Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Neuvoston direktiivi säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä"



Virallinen lehti nro C 048 , 21/02/2002 s. 0055 - 0062



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Neuvoston direktiivi säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä" (2002/C 48/13) Neuvosto päätti 30. elokuuta 2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta tiedonannosta. Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 13. marraskuuta 2001. Esittelijä oli Guido Ravoet. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28. ja 29. marraskuuta 2001 pitämässään 386. täysistunnossa (marraskuun 28. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 117 ääntä puolesta ja 3 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Tällä ehdotuksella direktiiviksi pyritään varmistamaan säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallinen vähimmäisverotus yhteisössä. Yksityiskohtaisempana tavoitteena on huolehtia siitä, että korkoa, joka yhdessä jäsenvaltiossa maksetaan tosiasiallisen edunsaajalle (luonnollinen henkilö), jonka asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa, voidaan verottaa tosiasiallisesti jälkimmäisen jäsenvaltion (tuonnempana asuinvaltio) lainsäädännön mukaisesti. 1.2. Tarkasteltavana oleva ehdotus direktiiviksi korvaa 20. toukokuuta 1998 julkaistun komission ehdotuksen säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä. Talous- ja sosiaalikomitea antoi siitä lausunnon 24. helmikuuta 1999(1). 2. Yleinen konteksti 2.1. Joulukuun 1. päivänä 1997 annettujen Ecofin-neuvoston päätelmien(2) mukaisesti vuoden 1998 ehdotus direktiiviksi perustui niin sanottuun "rinnakkaiselon" malliin, jossa kullakin jäsenvaltiolla oli mahdollisuus valita, periikö se lähdeveroa toisissa jäsenvaltioissa asuville luonnollisille henkilöille maksetuista korkotuloista vai toimittaako se tarvittavat tiedot tosiasiallisen edunsaajan asuinvaltiolle verotusta varten. 2.2. Joulukuussa 1999 Helsingissä järjestetyssä huippukokouksessa(3) periaatteeksi hyväksyttiin, että "kaikkien jossakin Euroopan unionin jäsenvaltiossa asuvien kansalaisten olisi maksettava asianmukainen vero kaikista säästötuloistaan." Myöhemmin jäsenvaltiot pääsivät Santa Maria da Feirassa kokoontuneessa Eurooppa-neuvostossa(4) sopimukseen siitä, että EU:n perimmäisenä tavoitteena on mahdollisimman laajapohjainen tietojenvaihto. Belgia, Luxemburg ja Itävalta säilyttivät kuitenkin mahdollisuuden soveltaa vielä tietyn ajan lähdeverojärjestelmää sillä edellytyksellä, että ne siirtävät asianmukaisen osan sen avulla kerätyistä verotuloista tulonsaajan asuinvaltiolle. 2.3. Sovittiin myös, että heti kun on päästy yksimielisyyteen direktiivin keskeisestä sisällöstä, neuvoston puheenjohtajavaltio ja komissio aloittavat keskustelut Yhdysvaltojen ja muiden tärkeiden yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa (Sveitsi, Liechtenstein, Monaco, Andorra ja San Marino) edistääkseen vastaavanlaisten säännösten käyttöönottoa kyseisissä maissa. Samalla jäsenvaltiot sitoutuivat edistämään samojen säännösten käyttöönottoa kaikilla tärkeimmillä asiaankuuluvilla epäitsenäisillä tai assosioituneilla alueilla (Kanaalisaaret, Man-saari ja Karibian epäitsenäiset tai assosioituneet alueet). 2.4. Ecofin-neuvosto päätti edellä mainitun direktiivin keskeisestä sisällöstä kokouksessaan Brysselissä 26. ja 27. marraskuuta 2000(5). 2.5. Komissio tukee neuvoston uutta toimintamallia. Ottaen huomioon, että uusi toimintamalli poikkeaa merkittävästi aiemmista periaatteista, se päätti myös vetää pois direktiivinsä vuodelta 1998. Uusi ehdotus direktiiviksi, jossa pyritään vastaamaan mahdollisimman tarkasti jäsenvaltioiden välistä sopimusta, julkaistiin 18. heinäkuuta 2001. 3. Ehdotuksen sisältö 3.1. Direktiivin tavoitteena on varmistaa yhteisössä asuvien säästäjien (tulosta tosiasiallisesti etua saavien) säästöistä toisessa jäsenvaltiossa kertyvien korkotulojen tosiasiallinen verotus. Direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden sisäisiin säästötulojen verotusjärjestelmiin. 