Lintudirektiivillä suojellaan kaikkia luonnonvaraisia lintulajeja, joiden luontaisena elinympäristönä on jäsenvaltioiden Eurooppaan kuuluva alue (yli 460 lajia). Sen liitteessä I luetellaan 197 (ala-)lajia, jotka edellyttävät erityisiä luontotyyppien suojelutoimenpiteitä, kuten erityisten suojelualueiden nimeäminen. Liitteessä II luetellaan 86 (ala-)lajia, joiden metsästäminen on sallittua kansallisen lainsäädännön mukaisesti.

Jotta komissio voisi mitata edistymistä luontodirektiivien tavoitteiden saavuttamisessa, jäsenvaltioiden on laadittava sille kertomus joka kuudes vuosi lintudirektiivin 12 artiklan ja luontotyyppidirektiivin 17 artiklan mukaisesti, erityisesti suojelemiensa luontotyyppien ja lajien suojelutasosta ja kehityssuunnista. Tämä yhdistelmäkertomus, joka on EU:n suojelutasoa koskeva kolmas direktiivien mukainen arviointi, perustuu suurimpaan ja laajamittaisimpaan Euroopan luonnon tilaa koskevaan tiedonkeruu- ja raportointitoimeen. Siinä dokumentoidaan 28 jäsenvaltion raportoimien luontotyyppien ja lajien tila ja kehityssuunnat vuosina 2013–2018 ja esitetään ajan tasalla oleva yleiskatsaus EU:n luonnon terveydentilaan. Siinä arvioidaan ajan mittaan tapahtuvia muutoksia, keskeisiä paineita ja Natura 2000 -verkoston vaikutusta suojeltujen lajien ja luontotyyppien suojeluun. Analyysi perustuu Euroopan ympäristökeskuksen yksityiskohtaiseen tekniseen arviointiin.

EU:n lintudirektiivi ja luontotyyppidirektiivi, jäljempänä ’luontodirektiivit’, jotka ovat suojelualueiden Natura 2000 -verkoston perusta, muodostavat EU:n biologista monimuotoisuutta koskevan politiikan kulmakiven. Niillä pyritään varmistamaan EU:n tärkeinä pitämien lajien ja luontotyyppien suojelu, suojelemaan kaikkia luonnonvaraisia lintuja (yli 460 lajia), edustavia ja uhanalaisia luontotyyppejä (233 tyyppiä merien meriheinäkasvustoista alppiniittyihin) ja lähes 1 400:aa muuta lajia pienistä kasveista nisäkkäisiin, mukaan lukien monet luonnonvaraiset lajit, joilla on symboliarvoa. Jäsenvaltioiden on luontodirektiivien mukaisesti säilytettävä näiden lajien ja luontotyyppien suotuisa suojelutaso tai palautettava se ennalleen.

·niiden liitteen I lajien, joiden tila on turvattu, osuus väheni 8 prosenttiyksikköä (48 prosentista 40 prosenttiin) vuodesta 2015, kun taas niiden lajien, joiden tila on riittämätön tai huono, osuus nousi 6 prosenttiyksikköä (38 prosentista 44 prosenttiin). Tämä viittaa siihen, että useiden liitteen I lajien tila on heikentynyt huolimatta direktiivissä edellytetyistä luontotyyppien suojelua koskevista erityistoimista. On erityisen huolestuttavaa, että 16 prosenttia liitteen I lajeista on lajeja, joiden tila on edelleen ”ei tiedossa”, ja tämä korostaa tarvetta parantaa näiden lajien seurantajärjestelmiä jäsenvaltioissa

·lyhyen aikavälin tilanne on talvehtivien lintujen 91 kannan kehityssuuntien osalta samanlainen kuin vuonna 2015 (45 prosenttia kasvussa, 29 prosenttia laskussa); 54 prosenttia pitkän aikavälin kehityssuunnista on nousussa ja 13 prosenttia laskussa (ensin mainittujen osuus on siten vähentynyt 9 prosenttiyksikköä ja jälkimmäisten pysynyt lähes samana).

