EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 16.03.1998 
KOM(1998) 167 lopull. 
KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
YHDENMUKAISTAMISVAATDIUKSISTA 
SÄHKÖN SISÄMARKKINOITA KOSKEVISTA YHTEISISTÄ SÄÄNNÖISTÄ 
ANNETTU DIREKTIIVI 96/92/EY 
(komission esittämä) 

KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
YHDENMUKAISTAMISVAATIMUKSISTA 
SÄHKÖN SISÄMARKKINOITA KOSKEVISTA YHTEISISTÄ SÄÄNNÖISTÄ 
ANNETTU DIREKTIIVI 96/92/EY 
L JOHDANTO 
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä 19. joulukuuta 1996 annetun 
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/92/EY1 25 artiklan 1 kohdan 
mukaan "Komissio antaa tämän direktiivin voimaantuloa seuraavan vuoden loppuun 
mennessä neuvostolle ja Euroopan parlamentille kertomuksen sellaisista 
yhdenmukaistamisvaatimuksista, jotka eivät liity tämän direktiivin säännöksiin. 
Komissio liittää kertomukseen tarvittaessa sellaiset yhdenmukaistamista koskevat 
ehdotukset, jotka ovat tarpeen sähkön sisämarkkinoiden tehokkaalle toiminnalle". 
Yhdenmukaistaminen koskee erityisesti energian verotusta ja ympäristönäkökohtia. 
Neuvostossa keskustellaan parhaillaan verotuksesta, sillä komissio on antanut 
ehdotuksen energian verotusta koskevan yhteisen kehyksen laatimisesta2. Tässä 
kertomuksessa keskitytään siten ympäristöä koskeviin seikkoihin ja varsinkin 
uusiutuvia energialähteitä käyttävän sähköntuotannon asemaan yhtenäismarkkinoilla. 
Komission yksiköiden ja jäsenvaltioiden välisissä yhteyksissä on käynyt ilmi, että 
jäsenvaltiot ovat ehdottaneet tai ottaneet jo käyttöön monia vaihtelevia järjestelmiä, 
joiden tarkoituksena on tukea uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa 
sähköntuotantoa. Samanlaista vaihtelevuutta ei ole ilmennyt yhdistetyissä lämpö- ja 
sähkövoimalaitoksissa tuotetun sähkön yhteydessä, joten kertomuksessa ei käsitellä 
tätä aihetta. Uusiutuvia energialähteitä koskevien erilaisten järjestelmien 
soveltaminen rinnakkain saattaa johtaa kaupan vääristymiin ja rajoituksiin. Äskettäin 
julkaistussa uusiutuvia energialähteitä koskevassa valkoisessa kirjassa3 korostettiin 
sitä, kuinka tärkeää on varmistaa uusiutuvien energialähteiden avulla tuotetun sähkön 
tasapuolinen pääsy markkinoille. Valkoisessa kirjassa todettiin myös, että komissio 
aikoo sekä sisämarkkinoihin liittyvistä syistä että uusiutuvien energianlähteiden 
kehityksen tukemiseksi esittää nopeasti ehdotuksen asiaa koskevaksi 
yhdenmukaistamisdirektiiviksi. Tämä kertomus on ensimmäinen askel kohti tällaisen 
direktiivin laatimista. 
1 EYVLL 27, 30.1.1997, s. 20. 
2 KOM(97) 30 lopullinen, 12. maaliskuuta 1997, "Ehdotus neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden 
verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta". 
3 KOM(97) 599 lopullinen, 26. marraskuuta 1997, "Tulevaisuuden energia: Uusiutuvat energialähteet 
Yhteisön strategiaa ja toimintasuunnitelmaa koskeva valkoinen kirja" 
- A -
H. UUSIUTUVAT ENERGIALÄHTEET JA S ARK ON SISÄMARKKINAT 
Ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksen 
sopimuspuolten kolmas konferenssi järjestettiin Kiotossa joulukuussa 1997. 
Euroopan unionin kannalta konferenssin tulos oli se, että yhteisö sitoutui 
vähentämään kasvihuonekaasupäästöjä 8 prosenttia vuoden 1990 tasosta ajanjaksolla 
2008-2012. Tällaisten kasvihuonekaasupäästöjen vähennysten saavuttaminen 
edellyttää suuria energiapoliittisia päätöksiä, jotka keskittyvät energia- ja hiili-
intensiteetin vähentämiseen. Komissio katsoo uusiutuvien energialähteiden käytön 
lisäämisen sähköntuotannossa olevan eräs tärkeä mahdollinen toiminta-alue, jonka 
avulla EU voi täyttää sitoumuksensa. 
Uusiutuvan energian tärkeyttä on korostettu myös ilmastonmuutosta koskevan 
Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimuksen pöytäkirjassa. Pöytäkirjan hyväksyneitä 
maita pyydetään edistämään, tutkimaan, kehittämään ja lisäämään uusien ja 
uusiutuvien energiamuotojen käyttöä yhtenä tärkeänä välineenä 
kasvihuonekaasupäästöjen rajoittamiseksi. 
Komission uusiutuvia energialähteitä koskevaa politiikkaa esiteltiin äskettäin edellä 
mainitussa valkoisessa kirjassa4. Valkoisessa kirjassa luodaan yleiskatsaus yhteisön 
energiapolitiikkaa koskeviin komission tavoitteisiin, joita käsiteltiin 
yksityiskohtaisesti Euroopan unionin energiapolitiikkaa koskevassa valkoisessa 
kirjassa5. Siinä eritellään kolme keskeistä energia-alan tavoitetta: kilpailukyvyn 
parantaminen, energiansaannin varmuus ja ympäristönsuojelu. Uusiutuvien 
energialähteiden käytön lisäämistä pidetään eräänä tärkeänä näiden tavoitteiden 
saavuttamista edistävänä tekijänä. 
