Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kulutustavaroiden kaupasta ja takuista" () (97/C 66/04)

Neuvosto päätti 1. lokakuuta 1996 EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta.

Asian valmistelusta vastannut ympäristönsuojelu-, kansanterveys- ja kuluttajajaosto antoi lausuntonsa 8. marraskuuta 1996. Esittelijänä oli Harald Ettl, apulaisesittelijänä Christos Folias.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 340. täysistunnossaan 27. marraskuuta 1996 seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 106 ääntä puolesta, 1 vastaan, ja 5 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Komission direktiiviehdotuksessa pyritään antamaan jäsenvaltioille yhtenäiset vähimmäissäännökset laillisesta takuusta. Lisäksi siinä annetaan puitesäännöksiä kaupallisista takuista. Ehdotuksella ei kuitenkaan pyritä yhtenäistämään kaupallisia takuita tai asiakaspalvelua koskevia säädöksiä.

1.2. Unioni on tehnyt aloitteita kuluttajien takuita ja asiakaspalvelua koskevien ongelmien ratkaisemiseksi jo yli kahdenkymmenen vuoden ajan. Neuvosto on tehnyt asiasta useita päätöksiä ja komissio toimintaohjelmia (). Komission vihreällä kirjalla kulutustavaroiden takuista ja asiakaspalvelusta () aloitettiin laaja kuulemisprosessi siitä, millaiset yhteisön tason toimet olisivat mahdollisia ja toivottavia.

1.3. Vihreästä kirjasta antamassaan lausunnossa () komitea kertoi suhtautuvansa myönteisesti kulutustavaratakuita ja asiakaspalvelua koskeviin säädöksiin, mutta mainitsi samalla yhtenäistämiseen liittyviä vaikeuksia. Komitea kannatti laillisten takuiden yhtenäistämistä asteittain vähimmäissäännöksin, mutta torjui kaupallisten takuiden täydellisen, pakollisen yhtenäistämisen.

1.4. Nyt käsiteltävänä oleva direktiiviehdotus on selvästi kapea-alaisempi kuin pitkän valmisteluvaiheen jälkeen oli odotettavissa. Siihen ei ole otettu seuraavia, komission sisäisessä valmistelutyössään vielä käsittelemiä aiheita: valmistajan suora vastuu laillisen takuun perusteella esitetyistä vaatimuksista, nimenomainen vastuu tavaran puutteellisesta kestävyydestä sekä asiakaspalvelujen kokonaisuus.

1.5. Komitea suhtautuu myönteisesti direktiiviehdotuksessa asetettuun tavoitteeseen: vähimmäisoikeuksien takaamiseen kuluttajalle, joka ostaa virheellisen tuotteen sisämarkkinoilta. Komitea on samaa mieltä komission () kanssa siitä, että kulutustavaratakuiden suhteen on toimittava ripeästi ja että asia on oleellinen, jotta sisämarkkinat toteutuisivat myös kuluttajan kannalta.

1.6. Samalla komitea korostaa laatunäkökohtaa, joka liittyy kiinteästi kaikkiin laillista ja kaupallista takuuta koskeviin säännöksiin. Kulutustavaratakuita koskevat selkeät säännöt, jotka vastaavat kuluttajien odotuksia ja joissa otetaan huomioon korkeatasoiset eurooppalaiset laatustandardit, parantavat yleistä laatutasoa.

2. Yleistä

2.1. Eurooppalaisen kuluttajan kannalta sisämarkkinoiden voidaan sanoa toimivan vasta, kun kuluttaja toisesta jäsenmaasta ostoksia tehdessään voi luottaa siihen, että mikäli tuotteissa ilmenee puutteita, hänellä on vastaava suoja kuin kotimaassaan. Komission lainaamista selvityksistä käy vaikuttavasti ilmi, että lukuisat kuluttajat eivät nykyisessä oikeudellisessa tilanteessa uskalla tehdä ostoksia muista jäsenmaista, koska he odottavat joutuvansa vaikeuksiin, jos tavara täytyisikin vaihtaa tai sitä täytyisi korjata. Näin ollen tavaroiden vapaaseen liikkumiseen perustuvat sisämarkkinoiden edut jäävät kuluttajien sekä myös tavarantoimittajien saavuttamattomiin.

