[pic] | EUROOPAN KOMISSIO |

Bryssel 5.2.2010

KOM(2010)25 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE

Ehdotus sosiaalista suojelua ja sosiaalista osallisuutta koskevaksi vuoden 2010 yhteiseksi raportiksi

SEK(2010)98 SEK(2010)99

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE

Ehdotus sosiaalista suojelua ja sosiaalista osallisuutta koskevaksi vuoden 2010 yhteiseksi raportiksi

Keskeiset viestit

Päättäväiset julkiset toimenpiteet ja Euroopan sosiaaliturvajärjestelmiin erottamattomana osana kuuluvat automaattiset vakauttajat ovat rajoittaneet vuosikymmeniin pahimman taantuman sosiaalisia ja taloudellisia vaikutuksia. Kriisin inhimillisiä kustannuksia on kuitenkin vielä vaikea arvioida kokonaisuudessaan. Työmarkkinoihin ja erityisesti heikompiosaisiin väestönosiin kohdistuvaa vaikutusta ei voida vielä nähdä kaikilta osin. Yhteiskunnallisten kehityssuuntausten säännölliseen seurantaan investoiminen ja sosiaalialan tilastojen kohentaminen on olennaisen tärkeää, jotta voidaan suunnitella varhaisessa vaiheessa tehokkaita poliittisen tason vastatoimia ja arvioida niiden vaikutusta.

Kriisin myötä EU:n sisäiset huomattavat erot ovat käyneet selvästi ilmi. Näiden erojen laajuus, suuruusluokka ja vaikutukset vaihtelevat samoin kuin kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien valmiudet tarjota riittävää suojaa. Kaikilla jäsenvaltioilla ei ole käytössään varoja kasvavaan kysyntään vastaamiseksi, ja joidenkin turvaverkossa on suuria aukkoja. Näiden aukkojen pienentäminen on nyt ensisijaisen tärkeää.

Julkisten menojen kasvua on samalla pidettävä kurissa, mikä edellyttää toimien laadun parantamista ja joissakin tapauksissa selkeiden painopisteiden asettamista. Sosiaalinen osallisuus ja sosiaalinen suojelu on siis saatava tehokkaammaksi ja toimivammaksi pitäen mielessä kaikkien yhtäläiset osallistumismahdollisuudet sekä riittävyyttä ja kestävyyttä koskevat periaatteet.

Työttömyys voi pysytellä korkealla tasolla jonkin aikaa, mihin liittyy pitkäaikaisen syrjäytymisen riski. Työttömyyden torjunnan ja osallistavien työmarkkinoiden edistämisen olisi kuljettava käsi kädessä. Elpymisen alettua politiikalla on valmisteltava ihmisiä tarttumaan työtilaisuuksiin, edistettävä laadukkaiden työpaikkojen luomista ja vältettävä pitkäaikaista sosiaaliturvariippuvuutta. Aktiivisella osallistamisella voidaan sovittaa yhteen eri tavoitteet eli köyhyyden torjunta, työvoimaosuuden lisääminen ja sosiaalimenojen tehostaminen.

Nyt on kiinnitettävä jälleen huomiota köyhyyden ja syrjäytymisen vanhoihin ja uusiin muotoihin ikääntyvissä ja nopeasti muuttuvissa yhteiskunnissa, jotka ovat avautuneet globaalistumiselle ja väestövirroille. Köyhyyden ehkäiseminen ja torjunta erityisesti lasten kohdalla on olennaisen tärkeää valmisteltaessa Eurooppaa tulevaisuuden varalle ja pyrittäessä olemaan haaskaamatta inhimillisiä voimavaroja, olipa sitten kyse naisista tai miehistä.

Kriisi on pahentanut köyhyyttä useilta osin, esimerkiksi mitä tulee asuntomarkkinoilta syrjäytymiseen. Päättäjät ovat viime vuosikymmenen aikana kantaneet kasvavaa huolta kohtuuhintaisuudesta, kodittomuudesta sekä sosiaalisten erojen ja asuntomarkkinatilanteen kärjistymisestä ja asuntopulan uusista muodoista. Päättäjät eivät tällä alalla useinkaan pysty tukeutumaan riittäviin tieto- ja arviointijärjestelmiin. Asuntomarkkinoilta syrjäytymiseen ja kodittomuuteen pureutuvilla yhdennetyillä strategioilla on tärkeä rooli kriisin jälkeen toteutettavassa politiikassa, jotta voidaan rakentaa yhteiskuntia, joissa vallitsee yhteenkuuluvuudentunne ja jotka ovat ympäristön kannalta kestäviä.

Taloudellinen ahdinko murentaa fyysistä ja mielenterveyttä ja uhkaa syventää terveyteen liittyvää eriarvoisuutta. Kriisin vaikutus vaihtelee alun perin vallinneen terveystilanteen ja sen mukaan, millaiset valmiudet jäsenvaltioilla on vastata haasteisiin. Lisääntynyt kysyntä ja budjettiin kohdistuvat vaikeat paineet pakottavat yhdessä kiireesti tehostamaan terveydenhoitojärjestelmiä. Haasteena on tehostaa toimintaa ja varmistaa samalla, että kaikki pääsevät nauttimaan korkealuokkaisesta terveydenhoidosta.