·pesimistä koskevat lyhyen aikavälin kehityssuunnat osoittavat, että lajeja, joiden kannat ovat kasvaneet vuoteen 2015 verrattuna, on 5 prosenttia vähemmän ja että lajeja, joiden kehityssuunta on vakaa tai vaihteleva, on 7 prosenttia enemmän ”ei tiedossa” -arvioiden määrä väheni 2 prosenttia;

EU:n tason arvioinnin mukaan kannan tila on hyvä 47 prosentilla kaikista lintulajeista, mikä on 5 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 2015, jolloin vastaava määrä oli 52 prosenttiyksikköä. Sellaisten lajien, joiden tila on riittämätön tai huono, osuus on kasvanut 32 prosentista 39 prosenttiin, ja 14 prosentin tila on yhä ”ei tiedossa” (verrattuna 16 prosenttiin vuonna 2015) luotettavien tietojen puutteen vuoksi.

Luontotyyppidirektiivin liitteissä II, IV ja V on luettelo 1 389:stä EU:n tärkeänä pitämästä lajista. Liitteissä katetaan hyvin pieni osuus lajeista joidenkin suurien taksonomisten ryhmien kohdalla, kuten nilviäiset, niveljalkaiset ja putkilokasvit. Parhaiten edustettuina olevat ryhmät ovat selkärankaiset: listattuina on 85 prosenttia sammakkoeläimistä, 70 prosenttia matelijoista, 64 prosenttia nisäkkäistä ja 39 prosenttia makean veden kalalajeista. Moniin luettelemattomiin lajeihin, joihin kuuluvat myös useat yleisemmät lajit, sovelletaan direktiivin mukaisia toimenpiteitä, kuten liitteen I luontotyyppien suojelu.

Arviointien mukaan tila on riittämätön tai huono 81 prosentissa luetelluista luontotyypeistä EU:n tasolla. Vain 9 prosenttia niistä osoittaa kohentumisen merkkejä, kun taas 36 prosentin tila heikentyy edelleen. Laskeva kehityssuunta on havaittavissa vähintään 25 prosentissa kaikista arvioinneista kaikkien luontotyyppien osalta kallioisia luontotyyppejä lukuun ottamatta (15 prosenttia). Kohosoiden, lettojen ja nevojen sekä niittyjen ja dyynien luontotyyppeihin liittyy eniten laskevia kehityssuuntia (yli 50 prosenttia kunkin ryhmän osalta). Niittyjen luontotyyppien kohdalla pääasiassa heinäniittyjen, Molinia-niittyjen ja monentyyppisten puoliluontaisten kuivien niittyjen suojelutason kehityssuunta on laskenut, mikä kuvastaa niiden riippuvuutta laajaperäisestä maanviljelystä, jonka harjoittaminen vähenee yhä kaikkialla EU:ssa. Metsäluontotyyppeihin liittyy arvioinneissa eniten kohentumista osoittavia kehityssuuntia (13 prosenttia).

Yhdeksästä raportoidusta luontotyypistä rannikon luontotyyppien (joihin sisältyvät merelliset luontotyypit) osuus on pienin arvioinneista, joiden mukaan tila on hyvä. Dyynien, kohosoiden, lettojen ja nevojen tila arvioidaan useimmiten huonoksi (yli 50 prosenttia). Niityt, joihin kuuluu joitakin hyvin runsaslajisia luontotyyppejä, kuuluvat myös niihin, joille on annettu eniten ”huono tila” ‑arviointeja (49 prosenttia). Aktiivista hoitoa edellyttävät niityt ovat erityisen huonossa kunnossa.

Luontotyyppien suojelutaso ei parantunut raportointijaksolla. Vain 15 prosenttia luontotyyppien arvioinneista osoittaa hyvää suojelutasoa, kun osuus oli 16 prosenttia vuonna 2015. Valtaosassa arvioinneista todetaan tilan olevan epäsuotuisa (45 prosentissa tila on riittämätön ja 36 prosentissa huono, verrattuna 47 prosenttiin ja 30 prosenttiin vuonna 2015). Vaikka riittämätöntä tilaa koskevien arviointien taso on vähentynyt 2 prosenttiyksikköä ja huonoa tilaa koskevien arviointien taso on noussut 6 prosenttiyksikköä, suurin osa muutoksista ei kuvasta paikan päällä tapahtunutta heikentymistä vaan arviointimenetelmien kohentumista EU:n tai jäsenvaltioiden tasolla.