2.2. Tämän, erityisesti kuluttajansuojajärjestöjen kritikoiman epäkohdan poistaminen vaatii säädösten yhtenäistämistä EY-sopimuksen 100 a artiklaan nojautuvalla direktiivillä. Sitä laadittaessa on otettava huomioon, että vaikka jäsenvaltioiden siviilioikeussäädökset usein ovatkin samankaltaisia, niiden yksityiskohdat perustuvat kuitenkin aivan erilaisille ajatusmalleille. Laillisen ja kaupallisen takuun täydellinen yhtenäistäminen ei siksi ole mielekäs tapa turvata kuluttajille vähimmäisoikeudet, eikä se ole tarpeenkaan. Yhtenäistäminen tulisi komiteankin käsityksen mukaan rajata laillisen takuun ydinalueeseen, varsinkin koska asiaan ei pystytä vaikuttamaan tehokkaasti kansainvälisen siviilioikeuden piirissä eikä suositusten tai "pelisääntöjen" kaltaisten, vapaaehtoisuuteen perustuvien keinojen avulla.

2.3. Koska useat jäsenvaltiot ovat pyrkineet tekemään uudistuksia, komitea odotti, että komissio olisi laatinut uuden, innovatiivisen direktiiviehdotuksen. Ehdotuksen selvitysosassa komissio selostaa yksittäisissä valtioissa, esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Kreikassa ja Suomessa tehtyjä uudistuksia tuotteiden huonon kestävyyden tai käyttöiän, asiakaspalvelun ja valmistajan vastuun suhteen. Komitea korostaa, että kestävyyttä tai käyttöikää sekä asiakaspalvelua ja varaosien saatavuutta koskevat säännökset voivat opastaa selkeästi kestävään ja voimavaroja säästävään kulutukseen, mikä sopisi myös komission tavoitteeseen "kestävä ja ympäristöystävällinen kulutus" ().

2.4. Laillisen ja kaupallisen takuun säännöillä tulisi turvata myös kuluttajan tekemät investoinnit. Erityisesti pitkäaikaiseen käyttöön tarkoitetut kestokulutustavarat ovat investointeja, joiden "kannattavuus" selviää yksittäiselle kuluttajataloudelle vasta vuosien kuluttua. Näin asian näkevät myös lukuisat valmistajat, ja tähän vedotaan myös mainoksissa esimerkiksi korostettaessa tuotteen erityisen pitkää käyttöikää tai lujatekoisuutta. Jos laillisen takuuajan jälkeen kuitenkin osoittautuu, että mainoksissa ylistetty pitkäikäisyys ei pidäkään paikkaansa, tästä direktiiviehdotuksesta ei löydy apua ongelmaan. Komitea kehottaakin pohtimaan kestävyyden käsitettä uudelleen tässä valossa.

2.5. Vaikka valmistajalla ja kuluttajalla ei tavallisesti olekaan sopimusta keskenään, kuluttajan ostopäätökseen vaikuttaa ratkaisevasti luottamus tietyn valmistajan merkkiin. Direktiiviehdotuksessa kuluttajalle ei kuitenkaan anneta minkäänlaisia välittömiä oikeuksia valmistajaan nähden. Komitea ymmärtää hyvin, että välittömien oikeuksien antaminen aiheuttaisi ongelmia erityisen vaikeaa olisi määritellä, mitä keinoja kuluttaja voi käyttää oikeuksiensa ajamiseksi. Vastaavia säännöksiä jo toteuttavien yksittäisten jäsenvaltioiden kokemukset osoittavat kuitenkin, että nämä ongelmat voidaan ratkaista käytännönläheisesti. Komitea kehottaa siksi antamaan kuluttajalle oikeuden kääntyä suoraan valmistajan tai sen alueellisen edustajan puoleen, mikäli kyseessä on valmistusvirhe. Oikeudella olisi vaikutusta varsinkin silloin, kun kuluttajan on vaikeaa tavoittaa myyjää esim. koska tavara on ostettu toisesta jäsenvaltiosta.