3.2. "Tosiasiallisiksi edunsaajiksi" ymmärretään tässä ne luonnolliset henkilöt, jotka perivät kyseistä tuloa itselleen. Tätä laajemmassa yhteydessä direktiiviä sovelletaan myös silloin, kun korkoa maksetaan tietyille yhteisöille, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, eivät kuulu yhteisen yritystuloverotuksen piiriin, eivätkä muodosta yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavaa yritystä (tuonnempana yhteissijoitusyritys - ks. kohta 3.6). 3.3. Korkoa saavan luonnollisen henkilön oletetaan toimivan omaan laskuunsa, ellei hän osoita päinvastaista. Tästä voi esimerkiksi olla kyse silloin, kun hän esiintyy maksuasiamiehenä (ks. kohta 3.5 ja 3.6) tai oikeushenkilön, yhteissijoitusyrityksen tai muun direktiivissä mainitun yhteisön edustajana. Näin on myös silloin, kun hän toimii toisen luonnollisen henkilön nimissä. 3.4. Jokaisen tosiasiallisen edunsaajan henkilöllisyys selvittää asianmukaisesti ja hänen asuinpaikkansa tulee vahvistaa. Direktiivissä säädetään nimenomaisesti asiaa koskevista jäsenvaltioille kuuluvista vähimmäisstandardeista. Lisäksi siinä tehdään ero ennen direktiivin voimaantulopäivää ja sen jälkeen syntyneiden sopimussuhteiden välillä. Edellisten yhteydessä tukeudutaan rahanpesun torjuntaa koskevien sääntöjen perusteella käytettävissä olevaan tietoon. Jälkimmäisiä varten säädetään erityisiä sääntöjä. 3.5. Direktiivin soveltaminen kuuluu maksuasiamiehille. Näin ollen korkotuotot maksava tai niiden maksamisen tosiasialliselle edunsaajalle varmistava taloudellinen toimija kerää tiedot tai soveltaa lähdeveroa. Kyse on usein rahoituslaitoksesta, mutta kun koron maksun tosiasialliselle edunsaajalle suorittaa velallinen itse, hänet katsotaan maksuasiamieheksi. 3.6. Maksuasiamieheksi katsotaan tämän mukaisesti yhteisö, joka se ei ole oikeushenkilö, ei yhteisön yritysverotuksen mukaisesti voitoistaan verotettava yhteisö eikä yhteissijoitusyritys tai ei halua tulla kohdelluksi sellaisena. Maksuasiamieheksi katsotaan siitä hetkestä alkaen, jolloin korkoa otetaan vastaan tai sen maksamiseen kehotetaan. Direktiiviä on siis sovellettava sillä hetkellä, jolloin maksuasiamies on saanut korkosuorituksen. Tässä tapauksessa on useimmiten kyse yhteisöistä, joihin veroviranomaiset eivät kohdista kovin tarkkaa valvontaa. Kun ne katsotaan maksuasiamieheksi, ne kuuluvat direktiivin soveltamisalaan. 3.7. Uudessa tekstissä on myös jäsenvaltioissa käytettävistä määritelmistä poikkeava "korkojen" määritelmä. Se kattaa kaikista velkasitoumuksista saatavat tulot mukaan lukien pääomitetut kupongit ja nollakupongit. Kyseisessä tapauksessa korko realisoituu velkasitoumusten myynnin, takaisinoston tai lunastuksen yhteydessä. Direktiivi koskee velallisen sijoittautumispaikkaan katsomatta kaikkia yhteisössä maksettavia korkoja. 3.8. Koron määritelmän piiriin kuuluvat yhteissijoitusyritysten, kohdassa 3.6 tarkoitettujen yhteisöjen (jotka haluavat samanlaisen kohtelun kuin yhteissijoitusyritykset) sekä EU:n ulkopuolelle sijoittautuneiden yhteissijoitusyritysten jakamat tulot, jotka ovat nimenomaisesti peräisin korkomaksuista (niin kutsuttua look through -lähestymistapaa soveltaen). Direktiivin soveltamisalaan kuuluvat myös tulot, jotka ovat realisoituneet edellä tarkoitettujen yhteissijoitusyritysten, yhteisöjen ja yritysten osakkeiden tai osuuksien myynnin, takaisinoston tai lunastuksen yhteydessä, edellyttäen, että nämä yritykset ja yhteisöt ovat sijoittaneet yli 15 prosenttia (seitsemän vuoden siirtymäkauden aikana 40 prosenttia) varoistaan velkasitoumuksiin. Tässä tapauksessa joko myynnistä syntyneeseen tuloon sisältyvä korko-osuus tai - mikäli kyseinen osuus ei ole tiedossa - koko summa katsotaan direktiivin mukaiseksi koronmaksuksi. 3.9. Tietojenvaihdon valinneissa jäsenvaltioissa maksuasiamiehet keräävät kaikki koronmaksua koskevat tarpeelliset tiedot ja toimittavat ne maansa toimivaltaiselle viranomaiselle. 3.10. Tämä puolestaan välittää kyseiset tiedot asianomaisten asuinvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille. Se tapahtuu automaattisesti ja vähintään kerran vuodessa, kuuden kuukauden kuluessa tulojen perimisvuoden päättymisestä. 