Luontotyyppidirektiivin liitteessä I luetelluista 233 luontotyypistä 224 on maa-alueita ja 9 puhtaasti merialueita. Ensin mainittujen luontotyyppien raportoidun pinta-alan osuus EU28:n maa-alueesta on lähes kolmannes eli 1,3 miljoonaa km2. Jälkimmäisten luontotyyppien alue kattaa 0,4 miljoonaa km2 EU:n vesialueista.

·niiden liitteen II lajien (joiden metsästäminen on sallittu), joiden tila on hyvä, osuus oli 9 prosenttiyksikköä alhaisempi (55 prosentista 46 prosenttiin) kuin vuonna 2015, kun taas niiden lajien, joiden tila on riittämätön tai huono, osuus nousi 9 prosenttiyksikköä (39 prosentista 48 prosenttiin), ja

Vuoden 2020 tavoitetta, joka koskee suotuisan tai kohentuneen arvioinnin saavuttamista 34 prosentissa luontotyyppiarvioinneista, ei ole saavutettu (vajausta 12 prosenttiyksikköä). Sellaisten muiden lajien kuin lintujen osuus, joiden tilan arvioidaan olevan suotuisa tai kohentunut, saavutti kuitenkin melkein vuoden 2020 alatavoitteen eli 35 prosenttia (vajausta 2 prosenttiyksikköä). Lintukantoihin liittyvistä kehityssuunnista saa sekavan vaikutelman, koska turvattujen ja kohentuneiden lajien määrä on kasvanut vuosina 2010–2015 lukuun ottamatta jonkinasteista heikentymistä (-3 prosenttiyksikköä) vuosina 2015–2020, minkä seurauksena 78 prosentin tavoitteesta on jääty yli 20 prosenttiyksikköä. Sen vuoksi vuoteen 2020 ulottuvan biodiversiteettistrategian tavoitetta 1 ei saavutettu.

Vuoden 2010 perustasosta on edistytty vain vähän kohti vuoden 2020 tavoitteita, lukuun ottamatta muita lajeja kuin lintuja, joiden kohdalla tavoite on lähes saavutettu. Joidenkin luontotyyppien ja lajien tilan jatkuvalla heikentymisellä on kohentumista suurempi painoarvo. Vuonna 2019 raportoidut tiedot osoittavat, että heikentyneiden lajien ja luontotyyppien osuus on jopa hieman kasvanut: lintujen osalta 20–23 prosenttia, muiden lajien kuin lintujen osalta 22–26 prosenttia ja luontotyyppien osalta 30–32 prosenttia.

Niistä 2 049 lajista, joiden suojelutaso on arvioitu riittämättömäksi tai huonoksi EU:n tasolla, 35 prosenttia on heikentymässä ja 6 prosenttia kohentumassa. Kehityssuunta ei ole tiedossa 31 prosentin kohdalla. Lukuun ottamatta nisäkkäitä, kaloja ja muita kuin putkilokasveja (10 prosenttia, 9 prosenttia ja 6 prosenttia) niiden lajien osuus, joiden tila on arviointien mukaan riittämätön tai huono mutta joiden kohdalla kehityssuunta on kohentunut, on edelleen alle 5 prosenttia. Vaikka kehityssuunnat ovat kalojen kohdalla muita lajiryhmiä paremmat, niitä koskee (yhdessä sammakkoeläinten kanssa) myös suurin osa heikentyvistä kehityssuunnista (lähes 50 prosenttia). Muiden lajiryhmien, kuten niittyluontotyypin alueella elävät punakeltaverkkoperhonen (Euphydryas aurinia) ja Jurinea cyanoides ‑ohdake, kohdalla raportoidaan voimakkaasta laskusuunnasta.