2.6. Komitea tähdentää, että laillista ja kaupallista takuuta sekä asiakaspalvelua koskevia kysymyksiä ei pidä tarkastella yksinomaan kuluttajan, vaan myös valmistajalta tukkuliikkeen kautta vähittäiskauppaan kulkevan jakeluketjun kannalta. On tutkittava erityisesti jakeluketjun sisäisiä suhteita ja erikseen myös vähittäiskauppiaiden ja toimittajien usein epätyydyttävää sopimussuhdetta tai todellista tilannetta. Myyntiketjussa viimeisenä olevan kauppiaan valitusmahdollisuudet tuotevirheistä vastuussa olevalle ketjun lenkille vaikuttavat tavallisesti ratkaisevasti hänen valmiuteensa etsiä kuluttajaa tyydyttävä ratkaisu.

2.7. Direktiiviehdotus käsittelee yksinomaan kulutustavaroiden kauppaa, ei palveluita koskevia laillisen tai kaupallisen takuun kysymyksiä.

3. Laillinen takuu

3.1. Direktiiviehdotusta laatiessaan komissio päätyi antamaan vähimmäissäännöt yhtenäistämiselle. Ne koskevat vain muutamaa laillisen takuun ydinaluetta erityisesti virheellisyyskäsitettä, takuuaikaa ja valitusmahdollisuuksia. Komissio ei ehdota säännöksiä sopimusoikeuden muihin kohtiin eikä myöskään käsiteltyjen alueiden täydellistä yhtenäistämistä.

3.2. Vihreästä kirjasta antamassaan lausunnossa komitea kannatti asteittaista yhtenäistämistä, joka perustuu yhteisön antamin vähimmäissäännöksiin. Komitea ilmaisi myös vastustavansa yksittäisten jäsenvaltioiden säännösten kumoamista tai löyhentämistä. Tämän vuoksi talous- ja sosiaalikomitea suhtautuu myönteisesti komission ehdotukseen, jossa ei ajeta täydellistä yhtenäistämistä vaan ainoastaan vähimmäissäännöksiä.

3.3. Direktiivitekstin tiivistäminen ja rajaaminen muutamaan ydinkysymykseen aiheuttaa kuitenkin sen, että sekä kuluttajalle että yrittäjälle tärkeitä käytännön kysymyksiä jää epäselväksi tai koska niistä ei ole annettu yhtenäisiä vähimmäissäännöksiä ne koetaan rajanylittävän kaupan uudeksi esteeksi. Näitä kysymyksiä ovat takuuajan luonne, valitusten tekoaika tai oikeudelliset seuraamukset, mikäli kuluttajan valitsema keino ei johda virheen korjaamiseen. Myös näiden kysymysten käsittely itse direktiivissä on olennaista kuluttajan oikeusturvan parantamisen kannalta.

3.4. Myönteinen on myös komission pyrkimys tarkentaa käsitteitä ja poistaa epäselvyyksiä, joista huomautettiin vihreästä kirjasta annetussa lausunnossa. Käsitteiden määrittely perustuu käytännön seikkoihin ja kuluttajankin kannalta helposti ymmärrettäviin lähtökohtiin. Komitean mielestä kuluttajiksi on katsottava luonnollisten henkilöiden lisäksi taloudellisen tai ammatillisen asemansa ulkopuolella toimivat oikeushenkilöt, jotta direktiivin antama suoja olisi syrjimätön.

