EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 22.05.1996 
KOM(96) 209 lopuit 
RAHOITUSPALVELUT: 
KUINKA KULUTTAJIEN ODOTUKSIIN VASTATAAN 
Vihreä kirja 
(kommission esittämä) 

TIIVISTELMÄ 
Rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden luomisella on väistämättä syvälliset vaikutuksensa sekä 
rahoituspalvelujen tarjoajiin että kaikkiin niitä ostaviin mukaan lukien yksityiset kuluttajat. Palvelujen 
tarjoajat ovat pääsemässä entistä laajemmille markkinoille ja joutuvat samanaikaisesti entistä kovempaan 
kilpailuun kotimaassaan. Rahoituspalvelujen ostajat hyötyvät kasvavasta kilpailusta hinnan, palvelun ja 
rahoitustuotteiden suuremman valikoiman osalta. 
Tässä vihreässä kirjassa käsitellään rahoituspalvelujen tietyn käyttäjäryhmän - yksityisten kuluttajien -
erityissuojaa, koska kyseinen ryhmä yleensä ottaen tarvitsee paremman suojan kuin kokeneemmat tai 
paremmassa asemassa olevat käyttäjät. Vaikka rahoituspalveludirektiivit onkin suunnattu ensisijaisesti 
rahoitusalalle, ne koskevat myös kuluttajan oikeuksia ja etuja. Niihin sisältyy tiettyjä säännöksiä, joilla 
turvataan kuluttajien oikeudet oikaista ja täydentää tietoja ja joilla suojellaan heidän oikeudellisia etujaan 
ja annetaan korvauksen saamismahdollisuus. Lisäksi kaikkien näiden direktiivien tarkoituksena on 
turvata rahoituspalvelualan vakaus ja luotettavuus asettamalla tiukkoja valvontasääntöjä ja 
vakavaraisuusvaatimuksia. 
Siihen asti kunnes vuoden 1996 tutkimusten tulokset saadaan myöhemmin tänä vuonna, komission 
tiedot yhtenäismarkkinoiden toimivuudesta ovat vähäiset. Komission tiedossa on kuitenkin jo useita 
kuluttajien kohtaamia ongelmia, joita on tarkasteltava huolellisesti, jotta voidaan selvittää, mihin 
toimenpiteisiin voidaan ryhtyä niiden ratkaisemiseksi. Näihin ongelmiin kuuluu kieltäytyminen 
rahoituspalvelujen myynnistä muille kuin jäsenvaltiossa asuville, tiedotuksen puutteellisuus sekä 
häikäilemättömien välittäjien vilpillinen toiminta. On hyvinkin mahdollista, että tulevaisuudessa ilmenee 
muita kuluttajien ongelmia. 
Erityisen huomion ansaitsee rahoituspalvelujen etämyynti. Direktiivi, joka hyväksytään lähiaikoina, 
kattaa kaikkien tavaroiden ja palveluiden etämyynnin, mutta ei rahoituspalveluita. Etämyynnin määrä ja 
monimuotoisuus ovat kasvussa. Vaikka selvästi suurin osa näistä sopimuksista tarjotaan ja tehdään 
nykyisin kotimaassa, rajojen yli tapahtuvan liiketoiminnan ennustetaan myös laajenevan nopeasti. Tämä 
ala on vielä aivan kehityksensä alkuvaiheessa. Sen vuoksi komissio tutkii, tarvitaanko sitovaa 
lainsäädäntöä. 
Jotta voitaisiin arvioida selkeästi, mitä ongelmia on ehkä pohdittava sekä yleisesti että rahoituspalvelujen 
etämyynnin osalta, komissio pyytää lausuntoja rajojen yli tarjottavien rahoituspalvelujen nykyisistä ja 
tulevista kehityssuuntauksista. Vihreän kirjan julkaisemisella komissio aikoo käynnistää laaja-alaisen 
keskustelun kaikkien asianomaisten osapuolten kesken. Lähikuukausien aikana järjestetään 
kuulemistilaisuus, jossa osapuolet voivat keskustella tässä kirjassa esitetyistä asioista. 
Kirjalliset lausunnot tästä vihreästä kirjasta pyydetään lähettämään viimeistään 15 päivänä lokakuuta 
1996 osoitteeseen: 
Pääjohtaja - PO XV 
Euroopan komissio 
Rue de la Loi 200/Wetstraat 200 
B-1049 Bruxelles/Brussel 
Telekopio +32-2-295 65 00 
Sähköposti John.MOGG@DG15.cec.be 
/la 
RAHOITUSPALVELUT: 
KUINKA KULUTTAJIEN ODOTUKSIIN VASTATAAN 
Rahoituspalvelut ovat olennainen osa Euroopan unionin taloutta. Niitä käyttävät käytännöllisesti katsoen 
kaikki alkaen viranomaisista, rahoituslaitoksista ja kaikenkokoisista teollisuuden ja kaupan yrityksistä 
(pk-yrityksistä jättiyhtiöihin) aina voittoa tavoittelemattomiin järjestöihin, kotitalouksiin ja yksittäisiin 
kuluttajiin. 
Neuvosto vahvisti 29 päivänä kesäkuuta 1995 yhteisen kannan ehdotuksesta direktiiviksi 
kuluttajansuojasta etäsopimuksissa1. Euroopan parlamentin toisessa käsittelyssä 15 päivänä joulukuuta 
1995 ei saatu hyväksymiseen tarvittavaa enemmistöä kannattamaan muutosta, jolla pyrittiin 
sisällyttämään rahoituspalvelut ehdotukseen. Vaikka rahoituspalvelut sisältyivät komission alkuperäiseen 
ehdotukseen, komissio hyväksyi keskustelun aikana rahoituspalvelujen jättämisen ehdotuksen 
ulkopuolelle selittäen, että eurooppalainen rahoitusala muuttuu koko ajan monimutkaisemmaksi ja 
monimuotoisemmaksi, minkä vuoksi rahoituspalvelujen markkinointiin yleisesti liittyvään 
kuluttajansuojaan ja etämyyntiin erityiskysymyksenä on kiinnitettävä erityistä huomiota. 
Tässä vihreässä kirjassa käsitellään useita kuluttajapolitiikkaan liittyviä kysymyksiä rahoituspalvelujen 
alalla mukaan lukien erityisesti rahoituspalvelujen etämyynti. Erityistarpeet huomioon ottaen tässä 
keskitytään joihinkin yksityistä kuluttajaa koskeviin seikkoihin. Komissio on kuitenkin tietoinen siitä, 
että kaikkia kuluttajien kohtaamia ongelmia ei voida käsitellä tässä vihreässä kirjassa. 
Komissio osoittaa tämän vihreän kirjan I osassa, missä määrin rahoituspalvelujen kuluttajan edut on 
otettu huomioon yhteisön lainsäädännössä. Tähän mennessä ilmenneitä ongelmia selvitetään II osassa. 
Vihreän kirjan loppuosassa pohditaan lyhyesti rahoituspalvelujen markkinoinnin tulevia suuntauksia, 
etämyynti mukaan lukien. Komissio toivoo asianomaisten osapuolten esittävän näkemyksiään kaikista 
mainituista asioista, jotta komissio voi ryhtyä lisätoimiin. 