Uusiutuvia energialähteitä koskevaan valkoiseen kirjaan sisältyy yhteisön strategia ja 
toimintasuunnitelma, joiden tavoitteena on nostaa uusiutuvien energialähteiden 
käyttö 12 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä. Uusiutuvien energialähteiden osuus 
EU:n sähköntuotannosta on nykyisin noin 6 prosenttia. Näihin lukuihin sisältyvät 
suuret vesivoimalaitokset, joiden hyödyntämismahdollisuudet ovat ympäristösyistä 
hyvin rajallisia unionin alueella. Tämä tarkoittaa sitä, että 12 prosentin 
kokonaistavoitteen saavuttamiseksi vaaditaan muiden uusiutuvien energialähteiden 
käytön huomattavaa lisäämistä. Koska sähköntuotanto on Euroopan unionin tärkein 
energia-ala 40 prosentin osuudellaan energian bruttokulutuksesta, merkittävän osan 
uusiutuvien energialähteiden käytön lisäyksestä on tapahduttava sähköntuotannossa. 
Ainakin keskipitkällä aikavälillä näyttää todennäköiseltä, että sähkön tuottaminen 
uusiutuvista energialähteistä saattaa olla kalliimpaa kuin sen tuottaminen kilpailevia 
polttoaineita käyttäen. Uusiutuvia energialähteitä edistävät järjestelmät ovat siten 
tarpeellisia. 
4 Katso alaviite 3 
5 KOM(9S) 682, 13. joulukuuta 1995, "Euroopan unionin energiapolitiikka". 
-2-
Tällä hetkellä sähkön tuottaminen uusiutuvista energialähteistä vaikuttaa kalliimmalta 
kuin sen tuottaminen kilpailevista polttoaineista, koska huomioon ei ole otettu 
uusiutuvien energialähteiden ympäristöhyötyjä eikä kilpaileville polttoaineille 
myönnettyä tukea. Tästä syystä on luotava toimintamalleja, joissa nämä tekijät 
otetaan huomioon ja joilla edistetään uusiutuvien energialähteiden käyttöä. 
Jäsenvaltiot ovat ehdottaneet tai ottaneet jo käyttöön useita erilaisia järjestelmiä 
uusiutuvien energialähteiden käytön lisäämiseksi. Näihin järjestelmiin sisältyvät muun 
muassa tuottajahintojen takaaminen, verohelpotukset ja suora tuki jokaista tuotettua 
kilowattituntia kohti. Yhteisten sääntöjen puuttuminen ei vääristä jäsenvaltioiden 
välistä sähkökauppaa sellaisilla markkinoilla, jotka eivät ole vapaita ja joilla sähköä 
myydään vakioasiakkaille, jotka eivät voi ostaa sähköä muulta toimittajalta, sillä 
tällainen kauppa on rajallista ja tiukasti säänneltyä. 
Vapautetuilla sähkömarkkinoilla tai jopa ainoastaan osittain vapautetuilla 
markkinoilla tarvitaan kuitenkin joitain uusiutuvien energialähteiden kohtelua 
koskevia yhdenmukaisia sääntöjä. Tämä koordinaation tarve käy ilmi seuraavista 
kahdesta kysymyksestä, joita on käsiteltävä tässä yhteydessä: 
Ensinnäkin erilaisten tukijärjestelmien käyttö johtaa uusiutuvilla energialähteillä 
tuotetun sähkön kaupan vääristymiin. Oletetaan esimerkiksi, että maa X maksaa 
merkittävää valtiontukea uusiutuvia energialähteitä hyödyntävän sähkön tuottajille, 
mutta maa Y käyttää vihreiden sertifikaattien järjestelmää. Jos maa Y antaa maan X 
tuottajille oikeuden laskea liikkeelle ja myydä vihreitä sertifikaatteja maassa Y, 
tuottajat voivat saada kaksinkertaista tukea. Toisaalta maan Y tuottajat, jotka myyvät 
sähköä maassa X, eivät saisi minkäänlaista tukea. Tällaisen tilanteen syntymisen 
ehkäisemiseksi voidaan ainakin teoriassa ottaa käyttöön erilaisia mekanismeja. Liian 
byrokraattisia ja monimutkaisia ja kaikkien jäsenvaltioiden tukijärjestelmiä koskevia 
mekanismeja olisi kuitenkin vältettävä, koska niihin liittyvät kustannukset voivat olla 
hyvin korkeat. Yksinkertaisempi lähestymistapa olisi suotavampi. 
Toisaalta jos tuen taso vaihtelee huomattavasti eri jäsenvaltioissa, tämä voi johtaa 
yleisempiin kaupan ja kilpailun vääristymiin. Ainakin keskipitkällä aikavälillä 
uusiutuviin energialähteisiin perustuva sähköntuotanto on kalliimpaa kuin 
"tavanomaisiin" energialähteisiin (fossiiliset polttoaineet/ydinvoima) perustuva 
tuotanto. Jos uusiutuvien energialähteiden osuus kotimaisesta 
kokonaissähköntuotannosta on merkittävä, saattavat jäsenvaltion keskimääräiset 
sähköntuotantokustannukset nousta huomattavasti verrattuna naapurimaahan, jolla ei 
ole kehittynyttä uusiutuvia energialähteitä koskevaa politiikkaa, tai verrattuna 
fossiilisia polttoaineita käyttävään itsenäiseen sähköntuottajaan. Jolleivät kaikki 
asiakkaat, olivat he sitten vaatimukset täyttäviä tai eivät, osallistuisi uusiutuvia 
energialähteitä koskevan politiikan rahoittamiseen tietyssä jäsenvaltiossa, jättäisivät 
vaatimukset täyttävät asiakkaat tämän "uusiutuvien energialähteiden lisän" 
maksamatta, jos heillä olisi siihen mahdollisuus, ja ostaisivat sen sijaan sähkönsä 
ulkomailta tai itsenäisiltä sähköntuottajilta. Tämä johtaisi asiakaskannan laskuun ja 
uusiutuvien energialähteiden asiakaskohtaisten lisäkustannusten nousuun, mikä 
nostaisi kotimaisia hintoja. Tämä puolestaan saisi myös vaatimukset täyttävät 
asiakkaat, joiden hintajousto on vähäinen, etsimään toimittajia muualta. Markkinat 
vääristyisivät näin itseään ruokkivan kierteen vaikutuksesta, mikä pakottaisi yhä 
3-
useampia vaatimukset täyttäviä asiakkaita pois kotimaisesta järjestelmästä, ei siksi, 
että tavanomainen sähköntuotanto olisi tehotonta tai kilpailukyvytöntä, vaan 
merkittävän uusiutuvia energialähteitä suosivan politiikan takia. 