3.11. Direktiivin voimaantulosta alkavan seitsemän vuoden siirtymäkauden ajan Belgia, Luxemburg ja Itävalta soveltavat korkoon lähdeveroa. Tänä aikana nämä jäsenvaltiot säilyttävät oikeutensa olla toimittamatta tietoja muille jäsenvaltioille, mutta ne voivat ottaa niitä vastaan. Siirtymäkauden ensimmäisten kolmen vuoden ajan ne perivät 15 prosentin ja kauden loppujakson ajan 20 prosentin lähdeveroa. 3.12. Edellä mainituissa jäsenvaltioissa tosiasiallisilla edunsaajilla tulee edelleen olla mahdollisuus olla osallistumatta verovelvollisina lähdeverotukseen. Siinä tapauksessa heitä verotetaan pelkästään asuinvaltiossaan. Sitä varten kyseisissä kolmessa jäsenvaltiossa on oltava mahdollisuus joko soveltaa kohdassa 3.9 mainittua menettelyä (tosiasiallinen edunsaaja valtuuttaa maksuasiamiehen toimittamaan kyseisessä tapauksessa tietoja veroviranomaisille) tai turvautua asuinvaltion toimivaltaisen viranomaisen myöntämään todistukseen. 3.13. Peritystä lähdeverosta 75 prosenttia on siirrettävä tosiasiallisen edunsaajan asuinvaltiolle kuuden kuukauden kuluessa verovuoden päättymisestä. 25 prosenttia pidetään jäsenvaltiossa, jossa se on peritty. 3.14. Edellä mainitun siirtymäkauden aikana asuinvaltioiden tulee sopimallaan menettelyllä estää kaksinkertainen verotus. 3.15. Niin sanotun saavutettujen etuuksien säilyttämislausekkeen perusteella obligaatiot ja muut siirtokelpoiset velkakirjalainat ja niistä saatavat korot jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, mikäli ne on laskettu liikkeeseen ensimmäistä kertaa ennen maaliskuun 1. päivää 2001 tai jos niiden alkuperäiset listalleottoesitteet on vahvistettu ennen kyseistä päivämäärää. Lisäksi maaliskuun 1. päivästä 2002 lähtien järjestettäviin lisäanteihin sovelletaan erityisjärjestelyä. Jos on kyseessä on julkisyhteisön järjestämä lisäanti, direktiiviä sovelletaan koko antiin, vaikka sen osia olisikin laskettu liikkeelle vasta tämän ajankohdan jälkeen. Muiden (yksityisten) liikkeellelaskijoiden suhteen sitä sovelletaan sen sijaan ainoastaan edellä mainitun ajankohdan jälkeisiin anteihin. Nämä poikkeussäännöt ovat voimassa ainoastaan kohdassa 3.11 mainitun seitsemän vuoden siirtymäkauden ajan. 3.16. Saman kauden aikana Belgia, Luxemburg ja Itävalta voivat pidättyä perimästä lähdeveroa kansainvälisten organisaatioiden liikkeelle laskemien antien koroista, mikäli se olisi vastoin näiden valtioiden allekirjoittamia kansainvälisiä sopimuksia. 3.17. Jäsenvaltioilla on myös vapaus kantaa muunlaistakin veroa (esim. velalliselta) samankaltaisista tuloista. Se ei ole vastoin direktiivin säännöksiä lähdeverotuksesta (ks. kohta 3.11). 3.18. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät kansalliset säädökset voimaan tammikuun 1. päivään 2004 mennessä. 3.19. Komissio esittää kolmen vuoden välein neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin toiminnasta. Kertomusten perusteella tehdään tarvittaessa ehdotuksia direktiivin muuttamiseksi. 4. Yleishuomioita 4.1. Komitea on jo ilmaissut kantansa korkojen rajanylittävään verotukseen EU:ssa liittyvistä kysymyksistä lausunnoissaan "Välittömät ja välilliset verot"(6) ja "Verotus Euroopan unionissa - Kertomus verotusjärjestelmien kehityksestä"(7) sekä lausunnossaan edellisestä ehdotuksesta direktiiviksi(8). 4.2. Komitea toteaa, että siitä lähtien, kun edellinen ehdotus direktiiviksi julkaistiin vuonna 1998, ovat kaikki asianosaiset toimineet hyvin tarmokkaasti asian hyväksi. Sekä Eurooppa-neuvosto, Ecofin-neuvosto, toisiaan tehtävässä seuranneet EU:n puheenjohtajavaltiot että komissio virkakoneistoineen ovat tehneet kaikkensa, jotta asiassa edistyttäisiin. Tulokset ovatkin huomattavia. 4.3. Tämä ehdotus direktiiviksi on osa veropakettia, josta Ecofin-neuvosto pääsi yhteisymmärrykseen 1. joulukuuta 1997. Yhdessä yritysverotuksen käytännesääntöjen ja korko- ja rojaltimaksuja koskevan yhteisöjärjestelmän kanssa se muodostaa periaatteessa yhden jakamattoman kokonaisuuden. Veropaketin ydinosaan liittyvät toimet on päätetty toteuttaa samanaikaisesti. Tavoitteena on päästä lopulliseen sopimukseen koko veropaketista mahdollisuuksien mukaan viimeistään 31. joulukuuta 2002. Komitean mielestä tätä rinnakkaisuusperiaatetta on erittäin tärkeä noudattaa veropaketin kolmen elementin jatkotyöstössä. Säästöjen verotuksen yhteensovittaminen yhteisössä on sitä paitsi olennainen tekijä, joka auttaa edistämään tiettyjä muita integraatioprosesseja unionin tasolla. 