EYVL N:o C 288, 30.10.1995 
m 
Rahoituspalvelujen osalta komission ensisijaisena tavoitteena on ollut luoda yhtenäismarkkinat, joiden 
avulla Euroopan yhteisön perustamissopimukseen sisältyvät henkilöiden, tavaroiden, palvelujen ja 
pääomien vapaan liikkuvuuden periaatteet toteutuvat. Tämä tavoite on suurelta osin saavutettu nyt, kun 
on annettu viimeisetkin yhteensä noin 50 direktiivistä, jotka on suunnattu rahoituspalvelujen tarjoajille, 
yhteisössä toimiville pankeille, vakuutusyhtiöille ja arvopaperikauppaa harjoittaville laitoksille. 
Rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinat perustuvat kotivaltiovalvontaan sekä vastavuoroiseen 
tunnustamiseen, joka edellyttää valvonnan hyväksyttyjen vähimmäisvaatimusten noudattamista. Sen 
vuoksi rahoituspalvelujen tarjoajat voivat toimia vapaasti Euroopan unionin alueella. Tästä pitäisi seurata 
kilpailun lisääntymistä, suurtuotannon etuja ja kuluttajan valinnanvaran paranemista. Nämä vaikutukset 
ilmenevät jo nyt varsinkin uusien rahoitustuotteiden ja uusien liiketoimintamuotojen käyttöönotossa 
esimerkiksi vakuutusalalla ja osakekaupassa sekä vilkastuvassa rajojen yli tapahtuvassa toiminnassa. 
Yksityiskohtaisempaa tietoa yhtenäismarkkinoiden eduista saadaan myöhemmin tänä vuonna, sillä 
komissio laatii parhaillaan neuvoston pyynnöstä laajaa katsausta yhtenäismarkkinoita, myös 
rahoituspalveluja, koskevan lainsäädännön vaikutuksista. Tähän tutkimukseen sisältyy taloudellisia ja 
muita tietoja yhtenäismarkkinoiden vaikutuksista tärkeimmillä talouden ja teollisuuden aloilla, mukaan 
lukien rahoituspalvelujen ala. Erityisesti nämä tiedot mittaavat yhtenäismarkkinoiden vaikutusta eri 
palveluiden ja tuotteiden hinnan, nykyisten ja tulevien suuntausten ja kuluttajien valinnan suhteen. Tästä 
näkökannasta vuoden 1996 tutkimus on hyödyllinen mitä tulee kuluttajapolitiikkaan rahoituspalvelujen 
alalla, mutta ei ehkä anna tarpeeksi tietoja tässä vihreässä kirjassa esille otettuihin erityiskysymyksiin 
vastaamiseksi. 
Rahoituspalveluala on perinteisesti ollut tiukasti säänneltyä, ja Euroopan unionin vähimmäisvaatimukset 
ovat kauaskantoisia. Sääntely, jonka ensisijaisena tarkoituksena on ollut rahoituspalvelujen vapaan 
liikkuvuuden kannalta välttämättömien edellytysten luominen, on myös lisännyt kuluttajien suojaa, jotka 
uskovat rahansa ja taloudelliset etunsa rahoituspalvelualan hoidettaviksi. Valvomalla rahoituspalvelujen 
tarjoajien taloudellista vakavaraisuutta, nuhteettomuutta ja luotettavuutta nämä vähimmäisvaatimukset 
antavat kyseisten palvelujen ostajille arvokkaan suojan. 
Rahoituspalveludirektiiveissä on lisäksi säädetty kuluttajien etujen suojasta tietyillä aloilla (esimerkiksi 
vakuutussopimuksiin, korvauksiin, peruuttamisoikeuteen, tietojen vähimmäismäärään ja liiketapoihin 
sovellettava lainsäädäntö). Vaikka nämä rahoituspalveludirektiivit koskevat lähinnä rahoituslaitoksia, 
kuluttajien etujen suojelua on myös pidetty merkittävänä. Rahoituslaitoksissa tiedostetaan hyvin, että 
rehellisyyteen ja hyvään asiakaspalveluun perustuva maine voi olla yksi tehokkaimmista 
markkinointikeinoista kilpailun kiristyessä markkinoilla. Yhteisön olemassa olevassa lainsäädännössä on 
otettu - suorasti tai epäsuorasti - huomioon useita rahoituspalvelujen kuluttajansuojaan liittyviä seikkoja. 
Seuraavissa luvuissa tarkastellaan erityisesti kuluttajavalistukseen, oikeusturvaan ja korvausjärjestelmiin 
liittyviä seikkoja, jotka yhdessä muodostavat kuluttajan hyväksi kootun perussäännöstön. 
• Kuluttajavalistus 
Ottaen huomioon rahoituspalvelujen monimutkaisuuden on olennaisen tärkeää, että kuluttajalle annetaan 
tarpeelliset tiedot, joiden avulla hän voi tehdä perustellun päätöksen rahoituspalvelun ostamisesta sekä 
sopivimmasta "tuotteesta". Rahoituspalveludirektiiveissä on vastaavasti säännöksiä, joissa 
rahoituslaitoksien edellytetään antavan asiakkailleen tarkoituksenmukaiset tiedot. Näitä säännöksiä 
sovelletaan asiaa koskeviin rahoitussopimuksiin riippumatta siitä, kuinka sopimus tehtiin (osapuolten 
läsnä ollessa, etäsopimuksena jne). 
Pankkialalla tallettajille - muun muassa kuluttajille - on ilmoitettava talletusten vakuusjärjestelmästä, 
jonka on määrä suojata heidän talletuksiaan ja säästöjään. Ennen kulutusluoton myöntämistä on 
annettava tiedot luottorajoista, luoton kustannuksista (erityisesti todellinen vuosikorko) ja 
irtisanomismenettelyistä. Ehdotuksessa direktiiviksi rajojen yli suoritettavista tilisiirroista edellytetään, 
että asiakkaat pidetään ajan tasalla sekä ennen tilisiirtoa että sen jälkeen. 
Vakuutusalalla vakuutuksenottajalle on ilmoitettava ennen vakuutussopimuksen tekemistä ja sen aikana 
sopimuksen olennaisista seikoista (sopimuksen kesto, peruutusoikeus, sovellettava lainsäädäntö, 
valitusmenettelyt). Henkivakuutuksista edellytetään annettavan yksityiskohtaisemmat tiedot kuin 
vahinkovakuutuksista, koska henkivakuutuksiin yleensä sitoudutaan pitkäksi aikaa. 
Arvopapereiden ja arvopaperipörssin osalta monet direktiivit koskevat ainoastaan tietojen antamista. 
Kuitenkin kaikkien tähän alaan liittyvien direktiivien tavoitteena on varmistaa sijoittajan suoja 
edellyttämällä mahdollisimman avointa tiedotusta. Esimerkkeinä mainittakoon pörssilistat ja 
arvopaperien myyntiesitteet, yhteissijoitusrahastojen osakkaille toimitettavia tietoja koskevat 
vaatimukset ja sijoituspalveludirektiiviin sisältyvä vaatimus kaupan yksityiskohtien ilmoittamisesta 
markkinoilla. 
• Oikeusturva 
Joidenkin direktiivien tietyissä säännöksissä vahvistetaan kuluttajan asemaa rahoituslaitokseen nähden ja 
suojellaan kuluttajien oikeudellisia etuja siinä tapauksessa, että asiat eivät suju toivotulla tavalla. 