On selvää, että tällaisen vaikutuksen todennäköisyys ja/tai laajuus riippuu useista 
tekijöistä, kuten uusiutuvien energialähteiden ylimääräisistä kustannuksista ja 
uusiutuvien energialähteiden ostojen osuudesta kokonaisostoista. 
Ongelmana onkin, kuinka taata uusiutuvia energialähteitä hyödyntävän teknologian 
käyttöönotto ja kehittäminen sähkön yhtenäismarkkinoilla. Vaatimukset täyttävien 
asiakkaiden mahdollisuus ostaa sähköä koko unionin alueelta nostaa esiin kaksi 
kysymystä. 
Ensimmäinen kysymys koskee mekanismeja, jotka on otettu käyttöön uusiutuvien 
energialähteiden ostojen ja rahoituksen varmistamiseksi, ja toinen, ensimmäiseen 
kysymykseen liittyvä kysymys niiden asiakkaiden mahdollisuutta ostaa sähköä 
ulkomailta, joilla on velvollisuus ostaa tietty osa tarvitsemastaan sähköstä 
uusiutuvista energialähteistä (tuonti ja vienti). 
HI. MEKANISMIT UUSIUTUVIEN ENERGIALÄHTEIDEN OSTOJEN JA 
RAHOITUKSEN VARMISTAMISEKSI 
Näitä järjestelmiä tarkasteltaessa on tutkittava ensin direktiiviin sisältyviä säännöksiä, 
toiseksi jäsenvaltioiden tasolla toteutettuja toimenpiteitä ja lopuksi tällaisten 
järjestelmien yhteensopivuutta direktiivin ja yhteisön lainsäädännön kanssa. 
1. Direktiivi 
Direktiivissä mainitaan ainoastaan yksi mekanismi, jolla suositaan uusiutuviin 
energialähteisiin perustuvan sähkön käyttöä (8 artiklan 3 kohta): 
"Jäsenvaltio voi vaatia verkko-operaattoria antamaan sähköntuotantolaitosten 
ajojärjestyksessä etusijan niille sähköntuotantolaitoksille, jotka käyttävät uusiutuvia 
energialähteitä tai jätettä tai tuottavat yhdistetysti sekä lämpöä että sähköä". 
Tämä on poikkeus 8 artiklan 2 kohdan mukaisesta perussäännöstä, jonka mukaan 
tavallisissa olosuhteissa "sähköntuotantolaitosten ajojärjestys ja liitosyksiköiden 
käyttö on määriteltävä sellaisin puolueettomin perustein (..., joissa) on otettava 
huomioon käytettävissä olevista sähköntuotantolaitoksista tai liitosyksiköiden kautta 
tapahtuvista siirroista saatavan sähkön taloudellinen arvojärjestys...". 
Tätä mekanismia käyttivät itse asiassa useimmat jäsenvaltiot ennen markkinoiden 
vapauttamista: siirtoverkon operaattori ostaa uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa 
sähköä (yleensä edullisella hinnalla) ja siirtää sen vakioasiakkailleen jakaen syntyvät 
kulut kaikkien vakioasiakkaiden kesken. 
Olisi kuitenkin huomattava, että direktiivissä rajoitutaan etusijan antamiseen 
ajojärjestyksessä. Se ei kata järjestelmiä, joiden avulla annetaan välitöntä tai välillistä 
tukea uusiutuville energialähteille, eikä se itsessään anna jäsenvaltioille oikeutta 
valtuuttaa siirtoverkon operaattori velvoittamaan vaatimukset täyttävät asiakkaat 
-4-
ostamaan "oma osuutensa" uusiutuvista energialähteistä saatavasta sähköstä joko 
suoraan tai asettamalla veroja tai antamalla "vihreitä sertifikaatteja". 
Todellisuudessa direktiivissä säädetyn mekanismin käytännön hyöty on varsin 
rajallinen jäsenvaltioiden kehittäessä tai pitäessä voimassa merkittävää uusiutuvien 
energialähteiden edistämistä koskevaa politiikkaa, sillä direktiivissä ei nimenomaisesti 
hyväksytä tarvittavia lisätoimenpiteitä. 
Jos siis jäsenvaltiot haluavat tukea uusiutuvia energialähteitä laajemmin kuin mitä 
etusijan antaminen ajojärjestyksessä mahdollistaa, niiden on sovellettava kahta muuta 
direktiivin säännöstä, eli 3 artiklan 2 kohtaa, joka koskee julkisiin palveluihin ja 
ympäristöalaan liittyviä velvollisuuksia, ja 24 artiklaa, joka koskee 
siirtymäkausijärjestelyjä. Jäsenvaltioiden ilmoitettua tällaisista järjestelyistä komissio 
tutkii, ovatko ne dkektiivin mukaisia. Tätä kysymystä käsitellään tarkemmin 
jäljempänä 3.2 kohdassa. 
