Alueiden komitean tiedonanto aiheesta "Yhteisön toimet vuoristoalueiden hyväksi"



Virallinen lehti nro C 128 , 29/05/2003 s. 0025 - 0040



Alueiden komitean tiedonanto aiheesta "Yhteisön toimet vuoristoalueiden hyväksi" (2003/C 128/05) SISÄLTÖ >TAULUKON PAIKKA> 1. Taustaa 1.1. Vuoristoalueen määritelmä Vuoristoalueen määritelmiä on useita, mutta mikään niistä ei ole saanut yksimielistä hyväksyntää eikä ole järjestelmällisessä käytössä. Kaikissa määritelmissä korostetaan yhtä (tai useaa) erityisulottuvuutta, jolla katsotaan olevan poikkeuksellista merkitystä. Seuraavassa esitellään joitakin vuoristoalueen määritelmiä. 1.1.1. Direktiivin 75/268/ETY tavoitteet Direktiivin 75/268/ETY tavoitteena oli pienentää vuoristoalueiden ja epäsuotuisien alueiden maataloustuottajien ja Euroopan muiden alueiden maataloustuottajien välisiä tuloeroja. Maksamalla korvausta pysyvistä luonnonhaitoista on pyritty takaamaan niiden maatalouden säilyminen ja mahdollisuuksien mukaan myös modernisointi. Kyseiset korvaukset koskevat 25:tä prosenttia yhteisön käytössä olevasta maatalousmaasta, 15:tä prosenttia yhteisön maatalousyrityksistä ja 12:ta prosenttia yhteisön maataloustuotannosta. Rakennepolitiikkaan liittyviä taloudellisia kannustimia monipuolistamalla pyrittiin siis välttämään rakenteellisten parannusten keskittyminen rikkaimmille ja dynaamisimmille alueille. Vuoristoalueiden korkea sijainti heikentää ilmasto-olosuhteita ja lyhentää kasvukautta. Lisäksi kaltevuus vaikeuttaa maatalouskoneiden käyttöä. Epäsuotuisilla alueilla maaperä on usein köyhää, ja tuottavuuden lisääminen edellyttää suhteettomia ponnisteluja saatuihin tuloksiin nähden. Pitkällä aikavälillä tällaisten alueiden maataloustoiminnan säilyminen riippuu viime kädessä yrittäjän sitkeydestä. Maatalousyrittäjälle myönnetty tuki kohdistuu maataloustoiminnan lisäksi myös maisemansuojeluun, eroosion torjuntaan, matkailuun liittyvien vaatimusten tyydyttämiseen ja riittävän väestöntiheyden säilyttämiseen autioitumisvaarassa olevilla alueilla. 1.1.2. Neuvoston asetus (EY) N:o 1257/1999 Neuvoston asetus (EY) N:o 1257/1999 koskee Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukea maaseudun kehittämiseen. Sen 18 artiklassa määritellään vuoristoalueet seuraavasti: "1. Vuoristoalueet ovat alueita, joille on ominaista huomattavasti rajoittuneet maan käyttömahdollisuudet ja oleellisesti nousseet työkustannukset seuraavista syistä: - alueen korkeasta sijainnista johtuvista erittäin vaikeista ilmasto-olosuhteista, jotka lyhentävät kasvukautta merkittävästi, - alemmissa korkeuksissa suurimmassa osassa kyseistä aluetta olevista jyrkistä rinteistä, jotka estävät koneiden käytön tai edellyttävät erittäin kalliiden erityislaitteiden käyttöä, tai - näiden kahden tekijän yhteisvaikutuksesta silloin, kun kustakin erillisenä aiheutuva luonnonhaitta on merkityksettömämpi, edellyttäen, että yhteisvaikutuksesta aiheutuu vastaava luonnonhaitta. 2. Vuoristoalueina pidetään myös 62 leveyspiirin pohjoispuolisia ja siihen välittömästi liittyviä alueita." Asetus korvaa maatalouden rakenteiden tehokkuuden parantamisesta 20. toukokuuta 1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 950/97, joka puolestaan korvasi samasta aiheesta 15. heinäkuuta 1991 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2328/91 sekä vuoristoalueiden ja eräiden epäsuotuisien alueiden maataloudesta 28. huhtikuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/268/ETY. Asetukseen sisältyy lisäksi Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjojen liitteenä oleva julistus N:o 37, jossa tunnustetaan, että myös korkeilla leveysasteilla esiintyy pysyviä luonnonhaittoja, jotka ovat vastaavia kuin korkealla sijaitsevilla alueilla ja jotka merkitsevät maatalouden kannalta kasvukauden jäämistä muita alueita lyhyemmäksi. Asetuksessa mainitaan yleiset luokituskriteerit (korkea sijainti, jyrkät rinteet ja näiden tekijöiden yhteisvaikutus), mutta siinä ei säädetä vähimmäistasosta, jota jäsenvaltioiden tulisi noudattaa. Koska läheisyysperiaatetta sovelletaan aiempaa laajemmin, korvausten tason vahvistavat ja alueluokituksen laativat yhteisiä peruskriteerejä noudattaen valtio- tai aluetason viranomaiset tai molemmat. Jäsenvaltiot tai alueet tai molemmat ovat useimmiten tulkinneet kahta ensinnä mainittua kriteeriä seuraavasti: - Erittäin vaikeita ilmasto-olosuhteita aiheuttavaksi korkeudeksi katsotaan yli 600-800 metrin korkeus (kussakin kunnassa tai sen osissa). - Jyrkiksi rinteiksi, jotka estävät koneiden käytön tai edellyttävät erittäin kalliiden erityislaitteiden käyttöä, katsotaan rinteet, joiden keskimääräinen kaltevuus neliökilometriä kohti on yli 20 prosenttia (11° 18'). Seuraavassa taulukossa esitetään tietoja vuoristoalueiden ja epäsuotuisien alueiden osuudesta käytössä olevasta maatalousmaasta (KMM) vuonna 1996. Mainitut pinta-alat koskevat direktiivin 75/268/ETY mukaisesti luokiteltuja alueita. Näin ollen Suomen ja Ruotsin vuoristoalueiksi luokitellut alueet ovat suureksi osaksi viileitä alueita, ja vain noin 150000 hehtaaria on varsinaista vuoristoista aluetta. >TAULUKON PAIKKA> 1.1.3. Talous- ja sosiaalikomitean oma-aloitteinen lausunto CES 461/88 Talous- ja sosiaalikomitean aluekehitysjaoston valmistelemassa tiedonannossa vuoristoalueita koskevasta politiikasta (A Policy for Upland Areas) komitea esittää käsitteestä "vuoristoalue" semanttisesti johdonmukaisen määritelmän, joka kattaa lukuisia Euroopan vuoristoille ominaisia geofysikaalisia, ilmastollisia, ekologisia ja sosioekonomisia tekijöitä. Oma-aloitteisessa lausunnossa CES 461/88 esitetään seuraava luonteeltaan ja tavoitteiltaan metodologinen ja käytännönläheinen määritelmä: "Vuoristoalue on maantieteellinen, ekologinen, sosioekonominen ja kulttuurinen kokonaisuus, jota tarkasteltaessa korkean sijainnin ja muiden luontaisten tekijöiden yhteisvaikutuksesta aiheutuvat haitat on suhteutettava sosioekonomisiin vaatimuksiin, alueelliseen tasapainoon ja ympäristön pilaantumisen tasoon." Talous- ja sosiaalikomitea kokosi tältä pohjalta yhteen kriteerit, joita jäsenvaltiot käyttävät määrittäessään vuoristoalueita edellä mainitun direktiivin 75/268/ETY mukaisesti. Lisäksi komitea pyrki täsmentämään niitä erottamalla mahdollisuuksien mukaan "tiukan määritelmän mukaiset", vuoristovoittoiset alueet (yli 66-prosenttisesti vuoristoiset alueet tai kunnat) "väljän määritelmän mukaisista", osittain vuoristoisista alueista (33-66-prosenttisesti vuoristoiset alueet tai kunnat). >TAULUKON