Kaikilla kolmella alalla vastaanottavat valtiot voivat edellyttää niiden sääntöjen noudattamista, joita ne 
ovat luoneet yleisen edun suojelemiseksi. Arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa 
harjoittavan koordinoidun yrityksen (yhteissijoitusyrityksen) on noudatettava markkinointia ja mainontaa 
koskevia sääntöjä, jotka on hyväksytty siinä valtiossa, jossa yritys toimii. Sijoitusyritysten on puolestaan 
noudatettava sen valtion liiketapasääntöjä, jossa ne tarjoavat palveluja. Näissä säännöksissä heijastuu 
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan palvelujen saajan suojelemisen 
vuoksi voi olla oikeutettua rajoittaa rajojen yli tarjottavia palveluja, esimerkiksi kieltää asiakaskäynnit, 
joista ei ole sovittu ennakkoon. Vastaavasti kuluttajia voidaan suojella kotimaisilla 
kuluttajansuojasäännöillä edellyttäen, että säännöt ovat välttämättömät, oikein suhteutetut eivätkä 
päällekkäiset tai syrjivät. 
19 päivänä kesäkuuta 1980 tehty Rooman yleissopimus2, jonka melkein kaikki jäsenvaltiot ovat 
ratifioineet3, sisältää tarkat säännöt kaikista kuluttajien kanssa tehdyistä sopimuksista. Kun palvelujen 
tarjoaminen tai mainonta johtaa sopimuksen tekemiseen kuluttajan kanssa, sopimuspuolten päätös 
sovellettavasta lainsäädännöstä ei saa viedä kuluttajalta hänen kansallisen lainsäädäntönsä "ehdottomien 
säädösten" (säädökset, joista kyseisen maan lainsäädäntö ei salli yhtään poikkeusta sopimusten osalta) 
tuomaa hyötyä. Jos tätä päätöstä ei ole tehty, sovelletaan sen maan lainsäädäntöä, jossa kuluttaja asuu. 
Tämä yleissopimus, joka ei koske vakuutusalaa, takaa merkittävällä tavalla sen, että heikoin 
sopimuspuoli voi hyötyä parhaiten tuntemansa lainsäädännön tehokkaimmista suojasäädöksistä, vaikka 
sopimusta varten olisikin valittu jonkin toisen maan lainsäädäntö. Se, että Rooman yleissopimuksessa 
pyritään soveltamaan sen maan lainsäädäntöä, jossa kuluttajan ensisijainen asuinpaikka on, voi olla 
ristiriidassa yhtenäismarkkinoilla sovellettavan vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa, jonka 
mukaan useimmiten sovelletaan palvelujen tarjoajan kansallista lainsäädäntöä. Tällaisessa 
ristiriitatilanteessa kuluttajan kotimaan lainsäädäntöä voidaan soveltaa ensisijaisesti ennen palvelujen 
tarjoajan lainsäädäntöä, jos se noudattaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vahvistamia yleistä etua 
koskevia edellytyksiä (suhteellisuus, tarpeellisuus ja päällekkäisyyden välttäminen). Jos nämä 
edellytykset eivät täyty, sovelletaan sen maan lainsäädäntöä, johon palvelujen tarjoaja on sijoittautunut. 
Pankkialalla talletusten vakuusjärjestelmää koskevassa direktiivissä vähimmäiskatteeksi määritellään 20 
000 ecua (joidenkin maiden osalta 15 000 ecua siirtymäkauden ajan) siltä varalta, että talletuksia ei voida 
nostaa. Tällä toimenpiteellä, jolla pyritään ensisijaisesti vahvistamaan koko pankkijärjestelmän vakautta, 
on kuitenkin huomattavat vaikutukset kuluttajansuojaan. Kulutusluottoja koskevissa direktiiveissä on 
säädetty vähimmäisvaatimuksista kuten kirjallisen sopimuksen tarpeesta, kuluttajien mahdollisuudesta 
irtisanoutua velvollisuuksistaan ennen määräaikaa sekä vuotuisen kokonaiskoron laskentamenetelmästä. 
Ehdotukseen direktiiviksi rajojen yli suoritettavista tilisiirroista sisältyy selkeitä pankkeja koskevia 
velvoitteita kuten kaksinkertaisten kulujen perimisen kielto ja toteuttamatta jääneistä tilisiirroista 
suoritettava vähimmäispalautus, jotka antavat käyttäjille (mukaan lukien kuluttajat) oikeusturvaa. 
Maksujärjestelmiä koskevassa komission suosituksessa määrätään lisäksi kortin myöntäjien ja kortin 
haltijoiden oikeuksista ja velvoitteista. Tähän kuuluu määräyksiä vastuusta korttien katoamis-, varkaus-
tai väärentämistapauksissa. 
Vakuutusalan direktiiveissä säädetään sopimukseen sovellettavan lainsäädännön määrittämisestä. 
Tavallisesti sovelletaan sen maan lainsäädäntöä, jossa riski sijaitsee, joka yleensä on vakuutuksenottajan 
asuinmaa. Tällä järjestelmällä varmistetaan, että vakuutetut ovat tavallisesti niiden sääntöjen alaisia, jotka 
he parhaiten tuntevat, ja että he voivat menettää kansallisten sääntöjen mukaisen suojan vain omasta 
tahdostaan. Lisäksi henkivakuutusdirektiivien mukaisesti vakuutuksen ottajille myönnetään 14 - 30 
päivän "miettimisaika", jonka aikana he voivat perusteellisesti harkita aikomansa pitkäaikaisen 
sitoutumisen sopivuutta. 
2 EYVL N:o L 266, 9.10.1980, s. 1 
3 Itävalta, Suomi ja Ruotsi eivät vielä ole ratifioineet tätä yleissopimusta. 
Arvopapereiden ja arvopaperipörssin osalta komissio on ehdottanut sijoittajille maksettavien 
korvausten järjestelmää, joka perustuu samoihin periaatteisiin kuin talletusten 
vakuusjärjestelmädirektiivi. Direktiivin antamisen jälkeen jokaisessa jäsenvaltiossa on oltava käytössä 
sijoittajien korvausjärjestelmä, jossa (ainakin piensijoittajille) vahvistetaan korvausten vähimmäistaso sen 
varalta, että sijoitusyritys ei pysty täyttämään velvoitteitaan asiakkaitaan kohtaan. 
• Korvausjärjestelmät 
Pankkialalla jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että tallettajan oikeus saada korvausta voi johtaa 
tallettajan esittämään vaatimukseen saada korvausta talletusten vakuusjärjestelmästä. Samanlainen 
lauseke on ehdotettu sisällytettäväksi sijoittajalle maksettavaa korvausta koskevassa 
direktiiviluonnoksessa. Kulutusluoton osalta kuluttajalla on oikeus hakea korvausta luoton myöntäneeltä 
laitokselta, ja jäsenvaltioilla on velvollisuus ottaa käyttöön yksi kolmesta vaihtoehtoisesta 
valvontajärjestelmästä. Niiden on huolehdittava siitä, että joko luottoa tai luoton järjestämistä tarjoavat 
henkilöt saavat virallisen toimiluvan tai että näiden henkilöiden toimintaa tarkastaa tai valvoo virallinen 
elin. Kolmantena vaihtoehtona on edistää sellaisten laitosten perustamista, jotka vastaanottavat valituksia 
ja antavat kuluttajavalistusta tässä asiassa. Rajojen yli suoritettavia tilisiirtoja koskevan ehdotuksen 
mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että riitojen ratkaisemiseksi on olemassa asianmukaiset ja 
tehokkaat keinot. 
