KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLEMENTILLE maksualan uudesta oikeudellisesta kehyksestä sisämarkkinoilla (Neuvotteluasiakirja)

Tiivistelmä

Rajatylittävistä euromääräisistä maksuista annettu asetus (EY) N:o 2560/2001 on alentanut merkittävästi sisämarkkinoiden rajatylittävien maksutapahtumien hintoja ja edistänyt maksualan EU:n laajuisten maksuinfrastruktuurien nykyaikaistamista.

Tämä on edesauttanut merkittävästi yhtenäisen maksualueen luomista muita kuin käteisrahaan perustuvia maksutapahtumia varten sisämarkkinoilla. Euron käyttöönotosta huolimatta tällaista yhtenäistä maksualuetta ei ole vielä ollut. Lisäedistyminen on kuitenkin tarpeen, koska tekniset ja oikeudelliset esteet ehkäisevät edelleenkin sen, että EU:n kansalaiset, yritykset ja maksupalvelujen tarjoajat saavat täyden hyödyn todella yhdentyneestä maksualueesta muiden kuin käteismaksujen osalta. Tavaroiden ja palvelujen sisämarkkinat eivät voi toimia kunnolla ilman edullisia, tehokkaita ja turvallisia maksupalveluja.

Nykyinen maksuja koskeva oikeudellinen kehys perustuu suurelta osin kansallisiin sääntöihin, mikä johtaa hajanaisuuteen sisämarkkinoilla. Tämä haittaa maksupalvelujen tarjoajien mahdollisuuksia hyödyntää EU:n laajuisia maksuinfrastruktuureja. Myös maksupalveluja koskevaa yhteisön lainsäädäntöä, jota sovelletaan pääasiassa rajatylittäviin maksuihin, on tarkasteltava uudelleen ja vahvistettava.

Tekniset ja oikeudelliset esteet poistamalla voidaan turvata tehokkaat maksupalvelut, tasapuoliset kilpailuolosuhteet, maksupalvelun käyttäjien riittävä suojelu ja maksujen turvallisuus sekä taata oikeusvarmuus kaikille maksupalvelun osapuolille.

Tiedonannon tarkoituksena on kaikkien osapuolten kuuleminen niistä yleisistä tavoitteista ja periaatteista, joita olisi sovellettava sisämarkkinoiden vähittäismaksupalveluja koskevan oikeudellisen kehyksen nykyaikaistamiseen ja yksinkertaistamiseen. Kuulemisen tulisi johtaa siihen, että komissio voi esittää asianmukaiset ehdotukset maksualaa koskevaksi uudeksi oikeudelliseksi kehykseksi.

Tiedonantoon kuuluu 21 liitettä, joissa käsitellään yhtenäisen maksualueen tehokkaaseen toimintaan liittyviä erityisiä oikeudellisia ja teknisiä kysymyksiä.

Tässä tiedonannossa käsiteltyjä kysymyksiä koskeva palaute pyydetään toimittamaan 31. tammikuuta 2004 mennessä osoitteeseen: Euroopan komissio, sisämarkkinoiden pääosasto, C107 01/04, B - 1049 Bryssel. Sähköposti: markt-f4@cec.eu.int.

1. JOHDANTO

Tämä tiedonanto koskee ehdotettavaa oikeudellista kehystä, jonka mukaisesti perustettaisiin euron käyttöönotosta huolimatta edelleen puuttuva yhtenäinen maksualue. Se on tärkeä osa kehitystä vähittäiskaupan alan yleisten markkinoiden ja erityisesti kuluttajille tarjottavien rahoituspalvelujen markkinoiden integroimiseksi. Rajatylittävistä euromääräisistä maksuista annettu asetus [1] (2560/2001) on alentanut merkittävästi sisämarkkinoiden maksutapahtumien hintoja ja edistänyt maksujärjestelmien edellyttämien EU:n laajuisten infrastruktuurien luomista tai mukauttamista. Tämän prosessin ohella tulisi säätää tarvittava oikeudellinen kehys nykyisten säädösten uudistamiseksi ja täydentämiseksi. Se on tämän tiedonannon tarkoitus.

[1] EYVL L 344, 28.12.2001, s. 13.

Tässä komission tiedonannossa kehotetaan yleisöä esittämään mielipiteensä varsinaisessa tekstissä ja liitteissä olevista eri kysymyksistä, jotka liittyvät sisämarkkinoilla käyttöön otettavaan vähittäismaksuja koskevaan lainsäädäntöön. Tästä säännöskokonaisuudesta käytetään jäljempänä nimitystä 'uusi oikeudellinen kehys'. Siinä käsiteltävät seikat koskevat keskeisiä ja yhdenmukaisia tiedonantovaatimuksia asiakkaille, maksupalvelujen käyttäjien ja tarjoajien laillisia oikeuksia ja velvollisuuksia, transaktioprosessin oikeusvarmuutta jne. Näillä kysymyksillä on erityisen suuri merkitys käyttäjille, jotka ovat sekä kuluttajia että yrityksiä, sekä maksupalveluja tarjoaville pankeille ja maksukorttialalle.

Liitteissä käsiteltyjen kysymysten tärkeysaste on varmasti eri markkinaosapuolten tai sisämarkkinoiden tavoitteiden kannalta erilainen. Niiden määrällinen mittaaminen ja/tai tärkeysjärjestykseen asettaminen on kuitenkin vaikeaa. Useimmat lainsäädäntöaloitteet tai aiheet liittyvät enemmän tai vähemmän selvästi eri tavoitteisiin, kuten maksupalvelumarkkinoiden tehokkuuteen, oikeusvarmuuteen tai tekniseen turvallisuuteen, maksupalvelujen käyttäjien suojaamiseen tai sisämarkkinoiden yhdentämiseen. Tässä tekstissä näkyvät keväällä 2002 alkaneen laajan julkisen kuulemismenettelyn [2] tulokset. Suullisia ja kirjallisia huomautuksia vastaanotettiin julkisen kuulemismenettelyn aikana hyvin erilaisilta vastaajilta (kansallisilta ministeriöiltä, keskuspankeilta, kuluttajajärjestöiltä, yksittäisiltä pankeilta ja pankkialan järjestöiltä, maksukorttialalta, telealan yrityksiltä ja järjestöiltä jne.).

[2] Sisämarkkinoiden yhtenäisen maksualueen mahdolliset sääntelypuitteet - valmisteluasiakirja (MARKT/208/2001); yhteenvetoasiakirja (MARKT/4007/2002): keskusteluasiakirja (MARKT/F-4/4002/2003).

Tässä tiedonannossa otetaan huomioon jo vastaanotetut huomautukset ja ehdotukset. Erilaisia oikeudellisia kysymyksiä koskevan komission analyysin vahvistamiseksi tai oikaisemiseksi esitetyissä huomautuksissa ei kuitenkaan riitä pelkkä suositeltavien jatkotoimien ilmoittaminen, vaan niiden tueksi on annettava vahvoja argumentteja. On tärkeää saada tietoja erilaisten lainsäädäntöehdotusten taloudellisista hyödyistä ja välttää liiallista sääntelyä.

2. MAKSUPALVELUT JA SISÄMARKKINAT

Tehokkaat maksupalvelumarkkinat ovat ominaisia työnjaon periaatteella toimiville nykyaikaisille talouksille. Maksujärjestelmät ja -välineet muodostavat reaalitalouden näkymättömän rahoitusjärjestelmän. Maksutapahtumat täydentävät vaateiden ja velvoitteiden vaihdon; ne ovat tavaroiden ja palvelujen oston sekä lukemattomien yksittäisten säästö- ja investointipäätösten luonnollinen seuraus tai niitä käytetään yksinkertaisesti rahan lähettämiseen.

Monet eri toimijat tarjoavat maksupalveluja. Päivittäisten maksutapahtumien valtavan määrän [3] kitkaton toimivuus johtaa siihen, että yleisö on taipuvainen aliarvioimaan niiden taloudellisen merkityksen ja lisäarvon, jota ne jatkuvasti tarjoavat lähes saumattomasti. Moitteettomasti toimivat maksujärjestelmät ja maksupalvelujen tarjoajat parantavat luottamusta valuuttaan ja rahoitusalan vakauteen. Maksuihin liittyvä palvelutoiminta työllistää kaikissa kansantalouksissa huomattavan määrän ihmisiä.

[3] Muita kuin käteisrahaan perustuvia maksutapahtumia oli EU:ssa vuonna 2001 kaikkiaan 52 miljardia kappaletta. Tämä merkitsee 143:a miljoonaa tapahtumaa päivää kohti ja 138:aa muuhun kuin käteisrahaan perustuvaa maksutapahtumaa asukasta kohti vuodessa. Lähde: Euroopan keskuspankki - Blue Book.

Kaikkien jäsenvaltioiden talouksien osana ovat tehokkaat maksujärjestelmät ja -välineet. Kansallisella tasolla maksut välitetään nopeasti, turvallisesti ja alhaisin kustannuksin. EU:ssa on kuitenkin edelleen huomattavia eroja kansallisten maksupalvelumarkkinoiden ja rajatylittäviin maksuihin liittyvien palvelumarkkinoiden välillä. Tämä on ristiriidassa sisämarkkinaperiaatteen kanssa [perustamissopimuksen 14 artiklan 2 kohta], koska se aiheuttaa niin kutsutun rajavaikutuksen (border effect).

Viime vuosina on tehty paljon tämän tilanteen korjaamiseksi. Kyseisen tavoitteen kannalta tärkeimpiä toimenpiteitä on euron käyttöönotto, Euroopan keskuspankkien perustama TARGET-järjestelmä [4] ja rajatylittävistä euromääräisistä maksuista annetun asetuksen 2560/2001/EY hyväksyminen. Kaikki kolme aloitetta ovat helpottaneet merkittävästi maksujen hoitamista sisämarkkinoilla, ja niistä on ollut EU-kansalaisille sekä taloudelle monia etuja:

[4] Euroopanlaajuinen automatisoitu reaaliaikainen bruttomaksujärjestelmä (Trans-European Automated Real-Time Gross Settlement Express Transfer).

Kansalaiset käyttävät koko euroalueella samoja eurokolikoita ja -seteleitä. Matkustaessa ei enää tarvitse tuntea muita valuuttoja eikä ostaa niitä. Ulkomaan valuutan vaihtamiskustannuksia ei enää synny. Maksettaessa tavaroita ja palveluja ei ylimääräisiä muuntolaskelmia enää tarvita, vaan hinnat ovat suoraan verrattavissa keskenään. Ihmiset ovat jo unohtaneet aikaisemmat rasitteet ja kustannukset. Euron etuja pidetään itsestään selvinä. Yhtenäinen maksualue on jo olemassa euromääräisiä käteismaksuja varten. Euroalue muodostaa nyt itse asiassa käteisvaluutan kotimarkkinat [5].

[5] Ks. liite 17.

Suurten maksujen välittämiseksi euroalueella TARGET-järjestelmä on vuodesta 1999 lähtien tarjonnut kotimaan maksujen kaltaisia tehokkaita ja nopeita palveluja niin pankkien välisiä kuin kaupallisiakin rajatylittäviä maksuja varten.

Asetuksessa säädetään, että rajatylittävistä enintään 12 500 euron [6] suuruisista euromääräisistä maksuista on perittävä samat palvelumaksut kuin vastaavista jäsenvaltion sisällä suoritettavista maksuista. Tätä koko EU:ta koskevaa yhtäläisen hinnoittelun periaatetta on sovellettu jo 1.7.2002 alkaen sähköisiin maksuihin ja 1.7.2003 alkaen sitä sovelletaan myös tilisiirtoihin. Aiempi merkittävistä hinnaneroista johtuva rajavaikutus on poistunut [7]. Euromääräisiin muihin kuin käteismaksuihin liittyviä palvelumarkkinoita on pidettävä maksupalvelujen käyttäjän näkökulmasta kotimarkkinoina.

[6] Alkaen 1.1.2006 samaa periaatetta sovelletaan myös Ruotsin kruunuissa suoritettaviin maksuihin, joiden arvo on enintään 50 000 euroa.

[7] Esimerkiksi 1.7.2002 alkaen korttimaksuilta ja käteisautomaattinostoilta.

Eurooppalaiset pankit ovat myös yrittäneet parantaa tilannetta [8], mutta niiden aikaansaannokset euroalueen vähittäismaksujen markkinoilla ovat toistaiseksi jääneet melko vähäisiksi ja irrallisiksi. EU:n maksupalveluala ei ollut riittävän hyvin valmistautunut asetuksen nopeaan hyväksymiseen ja täytäntöönpanoon. Yhdenmukaisen hinnoittelun periaatteen vaikutukset eivät tuolloin olleet vielä saaneet aikaan asianmukaista maksupalveluinfrastruktuuria, joka olisi mahdollistanut rajatylittävien maksupalvelujen tarjoamisen yhtäläisin kustannuksin.

[8] Esimerkiksi EBA:n (Euro Banking Association) EURO1- ja STEP1-järjestelmät.

Maksupalveluala on kuitenkin hyväksynyt periaatteen ja käynnistänyt välittömästi huomattavat yhteiset toimenpiteet. Kesäkuussa 2002 perustettiin eurooppalainen maksuneuvosto (European Payment Council). Se päätti toteuttaa laajan työohjelman yhtenäisen euromaksualueen muodostamiseksi ja teki maksupalvelujen järjestämistä Euroopan unionissa koskevia merkittäviä muutosehdotuksia. Näihin suunnitelmiin kuuluu erityisesti ensisijaiseksi määritelty päätös perustaa euromääräisiä tilisiirtoja varten uusi infrastruktuuri [9], jonka siirtokulut ovat hyvin alhaiset ja jossa tilisiirto kestää enintään kolme päivää. Yhtenäisen euromaksualueen toteuttamiseksi on suunniteltu myös monia muita toimenpiteitä. Muut markkinatoimijat (korttiyhtiöt ym.) parantavat myös aktiivisesti palvelujaan ja uudet tulokkaat markkinoilla (esim. teleoperaattorit) valmistelevat vaihtoehtoisia ja erikoistuneita menetelmiä EU:n maksupalvelumarkkinoiden tehostamiseksi.

[9] EBA:n STEP2-järjestelmän ensimmäiset tilisiirrot tehtiin 28.4.2003.

3. KOMISSION ALOITTEEN TAUSTAA

3.1. Nykyisen oikeudellisen kehyksen yleinen uudistamistarve

On yleisesti hyväksytty periaate, että euromääräisiin maksuihin liittyvät palvelumarkkinat katsotaan kotimaan maksupalvelumarkkinoiksi. Tarkasteltaessa tämän yhtenäisen maksualueen oikeudellista ympäristöä tilanne ei kuitenkaan ole vielä tyydyttävä. Vaikka EU:ssa tarjottavista maksupalveluista on annettu yhteisön lainsäädäntöä, jonka ansiosta sisämarkkinat voidaan katsoa yhtenäiseksi lainkäyttöalueeksi, nykyinen oikeudellinen kehys näyttää jäljempänä mainituista syistä tarvitsevan sisämarkkinoiden maksujärjestelmien osalta perusteellista uudistamista.

Parempaa sääntelyä koskevan komission politiikan mukaisesti tässä tiedonannossa todetaan nykytilanne, jonka määrittely perustuu pitkäaikaisiin alustaviin keskusteluihin ja sisämarkkinoilla maksuihin sovellettavan uuden oikeudellisen kehyksen valmisteluun. Komission yksiköt aloittivat välittömästi asetuksen 2560/2001/EY hyväksymisen jälkeen yhdessä kaikkien asianomaisten osapuolten kanssa nykyisen maksunvälitystä koskevan EU:n lainsäädännön perusteellisen tarkastelun. Tavoitteena oli korjata lainsäädännön puutteet, vastata tarpeeseen ottaa huomioon markkinoiden ja tekniikan kehitys, sisämarkkinoihin liittyvät seikat ja muut politiikan tavoitteet. Tämä tiedonanto on uusi neuvotteluasiakirja, jonka tarkoituksena on koota näkemyksiä ja kommentteja. Saatu palaute on tärkeää komissiolle, jotta sillä olisi tiedossaan kaikki asiaan kuuluvat väitteet ja arviot ennen kuin se ehdottaa uuteen oikeudelliseen kehykseen sisällytettäväksi tarkoitukseen parhaiten sopivia säännöksiä.

3.2. Lissabonin Eurooppa-neuvoston tavoitteet ja rahoituspalvelujen toimintasuunnitelma

Ehdotus maksualan uudeksi oikeudelliseksi kehykseksi sisämarkkinoilla on tullut osaksi komission rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmaa [10] äskettäin hyväksytyn asetuksen 2560/2001/EY keskeisenä toimenpiteenä ja seurauksena. Tämän aloitteen keskeisenä tavoitteena on luoda tarvittava säännösympäristö, joka parantaa asiakasmukavuutta ja asiakkaiden suojaa sekä tukee rahoitusalan pyrkimyksiä taata maksupalvelumarkkinoiden tehokkuus ja turvallisuus. Se parantaa EU:n rahoitusalan vakautta ja talouden toimintakykyä. Nykyaikaiset maksuinfrastruktuurit edistävät Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmissä vahvistettuja tavoitteita, joiden mukaisesti Euroopasta on tehtävä vuoteen 2010 mennessä maailman kilpailukykyisin osaamistalous.

[10] Ks. rahoitusalan toimintasuunnitelman 6. edistymiskertomus osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/finances/actionplan/.

3.3. Sisämarkkinoihin liittyvät perusteet

3.3.1. Oikeudellisten esteiden ja epävarmuuden poistaminen

Pääomanliikkeiden vapauttaminen on helpottanut rajatylittäviä rahansiirtoja EU:n sisällä, mutta sisämarkkinat eivät varsinkaan vähittäismaksujen osalta toimi vielä yhtä tehokkaasti kuin kansallisella tasolla. Sisämarkkinoiden maksupalveluja koskevien kansallisten säännösten ja toimintatapojen välillä on myös eroja. Uuden oikeudellisen kehyksen tulisi tarvittaessa poistaa nämä yhtenäisen maksualueen oikeudelliset esteet varsinkin, jos ne estävät EU:n laajuisten maksuinfrastruktuurien ja -järjestelmien asianmukaisen toiminnan. Tällaisia esteitä ovat esimerkiksi säännöt, jotka koskevat maksumääräyksen peruuttamista ja vaihtelevat sen mukaan, missä sisämarkkinoiden osassa maksumääräys on annettu. Keskeisiä vaatimuksia ovat yhteentoimivuus, yhteisten teknisten standardien käyttö ja keskeisten oikeusäännösten yhdenmukaistaminen.

Oikeusvarmuuden puuttuminen on tekijä, joka estää maksupalvelujen tarjoajia ja käyttäjiä toimimasta varauksetta tai toimimasta lainkaan. Tämä koskee esimerkiksi suoraveloitustapahtumia, joita ei vielä ole EU:n tasolla (ks. liite 16). Tämä koskee erityisesti säännöllisiä toistuvia maksuja (esimerkiksi ulkomaisen lehden kestotilauksia tai yhteiskunnan tarjoamia palveluja toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaa kesäasuntoa varten), joiden hoitoa ei voi järjestää paikallisesti. Jotta käyttäjät, esimerkiksi kuluttajat ja pk-yritykset, saisivat sisämarkkinoista kaiken hyödyn, rajatylittävien maksupalvelujen on toimittava yhtä tehokkaasti kuin kansallisella tasolla tarjottavien vastaavien palvelujen.

Uudella oikeudellisella kehyksellä olisikin saavutettava tämä tavoite ja sen tulisi parantaa asiakkaiden luottamusta sisämarkkinoiden yhtenäiseen maksualueeseen sekä menestymistä kyseisellä alueella.

3.3.2. Suuremmat markkinat lisäävät tehokkuutta

Joitakin nykyisistä maksuja koskevista yhteisön säädöksistä sovelletaan vain rajatylittäviin maksuihin ja toisia kaikkiin maksuihin. EU:n yhdentyminen on edistynyt riittävän pitkälle ja sisämarkkinoihin pitäisi kuulua myös yhdennetyt maksujen markkinat. Maksupalvelualan tavoitteena on luoda yhtenäinen euromaksualue. Siksi nykyistä lainsäädäntöä olisi tarkasteltava suhteessa tähän päämäärään ja uuden oikeudellisen kehyksen samoja oikeussäännöksiä olisi tarpeen mukaan sovellettava kaikkiin maksuihin riippumatta siitä, ovatko ne kansallisia vai rajatylittäviä. Uuden oikeudellisen kehyksen tulisi yksinkertaistaa merkittävästi tarvittavaa EU:n lainsäädäntöä nykytilanteeseen nähden esimerkiksi nykyisten rajatylittäviä tilisiirtoja koskevien sääntöjen osalta (ks. erityisesti ehdotukset liitteessä 14). Tämä vastaa sekä maksupalveluntarjoajien että käyttäjien etuja. Uuden oikeudellisen kehyksen ja yhtenäisen maksualueen toteuttaminen luo myös mahdollisuudet parantaa maksutoiminnan tehokkuutta (ks. liite 15), koska sen pitäisi yhdentää maksuinfrastruktuuri paljon suurempaa maksutapahtumien määrää varten kuin kussakin yksittäisessä jäsenvaltioissa erikseen on tarpeen. Mittakaavaedut voivat alentaa maksutapahtuman kustannuksia, mikä helpottaa asetuksen yhtenäishintaperiaatteen aiheuttamia nykyisiä paineita tai jopa mahdollistaa hintojen alentamisen entisestään.

3.3.3. Laajentuminen

Vaikka uusi oikeudellinen kehys ei ole vielä valmis uusien jäsenvaltioiden liittyessä unioniin, sen laajeneminen on yksi perusteista oikeudellista kehystä koskevan keskustelun tarpeellisuudelle. Yhteisön säännöstön saattaminen osaksi maksuja koskevaa kansallista lainsäädäntöä on näissä ehdokasmaissa toteutetun lainsäädäntöön sisällyttämisprosessin myötä lisännyt uutta kansallista lainsäädäntöä jo olemassa olevaan 15:n jäsenvaltion kansallisten säännösten moninaisuuteen. Tällainen kansallinen moninaisuus luo lainsäädännöllisiä eroja, jotka voivat helposti luoda esteitä sisämarkkinoiden asianmukaiselle toiminnalle. Olisi löydettävä vastaus kysymykseen, voisivatko suoraan sitovat EU:n säännöt olla tarkoituksenmukaisempia (ks. jäljempänä 3.5 jakso).

3.4. EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon yksinkertaistaminen ja parantaminen

Nykyiset maksuja koskevat EU:n säännökset sisältyvät erityyppisiin EU:n oikeusvälineisiin. Asetuksella (2560/2001/EY) säädetään yhtäläisistä palvelumaksuista, joita peritään sekä rajatylittävistä euromääräisistä EU:n sisäisistä maksuista että vastaavista kansallisista maksuista, ja asetus on oikeudellisesti suoraan sitova ilman, että sitä tarvitsee sisällyttää kansalliseen lainsäädäntöön. Direktiivillä (97/5/EY) [11] helpotetaan rajatylittäviä tilisiirtoja asettamalla tiettyjä asiakkaan turvaa parantavia vaatimuksia, jotka on sisällytettävä kansalliseen lainsäädäntöön ennen kuin niitä voidaan soveltaa. Suosituksella (97/489/EY) [12] on tarkoitus suojata elektronisia maksuvälineitä kuten maksukortteja käyttäviä asiakkaita. Vaikka suositus ei olekaan oikeudellisesti sitova väline, se on tarkoitus saattaa täysin voimaan ja sitä tulisi soveltaa koko EU:ssa. Kolmen keskeisen oikeudellisen säädöksen soveltaminen rinnan on hämmentävää [13], koska monet niiden säännöksistä ovat päällekkäisiä. Tietyt direktiivin säännökset ovat jääneet asetuksen hyväksymisen jälkeen turhiksi [14]. Komission jokin aika sitten laatimassa direktiiviä koskevassa kertomuksessa [15] osoitettiin tiettyjä puutteita. Suositusta 97/489/EY koskeva tutkimus [16] paljasti, että sisällyttäminen kansalliseen lainsäädäntöön oli puutteellista. Suosituksessa ilmoitettiin jo, että komissio aikoo tehdä ehdotuksen sitovaksi lainsäädännöksi. Näin ollen nykyisen maksuja koskevan oikeudellisen kehyksen uudelleen muotoilu näyttää tarpeelliselta.

[11] EYVL L 43, 14.2.1997, s. 25.

[12] EYVL L 208, 2.8.1997, s. 52.

[13] Kaikissa kolmessa säädöksessä on esimerkiksi toimenpiteitä, jotka koskevat toimitettavia tietoja. Tämä aiheuttaa epätietoisuutta sekä maksupalvelualalla että asiakkaiden keskuudessa. Maksupalvelujen käyttäjille ei ole laadittu helposti ymmärrettävissä olevia sääntöjä. Myös maksupalvelujen tarjoajat ovat tilanteessa, jossa niiden on sovellettava useita oikeudellisia tekstejä, joiden vaatimukset ovat samankaltaiset mutta joissa käytetään erilaisia käsitteitä, eivätkä ne tiedä, ovatko niiden toimittamat tiedot EU:n säännösten ja kansallisen lainsäädännön nojalla riittäviä.

[14] Ks. esim. liite 14.

[15] Komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle rajojen yli suoritettavista tilisiirroista 27 päivänä tammikuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/5/EY soveltamisesta (KOM(2002) 663, lopullinen).

[16] Tutkimus elektronisen maksuvälineen avulla toteutetuista maksutapahtumista ja erityisesti liikkeeseenlaskijan ja haltijan välisestä suhteesta annetun suosituksen 97/489/EY täytäntöönpanosta (toukokuu 2001) on saatavana seuraavassa osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/internal_market/payments/

3.5. Uusien rahanpesua koskevien vaatimusten täytäntöönpano maksualueella

Rahanpesunvastainen toimintaryhmä (The Financial Action Task Force, FATF) [17] hyväksyi 14. helmikuuta 2003 tulkintahuomautukset kahteen terrorismin rahoittamista koskevaan erityissuositukseen (erityissuositus VI rahanvälittäjistä ja erityissuositus VII maksajaa koskevista tiedoista), jotka liittyvät kumpikin maksualaan. Komissio tukee näiden vaatimusten sisällyttämistä yhteisön lainsäädäntöön ja uusi oikeudellinen kehys on asianmukainen paikka niitä koskevalle sääntelylle. Maksupalveluala odottaa näitä seikkoja koskevia täysin harmonisoituja EU:n säännöksiä, joita pidetään tärkeinä yhtäläisten kilpailuolosuhteiden (samat vaatimukset maksupalvelujen tarjoajille, palvelujen saatavuus, säännösten noudattamisesta aiheutuvat kustannukset jne.) varmistamiseksi ja tehokkuuden (yhdenmukaiset lähettäjän tietoja koskevat vaatimukset automaattista maksujenkäsittelyä, straight-through-processing, STP varten) vuoksi. Kysymystä siitä, voidaanko tämä saavuttaa parhaiten EU:n sääntelyllä, on pohdittava (ks. jäljempänä 4.6 jakso sekä liitteet 1 ja 8).

[17] Ks. FATF:n kotisivu www.oecd.org/fatf

3.6. Tekniikan ja markkinoiden uuden kehityksen ottaminen huomioon

Maksutoimintojen ympäristö on tekniikan ja markkinoiden yleisen kehityksen myötä muuttumassa voimakkaasti. On tärkeää selvittää, tarjoaako nykyinen maksuja koskeva lainsäädäntö yhä markkinoiden ja markkinaosapuolten toiminnalle riittävän ja asianmukaisen kehyksen.

Maksupalvelujen käyttäjät ovat sitä mieltä, että jotkin maksutapahtumat - erityisesti nykyinen tekninen ympäristö huomioon ottaen - olisi tarjottava erittäin alhaiseen hintaan ja lähes reaaliajassa. Näissä olosuhteissa käteismaksut, joita tarjotaan edelleen enimmäkseen maksutta yksityishenkilöille jakamalla kustannukset tasaisesti yhteiskunnan kannettavaksi, korvataan todennäköisesti entistä useammin nykyaikaisilla muuhun välineeseen kuin käteisrahaan perustuvilla menetelmillä. Monet kansalaiset arvostavat näiden nykyaikaisten välineiden tarjoamaa mukavuutta, jos ne ovat riittävän turvallisia ja käyttäjien edut pysyvät suojattuina. Tämä koskee erityisesti sähköistä kaupankäyntiä ja etämyyntijärjestelmiä, mutta sitä sovelletaan myös suoraan myyntipisteessä tehtävissä kaupoissa ja muissa maksutilanteissa, joissa kaupan osapuolet kohtaavat kasvotusten. Monia uuden median palveluja tarjotaan entistä useammin hyvin pientä maksua vastaan (niin kutsutut mikromaksut). Näiden tavaroiden ja palvelujen myyjät edellyttävät automaattisia ja turvallisia maksunkäsittelymenetelmiä, jotta niiden hallinnolliset tehtävät jäisivät mahdollisimman vähäisiksi ja maksun peruuttamattomuus voitaisiin varmistaa. Komissio on erittäin kiinnostunut tekemään ehdotuksen sisämarkkinoilla toimivien maksupalvelujen käyttäjien kannalta olennaisista - välttämättömistä ja riittävistä - oikeudellisista säännöksistä, joissa kyseinen kehitys on otettu huomioon. Kyseisten säännösten pitäisi periaatteessa koskea turvallisuuteen, tietoihin ja oikeusvarmuuteen liittyviä vaatimuksia.

Useimmat maksupalvelujen tarjoajat ovat todenneet, että jotkin perinteiset maksuvälineet ja -järjestelmät eivät enää ole taloudellisesti käyttökelpoisia, tehokkaita, helppokäyttöisiä eikä riittävän nopeita. Maksupalvelun luonne kauppatapahtumana muuttuu jatkuvasti tärkeämmäksi palveluntarjoajien harkitessa tehokkuutta ja kannattavuutta. Pankit ovat tehneet kansallisella tasolla valtavia investointeja etenkin tietotekniikkaan. Tarve hyödyntää mittakaavaetuja välittämällä suurta määrää maksutapahtumia on synnyttänyt uusia yhteistyömuotoja ja saanut aikaan maksuinfrastruktuurien yhdistämisiä. Yhteentoimivuus on edellyttänyt yhteisten teknisten standardien ja käytäntöjen luomista yli kansallisten rajojen erityisesti yhtenäisen euromaksualueen luomiseksi.

Lisäksi tekniikan kehitys, kustannuskysymykset ja asiakasmukavuuden tarjoaminen on johtanut nykyisten maksuvälineiden perusteelliseen uudistamiseen. Meneillään on selvästi siirtyminen käyttämään perinteisten tilisiirtojen tai sekkien vaihtoehtoja ja markkinoille tulee uusia maksumenetelmiä (esimerkiksi suoraveloitus, kortit, Internet-maksut, sähköiset maksut tai mobiilimaksut). Tätä kehitystä tukee usein monien maksupalvelumarkkinoille tulleiden uusien toimijoiden tarjonta reaktiona tiettyihin uusiin tai vaihtoehtoisiin maksupalvelutarpeisiin kuten mikromaksuihin Internetissä tai mobiilimaksuihin. Uusien tulokkaiden ilmestymistä massoittain maksumarkkinoille on seurannut niiden usein nopea häviäminen, kun riittävää määrää maksutapahtumia ei ole saavutettu. Tässä tiedonannossa kehotetaan esittämään huomautuksia ja ideoita nykyisten ja potentiaalisten maksupalveluntarjoajien oikeudellisen ympäristön parantamiseksi (ks. erityisesti liite 1). Käsiteltäviin aiheisiin kuuluvat markkinoillepääsyä ja liiketoiminnan harjoittamista koskevat ehdot.

4. MAKSUALAN UUTTA OIKEUDELLISTA KEHYSTÄ SISÄMARKKINOILLA KOSKEVAN TULEVAN EHDOTUKSEN PERUSPERIAATTEET

Tämän kuulemisen lisäksi komissio aikoo uutta oikeudellista kehystä koskevaa virallista ehdotusta laatiessaan noudattaa joitakin perusperiaatteita, joita se pitää EU:n maksualaa koskevan lainsäädännön yhteydessä erityisen merkittävinä. Tässä luvussa tarkastellaan kyseisistä periaatteista tärkeimpiä.

On syytä kiinnittää huomiota myös liitteisiin, jotka sisältävät monissa kohdin, kuten mahdolliset jatkotoimet -osassa, komission tulevaa säädösehdotusta varten jo muotoiltuja lakitekstin osia. On kuitenkin huomattava, että päätöstä lopullisesta säädösehdotuksesta ei ole tehty näissä tapauksissa eikä myöskään tekstin muotoilusta. Kyseisten säännösten vaikutuksia koskevien huomautusten saaminen on hyvin tärkeää. Tässä tiedonannossa käsitellään myös yksitellen tulevia oikeudellisia kysymyksiä, jotka on tähän mennessä voitu havaita. Komission lopullinen ehdotus maksualaa koskevaksi sisämarkkinoiden uudeksi oikeudelliseksi kehykseksi sisältää nykyiset yhteisön lainsäädäntöön sisältyvät säännökset, jotka on tarvittaessa sisällytetty kokonaisvaltaiseen säädöstekstiin.

4.1. Tehokkuus pysyvänä tavoitteena

Jokin aika sitten julkaistussa CPSS:n (Committee of Payment and Settlement Systems) kertomuksessa [18] todetaan, että vähittäismaksuja varten tarkoitetut järjestelmät ja -välineet edistävät merkittävästi rahoitusjärjestelmän tehokkuutta ja vakautta lisäämällä erityisesti kuluttajien luottamusta ja kaupankäynnin sujuvuutta. Lisäksi siinä todetaan, että yleinen luottamus valuuttaan saattaa vaarantua, jos vähittäismaksujärjestelmät ovat tehottomia, epätarkoituksenmukaisia ja turvallisuudeltaan puutteellisia. Tehokkaat maksuvälineet ja -tavat ovat välttämättömiä kaikille kaupan osapuolille ja etenkin kuluttajille ja vähittäiskaupalle.

[18] Kansainvälinen järjestelypankki, Committee of Payment and Settlement Systems, Policy issues for central banks in retail payments, Basel, maaliskuu 2003.

Juuri näistä syistä maksujärjestelmien ja -välineiden tehokkuuden pitäisi olla EU:n lainsäätäjän tavoitteena ja perusperiaatteena, kun se ehdottaa maksualan uutta oikeudellista kehystä sisämarkkinoilla ja päättää sen hyväksymisestä. Tämä on keskeinen tavoite mutta myös erittäin tärkeä käytännön edellytys sille, että maksupalvelujen käyttäjien yleiset odotukset täyttyvät, etenkin kun on kyse maksupalvelujen varmuudesta, hinnoista ja tarkasta toteutusajankohdasta.

Maksupalvelujen tarjoajat pyrkivät vaivojaan säästämättä jatkuvasti parantamaan tarjontaansa, jonka kehittymistä kilpailupaineet ja innovaatiot vauhdittavat. Eurooppalaisen maksuneuvoston yhtenäistä euromaksualuetta koskeva työohjelma on selvä merkki tästä suuntauksesta sisämarkkinoilla tehtävien euromääräisten maksujen osalta. Korttiyhtiöt, teleoperaattorit ja muut sellaiset ovat myös sitoutuneet tekemään uusia ehdotuksia.

Uutta oikeudellista kehystä edistetään ennen kaikkea tutkimalla maksuja koskevaa nykyistä oikeudellista ympäristöä maksupalvelumarkkinoiden ja -järjestelmien, palveluntarjoajien ja maksuvälineiden tehokkuutta heikentävien säädöksiin tai sääntelyyn perustuvien esteiden havaitsemiseksi. Tällaisia maksupalvelujen tehokkuuden oikeudelliset esteet voivat johtua suhteettomista markkinoillepääsyn (ks. liite 1) tai maksuvälineen taikka innovatiivisen tekniikan käytön oikeudellisista edellytyksistä. Ne voivat myös johtua lain säännöksistä, jotka eivät takaa riittävää oikeusvarmuutta, tai turhista ilmoitusvelvoitteista jne. Uudella oikeudellisella kehyksellä on tarkoitus ratkaista näitä kysymyksiä. Komissio kehottaa tällä tiedonannolla kaikkia osapuolia antamaan sille palautetta asiasta.

4.2. Turvallisuus ehdottomana edellytyksenä

Ilman maksujärjestelmien ja -välineiden korkeaa turvallisuustasoa käyttäjät eivät luota niihin ja siksi turvattomia maksumenetelmiä käytetään vähän. Täysin turvallista maksutapaa ei kuitenkaan ole; jopa käteisrahan voi kadottaa, se voidaan varastaa tai se voi olla väärennettyä.

Yhä pidemmälle kehitetyt maksujärjestelmät/-välineet tekevät niiden turvallisuuden arvioinnista teknisesti entistä vaikeampaa. Maksualan kannattavuuden vuoksi ja sen tuotteisiin kohdistuvan luottamuksen ylläpitämiseksi maksupalvelun tarjoajat ovat oman etunsa vuoksi hyvin kiinnostuneita pitämään maksupalvelut mahdollisimman turvallisina ja luotettavina. Turvallisuusasteen ja väärinkäytöksiltä, kuten petoksilta ja väärennöksiltä, suojautumisesta aiheutuvien kustannusten välillä on kuitenkin tehtävä kompromissi. Maksupalvelujen tarjoajat ja petosten tekijät ovat viime vuosina käyneet jatkuvaa kilpailua tällä alalla niin, että suojausratkaisut ovat yleisesti johtaneet hyvin korkeaan turvallisuustasoon.

Komissio pitää ensisijaisena tavoitteena maksujen turvallisuuden parantamista ja maksupetosten (esimerkiksi maksukorttipetosten ja elektronisiin pankkipalveluihin liittyvien petosten) torjunnan edistämistä. Vaikka taloudellisesti toteuttamiskelpoisimman maksupalvelujen turvallisuusinfrastruktuurin käyttöönotto on ensisijaisesti maksualan tehtävä ja sille kuuluva velvollisuus, uuden oikeudellisen kehyksen tulisi edistää maksupalveluympäristön oikeudellista turvallisuutta. Siihen kuuluu maksujärjestelmien ja -välineiden turvallisuuden arviointi, oikeudelliset suojakeinot sellaisten tapausten varalta, joissa maksutapahtumaa ei ole suoritettu, se on suoritettu puutteellisesti tai ilman valtuutusta tai maksupalvelu ei ole käytettävissä esimerkiksi maksupalveluverkkoon tulleen vian vuoksi. Tarkasteltaviin kysymyksiin kuuluvat maksujen digitaalista varmennusta koskevat oikeudelliset vaatimukset ja myös toimenpiteet maksutapahtumiin liittyvien petosten, väärennösten ja terrorismin rahoituksen torjumiseksi. EU:n lainsäädännössä vaaditaan jäsenvaltioita kriminalisoimaan muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvät petokset ja väärennökset. [19] Muita lainsäädännössä ja sen ulkopuolella säädettyjä toimenpiteitä tarkastellaan kolmivuotisen petostentorjuntasuunnitelman [20] ja FATF:n erityissuositusten täytäntöönpanon yhteydessä (ks. 2.5 jakso). Komissio on uuden oikeudellisen kehyksen yhteydessä kiinnostunut vastaanottamaan muiden oikeudellisten turvatoimien tarpeellisuutta koskevia näkökantoja ja tietoja niihin liittyvistä kustannuksista ja hyödyistä.

[19] Ks. neuvoston puitepäätös (2001/413/YOS).

[20] Ks. tiedonanto muihin maksuvälineisiin kuin käteisrahaan liittyvien petosten ja väärennysrikosten torjunnasta [KOM(2001) 11 lopullinen].

4.3. Kilpailu: pääsy markkinoille ja yhtäläiset kilpailuolosuhteet

Kilpailunrajoituksiin liittyvän kilpailupolitiikan täytäntöönpano tehostuu toukokuusta 2004 lähtien, koska asetusta 1/2003/EY ja EU:n sääntöjä sovelletaan tästä alkaen suoraan ja yhdenmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Kilpailun lisäämisellä on tarkoitus varmistaa, että käyttäjät hyötyvät markkinoista. Maksunvälitysmarkkinoille on ominaista suuri määrä maksupalvelujen tarjoajia ja käyttäjiä. Suurin osa maksutapahtumista edellyttää välttämättä infrastruktuurien yhteentoimivuutta. Maksupalvelu on lisäksi ominaislaadultaan sellainen transaktiotoimi, joka hyötyy mittakaavaeduista. Kustannukset maksutapahtumaa kohti pienenevät tapahtumien määrän kasvaessa, ja mitä vähemmän yleisesti käytettyjä infrastruktuureja on, sitä suurempia mittakaavaetuja on mahdollista saavuttaa. Näihin tarkoituksiin käytettävien infrastruktuurien luominen ja ylläpito edellyttää yleensä kilpailijoiden välisiä sopimuksia. Rahoitusalan sopimuksiin sovelletaan samoja EU:n kilpailusääntöjä kuin muiden alojen sopimuksiin. Sopimukset voidaan sallia tietyin ehdoin (esimerkiksi silloin, kun tuloksia ei voitaisi saavuttaa itsenäisellä toiminnalla), mutta niitä seurataan tarkkaan (muun muassa sen varmistamiseksi, ettei uusia kilpailijoita estetä pääsemästä markkinoille tai etteivät sopimukset käytännössä johda hintapolitiikan harjoittamiseen). Uuteen oikeuskehykseen ei ole tarpeen ottaa tällaisia sopimuksia koskevia yksityiskohtaisia säännöksiä, vaan sopimusten valvontaa jatketaan tavanomaiseen tapaan ja ne tutkitaan tarvittaessa.

Maksupalvelujen kustannuksia voidaan alentaa erityisesti automaation ja automaattisen maksujenkäsittelyn avulla. Tämä edellyttää kuitenkin pitkälle kehitettyä standardisointia ja sopimista yhteisistä standardeista. Tällaisten standardien käyttöönoton tulisi yleensä riippua ensisijaisesti toimialasta ja olla vapaaehtoista. On kuitenkin tehtävä yleisen edun vuoksi kompromissi automaattisen maksujenkäsittelyn kriittisen massan ja yhteentoimivuuden saavuttamiseksi tarvittavien standardien laajuuden sekä sellaisten standardien mahdollisesti aiheuttamien haittavaikutusten välillä, jotka voivat ehkäistä innovaatiotoimintaa esimerkiksi kannustamalla hintojen yhdenmukaistamiseen ja/tai luomalla tilanteen, joka saa uudet kilpailijat luopumaan maksunvälitysmarkkinoille tulosta. Komissio suhtautuu periaatteessa pidättyvästi mahdollisuuteensa osallistua maksunkäsittelymenetelmien standardointiin, mutta se on hyvin kiinnostunut asian edistymisestä.

Tärkeä kilpailutekijä maksualalla on infrastruktuurien vapaa käyttöoikeus olosuhteissa, jotka muuttuvat tekniikan kehityksen ja markkinavoimien myötä jatkuvasti. Useimmissa jäsenvaltioissa, joskaan ei kaikissa, maksupalvelujen tarjoamisen ehtona on pankkitoiminnan tai sähköiseen rahaan liittyvien toimintojen edellyttämä toimilupa. Nämä markkinoillepääsyn ehtoja koskevat jäsenvaltioiden väliset erot haittaavat sisämarkkinoiden toimintaa. Maksupalvelujen tarjoajien, jotka toimivat laillisesti maissa, joissa toimilupaa ei edellytetä, on hyvin vaikea tarjota palvelujaan jäsenvaltioissa, joissa tällainen lupa vaaditaan toiminnan vakauden varmistamiseksi. Vaikka FATF:n [terrorismin rahoittamisen ja rahanpesun torjuntaa varten] antaman uuden erityissuosituksen VI mukaisesti jokaisen maksupalvelujen tarjoajan on tulevaisuudessa rekisteröidyttävä tai saatava toimilupa, kysymys maksupalvelujen tarjoajille myönnettävästä yhtenäisestä EU:n toimiluvasta ja yksinkertaisesta rekisteröitymisestä yhdessä jäsenvaltiossa jää edelleen avoimeksi. Monet tällaisista rahanvälittäjistä ja muista uusista tulokkaista markkinoilla (esim. teleyhtiöt) ovat valittaneet, että pankkitoimiluvan vaatimukset, jotka on asetettu kaikki pankkipalvelut kattavan tarjonnan näkökulmasta, käyvät yksinkertaisten maksupalvelujen tarjoajille liian kalliiksi ja hankaliksi ja ovat kyseiseen toimintaan liittyviin vähäisiin riskeihin nähden suhteettomia. Tämä nostaa esille yleisen kysymyksen siitä, eikö kilpailua maksumarkkinoilla voitaisi lisätä arvioimalla uudelleen markkinoillepääsyn ehtoja ja muita yksinomaan maksupalveluja koskevia vaatimuksia, kuten ilmoitusvaatimuksia. Komission yksiköt tutkivat tätä kysymystä erityisesti mobiilipalvelujen tarjoajien kannalta ja ottavat mielellään vastaan palautetta. Tätä alaa koskevissa päätöksissä olisi kuitenkin huolehdittava toimintaolosuhteiden yhtäläisyydestä: sama toiminta, samat riskit, samat vaatimukset.

4.4. Korkeatasoinen asiakkaan [21] suoja

[21] Asiakkailla tarkoitetaan kuluttajia ja muita tahoja, kuten vähittäiskauppiaita ja pk-yrityksiä, jotka käyttävät maksupalveluja.

Asiakkaan suojaaminen on tärkeä tavoite, joka liittyy kaikkeen maksupalvelumarkkinoita, palveluntarjoajia ja maksuvälineitä koskevaan lainsäädäntöön. Myös maksupalveluala on kiinnostunut tarjoamaan elinkelpoisia liiketoimintamalleja ja maksupalvelutuotteita, joita palvelujen käyttäjät tarvitsevat. Sisämarkkinoilla kuluttajien luottamuksella maksutapahtumiin on erityisen suuri merkitys, koska ne ulottuvat usein rajojen yli ja koska luottamus on välttämätön edellytys sähköisen kaupankäynnin mahdollisuuksien hyödyntämiselle laajoilla EU:n markkinoilla. Siksi perustamissopimuksen 153 artiklassa määrätään kuluttajansuojan korkean tason varmistamisesta, mikä kuuluu uuden oikeudellisen kehyksen perusperiaatteisiin. Tällaisen suojan tarjoamisesta aiheutuvia kustannuksia on kuitenkin arvioitava, koska ne päätyvät lopulta tavalla tai toisella asiakkaan kannettaviksi. Lisäksi on otettava huomioon vaihtoehtoiskustannukset, jotka johtuvat joihinkin maksutapoihin liittyvästä, havaittavissa olevasta luottamuksen puutteesta.

Tässä yhteydessä on ratkaistava monia erilaisia asiakkaan suojeluun liittyviä kysymyksiä. Moniin niistä paneudutaan tarkemmin liitteissä. Ne ovat kaikki erittäin tärkeitä ja voidaan esittää tiivistetysti seuraavan luettelon muodossa:

Kohdistetut, yhdenmukaiset ja helppokäyttöiset tiedonantovaatimukset ennen maksutapahtuman toteutumista ja sen jälkeen. Nykyisessä maksuja koskevassa EU:n lainsäädännössä on jo monia tähän liittyviä säännöksiä, joita on tarkistettava. Yksi tärkeimmistä tehtävistä on tietojen sisällön ja määrän välisen oikeanlaisen tasapainon löytäminen niin, että niitä lukeva maksupalvelun käyttäjä pystyy ymmärtämään ne ja saamaan selon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan.

Oikeudelliset turvakeinot asiakkaan suojaamiseksi tapauksissa, joissa maksutapahtuma ei toteudu tai se toteutuu vajavaisesti taikka ilman asianmukaista valtuutusta. Tällä on selvä yhteys maksutapahtumien turvallisuuteen, mutta todistustaakkaa ja vastuun suuruutta koskevat kysymykset on ratkaistava.

Myös oikeudelliset varokeinot on otettava huomioon muun muassa etäkaupan yhteydessä, suoraveloitusjärjestelmien lisääntyessä tai tapauksissa, joissa sähköiset maksujärjestelmät eivät ole käytettävissä.

Mahdollisuus käyttää vaihtoehtoisia riidanratkaisutapoja valitusten yhteydessä. Direktiivissä 97/5/EY on jo säädetty tällaisista järjestelmistä rajatylittävissä tapauksissa ja FIN-NET-yhteistyöverkko on perustettu. Nämä mahdollisuudet käyttää nopeaa korjausmenettelyä kaikkien sisämarkkinoilla toteutuneiden maksutapahtumien osalta olisi saatava uuden oikeudellisen kehyksen myötä yleiseen käyttöön.

EU:n kansalaiset haluavat maksujen suorittamiseen ja vastaanottamiseen liittyvän lainsäädännön olevan yksinkertaista ja helposti omaksuttavaa. Maksujärjestelmien käyttäjät ovat ennen kaikkea kiinnostuneita hoitamaan maksunsa nopeasti ja turvallisesti sekä alhaisin kustannuksin. Avoimuus ja helppokäyttöisyys ovat olennaisia vaatimuksia. Tämä pätee myös maksupalvelun käyttäjän asemassa olevaan vähittäiskaupan alaan.

Myös komission yksiköt ovat tutkineet ehdotuksia, joilla edellytetään maksupalvelussa käytettävän tilinnumeron siirrettävyyttä samaan tapaan kuin televiestinnässä. Alankomaista ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta saatujen kokemusten perusteella ja myös jokin aika sitten asetuksen 2560/2001/EY nojalla pakolliseksi tulleen yhteisen kansainvälisen tilinumeron (International Bank Account Number, IBAN) käyttöönotto huomioon ottaen tämä ajatus aiheuttaisi suuria kustannuksia ja vaikuttaisi tilannetta heikentävästi. Toisaalta on käynyt ilmi, että asiakkaat valittavat toisinaan tilin siirrosta tai tilin sulkemisesta perittävistä liian korkeista hinnoista. Komissio kehottaa esittämään huomautuksia siitä, voitaisiinko tähän ongelmaan puuttua uudessa oikeudellisessa kehyksessä ja miten se voisi tapahtua.

Komission yksiköt keskustelevat sidosryhmien kanssa Card Stop Europe -nimisestä hankkeesta, jonka tavoitteena on luoda helppo (mahdollisuuksien mukaan kolminumeroinen) yhteinen puhelinnumero, johon soittamalla kadonnut tai varastettu maksukortti voitaisiin sulkea nopeasti koko EU:n alueella. Tämä on yksi petostentorjuntaa koskevan toimintasuunnitelman ehdotuksista. Suurin ongelma on, voitaisiinko tällainen hanke toteuttaa yhteistyössä tällaista palvelua kansallisella tasolla tarjoavien yritysten kesken, vai edellyttääkö se sääntelyä.

Korkeatasoinen kuluttajansuoja sisältyy yhtenä tavoitteena myös EU:n tietosuojalainsäädäntöön [22]. Tietosuojaan liittyvät tarpeet on kuitenkin tasapainotettava muiden tarpeiden kanssa. Tällaisia ovat mm. tarpeet, jotka liittyvät maksupetosten torjuntaan, tutkintaan ja niitä koskevaan syyteharkintaan.

[22] Ks. Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY, annettu 24 päivänä lokakuuta 1995, yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta, johdanto-osan 10 kappale, EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31-50.

4.5. Oikeudellisten säännösten on oltava teknisesti neutraaleja

Erityistä huomiota olisi kiinnitettävä tuleviin säännöksiin, jotka takaavat maksupalvelujen tarjoajille yhtäläiset kilpailuolosuhteet, varmistavat eri maksuvälineiden teknisesti neutraalin kohtelun, estävät tarpeettoman maksutuotteiden yhdenmukaistumisen eivätkä estä innovaatiota. Oikeudellisen kehyksen ei tulisi yleisesti suosia mitään välinettä toisen kustannuksella. Uuteen teknologiaan tehtyjen investointien kilpailuetujen pitäisi olla markkinoiden valinnan tulosta eikä oikeussäännösten aikaansaamia.

4.6. Maksuja koskevan lainsäädännön uudistamisella on luotava lisäarvoa

EU:n maksuja sisämarkkinoilla koskevan lainsäädännön uudistaminen on toteutettava huolellisesti ja noudattaen komission hyvää hallintotapaa [23] ja parempaa sääntelyä [24] koskevia periaatteita. Laaja-alainen, kattava maksuja koskeva lainsäädäntö voisi toimia haitallisesti, tuoda mukanaan tarpeetonta monimutkaisuutta ja suhteettomia noudattamiskustannuksia, joiden maksajiksi yleensä väistämättä joutuvat yksittäiset maksupalvelun käyttäjät tai kaikki käyttäjät yhdessä.

[23] Ks. Komission tiedonanto - Eurooppalainen hallintotapa: lainsäädännön parantaminen, KOM(2002) 275, lopullinen.

[24] Ks. Komission tiedontanto - Lainsäädännön yksinkertaistamista ja parantamista koskeva toimintasuunnitelma, KOM(2002) 278, lopullinen.

Kaikella lainsäädännöllä on saavutettava lisäarvoa parantamalla rahoitusalan vakautta, maksumarkkinoiden tehokkuutta (sisämarkkinoiden ulottuvuus mukaan lukien), maksupalvelun turvallisuutta ja maksupalvelun käytön helppoutta. Vaikka täysin yksiselitteisten ja objektiivisten kustannus-/hyötyarvioiden tekeminen onkin suhteellisen vaikeaa, yleistä hyvinvointia lisääviä tavoitteita on tarpeen seurata.

4.7. Tulevan oikeudellisen välineen luonne

On myös vastattava kysymykseen, miten tavoite saavutetaan. EU:n lainsäätäjä voi antaa asetuksia ja direktiivejä ja komissio suosituksia. Komissio voi lisäksi tukea yhteissääntelyä [25] ja kannustaa markkinatoimijoita itsesääntelyyn [26]. Oikea oikeusväline kutakin kysymystä varten on valittava 4.5 jaksossa mainitut perusteet huomioon ottaen. Kysymys yhden tai useamman oikeusvälineen valinnasta on ratkaistava (esimerkiksi asetus, jota täydennetään suosituksiin sisältyvin ohjeellisin säännöin). EU:n lainsäädäntöä voi myös hyväksyä neuvosto ja Euroopan parlamentti tai Euroopan keskuspankki sille perustamissopimuksessa annettujen valtuuksien nojalla.

[25] Yhteissääntely määritellään menettelyksi, jossa lainsäätäjän asettamien tavoitteiden saavuttaminen annetaan yhteisön säädöksen nojalla tehtäväksi toimialalla tunnustetuille osapuolille (esimerkiksi talouden toimijoille, työmarkkinaosapuolille, valtiosta riippumattomille järjestöille tai eurooppalaisille yhdistyksille).

[26] Itsesääntelyllä tarkoitetaan talouden toimijoiden, työmarkkinaosapuolten, valtiosta riippumattomien järjestöjen ja yhdistysten mahdollisuutta laatia ja hyväksyä omat sääntönsä Euroopan tasolla (esim. käytännesäännöt ja alakohtaiset sopimukset).

Kun EU:n oikeusvälinettä koskeva valinta on tehty, on muistettava, että Tukholman Eurooppa-neuvosto kehotti komissiota "käyttämään useammin asetuksia, joissa tämä olisi oikeudellisesti mahdollista ja joiden avulla samalla nopeutettaisiin lainsäädäntöprosessia". Uutta oikeudellista kehystä laadittaessa on vastattava kysymykseen, olisiko maksupalvelumarkkinoiden, maksupalvelun tarjoajien ja käyttäjien kannalta monissa tapauksissa parempi, että uudistustyön tuloksena sovellettaisiin oikeudellisesti suoraan sitovaa EU:n lainsäädäntöä [27]. Maksuala on esimerkiksi kehottanut komissiota panemaan täytäntöön FATF:n erityissuosituksen VII asetuksella syistä, jotka on esitetty edellä 3.5 jaksossa. Maksupalvelujen tarjoajien on oltava hyvin kiinnostuneita tuntemaan perusteellisesti koko keskeisten (välttämättömien ja riittävien) oikeudellisten vaatimusten luettelo, jotta ne voisivat noudattaa sääntöjä ja toimia oikeusvarmuuden takaavissa olosuhteissa (ajatellen esimerkiksi niiden tiedonantovaatimuksia asiakkaille). Näin saadaan aikaan myös yhtäläiset kilpailuolosuhteet, mutta niiden ei pitäisi estää yhtäkään palveluntarjoajaa tarjoamasta vapaaehtoisesti enemmän.

[27] Joka tapauksessa EU:n sääntöjen mukaan EU:n oikeusvälinettä voidaan muuttaa vain arvojärjestyksessä samaan tai korkeampaan luokkaan kuuluvalla välineellä (esimerkiksi direktiiviä uudella direktiivillä tai asetuksella).

Kuten Eurobarometri-kyselyjen [28] tulokset osoittavat, myös eurooppalaiset kuluttajat kannattavat lämpimästi selkeitä, helposti ymmärrettäviä ja keskeisiä korkean tason sääntöjä, jotka koskevat heidän oikeuksiaan ja velvollisuuksiaan EU:ssa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tehty tutkimus osoittaa lisäksi, että esimerkiksi kuluttajille annettavien rahoituspalveluja koskevien tietojen olisi oltava tarkoin kohdistettuja ja rajallisia, jotta niitä yleensä luettaisiin. EU:n asetuksen pitäisi edistää merkittävästi näiden oikeudellista selkeyttä ja helppotajuisuutta koskevien ongelmien ratkaisemista, sillä kun säännöksiä ei tarvitsisi sisällyttää 25:een kansalliseen lainsäädäntöön, riski kansallisten säädösten poikkeavuudesta saataisiin poistumaan. Koska kuluttajille tarjottavia rahoituspalveluja käytetään jo laajasti yli rajojen, erityisesti maksupalvelujen käyttäjät ovat kiinnostuneita tietämään, että he saavat sama suojan kaikkialla yhteismarkkinoiden alueella riippumatta siitä, missä maksutapahtuma suoritetaan.

[28] Ks. esim. Eurobarometri-kysely nro 175 "Views on Business-to-Consumers Cross-border Trade" osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/public_opinion/

5. MAKSUALAN UUDEN OIKEUDELLISEN KEHYKSEN SOVELTAMISALAAN KUULUVAT MAKSUT

Uutta oikeudellista kehystä tulisi periaatteessa soveltaa kaikkiin kotimaisten vähittäismaksujen suorittamisessa käytettäviin välineisiin, joilla on merkitystä yhtenäisen maksualueen kannalta. Kotimaan maksuilla tarkoitetaan sisämarkkinoilla sekä kansallisia että rajatylittäviä maksutapahtumia paitsi sellaisia, jotka ovat menossa sisämarkkinoiden ulkopuolelle tai tulossa sieltä. Päähuomio tulisi kiinnittää maksuvälineisiin, jotka ovat tarjolla ja joita käytetään perinteisten laillisten maksuvälineiden, eli seteleiden ja metallirahojen, vaihtoehtoina. Niihin kuuluvat pääasiassa tilisiirrot, suoraveloitukset, korttimaksut ja erilaiset elektronisesti toteutetut maksut joko suorassa kontaktissa osapuolten välillä tai etätoimintona. Erityistarkoituksiin suunnitellut maksuvälineet, joiden käyttö on rajallista (esim. polttoaineyhtiöiden kortit jne.) voidaan ehkä jättää EU:n sääntelyn ulkopuolelle. Jos näitä erityistarkoituksiin tarkoitettuja maksuvälineitä kehitettäisiin ja ne täyttäisivät yleisen maksuvälineen vaatimukset, ne tulisivat ilmeisesti suunnitellun oikeusvälineen asianmukaisten säännösten soveltamisalaan.

Sekit jätetään uuden oikeudellisen kehyksen soveltamisalan ulkopuolelle [29], koska niitä käytetään useimmissa jäsenvaltioissa lähinnä kansallisella tasolla. Niiden käsittely on melko kallista ja niiden käytöstä luopumista suositellaan entistä yleisemmin. Syyt ovat vielä ilmeisemmät rajatylittävien sekkimaksujen osalta, koska niiden kustannukset muodostuvat perinteisten käsittelymenetelmien vuoksi suuriksi. Muutosta tähän tilanteeseen ei ole näköpiirissä.

[29] Ks. asetuksen 2560/2001/EY 3 artikla.

Hyvin pitkälle erikoistuneet välineet, kuten vekselit, rahamarkkinainstrumentit ja arvopaperit, joiden päätarkoitus ei yleensä ole käyttö maksuvälineenä, jätetään myös kehyksen soveltamisalan ulkopuolelle.

Uutta oikeudellista kehystä koskevien sääntöjen pitäisi olla eri maksuvälineiden suhteen mahdollisimman neutraaleja. Innovaatiot ja uudet maksuvälineet, jotka kilpailevat oikeudellisessa kehyksessä mainittujen kanssa, tulisi myös liittää sen soveltamisalaan. Sähköisiä viestintävälineitä käyttävien uusien maksupalvelujen tulo markkinoille on todennäköistä, koska mikromaksuille, yhteentoimiville euromääräisille elektronisille kukkaroille jne. on tarvetta.

Uuden oikeudellisen kehyksen soveltamisalaan kuuluvien maksupalveluiden tulisi olla ne, joita luonnolliset tai oikeushenkilöt (maksupalvelujen tarjoajat) myyvät liiketoimintana yleisölle. Uuden oikeudellisen kehyksen sääntöjä sovelletaan yksittäisiin ja tukkumaksuihin. Yksittäisten maksujen osalta pitäisi säilyttää mahdollisuus sopia erityisistä kahdenvälisistä järjestelyistä maksupalvelun tarjoajan ja sen käyttäjän välillä. Yksittäinen maksutapahtuma voidaan määritellä jossain EU:n valuutassa eikä sen arvo saisi ylittää 50 000 euroa vastaavaa määrää. Muiden valuuttojen kuin euron osalta voidaan kuitenkin tarvita poikkeuksia tai erityisiä sääntöjä.

6. YHTEISTYÖ EUROOPAN KESKUSPANKIN KANSSA

Uuden oikeudellisen kehyksen valmistelu ja siihen liittyvät neuvottelut on aina suoritettu - mahdollisuuksien mukaan - keskustelemalla ja läheisessä yhteistyössä Euroopan keskuspankin (EKP) kanssa. Sekä EKP että komissio ovat monien vuosien ajan olleet sitoutuneita parantamaan yhtenäisen maksualueen toimivuutta. Kun EKP:n kiinnostuksen kohteena on enemmän euroalue ja euromääräisiin suuriin ja vähittäismaksuihin liittyvät kysymykset, komissio paneutuu sisämarkkinoihin kokonaisuudessaan. Kummallakin toimielimellä on yhteinen tavoite, jonka mukaan Euroopan vähittäismaksujärjestelmien ja -palvelujen tulisi tarjota sama palvelutaso jota ne jo tarjoavat kansallisella tasolla tai jota ne ovat jo tarjonneet suurten maksujen osalta euron käyttöönotosta alkaen.

Perustamissopimuksella sekä yhteisölle että EKP:lle [30] annetaan toimivaltuudet säännellä (vähittäis-) maksuja perustamissopimuksessa vahvistetun toimivaltajaon mukaisesti. EKP:n etuoikeus kuuluu selvästi maksutoimen valvonnan piiriin ja lähinnä teknisiin sääntöihin, jotka koskevat maksujen käsittelyn turvallisuutta ja tehokkuutta. Komission tehtävä aloitteiden ja lainsäädäntöehdotusten tekijänä maksupalvelumarkkinoita varten kuuluu pikemminkin yleisiin puitesääntöihin, jotka liittyvät erityisesti maksupalvelun käyttäjien suojeluun. Uuden oikeudellisen kehyksen yhteydessä on tarkoitus jatkaa läheistä yhteistyötä ja tätä kysymystä tarkastellaan kahdenvälisesti kuulemismenettelyn tulosten pohjalta.

[30] Ks. Euroopan EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 22 artikla. Myös perustamissopimuksen 105 artiklan 4 kohdan ja EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 4 artiklan mukaisesti EKP:tä on aina kuultava ehdotuksista yhteisön säädöksiksi sen toimivaltaan kuuluvilla aloilla.

7. TARVE SAADA KAIKKI ASIANOMAISET OSALLISTUMAAN PROSESSIIN

Uuden oikeudellisen kehyksen mukaisesti toteutettavat ja erityisesti Euroopan maksupalvelualan toteuttamat huomattavat ponnistukset (yhtenäinen euromaksualue jne.) johtavat tyydyttävään tulokseen vain, jos kaikki asianomaiset osapuolet osallistuvat niihin.

Osallistuminen alkaa esittämällä tätä tiedonantoa koskevia huomautuksia ja jatkuu osallistumisilla tuleviin keskusteluihin ja aloitteisiin. Jo nyt on esimerkiksi erittäin tärkeää, että maksupalveluala edellyttää maksumääräyksen antajan käyttävän IBAN- [31] ja BIC-koodeja [32] ja asetuksessa 2560/2001/EY edellytetyllä tavalla. Maksupalvelujen tarjoajat ja käyttäjät eivät ole vain pankkeja ja niiden tavanomaisia yksityisiä pankkiasiakkaita. Maksupalvelujen käyttäjiin kuuluvat erityisesti kaikki tukkumaksujen ja usein toistuvien maksujen lähettäjät, joita toimii julkishallinnon piirissä (esimerkiksi yleishyödylliset palvelulaitokset, veroviranomaiset, sähköisen hallinnon yksiköt), mutta myös yksityisinä yrityksinä, jotka antavat joukkomaksumääräyksiä.

[31] Kansainvälinen tilinumero, International Bank Account Number.

[32] Pankkitunnus, Bank Identifier Code (SWIFT-koodi).

Kaikkien asianomaisten osapuolten aktiivisesta osallistumisesta on hyötyä, koska se johtaa tehokkaampiin maksujärjestelmiin tulevaisuuden sisämarkkinoilla.

8. TULEVAT TOIMET

Tämä tiedonanto on osa maksualan uuden oikeudellisen kehyksen valmistelua sisämarkkinoilla. Tiedonannon varsinaisessa tekstissä ja sen liitteissä käsitellään monia eri kysymyksiä, joihin liittyviä näkökantoja komissio pyytää esittämään. Kannanotot pyydetään toimittamaan 15. tammikuuta 2004 mennessä osoitteeseen:

Euroopan komissio

Sisämarkkinoiden pääosasto

MARKT/F-4

C107 01/04

B -1049 Bryssel

P. (32-2) 295 47 49

F. (32-2) 295 07 50

sähköpostiosoite: markt-f4@cec.eu.int

LIITE KOMISSION TIEDONANTOON

MAKSUALAN UUDESTA OIKEUDELLISESTA KEHYKSESTÄ

SISÄMARKKINOILLA

LIITELUETTELO

>TAULUKON PAIKKA>

Liite 1: OIKEUS TARJOTA MAKSUPALVELUJA YLEISÖLLE

* Mitä ongelma/kysymys sisältää?

Kenellä on oikeus tarjota maksupalveluja Euroopan unionissa? Nykyiset säännöt vaihtelevat huomattavasti maiden välillä [33]. Kyseisten erojen vuoksi ei ole selvyyttä vapaudesta tarjota maksupalveluja eikä vastavuoroista tunnustamista edellyttävän yhteisön yhtenäisen toimiluvan järjestelmästä maksupalvelujen tarjoamiseksi sisämarkkinoilla lukuun ottamatta yrityksiä, jotka tarjoavat näitä palveluja luottolaitoksen toimiluvan tai sähköiseen rahaan liittyvien toimintojen edellyttämän toimiluvan nojalla.

[33] Maksupalveluja tarjoaviin yrityksiin sovellettavat lainsäädännölliset vaatimukset vaihtelevat selvästi jäsenvaltioiden välillä. Monissa jäsenvaltioissa maksupalveluja ovat perinteisesti tarjonneet yritykset, joilla on luottolaitoksen toimilupa. Uusimman markkinoilla tapahtuneen kehityksen myötä tilanne näyttää hyvin erilaiselta eri maissa. Maksupalvelun tarjoaja saattaa tarvita saman toiminnon suorittamiseen maassa A luottolaitoksen toimiluvan, maassa B sähköiseen rahaan liittyvien toimintojen edellyttämän toimiluvan, maassa C erityistoimiluvan ja maassa D toiminto on sääntelyn ulkopuolella. Maksupalvelujen tarjoamisoikeutta koskevista säännöistä laadittu taulukko (MARKT/4007/2003 - lopullinen luonnos) on sisämarkkinoiden pääosaston kotisivulla osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/intern_market/payments/)

Tekniikan kehityksen nopeuden vuoksi markkinoilla on jonkin verran epävarmuutta siitä, kuuluuko tarjottava maksupalvelu yhteisön nykyisen lainsäädännön soveltamisalaan ja hyötyisikö se näin ollen yhteisestä toimiluvasta (esimerkiksi teleyritysten ennalta maksetut palvelut). Tämän oikeudellisen epävarmuuden lisäksi tilannetta vaikeuttaa se, että markkinoilla toimii uusia tulokkaita, jotka tarjoavat tai haluaisivat tarjota maksupalveluja mutta pitävät nykyistä oikeudellista kehystä puutteellisena ja omaa toimintaansa ajatellen liian raskaana.

Jäljempänä esitetty teksti ei ole kirjaimellinen tulkinta nykyisestä yhteisön lainsäädännöstä, joka koskee esimerkiksi sähköisen rahan määritelmää tai talletusten vastaanottotoimintaa. Siihen sisältyy kuitenkin joitakin ohjeellisia periaatteita ja ideoita mahdollisiksi ratkaisuiksi, jotta saataisiin aikaan avointa keskustelua parhaista jatkotoimista. Tässä mielessä tarkastellaan erityisesti kahdentyyppisiä maksuja: rahansiirtopalveluja ja erityistarkoituksiin tarjottavia maksupalveluja, kuten ennalta maksettavia ja jälkikäteen maksettavia arvoltaan pieniä tilejä, joita käytetään maksupalvelujen tarjoamiseen ulkopuolisille [34].

[34] Ulkopuolisille tarjottavilla maksupalveluilla tarkoitetaan tässä yhteydessä toimia maksujen perimiseksi ulkopuolisen puolesta.

Rahansiirtoon liittyviä kysymyksiä on käsiteltävä EU:n tasolla, koska tämän tyyppisiin maksutoimenpiteisiin ei ole olemassa yhteistä lähestymistapaa [35]. Koko EU:n alueella sovellettava toimilupajärjestelmä voi näin ollen olla tarpeen. Myös FATF:n erityissuosituksessa VI vaihtoehtoisista rahansiirtopalveluista [36] määrätään, että lainkäyttöalueilla tulisi edellyttää rahansiirtopalveluilta toimilupaa tai rekisteröitymistä. Tämän suosituksen mukaisesti kyseinen toiminta ilman lisenssiä tai rekisteröintiä on säädettävä rangaistavaksi.

[35] Ks. edellä mainittu taulukko (MARKT/4007/2003).

[36] Ks. FATF:n kotisivu www.oecd.org/fatf

Nykyään on vähän sellaisia yrityksiä, jotka voisivat tarjota sähköistä rahaa sellaisena, kuin se on määritelty sähköisestä rahasta annetussa direktiivissä [37]: ennalta maksettu maksujärjestelmä, jossa liikkeeseen laskettu rahallinen arvo kiertää todellisena haltijansa maksuvälineenä haltijalta A haltijalle B, haltijalle C jne. Sähköistä rahaa koskevan direktiivin tavoitteena oli säätää rahallisesta arvosta, joka kiertää metallirahojen ja seteleiden sähköisenä korvikkeena yksittäiseltä henkilöltä toiselle joko avoimessa tiedonsiirtoverkossa kuten Internetissä tai yhdestä sähköisestä välineestä toiseen henkilökohtaisen kontaktitilanteen yhteydessä. Tällaisten järjestelmien kehitys ei ole toteutunut sillä tavoin kuin ennen direktiivin hyväksymistä odotettiin. Tämä on johtunut teknisistä ja taloudellisista toteutettavuusongelmista. Lisäksi järjestelmiä, jotka ovat lähempänä tai kauempana todellisia sähköisen rahan järjestelmiä, käyttävät nykyisin pääasiassa yritykset, joilla on luottolaitoksen toimilupa.

[37] Sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvonnasta annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/46/EY (jäljempänä 'direktiivi') hyväksyttiin 18 päivänä syyskuuta 2000. Direktiivin 10 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden on toteutettava direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet viimeistään 27 päivänä huhtikuuta 2002. Toistaiseksi on myönnetty vasta seitsemän toimilupaa (Yhdistyneessä kuningaskunnassa yksi, Alankomaissa kolme, Tanskassa kolme), ja jotkin niistä on myönnetty pankkien haarakonttoreille.

On kuitenkin olemassa maksujärjestelmiä, joiden ei voida katsoa kuuluvan sähköisestä rahasta annetun direktiivin soveltamisalaan. Niillä voisi olla mahdollisuus kehittyä EU:n laajuisiksi järjestelmiksi, koska ne täyttävät joitakin maksutarpeita, joihin kuuluvat mikromaksut Internetissä tai langattomien viestintäpalvelujen välityksellä. Jotkin markkinoilla olevat maksupalvelutuotteet kuten mobiilipalvelujen tarjoajien tilit ja virtuaaliset tilit (esim. PayPal) muistuttavat enemmän tilisiirtoja keskitetyssä tilijärjestelmässä kuin todellisia haltijan maksuvälineitä.

Uudet toimijat, jotka ovat kiinnostuneita tarjoamaan pieniin maksuihin liittyviä palveluja (esimerkiksi mikromaksut) tiettyä erityistarkoitusta varten, pitävät nykyisiä toiminnan vakautta koskevia sääntöjä liian raskaina ja sopimattomina niiden toimintaan. Ne väittävät, että säännöt on luotu joko ajatellen paljon suurempia riskejä (luottolaitostoiminta) tai sellaisia maksupalveluja varten, joista voisi tulla seteleiden ja metallirahojen korvikkeita (sähköiseen rahaan liittyvät toiminnot).

Ottaen huomioon uusien maksupalvelujen laaja valikoima ja markkinoiden tarpeet komissio pitää tärkeänä analysoida, mikä olisi näiden palvelujen oikea oikeudellinen kehys. Tämän analyysin tulisi koskea kyseisen toiminnan vakautta koskevia riskejä, joita on syytä pohtia tarkemmin tässä yhteydessä. Jäljempänä esitetään kolme mahdollista ratkaisua, jotta kaikki asiasta kiinnostuneet osapuolet voisivat ilmoittaa, mikä niitten mielestä on paras tapa edetä. Mahdollisissa ratkaisuissa tulisi ottaa huomioon ainakin seuraavat kolme periaatetta:

- kaikkiin maksupalveluihin tulisi soveltaa asianmukaisia kuluttajansuojaa koskevia sääntöjä;

- toiminnan vakautta koskevien vaatimusten on oltava oikeassa suhteessa sen riskeihin;

- yhtäläisten kilpailuolosuhteiden periaatetta on kunnioitettava, eli samat toiminnot, samat riskit, samat säännöt; ja

- kaikkien maksupalvelujen tulisi täyttää asianmukaiset ehdot, jotka varmistavat maksujärjestelmien kitkattoman toimivuuden.

* Mahdollinen etenemistapa

Ensimmäinen ratkaisu merkitsisi sisämarkkinaperiaatteisiin kuuluvan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista kaikentyyppisiin maksutoimenpiteisiin EU:ssa. Palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien perustamissopimuksen määräysten nojalla (49 artikla) yhdessä jäsenvaltiossa laillisesti harjoitettua toimintaa voidaan tällä perusteella harjoittaa laillisesti muissakin jäsenvaltioissa, ellei yleisestä edusta muuta johdu. Jos esimerkiksi komissio ei tee aloitetta rahansiirtopalvelujen säätämiseksi toimiluvanvaraiseksi, jokainen jäsenvaltio säilyttää tai luo oman järjestelmänsä. Valtiossa A edellytetään tätä toimintaa varten pankkitoimilupaa, valtiossa B riittää rekisteröityminen. Valtiossa B rekisteröidyllä yrityksellä voi olla oikeus tarjota tätä palvelua myös valtiossa A, ja valtion A mahdollisuus vastustaa tätä voidaan asettaa kyseenalaiseksi. Kaikkien palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien rajoitusten on oltava tarkoituksenmukaisia, tarpeellisia ja oikeasuhteisia. Oikeasuhteisuutta mittaavan testin tuloksena voi olla päätelmä, että - sisämarkkinaperiaatteiden mukaisesti - maksupalvelujen tarjoajalla, joka haluaa tehdä rajatylittäviä rahansiirtoja, on tähän myös mahdollisuus.

Korostaakseen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen merkitystä komissio ilmoitti jokin aika sitten antamassaan sisämarkkinastrategiaa koskevassa tiedonannossa [38] uudesta palveluja koskevasta direktiivistä kyseisen periaatteen tehokkaan täytäntöönpanon edistämiseksi.

[38] KOM(2003) 238 lopullinen, 7.5.2003, s. 12.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltaminen perustamissopimuksen yleismääräysten perusteella ilman, että samalla vahvistetaan maksupalveluja koskevat yhdenmukaistetut vähimmäisvaatimukset, voisi kuitenkin johtaa siihen, että riita-asioita joudutaan ratkaisemaan yhteisöjen tuomioistuimessa. Vastavuoroinen tunnustaminen voi olla helpompi saavuttaa luomalla EU:n yhteinen toimilupajärjestelmä, jonka perustana ovat maksupalvelujen tarjonnan edellyttämään toimilupaan ja rekisteröintiin sovellettavat vähimmäisvaatimukset.

Toinen ratkaisu olisi näin ollen erityisen kolmannen toimilupaluokan käyttöönotto maksutoimintoja varten. Ajatuksen mukaan luotaisiin maksupalvelujen tarjoajia koskeva riskiluokittelujärjestelmä. Jotkin toiminnot edellyttäisivät täydellistä luottolaitoksen toimilupaa (yleisöltä vastaanotettuja varoja, joita ei käytetä yksinomaan maksutoimintojen suorittamiseen), toiset taas sähköisen rahan liikkeeseenlaskijan toimilupaa (sähköistä rahaa käytetään metallirahan ja setelirahan vaihtoehtona) ja joihinkin toimintoihin riittäisi maksupalvelulaitoksen toimilupa (yleisöltä vastaanotettuja varoja käytetään vain maksupalveluihin / maksujen siirtoon).

Tällä tavoin erityinen toimilupa tai rekisteröinti vain maksupalveluja varten voitaisiin luoda noudattamatta yhtä tiukkoja toiminnan vakautta koskevia sääntöjä, joita luottolaitosdirektiivissä tai sähköistä rahaa koskevassa direktiivissä edellytetään, koska ei voida osoittaa, että yksinkertainen maksunsiirtotoiminta voisi vaatia näin laajaa toiminnan vakauden sääntelyä. Keskuspankin ja/tai toimivaltaisen viranomaisen valvonta voisi kuitenkin olla jossain määrin tarpeen. Tällaisessa toiminnassa tulisi luonnollisesti noudattaa asianmukaisia kuluttajansuojaa ja rahanpesun torjuntaa koskevia sääntöjä.

Tätä uutta toimilupaa varten tulisi luottolaitoksille ja sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoille myönnettävien toimilupien lisäksi luoda järjestelmä sen vastavuoroista tunnustamista varten yhtenäisellä maksualueella. Järjestelmää voitaisiin soveltaa tietyn- tai useammanlaisiin tapauksiin, kuten rahansiirtopalveluihin, ennalta maksettuihin ja arvoa varastoiviin tileihin, joita käytetään ulkopuolisten maksuihin ja joihin ei sovelleta sähköistä rahaa koskevaa järjestelmää, sekä ulkopuolisille tarjottaviin maksupalveluihin, jotka perustuvat esimerkiksi laskutukseen.

Kolmas ratkaisu voisi sisältää sähköistä rahaa koskevan direktiivin mukauttamisen markkinoiden muutoksiin, joita ei voitu ennakoida sitä hyväksyttäessä. Tämä voitaisiin toteuttaa esimerkiksi muuttamalla direktiivi puitedirektiiviksi (maksulaitosdirektiivi), jolla säänneltäisiin kaikkia asiakkaiden rahoilla suoritettavien maksupalvelujen tarjoamista koskevista vakavaraisuusvaatimuksista. Muutos voitaisiin tehdä samaan tapaan kuin on ehdotettu toisen ratkaisun osalta, eli määrittelemällä erilaisia maksupalvelujen luokkia. Tavoitteena tulisi olla maksupalveluihin sovellettavien vaatimusten määrittely kahden EU:n tasolla annetun oikeusvälineen puitteissa, jolloin taattaisiin riittävät vakausvaatimukset ja yrityksiä koskeva oikeusvarmuus.

Tässä tapauksessa olisi myös mahdollista sallia joitakin aivan erityisiä maksupalveluja koskevia poikkeuksia. Niitä voitaisiin soveltaa esimerkiksi rajoitetussa käytössä oleviin maksuvälineisiin tai maksuihin, jotka ovat erottamaton osa toista palvelua (esim. erityismaksuluokan palveluihin [39]). Näihin hyvin erikoislaatuisiin maksuvälineisiin, joihin ei liity merkittäviä riskejä, voitaisiin tarvittaessa soveltaa poikkeusta joidenkin tai kaikkien säännösten osalta. Näitä mahdollisia poikkeuksia tulisi soveltaa EU:n tasolla eikä vain kansallisella tasolla, kuten nykyisen sähköistä rahaa koskevan direktiivin osalta, sillä sisämarkkinoille ei pitäisi luoda maksupalveluja rajoittavia esteitä. Esimerkiksi julkista liikennettä harjoittavalla yhtiöllä, joka on saanut poikkeusluvan käyttää rajoitettuun tarkoitukseen luotua maksuvälinettä yhdessä jäsenvaltiossa, tulisi olla oikeus tarjota samaa palvelua myös toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevassa toimipisteessään.

[39] Erityismaksuluokan palvelut (Premium Rate Services) ovat palveluja, joista perittävät puhelujen tai tekstiviestien hinnat ovat vakiohintaa korkeammat ja osa puhelun tuotosta luovutetaan ulkopuoliselle osapuolelle.

Jos sähköistä rahaa koskevan direktiivin muuttamista yleiseksi maksulaitosdirektiiviksi tarpeellisin mukautuksin pidetään tässä vaiheessa liian aikaisena toimenpiteenä, komissio voi odottaa direktiivin vuonna 2005 toteutettavan tarkastelun [40] tulosta ennen muutoksia koskevien ehdotusten tekemistä. Haittapuoli tällaisesta lykkäyksestä on, että se ei mahdollistaisi kaikkien markkinaosapuolten oikeusvarmuutta nykyisin heikentävien tekijöiden poistamista.

[40] Sähköistä rahaa koskevan direktiivin 11 artiklassa edellytetään, että komissio antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle (viimeistään 27. huhtikuuta 2005) kertomuksen direktiivin soveltamisesta.

Komission yksiköt ottavat vastaan näkökantoja siitä, miten tärkeänä maksupalvelujen tarjoamista yleisölle koskevien ehtojen edelleen yhdenmukaistamista pidetään. Komissio haluaa erityisesti vastaanottaa huomautuksia, jotka koskevat yhdenmukaistamisen vaikutuksia asiakkaiden suojaamiseen ja markkinoiden tehokkuuteen (kilpailuun).

Liite 2: TIEDONANTOVAATIMUKSET

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

Tietoisuus on kuluttajansuojan olennainen edellytys. Maksupalvelujen käyttäjällä on oltava selvät tiedot maksupalvelusta, jota hän haluaa käyttää, ja/tai jota hänelle tarjotaan. Avoimuus on välttämätöntä, jotta erilaisia markkinoilla tarjottavia palveluita voitaisiin vertailla keskenään, jotta päätös sopimuksen tekemisestä voitaisiin tehdä täysin tietoisena sen ehdoista ja jotta kuluttajalla olisi paremmat mahdollisuudet ymmärtää, mitä tarjottu palvelu sisältää. Maksupalvelun käyttäjillä tulisi olla samantasoiset kattavat (tarpeelliset ja riittävät) perustiedot riippumatta siitä, missä he ostavat tai käyttävät maksupalveluja sisämarkkinoilla.

Avoimuus lisää myös maksupalvelujen välistä kilpailua. EU:n tasolla yhdenmukaistetut perustiedonantovaatimukset helpottaisivat maksupalvelujen toimittamista koko sisämarkkina-alueella ja keventäisivät maksupalvelujen tarjoajien taakkaa niiden soveltaessa erilaisia kansallisia sääntöjä. Tämä lisäisi kilpailua luomalla tasapuoliset kilpailuolosuhteet.

Nykyiset maksupalveluja koskevat tiedonantovaatimukset sisältyvät yhteisön eri teksteihin, joiden sisältö ei ole yhdenmukainen. Koska suositus 97/489/EY ei ole luonteeltaan sitova, jäsenvaltiot eivät sovella sen kaikkia tiedonantovaatimuksia.

* Mahdollinen etenemistapa

Monet asiasta kiinnostuneet osapuolet ovat alustavien keskustelujen aikana ilmaisseet laajasti tukensa maksupalveluihin sisämarkkinoilla sovellettavien tiedonantovaatimusten yhdenmukaistamiselle. Tällöin ratkaisevana tekijänä pidettiin tietojen laatua eikä määrää. Jotkut olivat sitä mieltä, että tuotteiden (välineiden ja palvelujen) moninaisuus sisämarkkinoilla on otettava huomioon. Jotkin vastaajista totesivat tästä syystä, että uusien tiedonantovaatimusten pitäisi keskittyä perusperiaatteisiin. Jotkin pankkialaa edustavista vastaajista pitivät itsesääntelyä, esimerkiksi menettelytapoja koskevia sääntöjä, asianmukaisena tapana päästä tähän tavoitteeseen EU:n tasolla. Toiset pitivät parempana vaihtoehtona sitovaa lainsäädäntöä.

Komissio epäilee mahdollisuutta käyttää itsesääntelyä asianmukaisena etenemistapana, jonka avulla tiedonantovaatimukset voitaisiin yhdenmukaistaa sisämarkkinoilla, sillä se edellyttäisi kaikkien maksupalveluja tarjoavien osapuolten - lukuisien pankkien ja muiden toimijoiden - sitoutumista. Tästä syystä komission yksiköt pitävät EU:n tasolla sitovia sääntöjä yhtenäisen maksualueen toteuttamiseen paremmin soveltuvana keinona. Jopa suoraan sovellettavissa olevan välineen, esimerkiksi asetuksen, käyttöä yhtäläisen perusturvallisuuden takaamiseksi kaikkialla sisämarkkinoilla voitaisiin harkita. Keskeiset tiedonantovaatimukset sisältävän täydellisen luettelon määrittelystä olisi hyötyä sekä maksupalvelujen toimittajille että niiden käyttäjille, koska ne takaisivat oikeusvarmuuden ja avoimuuden. Tämä lähestymistapa ei estäisi yksittäistä maksupalvelujen tarjoajaa antamasta lisätietoja harkintansa mukaan tai pyydettäessä.

Komissio katsoo myös, että yleisten säännöksien tulisi periaatteessa kattaa kaikki vähittäismaksuja koskevat yleisölle tarjottavat palvelut, jotka kuuluvat uuden säädöksen soveltamisalaan. Joitakin vain tiettyihin maksupalveluihin, kuten tilisiirtoihin tai mikromaksuihin, sovellettavia erityissäännöksiä voi kuitenkin olla tarpeen harkita.

Ensimmäinen luonnos kaikkiin maksupalveluihin sovellettaviksi säännöksiksi voisi olla seuraava:

"1. Maksupalvelun tarjoajan on ilmoitettava maksupalvelun käyttäjälle kaikki sopimusehdot (jäljempänä 'ehdot') paperilla tai muulla maksupalvelun käyttäjän saatavilla ja käytettävissä olevalla pysyvällä välineellä hyvissä ajoin ennen kuin tietyn sopimuksen tai tarjouksen ehdot sitovat maksupalvelun käyttäjää.

2. Ehdot on laadittava kirjallisesti, tarvittaessa elektronisin keinoin, käyttäen helposti ymmärrettävää kieltä sekä selkeässä ja luettavassa muodossa.

3. Kaikki ehtojen muutokset on tehtävä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja niistä on ilmoitettava vähintään kuukautta ennen niiden voimaantuloa. Maksupalvelun käyttäjän katsotaan hyväksyneen ehtojen muutokset, jos hän ei ole irtisanonut maksupalvelusopimusta muutoksen soveltamisajankohdan alkamiseen mennessä.

4. Ehtoihin tulee sisältyä ainakin:

a) maksupalvelun kuvaus, mukaan lukien tarvittaessa palvelun käyttämiseen hyväksyttyjä maksupalvelun käyttäjän viestintävälineitä koskevat tekniset vaatimukset ja tapa, jolla niitä voidaan käyttää, sekä mahdollisesti sovellettavat taloudelliset rajoitukset;

b) kuvaus maksupalvelun tarjoajan ja maksupalvelun käyttäjän velvoitteista ja vastuista niiden tarjotessa ja käyttäessä maksupalvelua. Näihin on sisällyttävä tarvittaessa kuvaus kohtuullisista toimenpiteistä, jotka maksupalvelun käyttäjän on toteutettava suojatakseen maksuvälineen ja keinot (kuten henkilökohtainen käyttäjänumero tai muu tunnus), jotka mahdollistavat sen käytön;

c) tarvittaessa aika, jonka kuluessa maksupalvelun käyttäjän maksutiliä veloitetaan tai hyvitetään, mukaan lukien toimenpiteen kestoaika ja arvopäivä, tai mikäli maksupalvelun käyttäjä ei omista maksupalvelun tarjoajalla tiliä, ajanjakso, jonka kuluessa häntä veloitetaan. Ajanjakson alkamisajankohta on selvästi ilmoitettava;

d) kaikki maksupalvelun käyttäjältä perittävien kulujen tyypit. Tähän on erityisesti sisällyttävä tarvittaessa tiedot seuraavista kuluista;

- mahdollisten avaus- ja vuosimaksujen määrät,

- mahdolliset maksupalvelun tarjoajan maksupalvelun käyttäjältä perimät tietyntyyppisiin maksutapahtumiin liittyvät provisiot ja kulut, mukaan lukien niiden laskentatapa,

- mahdollisesti sovellettavat korot, mukaan lukien niiden laskentatapa;

e) tarvittaessa viitekorko, jota käytetään ulkomaan valuutan määräisten maksutapahtumien muuntamiseen, mukaan lukien kyseisen koron määräytymispäivä;

f) ajanjakso, jonka kuluessa maksupalvelun käyttäjä voi riitauttaa [peruuttaa, hylätä] tietyn maksumääräyksen, sekä kaikki tämän oikeuden käyttämistä koskevat käytännön ohjeet;

g) tieto muutoksenhaku- ja valitusmenetelmistä, jotka maksupalvelun käyttäjällä on käytettävissään, ja menettely niiden saamiseksi käyttöön;

(h) mahdollinen sopimuslauseke sopimukseen sovellettavasta laista ja/tai toimivaltaisesta tuomioistuimesta; sekä

(i) tiedot siitä, millä kielellä tai kielillä maksupalvelun tarjoaja sitoutuu maksupalvelun käyttäjän kanssa sovitun mukaisesti viestimään maksupalvelusopimuksen voimassaoloaikana.

5. Maksutapahtuman toteuduttua maksupalvelun tarjoaja antaa maksupalvelun käyttäjälle 1 ja 2 artiklassa esitetyllä tavalla, ellei tämä ole sitä nimenomaisesti kieltänyt, ainakin seuraavat tiedot:

a) viitteen, joka mahdollistaa maksupalvelun käyttäjälle maksutapahtuman yksilöinnin, mukaan lukien tarvittaessa tiedot maksun vastaanottajasta;

b) maksutapahtuman määrä, jolla maksupalvelun käyttäjän maksutiliä on veloitettu tai hyvitetty;

c) mahdollisten tietyntyyppisiin maksutapahtumiin liittyvien palkkioiden ja kulujen suuruus;

d) tarvittaessa toimenpiteen toteutusaika ja sovellettava arvopäivä; sekä

e) tarvittaessa ulkomaan valuutan määräisten maksutapahtumien muuntamisessa käytettävä valuuttakurssi."

Komission yksiköt ottavat mieluusti vastaan näkemyksiä edellä esitettyjen säännösluonnosten vaikutuksesta. Komissio haluaa erityisesti vastaanottaa huomautuksia, jotka koskevat säännösten vaikutuksia asiakkaiden suojaamiseen ja markkinoiden tehokkuuteen.

Liite 3: ULKOMAILLA ASUVIEN TILIT

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

EU:n kansalaiset valittavat, että maassa asuvien ja ulkomailla asuvien tilejä kohdellaan sisämarkkinoilla eri tavoin. Kansalaisilla on erityisesti vaikeuksia ymmärtää erilaisia hinnoitteluperiaatteita vielä euron käyttöönoton jälkeenkin, vaikka perustamissopimuksessa määrätään syrjimättömyyden periaatteesta.

Erot maassa ja ulkomailla asuvien tilien välillä liittyvät (1) tilin avaamiseen, (2) tilien käyttöön ja (3) maksuihin tileiltä ja tileille.

Kaikissa jäsenmaissa ei kuitenkaan ole voimassa erityisiä lainsäädännöllisiä tai hallinnollisia määräyksiä, joilla säädettäisiin maassa asuvien ja ulkomailla asuvien omistamien tilien erilaisesta kohtelusta, koska erityisiä sääntöjä ei ole [41]. Toisissa sovelletaan edelleen erityisiä tiedonantovaatimuksia, jotka koskevat ulkomailla asuvien tilejä ja jotka ovat voimassa tilastollisista ja verotuksellisista syistä. Pankit käyttävät usein näitä lainsäädännön eroja perusteena palvelujen erilaiselle hinnoittelulle.

[41] Lisätietoja on saatavilla ulkomailla asuvien tilejä koskevia kansallisia sääntöjä käsittelevästä asiakirjasta "National rules related to non-resident accounts" (MARKT/4006/2003 - lopullinen luonnos) - http://europa.eu.int/comm/internal_market/payments/

Tosiasia, että kaikkien jäsenvaltioiden ei tarvitse edellyttää erilaista oikeudellista kohtelua kyseisessä maassa asuvien ja ulkomailla asuvien tileille, antaa aiheen pohtia, olisiko mahdollisimman pitkälle menevä erojen poistaminen sisämarkkinoilla mahdollista.

* Mahdollinen etenemistapa

Kaikkia edellä mainittuja ongelmia ei voida ratkaista maksualan uuden oikeudellisen kehyksen avulla, koska siinä on keskityttävä maksuihin liittyviin kysymyksiin. Tämän aloitteen tarkoituksena ei ole maassa asuvien henkilöiden tilien avaamiseen liittyvien mahdollisten esteiden poistaminen.

Erityisten sääntöjen soveltaminen ulkomailla asuvien tileihin voi sinänsä olla tarpeen. Se voi esimerkiksi olla tarpeen tämänkeväisessä ECOFIN-ministerikokouksessa tehtyjen säästöjen verotusta koskevien sopimusten ottamiseksi huomioon. Kyseisen sopimuksen mukaan pankeilla on velvollisuus ilmoittaa vuosittain ulkomailla asuvien ansaitsemista koroista. Tämä lähdeveroa koskeva päätös huomioon ottaen ei vaikuta kovin todennäköiseltä, että ulkomailla asuvien tilit katoaisivat sellaisenaan EU:n alueelta.

Tällä sopimuksella ei kuitenkaan pitäisi olla vaikutusta ulkomailla asuvien tileiltä lähteviä ja sinne tulevia maksuja koskeviin ilmoitusvaatimuksiin eikä sitä pitäisi käyttää perusteena erilaiselle hinnoittelulle. Kulujen eroista tulisi päästä mahdollisimman tarkoin eroon. Asetuksessa 2560/2001 on jo oikeudellinen perusta. Noudattaen kansallisten ja rajatylittävien maksujen yhdenvertaisen hinnoittelun periaatetta ja ottaen huomioon, että ulkomailla asuvien tileiltä lähteviä ja sinne tulevia maksuja kohdellaan kuin rajatylittäviä maksuja, komissio ei pidä oikeutettuna sisämarkkinoilla toimivien pankkien tapaa kohdella ulkomailla asuvien tileiltä lähteviä ja sinne tulevia alle 12 500 euron määräisiä euromaksuja eri tavalla kuin kyseisessä maassa asuvien tileiltä lähteviä ja sinne tulevia vastaavia maksuja.

Pankkialalla joitakin maksutapahtumiin sovellettavia nykyisiä ja uusia ilmoitusvaatimuksia pidetään kuitenkin edelleen liian hankalina. On tutkittava, syrjivätkö nykyiset ilmoittamisvelvoitteet Euroopan kansalaisia kansallisuuden ja/tai asuinpaikan perusteella ja kuinka paljon syrjiviä ne ovat, ja vaarantavatko ne maksujärjestelmien asianmukaisen toiminnan. Tiedonantoa koskevien huomautusten antajilla on näin ollen mahdollisuus kuvailla yksityiskohtaisesti, mitä nykyisistä ilmoitusvaatimuksista he pitävät epäasianmukaisina tai liian työläinä. Tervetulleita ovat myös muut huomautukset, jotka koskevat ulkomailla asuvien tilien hallinnointiin liittyviä ongelmia ja niiden vaikutusta EU:ssa tarjottaviin maksupalveluihin.

Liite 4: ARVOPÄIVÄT

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

Arvopäivä on viitepäivä, josta maksuun liittyvän positiivisen tai negatiivisen koron laskeminen alkaa. [42] Pankit soveltavat yleensä arvopäiviä monenlaisiin maksumääräyksiin (tilisiirtoihin, käteisnostoihin jne.), joiden perusteella tiliä veloitetaan tai hyvitetään. Arvopäivä määrää koron laskennassa käytettävän viitepäivän ja näin samalla välillisesti myös varojen todellisen käytettävyyden. Tällä tavoin arvopäiviä käytetään monimutkaisena hinnoitteluvälineenä, joka voi osaltaan vaikuttaa maksupalvelun hinnoitteluun ja/tai tilillä olevasta rahasta maksettavaan korvaukseen.

[42] Tämä määritellään eri tavoin kansallisissa lainsäädännöissä. Kaikki määritelmät sisältävät arvopäivän ja koron välisen yhteyden.

Pankkialalla katsotaan, että arvopäivät ovat pankin ja asiakkaan välisiin suhteisiin liittyvä osatekijä, johon pitäisi soveltaa sopimusvapauden tai itsesääntelyn periaatteita. Tämän hankkeen tarkoituksena ei ole puuttuminen markkinaosapuolten noudattamaan hinnoittelupolitiikkaan. Maksualan uuden oikeudellisen kehyksen yhteydessä tätä arvopäiviin liittyvää itsesääntelyn tai sopimusvapauden vaatimusta on arvioitava sen varmistamiseksi, että maksujen tehokkuus sisämarkkinoilla säilyy.

Toiminnan täydellinen avoimuus arvopäivien suhteen olisi sekä pankkien että niiden asiakkaiden etujen mukaista. Asiakkaat voisivat hyötyä avoimemmasta veloitusjärjestelmästä, kun taas pankkeja voisivat hyödyttää yhdenmukaistetut säännöt sisämarkkinoilla infrastruktuurien luotettavan toiminnan, (esim. CREDEURO), automaattisen maksujenkäsittelyn ja oikeusvarmuuden muodossa.

Säädösympäristö

Arvopäivien käyttöön ei nykyisin sovelleta EU:n tasoista sääntelyä kansallisten eikä rajatylittävien maksujen osalta lukuun ottamatta rajatylittäviä tilisiirtoja koskevia direktiivin 97/5/EY ja sähköisiä maksuja koskevia suosituksen 97/489/EY avoimuusvaatimuksia. Joissakin maissa (Belgia, Saksa, Itävalta ja Ranska) arvopäivien käyttö on säännelty kansallisessa laissa tai oikeuskäytännössä34, jossa määrätään useimmiten, että arvopäivän tulisi olla sama kuin maksutapahtuma- tai kirjauspäivä. Vallitseva markkinakäytäntö vaihtelee jäsenvaltioiden ja maksuvälineiden välillä, mutta enemmistössä maksuista arvopäivät ovat samoja kuin maksutapahtuma- tai kirjauspäivät. Tämä saattaa merkitä sitä, että kyseisen käytännön ottaminen käyttöön maksutapahtumiin sovellettavana normina ei tuottaisi useimmille pankeille suuria vaikeuksia. Uutta oikeuskehystä, jota sovelletaan kaikkiin maksuihin koko EU:ssa, voitaisiin käyttää nykyisten käytäntöjen yhdenmukaistamiseksi ja yhtäläisten kilpailuolosuhteiden luomiseksi.

Maksujärjestelmien tehokkuus

Kun useimpia maksuja ei aikaisemmin käsitelty välittömästi, arvopäivien käyttöä voitiin perustella teknisillä syillä. Nykyisin tilanne ei yleensä ole tämä. Useimmat toimenpiteet hoidetaan elektronisesti.

Arvopäivien käyttö ei ehkä myöskään edistä rajatylittävien maksujärjestelmien tehostamisen ja oikeusvarmuuden tarjoamisen tavoitetta maksutapahtuman keston osalta:

* Maksujen arvopäiväyksen myöhentäminen saattaa pidentää maksutapahtuman todellista kestoa, kun taas maksupalvelujen yhteismarkkinoiden tavoitteena on supistaa maksutapahtuman kesto mahdollisimman lyhyeksi. Kyseinen tapa käyttää arvopäiviä voi jopa johtaa direktiivissä 97/5/EY vahvistetun aikarajan ylittymiseen. Tämä saattaa olla poikkeuksellista, mutta on kuitenkin mahdollista, kuten tutkimukset ovat osoittaneet. Lisäksi siirron saajalle ilmoitetaan hänen tililleen hyvitetyn määrän arvopäivästä vasta jälkeenpäin, kun taas siirtomääräyksen antaja ei saa mitään ilmoitusta. Tämä ei takaa toimenpiteen tarkkaan toteutusajankohtaan liittyvää oikeusvarmuutta.

* Se, että rajatylittävien tilisiirtojen pisintä mahdollista toteutusaikaa on tarkoitus lyhentää yhtenäisen euromaksualueen myötä, tekee tästä kysymyksestä entistä ajankohtaisemman. CREDEURO-hanke, jonka tavoitteena on supistaa pisin mahdollinen tilisiirron kestoaika kolmeen päivään (kahteen päivään lähettävän pankin osalta ja yhteen päivään vastaanottavan pankin osalta), jättäisi arvopäivien käytölle vähän liikkumavaraa eli mahdollisuuksia määritellä ne muuten kuin todellisen kirjauspäivän mukaan.

* Toinen arvopäivien manipulointiin liittyvä riski rajatylittävien maksujen yhteydessä liittyy saajan tilille siirretyn rahan päiväyksen aikaistamiseen. Direktiivin 97/5/EY soveltamista koskevassa kertomuksessa tästä käytännöstä on raportoitu tapauksissa, joissa pisin mahdollinen siirron toteutusaika on ylittynyt. Tämä käytäntö on direktiivissä 97/5/EY säädetyn tilisiirron oletusaikaa koskevan velvoitteen laitonta kiertämistä.

Avoimuus

Maksusta aiheutuvat kulut tulisi määritellä avoimesti ja niitä tulisi voida vertailla keskenään. Vain varmistamalla avoimuus ja vertailukelpoisuus markkinat saadaan toimimaan tehokkaasti. Vaikka arvopäivät määritellään ennalta, asiakkaat ovat usein epätietoisia siitä, miten ne toimivat, eivätkä he ymmärrä täysin niihin liittyvää hinnoittelumekanismia. Asiakkaat eivät aina täysin ymmärrä tätä hinnoitteluun liittyvää lisätekijää, koska arvopäivien vaikutusta hinnoitteluun on vaikea arvioida. Tämä aiheuttaa ongelmia, kun arvopäivät lisäävät hintarakenteeseen ylimääräisen ja vaikeasti avautuvan kerrostuman, ja hintojen vertailu vaikeutuu. Arvopäivien käyttöä voidaan näin ollen verrata ns. piilotariffeihin. Siksi asiakkaat suhtautuvat varauksellisesti arvopäivien käyttöön ja itse pankit voisivat hyötyä lisääntyneestä avoimuudesta asiakassuhteissaan.

Komission yksiköt ottavat mielellään vastaan näkemyksiä jäljempänä selostettujen säännösluonnosten vaikutuksesta. Komissio toivoo saavansa palautetta etenkin säännösten vaikutuksesta markkinoiden tehokkuuteen.

* Mahdollinen etenemistapa

Vaikka sopimusvapautta ja itsesääntelyä pidetään yleisesti suosituimpina vaihtoehtoina, on kuitenkin olemassa useita syitä, joiden perusteella maksutapahtuman tai kirjauksen päiväyksestä poikkeavien arvopäivien käyttöä voidaan pitää hintojen avoimuutta, tervettä kilpailua, rajatylittävien maksujen tehokkuutta ja kuluttajansuojaa koskevien periaatteiden vastaisena.

Tästä syystä komissio harkitsee kahta vaihtoehtoa:

itsesääntelyperiaatteen säilyttämistä mutta säännösten laatimista ainakin maksujen arvopäivien käyttöä koskevasta avoimuudesta;

tai

maksuihin liittyvien arvopäivien käytön sääntelyä yhdenmukaisuuden takaamiseksi. Tässä tapauksessa kaikkiin maksuihin sovellettavat oikeudelliset säännökset voisivat kuulua seuraavasti:

Arvopäivän määrittelyä koskeva artikla

"Arvopäivä on viitepäivä, jota maksupalvelun tarjoaja käyttää laskiessaan asiakassuhteissaan sovellettavaa negatiivista tai positiivista korkoa."

Arvopäivien käyttöä koskeva artikla

Maksutapahtumaan liittyvä arvopäivä ei saa poiketa [päivästä, jona maksumääräyksen mukainen rahavirta toteutuu asianomaisen maksupalvelun tarjoajan järjestelmässä] [kirjaus-/maksutapahtumapäivästä].

Liite 5: TILINUMEROIDEN SIIRRETTÄVYYS

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

Teleliikenteessä pysyvien puhelinnumeroiden periaate on jo sisällytetty yhteisön lainsäädäntöön: asiakas voi vaihtaa puhelinoperaattoria ja säilyttää kuitenkin vanhan puhelinnumeronsa. Tätä mahdollisuutta pidetään kilpailua selvästi lisäävänä tekijänä: velvollisuus vaihtaa puhelinnumero palveluntarjoajan vaihtamisen yhteydessä oli merkittävä este. Komissio otti esiin ajatuksen vastaavasta aloitteesta pankki-/maksutilien alalla tätä tiedonantoa koskevien alustavien keskustelujen aikana.

Kyseisten keskustelujen kuluessa saadut alustavat vastaukset liittyivät lähinnä kahteen näkökohtaan, eli tilien siirrettävyyden hyödyllisyyteen ja toteuttamiskelpoisuuteen.

Hyödyllisyyden osalta korostettiin sitä, että mahdollisuudesta säilyttää vanha maksutilin numero on paljon vähemmän hyötyä kuin puhelinnumeron säilyvyydestä. Useimmissa tapauksissa maksupalvelun käyttäjä päättää itse numeronsa antamisesta tietylle laitokselle kertaluontoista tai toistuvaa maksutapahtumaa varten. Tilinumeron siirrettävyydestä olisi hyötyä vain jälkimmäisessä tapauksessa.

Toteuttamiskelpoisuudesta joissakin jäsenvaltioissa (Yhdistynyt kuningaskunta, Alankomaat), joissa tätä kysymystä on analysoitu, tehdyt tutkimukset osoittivat, että jokin aika sitten käyttöön otettu [43] EU:n laajuinen IBAN- ja BIC-koodijärjestelmä ei voi toimia kyseisessä järjestelmässä ilman ylimääräisiä kustannuksia ja automaattisen maksujenkäsittelyn tehokkuudelle aiheutuvia ongelmia.

[43] Asetus 2560/2001/EY.

* Mahdollinen etenemistapa

Alustavien keskustelujen perusteella komissio ei aio ottaa käyttöön lainsäädäntötoimenpiteitä, joiden tarkoituksena olisi mahdollistaa tilinumeroiden siirrettävyys. Ratkaistavien käytännön ongelmien ja maksupalvelun käyttäjille koituvien etujen välinen suhde ei riitä perusteluksi siirrettävyyteen perustuvan ratkaisun valinnalle. On lisäksi epätodennäköistä, että maksupalvelujen käyttäjät olisivat valmiita vastaamaan toimenpiteen kustannuksista.

BIC- ja IBAN-koodijärjestelmä vaikuttaa kuitenkin hyvin monimutkaiselta ja sitä voidaan joutua ajan mittaan yksinkertaistamaan. Siksi komissio kehottaa pankkialaa aloittamaan tutkimuksia, joiden tuloksena luotaisiin pitkällä aikavälillä sisämarkkinoilla toteutettavia tilisiirtoja varten yksikertaisempi numerointijärjestelmä.

Monet vastaajista ovat todenneet, että kilpailua voidaan lisätä toimenpiteillä, joiden tuloksena asiakkaiden liikkuvuus helpottuu (ks. liite 6).

Liite 6: ASIAKKAIDEN LIIKKUVUUS

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

Maksutapahtuma perustuu valtaosassa tapauksista pankkitiliin, ja maksu voidaan suorittaa vain siltä. Erilaisten maksuvälineiden käyttö on palvelu, jonka tarjoamiseen liittyy monissa tapauksissa pankkitilin hallinta.

Kilpailukykyisessä kansantaloudessa asiakkaan on oltava tietoinen maksuvälineiden hinnoista voidakseen tehdä valinnan niiden välillä. Joissakin tapauksissa maksupalvelun käyttäjät pitävät kuitenkin parempana vaihtaa palvelun tarjoajaa tai ovat pakotettuja siihen. Asiakkaat eivät yleensä ole kovin liikkuvaisia. Asiakkaan ja pankin suhteen muuttaminen voi olla monimutkainen operaatio, koska asiasta voi joutua ilmoittamaan monille ulkopuolisille ja automaattisesti tapahtuvat maksut on ohjeistettava uudestaan. Komissio vastaanottaa myös toisinaan valituksia maksupalveluun käytettävän tilin sulkemisesta tai siirrosta perittävistä liian korkeista hinnoista.

Uutta oikeudellista kehystä koskevien alustavien keskustelujen aikana monet osapuolet korostivat tarvetta helpottaa asiakkaiden liikkuvuutta. Ehdotukset tavoista tämän päämäärän saavuttamiseksi kuitenkin vaihtelevat.

* Mahdollinen etenemistapa

On ehkä tarpeen tutkia perusteellisemmin syitä, joista pankkia tai maksupalvelun tarjoajaa vaihtamaan pyrkivän asiakkaan kohtaamat esteet johtuvat. Yksi näistä esteistä voi johtua tiedoista, jotka asiakkaan on annettava eri velallisilleen tai velkojilleen.

Voidaan kuvitella, että kaikista tilin siirtämiseen liittyvistä hallinnollisista seikoista vastaisi ulkopuolinen osapuoli. Esimerkiksi Alankomaissa selvitysjärjestelmällä (Interpay) on ensisijainen rooli tietojen välittämisessä vanhalta tililtä uudelle. Toinen mahdollisuus on, että pankkien välisen yhteistyön tulisi mahdollistaa kitkaton siirtyminen. Tämä on vaihtoehto, jonka British Bankers' Association on valinnut. Sen säännöissä sanotaan: "7.2 Jos päätätte siirtää käyttötilinne toiseen rahoituslaitokseen, toimitamme sille tiedot pysyvistä ohjeistanne ja suoraveloitustoimeksiannoistanne viiden työpäivän kuluessa (aikaraja lyhenee kolmeen työpäivään 1. elokuuta 2003) siitä, kun olemme vastaanottaneet siltä asiaa koskevan pyynnön."

Hallinnollisten kysymysten (esim. tietojen lähettäminen asiakkaan pysyvistä ohjeista uudelle pankille) osalta komissio katsoo, että liikkuvuuden parantaminen tulisi toteuttaa alan itsesääntelyn pohjalta. Komissio seuraa tätä prosessia ja saattaa ottaa sen tarvittaessa käsiteltäväksi.

Kuluttajien edustajat ovat kuitenkin korostaneet, että suurimman esteen muodostavat tilin sulkemiseen liittyvät kulut. Joitakin esimerkkejä on annettu jopa 80 euron niin kutsutuista hallinnollisista kuluista, joita peritään vain tilin sulkemiseen liittyvistä palveluista. Voiko tällainen liikkuvuuden ja kilpailun este olla perusteltu? Kyseiset määrät ovat liiallisia eivätkä liity hallinnollisiin kuluihin, vaan ne on tarkoitettu liikkuvuuden esteeksi.

Tilin sulkemiseen liittyvistä kuluista komissio katsoo, että liian suuret kulut ovat liikkuvuuden este. Tilin sulkeminen on tilin elinkaareen liittyvä normaali tapahtuma. Asiakkaalle olisi ainakin annettava avoimesti kaikki tiedot näistä kuluista hänen avatessaan tiliä. Muita vähemmän suositeltavia ratkaisuja olisivat tilin sulkemismaksujen kieltäminen tai niitä koskevan kohtuullisen ylärajan vahvistaminen. Komission yksiköt pyytävät kuitenkin kaikkia asiasta kiinnostuneita osapuolia esittämään konkreettisia ehdotuksia, joiden avulla helpotettaisiin maksupalveluasiakkaiden liikkuvuutta.

Liite 7: MAKSUVÄLINEIDEN JA NIIDEN OSIEN TURVALLISUUDEN ARVIOINTI

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

Nykyisin toimivaltaiset viranomaiset antavat maksuvälineille ja niiden osille (sirukortit, maksupäätteet jne.) todistuksen, ennen kuin ne tulevat EU:n kansallisille markkinoille. Ne testataan menetelmin, jotka kansalliset sertifiointiviranomaiset ovat vahvistaneet, mutta joita ei ole yhdenmukaistettu EU:n tasolla (menetelmä, tietomurtojen tyyppi ja lukumäärä jne.). Erilaisten testausmenetelmien vuoksi:

* Eri jäsenvaltioissa testattujen samankaltaisten yksiköiden välillä ei saavuteta täyttä vertailukelpoisuutta (esim. kaksi eri päätettä). Näin ollen pankeilla, kauppiailla ja kuluttajilla on vaikeuksia tietää, kuinka paljon jokin tuote on toista turvallisempi. Tällä tilanteella on vaikutusta ostajien päätöksiin, eikä se lisää käyttäjien luottamusta.

* Yhdessä jäsenvaltiossa myönnetty todistus ei merkitse automaattisesti tunnustamista muissa, koska jäsenvaltioilla voi olla muita tai ylimääräisiä turvallisuusvaatimuksia. Tässä tapauksessa maa, jossa vaatimukset ovat tiukemmat, ei tunnusta toisessa maassa annettua todistusta. Tilanne ei kannusta lisäämään yhteentoimivuutta eikä vastaa yhtä sisämarkkinoiden perusperiaatteista.

* Monissa maissa vaadittu sertifiointi kestää muita kauemmin ja on huomattavasti kalliimpaa. Jos vastavuoroinen tunnustaminen voitaisiin toteuttaa täysin, yleiset sertifiointikustannukset voisivat supistua ja valmistajien säästöt näkyisivät osien hinnoissa, jolloin pankkien, kauppiaiden ja kuluttajien maksettavaksi tulevat kulut alenisivat.

Yrityksiä löytää puolueettomia tapoja arvioida maksuvälineiden turvallisuutta on tehty siirtymällä käyttämään standardoituja turvallisuusvaatimuksia (CC/PP-menetelmä) [44]. Tämän menetelmän käyttöönotolla näyttää olevan laaja tuki, mutta käytännössä sitä ei oteta nopeasti käyttöön.

[44] Tärkein esimerkki ovat yhteiset kriteerit/turvaprofiilit (Common Criteria/Protection Profiles, josta tuli ISO-standardi IS 15408). Yhteiset kriteerit (CC) yhdistetään turvaprofiileihin (PP), jotka ovat tiettyihin välineiden luokkiin (esim. älykortteihin) liittyviä turvallisuustavoitteita. Turvaprofiileissa turvallisuustekijät arvioidaan vertaamalla niitä tuotetta ja sen toimintaympäristöä uhkaaviin vaaroihin. Turvallisuustason määrittävät viralliset sertifiointielimet, jotka toimivat yleensä arviointiviranomaisen valvonnassa. Sertifiointielimet muodostavat yhteisen arviointijärjestelmän, joka perustuu yhteisiin hyväksymiskriteereihin ja testausmenetelmiin. Älykortteja ja muita järjestelmien osia koskevat turvaprofiilit kehitetään EU:ssa ja Yhdysvalloissa maksualan ja valtion viranomaisten tekemien aloitteiden pohjalta.

* Mahdollinen etenemistapa

CC/PP-menetelmän käyttöönottoa maksuvälineiden ja niiden osien turvallisuuden arvioimiseksi EU:ssa tuetaan yleisesti. Tämän tiedonannon valmistelemiseksi toteutettujen kuulemisten aikana oltiin kuitenkin yksimielisiä siitä, että menetelmän käyttöönoton tueksi ei tarvita oikeudellisia säännöksiä. Maksualan käsityksen mukaan oikeudelliset säännökset voisivat lisätä maksuista aiheutuvia kustannuksia ja vaarantaa tulevan kehityksen sekä innovaation. Standardoituja turvallisuusvaatimuksia koskeva työ olisi parasta antaa markkinaosapuolten tehtäväksi. [45] Jos lainsäädäntö kuitenkin osoittautuisi tarpeelliseksi, vastaajat pitivät neuvoston ja Euroopan parlamentin tai eurojärjestelmän suositusta parempana vaihtoehtona kuin EU:n säädöstä. Hallitukset ja keskuspankit rohkaisevat noudattamaan turvallisuuden arvioinnissa järjestelmällistä ja koordinoitua lähestymistapaa, jonka avulla vältettäisiin suuret kustannukset ja aikaa vievät menettelyt. Ne korostavat sitä, että turvallisuuskysymyksiä on mahdollista ratkaista käyttäen hyväksi niiden maksujärjestelmiin ja maksuvälineisiin liittyvää valvojan roolia, jonka tulisi kattaa tuotteiden ja järjestelmien arviointi ja sertifiointi.

[45] Tähän liittyy mm. kyseisellä alalla toteutettava CAPTIN-hanke (IST-2000-31034), jota tuetaan tietoyhteiskunnan pääosaston IST-ohjelmasta. Hankkeella on tarkoitus luoda avoin tietoliikennestandardi päätelaitteiden välistä reaaliaikaista liikennettä varten sekä hankkia (ja jopa valmistaa) palvelinjärjestelmiä.

Turvallisuuden arviointi on maksutoimintaan kohdistuvan luottamuksen säilyttämisen keskeinen edellytys ja on tarpeen poistaa maksuvälineiden ja niiden osien turvallisuuden arvioinnin vastavuoroisen tunnustamisen esteet sisämarkkinoilla. Tästä syystä komission on tutkittava tarkemmin kysymystä vastavuoroisesta tunnustamisesta ottaen myös huomioon tuotteiden vastavuoroisen tunnustamisen edistämiseksi jo tähän mennessä tehty työ. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi komissio voi toimia katalyyttinä, joka selvittää asiaan liittyvät kysymykset. Se voi myös arvioida näkökantansa kokonaan uudelleen, jos yhdenmukaistettua lähestymistapaa turvallisuuden arvioimiseksi, tuotantokustannusten alentamiseksi ja maksuvälineisiin kohdistuvan kuluttajien sekä kauppiaiden luottamuksen merkittävästi parantamiseksi ei markkinaosapuolten ja muiden sääntelyelinten yhteistyön tuloksena saada toteutumaan kohtuullisessa ajassa.

Komission yksiköt pyytävät näin ollen esittämään mielipiteitä tämän kysymyksen tärkeydestä. Erityisen tervetulleita ovat mahdollisten vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvien ongelmien kuvaukset.

Liite 8: TIEDOT MAKSUMÄÄRÄYKSEN ANTAJASTA (FATF:n erityissuositus VII)

* Mitä kysymys/ongelma sisältää?

FATF [46] hyväksyi lokakuussa 2001 terrorismin rahoituksen vastaiseen taisteluun liittyvät kahdeksan erityissuositusta nykyisten 40:n rahanpesua koskevan yleisen suosituksen lisäksi. Yksi suosituksista (erityissuositus VII) sisältää rahoituslaitoksia ja rahansiirtopalvelujen tarjoajia koskevia velvoitteita maksumääräyksen antajan henkilöllisyyttä koskevista tiedoista, joiden on seurattava siirtoa. Erityissuositus VII:n tavoitteena on estää terroristeja ja muita rikollisia käyttämästä esteettömästi rahansiirtopalveluja varojensa siirtoon ja havaita tällaiset yritykset. Erityissuositusta VII koskeva tulkintahuomautus [47]julkaistiin helmikuussa 2003. Sen mukaan suositus on pantava täytäntöön kaikilla lainkäyttöalueilla kahden vuoden kuluessa.

[46] Rahanpesun vastainen toimintaryhmä (Financial Action Task Force on Money Laundering).

[47] Ks. erityishuomautusta VII koskeva tulkintahuomautus: Wire Transfers (http://www1.oecd.org/fatf/TerFinance_en.htm).

Erityissuositus VII voidaan sisällyttää EU:n sitovaan lainsäädäntöön monin eri tavoin. Tärkeimmät tässä yhteydessä huomioon otettavat kysymykset ovat:

(1) Tulisiko erityissuositus VII sisällyttää EU:n lainsäädäntöön vai kansalliseen lainsäädäntöön?

(2) Soveltamisala: minkä tyyppisiä maksutapahtumia sen tulisi koskea?

(3) Millaisiin tietoihin järjestelmää tulisi soveltaa: vähimmäistietoihin (ks. artiklaluonnoksen 1 kohta) vai kaikkiin tietoihin (ks. artiklaluonnoksen 2 kohta)?

(4) Tarve säätää poikkeuksia täydellisiin tietoihin sovellettavasta järjestelmästä koskien ns. eräsiirtoja (batch transfers)?

(5) Tarve säätää vapautuksista/kynnysarvoista?

* Mahdollinen etenemistapa

Komissio ehdottaan erityissuositus VII:n sisällyttämistä suoraan yhteisön sitovaan lainsäädäntöön, koska se varmistaisi yhdenmukaisten sääntöjen noudattamisen koko yhteismarkkinoiden alueella. Yhdenmukaiset säännöt ovat tarpeen tilisiirtojen kitkattoman toiminnan takaamiseksi EU:n tehokkaan maksuinfrastruktuurin sisällä. Suoraan sovellettava oikeusväline, esimerkiksi asetus, olisi tästä syystä ensisijainen vaihtoehto. Euroopan pankkiala on tästä syystä pyytänyt, että kysymykseen olisi etsittävä ratkaisua EU:n tasolla.

Komissio katsoo, että:

- kaikkia tilisiirtoja ja rahansiirtopalveluja tulisi kohdella tulkintahuomautuksessa edellytetyllä tavalla

- hen