PAIKKA> Talous- ja sosiaalikomitea esittää lausunnossaan edellä mainitun tiedonannon pohjalta seuraavaa: "Jäsenvaltioiden ja yhteisön tähän mennessä vuoristoalueiden luokittelussa soveltamia oikeudellisia kriteerejä tulee yhdenmukaistaa. Näin voitaisiin lisäksi poistaa mahdollisia kilpailun vääristymiä eri jäsenvaltioissa toimivien yritysten väliltä. Yhdenmukaistaminen edellyttää yhteisön tasolla määritettyä kriteerikehystä, jossa otetaan huomioon erilaisia luontaisia ja sosioekonomisia haittatekijöitä kohdassa 1.1. esitetyn määritelmän mukaisesti. Kehyksen laadinnassa tulee ottaa huomioon seuraavat muuttujat: a) Luonnonhaitat. Tässä yhteydessä tulee tarkastella direktiivissä 75/268/ETY huomioitujen muuttujien (korkea sijainti, jyrkät rinteet ja niiden yhteisvaikutus) lisäksi myös seuraavia muuttujia: - Ilmastotekijöistä tulee ottaa korkean sijainnin lisäksi huomioon leveyspiiri ja maantieteellinen sijainti. - Morfologisista ja maaperään liittyvistä näkökohdista tulee ottaa jyrkkyyden lisäksi huomioon mm. pinnanmuodot ja maaperän laatu. b) Sosioekonomiset haitat: - alhainen väestöntiheys - taajamien ja taloudellis-poliittisten keskusten etäisyydestä aiheutuva eristyneisyys - väestön liiallinen riippuvuus maataloudesta - riittämättömät yhteydet unionin ulkorajoilla sijaitsevilta alueilta unionin ulkopuolisiin maihin. c) Ympäristön pilaantuneisuus. Mainittujen muuttujien yhteisvaikutus eri tilanteissa muodostaa pohjan alueen määrittämiselle 'vuoristoalueeksi' ja vaikuttaa sellaisen korkeusarvon, jonka yläpuolella sijaitsevat alueet voidaan katsoa vuoristoalueiksi, määräytymiseen. Tästä syystä tekijöitä ei voida valita, parametroida ja yhdistää yhdenmukaisesti koko yhteisössä vaan ne on mukautettava tapauskohtaisesti. (- -). Valtaosassa jäsenvaltioiden säädöksiä ja myös direktiivissä 75/268/ETY viitataan vuoristoalueiden rajaamisen yhteydessä kuntiin tai niiden osiin. Tämä on johtanut useissa tapauksissa tarkasteltavan alueen liialliseen pirstaloitumiseen. Alueiden vuoristoisuutta tulee arvioida sellaisten tiiviiden aluekokonaisuuksien perusteella (ottaen huomioon myös vuoristojen ja niiden lähialueiden integrointiin liittyvät vaikeudet), jotka sisältävät sekä varsinaisen vuoristoalueen että niihin välittömästi liittyvät alueet, jotka kuuluvat niiden kanssa samaan maantieteelliseen, taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen kokonaisuuteen. (- -)" Tarvittaessa vuoristoalueiden rajaamista koskevien uusien kriteerien laadinnassa voidaan hyödyntää Euroopan maaperäviraston (European Soil Bureau) hiljattain laatimaa maaperäkartastoa. 1.1.4. YK:n ympäristöohjelma YK:n ympäristöohjelman yhteydessä määriteltiin kansainväliseksi vuoristojen teemavuodeksi julistettua vuotta 2002 varten vuoriston ja vuoristoalueen käsitteet seuraavasti: "Määritelmän keskeisiä tekijöitä ovat korkeus, rinteiden jyrkkyys ja niistä aiheutuvat ympäristögradientit. Ne kuitenkin yhdistyvät toisiinsa monimutkaisella tavalla. Mikäli tyydytään vain vahvistamaan korkeutta koskeva kynnysarvo, suljetaan pois vanhimmat vuoristot ja matalahkot vuoristot. Samalla määritelmään sisällytetään suhteellisen korkealla sijaitsevia alueita, joiden pinnanmuotojen vaihtelevuus on vähäistä ja joilla esiintyy vain vähän ympäristögradientteja. Käyttämällä arviointikriteerinä rinteiden jyrkkyyttä joko sellaisenaan tai yhdessä korkeuden kanssa voidaan ratkaista mainituista ongelmista jälkimmäinen, muttei ensinnä mainittua. (Suom. huom. Tekstin suomennosta ei ole saatavilla.)" Maailmanlaajuisesti saatavilla olevien tietojen perusteella on määritelty empiirisesti seuraava vuoristoalueluokitus: - korkeus 200-1000 metriä ja korkeuden vaihtelu yli 300 metriä - korkeus 1000-1500 metriä ja rinteiden jyrkkyys yli 5° tai korkeuden vaihtelu yli 300 metriä - korkeus 1500-2500 metriä ja rinteiden jyrkkyys yli 2° - korkeus 2500-3500 metriä - korkeus 3500-4500 metriä - korkeus yli 4500 metriä. 1.2. Euroopan vuoristoalueiden merkitys Muihin mantereisiin verrattuna Euroopan unionin alueella on laajoja ja keskenään hyvin erilaisia vuoristoisia alueita, jotka vaihtelevat arktisista alueista Alppien ja muiden lauhkealla ilmastovyöhykkeellä sijaitseviin vuoristoihin ja Välimeren alueisiin. Euroopan unionin kokonaispinta-alasta noin 38,8 prosenttia on vuoristoalueita. Ne muodostavat erikoislaatuisen perinnön, ja niillä sijaitsee koko Euroopalle elintärkeitä resursseja: mm. vesistöjä, metsiä, harvinaisia lajeja ja elinympäristöjä, ainutlaatuisia kulttuuriperinteitä sekä luonnonvaroja ja virkistysalueita. Unionin alueella voidaan erottaa neljä merkittävää vuoristoalueiden ryhmää: - Pohjois-Euroopan vuoristoalueet ja vastaavat (arktiset) alueet (Suomi, Ruotsi, Skotlanti) - lauhkean ilmastovyöhykkeen vuoristoalueet Euroopassa: mm. Cantabrian vuoret, Pyreneet, Ranskan keskiylänkö, Jura, Vogeesit ja Schwarzwald, Alpit, Ardennit, Wales - Välimeren alueen vuoret: Iberian vuoret, Apenniinit, Manner-Kreikassa ja Kreikan saarilla sijaitsevat vuoret sekä suurten saarten kuten Kreetan, Sisilian, Sardinian, Korsikan ja Mallorcan vuoret - syrjäisillä alueilla sijaitsevat vuorten muodostamat saaret ja eräät ulkoalueet: mm. Atlantin saaristot (Makaronesia - Kanariansaaret, Azorit ja Madeira) ja merentakaiset alueet Guadeloupe, Martinique, Réunion ja Ranskan Guayana. >TAULUKON PAIKKA> Lähde: Eri tietoja Euroopan parlamentin julkaisusta Towards a European Policy for Mountain Regions - Problems, Results Obtained and Adjustments Needed. 1.3. Talousanalyysin perustekijöitä Vuoristoalueiden taloudellinen toiminta keskittyy lähinnä laaksoihin, jotka ovat luonnollisia kulkureittejä. Nykyisin useimmat laaksot ovat kuitenkin liikenteen pullonkauloja, ja tavara- ja henkilöliikenteen lisääntyminen lisää myös turvallisuus- ja ympäristöriskejä sekä vaarantaa osittain myös asukkaiden elinehdot. Useilla vuoristoalueilla taloudellisen toiminnan perustana ovat - mahdollisuuksien mukaan - maatalous, matkailu ja muut palvelut. Toisilla alueilla taloudellinen toiminta on usein hyvin vähäistä. Vaikka eräillä vuoristoalueilla on taloudellisia kehitysmahdollisuuksia, ja ne ovat integroituneet unionin talousympäristöön, useimmilla alueilla on ongelmia: 61,5 prosenttia vuoristoalueista ja arktisista alueista kuuluu tavoite 1 -alueisiin ja 24,7 prosenttia tavoite 2 -alueisiin ("Toinen taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevä kertomus")(1). Vuoristoalueille voidaan laatia karkea luokitus taulukoimalla ristikkäin luontaiset tekijät ja sosioekonomiset