Yli neljännes (27 prosenttia) lajiarvioinneista osoittaa, että suojelutaso on hyvä, kun osuus vuonna 2015 oli 23 prosenttia. Lajiarvioinneista 63 prosenttia osoittaa tilan olevan riittämätön tai huono eli samanlainen kuin vuonna 2015 (60 prosenttia). ”Ei tiedossa” ‑arviointien määrä väheni edelliseltä raportointikaudelta (17 prosentista 10 prosenttiin) mutta on edelleen huomattavasti suurempi kuin luontotyyppien osalta (4 prosenttia). Jäsenvaltioiden tasolla merilajien enemmistön (59 prosenttia) tila ei ole tiedossa, kun taas maalajien kohdalla osuus on vain 8 prosenttia, mikä viittaa siihen, että merilajien seurantaan ei ole osoitettu riittävästi resursseja.

Suojelutason tiedetään muuttuvan hitaasti, joten se ei ole kovin herkkä parannuksia koskeva lyhyen aikavälin indikaattori. EU:n tason arvioinnit voivat myös estää havaitsemasta parannuksia yksittäisissä jäsenvaltioissa. Tämän vuoksi maiden tasolla havaitut myönteiset ja vakauttavat kehityssuunnat (kun kehityssuunta muuttuu tosiasiallisesti nykyisellä raportointikaudella vakaaksi oltuaan edellisellä raportointikaudella laskeva) ovat myönteisiä seikkoja, jotka olisi otettava huomioon ja joita olisi analysoitava myönteisten tilan muutosten lisäksi.

Keskimäärin 6 prosentissa jäsenvaltioiden kansallisista tai alueellisista luontotyyppien arvioinneista raportoidaan kohentumisesta, joka koskee useimmiten metsiä ja makean veden luontotyyppejä (10 prosenttia kaikista ryhmän arvioinneista), nummia ja pensaikkoja (7 prosenttia), kohosoita, lettoja ja nevoja sekä dyynien luontotyyppejä (6 prosenttia). Itämeren rantaniityt Suomessa ovat esimerkki rannikon luontotyypin tilan kohentumisesta.

Vastaavasti keskimäärin 6 prosenttia kaikista muista lajeista kuin linnuista tehdyistä kansallisista/alueellisista arvioinneista osoittaa tilan parantuneen. Suurin osa parannuksista koskee nisäkkäitä (9 prosenttia kaikista kirjatuista nisäkkäiden arvioinneista osoittaa tilan kohentuneen), joiden jälkeen ovat kalat (8 prosenttia) ja putkilokasvit (5 prosenttia). Esimerkkejä nisäkkäistä ovat majavat (Castor fiber), harmaahylkeet (Halichoerus grypus) ja kirjohylkeet (Phoca vitulina).

Lintujen osalta tilan kohentuminen jäsenvaltioiden tasolla määritetään eri tavalla, koska suojelutasosta ja suojeluun liittyvistä kehityssuunnista ei ole tehty kansallista arviointia. Näin ollen parannukseksi katsotaan kantaa koskeva lyhyen aikavälin myönteinen kehityssuunta tai vakautuminen sen jälkeen, kun edellisessä kansallisessa kertomuksessa on raportoitu pitkän aikavälin negatiivisesta kehityssuunnasta. Jäsenvaltioiden raportteja on yhteensä 2 148, ja ne osoittavat, että parannuksia on saavutettu edellä esitettyjen perusteiden mukaisesti. Maailmanlaajuisesti tämä vastaa 397:ää lintulajia tai ‑alalajia, joiden tila on kohentunut vähintään yhdessä jäsenvaltiossa vähintään yhden raportointikauden aikana. Noin 44 prosenttia kaikista linnuista, joiden kannan tila on kohentunut, on muuttavia vesilintuja. Monet näistä lajeista luokitellaan myös merellisiksi lajeiksi EU:n meristrategiapuitedirektiivin mukaisesti, ja niiden osuus kaikista parannuksista on 33 prosenttia. Viljelymaiden lintulajien ja metsälintulajien osuus on kummallakin noin 9 prosenttia. Esimerkkejä lintulajeista, joiden tila on kohentunut, ovat merikotka (Haliaeetus albicilla), kurki (Grus grus), isohaarahaukka (Milvus milvus) ja jalohaikara (Ardea alba).