2. Jäsenvaltioissa kehitettyjä järjestelmiä 
Jäsenvaltiot ovat etsineet erilaisia ratkaisuja tähän kysymykseen. EU:n alueella on 
otettu käyttöön erilaisia järjestelmiä tai mitä suunnitellaan parhaillaan jäsenvaltioissa. 
Olisi huomattava, että eräitä jäljempänä mainittuja tekijöitä käytetään (tai voidaan 
käyttää) yhdessä toistensa kanssa. 
Järjestelmiä tai järjestelmien osia on kahta perustajia: tukijärjestelmiä, joiden 
tarkoituksena on kattaa järjestelmästä aiheutuvat kustannukset sekä järjestelmiä, 
joiden tarkoituksena on tuen rahoittaminen. 
2.1 Tukijärjestelmät 
Erilaisia tukijärjestelmiä on monenlaisia, esimerkiksi seuraavat: 
- taattu ostovelvoite taattuun hintaan, usein säästettyjen kustannusten perusteella tai 
säädösperusteisen laskelman perusteella, jonka avulla määritetään uusiutuvia 
energialähteitä käyttävän sähköntuotannon halutun tason saavuttamiseksi 
vaadittava tuki 
- erityisesti energia- ja C02-verojen helpotukset, mutta myös muut verohelpotukset 
- tuki tuotettua kilowattituntia kohti 
- muut tuet kuten T&K-tuki, pääomasijoitukset jne. Näitä tukia voidaan myöntää 
joko jäsenvaltion tai yhteisön tasolla. 
2.2 Tukijärjestelmiä rahoittavat tai täydentävät järjestelmät 
Myös näistä järjestelmistä on kehitetty tai kehitetään parhaillaan erilaisia muunnelmia: 
- Kaikkia jonkin jäsenvaltion sähkönkuluttajia koskeva vero, jota kutsutaan 
"uusiutuvista energialähteistä saatavan sähkön" veroksi, "vihreäksi" veroksi tai 
"ei-fossiilisten polttoaineiden" veroksi. Kaikkien kuluttajien on maksettava vero 
riippumatta siitä, ostavatko he sähkön kyseisestä jäsenvaltiosta (katso kuitenkin 
jäljempänä, tuonti ja vienti). Vero voi olla kiinteä maksu jokaista kulutettua 
kilowattituntia kohden tai siirtotariffiin lisätty erillinen, avoin maksu. 
Kyseinen jäsenvaltio määrää veron suuruuden, joka vaihtelee riippuen siitä tuen 
tasosta, jonka jäsenvaltio katsoo olevan tarpeellinen uusiutuvia energialähteitä 
käyttävän sähköntuotannon vaadittavan tason saavuttamiseksi. 
- "Vihreiden sertifikaattien" järjestelmä 
Tässä järjestelmässä jäsenvaltio yksinkertaisesti päättää, kuinka paljon sen 
sähköjärjestelmässä halutaan tuottaa (tai kuluttaa - katso jäljempänä, tuonti ja 
vienti) uusiutuvista energialähteistä saatavaa sähköä. Tämän jälkeen kaikkien 
kuluttajien on ostettava x prosenttia sähköntarpeestaan uusiutuvista 
energialähteistä. Koska "vihreää" sähköä on mahdotonta erottaa "tavanomaisesta", 
kaikille kuluttajille ei tietenkään voida toimittaa juuri x prosenttia uusiutuvista 
energialähteistä tuotettua sähköä. Tämän vuoksi kuluttajien on ostettava "vihreitä 
sertifikaatteja", jotka vastaavat tätä x prosenttia niiden kokonaissähköntarpeesta. 
Vihreitä sertifikaatteja antavat uusiutuvia energialähteitä käyttävät sähköntuottajat 
jäsenvaltion viranomaisten valvonnassa. Kotitalouksien osalta sertifikaatteja 
ostavat niille sähköä toimittavat sähkölaitokset. 
Käytännössä uusiutuvia energialähteitä hyödyntävän sähköntuottajat myyvät 
sähköä siirtoverkon operaattorille markkinahintaan. Uusiutuvista energialähteistä 
saatavan sähkön tuottamisesta aiheutuvat ylimääräiset kulut katetaan hinnalla, 
jonka kaikki loppukäyttäjät, niin vaatimukset täyttävät kuluttajat kuin 
vakioasiakkaatkin, maksavat vihreistä sertifikaateista. Näin vihreille sertifikaateille 
kehittyy jälkimarkkinat, joilla vihreät sertifikaatit hinnoitellaan sähkön 
markkinahinnan ja uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon 
(keskimääräisten) kustannusten välisen erotuksen pohjalta. 
- Uusiutuvien energialähteiden rahastoon suoritettavat korvansmaksiit 
Jakeluyhtiöiden toimittamasta sähköstä x prosenttia on oltava uusiutuviin 
energialähteisiin perustuvaa sähköä. Jos tätä velvoitetta ei täytetä, niiden on 
suoritettava korvausmaksu uusiutuvien energialähteiden rahastoon. Rahastoa 
käytetään valikoiden investointitukien myöntämiseen esimerkiksi uusiutuvia 
energialähteitä käyttäville laitoksille järjestettävien tarjouskilpailujen perusteella. 
- Ostovervollisuus 
Jäsenvaltion kuluttajilla saattaa olla velvollisuus ostaa "oma osuutensa" 
uusiutuvista energialähteistä tuotetusta sähköstä, joka siirtoverkon operaattorin on 
hankittava valtion päätöksen mukaisesti. Kuluttajilla olisi velvollisuus ostaa 
osuutensa markkinahinnan ylittävään hintaan, jossa huomioidaan uusiutuvia 
energialähteitä käyttävän sähköntuotannon ylimääräiset kustannukset. Tämä erä 
laskutettaisiin erikseen, jotta ylimääräisten kustannusten osuus olisi selvä. 
