Direktiivin 2 artiklan 4 kohdan mukaan ihmiskaupan uhrin suostumuksella ei ole merkitystä, mikäli on käytetty jotakin 2 artiklan 1 kohdassa mainittua keinoa. Suurin osa jäsenvaltioista on sisällyttänyt tämän säännöksen kansalliseen lainsäädäntöönsä, mutta monet jäsenvaltiot sisällyttävät sen ainoastaan yleisiin oikeusperiaatteisiin tai oikeuskäytäntöön. Saksaa, Latviaa, Alankomaita ja Itävaltaa koskevat tiedot eivät ole tyhjentäviä sen osalta, onko 2 artiklan 4 kohta sisällytetty niiden kansalliseen lainsäädäntöön.

Ihmiskauppa kielletään nimenomaisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 5 artiklan 3 kohdassa. Se on myös yksi Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 83 artiklassa luetelluista erityisen vakavista rikoksista, joilla on rajatylittävä ulottuvuus.

Direktiivin 2 artiklan 6 kohdassa säädetään, että tässä direktiivissä ”lapsella” tarkoitetaan alle 18-vuotiasta henkilöä. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että jotkin jäsenvaltiot eivät tarjoa apua ja suojelua kaikille alle 18-vuotiaille lapsille.

2.1.2.Yllytys, avunanto ja yritys (3 artikla)

Direktiivin 3 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että yllytys ja avunanto ihmiskauppaan ja ihmiskaupan yritys ovat rangaistavia tekoja. Kaikilla jäsenvaltioilla on asiaa koskevia täytäntöönpanosäännöksiä kansallisessa lainsäädännössään.

2.1.3.Seuraamukset (4 artikla)

Direktiivin 4 artiklassa säädetään ihmiskauppaan sovellettavan enimmäisrangaistuksen vähimmäiskestosta ja monista raskauttavista seikoista, joista seuraa ankarampi enimmäisrangaistus.

Lähes kaikki jäsenvaltiot ovat vahvistaneet, että rikoksesta määrättävä enimmäisrangaistus on vähintään viisi vuotta vankeutta 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Belgiassa, Unkarissa ja Itävallassa enimmäisrangaistukseksi on säädetty viisi vuotta vankeutta. Näyttää siltä, että kaikissa muissa jäsenvaltioissa sovelletaan ankarampia rangaistuksia, ja enimmäisrangaistukset vaihtelevat kuudesta kahteenkymmeneen vuoteen.

Direktiivin 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa luetellaan raskauttavia seikkoja, joiden perusteella voidaan määrätä ankarampi, vähintään kymmenen vuoden vankeusrangaistus (jos rikoksen uhri on erityisen haavoittuvassa asemassa, jos rikos on tehty osana rikollisjärjestön toimintaa, jos rikoksella on tahallisesti tai törkeällä tuottamuksella vaarannettu uhrin henki, jos rikoksen teossa on käytetty vakavaa väkivaltaa tai rikoksesta on aiheutunut uhrille erityisen vakavaa vahinkoa tai jos rikoksen on tehnyt virkamies virkatehtäviä hoitaessaan). Useimmat jäsenvaltiot saattoivat nämä säännökset osaksi kansallista lainsäädäntöään. Belgiaa, Saksaa, Espanjaa ja Unkaria koskevat tiedot siitä, onko lainsäädäntöön sisällytetty sellaisia raskauttavia seikkoja, joiden perusteella voidaan määrätä vähintään kymmenen vuoden enimmäisrangaistus, eivät ole tyhjentäviä.

Direktiivin 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, että avunannosta ja yllytyksestä ihmiskauppaan sekä ihmiskaupan yrityksestä on säädettävä tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset, joista voi seurata rikoksentekijän luovuttaminen. Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet nämä säännökset osaksi lainsäädäntöään. Rangaistuksen tason osalta jäsenvaltioissa sovelletaan avunantajiin, yllyttäjiin ja rikoksen yritykseen joko samaa vankeusasteikkoa kuin rikoksen päätekijän kohdalla – vaikkakin rangaistusta on mahdollista lieventää – tai omaa erityistä rangaistusasteikkoa. Direktiivin 3 artiklassa mainittu rikoksentekijän luovuttaminen on mahdollista kaikissa jäsenvaltioissa.

2.1.4.Oikeushenkilöiden vastuu (5 artikla)

Direktiivin 5 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen 2 ja 3 artiklassa tarkoitetusta rikoksesta, ja siinä määritetään tekijällä oikeushenkilöön nähden oleva asema tai tehtävä, johon oikeushenkilön vastuu perustuu.

Kaikki jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön oikeushenkilöiden rikosoikeudellisen tai hallinnollisen vastuun tekijän erityyppisistä tehtävistä tai asemista, joihin vastuu perustuu. Jotkin jäsenvaltiot (Liettua, Malta ja Yhdistynyt kuningaskunta (Skotlanti)) ovat ottaneet käyttöön erityissäännöksiä, jotka koskevat yrityksen vastuuta ihmiskaupasta, kun taas kaikki muut turvautuvat yritysvastuuta koskeviin yleisiin säännöksiin, joita sovelletaan rikoksiin. Kaikki jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön oikeushenkilön vastuun 5 artiklan 1 kohdan a–c alakohdan mukaisesti; Kreikka, Kypros, Liettua, Malta, Puola ja Slovakia saattoivat sen kirjaimellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. Direktiivin 5 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on otettava käyttöön oikeushenkilöiden vastuu, jos 5 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa mainitussa asemassa olevan henkilön harjoittaman ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on mahdollistanut 2 tai 3 artiklassa tarkoitetun rikoksen. Tällaisesta vastuusta on säädetty nimenomaisesti kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Luxemburgia, jonka osalta arviointi ei ole tyhjentävä. Kaikissa jäsenvaltiossa on otettu käyttöön direktiivin 5 artiklan 3 kohta, jossa edellytetään, että oikeushenkilön vastuu ei estä rikosoikeudenkäyntiä luonnollista henkilöä vastaan samasta rikoksesta.

Direktiivin 5 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”oikeushenkilön” käsite ei kata valtiota tai julkisia elimiä niiden käyttäessä julkista valtaa eikä julkisoikeudellisia kansainvälisiä järjestöjä. Saatavilla olevien tietojen perusteella yksikään jäsenvaltio ei katso, että tällaiset julkiset elimet tai järjestöt kuuluvat ”oikeushenkilön” käsitteen piiriin (tai vastaavien kansallisessa lainsäädännössä sovellettavien käsitteiden piiriin).

2.1.5.Seuraamukset oikeushenkilöille (6 artikla)

Direktiivin 6 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on otettava käyttöön tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset 5 artiklan nojalla vastuussa oleville oikeushenkilöille. Jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön nimenomaisesti oikeushenkilöihin sovellettavia hallinnollisia tai rikosoikeudellisia seuraamuksia. Sakkojen vähimmäis- ja enimmäismäärät vaihtelevat jäsenvaltioittain. Direktiivin 6 artiklassa säädetään myös, että jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön muita vaihtoehtoisia seuraamuksia. Saatavilla olevien tietojen mukaan useimmat jäsenvaltiot Saksaa, Irlantia ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta ovat päättäneet ottaa käyttöön vähintään yhden muun seuraamuksen.

2.1.6.Takavarikoiminen ja menetetyksi tuomitseminen (7 artikla)

Direktiivin 7 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on oikeus 2 ja 3 artiklassa tarkoitettujen rikosten tekemiseen käytettyjen rikoksentekovälineiden ja tällaisten rikosten tuottaman hyödyn takavarikoimiseen ja menetetyksi tuomitsemiseen. Kaikki jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön kansallisia toimenpiteitä tämän säännöksen saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jotkin jäsenvaltiot (Belgia, Kreikka, Espanja, Ranska, Kypros ja Yhdistynyt kuningaskunta (Englanti/Wales)) ovat ottaneet käyttöön erityissäännöksiä, jotka koskevat ihmiskauppaan liittyvää takavarikointia ja menetetyksi tuomitsemista, kun taas muut jäsenvaltiot näyttävät luottavan rikosoikeuden yleisiin takavarikointia ja menetetyksi tuomitsemista koskeviin säännöksiin, joita sovelletaan kaikkiin rikoksiin, myös ihmiskauppaan.

2.1.7.Uhrin syyttämättä jättäminen tai tälle määrättyjen seuraamusten soveltamatta jättäminen (8 artikla)

Direktiivin 8 artiklassa vaaditaan, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on mahdollisuus jättää ihmiskaupan uhrit syyttämättä tai seuraamuksetta osallistumisesta rikolliseen toimintaan, johon heidät on pakotettu suorana seurauksena tällaisen rikoksen kohteeksi joutumisesta. Direktiivissä jätetään toimivaltaisten viranomaisten harkintavaltaan päättää, miten kansallisella tasolla säännellään mahdollisuutta jättää uhrit syyttämättä tai seuraamuksetta.

Jäsenvaltiot toteuttivat monenlaisia toimenpiteitä varmistaakseen tämän mahdollisuuden kansallisille viranomaisilleen. Jotkin jäsenvaltiot (Belgia, Kreikka, Espanja, Kypros, Latvia, Liettua, Luxemburg, Malta, Alankomaat, Romania, Slovakia ja Yhdistynyt kuningaskunta) mainitsevat nimenomaisesti ihmiskaupan uhrien syyttämättä jättämisen, kun taas toisissa jäsenvaltioissa säädetään, että henkilöitä, jotka on pakotettu, uhkailtu tai painostettu tekemään rikos, ei aseteta syytteeseen (Unkari, Italia, Puola, Portugali, Ruotsi ja Slovenia). Tšekkiä ja Kroatiaa koskevat tiedot eivät ole tyhjentäviä.

2.1.8.Tutkinta ja syytetoimet (9 artikla)