3.3 Tietojen laatuun liittyvä edistyminen

Suojelutason edistymisen arviointi edellyttää, että kaikissa jäsenvaltioissa on käytössä asianmukaiset seurantajärjestelmät. Raportoidut tiedot ovat kuitenkin monissa tapauksissa peräisin muita tarkoituksia varten tehdyistä osittaisista tutkimuksista. Joissakin tapauksissa jäsenvaltioilla ei ole asianmukaisia tietoja saatavilla, ja ne luottavat asiantuntijalausuntoihin. Luontotyyppidirektiivin luontotyyppien ja lajien osalta yli 40 prosenttia raportoiduista tiedoista on peräisin osittaisista tutkimuksista ja yli 20 prosenttia perustuu pelkkiin asiantuntija-arvioihin. Lintuja koskevien tietojen osalta yli 30 prosenttia tiedoista on peräisin osittaisista tutkimuksista ja yli 15 prosenttia perustuu asiantuntija-arvioihin. Tällä raportointikierroksella on käynyt ilmi, että vähäiset tai puutteelliset tiedot asettavat edelleen rajoituksia (joskin niiden määrä vaihtelee jäsenvaltioittain ja pienemmässä mittakaavassa kuin vuonna 2015). Tässä esitetyt tiedot ovat kuitenkin virstanpylväs EU:n luonnon tilan arvioinnissa, ja ne luovat vahvan perustan raportoinnin, arvioinnin ja täytäntöönpanon kohentamiseksi, jotta vuoteen 2030 ulottuvan EU:n biodiversiteettistrategian tavoitteet voidaan saavuttaa.

4.Paineet ja vastaukset

4.1 Paineet

Eurooppa on yksi maailman tiheimmin asutuista alueista. Ihmisen toiminta on muokannut sen maisemia vuosisatojen ajan ja vaikuttanut merkittävästi sen biologiseen monimuotoisuuteen (esim. puoliluontaiset luontotyypit, kuten laajat heinäniityt, ja puoliluontaiset kuivat niityt). Ihmisen toiminta on kuitenkin myös johtanut monien luontaisten lajien ja luontotyyppien heikentymiseen ja taantumiseen, erityisesti (ja paljon nopeammin) kuluneiden 100 vuoden aikana.

Jäsenvaltiot raportoivat lajien häviämisen ja luontotyyppien heikentymisen tärkeimmistä syistä kunkin lajin ja luontotyypin osalta. Ne toimittivat kaikkiaan 67 000 tietuetta käyttäen luetteloa, joka sisälsi 203 yksittäistä painetta aiheuttavaa tekijää 15 ryhmään jaettuina (alkaen ryhmästä ”A–Maatalous” ja päättyen ryhmään ”X–Muu”).

Kaavio 9: Tason 1 paineiden ryhmien jakautuminen luontotyyppien, muiden lajien kuin lintujen ja lintujen välillä