4.4. Muistutettakoon, että Itävalta ja Luxemburg ovat ilmoittaneet hyväksyvänsä säästöjen verotusta koskevan direktiivin vasta, kun on tehty sitova päätös 66 toimenpiteen purkamisesta käytännesääntöjen puitteissa(9). 4.5. Komitea kannattaa nyt puheena olevaa ehdotusta direktiiviksi. Viimeisenä tavoitteena oleva jäsenvaltioiden keskinäisen tiedonvaihdon yleistäminen johtaa siihen, että ulkomailla maksettua korkoa verotetaan saajan tavanomaisen tuloveroasteen mukaisesti. Tällä tavalla voidaan hillitä epätarkoituksenmukaista verokilpailua. Komitea toteaa, että tämä ehdotus direktiiviksi on osa laajempaa kokonaisuutta ja nimenomaan veropakettia, että sen kolme osaa ovat toteuttamisensa suhteen sidoksissa toisiinsa ja että asiaan liittyvät toimet toteutetaan eri aloilla samanaikaisesti, samoin kuin tiettyjen jäsenvaltioiden poliittiset julistukset. 4.6. Ehdotus direktiiviksi on laadittu jäsenvaltioiden pääasiassa Eurooppa-neuvostossa ja Ecofin-neuvostossa käymien intensiivisten neuvottelujen jälkeen, ja uusi teksti on neuvottelutuloksen mukainen. Kun poliittinen tasapaino on nyt saavutettu, komitea ei aio kyseenalaistaa jäsenvaltioiden yhdessä sopimaa näkökantaa. Ajatustakin siitä lienee syytä välttää jo siksi, ettei aiemmissakaan ehdotuksissa ollut tarjolla optimaalista ratkaisua. Sitä vastoin niissä säilytettiin tietty pääomaa tuovien ja pääomaa vievien jäsenvaltioiden vastakkainasettelu eikä niissä ratkaistu, ainakaan kokonaisvaltaisesti, markkinoiden ja pääomien mahdollisen uudelleensijoittamisen kaltaisia ongelmia (esim. euro-obligaatiot). Komitea pitäytyy siksi yleisissä huomioissa ja luonteeltaan teknisemmissä seikoissa. 4.7. Komitea katsoo, että huolet Euroopan finanssimarkkinoiden kilpailukyvyn säilymisestä on otettu aivan oikeutetusti huomioon jäsenvaltioiden välisessä sopimuksessa(10). Finanssikeskusten joutuminen epäedulliseen asemaan tulee estää, sillä kyseisessä tilanteessa on vaarana, että pääomat siirtyvät pois EU:sta. Komitea yhtyy neuvoston päätelmään, jonka mukaan vasta "sen jälkeen, kun on saatu riittävät takeet kyseisten toimenpiteiden täytäntöönpanosta jäsenvaltioista riippuvaisilla tai niihin assosioituneilla alueilla sekä vastaavanlaisten toimenpiteiden täytäntöönpanosta edellä mainituissa maissa, ja neuvostolle annettavan selvityksen perusteella, neuvosto päättää yksimielisesti direktiivin antamisesta ja täytäntöönpanosta viimeistään 31. joulukuuta 2002(11)." Komitean mielestä kyseessä on selvä ja ratkaiseva poliittinen toimi, jolla lienee lopullisessa päätösvaiheessa erittäin tärkeä, ellei jopa käänteentekevä rooli. 4.8. Edellä mainitut sopimukset tuntuvat merkittäviltä myös siksi, että kyse on pyrkimyksistä ehkäistä tai estää EU:n asukkaiden veronkiertoa ja/tai veropetoksia. Sopimuksilla on myös äärimmäisen tärkeä asema jäsenvaltioiden verotulojen suojelussa. Olisikin aivan liian helppoa, mikäli verovelvolliset voisivat vähentää verotaakkaansa tai tyystin välttyä siltä siirtämällä pääomansa EU:n ulkopuolelle jostakin jäsenvaltiosta riippuvaisille tai jonkun jäsenvaltion kanssa assosioituneille alueille tai usein lähialueilla sijaitseviin finanssikeskuksiin, joissa direktiivi ei olisi voimassa. 4.9. Direktiivin tekninen toteutus ei luonnollisestikaan ole helppoa. Se ei kuitenkaan estä mahdollisimman suuren avoimuuden ja yksinkertaisuuden tavoittelemista, minkä välttämättömyyttä korostetaan useaan otteeseen nyt käsillä olevan direktiivin perusteluissa, samoin kuin maksuasiamiehille kertyvien velvoitteiden kurissa pitämistä. Mutta voidaanko tavoite todella saavuttaa tällä ehdotuksella direktiiviksi ja otetaanko kyseinen huolenaihe siinä mahdollisimman laajalti huomioon? Monimutkaisuus ja konkreettiset soveltamisongelmat herättävät kysymyksen, onko riittävästi takuita siitä, että verojärjestelmää voidaan noudattaa yhdenvertaisesti kaikkialla EU:ssa. Kilpailun vääristymisriskit on syytä välttää suhteessa kolmansiin maihin, mutta myös yhteisön sisällä. Tässä mielessä olisi esimerkiksi sopivaa antaa kaikissa jäsenvaltioissa maksuasiamiesten käyttöön luetteloita oikeushenkilöistä ja yritysverotuksen yleisten käytäntöjen mukaisesti voitoistaan verotettavista yhteisöistä (direktiiviehdotuksen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan määritelmän mukaisesti), jotka jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. 