- Muut kuin rahoitustoimenpiteet 
-6-
Siirtoverkon operaattorilla on mahdollisuus kieltää vaatimukset täyttävien 
asiakkaiden pääsy verkkoon kolmannen osapuolen verkkoon pääsyä tai siirtoa 
varten, jos operaattorin olisi vaikea toimittaa kuluttajille uusiutuvista 
energialähteistä tuotettua sähköä, jonka sen on täytynyt ostaa valtion asettamien 
vaatimusten mukaisesti. 
3. Eri lähestymistapojen tarkastelu: yhteensopivuus yhteisön lainsäädännön 
kanssa 
Jäsenvaltioiden käyttämiä järjestelmiä on tarkasteltava sekä valtiontukien kannalta 
että siltä kannalta, kuinka hyvin ne sopivat yhteen dkekthvin sekä 
perustamissopimuksen ja erityisesti sen ympäristöä koskevien määräysten kanssa. 
Yhteisen kehyksen luominen tukijärjestelmille olisi huomattava edistysaskel, sillä se 
selkeyttäisi jäsenvaltioiden liikkumavaran tässä asiassa ja vähentäisi vääristäviä 
vaikutuksia. Tämä antaisi jäsenvaltioille mahdollisuuden edistää tehol&aammin 
uusiutuvien energialähteiden käyttöä. 
3.1 Valtiontuki 
Valtiontukea käsitellään eri yhteydessä kuin yhteensopivuutta dkelrtiivin ja niiden 
perustamissopimuksen artiklojen kanssa, joihin direktiivi perustuu. Tätä kysymystä ei 
ehdoteta käsiteltävän tämän tarkastelun yhteydessä. Voidaan kuitenkin todeta, että 
komissio on tähän mennessä suhtautunut myönteisesti uusiutuvia energialähteitä 
käyttävälle tuotannolle annettuun tukeen, jota se on käsitellyt ympäristösyiden vuoksi 
myönnettävästä valtiontuesta annettujen yhteisön suuntaviivojen 2.3 kohdan 
mukaisesti6. Tätä lähestymistapaa noudatetaan jatkossakin ottamalla kuitenkin 
huomioon tarve perustaa ja vakiinnuttaa sähkön sisämarkkinat. 
3.2 Yhteensopivuus direktiivin ja EU:n lainsäädännön kanssa 
Direktiivi kattaa sen 8 artiklan 3 kohdan mukaan ainoastaan etusijan antamisen 
ajojärjestyksessä verkko-operaattoritasolla niille sähköntuotantolaitoksille, jotka 
käyttävät uusiutuvia energialähteitä. Direktiivi ei varsinaisesti kata yhtään edellä 
mainituista järjestelmistä. 
Näissä oloissa voidaan soveltaa direktiivin kahta muuta säännöstä eli 3 artiklan 2 
kohtaa (julkisiin/ympäristöalan palveluihin liittyvät velvollisuudet) ja teoriassa 24 
artiklaa (siirtymäkausijärjestelyt). Edellä mainittujen toimenpiteiden yhteensopivuutta 
direktirvin kanssa on tutkittava näiden säännösten perusteella, jotka on puolestaan 
nähtävä suhteessa yhteisön uusiutuvien energialähteiden käyttöä edistävään 
aktiiviseen politiikkaan siten kuin se on hahmoteltu äskettäin julkaistussa valkoisessa 
kirjassa. 
On kuitenkin esitetty, että lähes kaikkia tässä yhteydessä käyttöönotettuja 
järjestelmiä on tutkittava 3 artiklan 2 kohdan säännösten valossa, jotka koskevat 
ympäristöalan palveluihin liittyviä velvollisuuksia. Siirtymäkausijärjestelyt, joista 
6 Katso yhteisön suuntaviivat ympäristösyiden vuoksi myönnettävästä valtiontuesta (EYVL C 72, 
10 3.1994. s. 3Y 
-7-
säädetään 24 artiklassa, ovat väliaikaisia tukijärjestelmiä, joiden soveltaminen päättyy 
tietyn ajan kuluttua, eivätkä ne siten näytä sopivan uusiutuville energialähteille. 
Uusiutuvia energialähteitä koskevien järjestelmienhän on nimenomaan tarkoitus 
toimia myös tulevaisuudessa. Tätä näkökohtaa on kuitenkin syytä tarkastella 
säännöllisesti uudelleen. 
Tutkittaessa edellä mainittujen järjestelmien yhteensopivuutta direktiivin 3 artiklan 2 
kohdan kanssa on otettava huomioon periaatteet, jotka Euroopan yhteisöjen 
tuomioistuin on vahvistanut tulkitessaan EY:n perustamissopimuksen 90 artiklaa, 
samoin kuin perustamissopimuksen vapaata liikkuvuutta ja kilpailua koskevat 
säännökset. Vaikka tässä tarkastelussa ei voidakaan käsitellä perinpohjaisesti kyseistä 
oikeuskäytäntöä, on selvää, että seuraavat perusperiaatteet ohjaavat komission 
analyysia oli kyseessä mikä tahansa edellä mainitun kaltainen ympäristöpalveluin in 
liittyvä velvollisuus. 
Ensinnäkin komissio aloittaa aina tarkastelun pohtimalla, onko kyseisen jäsenvaltion 
perimmäinen tavoite laillinen eli toisin sanoen sellainen, että se voi oikeuttaa 
poikkeamaan tavanomaisista kilpailua ja vapaata liikkuvuutta koskevista säännöistä. 
Tässä yhteydessä on syytä muistaa, että komissio ja tuomioistuin ovat tunnustaneet 
ympäristönsuojelun pakolliseksi vaatimukseksi, joka saattaa rajoittaa 
perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamista, sekä tavoitteeksi, joka voi 85 
artiklan 3 kohdan mukaisesti oikeuttaa poikkeuksellisesti kilpailua rajoittavan 
sopimuksen tekemisen7. Voidaan siis yleisesti päätellä, että kyseiset järjestelmät 
läpäisevät tämän ensimmäisen testin. 