3.5. Virheellisyyden käsitteen määrittely otettiin vihreää kirjaa koskeneessa kuulemismenettelyssä vastaan huomattavan ristiriitaisin tuntein. Kuluttajaosapuoli suhtautui myönteisesti subjektiivisluonteiseen määrittelyyn, jonka mukaan olennaiseksi ehdoksi on otettava "kuluttajan oikeutettujen odotusten mukaisuus". Myyjien edustajat esittivät siitä kuitenkin lukuisia moitteita. Nyt käsiteltävänä olevassa direktiiviehdotuksessa myyjäosapuolen moitteet on otettu suurelta osin huomioon. Sopimuksenmukaisuuden ehtoihin, jotka on lueteltu 2 artiklan 2 kohdassa, ei enää ole kirjattu kuluttajan oikeutettuja odotuksia.

3.6. Ehdotuksen 2 artiklan 2 kohdassa sopimuksenmukaisuuden ehtoina luetellaan ensin annetun kuvauksen mukaisuus (tai näytteen tai mallin mukaisuus) ja soveltuvuus tarkoituksiin, joihin vastaavanlaisia tavaroita yleensä käytetään tai myyjän tiedossa olevaan erityistarkoitukseen. Ainoana lisäehtona d luetelmakohdassa vaaditaan, että kulutustavarat "ovat laadultaan ja ominaisuuksiltaan tyydyttäviä ottaen huomioon tavaran luonne, maksettu hinta ja myyjän, valmistajan tai tämän edustajan niistä antamat julkiset ilmoitukset".

3.7. Komitea katsoo, että kulutustavaraa ei voi pitää sopimuksenmukaisena, jos se täyttää edellä mainitut ehdot pelkästään "tyydyttävästi", varsinkaan koska tämä ei aivan ilmeisesti sulje pois ainakaan vähäisiä virheellisyyksiä. Sopimuksenmukaisuusehto täyttyy yleisesti ottaen ainoastaan silloin, kun kulutustavara luovutetaan kuluttajalle virheettömänä, paitsi jos kuluttaja ilmoittaa tyytyvänsä pieneen vikaan siinä tapauksessa että hintaa alennetaan vastaavasti.

3.8. Komitean mielestä hinta voi vaikuttaa kulutustavaran sopimuksenmukaisuuteen 2 artiklan 2 kohdan d luetelmakohdan tarkoittamassa merkityksessä vain mikäli tuotteen muusta kuvauksesta käy ilmi, että laadun voi odottaa olevan tavanomaista huonompi (esim. jos tavaran ilmoitetaan olevan sekundalaatua). Mutta jos normaalikuvauksen mukaista tavaraa tarjotaan halvemmalla, ei missään tapauksessa ole välttämättä selvää, että kuluttajan pitää halvemman tuotteen ostaessaan olettaa, että laatu on tavanomaista huonompi. Jos direktiiviehdotusta sovellettaisiin johdonmukaisesti, voitaisiin jopa päätyä siihen, että tuotetta halvemmalla myyvälle kauppiaalle voidaan laillisen takuun perusteella esittää pienempiä vaateita kuin samaa tuotetta kalliimpaan hintaan myyvälle. Koska ostoksilla käydään toisessa maassa usein hintaerojen vuoksi, komission ehdotus voisi vähentää rajakauppaa, mikä olisi aivan sisämarkkinoiden täydellisen avaamisen tavoitteen vastaista.

3.9. Velvoite, jonka mukaan kulutustavaroiden on vastattava valmistajan julkisesti antamia ilmoituksia (esim. mainoksia ja etikettejä) mikäli asiasta ei nimenomaan ole toisin sovittu tai ilmoitusta oikaistu (3 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti) vastaisi kuluttajien ilmeisiä odotuksia, koska kuluttajat eivät käytännössä tee eroa myyjän ja valmistajan antamien tietojen välillä. Lisäksi tällainen säännös vastaisi myös rehellisen kaupankäynnin vaatimuksia, koska sillä ehkäistäisiin tuleva vastuun edestakaisin siirtely, josta kuluttaja joutuu kärsimään. Komitean mielestä olisi kuitenkin tehtävä selväksi, että 3 artiklan 2 kohdassa mainituilla valmistajan tai tämän edustajan julkisilla ilmoituksilla tarkoitetaan pelkästään tuotteen ominaisuuksista annettuja tietoja eikä yleisluonteista mainontaa.