Oikeusturvavakuutuksen haltijalle on selkeästi ilmoitettava hänen oikeudestaan valita vapaasti 
asianajaja ja turvautua tarvittaessa välimiesmenettelyyn silloin, kun hänen etunsa ovat ristiriidassa 
vakuutuksenantajan etujen kanssa. 
Lisäksi rahoituspalveluja koskevassa voimassa olevassa yhteisön lainsäädännössä käsitellään joitakin 
kuluttajansuojaan epäsuorasti vaikuttavia seikkoja. Näitä ovat seuraavat: 
• Luotettava rahoituspalveluala 
Yksi rahoituspalveludirektiivien päätavoitteista on alan vakauden ja luotettavuuden ylläpitäminen. Kaikki 
direktiivit edistävät tämän tavoitteen saavuttamista. Pörssidirektiiveissä - joista monet koskevat aloja, 
joista aikaisemmin ei ollut kansallista lainsäädäntöä - edellytetään, että kaikki tärkeät ja hintoihin 
vaikuttavat tiedot toimitetaan nopeasti markkinoille. Lisäksi rahanpesua ja sisäpiirikauppaa koskevat 
direktiivit ovat mahdollistaneet yhteisten sääntöjen antamisen rahoitusmarkkinoiden moitteettoman 
toiminnan takaamiseksi. 
Kaikkien kolmen alan toimenpiteet edellyttävät, että rahoitusyritysten johdon ja pääosakkaiden olisi 
oltava hyvämaineisia ja ammatillisesti päteviä henkilöitä. Reaktiona BCCLn (Bank of Credit and 
Commerce International) romahdukseen äskettäin annetussa direktiivissä säädetään uusista petoksen 
vastaisista vaatimuksista. Rahoituslaitokset eivät saa muodostaa ryhmittymiä, jotka eivät ole riittävän 
avoimia ja vaikeuttavat siten valvontaa. Pääkonttorin ja kotipaikan on oltava samassa jäsenvaltiossa, ja 
tilintarkastajien on ilmoitettava vakavista ongelmista toimivaltaisille viranomaisille. 
Lisäksi on viitattava yhteisön kilpailusääntöihin, jotka ovat erittäin tärkeitä kuluttajien etujen 
suojelemisessa yhtenäismarkkinoilla. 
• Vahvat rahoituslaitokset 
Vastavuoroisen tunnustamisen ja kotivaltiovalvonnan periaatteiden toimivuus, joka on 
yhtenäismarkkinoiden kulmakivi, riippuu suuresti kansallisten valvontaviranomaisten keskinäisestä 
luottamuksesta. Riittävää luottamusta ei olisi voitu saada aikaan ilman yhdenmukaistettua säännöstöä 
toiminnan vakauden valvonnasta. Käyttäjien ja erityisesti kuluttajien kannalta tämä tarkoittaa, että 
valitsivatpa he minkä tahansa laitoksen, samoja valvontaa koskevia vähimmäissääntöjä sovelletaan. Tämä 
on erityisen tärkeää silloin, kun henkivakuutuksen kaltaisiin rahoituspalveluihin sitoudutaan pitkäksi 
aikaa. 
Kaikilla kolmella alalla kulloistenkin rahoituspalvelujen tarjoajia koskee muodollinen toimilupamenettely 
sekä yksityiskohtaiset ja tiukat vähimmäispääomavaatimukset, joita edellytetään sekä toimintaa 
käynnistettäessä että jatkuvasti toimintaa harjoitettaessa. Yritykset, joilla ei ole toimilupaa, eivät saa 
tarjota direktiivin alaan kuuluvia keskeisiä palveluja. 
• Suurempi rahoituspalvelujen ja -tuotteiden valikoima 
Yksi rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden perustamisen päätavoitteista on ollut käyttäjille tarjottujen 
rahoitustuotteiden valikoiman laajentaminen ja monipuolistaminen. Periaate on hyvin yksinkertainen. 
Osaksi Cassis de Dijon -tuomion4 perusteella kaikkia vastavuoroista tunnustamista koskevia 
rahoituspalveluja, joita tarjotaan laillisesti omassa maassa, voidaan tarjota vastaanottavassa maassa 
sivuliikkeen tai rajojen yli tapahtuvan toiminnan muodossa, vaikka kyseisiä palveluja ei ole olemassa 
vastaanottavassa maassa tai vaikka kotimaan laitokset eivät voi tarjota niitä. Tämän seurauksena säästö­
jä vakuutustuotteita tarjotaan jo markkinoilla, joilla niitä ei aikaisemmin ollut saatavana. 
• Rahoituspalvelujen hinnoittelu 
Käyttäjät ja erityisesti kuluttajat odottavat yhtenäismarkkinoiden tuovan halvemmat ja paremmat 
rahoituspalvelut. Rahoituspalveludirektiiveissä ei kuitenkaan pyritä puuttumaan vapaaseen 
hinnanmuodostukseen. Itse asiassa ainoa tätä alaa koskeva suora toimenpide on toteutettu 
vakuutusalalla, jossa poistettiin määräysten mukaiset ja hyväksytyt vakuutusmaksutaulukot. Tämän 
esteen poistamisen jälkeen vakuutusdirektiiveillä on annettu mahdollisuudet kilpailun lisääntymiselle. 
Niin sanottu Cassis de Dijon -tuomio 20.2.1979, asia 120/78, Rewe-Zentral AG, Kok. s. 649 
r&öii' * iM^o^.ixrTaFAtfev»^ ïttiaBXûmm tmrrnÄ mmxTtaxm 
Yhteisön lainsäädännössä säädetään jo nykyisellään tietyllä tavalla kaikkien asiakkaiden suojasta, koska 
rahoituspalvelujen tarjoajien on noudatettava tiettyjä sääntöjä ja velvoitteita. 
Kuten aikaisemmin on mainittu, komission käytännön kokemus yhtenäismarkkinoiden toiminnasta on 
vielä melko rajoitettu. Tämä johtuu osittain siitä, että jotkut rahoituspalveludirektiivit ovat tulleet 
voimaan vasta äskettäin. Mutta on myös totta, että jäsenvaltiot eivät ole panneet kaikkia direktiivejä 
täytäntöön täydellisesti ja ajoissa. 
Komissio on sitoutunut kaikin tavoin varmistamaan, että jäsenvaltiot noudattavat tekemiään 
lainsäädäntöön liittyviä sitoumuksia etenkin toimittamalla yksityiskohtaisia tietoja kunkin jäsenvaltion 
toimista direktiivien saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä ja toteuttaa oikeustoimia direktiivien 
määräajan kuluessa tapahtuvan ja asianmukaisen täytäntöönpanemisen varmistamiseksi. 
