EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 10.11.1999 
KOM(1999) 537 lopullinen 
Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, 
neuvostolle, talous-ja sosiaalikomitealle ja 
alueiden komitealle 
Viides raportti televiestinnän 
sääntelypaketin toteuttamisesta 
JOHDANTO JA TIIVISTELMÄ 
Tässä raportissa tarkastellaan televiestinnän nykyisen sääntelykehyksen täytäntöönpanon 
tilaa ennen kuin komissio tarkistaa sen toimintaa ja tekee ehdotuksia sen mukauttamiseksi 
markkinoiden ja teknologian kehitykseen. Raportissa 
> tarkastellaan, missä määrin yhdenmukaistamisdirektiivien1 periaatteet on sisällytetty 
kansalliseen lainsäädäntöön, 
> arvioidaan, miten kansallisessa lainsäädännössä käytännössä sovelletaan näitä periaatteita, 
ja 
> täydennetään arviota antamalla yleiskuva jäsenvaltioiden telepalvelumarkkinoiden 
nykytilanteesta. 
Lopuksi raportissa 
> yksilöidään Euroopan yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen tärkeimmät jäljellä olevat 
esteet ja 
> otetaan esille jöitäkin asioita, jotka on otettava huomioon sääntely]ärjestelmän 
tarkistamiseen johtavassa lainsäädäntöprosessissa, josta komissio esittää näkemyksensä 
sääntelykehyksen uudelleentarkastelua koskevassa tiedonannossa2. 
Tärkeimpänä päätelmänä on se, että kun kilpailun vapauttamisesta on kulunut 21 
kuukautta, nyt käytössä olevalla sääntelykehyksellä ohjataan jäsenvaltioissa 
telepalvelumarkkinoita, jotka kasvavat yhä nopeammin, joille tulee paljon uusia 
tulokkaita ja joilla hinnat laskevat. 
Kansallisten markkinoiden arvon odotetaan vuonna 1999 olevan noin 161 miljardia euroa3, 
mikä merkitsee hieman alle 7 prosentin kasvua vuodesta 1998. Matkaviestinpalvelujen 
arvo on kasvanut keskimäärin noin 16 prosenttia. Jäsenvaltioissa on nyt yli 240 kauko- ja 
ulkomaanpuheluja tarjoavaa ja yli 220 paikallispuheluja tarjoavaa operaattoria; yli 180 
operaattoria tarjoaa valtakunnallisia ja kansainvälisiä verkkopalveluja ja 375 
operaattoria paikallisia verkkopalveluja4. Näillä markkinalohkoilla on myönnetty paljon 
enemmän toimilupia, mikä viittaa siihen, että toiminta kasvaa tulevaisuudessa entisestään. 
Internet-palvelimien määrän 1000 asukasta kohti on arvioitu unionissa kasvaneen 
keskimäärin 125 prosenttia tammikuusta 1998 heinäkuuhun 1999'. 
1 Vapauttamisdirektiivit on siirretty kansalliseen lainsäädäntöön kaikissa jäsenvaltioissa paitsi Portugalissa ja 
Kreikassa, joiden on määrä vapauttaa markkinansa 1. tammikuuta 2000 (Portugali) ja 31. joulukuuta 2000 
(Kreikka). 
2 Tiedonanto sähköisen viestinnän palvelujen sääntelykehyksen uudelleentarkastelusta, KOM(1999) 539. 
i Kiinteän verkon puhelintoiminnan, matkaviestinnän, verkontarjonnan ja datasiirron palvelut. Lähde: EITO 
(Euroopan tietotekniikan seurantakeskus), 1999. 
4 Lähde: kansalliset sääntelyviranomaiset. 
5 Lähde: Internet Software Consortium. 
Yksityisasiakkaiden ulkomaanpuhelu h in n at ovat vuosina 1997-1999 laskeneet 
keskimäärin 40 prosenttia useimmissa jäsenvaltioissa6. Yrityksiltä perittävät hinnat 
samoista puheluista ovat samana aikana niin ikään laskeneet useimmissa jäsenvaltioissa 
keskimäärin 25 prosenttia. Kymmenen minuuttia kestävän alueellisen puhelun hinta on 
laskenut 13 prosenttia ja kaukopuhelun 30 prosenttia. 
Näiden lukujen taustalla ovat jäsenvaltioiden toimivat toimilupa-, yhteenliittämis-, 
hinnoittelu-, numerointi- ja taajuusjärjestelmät, joita sääntelyviranomaiset valvovat 
yhteisön ja Maailman kauppajärjestön WTO:n periaatteiden pohjalta. 
On vielä olemassa joitakin tärkeitä ratkaisemattomia ongelmia, jotka liittyvät sekä yhteisön 
järjestelmän puutteelliseen täytäntöönpanoon että itse järjestelmässä oleviin mahdollisiin 
heikkouksiin. Nämä ovat joissain tapauksissa muodostaneet huomattavia esteitä 
telepalvelualan yhtenäismarkkinoiden luomiselle Eurooppaan. Lisäksi osalle kuluttajista 
järjestelmän edut ovat jääneet hieman epäselviksi. Sääntelypaketti, joka kehitettiin 10 vuoden 
aikana, on myös väistämättä jäänyt joillakin alueilla jälkeen teknologian ja markkinoiden 
nopeista'muutoksista, joita edistämään se suunniteltiinkin. Tehtävänä on siis yksilöidä 
nykyisestä sääntelykehyksestä toisaalta ne kohdat, joiden täytäntöönpano on 
kokonaisuudessaan varmistettava, ja toisaalta kohdat, joihin on keskityttävä sääntelykehyksen 
uudelleentarkastelussa. Jos uudelleentarkastelusta annettavaa tiedonantoa koskevissa tämän 
raportin kohdissa painotetaankin tietyssä määrin nykyisiä heikkouksia, tämän ei ole tarkoitus 
mitenkään väheksyä jo saavutettua menestystä. 
Tärkeimmät viestit uudelleentarkastelua varten ovat seuraavat: 
> Erityisesti yhteisön toimilupa- ja yhteenliittämisjärjestelrnien suhteellisen vähäinen 
yhdenmukaistaminen on este yhtenäismarkkinoille. 
> Suuret erot yhteisön sääntöjen täytäntöönpanossa kansallisella tasolla synnyttävät lisää 
esteitä. 
> Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat lähellä kansallisia markkinoita, ja niillä on 
keskeinen tehtävä siinä, että yhteisön järjestelmä pannaan täytäntöön yhdenmukaisesti. 
Tehtävää kuitenkin vaikeuttaa se, että niiden toimivaltuudet ja resurssit ovat erilaisia, 
sääntelytehtävät jaetaan muiden elinten kanssa eri tavoin ja käytetyissä menettelyissä on 
eroja. Kansallisten sääntely elinten täytyy entistä aktiivisemmin turvata erityisesti 
yhteenliittämissopimusten syntyminen. 
> Monissa jäsenvaltioissa sääntelykehystä ei ole pantu asianmukaisesti täytäntöön 
kustannuslaskennan osalta, mikä näyttää johtavan kohtuuttoman pieniin marginaaleihin 
etenkin vähittäis- ja yhteenliittämishintojen välillä ja nostavan kiinteiden yhteyksien 
vuokria. 
> Kaikissa jäsenvaltioissa on tällä hetkellä puutetta kilpailusta 
paikallisliityntämarkkinoilla, joskin langattomien tilaajayhteyksien toimilupia pyritään 
myöntämään ja käyttämään kansallista sääntelyä mahdollistettaessa vaihtoehtoisia tapoja 
Lähde: Eurodata Foundation. Vertailussa käytetty puheaika kymmenen minuuttia. 
tavoittaa loppukäyttäjät. Kaapelitelevisioverkot ovat lisäksi tietyissä jäsenvaltioissa 
vakiintuneiden operaattorien valvonnassa. 
> Koska markkinoilla ollaan huolestuneita siitä, että yleispalvelun rahoitusjärjestelmät 
ovat markkinoille pääsyn esteenä, yleispalvelun tarjonnan todelliset nettokustannukset 
täytyy arvioida tarkasti. Ei näytä siltä, että vakiintuneiden operaattorien kiinteän verkon 
puhelintoiminnan hinnat olisivat täysin tasapainossa. Tasapainottaminen on 
välttämätöntä, jotta voidaan välttää kohtuuttoman pienet marginaalit 
yhteenliittämismaksujen ja vähittäishintojen välillä ja edistää kilpailua 
liittymämarkkinoilla (myös hintojen eriyttämistä). Koska vertailukelpoisia 
kustannuslaskentajärjestelmiä ei ole olemassa, komission on toistaiseksi vaikeaa tai 
mahdotonta tarkastaa, ovatko hinnat itse asiassa tasapainossa vai eivät. 
> Kuluttajansuojassa on unionissa eroja, jotka johtuvat jäsenvaltioiden erilaisista tavoista 
käsitellä kuluttajien etuja ja käsittelytavan määräytymisestä telepalvelutyypin perusteella. 
> Lopuksi nykyisessä järjestelmässä ei suoraan puututa sellaisiin kysymyksiin kuin erityiset 
Internet-liittymäjärjestelmät tai varotoimet, joilla vältetään se, että ääni- ja 
datapalvelujen sekä kiinteiden ja matkaviestinpalvelujen yhdistäminen mahdollisesti 
vääristäisi kilpailua. 
SISÄLLYSLUETTELO 
JOHDANTO JA TIIVISTELMÄ 1 
1. TAVOITTEET JA MENETELMÄT 5 
2. TILANNE VAPAUTTAMIS- JA YHDENMUKAISTAMISDIREKTnVIEN SIIRTÄMISESSÄ 
OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ 7 
3. ARVIO VAP AUTTAMIS- JA YHDENMUKAISTAMISDIREKTHVH^N KÄYTÄNNÖN 
SOVELTAMISESTA 9 
KANSALLISET SÄÄNTELYVIRANOMAISET 9 
TOIMILUVAT 12 
YHTEEN LIITTÄMINEN/ERITYIS LIITTYMÄT 14 
YLEISPALVELU JA KÄYTTÄJIEN/KULUTTAJIEN SUOJELU 17 
HINNOITTELU/LASKENTAJÄRJESTELMÄT 19 
NUMEROINTI 21 
TAAJUUDET 22 
ASENNUSOIKEUDET 24 
KILPAILU PAIKALLISLIITTYMISTÄ 26 
4. TILANNE EU:N TELEPALVELUMARKKINOJA 28 
5. PÄÄTELMÄT JA UUDELLEENTARKASTELUSSA VUONNA 1999 HUOMIOON OTETTAVAT 
PERIAATTEET 32 
LIITE 1 SÄÄNTELYJÄRJESTELMÄ-KATSAUS KESKEISIIN SÄÄNNÖKSHN 
LIITE 2 YHDENMUKAISTAMISDIREKTIIVIEN SIIRTÄMINEN KANSALLISEEN 
LAINSÄÄDÄNTÖÖN 
LHTE 3 SOVELTAMINEN KÄYTÄNNÖSSÄ - ARVIOINTI JÄSENVALTIOITTAIN 
LIITE 4 TELEMARKKINA-ANALYYSI 
M 
1. TAVOITTEET JA MENETELMÄT 
Euroopan yhteisö ja sen jäsenvaltiot sitoutuivat vuonna 1993 perustamissopimuksen 
mukaisesti -ja ennakoiden markkinoiden maailmanlaajuista avautumista GATS-sopimuksen7 
mukaisesti - Euroopan telepalvelualan vapauttamiseen 1. tammikuuta 1998. Tarpeellinen 
yhteisön lainsäädäntö luotiin pääasiassa joukolla direktiivejä, joiden tavoitteena oli luoda 
Eurooppaan telepalvelualan8 yhtenäismarkkinat. 
Yhteisön markkinoiden vapauttamista ja yhdenmukaistamista vauhdittivat useat paljon 
tutkitut ilmiöt, erityisesti markkinoiden globalisoituminen ja teknologian nopea kehitys. 
Muita tapahtumia, kuten matkaviestinnän nopeaa yleistymistä, Internetin leviämistä sekä 
televiestinnän, televisiotoiminnan ja tietotekniikan lähentymiskehitystä ei juuri osattu 
odottaa ainakaan prosessin alkaessa. Aikaansaadun sääntelykehyksen taustalla oli 
perustamissopimuksessa määritelty poliittinen tavoite, joka koski tarvetta varmistaa kasvu, 
työllisyys ja kilpailukyky sekä turvata kuluttajien edut ja varmistaa palveluntarjoajien ja 
palvelujen laaja valikoima, innovaatiot, kilpailukykyiset hinnat ja palvelun laatu. Koko 
vapauttamis- ja yhdenmukaistamiskehitystä on täydennetty valvomalla jatkuvasti 
perustamissopimuksen kilpailusääntöjen9 noudattamista. 
Koska televiestinnän sääntelypaketti10 on tärkeä käyttäjille, kuluttajille, palveluntarjoajille, 
laitevalmistajille ja yleensä EU:n taloudelle ja koska on tärkeää varmistaa WTO:ssa tehdyn 
GATS-sopimuksen noudattaminen, komissio ryhtyi toimiin ennen täyden vapauttamisen 
määräaikaa varmistaakseen sen täytäntöönpanon 21. marraskuuta 1996 annetun neuvoston 
päätöslauselman11 mukaisesti. Seurannan ja valvonnan perustana ovat olleet komission 
neuvostolle ja Euroopan parlamentille toukokuusta 1997 lähtien antamat raportit12 ja 
komission soveltama 226 artiklan13 mukainen rikkomismenettely14, jonka avulla valvotaan 
velvoitteiden noudattamista. Ensimmäisissä toteuttamista koskevissa raporteissa keskityttiin 
direktiivien keskeisten osa-alueiden siirtämiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä; sittemmin, 
etenkin tässä raportissa, huomio on siirtynyt kansalliseen lainsäädäntöön siirrettyjen 
sääntöjen käytännön soveltamiseen. 
Tässä raportissa vastataan yhteenliittämisdirektiivissä, toimilupadirektiivissä, kiinteistä 
johdoista annetussa muutetussa direktiivissä eli vuokrajohtodirektiivissä, avoimesta 
Palvelujen kauppaa koskeva yleissopimus, 5. helmikuuta 1998 voimaan tullut telealaa koskeva sopimus. 
Telepäätelaitteiden kaupan samanaikaista vapauttamista ja yhdenmukaistamista ei käsitellä tässä 
tiedonannossa. 
Erityisesti 81 ja 82 artikla (aiemmin 85 ja 86 artikla). 
Täydellinen luettelo sääntelypaketin muodostavista direktiiveistä, päätöksistä ja suosituksista on neljännen 
raportin liitteessä 2. 
Tietoyhteiskuntaa koskevan politiikan uusista painopisteistä 21. päivänä marraskuuta 1996 annettu 
neuvoston päätöslauselma, EYVL C 376, 12.12.1996, s. 1. 
Ensimmäinen raportti televiestinnän sääntelypaketin toteuttamisesta, 29. toukokuuta 1997, KOM(97) 236; 
toinen raportti 8. lokakuuta 1997, KOM(97) 504; kolmas raportti 18. helmikuuta 1998, KOM(98) 80; neljäs 
raportti 25. marraskuuta 1998, KOM(98) 594. 
Aiemmin 169 artikla. 
Tällä hetkellä käynnissä on 57 menettelyä, jotka koskevat 100 a artiklan (nyt 95 artikla) nojalla annettuja 
neuvoston ja Euroopan parlamentin direktiivejä, sekä 30 menettelyä, jotka koskevat 90 artiklan (nyt 86 
artikla) nojalla annettuja komission direktiivejä. 
verkontarjonnasta annetussa muutetussa puitedirektiivissä ja muutetussa 
puhelintoimintadirektiivissä asetettuun velvoitteeseen, jonka mukaan neuvostolle ja Euroopan 
parlamentille on raportoitava niiden toimivuudesta15. Komissio tarkastelee samalla myös 
nykyistä sääntelyjärjestelmää noudattaen direktiiveissä asetettua velvoitetta, jonka mukaan 
sen on arvioitava tarvittavia muutoksia teknisen ja markkinoilla tapahtuneen kehityksen 
valossa. Tarkastelua koskevassa tiedonannossa pyritään esittämään sääntelyjärjestelmää 
koskevia periaatteita lähitulevaisuutta varten, joten siinä on selvitettävä, missä määrin 
nykyisen järjestelmän pohjana olevia säännöksiä on siirretty kansalliseen lainsäädäntöön ja 
sovellettu, mitä puutteita EY:n järjestelmän täytäntöönpanossa on ollut kansallisella tasolla ja 
mitä heikkouksia järjestelmässä on ollut. 
Raportin päätelmiä täydennetään tuloksilla, joita on saatu konvergenssikehityksestä16 ja 
radiotaajuuksista17 annettuja vihreitä kirjoja koskevista kuulemisista ja digitaalitelevisiota 
Euroopan unionissa koskevasta kertomuksesta18. 
Komission tässä raportissa tekemä arvio perustuu useisiin kokouksiin, joita pidettiin vuoden 
1999 kesä- ja syyskuun välillä kaikkien 15 jäsenvaltion eturyhmittymien ja markkinoille 
tulleiden uusien operaattorien yhdistysten19, yleiseurooppalaisten operaattorien ja 
ryhmittymien20, käyttäjä- ja kuluttajaryhmien21, vakiintuneiden operaattorien ja kansallisten 
sääntelyviranomaisten ja asiasta vastaavien ministeriöiden edustajien kanssa. Lisäksi kaikilta 
kansallisilta sääntelyviranomaisilta saatiin yksityiskohtaisia markkinatietoja. 
Raportissa on otettu huomioon tilanne 1. lokakuuta 1999 asti.22 Huomioon on otettu 12. 
lokakuuta mennessä saadut liitettä 3 koskevat jäsenvaltioiden lausunnot. 
Komissio on tässä raportissa käyttänyt neljännen raportin arviointimenetelmiä, jotka koskevat 
sääntöjen siirtämistä kansalliseen lainsäädäntöön siirrettyjen ja niiden käytännön 
soveltamista. Kansalliseen lainsäädäntöön siirtämisen osalta komissio on artiklakohtaisesti 
tarkastellut tärkeimpien yhdenmukaistamisdirektiivien keskeisiä säännöksiä. Komissio on 
tehnyt arvionsa kansalliseen lainsäädäntöön siirrettyjen säännösten käytännön soveltamisesta 
jäsenvaltioissa tutkimalla neljännessä raportissa käytettyjä indikaattoreita, jotka kuvaavat 
sääntelypaketin tärkeimpien periaatteiden ja vaatimusten noudattamista. 
Yhteenliittämisdirektiivin 97/33/EY (EYVL L 199, 26.7.1997) 22 artikla; toimilupadirektiivin 97/13/EY 
(EYVL L 117, 7.5.1997) 23 artikla; vuokrajohtodirektiivin 92/44/ETY 14 artikla ja puitedirektiivin 
90/387/ETY 8 artikla sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivillä 97/5 l/EY (EYVL L 295, 
29.10.1997); muutetun puhelintoimintadirektiivin 98/10/EY (EYVL L 101, 1.4.1998)31 artikla. 
KOM(1999) 108 (5. maaliskuuta 1999), jossa käsitellään asiakirjaan KOM(97) 623 liittynyttä 
kuulemiskierrosta. 
KOM(1999) 538, jossa käsitellään asiakirjaan KOM(98) 596 liittynyttä kuulemiskierrosta. 
KOM(1999) 540. 
Luettelo edustetuista operaattoreista löytyy osoitteista http//www.ispo.cec.be.infosoc/telecompolicy ja 
http//www .europa, eu. int/comm/dg4/lawliber. libera. 
EITIRT, ECTEL, Satellite Action Pian Regulatory Working Group, ETNO ja EuroISPA. 
INTUGjaBEUC. 
Liitteessä 4 on käytetty syyskuuhun 1999 mennessä saatuja markkinatietoja. Kussakin taulukossa mainitaan 
ajankohdat, joilta tiedot ovat. 
Siihen asti kun uusi tarkistettu sääntelyjärjestelmä saadaan käyttöön komissio pyrkii 
jatkamaan raportointia vahvistaakseen jo saavutettua hyötyä ja yksilöidäkseen alueita, joilla 
saatetaan pikaisesti tarvita aloitteita suositusten tai muiden toimien muodossa. 
2. TILANNE VAPAUTTAMIS- JA YHDENMUKAISTAMISDIREKTIIVIEN SIIRTÄMISESSÄ 
OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ 
Kolmannessa raportissa luotiin katsaus kaikkien sääntelypaketin direktiivien 
täytäntöönpanoon ja todettiin puutteita kahden tärkeän direktiivin (toimilupadirektiivi ja 
yhteenliittämisdirektiivi) siirtämisessä kansalliseen lainsäädäntöön. Määräaika näiden 
direktiivien kansallisille täytäntöönpanotoimille kului umpeen juuri ennen kuin raportti 
saatiin valmiiksi. Neljännessä raportissa keskityttiin siihen, miten näiden kahden direktiivin, 
sekä tarkistetun puhelintoimintadirektiivin ja muutetun vuokrajohtodirektiivin, periaatteet oli 
siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. Raportin mukaan tarpeelliset siirtotoimet oli hyvin 
suurelta osin toteutettu useimmissa jäsenvaltioissa. 
Nyt käsillä olevassa raportissa luodaan kokonaiskatsaus tärkeimpien 
yhdenmukaistamisdirektiivien siirtämiseen kansalliseen lainsäädäntöön. Tarkastelussa 
otetaan edellisessä kappaleessa mainittujen lisäksi huomioon avoimen verkontarjonnan 
puitedirektiivi kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuutta ja liiketoiminnallisten ja 
sääntelyllisten toimintojen eriyttämistä koskevine muutoksineen, alakohtainen 
tietosuojadirektiivi (jota koskeva määräaika oli 24. lokakuuta 199823) ja numerointidirektiivi 
(jota koskeva määräaika oli 31. joulukuuta 199824). Näiden direktiivien siirtämistä koskevat 
yksityiskohdat ovat liitteessä 2. Tilanne voidaan kiteyttää seuraavasti: 
Avoimen verkontarjonnan puitedirektiivi 90/387/ETY on olennaisilta osin siirretty 
kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Siihen direktiivillä 97/5 l/EY tehdyt muutokset on 
olennaisilta osin siirretty yhdessätoista jäsenvaltiossa ja osittain siirretty kahdessa 
jäsenvaltiossa (Luxemburg ja Itävalta). Kaksi jäsenvaltiota on äskettäin tehnyt ilmoitukset 
siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan vielä tutkii (Kreikka ja Portugali). 
Kiinteiden johtojen direktiivi eli vuokrajohtodirektiivi 92/44/ETY on olennaisilta osin 
siirretty lainsäädäntöön kahdessatoista jäsenvaltiossa. Se on siirretty osittain kahdessa 
jäsenvaltiossa (Belgia ja Luxemburg). Yksi jäsenvaltio on äskettäin tehnyt ilmoituksen 
siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan vielä tutkii (Portugali). Vuokrajohtodirektiiviin 
direktiivillä 97/5l/EY tehdyt muutokset on olennaisilta osin siirretty yhdessätoista 
jäsenvaltiossa ja osittain siirretty yhdessä jäsenvaltiossa (Belgia). Kaksi jäsenvaltiota on 
äskettäin tehnyt ilmoitukset siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan vielä tutkii (Kreikka 
ja Portugali). Yksi jäsenvaltio ei vielä ole tehnyt ilmoitusta siirtotoimistaan (Italia). 
Uusi puhelintoimintadirektiivi 98/1 O/EY on olennaisilta osin siirretty kansalliseen 
lainsäädäntöön kymmenessä jäsenvaltiossa ja osittain kolmessa (Belgia, Luxemburg ja 
Portugali). Yksi jäsenvaltio on äskettäin tehnyt ilmoituksen siirtotoimistaan, joita komissio 
parhaillaan vielä tutkii (Kreikka). Yksi jäsenvaltio ei vielä ole tehnyt ilmoitusta 
Lukuun ottamatta 5 artiklaa, jota koskeva määräaika on 24. lokakuuta 2000. 
Lukuun ottamatta jäsenvaltioita, joille myönnettiin täydellistä vapauttamista varten lisäaikaa. 
siirtotoimistaan, mutta vanha puhelintoimintadirektiivi (95/62/EY) on kyseisessä valtiossa 
siirretty olennaisilta osin (Italia). 
Toimilupadirektiivi 97/13/EY on kansallisin säädöksin pantu täytäntöön kahdessatoista 
jäsenvaltiossa. Kaksi jäsenvaltiota on siirtänyt direktiivin osittain (Belgia ja Italia) ja yksi 
vasta äskettäin tehnyt ilmoituksen siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan vielä tutkii 
(Kreikka). 
Myös yhteenliittämisdirektiivi 97/33/EY on olennaisilta osin siirretty lainsäädäntöön 
kahdessatoista jäsenvaltiossa. Kaksi jäsenvaltiota on siirtänyt direktiivin osittain (Belgia ja 
Luxemburg) ja yksi äskettäin tehnyt ilmoituksen siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan 
vielä tutkii (Kreikka). 
Numerointidirektiivi 98/61/EY, jolla muutetaan yhteenliittämisdirektiiviä 97/33/EY 
numeron siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan osalta, on jo olennaisilta osin 
siirretty kymmenessä ja osittain kolmessa jäsenvaltiossa (Ranska, Italia ja Suomi). Yksi 
jäsenvaltio on äskettäin tehnyt ilmoituksen siirtotoimistaan, joita komissio parhaillaan vielä 
tutkii (Kreikka). Yhden jäsenvaltion osalta vireillä on hakemus operaattorin ennaltavalinnan 
käyttöönoton lykkäämisestä (Yhdistynyt kuningaskunta). 
Alakohtainen tietosuojadirektiivi 97/66/EY on siirretty olennaisilta osin seitsemän 
jäsenvaltion lainsäädäntöön (Saksa, Espanja, Italia, Itävalta, Portugali, Suomi ja Ruotsi). 
Direktiivi on siirretty osittain viidessä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Ranska, Alankomaat ja 
Yhdistynyt kuningaskunta). Kolme jäsenvaltiota ei vielä ole tehnyt ilmoitusta siirtotoimistaan 
(Kreikka, Irlanti ja Luxemburg). 
Komissio on todennut huomattavaa edistymistä erityisesti toimirapadirektiivin (joka on 
nelj annen raportin j aikeen siirretty olennaisilta osin nelj ässä j äsenvaltiossa) j a 
yhteenliittämisdirektiivin (kolme jäsenvaltiota lisää) siirtämisessä kansalliseen 
lainsäädäntöön. Lisäksi on huomattavaa, että kolmetoista jäsenvaltiota on siirtänyt 
numerointidirektiivin olennaisilta osin tai osittain ja yksitoista jäsenvaltiota 
tietosuojadirektiivin. Komissio kehottaa todetuista muutamista puutteista vastuussa 
olevia jäsenvaltioita toteuttamaan pikaisesti tarvittavat toimet, jotta markkinoilla 
toimijoiden tarvitsema oikeusvarmuus voidaan taata ja jotta sääntelykehyksen tulevaan 
kehitykseen tarvittava vakaa perusta saadaan valmiiksi. 
Vapauttamisdirektiiveistä Portugali on olennaisilta osin siirtänyt direktiivin 90/388/ETY, 
sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/19/EY, säännökset lainsäädäntöönsä, mihin 
sille myönnettiin päätöksellä 97/31 O/EY25 lisäaikaa 12. helmikuuta 1997 asti. Kreikka on 
äskettäin tehnyt ilmoituksen muutamista siirtotoimista, joita komissio parhaillaan vielä tutkii. 
Direktiivin 1999/64/EY26 täytäntöönpanotoimien ilmoittamisen määräaika ei vielä ole 
kulunut umpeen, mutta useat jäsenvaltiot ovat jo ryhtyneet toimiin direktiivin siirtämiseksi 
lainsäädäntöönsä. Komissio seuraa kehitystä tarkasti ja kehottaa jäsenvaltioita 
edistämään kaapeliverkkojen käyttöä tilaajayhteyksien kilpailun tehostamiseen, joka 
on direktiivin tavoite. 
25 EYVL L 133, 24.5.1997, s. 19. 
26 EYVL L 175, 10.7.1999, s. 39. 
3. ARVIO VAPAUTTAMIS- JA YHDENMUKAISTAMISDIREKTIIVIEN KÄYTÄNNÖN 
SOVELTAMISESTA 
Jotta nykyisen sääntelypaketin käytännön soveltamista voitaisiin arvioida, neljännessä 
raportissa yksilöitiin kahdeksan sääntelyn keskeistä aihepiiriä: kansalliset 
sääntelyviranomaiset, toimiluvat, yhteenliittäminen, yleispalvelu, hinnoittelu, numerointi, 
taajuudet ja asennusoikeudet. Myös tilaajayhteyksistä käytävästä kilpailusta annettiin 
yleiskuva, koska se on markkinoiden kannalta tärkeää. Tässä luvussa arvioidaan neljännen 
raportin pohjalta järjestelmän säännösten käytännön soveltamista (yleiskuva liitteessä 1) eri 
osa-alueittain jäsenvaltioissa 1. lokakuuta 1999 asti. Seuraavassa esitetään liitteen 3 
maakohtaisiin analyyseihin perustuva komission arvio. Jos arviot eroavat joissakin 
tapauksissa neljännen raportin arvioista, syynä ei ole kansallisen järjestelmän muutos vaan se, 
että markkinatoimijoiden tarpeet ja käsitykset ovat muuttuneet selvästi lokakuun 1998 
jälkeen. 
Kansalliset sääntelyviranomaiset 
A rviointiperusteet 
Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat merkittävässä asemassa jäsenvaltioissa käytännöllisesti 
katsoen koko nykyisen sääntelypaketin soveltamisessa, ja niillä on keskeinen tehtävä 
tarkistetun sääntelyjärjestelmän laatimisessa ja soveltamisessa. Ne edistävät niin ikään 
merkittävällä tavalla EY:n sääntelykehyksen yhdenmukaista soveltamista osallistumalla 
ONP- ja toimilupakomitean27 sekä kansallisten hallinto^ ja sääntelyviranomaisten korkean 
tason komitean työhön ja — kansallisista ministeriöistä erillisten sääntelyelinten osalta — 
koordinoimalla toimintaansa riippumattomien sääntelyviranomaisten ryhmässä. 
Arvioidessaan riippumattomuutta operaattoreista ja sääntelytehtävän ja vaikutusvallan 
rakenteellista erottamista komissio on tutkinut paitsi muodollisia rakenteita, kuten 
toimenpiteitä, joilla varmistetaan sääntelytehtävästä vastaavien virkamiesten 
riippumattomuus vakiintuneen operaattorin hallinnosta, myös sellaisia tekijöitä kuin 
päätöksentekomekanismit, niiden nopeus, tehtyjen päätösten luonne ja sääntelyelimissä 
olevan vakiintuneelta operaattorilta tai muilta operaattoreilta pysyvästi tai tilapäisesti siirretyn 
henkilöstön määrä. 
Komissio on tutkinut kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltuuksien riittävyyden 
lisäksi myös sen, kykeneekö henkilöstö käyttämään niitä tarpeeksi tehokkaasti ja ovatko muut 
voimavarat, kuten taloudelliset resurssit, riittäviä. Tärkeää on niin ikään se, miten kansalliset 
sääntelyviranomaiset käyttävät direktiivien mukaisesti toimivaltuuksiaan ennakoivasti 
esimerkiksi edistääkseen markkinoiden kilpailukykyä ja varmistaakseen Euroopan telealan 
yhtenäismarkkinoiden oikeudenmukaisen ja asianmukaisen kehityksen. Lisäksi tärkeä tekijä 
on se, miten selkeästi toimivalta jaetaan kansallisen sääntelyviranomaisen ja muiden elinten, 
kuten ministeriöiden ja kansallisen kilpailuviranomaisen, välillä tai erillisen sääntelyelimen ja 
ministeriön välillä silloin kun jälkimmäinen on myös ilmoitettu kansalliseksi 
sääntelyviranomaiseksi. Sääntelyvallan liika hajauttaminen saattaa heikentää 
ONP-komitea on perustettu puitedirektiivin 90/387/ETY (EYVL L 192, 24.7.1990) 9 artiklan nojalla ja 
toimilupakomitea toimilupadirektnvin 97/13/EY (EYVL L 117, 7.5.1997) 14 artiklan nojalla. 
täytäntöönpanoa. Joissain tapauksissa tämä saattaa haitata johdonmukaista 
markkinasääntelyä. Tämä pätee esimerkiksi vähittäishintojen ja niiden taustalla vaikuttavien 
yhteenliittämismaksujen väliseen suhteeseen. Lisäksi erillisen sääntelyelimen näkemyksiä ei 
ehkä oteta riittävällä tavalla huomioon, jos viranomaisten välille ei ole määritelty selkeitä 
konsultointi-ja kuulemismenettelyjä. Lopullisessa arviossa on tärkeää, millaista poliittista tai 
muuta tukea sääntelyelimet saavat hallituksilta. Tämä pätee yhtä lailla niihin jäsenvaltioihin, 
joissa vakiintunut operaattori ei (enää) ole valtion omistama, mutta joissa hallitus katsoo 
vakiintuneen operaattorin olevan kansallisessa johtoasemassa. 
Komission kokonaisarvio kansallisten sääntelyviranomaisten rakenteesta ja toiminnasta 
on seuraava: 
Koska jotkut jäsenvaltiot perustivat sääntelyviranomaisia kauan ennen EY:n tasolla 
tapahtunutta vapauttamista, eri jäsenvaltioiden toimintamallit ja kokemukset 
vaihtelevat huomattavasti. Niissä maissa, jotka perustivat sääntelyviranomaisia 
myöhäisessä vaiheessa, on kuitenkin edistytty selvästi, ja yhteistyötä komission ja 
kansallisten kilpailuviranomaisten kanssa sekä eri jäsenvaltioiden 
sääntelyviranomaisten välillä on jatkettu erittäin tyydyttävästi. 
Riippumattomuus operaattoreista/sääntelytehtävän rakenteellinen erottaminen 
vakiintuneen operaattorin hallintotehtävistä: 
Yhdessä tapauksessa ministeri toimii edelleen kansallisen sääntelyviranomaisen 
johdossa ja edustaa valtiota vakiintuneen operaattorin hallinnossa (Belgia). Yhdessä 
jäsenvaltiossa alan ministeriö on pidättänyt itsellään oikeuden tehdä ehdotuksia 
kansallisen sääntelyviranomaisen hallintoneuvoston jäseniä nimitettäessä ja yhdessä 
valtionvarainministerin kanssa oikeuden puuttua vakiintuneen operaattorin 
hallintoneuvoston nimityksiin, siltä osin kuin nimitettävät henkilöt edustavat valtion 
omistusosuutta (Portugali). Eräässä toisessa jäsenvaltiossa sama ministeriö käyttää 
sekä omistajanvaltaa että sääntelyvaltaa, vaikka perustuslaissa säädetään kansallisen 
sääntelyviranomaisen riippumattomuudesta (Ruotsi). Yhdessä jäsenvaltiossa 
(Luxemburg) hallitus on nimittänyt vakiintuneen operaattorin hallintoneuvoston 
puheenjohtajaksi sääntelystä vastaavan ministeriön henkilökuntaan kuuluvan 
henkilön. 
Myös tilanteissa, joissa sääntelyvalta ja vakiintuneen operaattorin toiminta on 
muodollisesti erotettu, uudet tulokkaat pyrkivät varmistumaan siitä, että hallitukset 
eivät puutu toimintaan valvoakseen vakiintuneen operaattorin etuja eritoten, jos on 
odotettavissa, että valtio tulee myymään omistusosuutensa. Tämä pätee erityisesti 
silloin, kun sääntelytehtävää hoitavat niiden ministeriöiden osastot, jotka ovat yhä 
omistussuhteessa vakiintuneeseen operaattoriin. 
Toimivaltuudet: 
Useissa jäsenvaltioissa uusista tulokkaista tuntuu siltä, etteivät sääntelyelimet käytä 
kaikkia mahdollisuuksiaan estääkseen sen, että vakiintuneet operaattorit käyttävät 
markkinavaltaansa viivästyttääkseen tulokkaiden pääsyä markkinoille joko 
pitkittämällä neuvotteluja tai epäämällä asiaa koskevia tietoja tai käyttämällä väärin 
menettelyjä. Joissain tapauksissa jotkut uudet tulokkaat epäilivät, että kansallinen 
10 
sääntelyviranomainen ei täysimääräisesti pyri käyttämään kaikkia sille annettuja 
toimivaltuuksia (Saksa, Espanja, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Yhdessä 
jäsenvaltiossa kansallisen sääntelyviranomaisen katsotaan keskittyvän pikemminkin 
kuluttajien etuihin kuin päätöstensä taloudellisiin vaikutuksiin (Alankomaat). 
Joissain tapauksissa kansallinen sääntelyviranomainen näyttäisi toimivan lähinnä 
neuvonantajana ilman sitoviin päätöksiin riittävää valtaa (Belgia ja Luxemburg). 
Useissa tapauksissa markkinoilta näyttäisi löytyvän tukea toimivallan lisäämiselle 
(Belgia, Tanska, Saksa, Kreikka, Ranska, Itävalta ja Portugali). Yhdessä tapauksessa 
(Italia) laissa on kyllä siirretty kansalliselle sääntelyviranomaiselle kaikki toimivalta, 
mutta se ei vielä ole täydessä toimintavalmiudessa. 
Joidenkin uusien tulokkaiden mukaan sääntelytehtävät on jaettu ministeriöiden ja 
sääntelyelinten välillä epäselvästi tai toimivaltaa on hajautettu Uikaa (Espanja, 
Ranska, Italia ja Itävalta). Tämän nähdään selvästi hyödyttävän vakiintunutta 
operaattoria. Toisaalta monissa jäsenvaltioissa tarvitaan jonkinlaista koordinointia 
kansallisen sääntelyviranomaisen ja kilpailuviranomaisten välillä varsinkin 
määriteltäessä merkittävässä markkina-asemassa olevia yrityksiä. Tästä voidaan 
päättää virallisesti pöytäkirjalla (Alankomaat) tai yhteistyöasiakirjalla (Yhdistynyt 
kuningaskunta). Joissain jäsenvaltioissa tällaista virallistettua yhteistyötä ei näyttäisi 
esiintyvän lainkaan (Belgia, Kreikka, Espanja ja Itävalta). Muissa jäsenvaltioissa 
eriasteisesta yhteistyöstä säädetään lainsäädännössä (Tanska, Saksa, Ranska, Italia, 
Portugali ja Ruotsi). Espanjassa näyttäisi siltä, että kilpailuviranomaisten ja 
kansallisten sääntelyviranomaisten välillä on käytäntöön perustuvaa yhteistyötä. 
Kahdessa tapauksessa on ilmoitettu toimivallan päällekkäisyyksistä (Irlanti ja Suomi) 
ja toisinaan naiden viranomaisten välisiin suhteisiin kaivattaisiin lisää selkeyttä 
(Luxemburg). 
Uudet tulokkaat eivät aina ole pitäneet ennakoivan toiminnan lisääntymistä 
myönteisenä asiana varsinkaan niillä markkinalohkoilla, joilla kilpailun katsotaan 
toimivan hyvin (Alankomaat). Joissain jäsenvaltioissa on toisaalta kaivattu lisää 
ennakoivuutta (Belgia, Kreikka, Ruotsi ja Suomi). 
Menettelyt: 
Uudet tulokkaat katsovat kansallisen sääntelyviranomaisen tekevän päätöksiä liian 
hitaasti Saksassa, Kreikassa, Italiassa ja Ruotsissa. 
Kansallisen sääntelyviranomaisen päätösten täytäntöönpano käytännössä saattaa 
aiheuttaa ongelmia yhdessä jäsenvaltiossa (Itävalta). Italiassa markkinoilla 
kaivattaisiin lisää avoimuutta päätöksentekoon. Jotkut uudet tulokkaat näkevät 
liiallisen riippuvuuden vakiintuneen operaattorin antamista tiedoista ongelmallisena 
(Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). 
Joissakin jäsenvaltioissa valitusmenettelyt sääntelyelimen tekemiä päätöksiä vastaan 
voivat itsessään aiheuttaa pitkiä viivästymisiä (Tanska, Kreikka ja Itävalta) tai ne 
voivat lykätä päätösten täytäntöönpanoa (Irlanti). Joissain tapauksissa tällaisia 
uudelleenkäsittelyjä arvostellaan myös siitä syystä, että niissä tarkastetaan vain 
11 
alkuperäisen päätöksen juridinen pätevyys tarkastelematta uudelleen päätöksen 
hyödyllisyyttä (Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta). 
Resurssit: 
Yhteisenä ongelmana on se, että on vaikeaa palkata henkilöstöä ja saada se pysymään 
sääntely eli missä, koska vapauttamisen ja nopean kasvun takia markkinoilla, joissain 
tapauksissa myös telelaitemarkkinoilla, on kova pula ammattitaitoisesta työvoimasta; 
erään kansallisen sääntelyviranomaisen mukaan sen johtotason henkilöstö pysyi sen 
palveluksessa keskimäärin puoli vuotta. Ääritapauksissa osa kansallisen 
sääntelyviranomaisen henkilöstöstä on siirretty tilapäisesti vakiintuneelta 
operaattorilta työsopimussuhteen, kuten eläkeoikeuksien pysyessä ennallaan. 
Operaattorien mukaan kansallisella sääntelyviranomaisella on vaikeuksia houkutella 
ja joissain tapauksissa pitää palveluksessaan pätevää henkilökuntaa Belgiassa, 
Tanskassa, Irlannissa, Alankomaissa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa, tai ongelmia saada käyttöön riittävästi resursseja (Kreikka ja 
Italia). Useimmissa tapauksissa kansalliset sääntelyviranomaiset kiistävät tämän 
väitteen ja korostavat henkilökuntansa pätevyyttä ja puolueettomuutta. 
Toimiluvat 
Arviointiperusteet 
Komissio on arviota tehdessään ottanut huomioon direktiiveissä mainitun periaatteen, jonka 
mukaan toimilupajärjestelmien pitäisi olla kevyitä ja niissä pitäisi suosia yleis valtuutuksia 
yksittäisten toimilupien asemesta. 
Ehdot pitäisi julkistaa, niin että uusille tulokkaille voitaisiin antaa mahdollisimman kattavat 
tiedot ja markkinat toimisivat mahdollisimman avoimesti. Hankalia ehtoja, jotka ovat 
ankarampia kuin toimilupadirektiivissä, ei voida hyväksyä. 
Menettelyjen pitäisi olla selkeitä ja kevyitä. Toimilupien ja valtuutuksien myöntämisen 
aikarajoja pitäisi noudattaa tiukasti, eikä niitä saisi lykätä byrokraattisin menettelyin. 
Maksujen pitäisi todistetusti olla kohtuullisia hallinnolliseen työmäärään verrattuna, eikä 
uutta maksua saisi perusteettomasti vaatia silloin, kun kyseinen operaattori muuttaa 
palveluaan tai vetäytyy markkinoilta. 
Liitteessä 4 on tiedot muun muassa eri jäsenvaltioissa myönnetyistä toimiluvista ja niihin 
liittyvistä maksuista. 
Komission kokonaisarvio toimilupajärjestelmistä on seuraava: 
Kansalliset toimilupajärjestelmät eroavat toisistaan suuresti: kevyissä järjestelmissä 
operaattorit voivat tulla markkinoille vapaasti vailla muodollisuuksia (Tanska) tai 
niiden tarvitsee ainoastaan rekisteröityjä (Alankomaat) tai ilmoittaa aikomuksestaan 
(Suomi ja Ruotsi) (paitsi silloin, kun pyydetään käyttöön taajuuksia), ja erittäin 
raskaissa järjestelmissä yksittäiset toimiluvat ovat normi ja joissakin tapauksissa 
hallituksen ministerin täytyy allekirjoittaa jokainen toimilupa. 
12 
Kevyissä järjestelmissä verkkojen ja palvelujen tarjonnan ehdoista on määrätty 
lainsäädännössä, jolloin ne ovat mahdollisimman avoimia (Tanska ja Ruotsi). Toisissa 
järjestelmissä on suoraan toimiluvissa asetettu huomattavasti direktiiveissä säädettyä 
ja tarkoitettua hankalampia ehtoja ja joissakin tapauksissa ne ovat täysin 
luottamuksellisia toimiluvat myöntävän viranomaisen ja operaattorin välillä. Ainakin 
yhdessä järjestelmässä edellytetään pitkälle tulevaisuuteen ulottuvien, 
yksityiskohtaisten liiketoimintasuunnitelmien toimittamista (Belgia). Kevyiden 
järjestelmien hallinnassa on jäsenvaltioiden mukaan ollut vain vähäisiä ongelmia, 
mistä on paljon hyötyä sekä markkinoille että käyttäjille ja kuluttajille. 
Erityisesti satelliittioperaattorit ovat huolestuneita suurista eroista jäsenvaltioiden 
kesken tulkittaessa periaatetta, jonka mukaan toimilupien määrää voidaan rajoittaa 
vain taajuuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi. 
Seuraavassa eritellään komission huomioita yksityiskohtaisemmin: 
Ehdot: 
Kaksi jäsenvaltiota on asettanut toimilupadirektiivin liitteessä lueteltuja ehtoja 
tiukempia toimilupaehtoja (Belgia ja Ranska). Ranskassa uudet tulokkaat ja varsinkin 
pienet operaattorit pitävät markkinoille tulon esteenä vaatimusta tukea tutkimusta 
ja kehitystä. Satelliittioperaattorit pitivät huonona sitä, että toimilupadirektiivissä ja 
S-PCS-päätöksessä annettua mahdollisuutta menettelyjen keskittämiseen on käytetty 
niin vähän. 
Määräajat: 
Menettelyt kestävät liian pitkään joidenkin jäsenvaltioiden toimilupajärjestelmissä, ja 
toimilupadirektiivissä säädetyn kuuden viikon määräajan ylittymisestä on valitettu 
(Kreikka, verkkojen osalta Ranska, Italia). Silti kyseinen tavoite saavutetaan joissakin 
tapauksissa siitä huolimatta, ettei kansallinen järjestelmä ole direktiivin mukainen 
(Belgia). Kreikassa toimilupadirektiivi on sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön 
vasta äskettäin. Italiassa satelliittitoimiluvan saamiseen liittyvät määräajat ovat pitkiä 
ja monimutkaisia. Maassa on kuitenkin aloitettu toimet sääntelyn saattamiseksi 
direktiivin mukaiseksi. Saksassa to imi lupamenettely kestää useimmiten käytännössä 
yli kuusi viikkoa ja varsinainen toimilupa myönnetään tavallisesti vasta 2-3 
kuukauden kuluttua. 
Menettelyt: 
Useimmissa jäsenvaltioissa toimilupamenettelyt näyttäisivät avoimilta, 
syrjimättömiltä ja helppokäyttöisiltä ja operaattorit kehuvat yleisesti ottaen 
kansallisten sääntelyviranomaisten avointa suhtautumista prosessiin. Ainakin yhdessä 
tapauksessa (Ranska) ongelmana on kuitenkin se, että ministeriö suorittaa toisen 
arvioinnin, joka joissain tilanteissa saattaa johtaa päätösten epäjohdonmukaisuuteen 
toimilupien myöntämisestä yhteisvastuussa olevien sääntelyviranomaisten kesken. 
Tämä saattaa johtaa myös kohtuuttomiin viiveisiin toimilupia myönnettäessä tai 
avoimuuden puutteeseen päätöksenteossa. 
13 
Toimilupamenettelyt näyttäisivät olevan pitkällisiä, raskaita ja avoimuusperiaatteen 
vastaisia myös Italiassa (vaikkakin tähän mennessä on myönnetty 61 toimilupaa) ja 
yleisvaltuutuksia varten ei ole laadittu selkeitä sääntöjä ja edellytyksiä. Italian 
viranomaiset ovat kuitenkin käynnistäneet toimilupajärjestelmän tarkastelun muun 
muassa menettelyjen yksinkertaistamiseksi. 
Maksut: 
Kolmessa maassa (Saksa, Ranska ja Luxemburg) näyttäisi siltä, että maksut saattavat 
olla aiheutuneita hallinnollisia kuluja korkeampia (vaikkakin on syytä huomata että 
Saksan ja Ranskan markkinoilla toimii suuri määrä operaattoreita). Mahdolliset 
uudet tulokkaat katsovat maksujen korkean tason sulkevan markkinoita uusilta 
kilpailijoilta. Yhdessä maassa (Luxemburg) maksujen tasoa voidaan pitää muihin 
jäsenvaltioihin verrattuna korkeana, kun otetaan huomioon väestömäärä ja 
toimilupien maantieteellinen kattavuus. 
Vaikka direktiivin mukaan voidaankin ottaa huomioon tarve varmistaa niukkojen 
resurssien mahdollisimman tehokas käyttö, taajuuksien käytön kattavat 
toimilupamaksut näyttäisivät hyvin korkeilta yhdessä jäsenvaltiossa (Portugali). 
Satelliittioperaattorit valittavat, että maksujen suuruus ja rakenne vaihtelee 
huomattavasti jäsenvaltioiden kesken. 
Yhteenliittäminen/erityisliittymät 
A rviointiperusteet 
Yhteenliittämisellä tarkoitetaan (kiinteiden ja matkaviestin-) verkkojen ja palvelujen fyysistä 
yhdistämistä niin, että verkkojen käyttäjät voivat viestiä keskenään tai käyttää toisen verkon 
tarjoamia palveluja. Yhteenliittämisen ehdot ovat Euroopan kilpailukykyisten 
telemarkkinoiden synnyn kannalta ratkaisevan tärkeitä. 
Komission arvioinnissa otetaan huomioon se, että monilla uusilla tulokkailla on ollut 
ongelmia saada yhteenliittämissopimusta vakiintuneiden operaattorien kanssa etenkin siksi, 
että neuvottelut ovat pitkittyneet ja palvelujen tarjoaminen viivästynyt, ja vakiintunut 
operaattori on jopa kieltäytynyt yhteenliittämisestä. 
Hinnoittelu on erityisen tärkeää kilpailluilla markkinoilla, ja kohtuuttoman korkeat hinnat 
joissain jäsenvaltioissa ja erityisesti suhteellisen korkeat yhdysliikennehinnat alhaisiin 
loppukäyttäjähintoihin yhdistettyinä sulkevat usein pääsyn markkinoille. Kilpailun 
vääristymisen välttämiseksi on tärkeää noudattaa syrjimätöntä hinnoittelua riippumatta siitä, 
mihin yhteenliittämistä tarvitaan. 
Mikäli yhteenliittämisen viitetarjous laaditaan ja, jos kansallisessa lainsäädännössä niin 
edellytetään, hyväksytään kansallisen sääntelyviranomaisen toimesta vasta myöhäisessä 
vaiheessa, se viivästyttää uusien tulokkaiden pääsyä markkinoille. Yhteenliittämisen 
viitetarjouksissa ei saisi olla sellaisia tarjouksia, jotka eivät vastaa muiden operaattorien 
markkinatarpeita tai joihin ei sisälly viitetarjouksen alkuunpanijan jo tarjoamia palveluja tai 
joissa palvelut niputetaan niin, että uusien tulokkaiden täytyy maksaa palveluista, joita ne 
14 
eivät halua, jolloin niiden tarjoamat palvelut eivät ole kannattavia. Lisäksi mikäli kansallinen 
sääntelyviranomainen tai muut kansalliset viranomaiset hyväksyvät tai määräävät hintoja, 
jotka saattavat edistää tai suosia kilpailunvastaista toimintaa, jäsenvaltiot mahdollisesti 
rikkovat EU:n kilpailusääntöjä ja voivat joutua siitä vastuuseen. 