indikaattorit. Luokitus on epätarkka, mutta sen avulla voidaan saada riittävä käsitys tilanteesta. EU:n hyväksymään vuoristoalueen määritelmään ja rakennerahastojen ensisijaisten tavoitteiden mukaisiin alueisiin perustuva vuoristoalueita ja arktisia alueita koskeva luokitus >TAULUKON PAIKKA> Vuoristoalueiden kestävä kehitys edellyttää tehokasta taloutta, yhteiskunnallista tasa-arvoa, alueellista yhteenkuuluvuutta ja eheää ympäristöä. Seuraavassa taulukossa esitetään Euroopan vuoristoalueiden merkittävimmät haasteet ja mahdollisuudet: Vuoristoalueiden haasteet ja mahdollisuudet >TAULUKON PAIKKA> 1.4. Yhteisön ja jäsenvaltioiden politiikan vaikutus Yhteisön politiikan jotkin osa-alueet ovat tähän mennessä vaikuttaneet voimakkaasti vuoristoalueiden kehitykseen. Niitä ovat - yhteinen maatalouspolitiikka: luonnonhaittakorvaus epäsuotuisille alueille, maatalousalan ympäristötoimet, vuoristoalueiden tuotteiden markkinajärjestely (maito, liha) jne. - rakennepolitiikan tavoitteet 1 ja 2 sekä koheesiopolitiikka - maaseudun kehitystä koskevat yhteisöaloitteet (Leader+) sekä rajatylittävää, valtiolliset rajat ylittävää ja alueidenvälistä yhteistyötä koskevat yhteisöaloitteet (Interreg A, B ja C); vrt. Interreg III B -yhteistyöohjelma "Alppien alue", johon osallistuvat Saksa, Itävalta, Ranska, Italia, Sveitsi, Slovenia ja Liechtenstein - metsäpolitiikka - aluesuunnittelua koskevat pohdinnat Euroopan aluesuunnittelun ja aluekehityksen suuntaviivojen (ESDP) ja niiden toteutuksen yhteydessä - yhteisön ympäristöpolitiikka: "tärkeimmät" mm. vesien, luontaisien elinympäristöjen, luonnonvaraisten elämien ja kasvien sekä maaperän suojelua koskevat direktiivit - teknologista tutkimusta ja kehitystä koskeva politiikka sekä niiden oletettavasti mukanaan tuomat suuret parannukset ihmisten elämään. 2. Toimielinten näkemyksiä vuoristoalueista Vuoristoalueita koskevia päätöslauselmia ja suosituksia ovat jo usean vuoden ajan antaneet alan toimivaltaiset ministerit sekä Euroopan neuvoston alue- ja paikallishallintoasiain pysyvä konferenssi (nykyisin Euroopan neuvoston alue- ja paikallishallintoasiain kongressi), parlamentaarinen yleiskokous ja ministerikomitea. Erityisesti on paikallaan muistaa seuraavat poliittisesti ja teknisesti merkittävät asiakirjat: - TSK:n vuonna 1988 antama lausunto vuoristoalueita koskevasta politiikasta (A Policy for Upland Areas) - AK:n vuonna 1995 antama lausunto aiheesta "Eurooppalainen peruskirja vuoristoalueista" - TSK:n vuonna 1996 antama lausunto aiheesta "Alppien alue - kehitys- ja yhdentymismahdollisuus" - AK:n vuonna 1997 antama lausunto aiheesta "Vuoristoalueita koskeva unionin maatalouspolitiikka" - Euroopan parlamentin maataloutta ja maaseudun kehittämistä käsittelevän valiokunnan vuonna 1998 antama mietintö aiheesta "Vuoristoseutuja koskeva uusi toimintasuunnitelma", joka valmisteltiin Euroopan parlamentin tutkimuksesta vastaavan pääosaston laatiman alustavan tutkimuksen Towards a European Policy for Mountain Regions pohjalta - Euroopan parlamentin päätöslauselma vuoristoalueiden maanviljelyä koskevan yhteisön lainsäädännön soveltamien 25-vuotisesta historiasta. Lisäksi ETSK:lla on käsiteltävänä laaja lausunto aiheesta "Euroopan unionin vuoristoalueiden tulevaisuus" (esittelijä: Jean-Paul Bastian). 2.1. Alppien suojelua koskeva yleissopimus Alppien alueen maiden hallitusten ja Euroopan unionin edustajien lokakuussa 1991 allekirjoittaman Alppien suojelua koskevan yleissopimuksen tavoitteena on, että koko Alppien alueella toteutettaisiin yhteistä, kestävän kehityksen periaatteen mukaista politiikkaa. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Alppien aluetta tarkasteltiin erottamattomana kokonaisuutena ja yhteiseurooppalaisena perintönä. Sopimuksen yleistavoitteena on sovittaa yhteen Alppien alueen asukkaiden taloudelliset ja sosiaaliset tarpeet ja ympäristönsuojeluvaatimukset. Yleissopimus tuli voimaan maaliskuussa 1995, jolloin Itävalta, Saksa, Liechtenstein, Slovenia ja Euroopan unioni ratifioivat sen. Tämän jälkeen myös muut Alppien alueen maat ratifioivat yleissopimuksen. Siinä määrätään tutkimusohjelmasta, joka koskee erityisesti neljää aihealuetta (ilmansuojelu, vesihuolto, jätehuolto, asukkaat ja kulttuuri). Yleissopimuksen täytäntöönpanoa koskevissa pöytäkirjoissa kannustetaan laatimaan mm. liikennettä, matkailua, maaperänsuojelua, metsävaroja, energia-asioita ja maataloutta koskevia toimintalinjoja. Yleissopimuksen täytäntöönpanoa varten on perustettu elimiä, jotka kokoontuvat säännöllisesti. Vaikka Euroopan unioni on yksi Alppien suojelua koskevan yleissopimuksen osapuolista, se ei ole toteuttanut poliittisia toimia tai ottanut käyttöön konkreettisia välineitä, jotka liittyisivät selkeästi yleissopimukseen tai sen täytäntöönpanoa koskeviin pöytäkirjoihin. Lisäksi se hukkasi mahdollisuuden osallistua yleissopimusta varten perustettujen elinten työskentelyyn. Tämä on valitettavaa, sillä Alpit ovat Euroopan merkittävin vuoristo pinta-alan, asukasmäärän ja niiden vaikutuspiirissä olevien valtioiden määrän perusteella. Komissio olisikin voinut toimia konkreettisena liikkeellepanevana voimana yhteisön vuoristoaluepolitiikan muotoilemiseksi. 2.2. Vuoristoalueiden eurooppalainen peruskirja Tarve laatia vuoristoalueita koskeva eurooppalainen peruskirja, jossa määritellään vuoristoalueiden suunnittelun, kehityksen ja suojelun periaatteet, mainittiin alun perin Trentossa vuonna 1988 järjestetyssä Euroopan vuoristoalueiden toisessa konferenssissa. Osanottajat hyväksyivät asiakirjan kuitenkin vasta kuusi vuotta myöhemmin, 15.-17. syyskuuta 1994 Chamonix'ssa pidetyssä kolmannessa konferenssissa, johon osallistui yli 200 viranomaisedustajaa Euroopan neuvoston jäsenvaltioista. Jäsenvaltiot eivät vielä ole lopullisesti hyväksyneet peruskirjaa. Eurooppalaisen vuoristoaluepolitiikan laatimiseen tähtäävän peruskirjan lähestymistapa on kattava ja yhtenäinen, ja siinä otetaan huomioon ympäristö- ja kehitysasioita käsitelleessä Rio de Janeiron huippukokouksessa vuonna 1992 hyväksytyt suositukset. Toinen merkittävä asia peruskirjassa on läheisyysperiaate, jonka mukaan alue- ja paikallisviranomaisten tulee voida osallistua politiikan muotoiluun ja hallintoon Euroopassa. Näin tunnustetaan konkreettisesti, että vuoriston asukkailla on oma tehtävänsä myös taloudellisen toiminnan ja ympäristövaatimusten tasapainottamisessa. Tässä yhteydessä on aiheellista esittää peruskirjan 6 artiklassa määritellyt tavoitteet. Ne kuuluvat seuraavasti: "Sopimuspuolten vuoristoalueita koskevat toimintalinjat, säädökset ja toimet perustuvat seuraaviin tavoitteisiin: I. vuoristoalueiden ja niiden erityislaadun selkeä tunnustaminen II. kunkin vuoristoalueen muodostaman maantieteellisen kokonaisuuden huomioiminen ja tunnustaminen, jotta nykyiset tai tulevat hallinnolliset jaottelut eivät estäisi vuoristoja koskevan politiikan toteuttamista III. alueiden säilyttäminen asuttuina ja nuorten poismuuton ehkäiseminen IV. asukkaiden elämänlaadun kannalta välttämättömien perusrakenteiden ja välineiden toteuttaminen tai modernisointi V. paikallisten julkispalvelujen säilyttäminen ja parantaminen VI. maatalousmaiden ja laidunmaiden suojelu, maataloustoiminnan säilyttäminen ja modernisointi soveltamalla erityisesti vuoristoalueiden maataloutta koskevaa lähestymistapaa VII. paikallisten energialähteiden käytön edistäminen VIII. olemassaolevan teollisuus- ja käsiteollisuustoiminnan säilyttäminen sekä uuteen teknologiaan perustuvan toiminnan käynnistäminen IX. palveluelinkeinojen ja erityisesti matkailun kehittäminen siten, että niillä voidaan täydentää perinteisiä elinkeinoja X. vuoristoalueiden identiteetin säilyttäminen sekä vuoristoalueiden yhteisten ja kunkin yhtenäisen vuoristoalueen omien kulttuuriarvojen tekeminen tunnetuksi. Kyseisten tavoitteiden toteuttamisen yhteydessä tulee kunnioittaa ja suojella ympäristöä siten, että inhimillisiä resursseja ja luonnonvaroja tarkastellaan kokonaisuutena. Lisäksi tulee hylätä perinteinen talouden kehityksen ja luonnonsuojelun välinen kahtiajako sekä pyrkiä ihmisen toiminnan ja ympäristövaatimusten väliseen tasapainoon." Edellä esitetty kunnianhimoinen toimintasuunnitelma on lähestymistavaltaan yhä hyvin ajankohtainen ja moderni. 2.3. Toinen taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevä kertomus Euroopan komissio hyväksyi hiljattain toisen taloudellista ja sosiaalista koheesiota käsittelevän kertomuksen. Merkittävänä uutuutena kertomuksen päätelmissä ja suosituksissa määritellään "erityisalueet" - ja todetaan seuraavaa: "Saaret ja saaristot, vuoristoalueet ja syrjäiset alueet - syrjäisimmät alueet mukaan luettuina - muodostavat huomattavan osan unionista ja jakavat useita yhteisiä fyysisiä ja geomorfologisia piirteitä sekä taloudellisia haittoja. Näillä alueilla on yleensä liikenneyhteyksiin liittyviä ongelmia, jotka vaikeuttavat niiden integroitumista muuhun yhteisöön. Monet näistä alueista saavatkin jo nyt EU:n aluetukia - 95 % sekä vuoristoalueista että saarista kuuluu joko tavoite 1- tai 2-alueisiin. Samalla niiden sosiaalisessa ja taloudellisessa tilanteessa on suuria eroja - -." Lisäksi kertomuksessa todetaan taloudellisen ja sosiaalisen koheesion painopistealueita määriteltäessä, että tietyt alueet kärsivät "vakavista maantieteellisistä tai luonnonhaitoista". Näiden alueiden integraation edistämistoimien yhteydessä on tähän mennessä kohdattu vaikeuksia, jotka liittyvät niiden erityispiirteisiin. Kertomuksessa todetaan seuraavaa: "Nämä alueet (syrjäisimmät alueet, saaret, vuoristoalueet, syrjäseutualueet, alueet, joiden väestötiheys on erityisen alhainen) ovat usein Euroopan unionin luonnon- ja kulttuuriperinnön säilyttämisen kannalta kaikkein tärkeimpiä paikkoja. Suurimpana ongelmana on usein väestöpaon estäminen. Talouskehityksen esteenä voivat olla peruspalveluista (liikenne mukaan luettuna) aiheutuvat lisäkustannukset." Vaikuttaa siis ilmeiseltä, että komissio asettaa vuoristoalueet samanarvoisiksi perustamissopimuksen 158 artiklassa jo mainittujen alueiden kanssa. Toisesta koheesiokertomuksesta käytyjen keskustelujen johdosta komissio onkin ryhtynyt tarkastelemaan alueita, joilla on luonnonoloista tai maantieteellisistä oloista johtuvia vakavia haittoja. Se on jo käynnistänyt kaksi tutkimusta, joista ensimmäinen koskee saarialueita ja toinen vuoristoalueita (arktiset alueet mukaan luettuina). Tutkimuksen yhteydessä on myös tarkoitus laatia kriteerit alueiden rajaamiseksi. Tämän jälkeen komissio arvioi toukokuussa 2001 pidetyssä Euroopan toisessa koheesiofoorumissa käytyjä keskusteluja ja totesi niiden perusteella(2), että unioni tarvitsee koheesiopolitiikkaa, joka kohdistuu kolmenlaisiin alueisiin: - kehityksessä eniten jälkeen jääneet alueet, jotka sijaitsevat pääasiassa mutta eivät ainoastaan ehdokasvaltioissa - nykyisten 15 jäsenvaltion alueet, jotka eivät ole saattaneet todellista lähentymisprosessia päätökseen - muut alueet, joilla on vakavia rakenteellisia ongelmia, erityisesti kaupunkialueet, maataloudesta liian riippuvaiset maaseutualueet sekä vuoristoalueet, saarialueet ja muut alueet, jotka kärsivät luonnonoloista johtuvista tai väestöpoliittisista haitoista. Näyttää siis siltä, että ainakin komissiossa vuoristoalueiden erityislaatu tunnustetaan ja että sitä tutkitaan. Komission uudesta mielenkiinnosta Euroopan vuoristoalueita kohtaan oli osoituksena myös aluepolitiikasta ja maataloudesta vastaavien komissaarien Brysselissä 17.-18. lokakuuta 2002 isännöimä konferenssi, johon osallistui puheenjohtaja Romano Prodi ja muita komission jäseniä. Vaikka konferenssissa ei laadittukaan päätösasiakirjaa, esitysten ja käsiteltyjen aiheiden taso herättää ilman muuta toivoa siitä, että uuden kehityksen avulla saavutetaan lopullisia ja myönteisiä ratkaisuja. Vuoristoalueisiin on sittemmin kiinnitetty lisää huomiota eri tahoilla. Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi hiljattain jälleen merkittävän asiakirjan, jossa kehotetaan varmistamaan, että vuoristoalueita varten kehitetään yhteinen tarkastelutapa ja että kyseisten alueiden erityislaatu tunnustetaan perussopimuksissa. Lisäksi asiakirjassa ehdotetaan pysyvien haittojen kompensointiin perustuvaa strategiaa, haittatekijöiden aktiivista vähentämistä sekä vuoristoalueiden identiteetin ja voimavarojen arvostuksen lisäämistä. Lopuksi asiakirjassa vedotaan sen puolesta, että vuoristoalueita koskevasta yhteisön politiikasta tehtäisiin kestävän ja asukkaiden yhtäläisiä mahdollisuuksia edistävän kehityksen esikuva. 2.4. Kansainvälinen vuoristojen teemavuosi YK:n yleiskokous julisti 10. marraskuuta 1998 yksimielisesti vuoden 2002 kansainväliseksi vuoristojen teemavuodeksi. Teemavuoden tavoitteena on I. edistää vuoristoalueiden kestävää kehitystä II. parantaa vuoriston asukkaiden elämänlaatua III. suojella vuoristojen herkkää ekosysteemiä. Yhdistyneet kansakunnat järjestää vuonna 2002 maailmankonferenssin, ja sitä valmistelevia hankkeita on käynnissä useissa maissa. Yhteisön tasolla ei toistaiseksi ole toteutettu YK:n asettamien tavoitteiden mukaisia virallisia poliittisia toimia tai lainsäädäntöaloitteita. 