4.10. Siirtymäkaudella on täytettävä myös ehto kilpailunvääristymien välttämisestä tiedonvaihtojärjestelmään välittömästi osallistuvien jäsenvaltioiden ja siitä vapautettujen, lähdeverojärjestelmän valinneen kolmen jäsenvaltion keskinäisissä suhteissa. Maksuasiamiesten sopeutumisvaikeuksilla voi kuitenkin olla kauaskantoisempia seurauksia lähdeveron valinneissa maissa kuin maissa, joissa tiedot tulee kerätä. 4.11. Komissio on liittänyt ehdotukseensa direktiiviksi osan "Vaikutusten arviointi", jossa käsitellään ennen muuta mahdollisia vaikutuksia yrityksiin. Komissio päätyy lähes yksinomaan myönteisiin toteamuksiin. Kun komissio havaitsee vaaratekijän, se ei osoittaudu suuruudeltaan huomionarvoiseksi tai komissio päättelee, että kaikki mahdollinen on jo tehty haitan pienentämiseksi. Varsinkin vaikutuksesta maksuasiamiehiin (erityisesti heille lankeavat maksut ja rasitteet) komissio puhuu rauhoittavaan sävyyn, vaikka asia huolestuttaa tuntuvasti etenkin rahoitussektoria. Komitea pohtii, olisiko vaikutustenarviointimenetelmää mahdollista parantaa vaikutuskirjausten tasapainottamiseksi. Riippumattoman kolmannen tahon tekemä tutkimus saattaisi esimerkiksi parantaa päätelmien objektiivisuutta ja uskottavuutta. Mainittakoon esimerkkinä toimintatapa, jonka avulla Euroopan keskuspankki (EKP) aikoo asettaa euroalueen luottolaitoksille täydentäviä tilastointivelvoitteita. EKP pyrkii arvioimaan suunnitelmiensa vaikutukset eurojärjestelmään sisältyvällä menettelyllä ("kansallisten" pankkien osallisuus) ja kuulemalla asianomaista sektoria. Tosiasioihin perustuvien tietojen avulla testataan etenkin suunnitelmien toteutettavuutta ja evaluointiharjoituksen avulla arvioidaan luottolaitoksille aiheutuvia kustannuksia ja rasitteita. 4.12. Direktiiviehdotuksessa kaavailtu yleinen jäsenvaltioiden välinen tietojenvaihtojärjestelmä on esillä ensi kertaa. Vastaavanlaista järjestelmää ei ole ennen ollut ja sen soveltamiseen voi alussa sisältyä riskejä. Tästä seikasta huolimatta komitea pitää tärkeänä, että konkretisoituva järjestelmä on toteuttamiskelpoinen ja toimiva ja että se tuottaa toivotunkaltaisen tuloksen, kun siinä hyödynnetään inhimillisiä ja taloudellisia voimavaroja tarpeen mukaan. Tämä koskee sekä eri jäsenmaiden viranomaisia (pääsääntöisesti verohallinnossa) ja maksuasiamiehiä. Järjestelmän on siis oltava sekä tehokas että teknisesti toteuttamiskelpoinen. 4.13. Uusia tekstejä tarkasteltaessa on voitu todeta, että uuden direktiiviehdotuksen tavoite on muuttunut melkoisesti. Enää ei ole entiseen tapaan kyse "säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä", vaan vastedes on määrä varmistaa kyseisten tulojen verottaminen tosiasiallisen edunsaajan kotipaikkana toimivan jäsenvaltion sääntöjen mukaisesti. Lähdeverojärjestelmä on esillä tämän uuden ehdotuksen III luvussa, nimeltään "Siirtymäsäännökset". Direktiiviä edeltävissä perusteluissa ja perustelukappaleissa todetaan, että ainoastaan kolme jäsenvaltiota saa soveltaa tätä järjestelmää tietyn ajan "saadakseen lisäaikaa lainsäädäntönsä mukauttamiseen" (yleiseen tietojenvaihtojärjestelmään). Tässä tilanteessa komitea ihmettelee asioiden uutta esittämistapaa. Itse asiassa kaikissa kolmessa lähdeverojärjestelmää soveltavassa maassa on pankkisalaisuus tai pankeilla verosalaisuus. On pakko todeta, että lähdeverojärjestelmä sopii tietojenvaihtoa paremmin näihin luottamuksellisuuden periaatteisiin. Vaikka sen loppupäätelmä onkin toisensuuntainen, OECD on itsekin vastikään vahvistanut pankkisalaisuuden ja pankkien verosalaisuuden arvon viime vuonna julkaistussa tutkimuksessa, jonka aiheena on pankkitietojen tuominen aiempaa paremmin veroviranomaisten ulottuville(12). Uudessa tekstissä ei mainita sanallakaan näistä periaatteista, joten syntyy vaikutelma niiden vähättelemisestä. Kuten edellä on kuitenkin todettu, on erittäin tärkeää, että kolmannet maat ja unionista riippuvaiset tai siihen assosioituneet alueet kehittävät samanaikaisesti sisällöltään ja toiminnaltaan vastaavia tai samanlaisia järjestelmiä. Ilmeistä kuitenkin on, että tietyissä tapauksissa mahdollisuudet päästä sopimukseen kyseisten maiden ja alueiden kanssa ovat äärimmäisen epävarmoja, mikäli lähdeveroratkaisu torjutaan suoralta kädeltä. 