Lukuun ottamatta yhteisön lainsäädännön määräajan kuluessa ja asianmukaisella tavalla tapahtuvan 
täytäntöönpanemisen laiminlyönnistä aiheutuvia seuraamuksia on useita kuluttajien kohtaamia ongelmia 
jo tunnistettu ja ilmoitettu komissiolle. Komissio on tietoinen siitä, että tämä lista ei suinkaan ole 
täydellinen ja että muita ongelmia tulee todennäköisesti esiin tulevaisuudessa. Tämän vihreän kirjan 
tarkoituksena on kohdistaa keskustelu joihinkin nykyisistä ja tulevista ongelmista asianmukaisen 
toimintasuunnitelman laatimiseksi niiden ratkaisemiseksi. 
• Kieltäytyminen rahoituspalvelujen myynnistä muille kuin kyseisessä jäsenvaltiossa 
pysyvästi asuville 
Joillekin kuluttajille on kieltäydytty myymästä rahoituspalveluja toisessa jäsenvaltiossa sillä perusteella, 
että he eivät pysyvästi asu kyseisessä valtiossa tai eivät ole kyseisen valtion kansalaisia. Eurooppalaiset 
kuluttajat paheksuvat tällaista "yksityistä" syrjintää, joka selvästikin on ristiriidassa rajattomien 
yhtenäismarkkinoiden ajatuksen kanssa. 
Monet kuluttajat ovat esimerkiksi ilmoittaneet komissiolle, että yhdessä jäsenvaltiossa useat 
vakuutusyhtiöt kieltäytyivät myöntämästä heille vakuutusta tai myönsivät heille huonommat 
sopimusehdot sillä perusteella, että he muodostivat yhtiölle suuremman riskin kuin muut, koska he 
tulivat tietyistä EU-valtioista. Komissio on myös tietoinen siitä, että toisessa jäsenvaltiossa tietyt 
luottolaitokset, oletetusti verotussyistä, kieltäytyvät tarjoamasta joitakin pankkipalveluja (sekkitili, 
luottokortti jne.) muille kuin kyseisessä jäsenvaltiossa pysyvästi asuville. 
Suurin vaikeus tällaisten tilanteiden käsittelyssä johtuu siitä, että komissio ei voi velvoittaa 
luottolaitoksia hyväksymään asiakkaita, oli sitten kyse koti- tai ulkomaalaisista asiakkaista, koska 
sopimusvapaus on yksi sopimusoikeuden perusperiaatteista. Syrjinnästä kärsivät asiakkaat voivat 
ainoastaan kääntyä kansallistan tuomioistuinten puoleen. Kyseessä on tärkeä asia, jota komissio valvoo 
tarkoin yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. 
* Toisessa jäsenvaltiossa tarjottaviin rahoituspalveluihin liittyvät vaikeudet 
Vastaanottavat maat voivat edelleen käyttää yleisen edun nimissä annettuja tai jäljellä olevaan 
toimivaltaansa kuuluvia (esimerkiksi rahapoliittisia) oman maan sääntöjä. Tämä voi rajoittaa 
huomattavasti tarjolla olevien palvelujen määrää. Esimerkkinä on yksi jäsenvaltio, jossa ei voi avata 
korollista sekkitiliä. 
Yleistä etua koskevan lausekkeen soveltamisesta aiheutuvat palvelujen tarjoamisen rajoitukset ovat eräs 
ongelma. Komission yksiköt ovat julkaisseet tiedonantoluonnoksen5 ja pyytäneet esittämään 
huomautuksia siihen. Luonnoksessa esitetään yksityiskohtaisesti laissa määrätyt ehdot, joiden mukaisesti 
yleistä etua koskevat säädökset voivat edelleen rajoittaa pankkipalvelujen tarjontaa. Vakuutus- ja 
arvopaperialalla on odotettavissa samanlainen menettely. Yleiseen etuun liittyvät oikeudelliset rajoitukset 
saavat ulkomaiset yritykset luopumaan tuotteidensa tarjoamisesta ulkomailla ja voivat, 
valintamahdollisuuksia rajoittamalla, sen vuoksi olla kuluttajan kannalta haitallisia. Tällaisten rajoitusten 
suhteellisuus tavoitteeseen nähden on sen vuoksi osoitettava. 
Vakuutusalalla monet valitukset koskevat vaikeuksia, jotka liittyvät pakollisen ajoneuvovakuutuksen 
ottamiseen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalta vakuutuksenantajalta. 
Vakuutuksenantajat perustelevat usein kieltäytymistään sillä perusteella, että pakollisten 
autovakuutusten järjestelmä on liian monimutkainen. Tämä johtuu osittain tarpeesta suojella sekä 
vakuutuksen ottajaa että onnettomuuden uhria. Tällaisen suojelun varmistavat järjestelyt (vihreän kortin 
järjestelmä, vakuusrahaston pakollinen jäsenyys) tekevät rajat ylittävien palvelujen tarjoamisen 
vähemmän houkuttelevaksi. Lisäksi velvoitteeseen nimittää verotusedustaja ja paikallinen 
korvausvaatimusedustaja riskin sijaintimaahan sisältyy usein huomattavia kustannuksia. Komissio tutkii 
parhaillaan tätä kysymystä näiden ongelmien ratkaisemiseksi. Se harkitsee myös muita kuluttajien 
ongelmia vakuutusalalla. 
* Tarjotun palvelun heikko laatu ja puutteelliset tiedot 
Kuluttajilla on vaikeuksia arvioida ja ymmärtää täysin yhä moninaisempia ja monimutkaisempia 
rahoituspalveluja. Komissio on saanut tietää, että eräät rahoituslaitokset ovat - joskus vastaanottavan 
maan lainsäädännön vastaisesti - tarjonneet rajojen yli tapahtuvia monimuotoisia rahoituspalveluja kuten 
kiinnitys- tai kulutusluottoja antamatta kuluttajille tarvittavia tietoja. Esimerkiksi asiakirjoja ei ole ollut 
saatavana kuluttajan äidinkielellä, luoton lyhentämissuunnitelma on puuttunut ja numerotiedot on esitetty 
harhaanjohtavalla tavalla. Vaikka komissio ei voi suoraan ryhtyä yrityksiin tai niiden välittäjiin 
kohdistuviin toimenpiteisiin, kansalliset viranomaiset voivat niihin ryhtyä direktiivien säännösten 
mukaisesti ja käyttää hyväkseen muiden valvontaviranomaisten kanssa kehitettyjä yhteistyömuotoja. 
Luonnos komission tiedonannoksi palvelujen tarjoamisen vapaudesta ja yleisestä edusta toisessa 
pankkidirektiivissä (EYVL N:o C 291, 4.11.1995, s. 7) 
Useimmat komissiolle osoitetut valitukset, jotka koskevat kuluttajalle hinnoista ja ehdoista annettujen 
tietojen puutteellisuutta, asiantuntijan neuvonnan puuttumista ja eri palveluiden vertailun vaikeutta, 
liittyvät pankkialaan, jolla direktiiveissä ei säädetä kuluttajalle annettavia tietoja koskevista vaatimuksista 
(lukuun ottamatta kulutusluottoja ja - jos nykyinen ehdotus hyväksytään -rajojen yli suoritettavia 
tilisiirtoja). Kuluttajaluottodirektiivin toteutumista koskevan, toukokuussa 1995 julkaistun 
kertomuksensa6 jatkona komissio tarkastelee kuluttajille luotoista annettavien tietojen nykytilannetta 
(sekä ennen sopimuksen allekirjoittamista että sen jälkeen) erityisesti kiinnitysluoton, kulutusluoton ja 
leasingin osalta. 