3.10. Laillisen takuuajan määritteleminen kahdeksi vuodeksi on YK:n kauppaa koskevien sopimusten määritelmän mukainen ja yritys löytää kompromissi jäsenvaltioiden hyvin eripituisille takuuajoille. Koska kyseessä on yhtenäisen vähimmäissuojan antaminen, tämä voidaan hyväksyä kuluttajansuojan kannalta. Komitea ymmärtää kuitenkin, että suunniteltu kahden vuoden takuuaika pidentää joidenkin jäsenvaltioiden takuuaikoja huomattavasti. Koska se koskee kaikkia tuotteita, komiteasta tuntuisi järkevältä varautua tietynsuuruiseen joustoon sopimusten suhteen (ks. kohta 5.1).

3.10.1. Kaksi vuotta voimassa oleva takuu ei tarkoita, että kulutustavaran on oltava virheetön koko takuuajan, mikä on yleinen väärinkäsitys. Sillä annetaan kuitenkin mahdollisuus vaatia kahden vuoden sisällä korvausta vioista, joita tuotteessa oli jo kaupantekohetkellä, mutta jotka kävivät ilmi vasta myöhemmin. Tällä säännöksellä lopetettaisiin myös kuluttajan kannalta ongelmallinen, kauppiaisiin nähden heikompi asema rajanylittävissä ostoissa: kahden kauppiaan välistä valtioiden rajat ylittävää kauppaa koskee nykyään YK:n kauppasopimuksissa määritelty kaksivuotinen laillinen takuu, kuluttajia taas koskee kansallisen lainsäädännön mukainen, valtiosta riippuen usein vain kuuden kuukauden tai vuoden mittainen takuu.

3.10.2. Komitea pitää kiinni siitä, että 3 artiklan 1 kohdassa säädetty, laillista takuuta koskeva kahden vuoden määräaika, jonka aikana tavarassa jo luovutushetkellä olevista mutta myöhemmin ilmenevistä virheistä on valitettava, ei saa ennakkoon määritellä kaupallisen takuun voimassaoloaikoja. Toisin kuin laillinen takuu, kaupalliset takuut kattavat tavallisesti kaikki viat, jotka tavarassa ilmenevät tietyn ajan kuluessa ostosta riippumatta siitä, olivatko ne tavarassa jo luovutushetkellä. Kaupallinen takuu, jolla taataan tavaran virheettömyys tietyksi ajaksi, esimerkiksi vuodeksi, on direktiiviehdotuksen 5 artiklan 1 kohdankin mukaan edelleen mahdollinen, mikäli takaaja sitoutuu myös laillisen takuun sisällöltään vähäisempään vastuuseen.

3.11. Takuun alkamisajankohdaksi on määritelty tavaran luovutushetki. Direktiiviehdotuksen muotoilun perusteella niitä vikoja koskevan takuun alkamisajankohtaa, jotka tavarassa olivat piilevinä ("orastavina") jo luovutushetkellä, mutta jotka niiden luonteen vuoksi voidaan todeta vasta myöhemmin, ei ole mahdollista siirtää. Käytännön ongelmia esiintyy esimerkiksi sellaisten kulutustavaroiden suhteen, joiden kestoiälle asetetaan tiettyjä vähimmäisvaatimuksia, mutta jotka eivät täyty, koska tavarassa on rakenteellinen vika.