5. Erityishuomioita 5.1. Komitea panee merkille, että ehdotuksessa käsitellään tärkeitä kysymyksiä eri aloilta. Kyseenalaistamatta kyseisten säännösten tavoitteita kaikissa tapauksissa lienee tarpeen kiinnittää huomio ongelmiin, joiden kanssa joutuvat tekemisiin kaikki direktiiviä soveltavat toimijat, etenkin maksuasiamiehet. 5.2. Ensimmäinen koskee tulon verottamista yhteissijoitusyrityksiltä, jotka itse sijoittavat vähintään noin 15 prosenttia (siirtymäkaudella 40 prosenttia) velkasitoumuksiin(13). Tämä kynnys on asetettu siksi, ettei soveltamisalaan sisällytettäisi yhteissijoitusyrityksiä, jotka sijoittavat velkasitoumuksiin vain täydentävästi likviditeettitarpeitaan korjatakseen. Jotta melkein kaikkien yhteissijoitusyritysten kuuluminen direktiivin piiriin voidaan välttää, kyseistä prosenttirajaa on nostettava oleellisesti. Sitä paitsi maksuasiamiehen, joka ei ole välittömässä yhteydessä yhteissijoitusyritykseen, ei ole yksinkertaista tuntea sen sijoituspolitiikkaa. 5.3. Komitea huomauttaa lisäksi, etteivät yhteissijoitusyritysten tulon määrittelemisessä käytetyt termit ole aina täysin yksiselitteisiä ja että koronmaksun määritelmä käsittää varsinaisten korkojen ohella muitakin, direktiivin tavoitteiden ulkopuolelle jääviä elementtejä. 5.4. On ymmärrettävää, että tiettyjen direktiivin heikkouksien estämiseksi direktiivin soveltamisalan piiriin on otettu tiettyjä "risteytyksiä"(14), jotka eivät ole oikeushenkilöitä eivätkä yhteissijoitusyrityksiä ja joita ei veroteta yritysverotuksen käytäntöjen mukaisesti. Kaavailtu ratkaisu ei kuitenkaan ole kovin käytännöllinen. Lisäksi kyseisille yhteisöille korkoa maksaville toimijoille säädetyt velvoitteet ovat liian vaativia. Tämä koskee etenkin velvoitetta ilmoittaa kyseisille yhteisöille maksetun koron määrä valtion viranomaisille. 5.5. Tosiasiallisen edunsaajan henkilöllisyyttä koskevissa kohdissa(15) edetään pidemmälle kuin tavanomaisissa rahanpesun vastaisissa säännöissä. Sopimussuhteiden solmimisajankohdan mukaan tehtävä ero monimutkaistaa asiaa joka tapauksessa aiheettomasti. Lisäksi tulisi ilmaista selvästi, ettei maksuasiamies voi olla vastuussa tosiasiallisen edunsaajan verotusasuinpaikan tarkasta määrittämisestä. Sehän on veroviranomaisten velvollisuus. Sääntöjä, jotka koskevat yhden jäsenvaltion passin esittävää henkilöä, jonka verotusasuinpaikka on kyseisen jäsenmaan ulkopuolella, ei voi soveltaa tapauksissa, joissa asianomainen kolmas valtio kieltäytyy antamasta kotipaikkatodistusta. 5.6. Tekstissä jäsenvaltioille säädetään mahdollisuus vuotuistaa korot eli laskea korko ennalta vuodeksi ja kohdella tulosta korkomaksuna(16). Tämän säännöksen perusteluja saati merkitystä ei selvitetä missään. Säännöksen soveltaminen käytännössä vaikuttaa mahdottomalta, ja se johtaisikin yksinomaan pääomien siirtämiseen toisiin jäsenvaltioihin, joissa vastaavaa mahdollisuutta ei ole. 5.7. Saavutettujen etuuksien säilyttämislauseke(17) merkitsee direktiivin soveltamisalan piiriin kuuluvien antien erottamista muista anneista. Käytännössä lauseketta ei ole yksinkertaista soveltaa etenkään EU:n ulkopuolisiin anteihin. "Sarjoitettuihin" emissioihin liittyvää hallitusten ja "muiden julkisyhteisöiden" joukkovelkakirjalainojen erityisjärjestelmää voi käytännössä soveltaa ainoastaan silloin, kun maksuasiamiesten käyttöön tarjotaan lisäselvennyksiä viimeksi mainituista liikkeeseenlaskijoista. 5.8. Kaksoisverotuksen estämiseen tähtäävää menettelyä sovelletaan silloin, kun tosiasiallinen edunsaaja on valinnut lähdeverotuksen, joka on korkeampi kuin lopullinen verotus hänen asuinvaltiossaan. Direktiiviehdotuksessa ei tarkenneta yksiselitteisesti, voidaanko tätä periaatetta soveltaa myös silloin, kun tulo ei kuulu verotuksen piiriin jälkimmäisessä valtiossa. Kyseistä kohtaa on siksi selkiytettävä. 5.9. Tietyt direktiivitekstissä säädetyt menettelyt eroavat toisistaan sen perusteella, koskevatko ne direktiivin voimaantuloa edeltävää vai siitä alkavaa ajanjaksoa. Nämä säännökset ovat näin ollen luonteeltaan takautuvia. Epäkohdan välttämiseksi tulee tehdä jäsenvaltioiden omien sääntöjen voimaantulon ja direktiivin voimaantulon välistä ajanjaksoa koskevia muutoksia. 5.10. Jäsenvaltioiden omien sääntöjen julkaisemisen ja niiden voimaantulon välille tulee maksuasiamiehille lisäksi jättää riittävän pitkä aika, jotta ne voivat mukauttaa sisäiset järjestelynsä (ennen muuta tietotekniikan alalla). Vuoden vähimmäisaika vaikuttaa direktiivin vaikutukseen nähden sopivalta. Nykyisessä tekstissä asiaa ei täsmennetä. Sääntöjen voimaantulon ja lopulliseen järjestelmään siirtymisen ajankohdaksi sopisi todennäköisesti parhaiten kalenterivuoden alku. 5.11. Vastaavalla tavalla komitea panee merkille, etteivät tietyt muut tulot kuulu direktiivin piiriin. Niitä ovat muun muassa tulot tietyistä vakuutusetuuksista. Tällä hetkellä suosittuja ovat tuotteet, jotka kattavat tietyssä määrin elämään liittyviä laskennallisia riskejä, mutta ovat lähinnä direktiivissä tarkoitettuja sijoituksia velkasitoumuksiin tai niihin verrattavissa. Ainoa asiaa koskeva maininta direktiivin perustelukappaleissa, eli että "direktiivin soveltamisala olisi rajoitettava velkasitoumusten korkojen muodossa tuottamien säästötulojen verotukseen jättäen ulkopuolelle eläke- ja vakuutusetuuksien verotuksen"(18), ei vakuuta, kun kyse kuitenkin on yhteissijoitusyritysten osallistumisesta ja osuuksista. Lisäksi äskettäin ilmestyneessä tiedonannossaan "Rajat ylittävää työeläketarjontaa koskevien veroesteiden poistaminen"(19) komissio pitää nyt käsillä olevan direktiiviehdotuksen puitteissa ehdotettavaa tietojenvaihtoa parhaana ratkaisuna jäsenvaltioiden verotulojen suojelemiseen. 5.12. Toisena vaikeutena on direktiivin soveltamisalan määrittäminen silloin, kun kyseessä on velkasitoumuksiin liittyvä koronmaksu, myynti, takaisinosto tai lunastus. Tämä on tärkeää erityisesti siksi, että teksteissä kaavailtua tietojenvaihtojärjestelmää ei ole koskaan aiemmin sovellettu vastaavan laajuisena. Lisäksi on tarkoitus noudattaa yhdenvertaisten mahdollisuuksien periaatetta paitsi kolmansien maiden suhteen (ks. kohta 4.7) myös unionin omassa piirissä. Tätä varten säädetään periaatteesta, jonka mukaan tosiasiallisen edunsaajan tulosta peritään lähdeveroa määräsuhteessa velkasitoumuksen hallussapitoaikaan. Määräsuhteesta säädetään kuitenkin ainoastaan tapauksissa, joissa sovelletaan lähdeveroa(20). Tässä yhteydessä komitea pohtii, eikö tätä periaatetta olisi syytä yleistää ja ulottaa se samalla koskemaan tietojenvaihtojärjestelmän soveltamista. Direktiiviehdotuksen(21) mukaan näissä tapauksissa voidaan ilmoittaa maksetun koron määrä. Asia on tärkeä, sillä ilman tarkkoja sääntöjä seurauksena voi olla varsin huomattavia eroja direktiivin nojalla verotettavan tuloperustan määrittämisessä. Sellainen olisi esimerkiksi tapaus, jossa velkasitoumus päätetään pääoman realisointitarkoituksessa tietyn hallussapitoajan jälkeen (esimerkiksi nollakuponkilaina, pääomittava yhteissijoitusyritys jne.). Kun tarkastellaan direktiivin tavoitetta ja otetaan huomioon, että direktiivin soveltamisalan määrittäminen on sen toteuttamisen kulmakiviä, ei ole järkevää syytä siihen, ettei ongelmaa ratkaistaisi direktiivin avulla. Lisäksi jäsenvaltioiden väliset erot saattaisivat vaikuttaa häiritsevästi (ks. kohta 4.9). Sama ongelma saattaisi ilmetä, mikäli tulot ilmaistaisiin ulkomaisissa valuutoissa. Direktiiviehdotuksessa ei säädetä konversiosääntöjä. Tähänkin asiaan olisi löydettävä selvä ja yksiselitteinen ratkaisu. 6. Päätelmät 6.1. Komitea suhtautuu myönteisesti ehdotukseen direktiiviksi, jonka päätavoitteena on tietojen vaihtaminen jäsenvaltioiden kesken. Tällä lähestymistavalla pyritään tosiasiallisen edunsaajan oikeelliseen verotukseen, ehkäistään jäsenvaltioiden välisen kilpailun vääristymistä veroalalla ja edistetään verotulojen oikeudenmukaista jakamista. 6.2. Komitea panee tyytyväisenä merkille, että kaikki asianosaiset ovat viime aikoina tehneet tarmokkaasti työtä, jotta asiassa saavutettaisiin ratkaisu. Käsillä oleva direktiiviteksti on jäsenvaltioiden yhteisen kannan mukainen kompromissi. 6.3. Komitea toivoo, että sovittua rinnakkaista työohjelmaa jatketaan edelleen, jotta kaavaillussa aikataulussa eli vuoden 2002 loppuun mennessä päästään lopulliseen sopimukseen 1. joulukuuta 1997 annetun veropaketin eri alakohdista, joihin käsillä oleva ehdotus kuuluu yhdessä yritysten verotuksellisten käytännesääntöjen ja korko- ja rojaltimaksuihin sovellettavan yhteisen verojärjestelmän ohella. 6.4. Komitea ymmärtää täysin huolen Euroopan finanssikeskusten ja -markkinoiden ja kilpailukyvyn ylläpitämisestä. Tästä näkökulmasta on erittäin merkityksellistä ja ratkaisevaa saada etukäteen varmuus siitä, että samoja sääntöjä sovelletaan jäsenvaltioista riippuvaisilla tai niihin assosioituneilla alueilla ja että vastaavia sääntöjä toteutetaan lähellä sijaitsevissa ja/tai tärkeissä finanssikeskuksissa. Nämä sopimukset ovat tärkeitä myös toiminnassa EU:n asukkaiden veronkiertoa ja/tai veropetoksia vastaan. Komitea on tyytyväinen Ecofin-neuvoston Luxemburgissa 16. lokakuuta 2001 tekemään päätökseen, joka koskee valtuutusta neuvotella kuuden tärkeimmän, unionin ulkopuolisen maan kanssa säästöjen verotuksesta. Maat ovat Yhdysvallat, Sveitsi, Liechtenstein, Monaco, Andorra ja San Marino. Tavoitteena on saada nämä maat ottamaan käyttöön vastaavanlaisia toimia kuin ne, joita yhteisössä sovelletaan(22). 6.5. Komitea katsoo, että käsiteltävänä oleva direktiiviteksti on syytä pitää sekä yksinkertaisena että tehokkaana. Komitea kehottaa kaikkia asianosaisia tutkimaan nykyistä ehdotusta perusteellisesti ja kriittisesti ja parantamaan sen tekstiasua kaikissa mahdollisissa kohdissa yrittäen ottaa huomioon sen soveltamiskustannukset mahdollisimman hyvin. Viranomaisten ja maksuasiamiesten tulee kantaa vastuunsa tässä asiassa. Komitea on myös sitä mieltä, että säästöjen verotusta koskevaan direktiiviehdotukseen tulee kuulua mahdollisimman yhtenäinen ja laaja soveltamisala. Sikäli kuin tekstissä määritetään jo korkojen käsite, velkasitoumuksista välittömästi perittävä korko ja samoin tietyistä yhteissijoitusyrityksiin tehdyistä sijoituksista välittömästi perittävät korot, komitea katsoo, että on vastaavasti syytä selvittää, eikö direktiiviin tule sisällyttää korkoja välillisesti tuottavia muita sijoituksia, esimerkiksi tiettyjä vakuutustuotteita. 6.6. Päätteeksi komitea toteaa pitävänsä välttämättömänä, että maksuasiamiehet otetaan mahdollisimman tiiviisti mukaan järjestelmän myöhempään kehittämiseen, koska ne ovat avainasemassa sen varsinaisessa toteuttamistyössä. Tästä näkökulmasta komitea kehottaa komissiota myös pohtimaan ja parantamaan kaavailtujen sääntöjen vaikutusten arviointimenettelyä. Bryssel 28. marraskuuta 2001. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) EYVL C 116, 28.4.1999, s. 18. (2) EYVL C 2, 6.1.1998, s. 1. (3) Puheenjohtajan päätelmät - Helsingin Eurooppa-neuvosto 10. ja 11. joulukuuta 1999. Lehdistötiedote nro 00300/1/99, 11.12.1999, on julkaistu Euroopan unionin neuvoston kotisivuilla (http://ue.eu.int). (4) Puheenjohtajan päätelmät - Santa Maria da Feiran Eurooppa-neuvosto 19. ja 20. kesäkuuta 2000, liite IV. Lehdistötiedote nro 200/1/00, 19.6.2000, on julkaistu Euroopan unionin neuvoston kotisivuilla. (5) Ecofin-neuvosto 26. ja 27. marraskuuta 2000. Lehdistötiedote nro 13861/00 (Presse 453), 26.11.2000, on julkaistu Euroopan unionin neuvoston kotisivuilla. (6) EYVL C 82, 19.3.1996. (7) EYVL C 296, 29.9.1997. (8) EYVL C 212, 28.4.1999. (9) Brysselissä 26. ja 27. marraskuuta 2000 kokoontuneen Ecofin-neuvoston päätelmät, lehdistötiedote nro 13 861/60, (Neuvoston päätelmiä koskevat) neuvoston pöytäkirjaan merkittävät lausumat - kohdan a) alakohta 1. (10) Ks. tämän lausunnon 2.8 kohta. (11) Puheenjohtajan päätelmät - Santa Maria da Feiran Eurooppa-neuvosto, 19. ja 20. kesäkuuta 2000. (12) OECD - Committee on fiscal affairs: "Improving access to bank information for tax purposes", julkaistu 12.4.2000. Asiakirja DAFFE/CFA (2000)4/FINAL. (13) 6 artiklan 1, 2, 3, 6, 7 ja 8 kohta ja tämän lausunnon 3.8 kohta. (14) Ks. 4 artiklan 2 kohta ja tämän lausunnon 3.6 kohta. (15) Ks. 3 artikla ja tämän lausunnon 3.4 kohta. (16) Ks. 6 artiklan 5 kohta. (17) Ks. 15 artikla ja tämän lausunnon 3.15 kohta. (18) Perustelukappale 15. (19) KOM(2001) 214 lopullinen. (20) 11 artiklan 3 kohta. (21) 8 artiklan 2 kohta. (22) Ecofin-neuvosto, Luxemburg, 16. lokakuuta 2001, Press: 363, nro: 12827/01.