Rajojen yli suoritettaviin maksuihin ja erityisesti rajojen yli suoritettaviin tilisiirtoihin liittyviä kuluttajien 
ilmoittamia suurimpia ongelmia ovat ehtoja koskevien täydellisten kirjallisten tietojen puuttuminen, 
kaksinkertaisten kulujen periminen, kohtuuttoman pitkä toimitusaika ja riittävien korvausmenettelyjen 
puuttuminen; näitä ongelmia käsitellään asiaa koskevassa ehdotuksessa, joka on parhaillaan parlamentin 
ja neuvoston käsiteltävänä ja joka voitaisiin toivottavasti hyväksyä ennen kesää 1996. Rajojen yli 
suoritettavien tilisiirtojen paraneminen ja yhteisen rahan käyttöön ottaminen poistavat epäilemättä kaksi 
rahoituspalvelujen ja muiden palvelujen rajojen yli tarjoamiseen vaikuttavaa pääestettä. Markkinoista 
tulisi yhtenäisemmät, ja yhteinen raha helpottaisi kuluttajan tekemiä vertailuja. 
Maksukorttien käyttäjäryhmät näyttävät olevan huolissaan pääasiassa maksujärjestelmistä vuonna 1988 
annetun komission suosituksen7 epätyydyttävästä voimaan saattamisesta etenkin osapuolten vastuun 
määrittelevien määräysten osalta maksukortin katoamis-, varkaus- tai jäljentämistapauksissa. Kuluttajat 
vaativat lisäksi maksukortin käyttöehtojen suurempaa avoimuutta erityisesti silloin, kun kuluttaja käyttää 
korttia jäsenvaltiossa, jossa hän ei asu pysyvästi. Komissio tutkii parhaillaan maksukorttialaa (mukaan 
lukien ennakkomaksukortit) ja muita maksuvälineitä (mukaan lukien kotipankkipalvelut ja 
verkkomaksut) tarkoituksenaan edistää kyseisten välineiden tehokkaita yhtenäismarkkinoita ja samalla 
taata kuluttajalle nykyistä parempi oikeusturva sekä selkeät, täydelliset tiedot. Komissio on jo alustavasti 
keskustellut maksujärjestelmiä koskevien neuvoa-antavien ryhmien kanssa, joista yhteen kuuluu myös 
kuluttajien edustajia. Tähän keskusteluun toivotaan saatavan lisää osallistujia tavoitteena ryhtyä 
lisätoimiin. 
• Välittäjät 
Komissiolle on ilmoitettu lähinnä pankki- ja sijoitusalaa koskevista tapauksista, joissa sääntelyn 
ulkopuoliset välittäjät ovat toimineet "aggressiivisesti", joskus laittomastikin, aiheuttaen vaikeuksia ja 
jopa ahdinkoa. Ulkomaisia laitoksia edustavat välittäjät ovat tarjonneet luottoa hakeneille kuluttajille 
näennäisen edullisia ehtoja. Kyseiset välittäjät perivät korkeat ennakkomaksut, vaikka annetut tiedot 
olivat puutteellisia (luotot osoittautuivat esimerkiksi paljon monimutkaisemmiksi ja kalliimmiksi kuin 
miltä ne näyttivät ensi näkemältä). Oli myös tapauksia, joissa sääntelyn ulkopuoliset välittäjät myivät 
hyödykkeitä tai niiden johdannaisia rajojen yli. Komissio tarkastelee, olisiko tarkoituksenmukaista 
sisällyttää nämä välineet (hyödykkeet ja niiden johdannaiset) yhteisön lainsäädännön soveltamisalaan, 
jolloin myös niitä varten edellytettäisiin toimilupaa ja niitä valvottaisiin koko yhteisön alueella. 
7 Komission kertomus kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten 
lähentämistä koskevan direktiivin 87/102/ETY täytäntöönpanosta (KOM(95) 117 lopull. 11.5.1995). 
Komission suositus 88/590/ETY maksujärjestelmistä ja erityisesti kortin haltijan ja kortin myöntäjän välisestä 
suhteesta (EYVL N:oL 317, 24.11.1988, s. 55). 
10 
Kuluttajaluottodirektiivien8 soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa lukuun ottamatta sääntelemättömien 
välittäjien toiminta ei sisälly yhteisön johdetun oikeuden soveltamisalaan: jäsenvaltiot voivat siis vapaasti 
säännellä toimintaa kuluttajansuojan kannalta sopivaksi katsomallaan tavalla edellyttäen, että ne 
noudattavat perussopimuksen määräyksiä sijoittautumisoikeudesta ja palvelujen vapaasta tarjoamisesta. 
On kuitenkin selvää, että kyseiset välittäjät toimivat itse asiassa usein voimassa olevien kansallisten 
lakien vastaisesti. Lainvastaiseen toimintaan ja petokseen liittyvät ongelmat ovat yhteisön toimivallan 
ulkopuolella ja niihin voivat puuttua ainoastaan kansalliset viranomaiset ja kansalliset tuomioistuimet. 
Parhaillaan komissio kuitenkin tutkii sääntelyn ulkopuolisiin luotonvälittäjiin liittyvää ongelmaa 
arvioidakseen, mihin lainsäädännöllisiin tai muihin toimenpiteisiin on syytä ryhtyä. 
* Rahoitussopimusten täytäntöönpanoon liittyvät vaikeudet 
Komissiolle ja Euroopan parlamentille on jätetty lukuisia valituksia ja pyyntöjä, jotka koskevat 
(kansallisten ja rajojen yli tehtävien) sopimusten täytäntöönpanoa sekä sopimusehtojen tulkintaa. 
Sopimuksen täytäntöönpanon tai tulkinnan osalta ei komissiolla eikä parlamentilla ole toimivaltaa 
määrittää sopimuspuolten oikeuksia ja velvollisuuksia. Siitä vastaavat edelleen kansalliset 
tuomioistuimet. 
* Verotuksen puutteellinen yhdenmukaistaminen 
Kuluttajat valittavat usein, että rajojen yli tapahtuvan ostosten tekemisen edut (sekä hinnan että 
sopimusehtojen edullisuus) voidaan menettää siksi, että verotuksessa sovelletaan sen maan säädöksiä, 
jossa kuluttaja asuu pysyvästi. Esimerkiksi kuluttaja, joka houkuttelevan hinnan ja sopimusehtojen 
vuoksi tekee henkivakuutussopimuksen ulkomailla, on yhä sen maan verotussäädösten alainen, jossa hän 
asuu. Sen vuoksi koko toimenpide voi muuttua vähemmän houkuttelevaksi. Lisäksi joissakin valtioissa 
kyseinen kuluttaja ei saa vähentää vakuutusmaksuja verotuksessa, koska sopimus on tehty toiseen 
valtion sijoittautuneen yhtiön kanssa. Itse asiassa Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on todennut9, että 
jäsenvaltio voi kieltäytyä hyväksymästä toiseen valtioon sijoittautuneen vakuutuksenantajan 
henkivakuutusmaksujen vähennyskelpoisuutta säilyttääkseen verojärjestelmänsä johdonmukaisuuden. 