2.5. Agenda 21:n luku 13 ja Johannesburgin huippukokous Agenda 21 hyväksyttiin 14. kesäkuuta 1992 Rio de Janeirossa järjestetyssä YK:n ympäristö- ja kehityskonferenssissa. Vuoristoalueet mainitaan selkeästi useissa Agendan luvuissa ja erityisesti seuraavissa: Luku 2: Kansainvälinen yhteistyö Luku 3: Köyhyyden lieventäminen Luku 6: Terveydenhuollon ja kansanterveyden edistäminen Luku 7: Kestävät asuinyhdyskunnat Luku 8: Kestävän kehityksen yhdentäminen päätöksentekoon Luku 11: Metsien häviämisen estäminen Luku 12: Aavikoitumisen estäminen Luku 14: Kestävä maatalous ja maaseudun kehitys Luku 15: Biologisen monimuotoisuuden suojelu Luku 18: Makean veden suojelu ja hallinta Luku 24: Naiset ja kestävä kehitys Luku 26: Alkuperäiskansojen aseman vahvistaminen Luku 27: Yhteistyö kansalaisjärjestöjen kanssa Luku 28: Paikallishallinnon aloitteet Agenda 21:n tukemiseksi Luku 32: Maataloustuottajien aseman vahvistaminen Luku 33: Kestävän kehityksen rahoitus Luku 34: Ympäristöä vähemmän kuormittava teknologia Luku 35: Kestävää kehitystä edistävä tiede Luku 36: Koulutus ja yleisön tietoisuuden lisääminen Luku 37: Kestävän kehityksen toteuttamisedellytysten parantaminen Luku 39: Kansainväliset oikeudelliset välineet Luku 40: Tieto päätöksenteon pohjana Luvussa 13 käsitellään vuoristoalueen määrittelyä yhtenäisenä kokonaisuutena. Tätä varten käynnistettiin ainutlaatuinen yhteistyö YK:n erityisjärjestöjen, valtioiden hallitusten, kansainvälisten järjestöjen, kansalaisjärjestöjen ja tutkimuslaitosten välillä. Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa mieliin luvun 13 alussa esitetty julistus: "Vuoristoalueet ovat tärkeitä veden, energian ja biodiversiteetin lähteitä. Lisäksi ne ovat keskeisten luonnonvarojen kuten mineraalien, metsä- ja maataloustuotteiden lähteitä sekä virkistysalueita. Vuoristoalueilla on suuri merkitys maapallon ekosysteemien muodostamassa monimutkaisessa ja vuorovaikutukseen perustuvassa kokonaisuudessa, ja ne ovatkin keskeisiä sen säilymisen kannalta. Vuoristoekosysteemit muuttuvat kuitenkin nopeassa tahdissa. Niiden maaperä on altis eroosiolle ja maanvyörymille sekä elinympäristöjen ja geneettisen monimuotoisuuden nopealle köyhtymiselle. Inhimillisestä näkökulmasta katsoen vuoriston asukkaat kärsivät usein köyhyydestä, ja perinteisiä tietoja ja taitoja katoaa. Tämän seurauksena useimpien vuoristoalueiden ympäristön tila heikkenee. Näin ollen tarvitaan välittömiä toimia vuoristoalueiden resurssien asianmukaisen hallinnan ja asukkaiden sosioekonomisen kehityksen turvaamiseksi." Rion konferenssin viimeisin seurantatapahtuma, kestävän kehityksen huippukokous, järjestettiin syyskuussa 2002 Johannesburgissa. Kokouksen hyväksymän toimintaohjelman kohdassa 40 todetaan vuoristoalueista seuraavaa: "" 2.6. Vuoriston asukkaita koskeva kansainvälinen peruskirja Vuoriston asukkaita koskeva kansainvälinen peruskirja hyväksyttiin 9. kesäkuuta 2000 Chambéryssä ensimmäisen kansainvälisen vuoristofoorumin päätteeksi. Foorumiin osallistui edustajia 70 maasta. Kyseessä on asiakirjaluonnos, josta on määrä keskustella ennen kuin sen pohjalta laaditaan perusta ja tavoitteet vuoriston asukkaiden kansainväliselle järjestölle, joka on tarkoitus perustaa varmistamaan peruskirjan tavoitteiden toteutuminen. Luonnoksessa esitetään toistaiseksi vain pääperiaatteet, ja sitä täydennetään foorumissa esitetyillä yksityiskohtaisemmilla ehdotuksilla ja suosituksilla sekä kannanotoilla, joita Ecuadorissa Quitossa syyskuussa 2002 järjestettävässä seuraavassa tapaamisessa todennäköisesti esitetään. 3. Euroopan vuoristoalueiden oikeudellinen asema Euroopan unionia on jatkuvasti kehotettu kiinnittämään huomiota vuoristoalueisiin. Suurimmassa osassa eri elinten kuluneina vuosina laatimista asiakirjoista oli tarkoituksena saada hyväksyntä sellaista neuvoston tai komission asetusta (tai direktiiviä) varten, joka sisältää vuoristoalueita koskevia erityistoimia. Näin voitaisiin luoda monialaista integroitua politiikkaa. Elimet ovat viime vuosina pyrkineet saamaan hyväksynnän erityiselle vuoristoalueita koskevalle "tavoitteelle", joka on tarkoitus lisätä vuodesta 2000 lähtien voimassa oleviin koheesiopoliittisiin päämääriin. Vaikuttaa kuitenkin ilmeiseltä, ettei yhteisö voi (lukuun ottamatta vuoristoalueiden maataloutta koskevaa vaatimatonta erityisaloitetta) hyväksyä erityisaloitteita, sillä Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa ei ole määräystä, jolla vahvistettaisiin asianomainen toimivalta. Näin ollen unionin on tunnustettava vuoristoalueiden erityislaatu ja siitä johtuvat tarpeet sekä luotava läheisyysperiaatetta noudattaen yhtenäinen unionin erityispolitiikka. Vuoristoalueiden erityispiirteet ovat erilaisista taloudellisista edellytyksistä huolimatta tunnistettavissa kaikkialla, ja ne määrittävät väestön erityiset elinolot palvelujen organisoinnin ja hallinnon, tiedotuksen, liikenneyhteyksien ja liikkuvuuden suhteen Euroopan vuoristoalueille erityisen tärkeitä ja kiireellisiä ovat politiikan alat, jotka koskevat ympäristön, maiseman ja biodiversiteetin suojelua ja edistämistä sekä kaukaisilta alueilta kotoisin olevan ja vuosisatoja alueella asuneen väestön vanhassa kulttuurissa käytettyjen maanviljelytapojen, poikkeuksellisen merkityksellisen paikalliskulttuurin sekä historiallisten ja taiteellisten rikkauksien suojelua. Vuoristoalueiden erityislaadun virallinen tunnustaminen on merkittävää, ja se pohjustaa mahdollisia tulevia toimia hyväksyttäessä monia aloja koskevia toimenpiteitä. Perustamissopimuksen XVII osaston (taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus) 158 artikla kuuluu seuraavasti: "Edistääkseen koko yhteisön sopusointuista kehitystä yhteisö kehittää ja harjoittaa toimintaansa taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi. Yhteisö pyrkii erityisesti vähentämään alueiden välisiä kehityseroja sekä muita heikommassa asemassa olevien alueiden tai saarien jälkeenjääneisyyttä, maaseutu mukaan luettuna." Mikäli halutaan luoda edellytykset, joiden perusteella unionin toimielimet voivat tulevaisuudessa määritellä vuoristoalueita koskevia politiikan aloja tai erityistoimia, on ehdotettava, että kyseiset alueet mainitaan samanarvoisina edellä siteeratun 158 artiklan toisessa kohdassa jo mainittujen alueiden kanssa. Nykyinen sanamuoto "maaseutu" ei sisällä vuoristoalueita. Kyseiset termit eivät tarkoita samaa asiaa, ja vuoristoalueiden erityislaatu on jo tunnustettava virallisesti. 