Raporttien mukaan maatalous aiheuttaa eniten paineita sekä luontotyypeille että lajeille, mikä kuvastaa maatalouden maankäytön suhteellista laajuutta ja viljelykäytäntöjen muutoksia (maatalouden tehostaminen ja laajaperäisestä maanviljelystä luopuminen). Laajaperäisellä maatilan hoidolla luodaan ja ylläpidetään puoliluontaisia luontotyyppejä, joissa on monimuotoinen eläimistö ja kasvisto. Tehokkaampi ja erikoistuneempi maatalous on kuitenkin 1950-luvulta alkaen lisännyt parhaillaan meneillään olevaa biologisen monimuotoisuuden vähenemistä. Vakavimmat vaikutukset ovat kohdistuneet niittyihin, makean veden luontotyyppeihin, nummiin ja pensaikkoihin sekä kohosoihin, lettoihin ja nevoihin. Maataloudesta riippuvaiset puoliluontaiset luontotyypit, kuten niityt, ovat erityisesti uhattuina, ja niiden suojelutaso on huomattavasti heikompi kuin muiden luontotyyppien osalta, jotka eivät ole riippuvaisia maataloudesta (45 prosentin tila on arvioitu huonoksi verrattuna 31 prosenttiin muiden luontotyyppien kohdalla). Maatalouden luontotyyppien arvioinnit osoittavat, että suojelutaso on heikentynyt yleisesti vuoteen 2015 verrattuna: hyvän tilan osuus väheni 14 prosentista 12 prosenttiin ja huonon tilan osuus nousi 39 prosentista 45 prosenttiin. Ainoastaan 8 prosenttia maatalouden luontotyypeistä osoittaa kohentumista, kun taas 45 prosenttia on heikentymässä. Vaikutukset kohdistuvat myös moniin lintujen, matelijoiden, nilviäisten, sammakkoeläinten, niveljalkaisten ja putkilokasvien lajeihin, ja biologinen monimuotoisuus vähenee jatkuvasti viljelymailla.

Hydrologisten järjestelmien muuttaminen (mukaan lukien monikäyttöiset muutokset ryhmässä ”K–Hydrologisten järjestelmien muuttaminen” ja hydrologiset muutokset muissa ryhmissä, kuten ryhmässä ”A–Maatalous”) on yleisesti kaikkien ryhmien osalta toiseksi useimmin raportoitu painetta aiheuttavien tekijöiden tyyppi, ja sen jälkeen ovat kaupungistuminen ja saastuminen:

·hydrologisen järjestelmän muuttamiseen liittyvien paineiden taustalla on monia eri syitä. Esimerkiksi maatalouden ojitustoiminnan ja vesivoimalaitosten osuus on 14 prosenttia ja 13 prosenttia kaikista hydrologiaan liittyvistä paineista. On selvää, että tähän ryhmään kohdistuvat paineet ovat erityisen merkityksellisiä makean veden luontotyypeille ja kalalajeille mutta myös runsaasti hiiltä sitoville ekosysteemeille, kuten kohosuot, letot ja nevat;

·kaupungistumiseen liittyviä keskeisiä paineita aiheuttavat urheilu, matkailu ja vapaa-ajan toiminta, ja ne vaikuttavat erityisesti merellisiin ja rannikon luontotyyppeihin. Luontaisten ja puoliluontaisten alueiden muuntaminen asumis-, asutus- tai virkistysalueiksi vaikuttaa pääasiassa niittyluontotyyppeihin ja metsiin; ja

·saastuminen on monien luontotyyppien ja lajien kannalta keskeinen painetta aiheuttava tekijä, ja maatalouden osuus saastumiseen liittyvistä paineista on lähes puolet (48 prosenttia), minkä jälkeen ovat useamman eri lähteen aiheuttama saastuminen (28 prosenttia, kuten raportoidaan ryhmässä ”J–Saastuminen”), ja kaupungistuminen (21 prosenttia).

Painetta aiheuttavien tekijöiden ryhmät vaikuttavat suhteellisesti eri tavalla luontotyyppien ja lajien ryhmiin:

·metsätalouden toiminnot ovat toiseksi suurin raportoitu lajeihin kohdistuvien paineiden ryhmä, joka vaikuttaa erityisesti niveljalkaisiin, nisäkkäisiin ja muihin kuin putkilokasveihin. Monien metsistä riippuvaisten lajien raportoidaan kärsivän kuolleiden, kuolevien ja vanhojen puiden poistamisesta (mukaan lukien pelastushakkuut), vanhoja metsiä vähentävästä metsänhoidosta ja avohakkuista. Raporttien mukaan metsätalous aiheuttaa myös useimpien liitteessä I lueteltujen metsätyyppien osalta eniten paineita, metsätyyppien, joiden suojelutaso on heikentynyt vuoteen 2015 verrattuna: hyvän tilan osuus on vähentynyt 16 prosentista 14 prosenttiin ja huonon tilan osoittavien arviointien osuus on noussut 27 prosentista 31 prosenttiin;