Toiseksi komissio tutkii, ovatko kyseiset toimenpiteet kohtuullisia ja oikeassa 
suhteessa jäsenvaltioiden asettamien tavoitteiden saavuttamiseksi. Kutakin 
järjestelmää on tietenkin tutkittava omana tapauksenaan. On kuitenkin selvää, että 
yksi perustavaa laatua oleva tekijä tätä kysymystä harkittaessa on tutkia 
samanaikaisesti muita vastaavia järjestelmiä, joilla on samat tavoitteet. 
Tarkasteltaessa sitä, onko jokin järjestelmä oikein suhteutettu, on tutkittava onko 
olemassa vaihtoehtoja, jotka ovat vähemmän haitallisia jäsenvaltioiden välisen 
kilpailun ja kaupan kannalta, mutta jotka yhtä kaikki täyttävät kyseiset tavoitteet. 
Tarkastelun tämän osuuden merkitys on tietenkin rajallinen tällä hetkellä, sillä 
erilaiset järjestelmät ovat joko aivan uusia tai vasta kehitteillä. Kun ne on otettu 
käyttöön, analyysin tästä osuudesta tulee entistä tärkeämpi. 
Lopuksi vielä yksi huolellista tarkastelua vaativa näkökohta veroilla rahoitettujen 
järjestelmien yhteydessä on kysymys siitä, millä tasolla vero pitäisi periä. Tällainen 
vero voidaan periä joko tuotanto-, siirto- tai kulutustasolla. Veron periminen 
kulutustasolla on yleisintä. Vaikka komissio ei ole esittänyt lopullista kantaansa eri 
lähestymistapojen ansioista, näyttää siltä, että veron perimiseen kuhittajatasolla liittyy 
useita merkittäviä etuja. Tällöin vero on suoraan verrannollinen kulutetun sähkön 
määrään ja sen määräytyminen on erittäin selkeää. Veron perimisestä siirtotasolla 
aiheutuisi monia vaikeuksia. Ensinnäkin maksut eivät olisi suorassa suhteessa 
Katso 22. kilpailukertomus I, kohta 77. 
8-
kulutetun sähkön määrään (koska sähkön kulkeman matkan ja kulutetun määrän 
välinen suhde ei ole vakio). Tämä koskee erityisesti omavaraista tuotantoa, joka ei 
kulje verkon kautta. Toisaalta vero vaikeuttaisi yhteisön sähkökauppaa. Tämä 
vaikeus kasvaisi rajan yli tapahtuvassa sähkökaupassa, sillä silloin perittäisiin kahta 
"siirtoveroa". Tilanne on vielä huonompi sähkön kauttakulkutapauksissa. 
Nämä vaikeudet on otettu huomioon myös komission ehdotuksessa direktiiviksi 
energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta (johon 
viitattiin I osassa). Ehdotuksessa suositellaan pikemminkin sähkön kulutuksen kuin 
sen tuotannon verottamista. Ehdotuksessa säädetään myös uusiutuvia energialähteitä 
käyttäen tapahtuvan energiantuotannon verotuesta. 
Erisuuruiset verot tai niiden erilaiset perintätavat saattavat myös johtaa kaupan 
vääristymiin. 
On myös huomattava, että uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähkö tukevilla 
kansallisilla järjestelmillä on kilpailua vääristäviä vaikutuksia. Tästä syystä komissio 
voi hyväksyä tällaisia järjestelmiä ainoastaan tilapäisinä järjestelyinä. Tällaisen 
hyväksymisen antaminen ei myöskään rajoita mahdollisuutta tarkastella kyseisiä 
järjestelmiä tulevaisuudessa uudelleen esimerkiksi markkinoilla tapahtuvien 
muutosten johdosta. 
Vielä eräs näkökohta vaatii huomiota tässä yhteydessä. Jo tässä vaiheessa voidaan 
todeta, että järjestelmät, jotka luovat kilpailua uusiutuviin energialähteisiin 
perustuvan sähkön tuottajien välille, vaativat vähemmän tukea ja niistä tulee 
todennäköisemmin täysin kilpailukykyisiä "tavanomaisesti" tuotetun sähkön kanssa. 
Tällaista kilpailua voidaan luoda kahdella tavalla. Valvontaviranomainen tai muu elin 
voi säännöllisesti tarkastaa tuen suuruuden. Tällöin tuen tasoa pyritään alentamaan 
siten, että se on suhteessa tekniikan kehitykseen. Tuen tasoa muutettaisiin siten 
säännöllisesti ja ilman erityisiä toimenpiteitä sellaisen kaavan mukaan, jossa otetaan 
huomioon uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähkön tuotantokustannusten 
aleneminen. Vihreiden sertifikaattien järjestelmä synnyttää jo luonteensa vuoksi 
kilpailua uusiutuvia energialähteitä käyttävään sähköntuotantoon. Vihreiden 
sertifikaattien jälkimarkkinat määräävät uusiutuvien energialähteiden hintatason. 
Uudet, tehokkaammat ja alemmilla kustannuksilla toimivat sähköntuottajat tulevat 
markkinoille, jos ne voivat tuottaa sähköä vihreiden sertifikaattien markkinahintaa 
halvemmalla. 
Kuten edellä todettiin, uusiutuvia energialähteitä käyttävien sähköntuottajien välistä 
kilpailua luovat järjestelmät ovat todennäköisesti kaikkein kustannustehokkaimpia ja 
niiden käyttöönottoa pitäisi siis kannustaa. On tietenkin liian varhaista sanoa, kumpi 
näistä kahdesta mekanismista - tukijärjestelmien tarkistaminen määräajoin vai 
vihreiden sertifikaattien järjestelmä - alentaa nopeimmin uusiutuvien energialähteiden 
kustannuksia. Tässä vaiheessa vaikuttaa kuitenkin siltä, että jos vihreiden 
sertifikaattien järjestelmä toimii hyvin käytännössä, se painaa uusiutuvien 
energialähteiden hintaa alaspäin jatkuvalla ja tehokkaalla tavalla. 
Vaikkei myöskään voida vielä sanoa, olisiko sellaisen järjestelmän käyttöönotto, 
johon ei sisälly minkäänlaista tehokkuuteen ja hinnan alennuksiin rohkaisevaa 
mekanismia, yhteensopiva sähkön sisämarkkinoita koskevan direktiivin kanssa, 
-9-
näyttää tässä vaiheessa kohtuulliselta olettaa, että tällaisen mekanismin 
sisäUyttäminen järjestelmään todennäköisimmin takaisi yhteensopivuuden soveltuvien 
EU:n sääntöjen kanssa. 
IV. VIENTI JA TUONTI 
Kaikki edellä mainitut järjestelmät nostavat esiin kysymyksen uusiutuvista 
energialähteistä tuotetun sähkön tuonnista ja viennistä. Esimerkiksi vihreitä 
sertifikaatteja voivat antaa kyseisen valtion ulkopuolella toimivat uusiutuvia 
energialähteitä käyttävät sähköntuottajat. Kotimaiset yhtiöt, joilla on velvollisuus 
maksaa erityistä veroa tai joita koskee ostovelvoite, voidaan vapauttaa tästä verosta, 
jos ne osoittavat, että niiden tuonti on peräisin tuottajilta, jotka käyttävät vähintään 
yhtä paljon uusiutuvia energialähteitä kuin mitä kotimaisessa lainsäädännössä 
vaaditaan. Vaikka eräät hallinnolliset toimenpiteet olisivat tarpeen uusiutuvista 
energialähteistä tuotetun sähkön ostovervoitteen kiertämisen estämiseksi, olisi 
mahdollista sallia kyseisten velvoitteiden täyttäminen tuonnin avulla. 
Päätös sallia tai olla sallimatta tuonti velvoitteiden täyttämiseksi ei kuitenkaan ole 
yksinkertainen. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavan sähkön kustannukset 
vaihtelevat maantieteellisestä alueesta riippuen. Tämä koskee erityisesti suuria 
vesivoimaloita, joiden rajakustannukset ovat hyvin alhaiset kesäkuukausina. Näissä 
olosuhteissa ainakin eräissä maissa vielä määrittämätön osa uusiutuvista 
energialähteistä saatavasta energiasta, josta kyseisen maan kansalaiset maksaisivat 
korkeampina hintoina, saataisiin ajan mittaan ulkomailta. Uusiutuvia energialähteitä 
käyttävän tuotannon välitön hyöty (vähentyneet C02-, S02- ja NOx-päästöt) 
saavutettaisiin siten ulkomailla (vaikka erityisesti C02-päästöjen vähenemisestä 
saatava varsinainen hyöty ei rajoitu tietylle maantieteelliselle alueelle). Joka 
tapauksessa on epäselvää, olisiko C02-päästöjen vähenemisestä koituva hyöty 
laskettava maksavan maan vai tuottavan maan hyväksi, kun C02-päästöjen 
vähentämistä koskevia tavoitteita tarkastellaan. 
Toisaalta tuonnin kieltäminen olisi vastoin tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia 
EY:n perustamissopimuksen perusmääräyksiä. Samoin EU:n energiapolitiikan 
kannalta olisi varsin järkevää edistää uusiutuvien energialähteiden käyttöä siellä, 
missä se on kustannuksiltaan tehokkainta. Huomioon olisi otettava myös 
aluepolitiikan tarjoamat erilaiset mahdollisuudet. 
Komission yksiköt eivät ole vielä päättäneet kantaansa näihin seikkoihin. 
V. PÄÄTELMÄT 
Tämän kertomuksen tarkoituksena on esittää komission alustavia näkökantoja 
kysymyksiin, jotka koskevat uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähkön kohtelua 
sähkön sisämarkkinoilla. Asiakirja on ensimmäinen komission valkoiseen kirjaan 
perustuva toimenpide uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön alalla. 
Valkoisessa kirjassa EU:n yleiseksi tavoitteeksi asetettiin uusiutuvien 
energialähteiden osuuden Usääminen 12 prosenttiin energian kokonaiskulutuksesta 
vuoteen 2010 mennessä. Direktiivin 25 artiklassa komissiota pyydetään liittämään 
10 
kertomukseen tarvittaessa yhdenmukaistamista koskevia ehdotuksia. Erilaisten 
järjestelmien etuja ja haittoja on kuitenkin tarkasteltava yksftyiskohtaisernmin ennen 
kuin annetaan ehdotus uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön kohtelun 
yhdenmukaistamisesta. 