3.12. Ehdotuksen 3 artiklan 3 kohdan oletussäännökseen komiteassa suhtaudutaan ristiriitaisesti. Vaikka tällaista säännöstä ei vielä olisi jäsenvaltion lainsäädännössä, käytäntö on osoittanut, että pitkäaikaisesta asiakassuhteesta kiinnostuneet yritykset soveltavat tätä periaatetta vapaaehtoisesti jo nyt. Komitea toteaa lisäksi, että oletussäännöstä ei sovelleta, jos kyseessä on "virhe", joka syntyy kulutustavaran tavallisesta kulumisesta tai jos virheoletus on tavaran luonteen vastainen. Koska laillinen takuu koskee yksinomaan vikoja, jotka olivat olemassa luovutushetkellä, oletussääntö ei ole voimassa, mikäli tavaran "virheellisyys" on aiheutunut tavallisesta kulumisesta. On kuitenkin huomattava, että tämä säännös voi saattaa kuluttajan todisteluvaikeuksiin ensimmäisten kuuden kuukauden kuluessa tavaran luovuttamisesta. Komitean mielestä voitaisiin harkita oletussäännöksen soveltamista vain niissä tapauksissa, joissa yrittäjän pitäisi kuluttajaa paremmin pystyä arvioimaan, oliko tavarassa vikaa vai ei.

3.13. Vihreää kirjaa koskeneella lausuntokierroksella kysymys kuluttajan mahdollisuuksista valita jokin vaihtoehtoisista oikeuskeinoista otettiin vastaan ristiriitaisesti. Komitea kannattaa periaatetta, jonka mukaan kuluttajalla on oltava mahdollisuus saada sopimuksenmukainen suoritus mahdollisimman nopeasti ja tehokkaasti. Tämän vuoksi vaikuttaa mielekkäältä antaa kuluttajalle mahdollisuus valita useiden keinojen välillä mikäli ne ovat kauppiaan kannalta hyväksyttäviä. Yksittäisissä tapauksissa myydyn tavaran erityisluonteen tai kuluttajan käyttämän erityisen jakelukeinon vuoksi voi myös kuluttajan edun vuoksi tuntua sopivalta sallia poikkeavia sopimuksia. Se voi olla tarpeen myös taloudellisista syistä. Komission tulisi tarkistaa, onko tähän mahdollisuuksia.

3.14. Komitea ymmärtää kuitenkin, että kauppiaan kannettavaksi asetettu vastuu ei yksittäistapauksissa tuntuisi oikeudenmukaiselta, jos sopimus raukeaisi välittömästi, mikäli tavarassa ilmenee vähäisiäkään vikoja. Jos direktiiviehdotuksessa kuitenkin annetaan yksittäisille jäsenvaltioille mahdollisuus vähäisten sopimustenvastaisuuksien kohdalla rajata kuluttajan keinovalikoimaa, tämä johtaa jälleen kuluttajien ja myyjien oikeudelliseen turvattomuuteen. Komitea kehottaakin siksi selvittämään itse direktiivissä, onko kuluttajalla oikeus käyttää kaikkia valikoimaan kuuluvia keinoja myös, kun kyseessä on vähäinen vika. Mahdolliselta tuntuu, että direktiivissä annettaisiin kyllä oikeus käyttää kaikkia valituskeinoja jotka on lueteltu ehdotuksen 3 artiklan 4 kohdassa mutta sallittaisiin, että sopimukseen kirjataan ehto, jonka mukaan sopimuksen purkamisoikeuden käyttäminen ei ole mahdollista, mikäli kyseessä on vähäinen vika.

3.15. Direktiivissä erotellaan selkeästi oikeus siihen, että tavara korjataan, ja oikeus tavaran vaihtamiseen; kuluttajan kannalta paras tapa korjata teollisena sarjatuotantona valmistettu tavara on tavallisesti sen korvaaminen (virheellisen tavaran vaihtaminen virheettömään). Mikäli joko jäsenvaltioille tai sopimuksen laatijoille annetaan mahdollisuus rajoittaa oikeusvalikoimaa (kuten 3 artiklan 4 kohdan viimeisessä virkkeessä), oikeus rajata pois tavaran vaihtaminen tulisi antaa vain, mikäli vaihtamisen sijasta tehty korjaaminen ei vähennä tavaran arvoa.

3.16. Direktiiviehdotuksessa ei käsitellä ollenkaan sitä, mitä pitäisi tapahtua, mikäli kuluttajan tekemä valitus ei johda toimenpiteisiin. Tällä on merkitystä erityisesti silloin, kun kuluttaja vaatii tavaran korjaamista, mutta myyjä ei korjaa sitä. Kuluttajalla tulee näissä tapauksissa olla oikeus tuloksettoman korjaamisvaatimuksen jälkeen vaatia sopimuksen purkamista; näin myös silloin kun ensimmäinen vuosi tavaran toimittamisesta on kulunut.

3.17. Mikäli myyjän korjaamisyritys epäonnistuu, kuluttajalla tulee myös olla oikeus vaatia sopimuksen purkamista riippumatta siitä, onko 3 artiklan 4 kohdan toisessa virkkeessä määritelty määräaika tähän mennessä jo umpeutunut.

3.18. Avoimeksi direktiiviehdotuksessa jää myös kysymys, alkaako laillisen takuun määräaika uudelleen, kun tavara on korjattu tai korvattu. Tarkoituksena ei oletettavasti voi olla yksinomaan, että myyjän on korjattava virheellistä tuotetta niin kauan, että takuuaika vihdoin umpeutuu, vaan että kuluttajalla olisi takuuajan päättymisen jälkeenkin toimintakuntoinen kulutustavara. Kun vika on korjattu, tätä yksittäistä vikaa koskevan takuuajan on alettava uudelleen. Komitean mielestä olisi myös tehtävä selväksi, että korjaamiseen kuluvia aikoja ei lueta mukaan takuuaikaan ja että korjaaminen on osa sopimuksenmukaista suoritusta, johon sovelletaan muita sopimusoikeudellisia säännöksiä esim. kansallisia säännöksiä palveluita koskevista laillisista takuista.

3.19. Direktiiviehdotuksessa ei säädetä myöskään toisesta laillista takuuta koskevasta ongelmasta: missä paikassa laillista takuuta koskevat velvoitteet on täytettävä. Tällä on merkitystä ennen kaikkia silloin, kun tavaroiden ongelmaton kuljetus ei ole mahdollista, esim. koska ne on asennettu kiinteästi paikoilleen. Komitean katsoo, että direktiivin tarkentamisesta näiden ongelmien suhteen olisi apua käytännössä.

3.20. Komitea suhtautuu myönteisesti 3 artiklan 5 kohdan säännökseen, joka koskee vastuun jakautumista jakeluketjussa lopullisen myyjän oikeutta hyvitykseen aiemmalta toimittajalta ja jolla on tarkoitus varmistaa ennen kaikkea pk-yritysten oikeudellinen asema aiempaan toimittajaan nähden. Muotoilu on kuitenkin epäselvä kahdessa suhteessa: ensinnäkin käsitettä "vastuullinen osapuoli" ei ole määritelty ja toiseksi avoimeksi jää, voidaanko kansallisella lainsäädännöllä kaventaa tätä oikeutta. Komitea katsoo, että sitä ei tulisi voida rajoittaa kansallisella lainsäädännöllä eikä sopimuksilla. Säännösten tulisi olla aivan yhtä pakottavia kuin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa on säädetty kuluttajien suojasta, myös kun kyseessä on lopulliselle myyjälle 3 artiklan 5 kohdassa annettu hyvitysoikeus.

3.21. Kuluttajan kannalta erittäin ongelmallinen on 4 artiklassa määritelty tavaran virheilmoitus, ennen kaikkea siksi, että kuukausi, jonka kuluessa virheestä on ilmoitettava, ei ala vasta sitten kun kuluttaja on havainnut virheen, vaan jo silloin kun hänen olisi pitänyt havaita se.

3.22. Ilmoitusvelvollisuus on lainattu YK:n kauppaoikeudesta, joissa tunnetaan kuitenkin myös hyvän kauppatavan mukaisesti ostajan (joka on YK:n kauppaoikeudessa aina kauppias) tutkimusvelvollisuus (YK:n kauppaoikeuden 38 artikla). Eräissä jäsenvaltioissa kulutustavaroiden kaupassa ei kuitenkaan tunneta tällaista tutkimusvelvollisuutta, eikä sitä komission mielestä tulisi ottaa käyttöön sitovana edes epäsuorasti. Olisi täysin elämälle vierasta säätää kuluttajalle velvollisuus tutkia kaikki ostamansa tavarat heti tarkkaan, koska hän ei usein edes kykene tekemään sitä.

3.23. Kuluttajien ilmoitusvelvollisuus on näin ollen mielekäs vain, kun kyseessä on aika, jonka jälkeen todistustaakka siirtyy, eli tässä direktiiviehdotuksessa tavaran toimittamista seuraavat kuusi kuukautta. Pidemmälle ajanjaksolle ei ole suotavaa säätää ilmoitusvelvollisuutta. Kuluttaja, joka jättää ilmoituksen tekemättä, heikentää ilman sitäkin omaa oikeudellista asemaansa, koska hänen velvollisuutensa on osoittaa vika ja että vika oli olemassa jo luovutushetkellä, mikä vaikeutuu sitä enemmän mitä kauemman aikaa kuluu. Ilmoituksen tekemättä jättämisen tulisi kaventaa oikeutta laillisen takuun suojaan vain silloin, kun se on vaikuttanut vikaan (se on esimerkiksi pahentunut tavalla, joka olisi voitu ehkäistä, mikäli asiasta olisi ilmoitettu ajoissa).

4. Kaupallinen takuu

4.1. Vihreästä kirjasta antamassaan lausunnossa komitea torjui nimenomaisesti kaupallisen takuun täydellisen yhtenäistämisen ja viittasi mahdollisuuteen luoda "pelisääntöjä" tällä alalla.

4.2. Komissio ei olekaan yhtenäistänyt kaupallista takuuta yksityiskohtaisesti. Se rajoittuu direktiiviehdotuksessa kahteen näkökohtaan: velvoitteeseen, jonka mukaan kaupallisten takuiden tulee olla edullisempia kuin laillisen takuun, ja periaatteellisiin muotovaatimuksiin (jotka ovat olennaisilta osiltaan samat kuin nykyinen "hyvän kauppatavan" määritelmä).

4.3. Komitea suhtautuu myönteisesti komission menettelyyn. Ehdotuksen 5 artiklan 1 kohdassa mainitulla "paremman aseman periaatteella" on tarkoitus ehkäistä kuluttajan harhaanjohtaminen, mutta myös toteuttaa rehti kaupankäynti. Tiettyyn vähimmäissisältöön eli laillisen takuun sisältöön velvoittaminen tekee kaupallisista takuista entistä enemmän kilpailuvälineen eikä pelkkää mainostamiskeinoa.

5. Säännösten pakottavuus

Kohdassa 3.10 mainittujen seikkojen tähden 6 artiklan 1 kohtaa tulisi täydentää seuraavasti:

"Säännös ei koske takuuajasta tehtyjä sopimuksia, mikäli takuuajan rajoittaminen vuoden mittaiseksi näyttää asianmukaiselta myydyn tavaran erityisluonteen vuoksi."

Bryssel, 27. marraskuuta 1996.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() EYVL N:o C 307, 16.10.1996, s. 8

() Neuvoston päätös 14.4.1975, EYVL N:o C 92, 25.4.1975, s. 1 ja neuvoston päätös 19.5.1985, EYVL N:o C 133, 3.6.1981

Kuluttajansuojapolitiikan tulevat painopistealueet, EYVL N:o C 186, 23.7.1992

Kuluttajapoliittinen kolmivuotisohjelma (1990 1992), COM(90) 98 final, (1993 1995), COM(93) 378 final, Kuluttajapolitiikan ensisijaiset toimet 1996 1998, KOM(95) 519 lopull.

() KOM(93) 509 final.

() EYVL N:o C 295, 22.10.1994

() Kuluttajapolitiikan ensisijaiset toimet 1996 1998. KOM(95) 519 lopull.

() Kuluttajapolitiikan ensisijaiset toimet 1996 1998, painopistealue 7.