Tämän tuomion soveltamisalaa näyttää kuitenkin rajoittavan äskettäin annettu päätös, jossa tunnustetaan 
luotonottajan oikeus saada pankkilainoihin liittyviä sosiaalisia etuja silloinkin, kun lainasopimus on tehty 
toiseen valtioon sijoittautuneen luottolaitoksen kanssa10. 
Kuluttajaluottodirektiivissä edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että joko luotonantajina tai -välittäjinä 
toimivilla henkilöillä on virallinen toimilupa, että heidän toimintaansa valvotaan heidän kotivaltiossaan tai että 
kuluttajilla on käytettävissä tarkoituksenmukaiset keinot tietojen saamiseksi ja valitusten tekemiseksi. 
9 Asia C-204/90, Backman, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. 249) 
10 Asia C-484/93, Svensson-Gustavsson, tuomio 14.11.1995 (ei vielä julkaistu) 
11 
Verotuksen alalla ei ole juuri edistytty. Niin kauan kuin vaaditaan neuvoston yksimielisyys 
verotuskysymyksissä mahdollisuudet ratkaista nämä rahoitusmarkkinoiden yhtenäismarkkinoiden 
toiminnan verotukselliset esteet ovat pienet. 
* Pakolliseen liikennevakuutukseen liittyviä erityisongelmia 
Jotkut komissiolle ja Euroopan parlamentille osoitetut valitukset koskevat rajat ylittävässä liikenteessä 
tapahtuneiden onnettomuuksien uhrien erityisongelmia sopimusehtojen tulkintaa koskevien tapausten 
lisäksi. Yleensä ottaen ongelmia on kahdenlaisia. 
Ensinnäkin on liikenneonnettomuuksia, jotka kuuluvat "vihreän kortin" järjestelmän ja 
liikennevakuutusdirektiivien soveltamisalaan, toisin sanoen toisessa jäsenvaltiossa tilapäisesti liikkuvan 
auton aiheuttamia onnettomuuksia. Nämä järjestelyt on suunniteltu, jotta uhrit saisivat korvauksen, ja ne 
näyttävät toimivan melko hyvin. Toiseksi on liikenneonnettomuuksia, joita "vihreän kortin" järjestelmä ei 
kata. Näitä ovat toisessa jäsenvaltiossa tilapäisesti liikkuvan auton, sen matkustajien tai muun henkilön 
kärsimät onnettomuudet, jotka ovat paikallisen ajoneuvon aiheuttamia. Tällaisten onnettomuuksien 
uhrien kohtaamat ongelmat (välimatka, kielelliset ongelmat, vieraat oikeus- ja tuomioistuinmenettelyt) 
saada asianmukaista korvausta kohtuullisen ajan kuluessa ovat saaneet Euroopan parlamentin 
hyväksymään päätöslauselman, jossa esitetään erityistoimenpiteitä. Komissio on jo ilmoittanut Euroopan 
parlamentille, että se suunnittelee tarkoituksenmukaisia toimenpiteitä korvausta hakevien uhrien 
joidenkin ongelmien ratkaisemiseksi. 
Lisäksi komissio tutkii parhaillaan pakollisten yhdenmukaisten "bonus-malus" -tariffijärjestelmien 
soveltuvuutta yhteisön lainsäädäntöön. 
12 
Rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden kehitys on vielä melko alussa. Pankkitoiminnan osalta 
yhtenäismarkkinat ovat toimineet kolme vuotta, vakuutusalan osalta puolitoista vuotta ja 
sijoituspalvelujen osalta vain muutamia kuukausia. Sen vuoksi on vaikea tehdä lopullisia päätelmiä tässä 
vaiheessa. Parhaillaan tehtävä vuoden 1996 tutkimus, jossa arvioidaan yhtenäismarkkinoiden 
ensimmäisiä tuloksia ja vaikutuksia, voi paljastaa täytettäviä aukkoja tai ratkaistavia ongelmia. Tämän 
tutkimuksen tulokset saadaan käyttöön myöhemmin tänä vuonna. Aukkotapausten ja ongelmien 
esiintyessä komissio päättää tarkoituksenmukaisesta ratkaisusta, tarvittaessa uudesta lainsäädännöstä tai 
olemassa olevan lainsäädännön muuttamisesta. 
Rahoituspalvelujen etämyynti kasvaa nopeasti, minkä vuoksi siihen on kiinnitettävä erityistä huomiota. 
On esitetty yleisesti etämyyntiä koskeva direktiiviehdotus, jossa vahvistettaisiin yksinkertaiset ja selkeät 
säännöt, joita sovellettaisiin kaikkiin tuotteiden ja/tai palvelujen etämyyntitekniikoihin. Tämän melko 
erityislaatuisen tilanteen huomioon ottamiseksi komission alkuperäiseen ehdotukseen sisältyi 
kolmivaiheinen menetelmä, jonka mukaan oli annettava ennen sopimuksen tekemistä ennakkotiedot, 
sopimuksen sisältöä koskeva kirjallinen vahvistus ja seitsemän päivän harkinta-aika. Yhteisön 
toimielinten välisten useiden neuvottelukierrosten jälkeen komissio päätti kannattaa rahoituspalvelujen 
jättämistä direktiivin ulkopuolelle neuvoston päätöksen mukaisesti, ja sitoutui tutkimaan tätä asiaa 
tarkoin. Edelleen on kuitenkin ratkaistava joukko kysymyksiä, joihin sisältyvät seuraavat: 
Rahoitustuotteiden etämyyntiin kuluttajille liittyy erityinen tietojen tarve. Tässä yhteydessä on 
kiinnitettävä erityistä huomiota siihen, saavatko kuluttajat selkeät ja riittävät tiedot ennen sopimuksen 
tekemistä ja sen jälkeen. Kirjallisen vahvistuksen tarvetta arvioidaan tässä yhteydessä. 
On myös tarkasteltava harkinta-aikojen myöntämistä rahoituspalvelujen yhteydessä. Henkivakuutusten 
osalta yhteisön oikeudessa annetaan jo kuluttajalle oikeus peruuttaa sopimus tietyn ajan kuluessa. On 
selvitettävä, pitäisikö harkinta-aika laajentaa käsittämään muut rahoituspalvelut kuten vahinkovakuutus 
ja tietyt pankkipalvelut. Etämyynnistä annettavan direktiivin luonnosta koskevassa yhteisessä kannassa 
todetaan jo, että peruuttamisoikeutta ei voi käyttää, jos tavaroiden tai palvelujen hinta riippuu 
rahoitusmarkkinoilla tapahtuvista vaihteluista, joihin elinkeinonharjoittaja ei voi vaikuttaa tai jos suoritus 
on kuluttajan suostumuksella aloitettu ennen seitsemän päivän määräajan päättymistä. 
Lisäksi voimassa olevassa rahoituspalveluja koskevassa lainsäädännössä ei nykyisellään puututa 
toimitukseen, jota ei ole tilattu (toimitus ilman kuluttajan nimenomaista suostumusta). Voimassa oleva 
rahoituspalveluja koskeva lainsäädäntö ei myöskään koske tiettyjen etäviestintävälineiden (automaattiset 
valintalaitteet ja telekopiolaitteet) käyttöä ilman kuluttajan suostumusta. Näin ollen on selvitettävä, missä 
määrin rahoituspalvelujen tarjoaminen kuluttajille ilman heidän ennakolta antamaa suostumustaan 
aiheuttaa erityisiä ongelmia. 