4. Euroopan vuoristoalueiden tulevaisuus Euroopan tulevaisuus on keskeinen ja merkittävä kysymys koko mantereen kannalta, sillä Euroopassa pohditaan parhaillaan, millaista hallintotapaa 2000-luvulla tulisi soveltaa. Nyt käy yhä selvemmin ilmi (vaikka tämä onkin saattanut vaikuttaa kuluneelta sanonnalta) ettei Eurooppaa voida rakentaa yksinkertaisten ja mekaanisten kaavojen tai valistuksen aatteiden mukaisten teoreettisten suunnitelmien pohjalta eikä myöskään vain valtioiden välisten sopimusten varaan. Uusi Eurooppa syntyy sellaisen monitahoisen prosessin tuloksena, jossa kansalaisyhteiskunta sekä eri intressit, toiminnot, poliittiset toimintamahdollisuudet ja suhteet ulkomaailmaan integroidaan asteittain laajan ja korkealla tasolla toteutettavan välitysmenettelyn avulla eikä teknokraattisen vaan poliittisen suunnitelman mukaisesti. Mikäli tällainen kehitys on järkevää, uudessa Euroopassa tulisi kiinnittää runsaasti huomiota tekijöihin, jotka yhdistävät sitä historiallisesti, antropologisesti, kulttuurisesti ja aineellisesti ja muodostavat sitä yhdistävän kudoksen. Juuri vuoristoalueet lienevät tällainen yhdistävä tekijä. Voidaanko ajatella, että 2000-luvun Euroopassa ei olisi sellaisia alueita koskevaa politiikkaa, jotka yhdistävät fyysisesti sen kehittyneimpiä alueita? Harvat ovat ehkä tulleet ajatelleeksi, että uuden unionin vahvoja alueita yhdistävät nimenomaan vuoristot. Tämä koskee paitsi liikennettä, myös talousalueiden välisiä yhteyksiä yleensä. Alpit yhdistävät Po-joen laakson Reinin laaksoon ja Pyreneet yhdistävät taloudeltaan räjähdysmäisesti kasvavan Katalonian Etelä-Ranskaan, kun taas Italian tukirangan muodostavat Alpit ja Apenniinit italialaisen ekonomistin Giustino Fortunaton sattuvan vertauksen mukaisesti: vuoret ovat luuranko ja laaksot lihaa luiden ympärillä. Lisäksi tulee ottaa huomioon yhdentyminen ja Itä-Eurooppa: Balkanvuorista tulee yhdistävä tekijä slaavilaisen maailman suuntaan ja Tatra-vuoristosta vuonna 2004 Euroopan unioniin liittyvien Puolan ja Unkarin suuntaan. Tulee myös muistaa, että vuoristoalueillakin on sosiaalisen ja taloudellisen huippuosaamisen keskuksia (Alppien alueella Grenoblesta Bratislavaan ulottuvalla kaistaleella sijaitsevat Italian merkittävien alueiden lisäksi mm. Vorarlberg, Tiroli, Kärnten ja Salzburg). Ei liene järkevää rakentaa Eurooppaa, jossa - Fortunaton vertauksen mukaisesti - "luuranko" liittää vahvat alueet toisiinsa. Mutta jos näin on, tarvitaan yhteisönlaajuista vuoristoaluepolitiikkaa - ei siksi, että käsite "vuoristoalueet" olisi sisällytettävä Brysselistä eri määriä eri tarkoituksiin myönnettäviä tukia ja avustuksia saavien luetteloon, vaan siksi, että vuoristoalueet näyttävät esimerkkiä Euroopan yhdentymiseen liittyvästä yleisesti hyväksytystä ajattelutavasta. Euroopan vuoristoalueet ovat jo kauan sitten sisäistäneet politiikassa pluralistisen ja suvaitsevan lähestymistavan. Ne suhtautuvat myönteisesti keskusteluun sekä neuvotteluihin perustuvaan suunnitteluun. Tämä on tietyssä määrin vuoristoalueiden luontainen ominaisuus. Vuoristoalueet eivät kuitenkaan ole suojassa globalisaation mukanaan tuomilta vaatimuksilta tai sen vastaisen, paikallistunteen kasvuun perustuvan suuntauksen voimistumiselta. Paikallistunteen hallitsemattomasta kasvusta seuraa paikalliskeskeisyyttä, nurkkakuntaisuutta ja pirstaloitumista eli yhdentymiselle täysin vastakkaisia ilmiöitä, jotka tietenkin ruokkivat unioninvastaisia näkemyksiä. Tällaiset ilmiöt saavat luonnollisesti jalansijaa myös vuoristoalueilla, koska yhteistä vuoristoaluepolitiikkaa ei ole ja koska EU:n alakohtaisissa politiikoissa ei useinkaan oteta huomioon vuoristoalueiden erityispiirteitä. Komission ja Euroopan parlamentin tulisi arvioida entistä tarkemmin vuoristoalueiden roolia mahdollisena integroivana ja koko unionia yhdistävänä tekijänä. Siihen ei tarvita paljon: voimakas johtoajatus, mahdollisuus valita epäsovinnaisiakin vaihtoehtoja ja tahtoa nousta teknokratian ja byrokratian yläpuolelle. Tarvittaisiin siis politiikkaa, jonka lähtöajatuksena olisi, että Euroopan rakentamisen ytimeksi tarvitaan uusi, kansallisvaltion statuksesta eroava asema. Sitä varten löydetään varmasti uusien tekijöiden joukosta omat tukipilarit, joihin vuoristot ehdottomasti kuuluvat. Yksikään malli ei ole kaikenkattava, ei myöskään tulevina vuosikymmeninä, jolloin eri intressien yhteen kietoutuminen sekä politiikan ja kulttuurialan vaikuttajien toiminta vaikuttavat voimakkaasti kansalaisyhteiskuntaan. Tällöin tarvitaan sellaista korkeaprofiilista politiikkaa, jonka mukaan uutta Eurooppaa rakennetaan yhdistävien tekijöiden pohjalta. Tämän vuoksi vuoristot ovat Euroopalle suuri haaste. Ja tämän vuoksi meillä on ylevä käsitys siitä, että Euroopassa käytävässä poliittisessa keskustelussa tulisi käsitellä muutakin kuin lihan ja maidon laatua ja määrää ja että vuoristoalueilla on oma osuutensa Euroopan rakentamisessa. Tämä edellyttää, että hylätään kulunut stereotypia alppiniityillä käyskentelevistä vuoriston asukkaista eikä sorruta sellaiseen vähättelevään käsitykseen, että vuoristoalueisiin liittyisi vain ympäristö- ja maatalouskysymyksiä, kuten monet eurooppalaisetkin väittävät. 5. Vuoristot ja kaupunkialueet Käsillä oleva tiedonanto pohdintoineen ja ehdotuksineen on laadittu niitä varten, jotka edelleen asuvat ja työskentelevät vuoristoalueilla ja muodostavat niiden poliittisen ja kansalaisyhteisön. Nykyään tiedostetaan jo yleisesti, että vuoriston asukkaat hoitavat tehtäviä, jotka hyödyttävät paitsi heidän omaa aluettaan, myös yhä selvemmin ja huomattavammin tasankoalueilla, kaupungeissa sekä suurissa, asutus- ja tuotantokeskittymissä alueilla asuvia. Tällaisia tehtäviä ovat maa-alueista huolehtiminen, ympäristön- ja maisemansuojelu, maaperänsuojelu, kulttuuriin, kansanterveyteen, urheiluun ja virkistykseen liittyvien toimintamahdollisuuksien tarjoaminen, tärkeiden hyödykkeiden kuten puun, veden ja energian tuotanto, kaivostoiminta sekä sellaisten erityistä arvoa omaavien tuotteiden valmistus, jotka ovat terveellisiä ja ilmentävät luonnon ja ihmisen tarpeiden välistä ikiaikaista tasapainoa. Yhteisön vuoristoaluepolitiikka palvelisi siis muitakin kuin vuoriston asukkaita. Se olisi todellakin kaikkia eurooppalaisia hyödyttävää politiikkaa. 6. Alueiden komitean päätelmät ja ehdotukset Alueiden komitea 1. korostaa, ettei mitään Euroopan aluetta saa marginalisoida ja jättää asteittain oman onnensa nojaan. 2. korostaa, että unionin päätöksentekoelimiä on jo vuosia turhaan pyydetty ottamaan kiireesti asianmukaisesti huomioon Euroopan vuoristoalueiden alueelliset erityispiirteet, joita määrittävät niin kutsutut luonnonhaitat. Kyseiset haitat johtuvat vuoristoalueiden korkeasta sijainnista ja jyrkistä rinteistä, vaikeista ilmasto-olosuhteista ja ainutlaatuisista geomorfologisista piirteistä sekä pitkistä etäisyyksistä ja erityisistä ongelmista, joiden takia liikenteen perusrakenteiden rakentaminen ja ylläpito on kallista. Vuoristoalueiden luonnonolosuhteet ovat synnyttäneet ainutlaatuisen ja harvinaisen monimuotoisen kasviston ja eläimistön. Alueiden erityiset elinolot vaikuttavat myös palvelujen tarjontaan ja hallintoon, tiedotukseen, liikenneyhteyksiin ja liikkuvuuteen. 3. toteaa, että Euroopan vuoristoalueet ovat olleet asuttuja jo vuosituhansia ja että niiden tulee säilyä asuttuina siten, etteivät asukkaat tunne itseään syrjäytyneiksi. Päinvastoin, asukkaille on taattava konkreettisesti asianmukaiset ja modernit sosiaalisen ja yhteiskunnallisen elämän edellytykset sekä mahdollisuudet laaja-alaiseen ja kestävään talouskehitykseen ja sen edellyttämä tuki. Lisäksi tulee kunnioittaa ja suojella alueellisia ja paikallisia perinteitä. 4. toteaa, että suurin osa biologisesta monimuotoisuudesta sijoittuu Euroopan vuoristoalueille ja että työelämässä mukana olevien määrän pysyessä riittävänä alueilla voidaan suojella vesistöjä, maaperää ja muuta ympäristöä, hoitaa metsiä ja huolehtia erityisesti kulttuuriperinnöstä sekä tuottaa tavaroita ja palveluja, joilla on suuri merkitys kaikille eurooppalaisille. 5. tähdentää, että vuoristoalueilla on omat erityispiirteensä ja että "maaseutu" ja "vuoristoalueet" eivät ole synonyymejä, vaikka suuri osa vuoristoalueista on maaseutua. Lisäksi komitea katsoo, että unionin tulisi tarkastella vuoristoalueiden yhteydessä muitakin seikkoja kuin talousongelmia, vaikka osa vuoristoalueista voidaan varmasti katsoa epäsuotuisaksi alueeksi. 6. on vakuuttunut siitä, että perustamissopimuksessa tulee ottaa huomioon alueellinen yhteenkuuluvuus taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta täydentävänä tekijänä. 7. katsoo, että vuoristoalueita koskeva maininta perustamissopimuksessa muodostaisi perustan yhteisön toimivallalle kyseisellä alalla. Vuoristoalueiden erityislaadun virallinen tunnustaminen yhteisön yksittäisten toimien koordinoimiseksi mahdollistaisi vihdoin yhdenmukaisen tarkastelun ja toimintalinjat asukkaita ja alueita koskevissa kysymyksissä, kaikissa yhteyksissä kuitenkin subsidiariteettiperiaatetta noudattaen. 8. pyytää näin ollen, että perustamissopimuksen 158 artiklaa ja osastoa, johon se sisältyy, muutetaan siten, että niihin sisällytetään nykyisin mainittujen "muita heikommassa asemassa olevien alueiden tai saarien, maaseutu mukaan luettuna," rinnalle käsite "vuoristoalueet". Lisäksi niihin kohtiin, joissa mainitaan taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus, tulisi lisätä sana "alueellinen". 9. katsoo vuoristoalueiden erityislaadun oikeudellisen tunnustamisen lisäksi aiheelliseksi, että tämä tunnustus otettaisiin yhteisön kilpailulainsäädännön lähtökohdaksi ja että sen tavoitteeksi asetettaisiin niiden taloudellisten ja rakenteellisten haittojen vähentäminen, joita vuoristoalueiden sosiaalisessa ja tuotantoympäristössä esiintyy muihin alueisiin nähden. Tämä voitaisiin toteuttaa rahallisten ja taloudellisten tukien sekä rakenteellisten ja pitkäkestoisten verohelpotusten avulla. 10. toteaa, että vuoristoalueilla on kulttuuriperintöä sekä yhteiskunnalliseen ja poliittiseen järjestykseen liittyviä perinteitä, joita tulee arvostaa ja edistää. Asukkaiden identiteetti on vaalimisen arvoinen rikkaus, sillä se on keskeinen tekijä valtioiden ja koko Euroopan positiivisessa monimuotoisuudessa. 11. kannattaa voimakkaasti sellaisten kestävien liikennepoliittisten sääntöjen laatimista, joiden avulla taataan yhtenäinen perusta vuoristoalueiden tieliikennevirtojen ja rautatieverkon hallinnoinnille. Vuoristoalueista ei saa tehdä pelkkiä läpikulkuväyliä. On löydettävä järkeviä ratkaisuja, joissa sovitetaan yhteen talouskasvun asettamat vaatimukset sekä ihmisten terveyden ja ympäristön suojelu. Tämä merkitsee myös perusrakenteiden lisäämistä ja kansainvälisen rautatieliikenteen tarjonnan lisäämistä. Jotta ekologisesti herkkien alueiden kalliille infrastruktuurihankkeille voidaan saada rahoitusta, tulee yhteisön lainsäädännössä sallia rautatieverkkojen perusrakenteiden sektorien välinen rahoittaminen siten, että rinnakkaisilta tieverkoilta saadaan rahoitusta tavaraliikenteen ohjaamiseksi maanteiltä rautateille. 12. huomauttaa, että kaikkialla Euroopassa toteutettava julkistalouden tervehdyttämiseen ja palvelujen yksityistämiseen tähtäävä politiikka aiheuttaa usein peruuttamattomia vahinkoja vuoriston asukkaille. Koulu-, terveys-, liikenne-, posti- ja televiestintäpalveluja järjestetään uudelleen miltei kaikkialla. Riittävän kattavien ja laadukkaiden palvelujen olemassaolo on vuoristoalueiden asukkaille elinehto sekä alueiden kehitystä ja kasvua edistävä tekijä. Tämän takia julkishallinnon tulee ottaa erityinen vastuu kaikista näiden palveluiden tarjontaan vaikuttavista muutoksista sekä kiinnittää erityistä huomiota kyseisten alueiden olosuhteisiin, jotta palvelutaso voidaan säilyttää ja jotta sitä voidaan myös kehittää. EY:n perustamissopimuksessa on joka tapauksessa yksiselitteisesti varmistettava laaja-alaisesti tarjottavien, yleishyödyllisten palvelujen yhtäläinen saatavuus vuoristoalueilla. Yksityistämisessä tulee siis edetä varovasti, ja tässä yhteydessä tulee taata vuoristoalueiden palvelutason säilyminen. 13. esittää, että vuoristoalueiden talouselämän elinmahdollisuudet tulee varmistaa ja että tätä varten yhteisön ohjelmiin tulee sisällyttää seuraavia tavoitteita: - lähipalveluverkkojen ja erityisesti yrityksiä, perheitä, kouluja, erilaisia elimiä ja kansalaisjärjestöjä palvelevien tietoverkkojen kehittäminen - sellaisten kaikkia aloja koskevien nuorten työllistämistoimien toteuttaminen, joiden avulla pyritään edistämään erityisesti nuorten yrittäjyyttä - useiden eri elinkeinojen yhdistämisedellytysten edistäminen ja yksinkertaistaminen - ajanmukaisen ammattikoulutuksen edistäminen. 14. katsoo aiheelliseksi ehdottaa komissiolle, että kuudennen tutkimuksen ja kehityksen puiteohjelman toteutuksen yhteydessä otettaisiin asianmukaisesti huomioon vuoristoalueiden ongelmat ja että edistettäisiin Euroopan vuoristoalueilla toimivien tutkimuslaitosten verkon perustamista. 15. toteaa painokkaasti, että Euroopan vuoristoalueet tarvitsevat yhteistä politiikkaa, jonka avulla kyseisillä alueilla voidaan toimia johdonmukaisesti, koordinoidusti ja yhtenäisesti kehittyneen ja demokraattisesti toimivan paikallisen ja alueellisen itsehallinnon puitteissa. Myös läheisyysperiaatteen kokonaisvaltainen soveltaminen edellyttää tätä. 16. kehottaa komissiota valmistelemaan unionin tulevaa laajentumista varten kattavan yhteisön strategian unionin ja ehdokasvaltioiden vuoristoalueiden kestävän kehityksen takaamiseksi, maaseudun kehittäminen ja vuoristoalueiden maatalouden toimintamahdollisuudet mukaan luettuina. Strategian tulisi koskea erityisesti vuoristoalueiden rajatylittävää yhteistyötä, ja siinä tulisi määritellä Interreg-, Phare-, Tacis- ja Sapard-ohjelmiin liittyviä erityistoimia ehdokasvaltioiden ja muiden yhteisöön rajoittuvien alueiden ottamiseksi mukaan vuoristoalueille suunnattuihin tukitoimiin. Erityisen tärkeää tämä on saamelaisille, Ruotsin, Suomen, Norjan ja Venäjän pohjois- ja keskiosissa asuvalle alkuperäiskansalle. 17. pitää ratkaisevan tärkeänä, että komissio edistää tutkimuksia Euroopan vuoristoalueiden yhteisen luokituksen laatimiseksi, ja tutkimuksia ilmastonmuutoksen vaikutuksista vuoristoalueisiin, sekä kehottaa tukemaan sellaisen Euroopan vuoristoalueiden tuotteiden yhteisen merkinnän laatimista, joka on alaa koskevien yhteisön säädösten mukainen. 18. kehottaa kyseisten alueiden ongelmien moninaisuuden vuoksi komissiota laatimaan luonnonominaisuuksia (kuten korkeaa sijaintia, rinteiden jyrkkyyttä, kasvukauden lyhyyttä ja pinnanmuodostusta) koskeviin kriteereihin ja sosioekonomisiin perusteisiin (kuten väestöntiheys ja -kehitys, ikärakenne, pientuotanto ja talousalueiden kehityspotentiaali) sekä näiden kriteerien yhdistelmiin perustuvan selkeän määritelmän, jonka perusteella vuoristoalueet ja muut epäsuotuisat alueet voidaan erottaa selvästi toisistaan. Tämä on tärkeää niitä varten laadittavia kehitysstrategioita ja tukijärjestelyjä ajatellen. 19. pitää ehdottoman välttämättömänä, että pysyviä luonnonhaittoja kompensoidaan. Tästä syystä luonnonhaittakorvaukset on säilytettävä vuoristoaluepolitiikan perustana, ja lisäksi elinkeinorakennetta tulee monipuolistaa korvauksia eriyttämällä. 20. korostaa, että vuoristoalueiden talouselämää tulee tukea YMP:n toisen pilarin lisäksi rakennerahastoista ja että erityistä huomiota tulee kiinnittää liikenteeseen, televiestintään sekä muiden kuin maatalouteen ja matkailuun välittömästi liittyvien yritysten kehittämiseen. Lisäksi komitea huomauttaa, että kehitystä ohjaa keskeisesti tarve luoda kyseisille alueille asteittain koulu-, terveys- ja liikennepalvelujen sekä uuden tieto- ja viestintätekniikan perusrakenteet ja vähimmäispalvelut. 21. Alueiden komitea korostaa, että YMP:n toisen pilarin piiriin kuuluviin toimiin tulee voida yhdistää rakennerahastoista tuettavia toimia. Komitea ehdottaa siksi, että YMP:n toista pilaria (maaseudun kehittäminen) muutetaan siten, että valinnanvara lisääntyy: tietyille aloille kohdistuvat toimet voitaisiin yhdistää joihinkin niistä toimista, joiden sisällyttämisestä tuleviin rakennerahastoihin parhaillaan keskustellaan. Jotta tukitoimet olisivat mahdollisimman tehokkaita, tulee alue- ja paikallisviranomaisilla olla mahdollisuus vaikuttaa merkittävästi niiden sisältöön. 22. pyytää komissiota pohtimaan voitaisiinko vuoristojen laatutuotteille, jotka ovat peräisin tietyiltä määritellyiltä alueilta, myöntää suojatun alkuperänimityksen (SAN) ja suojatun maantieteellisen merkinnän (SMM) lisäksi merkintä siitä, että ne ovat peräisin vuoristoalueilta. 23. kannattaa Alppien suojelua koskevan yleissopimuksen kaltaisten alueellisten sopimusten solmimista myös rajatylittävää yhteistyötä varten, jotta voitaisiin vakiinnuttaa ja voimistaa yhteistyötä alueellisten ja rajatylittävien erityisongelmien ratkaisemiseksi. Tämä olisi konkreettinen esimerkki alueiden Euroopan toteuttamisesta. 24. Naisten ja miesten tasa-arvoa edistäviä toimia tulee tehostaa. Alueiden komitea huomauttaa, että tuoreimpien tutkimustulosten mukaan tasa-arvon edistäminen on itsessään kehitykseen vaikuttava tekijä. Kehittyneet sosiaalituet sekä laaja kulttuuritarjonta ovat muuttotappioalueilla tärkeitä tekijöitä, jotka ehkäisevät naisten ja nuorten muuttoa pois maaseudulta ja vuoristoalueilta. Erityisesti nuorille - nuoret maanviljelijät mukaan luettuina - tarkoitetut riittävän laajat koulutus- ja jatkokoulutusohjelmat ovat ratkaisevan tärkeitä heidän toimeentulonsa turvaamisen kannalta. 25. katsoo, että vuoristoalueita tulee tukea toteuttamalla valtio- ja aluetasoilla kompensoivia toimia sekä sallimalla poikkeuksia yhteisön säännöistä, jotka koskevat valtiontuen myöntämistä. Näin voidaan taata yleishyödyllisten palvelujen tarjonta kaikilla alueilla ja korvata se, että vuoristoalueet saavat tulevaisuudessa nykyistä vähemmän rakennetukea, kun rakennetuen tarve kasvaa unionin laajentumisen yhteydessä. 26. korostaa tarvetta myöntää vuoristoalueille asianmukaista rakennepoliittista tukea myös vuoden 2006 jälkeen ja jatkaa tukemista, kunnes kyseisten alueiden erityisongelmat on ratkaistu. 27. kehottaa komissiota sisällyttämään edellä mainittuun vuoristoalueiden kokonaisstrategiaan erityistukijärjestelyjä, joita käytettäisiin erityisesti vesivarojen käytön ja vuoristoalueiden metsien kestävän käytön edistämiseksi ensisijaisesti uudistuvia energialähteitä tarjoavilla alueilla. Edellytyksenä on, että toimet ovat ympäristö- ja maisematavoitteiden mukaisia. 28. kehottaa Euroopan komissiota osallistumaan säännönmukaisesti Alppien suojelua koskevaa yleissopimusta varten perustettujen elinten työskentelyyn. 29. ehdottaa, että yhteisön toimielimet edistävät vuoristoalueiden hallintaa koskevien hyvien käytänteiden, kestävää kehitystä edistävien toimien ja palvelujen hallintoon liittyvien ongelmien ratkaisemiseen tähtäävien aloitteiden yksilöintiä ja levittämistä. Lisäksi komitea korostaa alueellisten ja paikallisten menettelyjen ja kokemusten kansainvälisen vaihdon merkitystä. 30. On kiinnitettävä erityistä huomiota maidontuotannon ja -jalostuksen säilyttämiseksi vuoristoalueilla, koska kyseisillä alueilla on pyrittävä säilyttämään pääasiassa pienviljelijöiden harjoittama ja koko alueen kattava maatalous. Bryssel 12. helmikuuta 2003. Alueiden komitean puheenjohtaja Albert Bore (1) KOM(2001) 24 lopullinen. (2) KOM(2002) 46 lopullinen.