Kriisi on toistaiseksi vaikuttanut varsin vähän eläkeläisiin, vaikkakin huolta aiheuttavat eläkkeiden leikkaukset joissakin maissa, joissa ikääntyneiden köyhyysaste on korkea. Kriisi ja pienemmät kasvunäkymät tulevat kuitenkin todennäköisesti vaikuttamaan kaikentyyppisiin eläkejärjestelmiin ja pahentamaan ikääntymisen aiheuttamaa haastetta. Eläkkeet riippuvat yhä enenevässä määrin koko elinikänä suoritetuista ansioihin liittyvistä maksuista, joten eläkkeiden riittävyys riippuu siitä, pystyvätkö työmarkkinat tarjoamaan mahdollisuuksia pidempiin ja kattavampiin työuriin.

Koska ollaan voimakkaasti siirtymässä rahastoiviin järjestelmiin, alkavat jotkin ikääntyvän yhteiskunnan tulevien eläkkeiden kustannuksista tuntua jo nyt. Lisäksi eläkejärjestelmät ovat tämän siirtymän vuoksi alttiimpia rahoitusmarkkinoille. Erot rahastoivien järjestelmien kyvyssä selviytyä kriisistä osoittavat, että suunnittelussa, sääntelyssä ja sijoitusstrategiassa ilmenevillä eroilla on merkitystä. On tärkeää saada säästäjien turvattu asema ja järjestelmän kohtuuhintaisuus sekä mahdolliset voitot ja tappiot tasapainoon keskenään.

Kriisi on tuonut esille sosiaalista suojelua ja sosiaalista osallisuutta koskevalla avoimella koordinointimenetelmällä (sosiaalialan avoimella koordinointimenetelmällä) toteutetusta politiikan koordinoinnista aiheutuvan lisäarvon ja tarjonnut lisäkimmoketta sen koko potentiaalin hyödyntämiseen. Kriisin sosiaalisen vaikutuksen yhteinen seuranta on korostanut keskinäisen oppimisen ja hyvien toimintatapojen vaihtamisen arvoa. Sen ansiosta asia on tiedostettu paremmin, ja yhteisistä haasteista on ollut helpompi selviytyä.

Kriisistä sekä Lissabonin strategian toteuttamisesta kymmenen vuoden aikana saatujen kokemusten perusteella on tarpeen edistää kestävää kasvua, luoda työpaikkoja ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta sekä järjestelmällisesti arvioida saavutettua sosiaalista hyötyä, kuten sukupuolten tasa-arvoa. Euroopan köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen torjunnan teemavuosi 2010 tarjoaa tervetulleen tilaisuuden uudistaa EU:n kymmenen vuotta sitten esittämä sitoumus pyrkiä ratkaisevasti vaikuttamaan köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen poistamiseen.

JOHDANTO

Vahvat julkiset toimenpiteet ja automaattiset vakauttajat auttoivat merkittävästi lieventämään kriisin sosiaalisia seurauksia. Kriisin koko vaikutus ihmisiin ei ole kuitenkaan vielä näkyvissä. Komissio ennustaa, että työttömyys voisi nousta yli 10 prosenttiin vuonna 2010, ja sosiaalimenojen osuuden BKT:stä ennustetaan puolestaan nousevan vuoden 2007 tasosta eli 27,5 prosentista 30,8 prosenttiin vuonna 2010.

Työttömiä on nyt 5 miljoonaa enemmän kuin kriisin alkaessa, joten monien kotitalouksien tulot ovat tippuneet ja ihmiset ovat altistuneet köyhyydelle ja ylivelkaantuneet. Jotkut ovat menettäneet kotinsa. Maahanmuuttajat, nuoret ja ikääntyneet työntekijät sekä määräaikaisilla sopimuksilla työskentelevät – erityisesti naiset – tunsivat kriisin vaikutukset jo varhain, mutta työttömyys koskettaa nyt myös muita, toistaiseksi varsin turvattuja ryhmiä. Työttömyys voi pysytellä korkealla tasolla jonkin aikaa, mihin liittyy pitkäaikaisen työttömyyden ja syrjäytymisen riski .

Kriisin luonne, suuruusluokka ja vaikutukset vaihtelevat EU:ssa. Työttömyys nousi 2,7 prosentista 3,9 prosenttiin yhdessä maassa ja 6,0 prosentista 20,9 prosenttiin eräässä toisessa maassa. Myös jäsenvaltioiden sosiaalinen tilanne kriisin alussa vaihteli suuresti. Vuonna 2008 köyhyysriski vaihteli 9 prosentista 26 prosenttiin. Sosiaaliturvan kattavuus ja sen tarjoama tuen taso vaihteli maittain ja sosiaaliryhmittäin. Nämä erot kuvastuvat myös julkisissa käsityksissä: vaikka suurin osa ihmisistä katsoi kesäkuussa 2009 kriisin lisänneen köyhyyttä, vaihteli niiden osuus, jotka tunsivat vaikutukset todella nahoissaan, 10 prosentista 69 prosenttiin.

Julkisten toimien laajuus ja painotukset vaihtelivat myöskin. Komission arvion mukaan harkinnanvaraisiin toimiin käytettyjen menojen osuus maiden BKT:stä vaihteli alle prosentista yli 3,5 prosenttiin. Komissio ennustaa, että sosiaalimenot kasvavat vuosina 2007–2010 alle yhdellä prosenttiyksiköllä kolmessa maassa ja vähintään kuudella prosenttiyksiköllä neljässä maassa.

Jäsenvaltiot käyttivät Euroopan sosiaalirahastoa lisätäkseen tukea työttömille, pitääkseen työntekijät mukana työelämässä ja auttaakseen muita heikommassa asemassa olevia, joiden pääsy työmarkkinoille kariutuu rakenteellisiin esteisiin. Jäsenvaltiot käyttivät hyväkseen Euroopan sosiaalirahaston (ESR) tarjoamaa joustonvaraa ja mukauttivat toimenpideohjelmiaan tekemällä niihin tarvittaessa muutoksia. Lisäksi ne hyödynsivät komission ehdottamia yksinkertaistuksia rahaston toiminnan tehostamiseksi. ESR:n ohjelmilla annetaan lisäksi rahoitustukea sosiaaliseen osallisuuteen tähtääville EU:n pitkän aikavälin tavoitteille, joilla edistetään elpymistä ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta.

Kriisin myötä on käynyt ilmeiseksi, että kansalaisia on tuettava merkittävien budjettirajoitteiden aikoina. Tässä korostuu EU:n strategia, jolla pyritään tehostamaan sosiaalista osallisuutta ja sosiaalista suojelua ja parantamaan niiden toimivuutta . Kaikkien yhtäläinen osallistuminen sekä riittävyys ja kestävyys pyritään varmistamaan, mikä on sosiaalialan avoimen koordinointimenetelmän pitkän aikavälin tavoite. Lyhyen aikavälin toimien olisi oltava niiden rakenneuudistusten mukaisia, joita tarvitaan sosiaalipolitiikan uudistamiseksi, taloudelle ja yhteiskunnalle koituvien pysyvien haittojen ehkäisemiseksi sekä ikääntymisen kaltaisiin pitkän aikavälin haasteisiin valmistautumiseksi.

TEHOKKAAT JA TOIMIVAT SOSIAALISEN OSALLISUUDEN POLITIIKAT KRIISIN AIKANA JA SEN JÄLKEEN

EU:n työttömyysaste on nyt 9,1 prosenttia ja saattaa nousta 10,3 prosenttiin vuonna 2010. Työttömyys on yli kaksi kertaa yleisempää nuorten työntekijöiden (20,7 prosenttia) ja maahanmuuttajien (19,1 prosenttia) keskuudessa. Ansioiden menetys vaikuttaa kaikkiin perheenjäseniin ja erityisesti lapsiin ja muihin huollettaviin . Nuoret kärsivät myös työllistymismahdollisuuksien puuttumisesta. Eläkejärjestelmien kehittyminen on auttanut vähentämään ikääntyneiden köyhyysriskiä monissa maissa. Kriisi uhkaa kuitenkin riittävien eläkkeiden toteuttamista maissa, joissa ikääntyneiden köyhyys on edelleen erittäin korkealla tasolla.

Kriisi vaikuttaa lisäksi todennäköisesti niihin työmarkkinoilta pahiten syrjäytyneisiin , jotka eivät joko kuulu työvoimaan tai ovat pitkäaikaistyöttömiä. Heikosti koulutetut työntekijät, vammaiset, mielenterveysongelmista kärsivät sekä varsinkin naispuoliset maahanmuuttajat saivat jo entuudestaan huonosti koulutusta ja muita työllistymisen mahdollistavia palveluita. Viime aikoina on ponnisteltu kaikkien työllistymisen edistämiseksi, mutta näitä ponnisteluja saattavat heikentää työpaikkojen puute sekä koulutukseen ja työvoimapalveluihin kohdistuva kasvava paine.

Kaikkien ihmisten kunnollisista elinoloista huolehtiminen on olennaisen tärkeää, jotta voidaan varmistaa ihmisarvoinen elämä ja edistää ihmisten työllistettävyyttä ja oppimisvalmiuksia. Useimmat eurooppalaiset voivat turvautua turvaverkkoihin , jotka ovat Euroopassa maailman tehokkaimpia . Niissäkin on kuitenkin aukkoja.

Työttömyysetuuksien vaikuttavuus vaihtelee suuresti etuuksien kattavuuden ja keston sekä niiden ehtojen ja korvausasteen mukaan. Työttömyysetuuksiin eivät ehkä ole oikeutettuja nuoret työntekijät, joille on kertynyt vähän maksukausia, ja jotkut itsenäiset ammatinharjoittajat. Osa-aikaisissa tai määräaikaisissa työsuhteissa työskentelevät saavat usein muita työntekijöitä pienempiä etuuksia.

Työntekoon kannustavien tekijöiden vahvistamiseen tähtäävillä uudistuksilla on tiukennettu kelpoisuuskriteereitä tai vähennetty tukioikeuksien tasoa tai kestoa. Näiden uudistusten ansiosta ja painottamalla enemmän aktivointitoimenpiteitä on vähennetty pitkäaikaistyöttömyyttä. Toimet eivät ole kuitenkaan aina vähentäneet pitkäaikaista sosiaalitukiriippuvuutta . Vaikka useat jäsenvaltiot ovat kriisin vastatoimena pidentäneet etuuksien kestoa ja löysänneet kelpoisuussääntöjä, paineet perustoimeentulojärjestelmiä kohtaan ovat alkaneet kasvaa kun yhä useampien työttömyysetuudet ovat päättymässä. Tämän vuoksi on ehdottomasti tarpeen valmistella kattavia strategioita kriisistä selviytymiseksi aktiivisen osallistamisen periaatteiden pohjalta.

Vähimmäistoimeentulosäännösten kattavuus ja riittävyys vaihtelee huomattavasti eri puolilla EU:ta. Sosiaaliavustus ei useimmissa maissa yksinään riitä nostamaan ihmisiä köyhyydestä, mutta yleensä se lieventää köyhyyden vaikutusta. Viime aikoina on sosiaaliavustuksen uudenaikaistamispyrkimyksissä keskitytty työnteon taloudellisiin kannustimiin, mutta koska vähimmäistulojen nostamiseksi ei ole olemassa selkeitä mekanismeja, seurauksena on ollut, että etuuksien riittävyys on usein heikentynyt ajan kuluessa. Etuuksien hakematta jättäminen vaikuttaa kaikissa maissa merkittävästi järjestelmien tehokkuuteen vaikkakin vaikutuksen laajuus vaihtelee. On olemassa useita syitä, miksi etuuksiin ei turvauduta, esimerkkeinä monimutkaiset säännöt, tiedon puute, harkinnanvarainen arviointi, hallinnolliset virheet ja leimautumisen pelko. Vähimmäistoimeentulojärjestelmien tehokkuuden ja toimivuuden lisäämisessä on siis parantamisen varaa.

Riittävä toimeentulotuki on olennaisen tärkeä hädän hetkellä, mutta julkisilla toimilla on myös autettava ihmisiä osallistumaan työmarkkinoille. Aktiivisiin työmarkkinatoimenpiteisiin, elinikäinen oppiminen mukaan luettuna , on viime vuosina käytetty enemmän rahaa, ja osallistuminen tällaisiin toimenpiteisiin on noussut. Vielä on kuitenkin tehtävää, jotta varmistetaan, että toimilla saavutetaan kaikki, myös heikosti koulutetut, nuoret ja ikääntyneet, yksinhuoltajat ja hoitovapailta palaavat, maahanmuuttajat sekä vammaiset. Kokemus on osoittanut, että ihmiset jäävät vielä pitkään elpymisen alettua työttömiksi tai työmarkkinoiden ulkopuolelle. Nykyaikaiset sosiaaliturvajärjestelmät ovat tärkeä väline, jolla estetään ihmisiä joutumasta pitkäaikaissairaille ja työkyvyttömille tarkoitettujen etuuksien tai varhaiseläkejärjestelyjen varaan.

Myös riittävät ja yksilölliset sosiaali- ja työvoimapalvelut ovat olennaisen tärkeitä, jotta voidaan päästä eroon niistä rakenteellisista esteistä, jotka haittaavat osallistumista työmarkkinoille ja yhteiskunnan toimintaan. Osallistumisen tiellä oleviin henkilökohtaisiin, perhesyihin liittyviin ja sosiaalisiin esteisiin on puututtava laadukkailla sosiaali- ja terveyspalveluilla.

KODITTOMUUS JA ASUNTOMARKKINOILTA SYRJÄYTYMINEN

Kunnollisten asuntojen puute on pitkään ollut ongelma useimmissa Euroopan maissa. Päättäjät ovat viime vuosikymmenen aikana kantaneet kasvavaa huolta asuntojen hintojen noususta, kodittomuudesta sekä sosiaalisten erojen ja asuntomarkkinatilanteen kärjistymisestä ja asuntopulan uusista muodoista. Kriisin ja työttömyyden kasvun myötä jotkin maat ovat ilmoittaneet asuntolainojen takaisinmaksun laiminlyönneistä ja takaisinotoista . Alhaiset tulot ja korkeat kustannukset ovat johtaneet myös häätöjen lisääntymiseen. Jäsenvaltiot ovat reagoineet toimilla, joilla on suojattu kiinnityksen haltijoita, vahvistettu toimeentulotukea ja parannettu sosiaalista ja julkisin varoin rahoitettua asuntotarjontaa. Joissakin tapauksissa on otettu käyttöön kohdennettuja toimia, esimerkkeinä kodittomien majoittaminen ja energiatehokkuussuunnitelmat.

Asumisen kustannukset ja laatu ovat olennaisen tärkeitä elintason ja hyvinvoinnin kannalta. Köyhyysriskissä elävistä 38 prosenttia käyttää yli 40 prosenttia käytettävissä olevista tuloistaan asumiseen, mikä on yli kaksi kertaa enemmän kuin koko väestö keskimäärin (19 prosenttia). Heidän asumisolonsa ovat lisäksi huonommat kuin muulla väestöllä – heistä 27 prosenttia asuu liian ahtaasti (EU:n keskiarvo on 15 prosenttia) ja 38 prosenttia kärsii ainakin yhdestä asuntopulaan liittyvästä ongelmasta (EU:n keskiarvo 22 prosenttia). Kadulla eläjiä ja asunnottomia koskevat tuoreet kansalliset tiedot eivät anna asiasta selvää kuvaa, mutta niiden mukaan tilanne on huonontunut useissa maissa. Jotta saataisiin kunnollinen arviointi tästä ongelmasta ja niiden ihmisten tilanteesta, joiden asuinolot ovat epävakaat ja riittämättömät, on EU:n tasolla luotava yhteisesti sovittu menetelmä.

Lähes kaikki jäsenvaltiot pitävät kodittomuutta ja asuntomarkkinoilta syrjäytymistä ongelmana ja ovat ottaneet käyttöön valtakunnallisia tai paikallisia strategioita , joilla autetaan lisäämään tietoisuutta, parantamaan politiikan koordinointia ja täytäntöönpanoa ja määrittämään resursseja. Asumisstrategioissa joudutaan kuitenkin vastaamaan useisiin eri haasteisiin. Vastuun jakaminen politiikasta ja sen toteuttaminen valtakunnallisten ja paikallisten viranomaisten, palveluiden tarjoajien ja kansalaisjärjestöjen kesken on usein monimutkainen kysymys. Onnistuneimmissa strategioissa on omaksuttu tehokas hallintotapa ja kaikkien asiaan liittyvien tahojen toimiva yhteistyö. Lisäksi tarvitaan perusteellisia tietoja ja kattavaa arviointia . Asumisen kustannuksista ja asuntojen puutteesta vastikään hyväksytyt EU:n indikaattorit ovat tärkeitä, mutta useissa jäsenvaltioissa ei edelleenkään ole saatavilla tarkkoja ja yhtenäisiä tietoja kodittomuudesta. Strategioita saadaan yleensä tehostettua tavoitteiden avulla – nämä voivat koskea kodittomuuden ehkäisemistä, sen keston lyhentämistä, vaikeimpaan kodittomuuteen puuttumista, kodittomille tarjottavien palvelujen laadun parantamista tai kohtuuhintaisten asuntojen tarjontaa.

Asuntomarkkinoilta syrjäytymisen syyt voivat olla rakenteellisia (työttömyys, köyhyys tai sopivien ja kohtuuhintaisten asuntojen puute), henkilökohtaisia (perheen hajoaminen, sairaus) tai institutionaalisia (hoidosta pääsy tai vankilasta vapautuminen) tai ne voivat liittyä syrjintään. Politiikkaa on lisäksi mukautettava kodittomuuden muuttuviin muotoihin ja uusiin riskiryhmiin, joita ovat esimerkiksi heikosti palkatuissa, huonoissa tai katkonaisissa työsuhteissa olevat, mukaan luettuina nuoret, maahanmuuttajat ja liikkuvassa työssä olevat työntekijät.

Asuntomarkkinoilta syrjäytymisen ja kodittomuuden torjunta edellyttävät näin ollen yhtenäistä politiikkaa , jossa yhdistetään rahallinen tuki yksilöille, tehokas sääntely ja laadukkaat sosiaalipalvelut – asumis-, työllisyys-, terveys- ja hyvinvointipalvelut mukaan luettuina. Enemmän huomiota on kiinnitettävä sosiaalipalvelujen laatustandardeihin ja niihin erityisiin ongelmiin, joita kodittomilla on näiden palvelujen saannissa.

Sosiaalinen ja julkisin varoin rahoitettu asuntotarjonta on asuntopolitiikan keskeinen osatekijä ja usein tärkein ratkaisu kodittomuuteen. Kysyntää on kuitenkin usein aivan liikaa. Useissa tapauksissa tämä johtuu siitä, että politiikassa on ryhdytty painottamaan enemmän yksityisessä omistuksessa olevia asuntoja. Asuntokannan laatu on edelleen haaste huolimatta ponnisteluista standardien parantamiseksi. EU:n rakennerahastoilla ja erityisesti EAKR:llä voisi olla tärkeä rooli lähentymisalueilla. Asuntomarkkinoilta syrjäytymiseen ja kodittomuuteen liittyviin ongelmiin voidaan puuttua vain asunto-ohjelmilla ja kaupunkialueiden elvyttämisohjelmilla, joilla edistetään kestäviä kuntia ja yhteiskuntaryhmien sekoittumista.

Asuntomarkkinoilta syrjäytymistä ja kodittomuutta käsittelevillä strategioilla on tärkeä rooli sosiaalisesti ja ympäristön kannalta kestävien talouksien rakentamisessa, ja niiden olisi oltava olennainen osa kriisin jälkeisiä strategioita.

TERVEYDENHOITOMENOJEN TEHOKKUUDEN JA TOIMIVUUDEN PARANTAMINEN VAIKEISSA OLOISSA JA BUDJETTIRAJOITTEIDEN VALLITESSA

Kriisin terveysvaikutuksista on edelleen vähänlaisesti tietoa, mutta kokemus on osoittanut, että laskukaudet lisäävät fyysiseen ja mielenterveyteen kohdistuvia riskejä ja että kielteiset vaikutukset voivat ilmetä ajan mittaan. Terveystilanteeseen vaikuttaa se, kuinka paljon ja kuinka pitkään taloudellinen ja yhteiskunnallinen tilanne heikentyy. Välillisiä vaikutuksia voi ilmetä, kun terveydenhoidon kasvaviin tarpeisiin on vaikea vastata budjettirajoitteiden vuoksi.

Turvattomuuden yhtäkkinen kasvu on stressitekijä, joka vaikuttaa koko väestöön. Epävarmuus työstä, rakenneuudistukset ja pitkäaikaistyöttömyys vaikuttavat merkittävästi mielenterveyteen, ovat kytköksissä itsemurhiin ja alkoholin ja huumeiden käyttöön, lisäävät sydän- ja verisuonitautien riskiä ja vaikuttavat kuolleisuuteen. Kotitalouden alhaiset tulot voivat lisäksi viivästyttää ja estää hoitoon turvautumista. Työvoimaosuutta on tämän vuoksi lisättävä terveysriskien estämiseksi.

Terveysvaikutukset ilmenevät EU:ssa eri tavalla aina sen mukaan, miten vaikea laskukausi on ja kuinka vahvoja terveyssektori ja sosiaaliturvapolitiikka ovat. Jotkin kriisin pahimmin koettelemista jäsenvaltioista ovat niitä, joissa suhteellinen terveystilanne on huonoin ja sosiaali- ja terveyspolitiikka heikoiten kehittynyttä. Poliittisen tason toimilla saatetaan suurentaa eroja. Joihinkin elvytyspaketteihin sisältyy terveydenhuollon lisämenoja, kun taas toisissa on jouduttu leikkaamaan terveysmenoja. Maissa, joiden yleinen terveystilanne on heikompi ja terveyteen liittyvä eriarvoisuus suurempaa, tasavertaisuus terveydenhoitopalvelujen saannissa ei toteudu yhtä hyvin ja terveydenhoitoon käytetään vähiten rahaa. Budjettipaineista riippumatta nämä maat eivät ehkä käytä tarpeeksi rahaa väestönsä terveyden turvaamiseen. Niiden on lisättävä ja tehostettava terveydenhoitomenojaan, mihin kuuluu myös edistämis- ja ehkäisytoiminnan laajentaminen.

Terveyteen liittyvä mittava ja paheneva eriarvoisuus jäsenvaltioiden sisällä osoittaa, että kaikki eivät ole hyötyneet tasavertaisesti talouden kehityksestä ja sen mukanaan tuomasta terveystilanteen parantumisesta. Vältettävissä oleva kuolleisuus ja sairastuvuus rasittavat yhteiskuntaa, vähentävät työllisyyttä, tuottavuutta ja kasvua sekä lisäävät terveysbudjetteihin kohdistuvaa painetta. Terveyserojen poistamiseksi on kiinnitettävä huomiota terveyden taustatekijöihin kaikessa politiikassa ja terveydenhoitopalvelujen tehokkaaseen tarjontaan ja tarkasteltava uudelleen painopisteitä. Jäsenvaltioiden välisten terveyserojen vähentäminen edellyttää, että terveysvaikutukset otetaan paremmin huomioon rakennerahastojen käytössä ja kaikessa EU:n politiikassa.

Tarpeiden kasvaessa ja budjettien tiukentuessa on entistä tärkeämpää parantaa tehokkuutta ja toimivuutta . Useimpien jäsenvaltioiden budjetit ovat paineen alaisena vielä vuosia, joten priorisointi ja tehokkuuden ja toimivuuden lisääminen ovat olennaisen tärkeitä. Terveysmenot ovat huomattavat. Keskimäärin niiden osuus on 9 prosenttia BKT:stä, mutta ne vaihtelevat 5 prosentista 11 prosenttiin. Menot korreloivat suurin piirtein henkeä kohti lasketun BKT:n kanssa mutta toteutuneisiin menoihin vaikuttavat monet tekijät. Keskeisiä rakenteellisia tekijöitä ovat uudet teknologiat, kasvavat odotukset, väestön ikääntyminen ja epäterveellisten elintapojen lisääntyminen.

Terveydenhoidon suunnittelu, organisointi ja toteutus vaikuttavat kiinteästi kustannus-hyötysuhteeseen , ja vaikka terveydenhoitoon käytetyt määrät olisivat yhtä suuret, voivat tulokset vaihdella. Tällä sektorilla on siis mahdollisuuksia tehostamiseen, mikä voi tapahtua myös terveyden sosiaalisia taustatekijöitä kehittämällä. Menoihin ja suhteellisiin hintoihin liittyvät järjestelmien erot herättävät rahoitus- ja toteutusrakenteisiin ja toiminnan painopisteisiin (esimerkiksi ennaltaehkäisy vai hoito) liittyviä kysymyksiä. Terveyssektori voi myös auttaa luomaan paljon työpaikkoja, millä on olennainen merkitys pyrittäessä palaamaan kestävään kasvuun ja työllisyyteen. Tämä sektori työllistää yhdessä pitkäaikaishoidon kanssa lähes 10 prosenttia työvoimasta, ja väestön ikääntyessä terveys- ja sosiaalipalvelujen kysyntä kasvaa.

RAHOITUS- JA TALOUSKRIISIN PITKÄAIKAISET VAIKUTUKSET ELÄKEJÄRJESTELMIIN

Eläkeläiset ovat selvinneet toistaiseksi varsin vähällä – heitä ovat suojanneet vakaat tulot ja matala inflaatio sekä vähimmäiseläkkeisiin viime vuosina tehdyt parannukset. Nyt tai lähitulevaisuudessa eläkkeelle jäävät selviävät todennäköisesti suuremmitta vaikutuksitta muutamia jäsenvaltioita lukuun ottamatta. Tämä johtuu siitä, että suurin osa eläkeläisten tuloista on peräisin julkisista jakojärjestelmistä , joihin lyhyen aikavälin jaksolliset vaihtelut eivät suuremmin vaikuta, vaikkakin niihin kohdistuu kasvava paine matalamman työllisyysasteen pienentäessä eläkemaksuja ja veropohjaa. Lisäksi niissä muutamissa maissa, joissa rahastoivista järjestelmistä peräisin olevalla eläketulolla on tärkeä rooli, maksetut eläkkeet koostuvat yleensä ennalta sovitun tasoisista etuuksista, jolloin sijoitusriskin kantaa järjestelmä eikä yksilö. Muutamissa maissa jo ennestään vaatimattomien etuuksien leikkaukset ovat ongelma, sillä ikääntyneiden köyhyysaste oli jo entuudestaan korkea.

Koska eläkejärjestelmät ja niiden taloudellinen tilanne ovat muuttumassa, kriisin pitkäaikaisilla vaikutuksilla voi – jos niihin ei puututa riittävästi – olla huomattavasti vakavampi vaikutus tuleviin eläkeläisiin .

Kriisi on osoittanut, kuinka herkkiä rahastoivat järjestelmät ovat rahoitusmarkkinoiden epävakaisuudelle. Kriisin myötä on ilmeistä, että päättäjien, säätelystä vastaavien ja valvovien tahojen on pyrittävä hallinnoimaan ihmisten eläkesäästöjä järkevämmin, jotta rahastoivista järjestelmistä voitaisiin saada hyöty tasapainoisella tavalla. Aiheutuneiden tappioiden suuri vaihteluväli ja vieläkin suuremmat erot iskujen vaimentamiseen liittyvissä valmiuksissa ovat osoittaneet selkeästi, että eläkerahastojen suunnittelussa ja sijoitusstrategioissa olevilla eroilla on merkitystä.

Vaikutukset ovat ilmenneet eri puolilla unionia eri tavoin, minkä seurauksena voidaan oppia merkittävästi siitä, miten rahastoivia järjestelmiä voidaan parantaa ja miten eläkesäästäjien osalta saadaan turvallisuus, kohtuuhintaisuus ja tuotto keskenään paremmin tasapainoon . Nyt on siis muutettava rahastoivia järjestelmiä ja saatava valmiiksi uusien pakollisten järjestelmien keskeneräiset osat (esimerkiksi turvallisemmat vakiovaihtoehdot, sijoittajan iän myötä pienenevä sijoitusriski sijoitussalkussa, maksujen ylärajat, annuiteettijärjestelyä koskevat säännöt sekä maksatusvaihe). Näiden muutosten avulla autetaan palauttamaan ihmisten luottamus rahastoiviin eläkejärjestelmiin. Kriisi on lisäksi osoittanut voimakkaasti sen, miten eläkerahastot on sisällytettävä rahoitusmarkkinoiden vakauttamistoimenpiteisiin. Sääntelyn parantamisella olisi näin myös eurooppalainen ulottuvuus.

Tärkeää on myös se, että ikääntymiseen liittyvä pitkän aikavälin haaste on tullut näkyvämmin esille. Rahoitus- ja talouskriisi on lisännyt painetta löytää tasapaino riittävyyden ja kestävyyden välillä – tämähän on ollut eläkeuudistusten tavoitteena vuosikymmenen ajan. Ikääntyvien työntekijöiden ja naisten työllisyysasteen nousu on nyt varmistettava huolimatta työttömyysasteen noususta. Elvytyspaketeilla on raivattu tietä talouskasvulle, mutta niillä on myös heikennetty suurella vaivalla aikaansaatuja julkistalouden parannuksia, joilla oli tarkoitus saada käyttöön lisävaroja ikääntymiseen vastaamiseksi. Nämä menetykset on nyt pyrittävä korvaamaan.

Rahoitus- ja työmarkkinoiden vaihtelut vaikuttavat todennäköisesti enemmän tuleviin eläkkeensaajiin. Vastaisuudessa tulevat olemaan huomattavasti merkittävämmässä asemassa rahastoivat järjestelmät ja erityisesti maksuperusteiset järjestelmät, joissa sijoitusriskin kantaa tavallisesti eläkesäästäjä. Jakojärjestelmistä saatavat eläkkeet perustuvat samaten yhä enemmän elinikäisiin ansioperusteisiin eläkemaksuihin, ja nykysuuntausten vallitessa ainoastaan ne, joilla on hyvin pitkä työura ja lähestulkoon katkeamaton maksuhistoria, saavat oikeuden täyteen (enimmäis)eläkkeeseen. Tämä suuntaus vaikuttaa erityisen voimakkaasti naisiin. Riittävyys ei riipu pelkästään siitä, kykenevätkö työntekijät vastaamaan myönteisesti eläkejärjestelmiin sisältyviin uusiin työnteon kannustimiin. Siihen vaikuttaa myös työmarkkinoiden kyky tarjota riittäviä mahdollisuuksia pidempiin ja yhtenäisempiin työuriin .

Useimpien jäsenvaltioiden käyttöön ottamat uudistustoimenpiteet, joilla on tarkoitus varmistaa kestävämmät eläkejärjestelmät, ovat erittäin merkittävä askel, mutta näitä toimenpiteitä on laajennettava riittävien eläke-etuuksien varmistamiseksi. Tätä varten ihmisten on työskenneltävä enemmän ja pidempään. Eläkeuudistusten lisäksi tarvitaan toimenpiteitä työmarkkinakehityksen edistämiseksi ja eläketulon hankkimiseksi eri lähteistä.

Sosiaalisen suojelun komitea aikoo yhteistyössä talouspoliittisen komitean kanssa arvioida eläkeuudistuksissa viime vuosikymmenen aikana tapahtuneita edistysaskeleita uudelleen kriisistä johtuvien takaiskujen taustaa vasten ja ottaen huomioon ne lisähaasteet, joita riittävien ja kestävien eläkkeiden turvaamiseen liittyy hitaamman kasvun ja nopeutuneen ikääntymisen vuoksi.

HALLINTO

Komissio ja sosiaalisen suojelun komitea ovat kriisin alkamisesta lähtien yhdessä seuranneet kriisin sosiaalisia vaikutuksia . Seurannassa on korostettu uusia kehittymässä olevia sosiaalisia ongelmia ja uusia poliittisen tason toimenpiteitä. Arviointi esitettiin neuvostolle, ja siihen kuului perusteellinen tarkastelu erityisistä sosiaalipolitiikan haasteista , kuten vähimmäistoimeentulojärjestelmistä ja rahastoivista eläkejärjestelmistä. Se on tarjonnut uusia mahdollisuuksia keskinäiseen oppimiseen ja hyvien toimintatapojen vaihtoon ja parantanut yhteisten haasteiden ymmärtämistä ja tuntemusta.

Koska monet jäsenvaltiot ovat joutuneet reagoimaan kriisiin nopeasti, ne ovat vahvistaneet valmiuksiaan havaita sosiaalisia ongelmia ja tehostaneet sosiaalisten ja institutionaalisten toimijoiden välistä yhteistyötä. Ne ovat laajentaneet tietopohjaansa kriisin sosiaalisista vaikutuksista käyttäen hyväkseen hallinnollisia tietoja tai erityisiä seurantavälineitä, kuten uusia tutkimuksia. Toimiin on ryhdytty EU:n sosiaalialalla tekemien tutkimusten saamiseksi paremmin ajan tasalle.

Maat, joissa on vakiintuneet hallintojärjestelyt ja -käytänteet , ovat hyötyneet sidosryhmien osallistumisesta ja aktivoitumisesta. Työmarkkinaosapuolilla on usein ollut keskeinen rooli sellaisten lyhytaikaisten työmarkkinatoimien suunnittelussa ja toteutuksessa, joilla on pidetty ihmisiä työssä. Paikallisviranomaisten ja kansalaisjärjestöjen eri puolilla Eurooppaa on täytynyt vastata sosiaalietuuksien ja -palvelujen kasvavaan kysyntään samalla, kun niiden omat tulot ovat usein vähentyneet. Näiden toimijoiden välinen yhteistyö ja koordinointi on ollut arvokasta.

Sosiaalisen suojelun komitea antoi syyskuussa 2009 raportin ”Growth, Jobs and Social Progress”, josta ilmenee, että kasvusta saatava hyöty ei ole viime vuosikymmenen aikana jakautunut tasaisesti ja että köyhyys ja sosiaalinen syrjäytyminen ovat edelleen merkittävä ongelma useimmissa EU-maissa vaikkakin maiden välillä on huomattavia eroja. Nyt on järjestelmällisesti arvioitava saavutettua sosiaalista hyötyä, kuten sukupuolten tasa-arvossa edistymistä. Tämän vuoksi on olennaisen tärkeää vahvistaa sosiaalialan avointa koordinointimenetelmää ja lisätä sen tehokkuutta ja näkyvyyttä.

Euroopan köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen torjunnan teemavuosi 2010 auttaa vauhdittamaan ponnisteluja lisäämällä tietoisuutta, vahvistamalla kumppanuuksia ja tavoittamalla uusia toimijoita. EU:n olisi sen myötä asetuttava koko painollaan kymmenen vuotta sitten esittämänsä sitoumuksen taakse ja pyrittävä ratkaisevasti vaikuttamaan köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen poistamiseen.