13 
Etämyynnin laajuus ja monimutkaisuus näyttää kasvavan nopeasti. Vakuutusalalla etämyynti ja 
suoramarkkinointi laajenevat kaikkiin vahinko- ja henkivakuutusten luokkiin. Etäpankkitoiminta on yhä 
enemmän atk-pohjaista. Verkkoraha ja elektroniset lompakot ovat jo käytössä. Arvopaperialalla 
tietokoneistettu kaupankäynti, elektronisen clearingin ja selvityksen sisältävän täysin elektronisten 
markkinoiden luominen sekä etämarkkinoille pääsy voivat lopulta mullistaa arvopaperikaupan. 
Rahoituspalvelujen etämyyntiä harjoitetaan nykyisin lähinnä kotivaltiossa. On kuitenkin odotettavissa, 
että rajojen yli tapahtuva liiketoiminta laajenee nopeasti tietoyhteiskunnan tarjoamien uusien 
mahdollisuuksien ansiosta. 
Yhtenäismarkkinoista kuluttajille koituvaa hyötyä uusien sähköisten palvelujen käyttöönoton pitäisi 
lisätä, koska kilpailun tehostuessa valikoima paranee ja kuluttaja saa enemmän vastinetta rahoilleen. 
Tämä hyöty voidaan kuitenkin saada vain, jos kaikki asiakkaat - mukaan lukien kuluttajat - ja tarjoajat 
luottavat perustana olevaan lainsäädäntöön. Vaikka tämän alan kehitys on vasta aivan alussa, 
eurooppalaisten rahoituspalvelujen tulevaisuus voi näiden uusien viestintämahdollisuuksien ansiosta olla 
hyvin lupaava ja kuluttajien saama hyöty merkittävä. Tämän hyödyn varmistamiseksi komissio haluaa 
asianomaisten osapuolten kanssa käytävän tehokkaan vuoropuhelun avulla seurata tiiviisti kuluttajiin 
vaikuttavan lainsäädännön ja markkinoiden kehitystä ja kuluttajien erityistarpeita tällä tärkeällä alalla. 
Komissio haluaa edistää etämyyntimenetelmiin liittyviä innovaatioita, jotka hyödyttävät kuluttajia, 
yrityksiä ja kaikkia muita asiakkaita. Sääntelytoimenpiteiden tarve on arvioitava asianmukaisesti. 
Etämyynnin avulla tai muulla tavalla tarjotut rahoituspalvelut kuuluvat jo laajaa kuluttajansuojaa 
koskevien yhteisön sääntöjen soveltamisalaan. Eräissä tapauksissa (esimerkiksi useimmat direktiivit 
henki- ja vahinkovakuutuksista, pankkitoiminnasta ja yhteissijoitusrahastoista) useimmat jäsenvaltiot 
ovat jo saattaneet voimaan lainsäädännön, jonka vaikutukset alkavat tuntua. Joissakin tapauksissa 
jäsenvaltiot ovat kuitenkin vasta saattamassa voimaan lainsäädäntöä, minkä vuoksi sen vaikutus 
(erityisesti sijoituspalveludirektiivin osalta) on vielä suurelta osin tuntematon. 
Näin ollen komissio pitää tällä hetkellä sopivana tutkia kuluttajien asemaa etämyynnin kehittymisen 
suhteen. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että toimenpiteet - mukaanlukien sitova lainsäädäntö - eivät 
olisi mahdollisia tulevaisuudessa. Komissio on sitoutunut sen varmistamiseen, että etämyynnistä 
rahoituspalveluja ostavat kuluttajat nauttivat samanlaisesta turvasta kuin muita tavaroita ja palveluja 
ostaessaan. Voidakseen arvioida selkeästi, millaisia ongelmia on käsiteltävä ja miten ne parhaiten 
ratkaistaan, komissio pyytää lausuntoja rahoituspalvelujen etämyyntiin liittyvistä nykyisistä ja tulevista 
kehityssuuntauksista. Näin komission pitäisi voida arvioida kyseisen alan uudet markkinamahdollisuudet 
ja mahdolliset kuluttajan riskit, ja harkita sitten, onko syytä tehdä aloitteita lisätoimenpiteistä ja jos niin 
millaisia - lainsäädännölliset toimet mukaan lukien - niiden tulisi olla. 
14 
PÄÄTELMÄ 
Tässä vihreässä kirjassa todistetaan, että rahoituspalveludirektiiveissä jo nykyisellään säädetään 
kuluttajansuojasta. Lienee kuitenkin tarpeen toteuttaa lisätoimenpiteitä ottaen huomioon rajojen yli 
tarjottavissa rahoituspalveluissa mainitut ongelmat ja odotettavissa olevat kehityssuuntaukset. Komissio 
haluaa aloittaa laaja-alaisen keskustelun kaikkien osapuolten kanssa, joiden etua asia koskee. Komissio 
pyytää lausuntoja tässä vihreässä kirjassa käsitellyistä asioista arvioidakseen uusien aloitteiden 
tarpeellisuuden. Lausunnoissa olisi keskityttävä asioihin, jotka edellyttävät yhteisön tason toimintaa: 
• Missä määrin kuluttajien edut on otettu huomioon riittävästi olemassa olevassa yhteisön ja 
kansallisessa lainsäädännössä esimerkiksi kuluttajavalistuksen, avoimuuden, oikeusturvan ja 
korvausjärjestelmien osalta? 
• Missä määrin olemassa oleva lainsäädäntö takaa riittävän kuluttajansuojan erityisesti 
rahoituspalvelujen etämyynnissä? 
• .Haittaavatko toisistaan poikkeavat kansalliset kuluttajansuojastandardit kuluttajien etuja tai 
yhtenäismarkkinoiden toimintaa? 
• Mitkä esteet estävät kuluttajia saamasta kaiken hyödyn yhtenäismarkkinoista rahoituspalveluiden 
alalla? 
• Mistä muista merkittävistä kuluttajien ongelmista, joita ei käsitellä tässä vihreässä kirjassa, 
komissiolle olisi tiedotettava? 
• Vaativatko uuden teknologian käyttöönotto ja uudet markkinointitekniikat uusia 
kuluttajansuojasääntöjä rahoituspalvelujen alalla? 
Tätä vihreää kirjaa koskevat lausunnot pyydetään lähettämään kirjallisina viimeistään 15 päivänä 
lokakuuta 1996 osoitteeseen: 
Pääjohtaja - PO XV 
Euroopan komissio 
Rue de la Loi 200/Wetstraat 200 
B-1049 Bruxelles/Brussel 
Telekopio +32-2-295 65 00 
Sähköposti John.MOGG@DG15.cec.be 
Lisäksi lähikuukausien aikana järjestetään kuulemistilaisuus, jossa asianosaiset osapuolet voivat 
keskustella esitetyistä asioista. 
15 
ISSN 1024-4492 
KOM(96) 209 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 10 
Luettelonumero : CB-CO-96-248-FI-C 
ISBN 92-78-04535-7 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg