FI Euroopan unionin virallinen lehti C 232/14

Alueiden komitean suuntaa-antava lausunto aiheesta ”Koheesiopolitiikan tulevaisuus”

(2010/C 232/03)

I POLIITTISET SUOSITUKSET

ALUEIDEN KOMITEA

Johdanto

1. pitää tervetulleena sitä, että Euroopan komissio on käynnistänyt hyvissä ajoin näkemystenvaihdon unionin koheesiopolitiikan tulevasta muotoilusta vuoden 2013 jälkeen julkaisemalla neljännen koheesiokertomuksen toukokuussa 2007, alueellista yhteenkuuluvuutta käsittelevän vihreän kirjan syyskuussa 2008, Barcan raportin huhtikuussa 2009 sekä taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta käsittelevät väliraporttinsa.

2. on tyytyväinen siihen, että Euroopan komissio on pyytänyt alueiden komitealta suuntaa-antavan lausunnon siitä, kuinka koheesiopolitiikka voi jatkossakin olla Euroopan unionin sopusointuisen ja kestävän kehityksen tehokas väline ja kuinka se kykenee kohtaamaan EU:n politiikkojen toteuttamiseen liittyvät haasteet.

3. korostaa, että Lissabonin sopimuksen mukaan yhtenä EU:n ensisijaisena tavoitteena on harjoittaa jatkossakin politiikkaa, joka vahvistaa taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta sopusointuisen kehityksen edistämiseksi koko unionissa. Erityisenä tavoitteena on tällöin kaventaa eri alueiden välisiä kehityseroja sekä vähentää epäsuotuisimpien alueiden jälkeenjääneisyyttä. Kyseisistä alueista erityistä huomiota on kiinnitettävä maaseutualueisiin, teollisuuden muutosprosessissa oleviin alueisiin sekä vakavista ja pysyvistä luontoon tai väestökehitykseen liittyvistä haitoista kärsiviin alueisiin, kuten pohjoisimpiin alueisiin, joiden väestöntiheys on erittäin alhainen, ja saaristo-, rajaseutu- ja vuoristoalueisiin. Pitkään jatkuneesta puutteesta kärsivien urbaanien alueiden, kuten erikokoisten kaupunkien, ongelmat tulisi myös ottaa huomioon.

4. katsoo siksi, että unionin koheesiopolitiikan jatkokehittämisessä on tähdättävä siihen, että myös tulevaisuudessa autetaan kuromaan umpeen kestävällä tavalla kehityksen jälkeenjääneisyyttä, vahvistetaan kestäväpohjaista kasvua ja työllisyyttä unionin alueilla, tuetaan sosiaalista osallisuutta ja kilpailukykyä kaikissa jäsenvaltioissa ja kaikilla alueilla, varmistetaan toissijaisuus ja rahoituksen kestävyys sekä parannetaan yhteisön politiikkojen tehokkuutta entisestään.

5. katsoo, että keskustelua unionin koheesiopolitiikan tulevaisuudesta on käytävä ennen kuin keskustellaan unionin rahoitusjärjestelmän tarkistuksesta, koska poliittiset tavoitteet on asetettava ennen myönnettävien varojen määrittelyä. Tässä lausunnossa ei näin ollen tarkastella kysymyksiä tulevan koheesiopolitiikan rahoituskehyksestä. Kyseisiä seikkoja käsitellään rahoitusjärjestelmän suunnitellun tarkistamisen sekä seuraavia rahoitusnäkymiä koskevien neuvottelujen yhteydessä. Alueiden komitea ilmoittaa kuitenkin jo nyt kannattavansa sitä, että myös tulevaisuudessa merkittävä osa EU:n talousarviosta osoitetaan alue- ja paikallisyhteisöissä toteutettaviin rakennepoliittisiin tukitoimiin.

Koheesiopolitiikan tulevat haasteet vuoden 2013 jälkeen

6. yhtyy Euroopan komission käsitykseen, että taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta silmällä pitäen on odotettavissa uusia haasteita. Niihin on vastattava siten, että otetaan huomioon aluekehitykseen, käytettävissä oleviin resursseihin ja kehittämissuunnitelmiin liittyvät erityispiirteet. Alue- ja rakennepolitiikan peruslähtökohtana on varautua muuttuviin ongelmatilanteisiin ja mahdollisuuksiin. Siksi alueiden komitea on vakuuttunut, että aluetaso siihen kuuluvine paikallistason toimijoineen voi tiiviissä yhteistyössä ylempien tasojen kanssa antaa erityisen panoksen, jotta selviydytään ilmastonmuutoksen, energiapolitiikan varmuuden, väestökehityksen ja globalisaation kaltaisista haasteista. Oleellista on monitasoisen hallinnon periaatteiden toteuttaminen ja eri hallintotasojen välinen yhteistyö.

7. huomauttaa, että kyseiset haasteet koskevat koheesiopolitiikkaa, kun ne osaltaan johtavat taloudellisten ja sosiaalisten erojen suurenemiseen Euroopan alueilla. Olisikin tarkasteltava sitä, millä tavoin myös uudet haasteet tulisi ottaa entistä paremmin huomioon koheesiopolitiikan muotoilussa. Tällöin tulisi myös arvioida tarvetta vastata kyseisiin haasteisiin lainsäädäntöä mukauttamalla tai yleispoliittisten prosessien avulla.

8. painottaa, että unionin koheesiopolitiikka auttaa myös voittamaan uudet haasteet vahvistamalla alueiden kilpailukykyä ja vetovoimaa. Sen avulla edistetään jo nyt ilmastonsuojelua, ilmastonmuutoksen moninaisten seurausten hallintaa ja energiansaannin turvaamista esimerkiksi tukemalla ekoinnovaatioita sekä toimenpiteitä energiatehokkuuden lisäämiseksi ja uusiutuvien energialähteiden kehittämiseksi. Joustavuuden avulla eurooppalainen rakennepolitiikka on jo aiemmin mukautunut uusiin haasteisiin. Se voi mukautua niihin myös jatkossa.

9. katsoo, ettei uusia haasteita silmällä pitäen periaatteessa tarvita uusia rakennepoliittisia välineitä eikä uusia lisätavoitteita. Uusia haasteita ajatellen tarvitaan kuitenkin rakennepoliittisia yleistavoitteita lisätä kilpailukykyä ja työllisyyttä unionin kaikilla alueilla sekä nopeuttaa lähentymistä kehityksestä toistaiseksi jälkeenjääneillä alueilla. EU:n rakennerahastoja tarvitaan myös vuoden 2013 jälkeen unionin kaikilla alueilla, jotta voidaan varmistaa taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus ja rajoittaa niin alueiden välisiä kuin alueen sisäisiä alueellisia eroja.

10. kannattaa näin ollen myös EU:n alueellisen toimintasuunnitelman tavoitteita sekä alueellista yhteenkuuluvuutta käsittelevästä vihreästä kirjasta käydyn keskustelun keskeisiä tuloksia, joissa potentiaaliin keskittyvät yhdennetyt aluekehitysstrategiat nähdään lupaavina välineinä vahvistaa yhteenkuuluvuutta Euroopassa. Edessä olevia haasteita ajatellen Euroopalla ei ole varaa luopua eri tasojen ja alojen politiikkojen yhteisestä suuntaamisesta. Ainoastaan unionin, jäsenvaltioiden ja alueiden politiikkojen yhteensovitetun yhteisvaikutuksen avulla uusiin haasteisiin voidaan vastata tehokkaasti.

11. kannattaa siksi perinpohjaista tutkimusta siitä, miten hyödyntää EU:n rakennerahastovälineitä mahdollisimman tehokkaasti muiden välineiden rinnalla erityisesti uusiin haasteisiin liittyviin mahdollisuuksiin tarttumiseksi tavoitteena nopeuttaa Euroopan yhteenkasvamista ja parantaa unionin kilpailukykyä maailmassa sekä pyrkiä muuttumaan vähähiiliseksi taloudeksi. Analyysi tulee nivoa yhteen koheesiopolitiikan ja Lissabonin strategian vuorovaikutuksesta kaudella 2007–2013 tehtävän analyysin kanssa. Erityisesti tulee tarkastella kysymystä siitä, onko strategian tavoitteisiin perustuneilla rakennerahastomäärärahojen korvamerkinnöillä ollut vaikutusta koheesioon. Tällaisen tarkastelun perusteella strategisia suuntaviivoja voitaisiin tarvittaessa suunnata uudelleen.

12. toteaa, että kuluvalla tukikaudella 2007–2013 EU:n rakennerahastot ovat osaltaan jo edistäneet oleellisesti Lissabonin strategian täytäntöönpanoa vahvistamalla alueiden osallistumista strategian täytäntöönpanoon. Siksi komitea pitää välttämättömänä, että EU:n rakennepolitiikan potentiaalia hyödynnetään myös pantaessa täytäntöön uudistettua Lissabonin strategiaa ja että koheesiopolitiikka suunnataan myös jatkossa uudistetun Lissabonin strategian tavoitteisiin. Tällöin on kuitenkin säilytettävä koheesiopolitiikan alkuperäinen tavoite eli kehityserojen pienentäminen vähiten kehittyneiden alueiden ja muun EU:n välillä. Koheesiopolitiikan tehokkuus ja vaikuttavuus riippuvat oleellisesti kulloisistakin makrotaloudellisista olosuhteista. Suotuisat talouspoliittiset perusedellytykset, jotka tukevat alueiden kilpailukykyä ja työllisyyttä, ovat keskeisessä asemassa itseään ylläpitävän talouskasvun aikaansaamiseksi alueilla. Koheesiopolitiikkaa on tältä osin pidettävä tärkeimpänä kehityksestä jälkeenjääneiden alueiden kilpailukyvyn vahvistamista tukevana politiikkana.

13. korostaa lisäksi, että koheesiopolitiikan tehokkuus ja vaikuttavuus riippuvat oleellisesti kulloisistakin makrotaloudellisista olosuhteista. Suotuisat talouspoliittiset perusedellytykset, jotka tukevat alueiden kilpailukykyä ja työllisyyttä, ovat keskeisessä asemassa itseään ylläpitävän talouskasvun aikaansaamiseksi alueilla. Koheesiopolitiikkaa on tältä osin pidettävä tärkeimpänä kehityksestä jälkeenjääneiden alueiden kilpailukyvyn vahvistamista tukevana politiikkana.

14. kannattaa näin ollen Euroopan komission Eurooppa 2020 -strategiasta antamaan tiedonantoon sisältyvää toteamusta, jonka mukaan ”taloudellinen, sosiaalinen ja alueellinen yhteenkuuluvuus on Eurooppa 2020 -strategian ytimessä. Koheesiopolitiikka ja siihen kuuluvat, jo itsessään tärkeät rakennerahastot ovat ne keskeiset toteutusmekanismit, joilla älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun prioriteetit saavutetaan jäsenvaltioissa ja alueilla”. Taloudellisten, sosiaalisten ja ympäristöpoliittisten tavoitteiden tiivis yhdistäminen on kyseisen strategian menestymisen edellytys. Ehdotetut lippulaivahankkeet eivät kuitenkaan saa johtaa unionin koheesiopolitiikan kaventamiseen. Rakennerahastojen täytyy edelleen kyetä yhdennettyyn ongelmanratkaisuun aluetasolla, eikä niiden toimintaa saa rajoittaa alakohtaisten vaatimusten täyttämiseen.

15. korostaa, että unionin koheesiopolitiikan panos sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseen ja sosiaalisten erojen vähentämiseen Euroopan unionissa on merkittävä. Siksi alueiden komitea huomauttaa, että sosiaalisen yhteenkuuluvuuden poliittisen muotoilun on erityisesti rahoitus- ja talouskriisin sosiaalisten vaikutusten vuoksi muodostettava taloudellisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden kanssa kokonaisuus, eikä poliittista muotoilua pidä myöskään tulevaisuudessa lyödä laimin. Tulee kuitenkin ottaa huomioon, että koheesiopolitiikan pitää olla pitkäjänteistä politiikkaa, mutta sillä on voitava reagoida myös taloustilanteen väliaikaiseen heikkenemiseen.

16. on vakuuttunut siitä, että työmarkkinoihin kohdistuneiden rahoitus- ja talouskriisin vaikutusten johdosta unionin työllisyyssuuntautuneen koheesiostrategian merkitys kasvaa vielä tulevaisuudessa. Euroopan sosiaalirahasto (ESR) on unionin tärkein työmarkkina- ja työllisyyspoliittinen tukiväline ja kyseisen strategian toteuttamisen kannalta välttämätön. Euroopan sosiaalirahasto on säilytettävä myös vastaisuudessa sosiaalisen koheesion tavoitteita palvelevana rahoitusvälineenä koheesiopolitiikan yhteydessä. Lisäksi on tarpeen säilyttää yhtenäinen lähestymistapa siihen, kuinka rakennerahastoja käytetään Euroopan alueilla. Euroopan sosiaalirahastolle on myönnettävä riittävät varat, jotta se kykenee saavuttamaan unionin työmarkkina- ja työllisyyspoliittiset sekä sosiaalista osallisuutta koskevat tavoitteet luotettavalla tavalla.

17. katsoo, että EU:n koheesiopolitiikan erityisarvoa tulee arvioida sen tulosten perusteella, ja viittaa tässä yhteydessä koheesiopolitiikan vipuvaikutusta käsittelevään alueiden komitean lausuntoon. EU:n rakennerahastot ovat tärkeä väline, jotta kaikille alueille tarjotaan mahdollisuus hyödyntää sisäsyntyistä kehityspotentiaaliaan kestävän kasvun, työllisyyden ja hyvinvoinnin saavuttamiseksi. Yhteisten eurooppalaisten painopisteiden mukaan suunnatut ohjelmat perustuvat yhteensovitettuihin kehitysstrategioihin ja toteutetaan keskushallintoa alemmalla tasolla. Näin ollen niillä edistetään merkittävästi kasvupotentiaalin hyödyntämistä paikallis- ja alueyhteisöissä.

18. toteaa, että EU:n koheesiopolitiikan myönteisten tulosten laajasta kirjosta on erityisesti mainittava tutkimuksen ja innovoinnin sekä osaamisintensiivisten palveluiden vauhdittaminen. Monet rakenteellisen kehityksen kannalta merkittävät hankkeet – erityisesti tieteellis-teknisten infrastruktuurien sekä innovatiivisten työmarkkina- ja työllisyyspoliittisten lähestymistapojen kehittäminen – on voitu toteuttaa sekä kehityksestä jälkeen jääneillä että unionin muilla alueilla ainoastaan EU:n rakennerahastoista myönnetyn tuen ansiosta. Näin ollen kaikkialla unionissa on jo toteutettu lukuisia hankkeita, jotka havainnollistavat erinomaisella tavalla EU:n rakennerahastotukien eurooppalaista lisäarvoa. Alueellisesti suunnatulla koheesiopolitiikalla täydennetään eurooppalaisen huippuosaamisen edistämistä ja varmistetaan, että eurooppalaisella innovointipolitiikalla aikaansaadaan riittävän laaja vaikutus, jotta EU 2020 -strategia pystytään toteuttamaan menestyksekkäästi. Pyrittäessä maksimoimaan alueiden tutkimus- ja innovointitoiminnan vaikutukset ja tulokset ja tehostamaan niitä olisi korostettava, että on tärkeää sovittaa yhteen yhtäältä innovointiin ja tutkimukseen suunnattavat ja toisaalta koheesiopoliittiset ohjelmat ja rahoitusvälineet.

19. kiinnittää samalla huomiota siihen, että EU:n rakennerahastojen välitön vaikutus ei perustu ainoastaan niistä myönnettyihin varoihin. Rahastot edistävät osaltaan merkittävästi sitä, että eri tasoilla aktiivisten toimijoiden alue- ja rakennepoliittisissa strategioissa keskitytään yhteisiin tavoitteisiin. Siksi alueiden komitea on vakuuttunut siitä, että näin lisätään selkeästi unioni-, jäsenvaltio-, alue- ja paikallistasolla taloudelliseen, sosiaaliseen ja alueelliseen yhteenkuuluvuuteen osoitetun rahoituksen kokonaistehokkuutta. Monitasoisen hallinnon järjestelmä, jossa vastuu ohjelmista on hajautettu tukialueille, takaa sen, että unionissa pyritään yhteisiin päämääriin yhdenmukaisin toimenpitein ja mahdollistaa samalla painopisteiden asettamisen alue- ja paikallistasolla. Tämä on alueiden komitean mielestä unionin rakennepolitiikan lisäarvo, joka ulottuu taloudellista yhteisvastuuta pidemmälle.

20. katsoo, että viimeisimmästä tukikaudesta laadittavaa jatkuvaa jälkiarviota sekä tulevia väliarvioita tulisi hyödyntää rakennerahastotukien myönteisten vaikutusten ja potentiaalin osoittamiseksi.

Koheesiopolitiikan periaatteet vuoden 2013 jälkeen

21. yhtyy Barcan raportissa esitettyyn toteamukseen, jonka mukaan rakennepolitiikkaa on tarkasteltava myös suhteessa kasvun, hyvinvoinnin ja koheesion lisäämistä ja rauhan säilyttämistä koskeviin Euroopan unionin yleistavoitteisiin, ja pitää tärkeänä, että kyseistä politiikkaa sovelletaan vastaisuudessakin Euroopan unionin kaikkiin alueisiin, siten että kiinnitetään erityishuomiota kaikkein heikoimmassa asemassa oleviin alueisiin. Rakennepolitiikka on unionin yhdentymisprosessin kantava pilari ja mahdollistaa kansalaisten samaistumisen Eurooppa-hankkeeseen. Unionin tulevan koheesiopolitiikan kaava voisi näin ollen kuulua seuraavasti: EU:n tukiohjelmat strategisine puitteineen yhdessä alue- ja paikallistason ongelmanratkaisukyvyn kanssa luovat taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta.

22. katsoo, että olisi hyödyllistä pohtia, miten voitaisiin arvioida rakennerahastoista rahoitettavien hankkeiden hiilijalanjälkeä. Komitea suosittelee erityisesti, että tulevassa ohjelmoinnissa pyrittäisiin hiilineutraaliuteen. Kuten monissa jäsenvaltioissa on jo määrätty, investoinnit eivät saisi lopulta johtaa kasvihuonekaasupäästöjen lisääntymiseen.

23. huomauttaa tässä yhteydessä, että koheesiopolitiikassa sovellettu hajautettu lähestymistapa on osoittautunut hyväksi ja se tulisi säilyttää. Olisi kuitenkin tutkittava, mitä menettelyjä voitaisiin edelleen yksinkertaistaa koheesiopolitiikan hallintoon liittyvän byrokratian vähentämiseksi.

24. kannattaa eriytettyä lähestymistapaa, kun koheesiopolitiikan arvioinnissa hyödynnetään huolella valittuja ja merkityksellisiä indikaattoreita, jotta varoja käytettäisiin kohdennetusti ja jotta rakennepolitiikan vaikutukset voitaisiin esittää kattavasti.

25. huomauttaa, että myös EU:n muut politiikanalat vaikuttavat taloudelliseen, sosiaaliseen ja alueelliseen yhteenkuuluvuuteen, minkä johdosta niissä tulisi ottaa huomioon koheesiopolitiikan tavoitteet. Komitea kehottaa Euroopan komissiota analysoimaan alueellisia vaikutuksia ennen lainsääntö- tai muiden ehdotusten tekemistä aloilla, joilla on selvä alueellinen ulottuvuus (julkiset palvelut, liikenne, energia, ympäristö, kilpailu, maatalous jne.). Lisäksi komitea kehottaa Euroopan komissiota kiinnittämään erityistä huomiota kyseiseen seikkaan, kun se laatii viidettä kertomusta taloudellisesta, sosiaalisesta ja alueellisesta yhteenkuuluvuudesta. Tässä yhteydessä alueiden komitea ilmaisee erityisen tyytyväisyytensä komission pyrkimyksiin niveltää koheesiopolitiikka entistä paremmin muihin politiikkoihin, joilla on selvä alueellinen ulottuvuus, sekä luoda yhteisvaikutuksia.

26. katsoo, että EU:n koheesiopolitiikka liittyy asiallisesti läheisesti myös valtiontukiin ja yleistä taloudellista etua koskeviin palveluihin sovellettavan EU:n lainsäädännön säännöksiin. EU:n koheesiopolitiikan uudistamiseen tulisi näin ollen liittyä myös EU:n valtiontukisäännösten tarkistaminen. Eriytettyjä ratkaisuja voidaan tarvita nimenomaan, kun kyse on maailmanlaajuisesti keskenään kilpailevista sijaintipaikoista sekä investoinneista tulevaisuuden teollisuuteen. Yleistä taloudellista etua koskevien palvelujen osalta AK kehottaa komissiota hyödyntämään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 14 artiklan tarjoamaa uutta oikeusperustaa etenkin, jotta voidaan täsmentää kyseisten palvelujen rahoitusmekanismien yhteensopivuutta asianomaisten yhteisön välineiden kanssa.

27. toteaa, että kumppanuusperiaate ja siihen liittyen talouselämän osapuolten ja työmarkkinaosapuolten sekä muiden alueellisten ja paikallisten toimijoiden osallistuminen rakennerahastotuen kaikkiin vaiheisiin ovat osoittaneet tarkoituksenmukaisuutensa lisäämällä toimien hyväksyttävyyttä ja täsmällistä kohdentumista. Tässä yhteydessä komitea ehdottaa, että kumppanuuden vahvistamiseksi tuettaisiin entistä voimakkaammin hyvien käytänteiden vaihtoa alueiden kesken. Pidemmälle meneviä säädöksiä kumppanuuden muotoilemiseksi unionin tasolla alueiden komitea ei sitä vastoin pidä tarpeellisina.

28. katsoo, että EU:n koheesiopolitiikan tehokkuutta ja vaikuttavuutta on arvioitava aina uudelleen erityisesti, kun otetaan huomioon yhä niukemmaksi käyvä rahoitus. Yksityisen rahoituksen hyödyntäminen nykyistä useammin tarjoaa tältä osin uusia mahdollisuuksia toteuttaa koheesiopolitiikkaa. Yksityisen rahoituksen on kuitenkin oltava koheesiopolitiikassa aina kannustin eikä milloinkaan korvike.

29. toteaa tässä yhteydessä, että koheesiopolitiikan puitteissa on helpotettava jatkuvien lainojen käyttöä siihen soveltuvilla aloilla ja siten panostettava koheesiopolitiikan toteuttamisessa nykyistä enemmän lainainstrumentteihin. Komitea antaa tässä yhteydessä tunnustusta Euroopan investointipankin sekä Jeremien ja Jaspersin kaltaisten välineiden roolille lainoihin perustuvien rakennerahasto-ohjelmien kehittämisessä ja toteuttamisessa.

30. kannattaa toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteen johdonmukaista soveltamista koheesiopolitiikassa. Kyseisiä periaatteita ei pidä kuitenkaan rajoittaa pelkkiin tehokkuusnäkökohtiin. EU:n koheesiopolitiikan tähänastinen hajautettu järjestelmä, jossa toimintaohjelmia valmistellaan jäsenvaltio- ja aluetasolla kumppaneina komission kanssa vuoropuhelua käyden ja jossa kyseisten toimintaohjelmien toteutus on kansallisten, alueellisten ja paikallisten viranomaisten omalla vastuulla, on osoittautunut toimivaksi. Se on säilytettävä, ja sitä on kehitettävä alue- ja paikallistason omavastuullisuuden vahvistamiseksi edelleen EU:n koheesiopolitiikan operatiivisessa toteutuksessa.

31. pitää erittäin myönteisenä tukikaudella 2007–2013 otettua askelta kohti EU:n rakennepolitiikan entistä strategisempaa ohjausta. Ohjaus, joka tukikelpoisuussääntöjen sijasta perustuu tavoitteisiin, antaa alueille mahdollisuuden valita kulloinkin niille soveltuva toimenpide- ja välinevalikoima ja tarvittaessa mukauttaa sitä unohtamatta johdonmukaisuutta EU:n laajuisten tavoitteiden kanssa.

32. Komitea toistaa lisäksi, että YMP:n toiseen pilariin kuuluvien maaseudun kehittämistoimien ja aluepolitiikan yhteensovittamista on tarpeen tehostaa, jotta maaseudun ja taajamien kehittäminen täydentäisivät toisiaan yhä paremmin. Koordinoinnin myötä voitaisiin luoda EU:n tasolle uudet strategiset puitteet, jotka muodostuisivat rakennerahastoja ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastoa koskevista yhteisön strategisista suuntaviivoista.

33. on vakuuttunut siitä, että strategisen ohjauksen lähestymistapaa palvelisivat erittäin hyvin sellainen raportointi ja valvonta, jotka suunnataan johdonmukaisella tavalla unionin strategisiin tavoitteisiin ja edistyksen arviointiin, joissa luotetaan jäsenvaltioiden valvonta- ja tilintarkastusjärjestelmiin ja joissa kontrollia vähennetään mutta parannetaan laadullisesti, yhdessä selkeän ja vakaan todentamisjärjestelmän kanssa. Näin voitaisiin välttää tarpeeton hallinnollinen taakka.

34. katsoo, että myös yhden rahaston ohjelmat, jotka on otettu käyttöön Euroopan aluekehitysrahastoa ja Euroopan sosiaalirahastoa varten, ovat osoittautuneet toimiviksi. Yhden rahaston periaate on mahdollistanut hyväksymis- ja tarkistusmenettelyiden merkittävän yksinkertaistamisen verrattuna monen rahaston ohjelmiin, joita sovellettiin aiemmin. Tarvittava joustavuus on saatu aikaan mahdollistamalla jossain määrin myös kulloinkin kyseessä olevan toisen rahaston toimenpiteiden toteuttaminen ohjelmissa. Rahastojen ja niiden kulloistenkin toimintaohjelmien koordinointia tulisi edelleen vahvistaa perimmäisenä tavoitteena se, että Euroopan sosiaalirahasto ja Euroopan aluekehitysrahasto täydentävät toisiaan paremmin alue- ja paikallistasolla.

35. korostaa, että jatkuvana pyrkimyksenä on oltava byrokratian vähentäminen ja siten EU:n rakennerahastoista annettavan rahoituksen jakamista, käyttöä, tilintekoa ja valvontaa koskevan hallinnon yksinkertaistaminen. Tämä tulisi ottaa huomioon myös tulevan ohjelmasuunnittelun suuntaviivoissa.

36. toteaa, että täytäntöönpanojärjestelmää koskevia vaatimuksia ja varainhoidon valvontaa koskevia sääntöjä on tiukennettu kuluvalla tukikaudella. Ennalta ilmoitettuja yksinkertaistuksia on osittain muutettu vastakohdikseen, mikä on aiheuttanut suhteettoman työtaakan. Seurantatutkimukset ovat lisäksi osoittaneet kehitystyön tehokkuuden kärsivän. Alueiden komitea kannattaakin yksinkertaisia ja avoimia mutta tehokkaita valvontamenettelyjä. Tähän liittyen komitea ei pidä välttämättömänä, että jokaisella tukikaudella toteutetaan täydellinen vaatimustenmukaisuuden arviointi. Sen sijaan tulisi riittää, että hyväksytään tukia koskevat kansalliset säädökset, jotka ovat osoittautuneet asianmukaisiksi. Myös valvontaelinten rakennetta, valvonnan normeja ja virheiden määrän arviointia on tarkasteltava mahdollista yksinkertaistamista silmällä pitäen. Toistuva käytäntö antaa takautuvasti vaikuttavia säännöksiä ja normeja aiheuttaa ongelmia ja vaikeuttaa huomattavasti asianmukaista hallinnointia, ja sitä on vältettävä tulevaisuudessa. Lisäksi voitaisiin tarkastella mahdollisuutta soveltaa sellaista yleistä suhteellisuusperiaatetta, jonka tavoitteena olisi sopeuttaa lakisääteiset valvontavaatimukset rakennerahastoista rahoitettujen hankkeiden kokoon.

37. huomauttaa, että Lissabonin sopimukseen sisältyvä uusi määräys, jonka mukaan jäsenvaltioiden on otettava vastuuta EU:n talousarvion toteuttamisesta, tarjoaa tarvittaessa uusia mahdollisuuksia yksinkertaistamiseen. Komitea katsoo, että menettelyjä voidaan yksinkertaistaa entisestään siten, että komissio analysoi jäsenvaltion tarkastusmenettelyjä ja harkitsee, voidaanko alueiden kanssa tehdä luottamussopimuksia tarkastusmenettelyjen päällekkäisyyden välttämiseksi. Rasitteita olisi vähennettävä soveltamalla pienimuotoisia hankkeita koskeviin sääntöihin suhteellisuusperiaatetta.

Koheesiopolitiikan tuleva rakenne vuoden 2013 jälkeen

38. on tyytyväinen siihen, että EU:n rakennepolitiikassa on vuodesta 2000 lähtien uudistettu tukijärjestelmää niin, että sitä on kyetty selkiyttämään ja yksinkertaistamaan huomattavasti luopumalla alun perin suuresta tavoitteiden määrästä sekä suuresta joukosta erityisiä yhteisöaloitteita. Tätä edistymistä ei pitäisi jälleen kyseenalaistaa.

39. on sitä mieltä, että päätös rajoittaa tavoitteiden lukumäärä muutamaan, kutsua toimintaan mukaan unionin kaikki alueet kiinnittämällä erityistä huomiota kehityksessä jälkeen jääneisiin alueisiin sekä jakaa toimivalta siten, että alueet vastaavat ohjelmien hajautetusta kehittämisestä ja toteutuksesta, on periaatteessa osoittautunut hyväksi.

40. katsoo kuitenkin, että EU:n koheesiopolitiikan avulla tulee jatkaa taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden vahvistamista ja unionin kilpailukyvyn lisäämistä, jotta voidaan taata kestävä talouskasvu, korkea työllisyys, sosiaalinen osallisuus sekä julkisten palveluiden laatu ja tehokkuus. Komitea painottaa, että on varmistettava asianomaisten alueiden yhdenvertainen kohtelu EU:ssa ja keskityttävä edelleen heikommassa asemassa oleviin alueisiin riippumatta siitä, missä jäsenvaltiossa ne sijaitsevat. Koheesiopolitiikka on keskeisessä asemassa pyrittäessä saamaan kansalaiset osallistumaan paikallis- ja aluetasolla EU:n yleisiin poliittisiin strategioihin.

41. katsoo, että EU:n koheesiopolitiikasta on yhä merkittävämmässä määrin tullut myös politiikka, jolla pyritään edistämään innovointia, kilpailukykyä ja kasvua ja tukemaan näin kestävää työllisyyttä.

42. yhtyy komission arvioon, että EU:n koheesiopolitiikassa on jatkossakin kiinnitettävä erityistä huomiota taloudellisen jälkeenjääneisyyden kiinnikuromisprosessin tukemiseen uusien jäsenvaltioiden heikommilla alueilla. Komitea kannattaakin sitä, että koheesiopolitiikan välineet suunnataan näin ollen kyseisiin jäsenvaltioihin ja alueisiin. Tällöin koheesiopolitiikalla on tuettava sisämarkkinoiden ja Euroopan yhdentymisen tarjoamien kaikkien mahdollisuuksien hyödyntämistä. Sen sijaan on torjuttava se, että EU:n koheesiopolitiikasta kehittyisi pelkkä varainsiirtoväline.

43. katsoo, että yhteenkuuluvuuden vahvistamiseksi EU:ssa suurin osa unionin rakennerahastojen tukivaroista on suunnattava kehityksestä jälkeenjääneille alueille myös tulevaisuudessa, jotta suurimpien alueellisten erojen tasoittamisessa edistyttäisiin. Kehityksestä jälkeen jääneiden alueiden valinnassa tähän saakka käytetty kynnysarvo (75 prosenttia EU:n asukaskohtaisen bruttokansantuotteen keskiarvosta NUTS II -tasolla) on osoittautunut tarkoituksenmukaiseksi. Koheesiopolitiikan arvioimiseksi olisi löydettävä NUTS II -tason alapuolella olevia mittareita, jotka tuovat entistä paremmin esiin alueelliset erityispiirteet sekä alueilla vallitsevan tilanteen.

44. katsoo, että myös alueet, jotka eivät enää kuulu enimmäistuen piiriin, tarvitsevat vielä tukea niiden erityisolosuhteita vastaavien luotettavien, asianmukaisten ja kattavien tukivälineiden kautta, jotta olemassa olevat mahdollisuudet saadaan – myös koko EU:n etua ajatellen – kestävällä tavalla hyödynnettyä. Ainoastaan tällä tavoin voidaan varmistaa rakennerahastotuen tähänastisten myönteisten tulosten pysyvyys kyseisillä alueilla. Tästä syystä kyseisiä alueita (niin sanotusta tilastollisesta vaikutuksesta kärsivät alueet mukaan luettuina) varten on lähentymistavoitteen puitteissa säädettävä asianmukaisia ja oikeudenmukaisia siirtymäsäännöksiä, jotta lievitetään tuen äkillistä päättymistä 75 prosentin kynnyksen ylittymisen johdosta ja annetaan asianomaisille alueille takeet niiden kilpailukyvyn vahvistamisen jatkumisesta. Alueille, jotka jäävät ensimmäisen kerran lähentymistavoitteen ulkopuolelle, on joka tapauksessa taattava tuki tulevan aluepolitiikan rakenteesta ja tavoitteista riippumatta.

45. on tyytyväinen siihen, että Euroopan parlamentti ja Euroopan komissio ovat selvästi tunnustaneet sellaisten alueiden erityistilanteen, jotka vuoden 2013 jälkeen eivät enää kuulu enimmäistuen piiriin lähentymistavoitteen puitteissa.

46. kehottaa yhdessä Euroopan parlamentin kanssa komissiota ”luomaan [– –] kattavamman järjestelmän asteittaisen siirtymäavun antamiseksi alueille, jotka ylittävät pian BKT:n 75 prosentin rajan, jotta niille annetaan selvempi status ja enemmän turvaa liittyen niiden kehitykseen”.

47. tähdentää, että EU:n koheesiopolitiikan puitteissa annettavaa kattavaa tukea on jatkettava alueellista kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevan tavoitteen piiriin kuuluvilla alueilla vuoden 2013 jälkeen, sillä näillä alueilla on merkittäviä köyhyyssaarekkeita, ja niillä ilmenevät sosiaaliset ja alueelliset erot ovat syventyneet kaikkialla Euroopassa. Kyseisten alueiden panos Lissabonin strategian toteuttamiseen on merkittävä, ja ne kykenevät osaltaan edistämään yhteenkuuluvuutta ja kilpailukykyä kestävällä tavalla ainoastaan, jos kilpailukykyä, innovointia ja työllisyyden korkeaa tasoa kyetään jatkuvasti kehittämään sopusoinnussa kestävyyttä koskevien vaatimusten kanssa.

48. suhtautuu myönteisesti siihen, että – kuten Euroopan komissio ilmoittaa viidennessä väliraportissaan yhteenkuuluvuudesta – suurin osa jäsenvaltioista kannattaa alueellista kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevan tavoitteen säilyttämistä ja että kyseistä seikkaa tarkastellaan myös tuolloin aluepolitiikasta vastanneen Euroopan komission jäsenen Danuta Hübnerin huhtikuussa 2009 esittämässä keskusteluasiakirjassa sekä EU:n koheesiopolitiikan uudistamista käsittelevässä Fabrizio Barcan laatimassa tutkimuksessa.

49. on komission kanssa samaa mieltä siitä, että myös rakenteellisesti vahvojen alueiden, jotka nykyään kuuluvat alueellista kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevan toisen rakennerahastotavoitteen piiriin, on lisättävä investointejaan luovuuteen ja innovointiin sekä nopeutettava uusien ideoihin muuntamista uusiksi tuotteiksi, palveluiksi ja menettelytavoiksi.

50. olettaa, että kun otetaan huomioon uuden EU-sopimuksen alueellista yhteenkuuluvuutta koskevat määräykset, koheesiopolitiikan alueellisen ulottuvuuden merkitys kasvaa tulevaisuudessa. Komitea kehottaa Euroopan komissiota ottamaan koheesiopolitiikan tulevaisuutta koskevissa pohdinnoissaan huomioon ne 400 vastausta, jotka saatiin alueellista yhteenkuuluvuutta käsittelevästä vihreästä kirjasta järjestetyn kuulemisen yhteydessä (ks. AK:n lausunto). Tältä osin alueiden tulisi itse määritellä vahvuutensa ja kehittää strategioita, jotka mukautetaan kulloisiinkin tarpeisiin. Aluekehitys kuuluu myös tulevaisuudessa EU:n jäsenvaltioiden toimivaltaan, ja niiden sisäinen toimivallanjako on otettava huomioon. Ottamalla alue- ja paikallistaso mukaan toimintaan on tarkoitus varmistaa tuloshakuinen aluekehitys, jossa sisällölliset ja alueelliset seikat nivotaan yhteen, sekä resurssien entistä tehokkaampi käyttö.

51. kannattaa sitä, että EU:n koheesiopolitiikassa säilytetään kaupunkiulottuvuus. Kaupungit ovat – suurkaupunkialueiden tavoin – tärkeitä kasvun ja innovoinnin moottoreita. Kyseisessä roolissa toimiminen edellyttää kuitenkin, että myös tulevaisuudessa toteutetaan kaupunkien ja kaupunkien ongelma-alueiden sosiaaliseen ja taloudelliseen vakauttamiseen tähtääviä toimenpiteitä erityisesti EU:n vähiten kehittyneillä alueilla. Kaupungit ja suurkaupunkialueet ovat myös kehitysprosesseja ympäristöönsä levittävä tekijä. Sen lisäksi ne ovat takeena osaamisen, palvelujen ja hyödykkeiden asianmukaisesta saatavuudesta. Kaupunkipolitiikan laadinnan pitää perustua kaupunkialueiden sisäsyntyisiin kehitystekijöihin sekä kaupunkikeskusten välisten suhteiden ja järjestelyjen lujittamiseen.

52. ehdottaa, että koheesiopolitiikassa tunnustettaisiin nykyistä enemmän kaupunki- ja maaseutualueiden riippuvuussuhde osana laajempaa toiminnallista talousaluetta. Koheesiopolitiikan avulla voidaan hyvin toteuttaa yhtenäistä kehitystä koskevaa lähestymistapaa, jolla voidaan puuttua kaupunki- ja maaseutualueiden erilaisten yhdistelmien sisällä ja välillä ilmeneviin ongelmiin. Siksi on välttämätöntä, että EU:n rakennerahastojen ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston tavoitteiden ja välineiden koordinointia tiivistetään. Koska jokaisen alueen ongelmat ovat sen erityispiirteistä johtuen erilaisia, toivottavaa on, että jokainen alue voi tietyissä rajoissa määritellä itse omat alatavoitteensa ja toimensa kehityksensä suuntaamiseksi EU:n tukien avulla.

53. katsoo, että merkittävä painoarvo on annettava myös maaseutualueiden tukemiselle sekä maaseutualueilla sijaitsevien pienten ja keskisuurten kaupunkien roolille. Vain sillä tavoin voidaan vastata rakenteellisiin puutteisiin, maaltamuuton jatkumiseen ja väestön vanhenemiseen monilla Euroopan unionin maaseutualueilla. Siksi on välttämätöntä, että EU:n rakennerahastojen ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston tavoitteiden ja välineiden koordinointia tiivistetään.

54. huomauttaa, että sovellettaessa Lissabonin sopimuksessa käyttöön otettua alueellisen yhteenkuuluvuuden periaatetta erityistä huomiota on kiinnitettävä myös teollisuuden muutosprosessissa oleviin alueisiin sekä vakavista ja pysyvistä luonnonhaitoista tai demografisista haitoista kärsiviin alueisiin, kuten pohjoisimpiin alueisiin, joiden väestöntiheys on erittäin alhainen, ja saaristo-, rajaseutu-, vuoristoalueisiin ja syrjäisimpiin alueisiin.

55. painottaa, että tähänastinen tuki rajatylittävälle, valtioiden väliselle ja alueiden väliselle yhteistyölle, joka kuuluu Euroopan alueiden välistä yhteistyötä koskevan kolmannen rakennerahastotavoitteen piiriin, on osoittautunut tarkoituksenmukaiseksi, ja sitä tulisi jatkaa ja vahvistaa vuoden 2013 jälkeen. Alueellisen yhteistyön panos Euroopan unionin suorituskyvyn sekä unionin taloudellisen, sosiaalisen ja ennen kaikkea alueellisen yhteenkuuluvuuden vahvistamiseen siten, että siinä hyödynnetään lisämahdollisuuksia, joita paikallis- ja alueviranomaisten verkottuminen luo, on korvaamaton. Tähän liittyen nykyiset ohjelmat, kuten ESPON, ”Alueet talouden muutosten edistäjinä” tai Urbact, tulisi yhdistää niin kutsutuiksi alueellisen yhteistyön horisontaalisiksi toimenpiteiksi, jotka hyödyttävät kaikkia kolmea yhteistyömuotoa. Kaikki ne raja-alueet, jotka täyttävät taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden edistämistä koskevan vaatimuksen, on edelleen kelpuutettava saaman alueellisen yhteistyötavoitteen piiriin kuuluvia tukia.

56. toteaa tässä yhteydessä arvostavansa Euroopan komission toimintaa eurooppalaisen alueellisen yhteistyön yhtymän (EAYY) luomiseksi. Komitea kannustaa paikallis- ja alueviranomaisia hyödyntämään kyseistä välinettä nykyistä enemmän alueellista yhteistyötä tehdessään ja kehottaa Euroopan komissiota puuttumaan nykyisten ohjelmasääntöjen esim. rajatylittävyyttä koskevaan vinoumaan, joka haittaa toiminnallisten meriyhteistyöalueiden luomista alueiden välille (säännöissä asetetun 150 kilometrin rajan vuoksi), sekä määrittelemään makroalueiden ja teemakohtaisten strategioiden roolin nykyistä yksityiskohtaisemmin alueellisen yhteistyön tulevaa muotoilua koskevissa ehdotuksissaan. Samalla on varmistettava, että paikallis- ja alueviranomaiset saavat osallistua nykyistä enemmän strategioiden laatimiseen ja niiden täytäntöönpanoon.

57. kehottaa tutkimaan Fabrizio Barcan ehdotusta osoittaa seuraavalla tukikaudella pieni osa koheesiopolitiikan talousarviosta innovatiivisiin toimiin, joita Euroopan komissio hallinnoisi suoraan, jotta näin tuettaisiin innovatiivisia lähestymistapoja aluepolitiikassa yhteisön laajuisesti.

Koheesiopolitiikan täytäntöönpanojärjestelmä

58. katsoo, että ratkaisu hajauttaa alueille vastuuta alueellisiin kehitysstrategioihin pohjautuvien toimintaohjelmien laadinnasta ja toteuttamisesta kumppaneina ylempien tasojen kanssa yhteensovittaen on tähän mennessä osoittautunut toimivaksi useiden ohjelmakausien aikana. Varojen jaetun hallinnoinnin järjestelmä yhdessä aluetason ohjelmasuunnittelun ja toteutuksen kanssa on näin ollen säilytettävä myös tulevaisuudessa. Toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteita on tältä osin vahvistettava. Ennen kaikkea alue- ja paikallistasolla voidaan hyödyntää olemassa olevia kehitysmahdollisuuksia sekä aktivoida ja verkottaa paikallisia ja alueellisia toimijoita.

59. kannattaa siksi määrätietoisesti alueellisen toimivallan säilyttämistä EU:n rakennepolitiikassa ja vastustaa esimerkiksi hankkeiden valintaa koskevan toimivallan siirtämistä unionitasolle.

60. vahvistaa, että ponnisteluita byrokratian vähentämiseksi ja menettelyiden yksinkertaistamiseksi on jatkettava ja tehostettava, ja ehdottaa, että kuluvalla tukikaudella otetaan huomioon komission perustaman, hallinnon yksinkertaistamista käsittelevän työryhmän tulokset tulevia hallintomenettelyitä suunniteltaessa ja että alueiden komitea kutsutaan varhaisessa vaiheessa mukaan tulevien hallintomenettelyiden suunnitteluun. Selkeät ja avoimet menettelyt ovat resurssien tehokkaan käytön tärkeä edellytys.

61. katsoo, että olisi myös harkittava, tulisiko EU:n tukipolitiikan muita osia, joita Euroopan komissio on vielä tähän saakka hallinnoinut keskitetysti, kuten innovoinnin tukeminen, siirtää EU:n rakennerahastojen hajautettuun järjestelmään ja alueviranomaisten toimivallan piiriin varsinkin, kun innovoinnin edistäminen on jo nykyisin EU:n rakennerahasto-ohjelmien keskeinen osatekijä. Koska alueet hyödyntävät alueellisia kehitysstrategioita laatiessaan kaupunkien ja ala-alueiden kehityssuunnitelmia ja aktivoivat ohjelmia toteuttaessaan valtiosta riippumattomia alueellisia ja paikallisia toimijoita, myös alueita alemmat tasot osallistuvat aktiivisesti EU:n rakennepolitiikan toteuttamiseen.

62. korostaa sitä, että paikallis- ja alueviranomaiset ovat viime vuosina saaneet paljon lähinnä myönteisiä kokemuksia kehityssuunnitelmista, alueellisen hallinnan käyttöönottamisesta ala-alueilla ja yhdennetyistä kaupunkikehityssuunnitelmista, jotka aluepolitiikan pääosasto yhdisti äskettäin käsitteen ”paikalliset kehitysmenetelmät” alle. Kyseisiä kokemuksia on jo hyödynnetty kausien 2000–2006 ja 2007–2013 toimintaohjelmissa ja niiden toteutuksessa.

63. katsoo, että monivuotisen, yhteisiin eurooppalaisiin painopisteisiin suunnatun, alueelliseen kehitysstrategiaan perustuvan ja aluetasolla toteutettavan tukipolitiikan ansiosta EU:n rakennerahastot tarjoavat lisäarvoa verrattuna kansallisiin aluepolitiikkoihin. Ohjelmasuunnittelun monivuotisuus muodostaa vakaat edellytykset kaikille osallistujille ja mahdollistaa erityisesti myös innovatiivisten poliittisten lähestymistapojen kehittämisen. Sen avulla varmistetaan, että rakennepolitiikka suunnataan strategisiin tavoitteisiin ja painopisteisiin, ja suojellaan lyhytjänteiseltä tai tempoilevalta ja vanhat rakenteet säilyttävältä tukipolitiikalta. Seitsemänvuotiset ohjelmat, joita on toteutettu vuodesta 2000 lähtien, ovat osoittautuneet toimiviksi. Ohjelmakautta ei missään tapauksessa pitäisi lyhentää. Aluepolitiikka on tärkeä osa unionin politiikkaa, ja kaikki uudelleenkansallistamispyrkimykset on syytä torjua.

64. suhtautuu erittäin myönteisesti arviointikulttuuriin, joka EU:n rakennerahastojen myötä on tullut yhä enemmän osaksi kaikkien alueiden tukipolitiikkaa ja on mahdollistanut sen, että strategioiden ja välineiden laatu on jatkuvasti parantunut. Ottamalla kaikki alueet mukaan EU:n rakennerahastotuen piiriin varmistetaan kokemustenvaihto kansallisten ja alueellisten viranomaisten välillä koko unionissa sekä mahdollisuus oppia toisilta parhaita käytänteitä valottavista esimerkeistä. Samalla kyseinen prosessi luo laajan ja vakaan pohjan EU:n rakennepolitiikan kehittämiselle.

Paikallis- ja alueviranomaisten sekä alueiden komitean tuleva rooli

65. suhtautuu kriittisesti siihen, että suuntauksena on toteuttaa rakennerahasto-ohjelmat kansallisella tasolla. Komitea ehdottaakin, että paikallis- ja alueviranomaisten osallistumisesta koheesiopolitiikan toteuttamiseen raportoidaan säännöllisesti taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta luotaavassa väliraportissa, ja viittaa tässä yhteydessä alueiden komitean Lissabonin prosessin seurantafoorumin työskentelyyn.

66. tähdentää, että toissijaisuus- ja kansalaisläheisyysperiaatteen mukaisesti paikallis- ja alueviranomaisten roolia koheesiopolitiikan kehittämisessä, toteuttamisessa ja arvioinnissa on vahvistettava edelleen.

67. ehdottaa, että alueiden komitea voi myös jatkossa toimia kumppanina ja tehdä unionin tasolla paikallis- ja alueviranomaisten kanssa hyvissä ajoin kattavaa, tulevan koheesiopolitiikan muotoiluun ja toteuttamiseen liittyvää yhteistyötä.

Päätelmät

68. Taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden vahvistamiseen tähtäävällä politiikalla pyritään varmistamaan Euroopan unionin sopusointuinen kehitys vähentämällä EU:n alueiden huomattavia kehityseroja sekä muita heikommassa asemassa olevien alueiden jälkeenjääneisyyttä. Näin ollen se on Euroopan yhdentymismallin keskeinen osatekijä, jota Lissabonin sopimus on edelleen vahvistanut, ja näin ollen on tärkeää, että sitä jatketaan myös vuoden 2013 jälkeen.

69. Koheesiopolitiikka on hajautettuine lähestymistapoineen ja monitasoisen hallinnon järjestelmineen ainoa Euroopan unionin politiikka, jonka avulla voidaan yhdistää Eurooppa 2020 -strategian tavoitteet ja paikallis- ja alueviranomaisten uudet haasteet. Siksi on aiheellista suunnata koheesiopolitiikka myös vastaisuudessa kestäväpohjaisen kasvun, sosiaalisen osallisuuden, työllisyyden ja ilmastonmuutoksen torjunnan tavoitteisiin. Koheesiopolitiikka yhdistää eri hallintotasot ja vahvistaa alue- ja paikallisulottuvuutta. Tässä yhteydessä on Eurooppa 2020 -strategiassa mainittuja seitsemää lippulaiva-aloitetta pidettävä ylimääräisinä ja täydentävinä toimina.

70. Koheesiopolitiikassa on myös vastaisuudessa keskitettävä suurin osa varoista Euroopan unionin heikoimmin kehittyneille ja ongelmallisimmille jäsenvaltioille ja alueille jälkeenjääneisyyden umpeen kuromisen tukemiseksi sekä alueiden yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja eurooppalaisen yhteisvastuun edistämiseksi konkreettisella tavalla. Tukikelpoisten alueiden määrittelyssä sovelletut perusteet ovat osoittautuneet tarkoituksenmukaisiksi.

71. Myös siirtymäalueet tarvitsevat erityistä tukea, jotta tuen päättyminen ei vaarantaisi rakennerahastojen avulla saavutettuja tuloksia. EU:n toimien pysyvyyden on tarjottava kyseisille alueille varmuus kehityksen jatkuvuudesta. Lisäksi toimien on vastattava alueiden kulloiseenkin erityistilanteeseen.

72. Alueellisen kilpailukyvyn ja työllisyyden tavoitteen on myös jatkossa tuettava Euroopan unionin kaikkia muita alueita erityisesti innovoinnin, sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja kilpailukyvyn vahvistamiseksi alueilla.

73. Korkean eurooppalaisen lisäarvonsa johdosta alueellisen yhteistyön on pysyttävä myös tulevaisuudessa erillisenä tavoitteena, jolla tuetaan rajatylittävää, valtioiden välistä ja alueiden välistä yhteistyötä, jotta se voi osaltaan aktiivisesti edistää alueellista yhteenkuuluvuutta Euroopan unionissa.

74. Koheesiopolitiikka voisi tarjota myös mahdollisuuksia kehittää aluepolitiikkaan liittyviä uusia innovatiivisia lähestymistapoja. Näin ollen voitaisiin tutkia mahdollisuutta osoittaa tulevaisuudessa pieni osa Euroopan komission varoista innovatiivisten toimien tukemiseen.

75. Koheesiopolitiikan nykyiset periaatteet ovat monitasoisen hallinnon järjestelmän, monivuotisen ohjelmasuunnittelun, kumppanuuden, keskittämisen, indikaattoreihin perustuvan ohjelmien hallinnoinnin ja arvioinnin osalta osoittautuneet tarkoituksenmukaisiksi. Seitsemänvuotisen ohjelmakauden lyhentäminen ei kuitenkaan ole hyväksyttävissä.

76. Nykyinen varojen hallinnoinnin järjestelmä on liian monimutkainen ja altis virheille. Siksi myös jatkossa kaikkien osapuolten yhteisenä tavoitteena tulee olla virheiden määrän vähentäminen sekä varojen hallinnoinnin ja tilitys- ja valvontamenettelyjen yksinkertaistaminen. Tällöin tulisi ponnistella entistä voimakkaammin kulloisiinkin kansallisiin olosuhteisiin soveltuvien ratkaisujen löytämiseksi soveltamalla suhteellisuusperiaatetta käytännössä.

77. Koheesiopolitiikan toissijaisuuteen perustuva lähestymistapa on säilytettävä, ja sen kehittämistä on jatkettava. Tämä tarkoittaa sitä, että paikallis- ja alueviranomaisten roolia on vahvistettava entisestään koheesiopolitiikan suunnittelun, toteutuksen ja arvioinnin kaikissa vaiheissa.

78. Paikallis- ja aluetasolla saavutetuilla tuloksilla on oltava aiempaa keskeisempi rooli koheesiopolitiikan arvioinnissa. Siksi alueiden komitea tukee kaikkia toimia, joilla koheesiopolitiikan toteutusta pyritään suuntaamaan kyseisen periaatteen mukaisesti.