Vakiintuneiden operaattorien hankalat vaatimukset, jotka liittyvät yhteenliittämisen 
osapuolten verkkorakenteeseen, eivät saisi estää markkinoille tuloa pakottamalla uudet 
tulokkaat rakentamaan liiallista kapasiteettia. 
Kansallisilla sääntelyviranomaisilla on direktiivien mukaisesti laajat toimivaltuudet 
yhteenliittämismarkkinoiden valvonnassa, kuten valtuudet asettaa ennakkoehtoja, muuttaa 
viitetarjouksia, määrätä hintamuutoksista, puuttua oma-aloitteisesti yhteenliittämiskiistoihin, 
tutkia yhteenliittämissopimuksia ja valvoa kustannusten laskentaa ja eriyttämistä. 
Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi käytettävä näitä toimivaltuuksia niin laajasti, että 
yhteenliittäminen tapahtuu kaikkien käyttäjien etujen mukaisesti. 
Liitteessä 4 on tiedot muun muassa nykyisten yhteenliittämissopimusten määrästä, päättyvän 
liikenteen välittämisen hinnoittelusta ja poikkeamista parhaasta nykykäytännöstä. 
Komission kokonaisarvio yhteenliittämisjärjestelmistä on seuraava: 
Uusien tulokkaiden pyrkiessä yhteenliittämiseen kohtuullisin ehdoin niiden 
suurimmaksi yksittäiseksi ongelmaksi on mainittu se, ettei sääntelyelimillä ole halua 
tai valtuuksia puuttua asiaan määrätietoisesti, ajoissa ja tehokkaasti. Tällöin uusille 
tulokkaille käy usein niin, että viite tarjoukset julkistetaan myöhään tai niiden 
sisältämät tarjoukset eivät ole tyydyttäviä, neuvottelut viivästyvät ja toimitusajat 
venyvät. Monissa yhteenliittämissopimuksissa on vakiintunutta operaattoria 
hyödyttäviä epäsymmetrisiä ehtoja, jotka liittyvät esimerkiksi sakkoihin. Lisäksi 
keskeisenä ongelmana on se, että kansalliset sääntelyviranomaiset eivät usein valvo 
yhteenliittämisen kustannuslaskentajärjestelmiä riittävästi joko sääntelyn tai niiden 
käyttämien menettelyjen puutteellisuuden takia tai siksi, että yhtenäismarkkinoilla 
perityt hinnat vaihtelevat suuresti. Tällöin yhteenliittämisen kustannuslähtöisyyttä ja 
merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattorien vähittäishintojen 
asianmukaisuutta ei voida tarkastaa. Erityisesti korkeista yhdysliikennemaksuista ja 
alhaisista loppukäyttäjähinnoista johtuvat kohtuuttoman pienet marginaalit estävät 
joissakin jäsenvaltioissa pääsyn useille markkinalohkoille. 
Kansallisten sääntelyviranomaisten toimet: 
Joissain jäsenvaltioissa, joissa yhteenliittäminen kohtuullisin ehdoin on aiemmin 
nähty ongelmallisena (Tanska, Italia ja Portugali), tilanne on vuoden mittaan 
parantunut, mutta sääntelyviranomaisten ennakoivuuden tai vaikutusvallan puute 
yhteenliittämisehtoja tarkasteltaessa herättää edelleen voimakkaista epäilyjä Belgiassa, 
ja vähemmässä määrin Suomessa. Yhteenliittämisen sovellettavan viitetarjouksen 
julkistamisessa tapahtuneet menettelylliset, varsinkin vakiintuneiden operaattorien 
aloitteesta läpikäydyistä juridisista uudelleenkäsittelyistä johtuneet viiveet ovat myös 
haitanneet vapautumiskehitystä. Ainoastaan hyvin harvojen jäsenvaltioiden kohdalla 
(Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) voidaan sanoa, että vakiintuneet operaattorit 
15 
tarjoavat viitetarjouksen mukaisesti yhteenliittämistä ja siihen liittyviä toiminteita 
ajallaan ja uusien tulokkaiden kohtuullisten odotusten mukaisesti. 
Yhteenliittämissopimusten julkistamisella on tarkoitus parantaa tietojen saatavuutta. 
Käytännössä vakiintuneet operaattorit kuitenkin usein vetoavat 
sääntelyviranomaisten kanssa neuvotellessaan luottamuksellisuuslausekkeisiin ja 
liikesalaisuuksien suojaan. Lisää vaikeuksia saattaa syntyä, kun vakiintunut 
operaattori edellyttää kallista ja mittavaa ennakkotestausta, tai edellyttää 
neuvoteltuihin järjestelyihin liitettäviksi mittavia sakkolausekkeita. 
Tekniset ehdot: 
Uudet tulokkaat ovat ilmoittaneet, että yhteenliittämisen tekniset ehdot, esimerkiksi 
riittävän kapasiteetin tarjontaan ja yhteenliittämispisteiden saatavuuteen tai 
määräämiseen liittyvät seikat, ovat käytännössä aiheuttaneet huomattavasti 
vaikeuksia, kustannuksia ja viivästymisiä. Lisäksi uusilla tulokkailla on usein 
vaikeuksia saada täsmällistä tietoa vakiintuneelta operaattorilta keskusten sijainnista 
ja niiden toiminnoista sekä taattavasta palvelunlaadusta. Verkkokapasiteetin, lähinnä 
vuokrattavien kiinteiden yhteyksien ja sopivien yhteenliittämispisteiden, saatavuus 
silloin kun niitä tarvitaan nähdään ongelmana Belgiassa, Saksassa, Kreikassa, 
Irlannissa, Alankomaissa, Itävallassa ja Suomessa. 
Näyttää siltä, että kansalliset sääntelyjärjestelmät tai sääntelyelimen päätökset 
asettavat toisinaan yhteenliittämisen osapuolille kohtuuttomia vaatimuksia sen 
osalta, miten monta yhteenliittämispistettä niiden täytyy tarjota. Saksassa tähän 
ongelmaan ollaan kuitenkin vähitellen löytämässä ratkaisua. Belgiassa ja Espanjassa, 
joissa verkko-operaattorien toimilupaehtoihin on liitetty verkkojen 
käyttöönottovaatimuksia, on mahdollista, että sääntelyviranomaiset asettavat uusille 
tulokkaille yhteenliittämispisteiden sijaintia ja määrää koskevia kohtuuttomia ehtoja. 
Samoissa jäsenvaltioissa rajoitetaan uusien tulokkaiden mahdollisuutta 
kaksoiskauttakulkuun perustuvaan yhteenliittämiseen (ns. double tandem) 
tarkoituksena kannustaa investointeihin ja pienentää sitä riskiä, että vakiintuneen 
operaattorin verkko ylikuormittuu muuhun kuin valtakunnalliseen liikenteeseen 
alunperin tarkoitetun paikallistason yhteenliittämispisteen kautta tulevan liikenteen 
vuoksi. Vaikka näissä tilanteissa ei suoranaisesti rikotakaan yksittäisiä yhteisön 
sääntelyjärjestelmän säännöksiä, herää kysymys mahdollisesti asetettavien 
vaatimusten kohtuullisuudesta verrattuna niistä mahdollisesti aiheutuviin kilpailun 
vääris tyrniin. 
Avaruussegmentin suora käyttöoikeus 
Useimmissa jäsenvaltioissa EUTELSAT- ja INTELSAT-avaruussegmenttien suora 
käyttö ei näitä koskevien yleissopimusten mukaan vielä ole luvallista. Näiden 
kummankin järjestön yksityistäminen, joka on tarkoitus saattaa päätökseen vuoden 
2001 loppuun mennessä, tuo kuitenkin todennäköisesti ratkaisun ongelmaan 
monikäyttäjämahdollisuuden puuttumisesta» Toistaiseksi useimmissa jäsenvaltioissa 
on ratkaistu asia tekemällä sopimuksia suorista, järjestökohtaisista käyttöoikeuksista. 
Tällaisia sopimuksia on EUTELSATin osalta tehnyt kahdeksan jäsenvaltiota (Belgia, 
Tanska, Saksa, Ranska, Alankomaat, Itävalta, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) ja 
16 
INTELSATin osalta yksitoista jäsenvaltiota (Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, 
Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). 
Satelliittialan edustajat ilmoittivat kuitenkin, että useimmissa tapauksissa 
satelliittikapasiteettia on edelleen ostettava paikallisen allekirjoittajavaltion kautta, 
jolloin allekirjoittajalle on maksettava 5-20 prosentin (INTELSAT) ja 5-10 prosentin 
(EUTELSAT) korvausosuuksia laskettuna avaruussegmentin kustannuksista. 
Yleispalveluja käyttäjien/kuluttajien suojelu 
A rviointiperusteet 
Käyttäjien ja kuluttajien edut ovat keskeisessä asemassa vapauttamista ja yhtenäismarkkinoita 
koskevassa kehityksessä, sillä EY:n sääntelypaketin perustavoitteena on varmistaa 
valintamahdollisuus operaattorien ja palvelujen osalta ja alhaisemmat hinnat. EU:n järjestelmä 
sisältää yleispalveluvaatimuksen, jonka avulla jäsenvaltiot voivat varmistaa, että 
vähimmäisvalikoima tietyn laatuisia ja kohtuuhintaisia palveluja on kaikkien käyttäjien 
saatavilla. 
Yleispalvelun alakohtaisen sääntelyn ja käyttäjien/kuluttajien osalta komissio on tutkinut 
erityisesti yleispalvelun nykyisiä rahoitusjärjestelmiä, kansallisten sääntelyviranomaisten 
asemaa - sillä niillä on jälleen suuri vastuu sääntelykehyksen käyttäjiin/kuluttajiin liittyvien 
käsitteiden soveltamisessa -ja uusien tulokkaiden, käyttäjien ja kuluttajien tärkeimpiä käytännön 
ongelmia. 
Komission kokonaisarvio yleispalvelusta ja käyttäjien/kuluttajien suojasta on seuraava: 
Yleispalvelun rahoitus: 
Yleispalvelun tarjoaminen ei näyttäisi aiheuttavan kohtuutonta taakkaa siihen nimetyille 
operaattoreille jäsenvaltioissa. Tästä on osoituksena se, että vaikka yhdeksässä 
jäsenvaltiossa on laadittu säännöksiä yleispalvelun rahoitusmekan ismeistä (Belgia, 
Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta ja Portugali), vain kahdessa 
näistä valtioista nämä mekanismit on otettu käyttöön (Ranska ja Italia). Lisäksi 
ainoastaan Ranskassa tämä on johtanut varsinaisiin rahansiirtoihin operaattorien välillä. 
Niissä maissa, joissa on yleispalvelun rahoitusjärjestelmä tai sellaisen mahdollisuus on 
olemassa, uudet tulokkaat pitävät rahoitusta ylimääräisenä tuloverona ja näin ollen 
markkinoille pääsyn esteenä, byrokraattisena ja todennäköisesti markkinoita 
vääristävänä. Ranskassa rahoitusjärjestelmässä kerättävien maksujen suuruus ja niiden 
laskentamenetelmät aiheuttavat uusien tulokkaiden mielestä vääristymiä markkinoilla. 
Sama saattaa päteä myös Belgiassa. Epävarmuus tulevista korvausvastuista sekä se, että 
rahoitusjärjestelmä saatetaan joissain jäsenvaltioissa ottaa käyttöön tiettyjen 
markkinaehtojen täytyttyä, vaikeuttaa uusien tulokkaiden liiketoiminnan suunnittelua 
ja taloudellista vakautta. 
Uusien tulokkaiden mielestä hallitusten on rahoitettava yhteiskunnallisten tavoitteiden 
täyttäminen yleisellä verotuksella kuten muillakin talouden aloilla. Lisaksi joissakin 
jäsenvaltioissa ja joillakin alueilla kilpailluilla matkaviestinmarkkinoilla saattaa liittymän 
17 
pian saada samaan tai jopa alhaisempaan hintaan kuin yleispalveluun kuuluvan kiinteän 
verkon liittymän. 
Useimmissa jäsenvaltioissa ei ole paljoakaan merkkejä siitä, että vakiintuneen 
operaattorin käyttämät puhelintoiminnan hinnat olisi käytännössä tasapainotettu. Tämä 
on erityisen selvää, kun tarkastellaan vakiintuneen operaattorin perimiä kuukausittaisia 
vuokramaksuja. Todisteita ei ole myöskään siitä, että hintojen perustelemiseksi olisi 
käytössä tarkoituksenmukaisia kustannuslaskentajärjestelmiä. Silloin kun hinnat on 
täysin tasapainotettu, yleispalvelun kohtuuhintaisuuteen päästään yleensä käyttämällä 
erityistä pienkäyttäjähinnoittelua. 
Kuluttajat/käyttäjät 
Kuluttajia eniten koskettavia ongelmia näyttäisivät olevan hintojen ja palvelutietojen 
epäselkeys ja tarve perustaa nopeita ja tehokkaita järjestelmiä valituksia ja 
muutoksenhakua varten. Useissa jäsenvaltioissa ollaan luomassa järjestelmiä kuluttajien 
kohtaamia, erityisesti sopimuksiin ja palvelunlaatuun liittyviä, ongelmia varten. 
Kansalliset sääntelyviranomaiset seuraavat kuitenkin hyvin vähän järjestelmällisesti 
palvelunlaadun indikaattoreita, minkä vuoksi on varsin vaikeaa seurata 
käyttömahdollisuuksien yleisyyttä ja kohtuuhintaisuutta. On selvää, että 
riippumattomasti vahvistettujen indikaattorien julkistaminen jäsenvaltioissa säännöllisin 
väliajoin parantaisi sekä kilpailua että kuluttajien valintamahdollisuuksia. 
Erityisongelman muodostaa uusien tulokkaiden hintatarjousten epäselvyys. Tulokkaat 
muuttavat tiheään tahtiin sekä hintojaan että hinnoittelujärjestelmiensä rakennetta, 
jotka vaihtelevat huomattavasti operaattorien välillä. Tästä syystä kuluttajien on vaikea 
suorittaa vertailuja. Uudet tulokkaat puolustautuvat toteamalla, että niiden on yhtäältä 
reagoitava vakiintuneiden operaattorien tarjouksissa tapahtuviin muutoksiin ja että 
toisaalta niillä ei ole samanlaista markkinaprofiilia tai markkinointibudjettia kuin 
vakiintuneilla operaattoreilla. Lisäksi sopimuksissa saattaa olla yhteisön horisontaalisen 
lainsäädännön vastaisia kohtuuttomia ehtoja (esimerkiksi sopimusehtodirektiivin 
vastainen vaatimus pysyä tietyn operaattorin asiakkaana kiinteä vähimmäisaika). 
Kuluttajien toisena keskeisenä ongelmana on laskutus, jota valtaosa sääntelyelimille 
tehtävistä valituksista koskee. 
Kuluttajat ovat myös huolissaan siitä, että monissa jäsenvaltioissa vallitseva kilpailu 
kansallisista ja paikallisista palveluista koskee ainoastaan yritys-, ei yksityisasiakkaita. 
Kotitalouksille tarjottavien liittymien tehokkaan kilpailun puute vaikuttaa kielteisesti 
kiinteisiin maksuihin ja paikallispuhelumaksuihin. 
Ongelmia kuluttajille saattaa aiheuttaa myös GSM:n laajentumisen vuoksi suoritettava 
analogisista järjestelmistä luopuminen 900 MHz:n taajuusalueella. Matkaviestinnän 
asiakkaat saattavat joutua toteamaan analogisten puhelimiensa käyvän 
käyttökelvottomiksi. Joissakin jäsenvaltioissa saadut kokemukset kuitenkin osoittavat 
operaattorien löytäneen sellaisia markkinapohjaisia ratkaisuja, joista ei ole haittaa 
kuluttajille. 
Käyttäjien näkökulmasta merkittäviä ongelmia liittyy vaikutuksiin, joita aiheutuu 
kiinteiden yhteyksien - myös kansainvälisten - korkeista vuokrista Euroopassa. Kilpailu 
18 
ja sääntelyelimet eivät pysty alentamaan näitä hintoja, joiden ei katsota olevan 
kustannuslähtöisiä, mikä haittaa Internet- ja muiden palvelujen tarjontaa Euroopassa. 
Tämä puolestaan haittaa käyttäjien käyttö- ja valintamahdollisuuksia erityisesti uutis- ja 
markkinatietopalveluissa. 
112 
Eurooppalainen 112-hätänumero on käytössä kaikkialla unionissa28, vaikka siihen 
vastataan monissa jäsenvaltioissa vain sen maan tai sen alueen kielellä, josta puhelu on 
peräisin. Vapaan liikkuvuuden esteenä on se, että vaikka useimpien jäsenvaltioiden 
kuluttajat ovatkin tietoisia siitä, että he voivat käyttää numeroa omassa maassaan, monet 
heistä eivät tiedä voivansa käyttää sitä myös muissa jäsenvaltioissa. 
Hinnoittelu/laskentajärjestelmät 
A rviointiperusteet 
Komissio on tutkinut, liittyykö hintojen tasapainottamiseen yhä myös muita rajoituksia 
kuin yleispalvelun tarjoamisen yhteydessä sallitut toimenpiteet. Merkittävässä markkina-
asemassa olevien operaattorien tarjoamien yleisen televerkon, kiinteiden yhteyksien ja 
yhteenliittämisen hintojen pitäisi olla kustannuslähtöisiä ja 
kustannuslaskentajärjestelmien asianmukaisia. Laskentamenetelmien tulisi olla 
tarkastettavissa, kustannuslaskentajärjestelmiä koskevat tiedot pitäisi julkistaa, ja niiden 
pitäisi olla kansallisten sääntelyviranomaisten tai muiden toimivaltaisten riippumattomien 
elinten tarkastamien kustannuslaskentajärjestelmien mukaisia. 
Liitteessä 4 on tiedot muun muassa kiinteiden yhteyksien, yhteenliittämisen ja yleisen 
televerkon hinnoittelusta. 
Komission kokonaisarvio hinnoitteluperiaatteiden soveltamisesta on seuraava: 
Hintojen tasapainottaminen: 
Vapauttaminen on tuottanut huomattavia hinnanalennuksia, jolloin puheluhinnat 
ovat lähentyneet todellisia kustannuksia. Tämä johtuu siitä, että kilpailevat 
operaattorit ovat kauko- ja ulkomaanpuhelumarkkinoilla pystyneet alittamaan 
vakiintuneen operaattorin hinnat, jotka olivat luonteenomaisesti keinotekoisen 
korkeita, koska niillä tuettiin sääntelyn vuoksi kustannukset alittavia liittymämaksuja 
ja paikallispuhelumaksuja. Tilastojen mukaan ulkomaanpuhelut ovat halventuneet 
vuosina 1997-1999 kotitalouksien osalta 40 prosenttia ja yritysasiakkaiden osalta 25 
prosenttia. Yleisesti ottaen useimmat jäsenvaltiot katsovat, että hinnat ovat nyt 
tasapainossa ja että hintojen asteittainen saattaminen kustannuksia vastaaviksi on nyt 
saatu päätökseen. 
Täyden kilpailun toteuttamiseen lisäaikaa saaneille jäsenvaltioille (Kreikka ja 
Portugali) komissio myönsi siirtymäaikaa nimenomaan tarpeellisia rakenteellisia 
muutoksia varten- Molemmat maat uskovat, että hinnat saadaan kustannuksia 
Lukuun ottamatta Kreikan vakiintunutta operaattoria. 
19 
vastaaviksi, kun puhelintoiminta avataan kilpailulle, vaikkakaan tarkkaa aikataulua ei 
ole ennalta laadittu. 
Maissa, joissa markkinat avattiin kilpailulle vuonna 1998 tai aiemmin, markkinoilla 
on useissa tapauksissa esitetty epäilyjä siitä, onko hintoja kuitenkaan todellisuudessa 
täysin tarkistettu kustannuksia vastaaviksi. Useimmissa jäsenvaltioissa ei itse asiassa 
ole mahdollista määritellä, ovatko tilaajahinnat kustannus lähtö isiä tai osoittaa, että 
paikallispuheluhinnat ovat tasolla, jolla uudet tulokkaat voisivat niitä tarjota. Samaa 
voitaisiin todeta kiinteiden yhteyksien vuokrista, kun niitä verrataan vakiintuneelle 
operaattorille todellisuudessa aiheutuneisiin kustannuksiin. Tällä hetkellä yhdessäkään 
jäsenvaltiossa ei kuitenkaan ole käytössä Hi ttymäali jäämien kompensointi järj es telmiä. 
Komission heinäkuussa 1999 aloittaman tilaajayhteyksiä koskevan selvityksen tulosten 
avulla komission pitäisi pystyä arvioimaan vakiintuneiden operaattorien 
laskutustietojen perusteella hintojen todellista kustannuslähtöisyyttä jäsenvaltioissa. 
Hintojen tasapainottaminen on tärkeää saada päätökseen erityisesti siksi, että liian 
alhaiset paikallispuhelumarkkinoiden hinnat vähentävät uusien kilpailijoiden 
halukkuutta tulla markkinoille, koska uudet yrittäjät eivät tällaisessa tilanteessa voi 
löytää kohtuullista katetta vakiintuneen operaattorin perimien vähittäishintojen ja 
vastaavien yhdysliikennemaksujen väliltä. Tämä johtaa hintapainostusvaikutuksiin ja 
vähentää vaihtoehtoisiin tilaajayhteysrakenteisiin kohdistuvaa investointi-
halukkuutta. 
Kansallisen sääntelyviranomaisen harjoittama loppukäyttäjähintojen valvonta ei ole 
ilmoitusten mukaan selkeää kahdessa maassa (Ranska ja Luxemburg) ja joissain maissa 
hinnoittelujärjestelmät näyttäisivät olevan sekavia (Ranska) varsinkin suurille 
yritysasiakkaille tarjottujen alennusten osalta (varsinkin Tanska, Italia, Luxemburg ja 
Itävalta). 
Pitääkseen palvelut kohtuuhintaisina ja valvoakseen vähittäishintoja jotkut 
jäsenvaltiot ovat päättäneet käyttää kattohinta järj es telmiä kunnes kilpailu ohjaa 
tehokkaasti vakiintuneen operaattorin vähittäishintoja. Joissain jäsenvaltioissa 
kattohinnat otettiin kuitenkin käyttöön ennen kuin hinnat oli kunnolla sovitettu 
kustannuksia vastaaviksi. 
Kustannuslaskenta: 
Yleisesti ottaen kustannuslaskenta on edelleenkin ongelmallinen kysymys useissa 
jäsenvaltioissa. Useimmissa jäsenvaltioissa ei itse asiassa voida osoittaa,- että 
kustannuslaskentaperiaatteita sovellettaisiin oikein. Useissa maissa kansalliset 
sääntelyviranomaiset eivät vielä ole hyväksyneet vakiintuneen operaattorin 
kustannuslaskentajärjestelmää (Belgia, Saksa, Kreikka, Espanja, Irlanti, Luxemburg, 
Itävalta ja Portugali), joten näissä tapauksissa ei voida varmistua siitä, onko kyseisten 
palvelujen (puhelintoiminta, yhteenliittäminen, kiinteiden yhteyksien vuokraaminen) 
hinnoittelussa käytössä asianmukainen kustannuslaskentajärjestelmä. Huomattavaa 
edistystä neljännen raportin jälkeen on saavutettu Kreikassa, jossa on ensimmäistä 
kertaa hyväksytty kiinteiden yhteyksien vuokraamista koskeva 
kustannuslaskentajärjestelmä. Useiden jäsenvaltioiden on ilmoitettu parhaillaan 
aktiivisesti kehittävän järjestelmiään, mutta heikko edistyminen vaikeuttaa 
sääntelyjärjestelmän käytännön toteutuksen arvioimista. Useissa jäsenvaltioissa 
20 
vakiintuneen operaattorin kustannuslaskentajärjestelmältä on ilmoitettu puuttuvan 
riittävä avoimuus (Saksa, Espanja, Itävalta, Suomi ja Ruotsi) varsinkin sen suhteen, 
miten niissä saa kustannustietoa liitynnän yksittäisistä kustannuselementeistä (Belgia). 
Kustannuslaskennan eriyttäminen ei ole riittävän voimakasta, mikä nähdään yleisesti 
ongelmana. Tähän uskotaan liittyvän vaara, että entisten monopoliyritysten eri 
liiketoimintayksiköt tukevat toisiaan epäasianmukaisesti. 
Kiinteät johdot; 
Käyttäjät ovat aiemmin epäilleet, että kiinteät yhteydet ylihinnoitellaan; tällainen 
ylihinnoittelu muodostaa esteen telepalvelujen yhtenäismarkkinoiden synnylle. Nyt 
kuitenkin näyttää siltä, että kilpailu on laskemassa tiettyjen palvelujen hintoja. 
Ongelmia esiintyy kiinteiden yhteyksien vuokrien selkeydessä (Belgia alennusten 
osalta, Italia ja Luxemburg), hinnoittelumenetelmissä (Suomi) ja vakiintuneen 
operaattorin suurasiakkaille myöntämissä erityisehdoissa (Belgia, Ranska ja 
Luxemburg). Hyvin monissa maissa epäillään markkinatietojen tukemana sitä, 
sovelletaanko kustannuslähtöisyyden periaatetta oikein kiinteiden yhteyksien 
vuokriin (Belgia, Kreikka, Espanja, Ranska, Saksa, Irlanti, Italia, Luxemburg, Itävalta 
ja Portugali sekä kansainvälisten yhteyksien osalta Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta). Kreikassa tämä pätee tilanteeseen ennen uuden kiinteiden yhteyksien 
kustannuslaskentajärjestelmän käyttöönottoa. Sekä Ruotsissa että Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa ongelmallisina on pidetty tietyn tyyppisiä kiinteitä yhteyksiä 
(Ruotsissa digitaaliset tilaajajohdot ja Britanniassa loppuyhteys tilaajaan) ja maiden 
sääntelyviranomaiset tutkivat tapauksia parhaillaan. Joissakin maissa on vielä vaikeaa 
saada kiinteitä yhteyksiä vuokralle, ja ilmoituksia on tehty viiveistä, jotka tosin 
saattavat johtua myös kapasiteetin niukkuudesta (Belgia ja Alankomaat). Komission 
heinäkuussa 1999 aloittaman kiinteiden yhteyksien vuokraustoimintaa koskevan 
selvityksen tulosten avulla komission pitäisi pystyä arvioimaan, onko havaittu tilanne 
seurausta kilpailunvastaisesta toiminnasta. 
Numerointi 
Arviointiperusteet 
Komissio on tutkinut, onko numerointisuunnitelmat julkistettu, onko suunnitelmien 
käytännön hallinta erillään vakiintuneesta operaattorista ja onko erityisesti 
matkaviestinoperaattorien käytössä riittävästi numeroita. 
Numeron siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan osalta komissio on tutkinut 
jäsenvaltioiden tarjoamien ja suunnittelemien palvelujen laajuutta sekä niille 
numerointidirektiivissä29 asetettujen velvoitteiden toteuttamisen aikataulua. 
Direktiivin 97/33iliY muuttamisesta numeron siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan osalta 24 
päivänä syyskuuta 1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/6 l/EY, EYVL L 286, 
3.10.1998, s. 37. 
21 
Komission kokonaisarvio numeroinnista on seuraava: 
Käytännöllisesti katsoen kaikki markkinatoimijat ovat huolissaan numeron 
siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan käyttöönotosta. Näiden palvelujen 
käyttöönotto edellyttää vaikeusasteeltaan vaihtelevia hallinnollisia järjestelyjä ja 
verkon uudelleen konfigurointia, joita on vaikea hallita. Kustannukset ovat joissakin 
tapauksissa osoittautuneet varsin korkeiksi, eikä kaikissa jäsenvaltioissa ole vielä tehty 
lopullisia päätöksiä siitä, miten kustannukset jaetaan asianomaisten operaattorien ja 
loppukäyttäjien välillä. Jotkut operaattorit ovat lisäksi väittäneet, että näiden 
palvelujen käyttöönotto 1. tammikuuta 2000 on vaikeutunut tuohon päivämäärään 
liittyvien verkko- ja tietotekniikkalaitteistoriskien takia. Komissio pitää kuitenkin 
rohkaisevana sitä, että näitä palveluja on jo saatavilla joissakin jäsenvaltioissa ja että 
toiset jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet pysyvänsä aikataulussa. 
Numeron siirrettävyys: 
30 Numeron siirrettävyys on toteutettu ennen määräaikaa (1. tammikuuta 2000) 
seitsemässä jäsenvaltiossa: Saksa, Ranska, Alankomaat (kiinteän verkon ja 
matkaviestinverkon operaattorien maantieteelliset ja ei-maantieteelliset numerot), 
Itävalta (tietyn alueen sisällä puhelun edelleenohjauksen avulla), Suomi (tietyn 
numerointialueen sisällä ja valtakunnallisten numeroiden osalta), Ruotsi 
(maantieteelliset numerot ja eräät ei-maantieteelliset numerot) ja Yhdistynyt 
kuningaskunta. Tanskassa numeron siirrettävyys saman maantieteellisen alueen 
sisällä oli tarkoitus toteuttaa 15. lokakuuta 1999 mennessä. 
Operaattorin ennaltavalinta: 
Neljä jäsenvaltiota on toteuttanut operaattorin ennaltavalinnan ennen määräaikaa (1. 
tammikuuta 2000): Tanska (1. tammikuuta 1999), Saksa (1. tammikuuta 1998), Suomi 
(kaukopuheluissa 1. tammikuuta 1994, kiinteän verkon ulkomaanpuheluissa 30. 
syyskuuta 1998 ja matkaviestinverkon ulkomaanpuheluissa 1. tammikuuta 1999) ja 
Ruotsi (syyskuu 1999). Yhdistynyt kuningaskunta on pyytänyt lisäaikaa direktiivin 
mukaisille velvoitteilleen operaattorin ennaltavalinnan osalta. 
Numerointisuunnitelmat: 
Uudet numerointisuunnitelmat on nyt laadittu kaikissa jäsenvaltioissa Kreikkaa 
lukuun ottamatta. Suunnitelmien hallinto kuuluu kaikissa jäsenvaltioissa kansallisen 
sääntelyviranomaisen toimivaltaan. 
Taajuudet 
Arviointiperusteet 
Komissio on tutkinut erityisesti, luovutaanko 900 MHz:n taajuusalueen analogisesta 
matkaviestinkäytöstä (digitaalisten) GSM-palvelujen markkinakysynnän kasvaessa, onko 
Lisäaikaa saaneiden maiden kohdalla määräaika on korkeintaan kahden vuoden kuluttua kilpailun 
täydellisestä vapauttamisesta. 
22 
kaikki taajuudet varattu GSM- ja henkilöhakujärjestelmille sekä langattomille 
puhelinsovelluksille, myönnetäänkö toimilupa aina, kun taajuuksia on saatavilla, ja ovatko 
taajuuksien jakomenettelyt avoimia, syrjimättömiä ja tehokkaita. 
Komission kokonaisarvio taajuuksista on seuraava: 
GSM-, DECT- ja ERMES-direktiiveihin liittyvästä jäsenvaltioiden taajuushallinnosta 
on esitetty hyvin vähän valituksia tai epäilyksiä. Monet jäsenvaltiot myöntävät 
parhaillaan toimilupia kolmannen sukupolven matkaviestinjärjestelmille ja 
langattomille tilaajayhteyksille. Tarkempia huomioita esitetään seuraavassa. Useat 
ministeriöt ja säantelyelimet kiinnittivät raportin laadintavaiheessa huomiota siihen, 
että taajuushuutokaupat voivat estää verkkojen rakentamista ja nostavat yleensä 
loppukäyttäjähintoja, mikä puolestaan hidastaa kasvua ja haittaa muutakin taloutta. 
Toiset taas korostivat voimakkaasti sitä, että taajuuksien arvottamismenetelmät, 
esimerkiksi huutokaupat, ovat tehokas tapata hallita taajuusresursseja. 
Analogisesta käytöstä luopuminen: 
Selvästi suurimmassa osassa jäsenvaltioita on asetettu määräaika analogisten 
järjestelmien poistamiselle GSMrlle varatuilta taajuuksilta. Joissain tapauksissa 
määräaika näyttäisi olevan kauempana kuin kaupalliset tarpeet edellyttäisivät 
(Tanska, Italia, Itävalta, Suomi ja Ruotsi, joskin kahdessa viimeksi mainitussa 
vakiintunut operaattori on sitoutunut luopumaan analogisista jo vuoden 2000 
loppuun mennessä). Analogisesta käytöstä luopumista on joka tapauksessa joissakin 
jäsenvaltioissa aikaistettu taajuusraportissa31 mainituista päivämääristä. 
Taajuushallinto: 
Taajuuksista ei periaatteessa ole havaittu olevan pulaa Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, 
Espanjassa, Ranskassa, Alankomaissa, Itävallassa, Portugalissa, Suomessa, Ruotsissa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Taajuussuunnitelmat on laadittu useimmissa 
jäsenvaltioissa (Belgia, Tanska, Espanja, Ranska, Italia, Alankomaat, Itävalta, Suomi, 
Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Muissa jäsenvaltioissa (Saksa, Kreikka ja 
Luxemburg) tarvitaan kipeästi taajuus jakotaulukkoa taajuuksien avoimen, 
syrjimättömän ja tehokkaan hallinnan mahdollistamiseksi. Italiassa taajuushallinto on 
tehotonta kyseisten resurssien niukkuuteen ja matkaviestintäjärjestelmien nopeasti 
kasvavaan kysyntään nähden. 
Satelliittioperaattorit olivat huolissaan jäsenvaltioiden välisistä suurista eroista 
tavoissa, joilla taajuuksia hallinnoidaan, varataan ja myönnetään32. 
Tarvittavat taajuuskaistat on varattu ja kohdennettu GSM- ja DECT-jarjestelmille 
kyseisten direktiivien mukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Joissain jäsenvaltioissa 
KOM(98) 559. 
Erityisesti katsottiin, että CEPT:n päätöksillä ei nykyisellään ole päästy riittävään yhdenmukaisuuteen: 
esimerkiksi vain kymmenen jäsenvaltiota on hyväksynyt päätöksen CEPT/ERC/DEC (97)03 taajuuksien S-
PCS-kaytöstä; lisäksi ainoastaan viisi jäsenvaltiota on hyväksynyt päätöksen CEPT/ERC/DEC (97)07 
taajuuksien UMTS-käytöstä. 
23 
avoimuus on kuitenkin vielä puutteellista (Italia ja Luxemburg). Kaikki jäsenvaltiot 
ovat myöntäneet vähintään kaksi toimilupaa GSM 900 -järjestelmille ja vähintään 
yhden DCS-1800-järjestelmille. 
Taajuuksien käytön valvontaan liittyviä ongelmia esiintyy yhdessä valtiossa (Kreikka) 
ja tätä voidaan pitää merkittävänä markkinatoiminnan esteenä. 
Toimilupien myöntäminen kolmannen sukupolven järjestelmille ja langattomille 
tilaajayhteyksille: 
Ainoastaan Suomi on tähän mennessä myöntänyt (maaliskuussa 1999) toimilupia 
kolmannen sukupolven matkaviestintäverkkoja varten. Tanskassa ja Alankomaissa 
toimilupia on tarkoitus myöntää vuonna 2000, ja Ruotsissa toimilupien jakaminen 
aloitetaan suunnitelmien mukaan samana vuonna. Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
kolmannen sukupolven matkaviestinpalveluja on tarkoitus tarjota vuonna 2002. 
Belgiassa, Espanjassa, Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa on käynnistetty julkinen 
kuuleminen kolmannen sukupolven järjestelmien käyttöönotosta. 
Useimmat jäsenvaltiot Kreikkaa, Italiaa ja Luxemburgia lukuun ottamatta ovat 
käynnistäneet menettelyt varatakseen taajuuksia langattomia tilaajayhteyksiä tai 
kokeellisia toimilupia varten (Belgia, Ranska ja Ruotsi). Itävallassa ei edellytetä 
erityistä toimilupaa. 
Asennusoikeudet 
A rviointiperusteet 
Komissio on tutkinut, onko valtion maiden ja yksityismaiden kautta kulkevien yhteyksien 
asennusoikeuksien saamisessa ollut käytännön ongelmia, kohdellaanko operaattoreita eri 
tavalla, onko järjestelmien yhteiskäyttö aiheuttanut kiistoja ja onko merikaapelien 
asentamiseen ja merikaapeliliikenteeseen liittynyt ongelmia. 
Komission kokonaisarvio asennusoikeuksista/järjestelmien yhteiskäytöstä/ merikaape-
leista on seuraava: 
Asennusoikeuskysymystä koskeva lähestymistapa ei ole yhtenäinen, koska tällaisia 
oikeuksia koskevat toimivaltuudet kuuluvat useimmissa jäsenvaltioissa pikemminkin 
paikallisille tai alueellisille viranomaisille kuin keskushallinnolle. Niihin voi liittyä 
myös muita lainsäädännön alueita, kuten kaavoitus- ja ympäristölainsäädäntö sekä 
rakennusmääräykset, ja myös monimutkaisilla ennakkotapauksilla voi olla oma 
merkityksensä. 
Kaapelien ja laitteiden yhteissijoittaminen kaapelikanaviin, rakennuksiin ja 
mastoihin/antenneihin on todellinen ongelma niin uusille tulokkaille kuin 
vakiintuneille operaattoreillekin, ja tilannetta vaikeuttavat esteettiset, ympäristö-, 
fyysiset (esim. korkeiden rakennusten puuttuminen) ja muut tekijät, kuten rakennus-
ja asemakaavamääräykset. 
Joissakin jäsenvaltioissa pelätään, että vakiintunut operaattori käyttää 
vaikutusvaltaansa lykätäkseen neuvotteluja silloin, kun vaihtoehtoisia 
24 
verkkorakenteita ei ole olemassa. Joissakin tapauksissa myös se, että vakiintunut 
operaattori omistaa toimistorakennusten tai kerrostalojen kaapelit, muodostaa 
pullonkauloja. 
Toisaalta vakiintuneet operaattorit eivät mielellään päästä kilpailijoita tällaisiin 
järjestelmiin kaapeleille ja laitteistoille mahdollisesti aiheutuvien riskien takia. 
Joidenkin jäsenvaltioiden sääntelyelimet ovat aktiivisesti edistäneet erityisesti 
matkaviestinalalla luovia ratkaisuja, joihin kuuluu esimerkiksi viranomaisten 
omistamien mastojen ja antennien yhteiskäyttö. 
Asennusoikeudet: 
Kaikki jäsenvaltiot ovat luoneet sääntelykehyksen, jossa säädetään asennusoikeuksien 
myöntämisestä syrjimättömällä tavalla. Yhdessä maassa (Luxemburg) tutkitaan 
parhaillaan, myönnetäänkö vakiintuneelle operaattorille käytännössä edullisempia 
asennusoikeuksia kuin uusille tulokkaille. 
Kuudessa jäsenvaltiossa (Tanska, Saksa, Luxemburg, Itävalta, Suomi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) valtion omaisuuteen kohdistuvat asennusoikeudet ovat ilmaisia. 
Kahdessa maassa (Ranska ja Italia) maksujen suuruus saattaa vaihdella huomattavasti, 
koska ne määritellään paikallisesti. Lisäksi Belgiassa, vaikka maan telelaissa säädetään 
julkiseen omaisuuteen kohdistuvien asennusoikeuksien maksuttomuudesta, jotkut 
paikallisviranomaiset väittävät asian kuuluvan heidän toimivaltaansa. Toistaiseksi 
oikeuden ratkaisua odoteltaessa uudet tulokkaat eivät maksa asennusoikeuksista. 
Lisäksi Alankomaissa ei ole aina selvää peritäänkö antennin asentamisesta paikallinen 
lisämaksu. 
Kolmessa maassa (Tanska, Saksa ja Alankomaat) operaattorit voivat aloittaa työt 
ilman mainittavia viiveitä eli 1,5-3 kuukauden kuluessa, eikä kahdessa muussa maassa 
ole ilmoitettu asiassa ilmenevän ongelmia (Itävalta ja Suomi). Neljässä maassa 
(Kreikka, Ranska, Italia ja Luxemburg) viiveiden katsotaan olevan pitkiä. Niiden 
ilmoitetaan johtuvan osittain yhteiskaivaussäännöistä ja julkisiin teihin vaikuttavia 
töitä estävistä säännöistä (Italia ja Luxemburg) tai paikallisviranomaisten laajasta 
toimivallan käytöstä ympäristökysymyksissä ja kaapelikanavien yhteiskäytössä 
(Ranska ja Italia). Lisäksi niiden on katsottu johtuvan hallinnollisista vaikeuksista, 
kuten lukuisien eri virastojen osallistumisesta päätöksentekoon ja näiden välisen 
koordinoinnin ongelmista (Kreikka ja Italia). Yhdessä maassa (Espanja) viiveet 
voivat vaihdella huomattavasti, mutta sovelletuista aikarajoista ei ollut saatavilla 
tarkkoja tietoja. Tietoja ei saatu myöskään jäljelle jäävistä viidestä maasta (Belgia, 
Irlanti, Portugali, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). 
Kolmessatoista maassa (Belgia, Tanska, Saksa, Kreikka, Espanja, Ranska, Irlanti, 
Italia, Alankomaat, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) on 
käytössä selkeä järjestelmä, jossa määritellään asennusoikeuksien myöntämiseen 
liittyvän toimivallan jakautuminen. Yhdessä näistä maista (Belgiassa) lainsäädäntö on 
kylläkin selkeä, mutta eräät paikallisviranomaiset katsovat omaavansa keskushallintoa 
laajempaa toimivaltaa, mikä aiheuttaa käytännön ongelmia. Lisäksi yhdessä maassa 
(Itävalta) ei vaadita erityistä lupaa. Toimivallan jakautumisessa on ilmoitettu olevan 
epäselvyyksiä yhdessä maassa (Luxemburg). 
25 
Yksityisomisteiseen maahan liittyvien asennu soikeuksien ei ole ilmoitettu aiheuttavan 
ongelmia jäsenvaltioissa. 
Järjestelmien yhteiskäyttö: 
Vakiintuneen operaattorin kiinteä verkko on yhteiskäytössä kymmenessä maassa 
(Saksa, Espanja, Ranska, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Ruotsi, Suomi 
ja Yhdistynyt kuningaskunta). Kolmessa näistä maista (Ranska, Ruotsi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) yhteiskäyttoluvan myöntäminen ei kuitenkaan ole pakollista. Lisäksi 
yhdessä maassa (Saksa) on epäilty vakiintuneen operaattorin kapasiteettirajoituksia 
koskevia väittämiä. Yhdessä maassa (Tanska) yhteiskäyttöoikeuden myöntäminen 
kiinteille verkoille ei ole pakollista. Lisäksi yhdessä maassa (Kreikka) vakiintunut 
operaattori myöntää yhteiskäyttöoikeuden ainoastaan matkaviestinnässä toimivalle 
tytäryhtiölleen. 
Yhteiskäyttöoikeuksien myöntäminen matkaviestinverkon operaattoreille on 
varmistettu kymmenessä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Espanja, Ranska, Italia, 
Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Suomi). 
Merikaapelit: 
Merikaapeleiden liityntäkohtien käyttöoikeuksissa ei ole ilmoitettu esiintyvän ongelmia 
neljässä maassa (Belgia, Ranska, Alankomaat ja Suomi). Kahdessa muussa maassa (Tanska ja 
Saksa) merikaapeliyhteydet myönnetään sääntelytoimen seurauksena. Kahdessa maassa 
(Espanja ja Italia) tämä asia ei kuulu sääntelyn piiriin. 
Kilpailu paikallisliittymistä 
Vaikka yhdenmukaistamisdirektiiveissä ei nimenomaan säädetä tilaajayhteyksien 
eriyttämisestä - jonka ansiosta uudet tulokkaat voivat käyttää olemassa olevia 
tilaajayhteyksiä loppuasiakkaiden saavuttamiseen - joissakin jäsenvaltioissa ymmärretään 
jatkuvasti selvemmin, että tilaajayhteyksien eriyttäminen on välttämätöntä paikallistason 
kilpailun kannalta, kun taas toisissa jäsenvaltioissa vielä harkitaan asiaa. Kun otetaan 
huomioon kustannusrajoitukset, eriyttäminen on monissa tapauksissa tärkeää etenkin uusille 
tulokkaille. Tällöin ne voivat käyttää xDSL-tekniikoita33tarjotakseen asiakkailleen 
laajakaistapalveluja, erityisesti Internet-yhteyksiä. Eriyttämisestä ja etenkin hinnoittelusta 
tehtävät päätökset vaikuttavat operaattorien investointisuunnitelmiin. Eriyttämispaatokset 
voivat myös riippua kaapelitelevisioverkon tai langattomien tilaajayhteyksien kautta tulevan 
kilpailun määrästä. Lisäksi tulisi ottaa huomioon se, että paikallisten verkkorakenteiden 
toteuttamiseen liittyy vielä järjestelmien fyysiseen sijoittamiseen liittyviä ongelmia. 
Käytännössä kaapelitelevisioverkkoja tai langattomia tilaajayhteyksiä ei yleensä kuitenkaan 
vielä käytetä paikallisliittymän toteutusvaihtoehtoina. Tärkeitä ovat tässä paitsi tekniset 
kysymykset myös se, omistaako tai hallitseeko vakiintunut kiinteä operaattori edelleen 
tärkeimpiä kaapelitelevisioverkon yhteyksiä. 
Seuraavassa on katsaus liityntäverkossa käytävän kilpailun nykytilanteeseen jäsenvaltioissa; 
Digitaalisia tilaajayhteystekniikoita, joiden avulla nykyisten kuparikaapelien kautta voidaan tarjota nopeaa 
tiedonsiirtoa. 
26 
Yhä useammat jäsenvaltiot (Tanska, Saksa, Italia, Alankomaat, Itävalta ja Suomi) ovat 
päättäneet säätää tilaajayhteyksien eriyttämisen pakolliseksi. Italiassa, Alankomaissa ja 
Itävallassa eriyttämistä ei kuitenkaan vielä ole käytännössä toteutettu. Alankomaissa 
periaatetta vielä kokeillaan ja Italiassa odotetaan ennen vuoden 1999 loppua päätöstä 
eriyttämisen ehdoista, joista on kuultu osapuolia viimeisten kymmenen kuukauden ajan. 
Joissakin maissa eriyttäminen on vielä kuulemiskierroksella (Ranska, Irlanti ja Yhdistynyt 
kuningaskunta). Ruotsissa hallitus arvioi parhaillaan esitystä, joka mahdollistaisi 
eriyttämiseen määräämisen osana toimilupaehtoja.34 Belgiassa, Kreikassa, Espanjassa, 
Luxemburgissa ja Portugalissa ei vielä ole suunnitelmia paikallisten rakenteiden 
eriyttämisestä lyhyellä aikavälillä. Belgia, Espanja, Luxemburg ja Portugali pitävät 
periaatetta tarpeettomana, koska saatavilla on vaihtoehtoisia tapoja saavuttaa loppukäyttäjät, 
esimerkiksi kilpailevien yritysten kaapelitelevisioverkot sekä Espanjassa ja Portugalissa 
langattomien tilaajayhteyksien toimiluvat. 
Useimmissa jäsenvaltioissa tarjotaan ADSL-ratkaisuja, mutta ainoastaan vakiintuneen 
operaattorin verkossa, johon vakiintuneen operaattorin ei tarvitse päästää kilpailijoitaan. 
Saksassa, Espanjassa ja Suomessa ADSL-palveluja tarjoavat myös uudet tulokkaat. 
Kreikassa, Luxemburgissa ja Portugalissa ei vielä ole tarjolla ADSL-palveluja, ja 
Alankomaissa ja Itävallassa ne ovat koekäytössä. Italian kansallinen sääntelyviranomainen 
arvioi mahdollisuutta ottaa ADSL yhdeksi mahdollisuudeksi tarjota paikailisliityntä. 
Viimeaikaisten tietojen mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan sääntelyviranomainen aikoo 
varmistaa, että vakiintuneen operaattorin uusiessa tilaajayhteyksiään AD SL-tekniikoilla, 
muiden operaattorien saataville tulee jälleenmyyntiin sopivia versioita näillä tekniikoilla 
toteutetuista paikallisyhteyksistä, jotta kilpailijat voivat tarjota vastaavia palveluja 
vakiintuneen operaattorin verkon kautta. Ranskassa on ilmoitusten mukaan suunnitelmia 
tarjota uusille tulokkaille pääsyä vakiintuneen operaattorin ADSL-palveluihin. 
Toinen tapa lisä kilpailua loppukäyttäjälle vievillä yhteyksillä on langaton tilaajayhteys 
(wireless local loop, WLL). Useimmissa jäsenvaltioissa toimilupia on joko myönnetty 
(Saksa, Espanja, Irlanti, Portugali - käytössä 1. tammikuuta 2000, Suomi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) tai asiaan liittyvä kuuleminen on kesken. Espanjassa uusille tulokkaille on 
myönnetty kaksi langattomien paikallisliittymien toimilupaa ja viranomaiset ovat äskettäin 
käynnistäneet tarjouskilpailun kuuden uuden toimiluvan myöntämistä varten. Itävallassa 
toimilupaa ei edellytetä ja tarvittavat taajuudet on tarkoitus myöntää lähiaikoina. Tanskassa, 
Ranskassa ja Alankomaissa toimiluvat myönnetään vuonna 2000 ja Ranskassa 
kokeilutoimi lupia myönnetään jo ennen tätä. Myös Ruotsissa on meneillään 
kokeiluhankkeita, mutta hakemusta pysyvää toimilupaa varten ei vielä ole tehty. 
Kokeilutoimi lupia on myönnetty myös Belgiassa, jossa valmisteilla on lainsäädäntöä 
varsinaisten toimilupien myöntämiseksi. Etenemiselle ei kuitenkaan ole laadittu aikataulua, 
kuten ei myöskään Luxemburgissa. Italiassa aiotaan järjestää kuuleminen vuoden 1999 
lopulla. Kreikassa ei suunnitella toimilupien myöntämistä langattomia 
paikallisliityntäverkkoja varten. 
34 Fuusioitumisaikeitaan koskevassa ilmoituksessa Telia ja Telinor sitoutuivat toteuttamaan joukon toimia 
tilaajayhteyksien tarjonnan eriyttämiseksi. 
27 
Myös kaapelitelevisioverkot ovat toteuttamiskelpoinen vaihtoehto paikallisyhteyksissä 
varsinkin silloin, kun ne eivät ole vakiintuneen operaattorin omistuksessa tai valvonnassa. 
Niinpä investoinnit kaapelitelevisioverkon kehittämiseen teletarkoituksiin voidaan nähdä 
houkuttelevana vaihtoehtona. Belgiassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa 
kaapelitelevisioliittymien yleisyysaste on yhtä korkea kuin puhelinliittymien. Useimmissa 
muissa maissa kaapelitelevisioverkkoja on käytössä, mutta lähinnä paikallisesti tiheään 
asutuilla kaupunkialueilla. Belgiassa, Espanjassa, Alankomaissa, Itävallassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa puhelinliittymiä itse asiassa jo tarjotaan kaapelitelevisioverkon kautta, 
vaikka suurelle osalle väestöstä ei vielä tarjota puhelintoimintapalveluja. Se että 
kaapelioperaattorit käyttävät verkkoaan yleensä mieluummin Internet-liittymien tarjontaan 
(datasiirtoon) kuin puheensiirtoon, on yksi syy sille, että Alankomaat on päättänyt suosia 
paikallisliittymien eriyttämistä. Lisäksi ainoastaan kaksi kaapelioperaattoria (jotka kattavat 25 
prosenttia väestöstä) tarjoaa käytännössä paikallispuheluja, joskin neljä kaapelioperaattoria 
on ilmoittanut yhteistyöstä, joka johtaisi noin 70 prosentin kattavuuteen. Puheluja ei tarjota 
kaapelitelevisioverkon välityksellä, tai tarjotaan hyvin pienessä mittakaavassa, Tanskassa, 
Saksassa, Kreikassa, Ranskassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Portugalissa, Suomessa ja 
Ruotsissa. Italiassa kaapelitelevision yleisyysaste on lähellä nollaa. Irlannissa on 
kaapeliyhtiön äskettäisen yksityistämisen jälkeen syntymässä kilpailua liityntäverkkoon. 
4. TILANNE EU:N TELEPALVELUMARKKINOILLA 
Edellä annettu arvio sääntelypaketin siirtämisestä kansalliseen lainsäädäntöön ja sen 
periaatteiden käytännön soveltamisesta vastaa liitteessä 4 esitettyjä markkinatietoja. 
Yleisesti ottaen on selvää, että jäsenvaltioissa käytössä olevat entistä vapaammat 
sääntelyjärjestelmät edistävät kasvua kaikilla markkinalohkoilla, lisäävät huomattavasti 
markkinoille tulijoiden määrää, ovat kaksinkertaistaneet kiinteään verkkoon tulevan 
yhdysliikenteen päättämistä koskevien sopimusten määrän, ovat alentaneet merkittävästi 
erityisesti kauko- j a ulkomaanpuheluj en hintoj a sekä alentaneet huomattavasti 
valtakunnallisten ja kansainvälisten kiinteiden yhteyksien vuokria varsinkin digitaalisten 
vuokrayhteyksien osalta. Kotitalouksien kotimaanpuhelujen kustannukset ovat kuitenkin 
kahtena viime vuonna pysyneet samalla tasolla, ja ainoastaan yritysasiakkaiden kohdalla on 
huomattu pientä hintojen alenemista. Lisäksi kiinteiden yhteyksien vuokrien vertailu 
jäsenvaltioiden välillä paljastaa huomattavia eroja, jotka voivat johtua monissa tapauksissa 
vain kustannus lähtöisyyden puutteesta. Lisäksi verrattaessa kansainvälisten puoliyhteyksien 
ja valtakunnallisten kaukoyhteyksien kustannuksia voidaan todeta kansainvälisten yhteyksien 
olevan huomattavan ylihinnoiteltuja. 
Telepalvelumarkkinat 
Jäsenvaltioiden telepalvelumarkkinat (kiinteän verkon puhelinliikenne, matkaviestintä, 
kytkentäiset datapalvelut ja kiinteiden yhteyksien vuokraaminen) kasvavat sekä 
arvomääräisesti että tilaajamäärän suhteen. Keskimääräisen kasvuasteen arvioidaan vuonna 
1999 olevan hieman yli 6,5 prosenttia35. 
35 Markkina-arvon muutokset ilmoitetaan nimellismääräisinä. Lähde: EITO (Euroopan tietotekniikan 
seurantakeskus), 1999. 
28 
Vaikka kiinteän verkon puhelintoiminnan markkinat ovat jo kypsässä vaiheessa, ne 
kasvavat vuonna 1999 ennusteiden mukaan arvomääräisesti keskimäärin 4,6 prosenttia viime 
vuoteen verrattuna. Lisäksi vaikka perustelepalvelujen tarjonta on suurelta osin kaikissa 
jäsenvaltioissa kattavaa, kiinteiden liittymien määrä sataa asukasta kohti kasvaa edelleen. 
Syynä on todennäköisesti kakkosliittymien kasvava kysyntä ja ISDN-liittymien käyttö 
Internet-yhteyksiin. 
Matkaviestinnän markkinat jatkavat nopeaa kasvuaan, ja markkinoiden arvon odotetaan 
vuonna 1999 kasvavan keskimäärin 15,7 prosenttia. Keskimääräinen yleisyysaste nousi 
vuoden 1999 elokuussa 36 prosenttiin vuoden 1998 elokuun 18 prosentista. Joissain maissa 
matkaviestintilaajia on suurin piirtein yhtä paljon kuin kiinteän verkon tilaajia. 
Verkkopalvelujen (kytkentäiset datapalvelut ja kiinteiden yhteyksien vuokraaminen) 
odotetaan kasvavan tänä vuonna keskimäärin 8,6 prosentilla. Internet-palvelut, joille ovat 
vielä luonteenomaisia suuret erot yleisyysasteessa jäsenvaltioiden välillä, yleistyvät hyvin 
nopeaa tahtia: Internet-palvelinten määrään tuhatta asukasta kohti perustuvien arvioiden 
mukaan jaksolla tammikuu 1998 - heinäkuu 1999 kasvua on kertynyt noin 125 prosenttia. 
Kiinteän verkon puhelumarkkinat 
Jaksolla elokuu 1998 - elokuu 1999 kiinteän verkon puheluja yleisesti tarjoamaan 
hyväksyttyjen operaattorien määrä kasvoi voimakkaasti. Kyseisenä aikana myönnettiin yli 
260 toimilupaa ja valtuutettujen operaattorien määrä miljoonaa asukasta kohti kasvoi l,7:stä 
2,5:een. Tällä hetkellä operaattorit tarjoavat käytännössä palveluja seuraavasti: 223 
paikallispuheluja, 244 kaukopuheluja (195 vuonna 1998) ja 280 ulkomaanpuheluja (166 
vuonna 1998). 
Portugalia ja Kreikkaa lukuun ottamatta36 jokainen kansalainen unionissa voi nyt valita 
useamman operaattorin kesken soittaessaan kauko- tai ulkomaanpuheluita. Lisäksi 
seitsemässä jäsenvaltiossa (Tanska, Irlanti, Alankomaat, Itävalta, Suomi, Ruotsi ja 
Yhdistynyt kuningaskunta) valinnanvaraa on myös paikallispuheluissa. 
Tosiasiallinen kilpailu markkinoilla käy yhä ilmeisemmäksi kauko- ja ulkomaanpuheluissa, 
joissa uudet tulokkaat ovat voimakkaasti mukana: yhdessä maassa (Yhdistynyt 
kuningaskunta) niiden arvioitu markkinaosuus ulkomaanpuheluissa on 45 prosenttia, neljässä 
maassa (Tanska, Saksa, Alankomaat ja Ruotsi) 30-37 prosenttia, kahdessa maassa (Italia ja 
Suomi) 10-15 prosenttia ja kuudessa maassa (Belgia, Espanja, Ranska - paikallis-, kauko-ja 
ulkomaanpuheluissa yhteensä -, Irlanti, Luxemburg ja Itävalta) alle 5 prosenttia. 
Kilpailua on nyt lisäksi syntymässä myös paikallispuhelumarkkinoille paikallisoperaattorin 
valintamahdollisuuden ja tilaajayhteyksien eriyttämisen myötä. Viidessä maassa (Belgia, 
Tanska, Saksa, Alankomaat ja Itävalta) uusilla tulokkailla on arviolta lähes viiden prosentin 
markkinaosuus. Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa markkinat vapautettiin 80-luvun 
puolivälissä, vaihtoehtoisilla operaattoreilla on nyt 18 prosentin osuus paikallispuheluista. 
Portugalin ja Kreikan on määrä vapauttaa markkinansa 1. tammikuuta 2000 (Portugali) ja 31. joulukuuta 
2000 (Kreikka) mennessä. 
29 
Matkaviestin tämarkkinat 
Matkaviestinnän toimilupien kokonaismäärä on kasvanut 94:ään valtakunnalliseen 
toimilupaan (analogiset järjestelmät, GSM, DCS) 77:stä toimiluvasta vuonna 1998. 
Ainoastaan kaksi toimiluvan saaneista yrityksistä ei vielä ole aloittanut toimintaansa 
markkinoilla. Digitaalisia matkaviestinnän palveluja tarjoaa kansallisella tasolla nyt 52 
operaattoria ja kaikissa jäsenvaltioissa vähintään 95 prosentilla väestöstä on mahdollisuus 
valita operaattorinsa. 
Uudet tulokkaat kasvattavat markkinaosuuttaan ja kahdessa maassa (Saksa ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) uudet tulokkaat ovat markkinajohtajia. Lisäksi kuudessa maassa (Belgia, 
Espanja, Irlanti, Italia, Luxemburg ja Suomi) uusilla tulokkailla on nyt 30-40 prosentin osuus 
matkaviestinnän kokonaismarkkinoista, neljässä maassa (Kreikka, Alankomaat, Itävalta ja 
Ruotsi) 40-45 prosentin osuus ja kahdessa (Ranska ja Portugali) yli 50 prosentin osuus. 
Digitaalisissa palveluissa uusien tulokkaiden osuudet ovat suurempia ja seitsemässä maassa 
(Tanska, Kreikka, Ranska, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Ruotsi) uusien tulokkaiden 
osuus on yli 45 prosenttia. 
Kiinteän verkon verkkopalvelut 
Jaksolla elokuu 1998 - elokuu 1999 verkkopalveluja tarjoamaan valtuutettujen operaattorien 
määrä kasvoi yli 400:11a, ja valtuutettujen operaattorien määrä miljoonaa asukasta kohti 
kasvoi l,4:stä 2,5:een. Markkinoilla on tällä hetkellä paljon operaattoreita: 375 paikallisilla 
verkkopalvelumarkkinoilla, 194 kaukoliikenteen verkkopalvelumarkkinoilla (173 vuonna 
1998) ja 187 kansainvälisen liikenteen verkkopalvelumarkkinoilla (162 vuonna 1998). 
Yh teenliittäm in en 
Kiinteään verkkoon tulevan yhdysliikenteen päättämistä koskevia 
yhteenliittämissopimuksia on nyt 82037 eli lähes kaksi kertaa viimevuotinen määrä (442). 
Ehdot, joilla yhdysliikenteen päättämistä kiinteisiin verkkoihin tarjotaan tärkeimmillä 
eurooppalaisilla markkinoilla, ovat yleisesti ottaen kilpailukykyisiä. Kiinteiden verkkojen 
välisten yhteenliittämissopimusten osalta on niiden maiden määrä, joiden 
yhdys liikennemaksut ylittävät parhaan käytännön mukaiset suositukset,38 vähentynyt 
huomattavasti (esimerkiksi yhdeksästä viiteen paikallistason yhteenliittämisessä), mutta 
lisäksi myös prosentuaalinen poikkeama on paljon pienempi: parasta käytäntöä korkeampia 
maksuja käyttävien maiden keskimääräinen poikkeama on 28 prosenttia paikallistason 
yhteenliittämisessä (viime vuonna 73 prosenttia), 13 prosenttia kertakauttakulkuun 
perustuvassa (single transit) yhteenliittämisessä (viime vuonna 67 prosenttia) ja 27 prosenttia 
kaksoiskauttakulkuun perustuvassa (double transit) yhteenliittämisessä (viime vuonna 102 
prosenttia). 
Kiinteistä kiinteisiin verkkkoihin ja matkaviestinverkoista kiinteisiin verkkoihin tulevaa yhdysliikennettä 
koskevien sopimusten yhteenlaskettu määrä. 
Ks. komission suositus yhteenliittämisen hinnoittelusta vapautetuilla telemarkkinoilla (Osa 1). Vuonna 
1999 parhaan käytännön mukaiset liikenteen päättämismaksut ovat 0,5-1,0 euroa/100/minuutti 
paikallistason yhteenliittämisessä, 0,8-1,6 euroa/lOO/minuutti kertakauttakulkuun perustuvassa 
yhteenliittämisessä ja 1,5-2,3 euroa/l 00/minuutti kaksoiskauttakulkuun perustuvassa yhteenliittämisessä. 
30 
Sama pätee pääpiirteittäin matkaviestinverkosta kiinteään verkkoon tulevasta liikenteestä 
perittäviin maksuihin, joihin sovelletaan yleisesti ottaen samoja ehtoja. Tässä vaiheessa 
ainoastaan Espanjassa ja Irlannissa noudatetaan eri hintoja kiinteiden verkkojen välisessä ja 
matkaviestinverkon ja kiinteän verkon välisessä yhdysliikenteessä. Kyseisten maiden 
sääntelyviranomaiset aikovat kuitenkin yhdenmukaistaa ehdot lähitulevaisuudessa. 
Vakiintuneen operaattorin vähittäishinnat 
Kilpailun ansiosta yhä useammat operaattorit siirtyvät pulssi veloituksesta 
sekuntiveloitukseen, joka on selkeämpi ja oikeudenmukaisempi järjestelmä kuluttajan ja 
kilpailijan näkökulmasta. Vuonna 1997 vain viisi vakiintunutta operaattoria käytti 
sekuntiveloitteista järjestelmää, kun vuonna 1998 sitä käytti jo seitsemän ja elokuussa 1999 
kymmenen vakiintunutta operaattoria. 
Hintojen tasapainottaminen jatkuu edelleen, kuten luvussa 3 todetaan, useissa 
jäsenvaltioissa: viimeisten kahden vuoden aikana kymmenen minuutin paikallispuhelun 
hinta on nimellismääräisesti noussut 4 prosenttia, kun taas alueelliset ja kaukopuhelut ovat 
halventuneet vastaavasti 7 ja 15 prosentilla. Viimeisten kahden vuoden ajan keskimääräisen 
ulkomaanpuhelun hinta on laskenut vuosittain kotitalouksilla 21 prosenttia ja 
yritysasiakkailla 13 prosenttia. Tarkemmin sanottuna kymmenen minuutin ulkomaanpuhelu 
halventui 17 prosenttia soitettaessa naapurimaihin, 8 prosenttia soitettaessa kaukaisempiin 
Euroopan maihin, 23 prosenttia soitettaessa Yhdysvaltoihin ja 11 prosenttia soitettaessa 
Japaniin. 
Tyypillinen kotikäyttäjän kotimaanpuheluihin vuosittain käyttämä summa on pysynyt lähes 
samana kahden viime vuoden ajan, kun taas yritysasiakkailla summa on pienentynyt 4,2 
prosenttia. 
Vertailu johtavan yhdysvaltalaisen operaattorin39 kanssa osoittaa, että paikallispuhelut ovat 
edelleen Euroopassa kalliimpia kuin Yhdysvalloissa (erityisesti kolmen minuutin 
puheluhinnat ovat EU:ssa kolminkertaisia Yhdysvaltoihin verrattuna). Ero kuitenkin pienenee 
huomattavasti kymmenen minuutin puheluissa (jotka ovat 20 prosenttia kalliimpia) sekä 
alueellisissa ja kaukopuheluissa, joissa yhdysvaltalaisen operaattorin hinnat ovat jopa 
korkeampia kuin EU:ssa keskimäärin. Ulkomaanpuheluhinnat ovat EU:sta Yhdysvaltoihin 
soitettaessa kaksinkertaisia verrattuna Yhdysvalloista EU:hun soitettuihin puheluihin. 
Vertailu Japanin vakiintuneen operaattorin40 kanssa osoittaa, että Euroopasta lähtevät 
ulkomaanpuhelut ovat 70 prosenttia halvempia kuin Japanista lähtevät. 
Valtakunnalliset kiinteät johdot 
Valtakunnallisten kiinteiden yhteyksien vuokra on laskenut tasaisesti elokuusta 1998 
elokuuhun 1999. Digitaalisten vuokrayhteyksien keskimääräisissä vakio vähittäishinnoissa on 
tapahtunut seuraavanlaisia muutoksia: 50 ja 200 km:n 64 kbit/s vuokrajohdon hinta laski 45 
prosenttia ja 2 km:n vastaavan johdon hinta 28 prosenttia. Pituudeltaan 50 ja 200 km:n 2 
Mbit/s vuokrajohdon hinta laski 45 prosenttia ja 2 km:n vastaavan johdon hinta 35 prosenttia. 
Luvut koskevat Nynex/Bell Atlantic -yhtiötä. Luvut ovat ainoastaan suuntaa-antavia ja saattavat poiketa 
muiden operaattorien soveltamista hinnoista. 
NTT. 
31 
Analogisten kiinteiden yhteyksien (M.1020) hinnanlasku 50 ja 200 km:n etäisyyksillä oli 
vähäisempää eli noin 17 prosenttia. 
Joka tapauksessa vakiintuneen operaattorin jäsenvaltioissa 1. elokuuta 1999 kiinteistä 
johdoista perimien vuokrien vertailu osoittaa, että samasta palvelusta saatetaan 
veloittaa hyvin erisuuruisia hintoja, mikä ei tunnu perustellulta, vaikka taustalta 
löytyvät kustannuserot otettaisiinkin huomioon. 
Kan sain väliset kiin teätjoh dot 
Kansainvälisten kiinteiden yhteyksien keskivuokra on laskenut elokuusta 1998 elokuuhun 
1999. Digitaalisten vuokrayhteyksien keskimääräisissä vähittäishinnoissa on tapahtunut 
EU:ssa seuraavanlaisia muutoksia: Euroopan maihin ja Yhdysvaltoihin suuntautuvan 64 
kbit/s yhteyden keskimääräinen vakiohinta on laskenut yli 30 prosenttia. Euroopan maihin ja 
Yhdysvaltoihin suuntautuvan 2 Mbit/s yhteyden keskimääräinen vakiohinta on laskenut 22-
29 prosenttia. Analogisten yhteyksien (M.1020) hinnanlasku on ollut vähäisempää eli 3-9 
prosenttia yhteyksissä Euroopan maihin ja Yhdysvaltoihin. 
Hintataso 1. elokuuta 1999 vaikuttaa kuitenkin edelleen suhteellisen korkealta 
verrattuna vastaaviin kotimaan palveluihin. Esimerkiksi keskimääräinen 
vakiovähittäishinta 2 Mbit/s kansainväliselle puoliyhteydelle on 7-14 kertaa korkeampi 
kuin 200 k m: n kotimaan yhteyden hinta. 
Valtakunnallisten ja kansainvälisten suurkapasiteettiyhteyksien (34 ja 155 Mbit/s) tarjonta on 
vasta kehitysvaiheessa ja näille palveluille on saatavissa vakiohintoja vasta muutamasta 
jäsenvaltiosta. Ainakin 155 Mbit/s yhteyksien kohdalla palvelut hinnoitellaan yleensä 
tapauskohtaisesti. 
5. PÄÄTELMÄT JA UUDELLEENTARKASTELUSSA VUONNA 1999 HUOMIOON OTETTAVAT 
PERIAATTEET 
Komission arvioiman voimassa olevan kansallisen lainsäädännön, kansallisten viranomaisten 
soveltamistoimien ja markkinoilta saatujen tietojen perusteella on selvää, että kun täydestä 
vapauttamisesta on kulunut alle kaksi vuotta, telealan sääntelypaketin täytäntöönpano on 
yleisesti ottaen ollut ja on edelleen menestys. 
Koska komission tehtävänä on valvoa perustamissopimuksen noudattamista ja vastata 
menettelyistä direktiivien noudattamisen varmistamiseksi, sen on kuitenkin tällaisissa 
raporteissa keskityttävä niihin jäsenvaltioiden käytännön sovellustoimien osa-alueisiin, jotka 
eivät ole sääntelykehyksen vaatimusten mukaisia. Tältä osin niin uudet markkinatulokkaat 
kuin sääntelyelimetkin ovat tunnustaneet komission tehtävän sääntelykehyksen 
noudattamisen valvojana tätä raporttia laadittaessa. Sääntelyjärjestelmän tarkastelua koskevan 
tiedonannon myötä komission tehtävänä on käyttää hyväkseen saatuja kokemuksia, jotta 
voidaan luoda sääntelykehys ensi vuosituhannen ensimmäiselle vuosikymmenelle ja siitä 
eteenpäin, ja raportin kriittiset näkemykset onkin esitetty juuri tässä hengessä. Raportti 
sisältää useita viestejä; niihin liittyvät komission toimenpide-ehdotukset on tarvittaessa 
esitetty uudelleentarkastelua koskevassa tiedonannossa. 
32 
Lisää yhdenmukaisuutta 
Vaikka telepalvelujen yhtenäismarkkinoiden luomisessa on edistytty hyvin nykyisessä 
järjestelmässä, yleiseurooppalaisten palvelujen tarjoamista ja rajat ylittäviä investointeja 
rajoittaa yhä se, että erityisesti toimilupajärjestelmiä on yhdenmukaistettu eurooppalaisissa 
direktiiveissä suhteellisen vähän. Sama pätee yhteenliittämisjärjestelmiin, joita tosin on 
yhdenmukaistettu hieman enemmän. On selvää, että kaikilla markkinoiden osa-alueilla on 
valtava toimenpiteiden tarve (ks. jäljempänä). 
Yhtenäinen täytäntöönpano 
Nykyisen sääntelykehyksen täytäntöönpanosta saadut kokemukset osoittavat, että vaikka 
direktiivit olisikin laadittu suhteellisen yksiselitteisesti, niiden periaatteiden soveltamisessa 
on huomattavia eroja jäsenvaltioissa. Yhtenäisyyteen pyritään jo useiden menetelmien avulla, 
kuten kansallisten hallinto- ja sääntelyviranomaisten korkean tason komitean sekä ONP- ja 
toimilupakomitean kautta. Sääntelyelinten ja markkinoiden käsityksen mukaan koordinointia 
pitäisi kuitenkin tehostaa. 
Kansalliset sääntelyviranomaiset 
Aluksi on syytä mainita eräs ilmeinen mutta toistamisen arvoinen seikka. Kansalliset 
sääntelyviranomaiset ovat juuri se perusta, jonka päällä sääntelypaketin täysimääräinen ja 
yhtenäinen täytäntöönpano lepää. Ne tarvitsevat voimakkaan kansallisen taustajärjestelmän 
voidakseen toimia tehokkaasti. Niillä täytyy olla tarvittavat henkilö- ja taloudelliset resurssit 
sekä sellainen oikeudellinen ja poliittinen ympäristö, jossa ne voivat suoriutua niille 
kuuluvista tehtävistä. 
Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat eri jäsenvaltioissa hyvin erilaisia, mikä johtuu 
erilaisista oikeus- ja hallintokulttuureista, ja tämä erilaisuus puolestaan on luonnollinen ja 
myönteinen osa unionin kulttuuria. Sääntelyelinten toimintaa koordinoidaan nykyisin 
riippumattomien sääntelyelinten ryhmässä, joka pyrkii osaltaan lisäämään täytäntöönpanon 
yhtenäisyyttä. Minkäänlaista vertailuanalyysia ei kuitenkaan tehdä vakiintuneen operaattorin 
kustannuslaskennan valvonnan, yhteenliittämisen viitetarjousten hyväksymisen, 
kuulemismenettelyjen, vastausaikojen, palvelun laadusta tiedottamisen tai kuluttajavalitusten 
osalta. 
Kansallisten sääntelyviranomaisten organisaatioiden erot näkyvät myös niiden päätöksiä 
koskevissa muutoksenhakumenettelyissä. Nekin perustuvat jäsenvaltioiden oikeus- ja 
hallintokulttuureihin, ja siitä syystä ne toisinaan kestävät pitkään ja saattavat olla riippuvaisia 
oikeuslaitoksesta, joka ei kenties pysty tutkimaan televiestinnän monimutkaisia teknisiä 
yksityiskohtia. Muutoksenhakumenettelyt saattavat lisäksi lykätä päätösten täytäntöönpanoa, 
mikä todennäköisesti vaarantaa erityisesti uusien tulokkaiden etuja nopeasti kehittyvillä 
markkinoilla, kuten tekevät myös yleensä viiveet sovellettavan sääntelyjärjestelmän 
selventämisessä. 
Eroja on lisäksi siinä, miten sääntelyä koskevat toimivaltuudet jakautuvat ministeriöiden, 
sääntelyelinten, kansallisten kilpailuviranomaisten ja joskus muiden, esimerkiksi 
hintasääntelystä vastaavien, elinten välillä. Tämä voi synnyttää kiistoja tai ainakin muodostaa 
hallinnollisen esteen uusille tulokkaille. Epäselvyyksiä on myös siinä, miten vastuu 
33 
kuluttajavalitusten käsittelystä on jaettu, minkä vuoksi kuluttajat ovat epävarmoja 
oikeuksiensa suojasta. 
Toimiluvat 
Yleiseurooppalaiset operaattorit, mukaan lukien satelliittioperaattorit, perustelevat tarvetta 
toimilupajärjestelmän entistä parempaan yhdenmukaistamiseen Euroopan tasolla 
kiinnittämällä huomiota menettelyissä, voimassaoloa)oissa, maksuissa ja operaattorien 
luokitteluissa oleviin suuriin eroihin, puhumattakaan siitä, että on vaikeaa tehdä hakemuksia 
yhteisön 11 virallisella kielellä. 
Lähes kaikki operaattorit vastustavat raskaita järjestelmiä siitä ilmeisestä syystä, että ne ovat 
kalliita, aikaavieviä ja mahdollisesti rajoittavia. Niissä jäsenvaltioissa, joissa jo on kevyitä 
järjestelmiä, on havaittu, että ne toimivat hyvin, sopivat vapaaseen ympäristöön ja keventävät 
kansallisten sääntelyviranomaisten sääntelytaakkaa. 
Nykyiset toimilupamaksuja koskevat säännöt ja periaate, että niiden pitäisi kattaa ainoastaan 
valtuutusten käsittelystä aiheutuvat kulut, on niin ikään pantu täytäntöön jäsenvaltioissa 
hyvin eri tavoin. Tässä asiassa ei ole tehty vertailuanalyysejä. 
Yhteenliittäminen 
Raportti osoittaa, että sääntelyelimelle nykyisessä järjestelmässä kuuluvia valtuuksia ei aina 
ole siirretty sääntelyviranomaisille kansallisella tasolla tai että joissakin tapauksissa ne ovat 
olemassa mutta niitä ei käytetä. Tämä koskee erityisesti viranomaisten oikeutta puuttua 
suoraan yhteenliittämisneuvotteluihin osapuolten sitä pyytämättä. Joidenkin sääntelyelinten 
mukaan tällaista ei tarvita, koska järjestelmässä painotetaan kaupallisia neuvotteluja (ja 
kansallisessa järjestelmässä sopimusvapautta) ja osapuolilla on oikeus pyytää sääntelyelintä 
puuttumaan neuvotteluihin. Neuvottelujen heikommat osapuolet, toisin sanoen uudet 
tulokkaat, joilla on vähän markkinavoimaa, eivät ole tästä samaa mieltä. Kansallisilla 
sääntelyviranomaisilla ei nykyisin ole direktiivien nojalla valtuuksia rangaista määräävässä 
asemassa olevia operaattoreita siitä, että nämä eivät ole laatineet yhteenliittämisen 
viitetarjouksia tai neuvotelleet yhteenliittämisestä ajoissa. 
Vakiintuneiden operaattorien yhteenliittämishintojen kustannuslaskenta on huomattava 
ongelma. Sekä kansallisen tason sääntelyssä että kansallisten sääntelyviranomaisten 
käytännöissä näyttää olevan selviä heikkouksia paitsi yhteenliittämisen myös kiinteiden 
yhteyksien ja puhelintoimintapalvelujen tarjoamisen kustannuslaskennan osalta, varsinkin 
jälkimmäisen kohdalla pyrittäessä varmistamaan, että hinnat tasapainotetaan oikein. 
Ongelmat näyttävät joissakin jäsenvaltioissa johtavan hintapainostukseen. 
Täytäntöönpanoprosessi on kuitenkin yhtäältä osoittanut, miten tehokkaasti EU:n tasolla 
tehty vertailuanalyysi on laskenut yhteenliittämishintoja; toisaalta useat jäsenvaltiot ovat 
soveltaneet EU-maiden ja EU:n ulkopuolisten maiden hintojen vertai luanalyysi ä kansallisten 
yhteenliittämishintojen määrittämiseksi. Komissio jatkaa vertailuanalyysejä ainakin nykyisen 
sääntelypaketin olemassaolon ajan. 
34 
Yleispalvelu 
Vaikka toistaiseksi käytössä onkin vain yksi yleispalvelurahasto, täytäntöönpanon perusteella 
on selvää, että operaattorit ovat huolissaan niissä jäsenvaltioissa, joissa rahoitusjärjestelmiä 
on tarkoitus ottaa käyttöön. Valtaosa niistä pitää rahoitusjärjestelmiä markkinoille pääsyn 
esteenä, ja monissa tapauksissa ne uskovat pystyvänsä tarjoamaan oman toiminta-alueensa 
yleispalvelua kilpailukykyisin hinnoin. Tämän vuoksi on tärkeää varmistaa, että yleispalvelun 
tarjonnasta aiheutuvat todelliset nettokustannukset lasketaan asianmukaisesti ja erityistä 
huomiota kiinnitetään yleispalvelun tarjonnasta saataviin aineettomiin hyötyihin. 
Määriteltäessä niitä operaattoriryhmiä, joilta saatetaan edellyttää kustannuksiin osallistumista 
rahoitusmekanismien kautta, olisi otettava huomioon matkaviestintämarkkinoiden nykyinen 
ja ennustettu kasvu. 
Lisäksi on otettava huomioon, että kunhan hinnat ovat täysin tasapainossa eikä 
liittymäalijäämiä enää esiinny, yleispalvelu voidaan saavuttaa pienkäyttäjähinnoittelun avulla 
ilman, että tarvitaan mahdollisesti markkinoille tulon esteen muodostavia 
yleispalvelumaksuja. 
Selvää on, että nykyisen sääntelyjärjestelmän toteuttamisessa on otettava huomioon 
kuluttajien etu varsinkin tietojen saatavuudessa ja muutoksenhakumenettelyissä. 
Erityistapauksissa, esimerkiksi silloin kun hinnoittelurakenteet ovat epäselviä tai 
sopimusehdot kohtuuttomia, jäsenvaltiot voisivat soveltaa nykyistä järjestelmää 
tehokkaammin ja hyödyntää samalla yhteisön voimassa olevaa horisontaalista 
kuluttaj alainsäädäntöä. 
Yhtenäismarkkinoiden esteenä on myös se, että vaikka eurooppalainen 112-hätänumero on 
käytössä kaikissa jäsenvaltioissa ja operaattorit tiedottavat siitä laajalti, kuluttajat eivät tiedä, 
että se on käytössä myös muissa unionin maissa. Tähänkin ongelmaan voidaan puuttua 
nykyisessä j ärjestelmässä. 
Parempi koordinaatio kilpailusääntöjen soveltamisen kanssa 
Raportin valmistelussa esiin tulleet näkemykset kiinteiden yhteyksien vuokrista ja 
tilaajayhteyksien hintojen suhteettomuudesta osoittavat, että huolimatta usean vuoden ajan 
sovelletuista alakohtaisista säännöksistä, uudet markkinayritykset kohtaavat vieläkin 
ongelmia monissa kysymyksissä. Yleisesti ottaen on ilmeistä, että nykyisessä 
sääntelyjärjestelmässä liityntäverkon kilpailu säilyy ongelmallisena kaikissa jäsenvaltioissa, 
ja että jäljelle jää tiettyjä esteitä ylikansallisten palvelujen ja verkkorakenteiden synnylle. 
Tästä syystä komissio päätti 27. heinäkuuta 1999 käynnistää EU:n kilpailusääntöjen 
mukaisen alakohtaisen selvityksen kiinteiden yhteyksien vuokrista, verkkovierailumaksuista 
sekä koteihin ulottuville tilaajayhteyksille pääsystä ja niiden käytöstä perittävistä maksuista. 
Tämän selvityksen avulla komissio toivoo voivansa selvittää ovatko todetut käytännöt ja 
hinnat EU:n kilpailusääntöjen ja varsinkin perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklan vastaisia. 
Mikäli komissio toteaa säännönvastaisuuksia, se ryhtyy tapauskohtaisesti toimiin niitä 
vastaan ja ryhtyy pohtimaan mahdollisuutta toteuttaa jatkossa horisontaalisempia 
toimenpiteitä. Komissio ottaa tähän prosessiin mukaan sekä kansalliset sääntelyelimet että 
kansalliset kilpailuviranomaiset. Kilpailuviranomaisten ja kansallisten sääntelyelinten välistä 
yhteistyötä olisi edelleen kehitettävä, koska se on yleinen edellytys varmistettaessa telealalla 
kaikille yrityksille tasavertaisia toimintamahdollisuuksia. 
35 
Muita päätelmiä 
Numerointi 
Komissio pitää rohkaisevana sitä, että joissakin jäsenvaltioissa on edistytty numeroiden 
siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan käyttöönotossa, joissakin tapauksissa ennen 
asetettua määräaikaa. Ongelmallisina on kuitenkin nähtävä mahdolliset viivästymiset 
toteutettaessa operaattorin ennaltavalintaa kaikille kiinteästä verkosta lähteville puheluille 
sekä tapa, jolla kustannukset jaetaan operaattorien ja kuluttajien kesken. Numeron 
siirrettävyydessä on hyvä huomata, että jotkut jäsenvaltiot ovat ulottaneet velvoitteen 
koskemaan myös matkaviestinoperaattoreita, ja laajentaneet näin kilpailua alalla. 
Asenn usoikeudet 
Asennusoikeudet kuuluvat hyvin usein monissa jäsenvaltioissa paikallis- tai 
alueviranomaisille ja niihin saattaa liittyä telealan ulkopuolisia, asemakaava- ja muita 
rajoituksia, mikä rajoittaa joskus sääntelyelinten toimintaa. Joissakin jäsenvaltioissa on 
pyritty soveltamaan nykyisessä sääntelyjärjestelmässä kansallisella ja paikallisella tasolla 
luovia ratkaisuja, jotka liittyvät esimerkiksi kaapelikanavien ja asennuspaikkojen 
yhteiskäyttöön. 
36 
ISSN. 1024-4492 
KOM(1999) 537 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 15 16 08 17 
Luettelonumero : CB-CO-99-585-FI-C 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg