai keskinäiset vakuutusyhtiöt ja yhdistykset, joiden vakuutusmaksutulo on yli 5 miljoonaa euroa. Tämä alaraja on huomattavasti korkeampi kuin nykyinen 1 miljoonan euron vähimmäistaso. Monet pienistä keskinäisistä yhtiöistä tai yhdistyksistä eivät enää täytä myöskään uutta korkeampaa vähimmäistakuurahastovaatimusta. Nykyinen vähimmäistakuurahastovaatimus on pysynyt pitkälti muuttumattomana vuosista 1973 ja 1979. Komissio on toteuttanut yhdessä kansallisten valvontaviranomaisten kanssa kattavia simulaatioita eri ehdotusten, kuten vähimmäistakuurahastovaatimusten korotusten vaikutuksista. Vakuutusyritysten määrä ja niiden saama vakuutusmaksutulo jakautuu varsin epätasaisesti. Tämä pitää paikkansa etenkin vahinkovakuutusalalla, jolla on paljon pienikokoisia ja pelkästään alueellisella tai kansallisella tasolla toimivia keskinäisiä yhtiöitä tai yhdistyksiä. Vakuutuksenantajat, joiden vakuutusmaksutulo on alle 2 miljoonaa euroa, muodostavat noin 27 prosenttia yrityksistä, mutta niiden vakuutussopimukset käsittävät vain 0,15 prosenttia koko vahinkovakuutussektorista. Vakuutuksenantajat, joiden vakuutusmaksutulo on 2-20 miljoonaa euroa, muodostavat noin 31 prosenttia yrityksistä, mutta niiden osuus on vain noin 6,4 prosenttia kaikista vahinkovakuutussopimuksista. Komissio on tarkastellut ehdotusten vaikutusta pk-yrityksiin, joiden vakuutusmaksutulo on alle 40 miljoonaa euroa. Kokonaismäärältään vaaditun solvenssimarginaalin korotus olisi noin 1,65 miljardia euroa (nimellisarvoisena), mikä vastaa noin 50 prosentin korotusta nykyvaatimukseen verrattuna. Jatkossa 83 prosenttia prosenttia pk-yrityksistä ei enää pysty täyttämään uutta solvenssi- marginaalivaatimusta. Monet näistä yrityksistä eivät täytä vakuutusmaksutulolle asetettua uutta 5 miljoonan euron vähimmäistasoa. Nämä yritykset eivät enää saisi koko EU:n laajuista toimilupaa, mutta voisivat jatkossa toimia kotimarkkinoillaan kansallisten viranomaisten valvonnassa. - Ovatko yritykset keskittyneet yhteisön tietylle maantieteelliselle alueelle- Pieniä vakuutusyrityksiä toimii kaikkialla EU:ssa. 3. Mitä yritysten on tehtävä noudattaakseen ehdotusta- Muodostettava riittävä solvenssimarginaali. Pk-yrityksille on käytännössä tärkeintä muodostaa riittävä vähimmäistakuurahasto eli - 3 miljoonaa euroa vakuutusluokkien 10-15 osalta, - 2 miljoonaa euroa kaikkien muiden vakuutusluokkien osalta. 4. Mitkä ovat ehdotuksen todennäköiset talousvaikutukset - työllisyyteen: melko neutraali - investointeihin ja uusien yritysten perustamiseen: melko neutraali. Koska ehdotuksessa korotetaan solvenssimarginaalivaatimusta, vakuutusyritysten lakisääteisen pääoman määrä nousee. Korkeampi vähimmäistakuurahastovaatimus voi näin ollen olla mahdollisena markkinoille pääsyn esteenä perustettaville yrityksille, jotka haluaisivat hyödyntää EU:n laajuista toimilupaa. Käytännössä vähimmäistakuurahasto tuskin osoittautuu esteeksi vakuutusyrityksille, jotka todella haluavat toimia rajatylittävällä tasolla. On erityisen tärkeää korostaa sitä, että pienet ja keskisuuret paikalliset tai alueelliset keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset, joiden vakuutusmaksutulo on alle 5 miljoonaa euroa, voivat edelleen toimia kansallisella tasolla kansallisten sääntöjen mukaisesti. - yritysten kilpailukykyyn- Ehdotuksessa vaaditaan korkeampaa lakisääteistä pääomaa. Tämä ei merkitse kustannuksia sikäli, että se edellyttää vuosittaisten menojen supistamista. Vakuutusyrityksiltä vaaditaan kuitenkin korkeampaa lakisääteistä pääomaa vakuutuksenottajien suojaamiseksi ja yritykset saavat näin lisää pääomatuloja. 5. Sisältyykö ehdotukseen toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityistarpeet (muihin ryhmiin verrattuna lievemmät tai erilaiset vaatimukset tms.)- Ehdotukset sisältävät joitakin toimenpiteitä pk-yritysten erityistarpeiden huomioon ottamiseksi. Direktiivin soveltamisalaan kuuluvat periaatteessa vain ne keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset, joiden vakuutusmaksutulo ylittää 5 miljoonaa euroa. Vaikka keskinäisen yhtiön tai yhdistyksen vakuutusmaksutulo olisi alle 5 miljoonaa euroa, se voi kuitenkin pyynnöstään kuulua direktiivin soveltamisalaan ja saada EU:n laajuisen toimiluvan, jos se täyttää solvenssimarginaalivaatimukset. Ehdotuksen tärkein näkökohta on vähimmäistakuurahastojen korottaminen. Kuten edellä mainittiin, tämä vaikuttaa moniin pieniin keskinäisiin vahinko- vakuutusyhtiöihin tai -yhdistyksiin. Ne voivat kuitenkin jatkaa toimintaansa paikallisella tai alueellisella tasolla kotimaansa viranomaisten valvonnassa, vaikka eivät kuulukaan direktiivin soveltamisalaan. Uudet säännöt eivät myöskään tule välittömästi voimaan, vaan ehdotuksessa vahvistetaan kattavat siirtymäjärjestelyt. Sääntöjen voimaantulosta laskettava siirtymäkausi on viisi vuotta. Lisäksi toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää kaksi lisävuotta. Ehdotus säilyttää jäsenvaltioiden mahdollisuuden sallia yhden neljäsosan alennus vähimmäistakuurahastovaatimukseen keskinäisten yhtiöiden tai yhdistysten osalta. Kansallisten viranomaisten luvalla pienet keskinäiset yhtiöt tai yhdistykset voivat myös hyödyntää ylimääräisiä jäsenmaksuja täyttämään enintään puolet solvenssimarginaalivaatimuksesta. Kuuleminen 6. Luettelo ehdotuksen valmistelussa kuulluista tahoista ja niiden esittämien kantojen pääpiirteet. Komissio on kuullut alan suurimpia järjestöjä Euroopassa koko tarkistusprosessin ajan. Järjestöt kannattavat kyllä ehdotuksen yleislinjoja, mutta katsovat, että tiettyjen erityistoimenpiteiden täytäntöönpanon laajuutta tai luonnetta olisi rajoitettava eräissä tapauksissa. Euroopan vakuutuskomitea kannattaa peruslähestymistapaa, mutta katsoo, että valvontaviranomaisten valtuudet ennaltaehkäisevien toimenpiteiden toteuttamiseen olisi määriteltävä tarkemmin, luokkakohtaisten korotusten pitäisi olla ehdotetun 50 prosentin sijaan vain 25 prosenttia ja vähimmäistakuurahaston sekä vakuutusmaksuja ja korvauksia koskevien raja-arvojen pitäisi olla hieman alhaisempia (kyseisten raja-arvojen korotuskertoimen pitäisi olla neljä eikä viisi). ACME (Association des assureurs coopératifs et mutualistes européens) on pitkälti samaa mieltä. Se kannattaa erityisesti sitä, että keskinäisille yhtiöille ja yhdistyksille vähimmäistakuurahastosta myönnettyä 25 prosentin alennusta jatketaan. Pieniä keskinäisiä yhtiöitä ja yhdistyksiä edustava AISAM (Association internationale des sociétés d'assurance mutuelle) vastusti ensin jyrkästi vähimmäistakuurahastovaatimuksen huomattavaa korottamista. AISAM voisi kuitenkin hyväksyä korkeamman vähimmäistakuurahastovaatimuksen "Euroopan tasolla", jos säädetään, että pienemmät keskinäiset yhtiöt ja yhdistykset voisivat jatkaa toimintaa alhaisemman vähimmäistakuurahaston turvin "kansallisella tasolla". Aktuaarien neuvoa-antava ryhmä (Groupe Consultatif of European Actuaries) kannattaa myös laajalti kokonaisuutta. Ryhmä auttoi tunnistamaan riskialttiimmat vahinkovakuutusluokat luokkakohtaisiin korotuksiin perustuvan lähestymistavan soveltamiseksi. Se on kuitenkin sitä mieltä, että toistaiseksi voisi olla parempi lykätä solvenssimarginaalivaatimuksen korottamista näiden luokkien osalta solvenssi II -prosessin yhteyteen.