Tästä riippumatta - kuten uusiutuvia energialähteitä koskevassa valkoisessa kirjassa 
jo selvästi osoitettiin - on selvästi nähtävissä tarve laatia tätä alaa koskevat yhteiset 
säännöt. Erilaisten järjestelmien rinnakkainen käyttö aiheuttaa todennäköisesti 
kaupan ja kilpailun vääristymiä. Uusiutuvat energialähteet nousevat EU:ssa tulevina 
vuosina entistä merkittävämpään asemaan varsinkin kun otetaan huomioon Kiotossa 
tehdyt sitoumukset. Samalla myös mahdollinen markkinoiden vääristyminen 
voimistuu vastaavasti. Vaikka uusiutuviin energialähteisiin sovellettavien erilaisten 
tukijärjestelmien kauppaa ja kilpailua vääristävä vaikutus onkin tällä hetkellä melko 
rajallinen, koska uusituvilla energialähteillä tuotetun sähkön markkinaosuus on 
EU:ssa varsin pieni, kielteinen vaikutus tulee todennäköisesti voimistumaan 
huomattavasti tulevina vuosina. Näissä olosuhteissa on tarkoituksenmukaista pyrkiä 
määrittämään alalle yhteiset säännöt niin pian kuin mahdollista. Vaikka tällä hetkellä 
ei olekaan soveliasta arvioida tällaisen d^ektirvin todennäköistä sisältöä, uusiutuvia 
energialähteitä koskevassa valkoisessa kirjassa8 todetaan, että edellä käsiteltyjen 
aiheiden lisäksi: 
"Muita selvitettäviä kysymyksiä ovat: 
• millä tavalla siirtojärjestelmien operaattorien olisi otettava vastaan heille 
tarjottava uusiutuvista energialähteistä tuotettu sähkö, kun otetaan huomioon 
sähködirektiivin säädökset sähkönsiirrosta sisämarkkinoilla 
• millaisia suuntaviivoja ja minkälaista rahoitustapaa (verohelpotukset ym.) olisi 
sovellettava uusiutuvia energialähteitä käyttävälle sähköntuottajalle maksettavan 
hinnan osalta, kun lähdetään siitä, että tällaisen hinnan olisi vastattava 
vähintään jakelijan pienjännitteisessä verkossa vastaavasti säästämän sähkön 
kustannuksia, joihin on lisätty uusiutuvien energialähteiden sosiaalisiin ja 
ympäristöhyötyihin perustuva hintalisä 
• minkätyyppisiä sähkön ostoja tällaiset toimenpiteet koskevat 
• miten vältetään auringon valoenergian, biomassan (alle 20 MWe), vesivoiman 
(alle 10 MWe) ja tuulivoiman avulla tuotetun sähkön joutuminen keskenään 
eriarvoiseen asemaan verkkoon pääsyn osalta. " 
Seuraava askel 
Komissio tutkii parhaillaan lähemmin jäsenvaltioiden ehdottamia tai käyttöönottamia 
järjestelmiä. Tarkemman yleiskuvan saamiseksi näistä järjestelmistä komissio aikoo 
käynnistää kustannus-hyöty- ja kustannustehokkuustutkimusten sarjan. 
Tutkimusten tarkoituksena on selvittää kunkin jäsenvaltion sekä eräiden näitä 
järjestelmiä käyttävien yhteisön ulkopuolisten maiden osalta seuraavia seikkoja. 
KOM(97) 599 lopullinen, 26. marraskuuta 1997, "Tulevaisuuden energia: Uusiutuvat energialähteet 
Yhteisön strategiaa ja toimintasuunnitelmaa koskeva valkoinen kirja" 
-11 
• tuen myöntämistavan yksityiskohtainen analyysi 
• eri järjestelmistä kuluttajille, tuottajille ja valtiolle aiheutuvat kustannukset 
• C02-päästöjen vähentyminen kunkin voimassaolevan järjestelmän johdosta 
• kuinka tehokkaasti eri järjestelmien avulla onnistutaan edistämään uusiutuvien 
energialähteiden käyttöä. 
Tutkimusten tuloksena olisi voitava luoda yleiskatsaus eri maiden järjestelmien 
suhteellisesta tehokkuudesta, minkä jälkeen komissio voisi laatia säännöt uusiutuvan 
energian kohtelusta suhteessa sähkön sisämarkkinoista annettuun direktiiviin. 
Tutkimusten perusteella komission pitäisi loppukertomuksessa voida vastata 
seuraaviin kysymyksiin: 
• jäsenvaltioissa käytössä olevien erilaisten tukijärjestelmien vääristävä vaikutus 
sisämarkkinoilla 
• uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähkön käyttöönottoon ja kehittämiseen 
liittyvien erilaisten järjestelmien kustannukset 
• järjestelmien kustannus-hyötytehokkuus C02-päästöjen vähentymisen osalta 
• uusiutuvien energialähteiden aseman voimistumisen hyödyt EU:n kannalta, 
mukaan lukien kasvavat työllisyysmahdollisuudet, Euroopan johtoaseman ja siten 
vientimahdollisuuksien säilyttäminen uusiutuvien energialähteiden alalla sekä 
aluekehitykselle koituvat edut 
• haittaako tällaisten järjestelmien käyttöönotto ja kehittäminen EU:n teollisuuden 
kilpailukykyä; tätä analysoitaessa on selvitettävä suurimpien kauppakumppanien 
lähestymistapa sekä määrällisesti että laadullisesti. 
Tämän tarkastelun jälkeen komissio antaa ehdotuksen direktiiviksi, jossa vahvistetaan 
uusiutuvien energialähteiden kohtelua koskevat yhteiset säännöt. Ehdotus on 
tarkoitus esittää ennen vuoden 1998 loppua. 
Komissio on keskittynyt yhteistyöhön jäsenvaltioiden kanssa direktiivin saattamisessa 
osaksi kansallista lainsäädäntöä sen jälkeen, kun se tuli voimaan 19. helmikuuta 
1997. Tässä yhteydessä on käynyt ilmi, että uusiutuvien energialähteiden kohtelu on 
etusijalla useimmissa jäsenvaltioissa. Tätä alaa kohtaan osoitettu mielenkiinto on 
Usääntymässä erityisesti komission äskettäin julkaisemien uusiutuvia energialähteitä 
koskevien vihreän ja valkoisen kirjan sekä EU:n Kiotossa tekemien sitoumusten 
valossa. Muita seikkoja saattaa tulla esille lähikuukausina ja -vuosina. Komission 
aikomuksena onkin antaa yhdenmukaistamista koskeva kertomus vuosittain. 
Seuraava kertomus annetaan helmikuussa 1999. 
-12 

ISSN 1024-4492 
KOM(98) 167 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 12 10 08 
Luettelonumero : CB-CO-98-167-FI-C 
ISBN 92-78-32104-4 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg