Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Uusiutuvien energialähteiden osuus EU:ssa - Direktiivin 2001/77/EY 3 artiklan mukainen Komission kertomus, arvio lainsäädännön ja muiden yhteisön toimenpiteiden vaikutuksista uusiutuvien energialähteiden osuuteen EU:ssa sekä ehdotuksia konkreettisiksi toimiksi {SEK(2004) 547} /* KOM/2004/0366 lopull. */





KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - Uusiutuvien energialähteiden osuus EU:ssa - Direktiivin 2001/77/EY 3 artiklan mukainen komission kertomus, arvio lainsäädännön ja muiden yhteisön toimenpiteiden vaikutuksista uusiutuvien energialähteiden osuuteen EU:ssa sekä ehdotuksia konkreettisiksi toimiksi {SEK(2004) 547} SISÄLLYSLUETTELO Tiivistelmä 1. Johdanto 1.1. Maailmanlaajuiset haasteet 1.2. Euroopan rooli 1.3. Tiedonannon tarkoitus 1.4. Uudet jäsenvaltiot 2. Komission kertomus jäsenvaltioiden edistymisestä kohti tavoitteita, jotka on asetettu uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuudelle 2.1. Käytetyt tiedonlähteet 2.2. Kokonaiskuva 2.3. Jäsenvaltioiden edistymisen arviointi 2.4. Direktiivissä 2001/77/EY säädetyt käytännön vaatimukset 2.5. Alkuperätakuut 2.6. Alkuperätakuun aseman selkeyttäminen määritettäessä kansallisten tavoitteiden saavuttamista 2.7. Sääntöjen rikkomisesta johtuvat menettelyt 2.8. Tuulienergiaa, biomassaa ja aurinkoenergiaa käyttävän sähköntuotannon kehittäminen 2.8.1. Tuulienergia 2.8.2. Sähköntuotanto biomassasta 2.8.3. Aurinkosähkö 2.9. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskevat päätelmät 3. Toimet ja tulokset vuotta 2010 silmällä pitäen 3.1. Vuodesta 2000 lähtien säädetty ja ehdotettu lainsäädäntö 3.2. Jäsenvaltioiden toimet 3.3. Yhteisön tukivälineet 3.3.1. Yhteisön tukiohjelmat 3.3.2. Tiedon levittäminen - tiedotuskampanjat 3.4. 12 prosentin tavoitteen saavuttaminen - yhteisön lainsäädännön vaikutukset 3.4.1. Energiatehokkuutta koskeva lainsäädäntö 3.4.2. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskeva lainsäädäntö 3.4.3. Biopolttoaineet 3.5. Uusiutuvien energialähteiden käyttö lämmöntuotannossa 3.5.1. Geotermisen energian kehitys 3.5.2. Aurinkolämpö 3.5.3. Biokaasu 3.5.4. Puubiomassa 3.5.5. Tiivistelmä 3.6. Päätelmä: skenaario uusiutuvien energialähteiden osuudesta 2010 4. Konkreettiset toimet 4.1. Uudet aloitteet uusiutuviin energialähteisiin tehtävien investointien lisäämiseksi - jäsenvaltioiden toimet 4.2. Uudet aloitteet uusiutuvien energialähteiden käytön lisäämiseksi ja energiatehokkuuden parantamiseksi - Euroopan tason toimet 4.3. Muut toimenpiteet 4.3.1. Biomassaa koskeva yhteisön suunnitelma 4.3.2. Uusiutuvien energialähteiden käytön kehittäminen lämmöntuotannossa 4.3.3. Merellä tapahtuvaa tuulivoiman tuotantoa koskevat toimet 4.3.4. Aurinkosähkö 4.3.5. Tutkimus ja teknologian kehittäminen 4.3.6. Tärkeimpien yhteisön rahoitusinstrumenttien käyttö 4.3.7. Biopolttoaineiden markkinoille saattaminen 4.3.8. Tietojen esittämisen nopeuttaminen 5. Kansainvälinen poliittinen asetelma ja EU:n näkymät vuoden 2010 jälkeen 5.1. Lissabonin prosessi ja ympäristöulottuvuus 5.2. Johannesburgin kokous ja sen jatkotoimet 5.3. Tavoitteiden rooli EU:n tasolla 6. Päätelmät Tiivistelmä 1. Kuten Euroopan energiahuoltostrategiaa koskevassa vihreässä kirjassa (2000) todetaan, keskeisen tärkeitä kysymyksiä, joihin Euroopan unionin energiapolitiikalla on vaikutettava, ovat unionin lisääntyvä riippuvuus vain muutamilta maailman alueilta tapahtuvasta energiantuonnista sekä ilmastonmuutos. Vihreässä kirjassa, jossa tarkasteltiin seuraavien 20-30 vuoden kehitystä, kiinnitettiin huomiota EU:n energiahuollon rakenteellisiin heikkouksiin sekä geopoliittisiin, sosiaalisiin ja ympäristöä koskeviin puutteisiin erityisesti Kioton pöytäkirjaan liittyviä EU:n sitoumuksia silmällä pitäen. Uusiutuvien energialähteiden käytön edistämisellä on tärkeä rooli sekä tuontiriippuvuuden vähentämisessä että ilmastonmuutoksen torjumisessa. Unionilla on vuodesta 1997 ollut kunnianhimoisena tavoitteena kasvattaa uusiutuvien energialähteiden osuus energian kokonaiskulutuksesta 12 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä. Vuonna 1997 uusiutuvien energialähteiden osuus oli 5,4 prosenttia. Vuoteen 2001 mennessä se oli kasvanut 6 prosenttiin. 2. Tässä tiedonannossa arvioidaan, miten uusiutuvien energialähteiden käyttö on kehittynyt Euroopan unionissa. Tiedonannolla on kolme tehtävää: - Ensinnäkin se on direktiivin 2001/77/EY 3 artiklassa edellytetty komission virallinen kertomus, jossa arvioidaan, miten EU:n 15 vanhaa jäsenvaltiota ovat edistyneet uusiutuviin energialähteisiin perustuvalle sähköntuotannolle vahvistettujen, vuotta 2010 koskevien kansallisten tavoitteiden saavuttamisessa. - Toiseksi siinä arvioidaan mahdollisuuksia saavuttaa tavoite, jonka mukaan uusiutuvien energialähteiden osuuden EU:n 15 vanhan jäsenvaltion kokonaisenergiankulutuksesta (lämmöntuotannossa, sähköntuotannossa ja liikenteessä) tulisi olla 12 prosenttia vuonna 2010. Arvioinnissa otetaan huomioon vuodesta 2000 lähtien säädetty EU:n lainsäädäntö sekä muut uusiutuviin energialähteisiin ja energiatehokkuuteen liittyvät toimenpiteet. - Kolmanneksi siinä ehdotetaan Bonnissa kesäkuussa 2004 järjestettävää uusiutuvia energialähteitä käsittelevää maailmankonferenssia silmällä pitäen konkreettisia toimia toteutettaviksi jäsenvaltioissa ja yhteisön tasolla, jotta varmistettaisiin uusiutuvien energialähteiden käyttöä koskevien EU:n vuoden 2010 tavoitteiden saavuttaminen. Tämän pohjalta pohditaan suhtautumista vuodelle 2020 asetettaviin tavoitteisiin. 3. Kaikki jäsenvaltiot ovat direktiivin 2001/77/EY mukaisesti vahvistaneet kansalliset tavoitteet uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuudelle. Tavoitteet ovat valtaosin direktiivin liitteessä I esitettyjen viitearvojen mukaisia. Jos jäsenvaltiot toteuttavat toimenpiteet, jotka ovat tarpeen niiden kansallisten tavoitteiden saavuttamiseksi, uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuuden 15 EU-maan kokonaissähköntuotannosta pitäisi nousta osapuilleen direktiivissä tavoitteeksi asetettuun 22 prosenttiin. Jäsenvaltioiden toimittamista edistymistä koskevista kertomuksista käy kuitenkin ilmi, että nykyisin käytössä olevilla toimenpiteillä päästään vuoteen 2010 mennessä todennäköisesti vain 18-19 prosentin osuuteen, kun osuus vuonna 2000 oli 14 prosenttia. Yhtenä syynä tähän vajaukseen näyttäisi olevan se, että useat jäsenvaltiot eivät toistaiseksi ole ryhtyneet aktiivisesti toteuttamaan sellaisia toimenpiteitä, jotka vastaisivat niiden vahvistamia tavoitteita. Voidakseen valmistella myöhemmin jatkotoimia komissio seuraa tarkoin, miten tilanne kyseisissä jäsenvaltioissa kehittyy ja pannaanko direktiivin vaatimukset täytäntöön kaikilta osin. 4. Komissio on vuodesta 2000 alkaen ehdottanut lukuisia uusia säädöksiä, joiden avulla voidaan edistää uusiutuvien energialähteiden käyttöä ja energiatehokkuutta. Euroopan parlamentti ja neuvosto ovat hyväksyneet useimmat niistä, ja nekin, joita ei ole vielä hyväksytty, ovat jo edenneet pitkälle toimielinten välisessä käsittelyssä. Hyväksytyt ehdotukset ovat: - Direktiivi 2001/77/EY sähköntuotannon edistämisestä uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön sisämarkkinoilla (EYVL L 283, 27.10.2001, s. 33) - Direktiivi 2003/30/EY liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä (EUVL L 123, 17.5.2003, s. 42) - Direktiivi 2002/91/EY rakennusten energiatehokkuudesta (EYVL L 1, 4.1.2003, s. 65) - Direktiivi 2004/8/EY sähkön ja lämmön yhteistuotannon edistämisestä (EUVL L 52, 21.2.2004, s. 50) - Direktiivi 2003/96/EY energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta (EUVL 283, 31.10.2003, s. 51) - Direktiivi 2000/55/EY loistelamppujen virranrajoittimien energiatehokkuusvaatimuksista (EYVL L 279, 1.11.2000, s. 33) - Komission direktiivi 2002/40/EY sähköuunien energiamerkinnästä (EYVL L 128, 15.5.2002, s. 45) - Komission direktiivi 2002/31/EY ilmastointilaitteiden energiamerkinnästä (EUVL L 86, 3.4.2003, s. 26) - Komission direktiivi 2003/66/EY jääkaappien energiamerkinnästä (EUVL L 170, 9.7.2003, s. 10) - Asetus (EY) N:o 2422/2001 toimistolaitteiden energiatehokkuutta osoittavia merkintöjä koskevasta yhteisön ohjelmasta (EYVL L 332, 15.12.2001, s. 1) Euroopan parlamentin ja neuvoston käsittelyssä olevat ehdotukset ovat: - KOM(2003) 453 (1.8.2003): ehdotus direktiiviksi puitteiden säätämisestä energiaa käyttäviä tuotteita koskevien ekologisen suunnittelun vaatimusten asettamista varten - KOM(2003) 739 (10.12.2003): ehdotus direktiiviksi energian loppukäytön tehokkuudesta ja energiapalveluista 5. Komissio on lisäksi antanut ehdotuksen monivuotiseksi ohjelmaksi "Älykäs energiahuolto Euroopassa", joka perustuu yhteisön aiempiin onnistuneisiin tukiohjelmiin (ALTENER, SAVE ja TTK-puiteohjelmat). Euroopan parlamentti ja neuvosto hyväksyivät ehdotuksen kesäkuussa 2003 ja vahvistivat ohjelman budjetiksi 250 miljoonaa euroa. 6. Komissio arvioi, että tähän mennessä käyttöön otettujen toimenpiteiden myötä uusiutuvien energialähteiden osuus EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa kasvaa vuoteen 2010 mennessä 10 prosenttiin. 12 prosentin tavoitteen alle jääminen johtuu siitä, että uusiutuvista energialähteistä tuotetun lämmön ja jäähdytyksen markkinat ovat kasvaneet verkkaisesti. Päätelmänä voidaan todeta, että tällä osa-alueella tarvitaan merkittäviä lisätoimia, jotta 12 prosentin tavoite voitaisiin saavuttaa. On huomattava, että tämä arvio perustuu olettamukseen, jonka mukaan kansalliset ja paikalliset viranomaiset panevat kaikilta osin täytäntöön EU:n lainsäädännön vaatimukset. Tätä ei kuitenkaan voida pitää itsestäänselvyytenä. Näin ollen, jos esimerkiksi direktiivin 2001/77/EY:n avulla saadaan aikaan ainoastaan 18-19 prosentin suuruinen uusiutuvien energialähteiden osuus sähkömarkkinoilla, uusiutuvien energialähteiden osuus koko energiankulutuksesta jää enintään 9 prosenttiin. Nyt kun yhteisön lainsäädäntökehys on olemassa, on jäsenvaltioiden tehtävä huolehtia siitä, että sovitut tavoitteet ja toimenpiteet todella toteutetaan "kentällä". Tämä edellyttää monenlaisia kansallisia toimia, joilla muun muassa varmistetaan, että energia-alan vakiintuneet yritykset maksavat osan uusiutuvien energialähteiden käytön edistämisen kustannuksista. Tässä tiedonannossa ehdotetaan myös yhteisön tasolla toteutettavia konkreettisia lisätoimia, joilla voitaisiin tukea jäsenvaltioiden pyrkimyksiä saavuttaa 15 EU-maan tavoitteena oleva 12 prosentin osuus. 7. Kesäkuussa 2004 Bonnissa pidettävässä uusiutuvia energialähteitä käsittelevässä maailmankonferenssissa tarkastellaan, miten uusiutuvien energialähteiden käyttöä edistämällä voitaisiin kaikkialla maailmassa torjua ilmastonmuutosta, parantaa energian toimitusvarmuutta sekä - erityisesti kehitysmaissa - vähentää köyhyyttä. Tammikuussa 2004 Berliinissä järjestetyssä valmistelevassa konferenssissa katsottiin, että uusiutuvia energialähteitä koskevien yleisten kokonaistavoitteiden käyttöä olisi jatkettava vuoden 2010 jälkeenkin. Konferenssissa todettiin, että useissa teknisissä selvityksissä ehdotetaan tavoitteeksi uusiutuvien energialähteiden vähintään 20 prosentin osuutta EU:n 25 jäsenvaltion kokonaisenergiankulutuksesta vuonna 2020. Tavoitteeseen on tarkoitus päästä käyttämällä voimassa olevan yhteisön lainsäädännön tarjoamia välineitä sekä toteuttamalla lisätoimia. Komissio pyrkii parhaansa mukaan siihen, että kesäkuun konferenssi onnistuisi, ja se on yksilöinyt toimia, joita se aikoo esittää kansainvälisen toimintaohjelman rakennuspuiksi. 1. Johdanto 1.1. Maailmanlaajuiset haasteet Kuten Euroopan energiahuoltostrategiaa koskevassa vihreässä kirjassa (2000) todetaan, keskeisen tärkeitä kysymyksiä, joihin Euroopan unionin energiapolitiikalla on vaikutettava, ovat unionin lisääntyvä riippuvuus vain muutamilta maailman alueilta tapahtuvasta energiantuonnista sekä ilmastonmuutos. Vihreässä kirjassa, jossa tarkasteltiin seuraavien 20-30 vuoden ajanjaksoa, kiinnitettiin huomiota EU:n energiahuollon rakenteellisiin heikkouksiin sekä geopoliittisiin, sosiaalisiin ja ympäristöä koskeviin puutteisiin erityisesti Kioton pöytäkirjaan liittyviä EU:n sitoumuksia silmällä pitäen. Uusiutuvien energialähteiden käytön edistämisellä on tärkeä rooli sekä tuontiriippuvuuden vähentämisessä että ilmastonmuutoksen torjumisessa. Unionilla on vuodesta 1997 ollut kunnianhimoisena tavoitteena kasvattaa uusiutuvien energialähteiden osuus energian kokonaiskulutuksesta 12 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä. Kyseinen osuus oli vuonna 1997 EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa 5,4 prosenttia. Vuoteen 2001 mennessä se oli noussut 6 prosenttiin (vertailun vuoksi mainittakoon, että öljyn osuus kokonaiskulutuksesta on 40 prosenttia, maakaasun 23 prosenttia, ydinenergian 16 prosenttia ja kiinteiden polttoaineiden 15 prosenttia). Uusiutuvien energialähteiden käyttö parantaa myös ilmanlaatua, lisää innovaatiokapasiteettia ja edesauttaa uusien yritysten ja työpaikkojen syntymistä sekä maaseudun kehittämistä. Näin ollen sen avulla voidaan lujittaa kestävän kehityksen kolmea peruspilaria. Maailman energiankulutus lisääntyy nopeasti. Kymmenvuotiskautena 1990-2000 kulutus kasvoi 15 prosenttia. Vuosien 2000 ja 2020 välillä kasvun arvioidaan nopeutuvan entisestään. Fossiilisten polttoaineiden (hiilen, kaasun ja öljyn) osuus koko maailman energiankulutuksesta on noin 80 prosenttia. Niiden kulutus koko maailmassa lisääntyi 1990-luvulla samassa tahdissa energian kokonaiskulutuksen kanssa. Vuoteen 2020 ulottuvan ajanjakson aikana niiden kulutuksen arvioidaan lisääntyvän jopa kokonaiskulutustakin nopeammin. Fossiilisilla polttoaineilla on monia etuja. Niiden hankinta on suhteellisen edullista, niiden käyttö on helppoa ja niitä on laajalti saatavilla. Lisäksi niiden jakelua varten tarvittava infrastruktuuri on jo olemassa. Fossiilisia polttoaineita tuottavat ja jakelevat yritykset ovat hyvin organisoituneita, ja toimitukset ulottuvat useimpiin maailmaan osiin. Fossiilisiin polttoaineisiin liittyy kuitenkin kaksi keskeistä haittatekijää. Ensinnäkin niistä syntyy poltettaessa epäpuhtauksia ja kasvihuonekaasuja, jotka aiheuttavat ilmastonmuutosta. Toiseksi niiden maiden energiatoimitusten varmuuteen, joilla ei itsellään ole riittäviä fossiilisten polttoaineiden ja erityisesti öljyn varantoja, liittyy enenevässä määrin riskejä. Tuontiriippuvuus ja tuontienergian osuuden kasvu voivat sen vuoksi aiheuttaa huolta energiansaannin mahdollisesta keskeytymisestä tai vaikeutumisesta. Toimitusvarmuuden parantamisessa ei kuitenkaan ole kysymys pelkästään tuontiriippuvuuden vähentämisestä ja oman tuotannon lisäämisestä. Sen sijaan se edellyttää monenlaisia poliittisia toimia, joilla pyritään muun muassa monipuolistamaan lähteitä ja teknologioita - unohtamatta geopoliittisia tekijöitä ja niiden vaikutuksia. Euroopan komissio on esittänyt muissa yhteyksissä, tarkemmin sanottuna Euroopan energiahuoltoa käsittelevässä valkoisessa kirjassa (2000) [1] ja tiedonannossaan energia-alan yhteistyöstä kehitysmaiden kanssa (2002) [2], ajatuksiaan siitä, miten näitä ongelmia voitaisiin ratkaista. [1] Energiahuoltostrategia Euroopalle, KOM(2000) 769., [2] Energia-alan yhteistyö kehitysmaiden kanssa, KOM(2002) 408. Korvaamalla fossiilisia polttoaineita uusiutuvilla energialähteillä voidaan torjua ilmastonmuutosta. Lisäksi uusiutuvien energialähteiden avulla voidaan parantaa toimitusvarmuutta monipuolistamalla energiantuotantoa. Uusiutuvien energialähteiden käytön puolesta puhuvat niin ikään niiden vaikutukset ilman laadun suojelun kannalta. Samoin ne auttavat luomaan uusia työpaikkoja ja yrityksiä, joista monet sijoittuvat maaseutualueille. Investoinnit uusiutuviin energialähteisiin eivät kuitenkaan vielä tätä nykyä yleensä ole halvin tapa vähentää kasvihuonekaasupäästöjä. Edullisempaa on parantaa energiankäytön tehokkuutta. Investoinnit uusiutuviin energiamuotoihin ovat kuitenkin elintärkeitä pitkällä tähtäyksellä. Muun muassa tuulienergian alalla saadut kokemukset ovat osoittaneet, että pitkään jatkuvat investoinnit johtavat innovaatioihin, joiden ansiosta uusiutuvien energialähteiden käyttö halpenee. Toisaalta energiatehokkuuden parantamiseen tähtäävien toimenpiteiden kustannukset nousevat sen jälkeen, kun "helpoimmin käsillä olevat hedelmät" on korjattu. Sen vuoksi investointeja tarvitaan sekä energiatehokkuuteen että uusiutuviin energialähteisiin. 1.2. Euroopan rooli Arvioiden mukaan Euroopan unioni aiheuttaa 25 jäsenvaltion unioniksi laajentuneenakin ainoastaan 7 prosenttia maailman energiankulutuksen kasvusta vuosina 2000-2020. Yli kolmannes kasvusta aiheutuu Kiinan ja Intian lisääntyvästä kulutuksesta. Niissä ja muissa teollistuvissa maissa tehtävillä päätöksillä tulee olemaan yhä enemmän vaikutusta maailman energiankäytön määrään ja tapoihin. Euroopan unionin ja muiden OECD-maiden moraalisena ja käytännön tehtävänä on mahdollistaa se, että teollistuvat maat voivat toteuttaa politiikkaa, joka auttaa niitä sekä turvaamaan energiansaantinsa että pitämään ilmastonmuutoksen aisoissa ilman, että niiden talouskasvu vaarantuu. 25 jäsenvaltion EU:n keskivertokansalainen kuluttaa noin viisi kertaa enemmän fossiilista energiaa kuin Aasian, Afrikan ja Lähi-idän keskivertokansalainen (samoin Japanin ja Tyynenmeren alueen kansalaiset; Yhdysvaltain kansalaiset puolestaan kuluttavat lähes 12 kertaa enemmän). Jos rikkaimmat maat eivät itse vähennä fossiilisten polttoaineiden kulutustaan, niillä ei juurikaan ole mahdollisuuksia taivutella köyhempiä maita vähentämään omaansa - semminkin kun monilta kehitysmaiden ihmisiltä puuttuvat edelleen kunnolliset energiapalvelut. Euroopan unioni on ryhtynyt käytännön toimiin uusiutuvien energialähteiden alalla kehittämällä parempia ja edullisempia teknisiä ja institutionaalisia ratkaisuja. Eurooppa on edelläkävijä uudenaikaisten uusiutuviin energialähteisiin liittyvien teknologioiden kehittämisessä ja käyttöönotossa. Länsi-Euroopassa, jonka osuus koko maailman energiankulutuksesta on 16 prosenttia, lisättiin vuosina 1990-2000 biomassan käyttöä sähköntuotannossa siinä määrin, että Länsi-Euroopan osuus koko maailmassa kirjatusta lisäyksestä oli 31 prosenttia. Länsi-Euroopan osuus pienvesivoiman käytön lisäyksestä oli puolestaan 48 prosenttia ja tuulienergian käytön lisäyksestä 79 prosenttia. Euroopan unioni ja sen jäsenvaltiot ovat lisäksi ensimmäisinä ottaneet käyttöön poliittisia ja sääntelyyn perustuvia järjestelyjä, kuten energiatavoitteita, sekä uusiutuvien energialähteiden käytön edistämiseksi tarvittavia rahoitusjärjestelyjä. Eurooppalaisilla yrityksillä puolestaan on kärkiasema maailmassa uusiutuviin energialähteisiin liittyvän teknologian alalla. Euroopalla ei kuitenkaan ole varaa itsetyytyväisyyteen, jos se haluaa jatkossakin olla keskeinen toimija. Kuten seuraavista kuvioista käy ilmi, uusiutuvien energialähteiden osuus on Euroopassa edelleen selvästi pienempi kuin kiinteiden polttoaineiden, öljyn, kaasun ja ydinenergian. Euroopan unioni tarvitsee kohtuuhintaisia uusiutuvia energialähteitä ratkaistakseen toimitusvarmuuteen liittyviä ongelmiaan sekä saavuttaakseen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä koskevat tavoitteensa. Koska uusiutuvilla energialähteillä on monia etuja, EU pyrkii edistämään sellaisten teknologisten ja institutionaalisten ratkaisujen kehittämistä, joita voidaan soveltaa myös maailmanlaajuisesti. Vaikka uusiutuvilla energialähteillä tulisi olla merkittävä rooli, on kuitenkin syytä ottaa huomioon myös tietyt niihin liittyvät ongelmat. Ensinnäkin uusiutuvien energialähteiden kustannustehokasta saatavuutta rajoittavat sekä tekniset että käytännön tekijät. Tuuli- ja aurinkoenergian hyödynnettävyydessä on suuria maantieteellisiä eroja. Biomassan tuotanto joutuu kilpailemaan muiden maankäytön muotojen, erityisesti maatalouden, kanssa. Vesivoiman tuotannon mahdollistavia laaksoja on vain rajallinen määrä. Komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa, joka julkaistaan tämän tiedonannon ohessa, on tarkka analyysi uusiutuvien energialähteiden kussakin jäsenvaltiossa tarjoamasta potentiaalista. Lisää yksityiskohtaisia analyyseja laaditaan jatkossa tässä tiedonannossa esitetyn mukaisesti. Toiseksi uusiutuvia energialähteitä käytettäessä tarvitaan perinteisillä energialähteillä toimivia varajärjestelmiä. Tuuli- ja aurinkoenergian tuotanto on katkonaista ja vaikeasti ennustettavissa. Lisäksi ilmastotekijät voivat aiheuttaa suuria eroja biomassan ja vesivoiman saatavuudessa eri vuosina. Näistä syistä uusiutuvia energialähteitä voidaan sisällyttää nykyisiin energiahuoltojärjestelmiin vain tiettyyn rajaan asti. Niiden osuuden kasvattaminen voi aiheuttaa perinteisten energialähteiden tarpeettoman ylikapasiteetin muodostumista, mistä puolestaan voi koitua ylimääräisiä kustannuksia. Lisäksi uusiutuvien energialähteiden kehittäminen voi edellyttää uusia investointeja olemassa oleviin energiajärjestelmiin, kuten sähköverkkoihin. Energiapolitiikassa onkin kehitettävä useita erilaisia energialähteitä. Tätä ei pidä unohtaa nyt, kun on käynyt selväksi, että energialähteiden monipuolistaminen on tarpeen. Kolmas tekijä on, että monipuolisemman, varmemman ja entistä enemmän uusiutuvia energialähteitä käsittävän energiajärjestelmän kehittäminen on nykyisin edelleen yleensä muita kalliimpi toimintavaihtoehto. Vesivoima ja puun perinteiset käyttötavat ovat tosin kilpailukykyisiä tavanomaisten energiamuotojen kanssa, ja tuulienergia on jo lähes kilpailukykyistä joillakin rannikolla sijaitsevilla tuotantopaikoilla, joilla tuulen nopeudet ovat keskimäärin suuria. Sen sijaan monet muut uusiutuvat energiamuodot, kuten biomassasta tuotettu sähkö ja biopolttoaineet, ovat edelleen vähintään kaksi kertaa kalliimpia kuin niiden perinteiset vaihtoehdot, kun energiamuotoja vertaillaan toisiinsa yksitellen ottamatta huomioon vaikutuksia koko energiajärjestelmän kustannusten kannalta. Jotkin uusiutuvat energiamuodot, kuten aurinkosähkö, ovat vielä tätäkin kalliimpia. [3] [3] Euroopan tuulienergiajärjestön julkaisun "Wind energy - the facts" (2004) mukaan tuulienergian tuotannon kustannukset ovat parhaissa tapauksissa n. 4-5 senttiä/kWh. Kansainvälisen energiajärjestön IEA:n julkaisussa "Renewables for power generation" (2003) puolestaan ilmoitetaan aurinkosähkön kustannuksiksi vähintään 17 senttiä/kWh ja biomassaa käyttävien sähkövoimaloiden kustannuksiksi vähintään 7 senttiä/kWh. Kustannuksia voidaan kuitenkin alentaa noin 5-6 senttiin/kWh, kun biomassaa käytetään polttoaineena sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitoksissa, tai 2-4 senttiin/kWh, kun sitä käytetään rinnakkaispoltossa yhdessä fossiilisten polttoaineiden kanssa, jolloin ei tarvita investointeja voimantuotantoprosessiin. Vertailun vuoksi mainittakoon, että perinteisissä voimalaitoksissa tuotetun sähkön tukkuhinta on tällä hetkellä noin 3 senttiä/kWh. Komission tiedonannossa vaihtoehtoisista tieliikenteen polttoaineista sekä toimenpiteistä biopolttoaineiden käytön edistämiseksi arvioidaan biopolttoaineiden kustannuksiksi noin 500 euroa/1 000 litraa, kun vastaavasti öljystä saatavien polttoaineiden kustannukset ovat (öljyn hinnan ollessa 30 Yhdysvaltojen dollaria barrelilta) 200-250 euroa/1 000 litraa. Uusiutuvien energialähteiden kehittämisen tiellä on siis edelleen tiettyjä esteitä. Joka tapauksessa huolimatta siitä, että teknologian kehityksen nykytasolla ei voida asettaa tavoitteeksi tavanomaisten energialähteiden täydellistä korvaamista uusiutuvilla energialähteillä, on ilman muuta mahdollista toteuttaa asteittaisia etenemistapoja. Kehitteillä on jo entistä parempia analyysi- ja hallintavälineitä, joiden avulla voitaneen tulevaisuudessa vastata tehokkaasti näihin haasteisiin ja poistaa keskeisiä esteitä. Näihin kuuluvat muuan muassa entistä kehittyneemmät kustannuslaskentamallit, joissa otetaan huomioon uusiutuvien energialähteiden osuuden kasvun vaikutukset koko energiajärjestelmän kustannuksiin, sekä säänennustusvälineet, jotka voidaan integroida uudenaikaisiin energianhallintajärjestelmiin siten, että tarjonta ja kysyntä saadaan paremmin kohtaamaan toisensa. Jatkossa onkin tarkoitus tehdä lisäanalyyseja siten kuin myöhemmin tässä asiakirjassa esitetään. 1.3. Tiedonannon tarkoitus Euroopan unioni on vuodesta 1997 lähtien pyrkinyt yleiseen tavoitteeseen, jonka mukaan uusiutuvilla energialähteillä olisi vuonna 2010 tyydytettävä 12 prosenttia EU:n 15 vanhan jäsenvaltion kokonaisenergiankulutuksesta. Vuonna 1995 kyseinen osuus oli 5,2 prosenttia. Tämän tavoitteen saavuttamista vaarantaa eniten se, että eri maiden sitoutumisessa uusiutuvien energialähteiden kehittämiseen on huomattavia eroja. Euroopan unioni on edistymistä nopeuttaakseen asettanut vuoden 2000 jälkeen lainsäädännössään ohjenuoriksi kaksi uusiutuvia energialähteitä koskevaa ohjeellista tavoitetta: - uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuuden kasvattaminen EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa 22 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä (osuus oli 14 % vuonna 2000); [4] [4] Direktiivi 2001/77/EY sähköntuotannon edistämisestä uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön sisämarkkinoilla. - liikenteessä käytettävien biopolttoaineiden osuuden kasvattaminen vuoteen 2010 mennessä 5,75 prosenttiin kaikesta liikennekäyttöön tarkoitetusta dieselöljystä ja bensiinistä (osuus oli 0,6 prosenttia vuonna 2002). [5] [5] Direktiivi 2003/30/EY liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä. Lukuihin sisältyvät vastikään liittyneiden kymmenen maan osuudet. Vuonna 2002 osuus oli 15 jäsenvaltion muodostamassa EU:ssa 0,7 prosenttia. Komissio on lisäksi ehdottanut lukuisia uusia säädöksiä energiatehokkuuden parantamiseksi. Euroopan parlamentti ja neuvosto ovat hyväksyneet valtaosan näistä ehdotuksista, ja jäljellä olevatkin ovat jo edenneet pitkälle toimielinten välisessä käsittelyssä. Tällä tiedonannolla on kolme tarkoitusta: - Se on direktiivin 2001/77/EY 3 artiklassa edellytetty komission virallinen kertomus, jossa arvioidaan, miten EU:n 15 vanhaa jäsenvaltiota ovat edistyneet uusiutuviin energialähteisiin perustuvalle sähköntuotannolle vuodeksi 2010 vahvistettujen kansallisten tavoitteiden saavuttamisessa. - Siinä arvioidaan mahdollisuudet saavuttaa tavoite, jonka mukaan uusiutuvien energialähteiden osuuden EU:n 15 vanhan jäsenvaltion kokonaisenergiankulutuksesta (lämmöntuotannossa, sähköntuotannossa ja liikenteessä) tulisi olla 12 prosenttia vuonna 2010. Arvioinnissa otetaan huomioon vuodesta 2000 lähtien säädetty EU:n lainsäädäntö sekä muut uusiutuvia energialähteitä ja energiatehokkuutta koskevat toimenpiteet. - Siinä ehdotetaan Bonnissa kesäkuussa 2004 järjestettävää uusiutuvia energialähteitä käsittelevää maailmankonferenssia silmällä pitäen konkreettisia toimia toteutettaviksi jäsenvaltioissa ja yhteisön tasolla, jotta varmistettaisiin uusiutuvien energialähteiden käyttöä koskevien EU:n vuoden 2010 tavoitteiden saavuttaminen. Tämän pohjalta pohditaan suhtautumista vuodelle 2020 asetettaviin tavoitteisiin. 1.4. Uudet jäsenvaltiot EU:n kymmeneen uuteen jäsenvaltioon sovelletaan vaatimuksia, jotka on säädetty uusiutuvista energialähteistä tuotettavasta sähköstä annetussa direktiivissä 2001/77/EY. Liittymissopimuksessa vahvistetaan kullekin uudelle jäsenvaltiolle ohjeelliset kansalliset tavoitteet, jotka koskevat uusiutuvista energialähteistä tuotettavan sähkön osuutta. Kun nämä tavoitteet otetaan yhdessä huomioon, 25 jäsenvaltion EU:n kokonaistavoitteeksi saadaan, että uusiutuvien energialähteiden osuuden olisi oltava 21 prosenttia vuonna 2010. Edellä mainitussa direktiivissä säädetään EU:n 15 vanhan jäsenvaltion osalta, että komission on laadittava näiden edistymistä koskeva ensimmäinen kertomus vuoden 2004 aikana. Tämän tiedonannon luku 2 muodostaa kyseisen kertomuksen. Sen vuoksi siinä keskitytään EU:n 15 vanhaan jäsenvaltioon. Uusien jäsenvaltioiden edistymistä koskeva ensimmäinen kertomus, joka laaditaan kyseisten jäsenvaltioiden kansallisten kertomusten perusteella, on määrä antaa vasta vuonna 2006. Tästä johtuen niiden tilannetta ei arvioida luvussa 2. Kyseisessä luvussa mainitaan kuitenkin joitakin esimerkkejä uusien jäsenvaltioiden suotuisasta kehityksestä uusiutuviin energialähteisiin perustuvassa sähköntuotannossa. Uusiin jäsenvaltioihin sovelletaan myös biopolttoainedirektiivin (2003/30/EY) vaatimuksia. Komissio laatii ensimmäisen tähän direktiiviin liittyvän edistymisraportin vuonna 2006. Siinä tarkastellaan kaikkia 25 jäsenvaltiota. Tavoite, joka koskee uusiutuvien energialähteiden 12 prosentin osuutta kokonaisenergiankulutuksesta, on 15 jäsenvaltion EU:lle asetettu tavoite. Edistymistä tämän tavoitteen saavuttamisessa arvioidaan tämän tiedonannon luvussa 3. Luvun 2 tavoin luvussa 3 keskitytään näin ollen niihin jäsenvaltioihin, joita tavoite koskee. Tämäkin luku sisältää yksittäisiä esimerkkejä uusista jäsenvaltioista niiden tilanteen valottamiseksi. Luvuissa 4 ja 5 käsitellään politiikan tulevaa kehittämistä ja tulevaisuudessa toteutettavia toimia. Tarkastelu koskee koko EU:ta. Komission yksiköiden valmisteluasiakirja, joka julkaistaan tämän tiedonannon ohessa, koskee kaikkia jäsenvaltioita. 2. Komission kertomus jäsenvaltioiden edistymisestä kohti tavoitteita, jotka on asetettu uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuudelle 2.1. Käytetyt tiedonlähteet Direktiivin 2001/77 3 artiklan 4 kohdan mukaan komissio arvioi, missä määrin: "- jäsenvaltiot ovat edistyneet ohjeellisten kansallisten tavoitteidensa saavuttamisessa, - ohjeelliset kansalliset tavoitteet ovat johdonmukaisia ohjeellisen kokonaistavoitteen kanssa, joka on 12 prosenttia kotimaisesta energian bruttokulutuksesta vuoteen 2010 mennessä, sekä erityisesti ohjeellisen osuuden kanssa, jonka mukaan 22,1 prosenttia yhteisön kokonaissähkönkulutuksesta on vuoteen 2010 mennessä oltava uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä." Direktiivin 3 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on laadittava kansallisia kertomuksia, joissa vahvistetaan kansalliset tavoitteet ja arvioidaan niiden saavuttamista. Ensimmäiset kansallisia tavoitteita koskevat kertomukset oli laadittava 2002. Kaikki 15 EU:n vanhaa jäsenvaltiota ovat antaneet tällaisen kertomuksen. Ensimmäiset kertomukset, joissa tarkastellaan kansallisten tavoitteiden saavuttamista, oli laadittava viimeistään lokakuussa 2003. Kaikki jäsenvaltiot Suomea, Luxemburgia ja Italiaa lukuun ottamatta ovat toimittaneet kertomuksensa komissiolle (ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja). Komissio on analysoinut kertomukset ja tilannut useilta konsulttiyrityksiltä arviot niissä selostettujen toimenpiteiden vaikutuksista (ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja). 2.2. Kokonaiskuva Ensimmäinen päätelmä on, että yksittäisten jäsenvaltioiden vahvistamat tavoitteet vastaavat direktiivin 2001/77/EY liitteessä I lueteltuja kansallisia viitearvoja, vaikkakin Ruotsi on käyttänyt erilaista menetelmää ja vahvistanut viitearvosta poikkeavan arvon [6]. Jos jäsenvaltiot saavuttavat vahvistamansa kansalliset tavoitteet, uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuus EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa on vuonna 2010 noin 22 prosenttia, joka on direktiivissä asetettu tavoite. [6] Ruotsi on vahvistanut vuotta 2010 koskevaksi tavoitteeksi uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon lisäämisen 10 TWh:lla vuoteen 2002 verrattuna siten, että lisäys saadaan aikaan muulla kuin vesivoimalla. Ruotsin vesivoimaa koskevat luvut perustuvat 50 vuoden keskiarvoon. Tämän vuoksi Ruotsin toimittamia lukuja on vaikea muuntaa prosenttiluvuksi. Valitettavasti kuva, joka piirtyy jäsenvaltioiden selostamien kansallisten toimien ja saavutusten perusteella, on kuitenkin vähemmän ruusuinen. On syytä korostaa, että on vaikeaa ennustaa aivan tarkasti, miten nyt käyttöön otetut toimenpiteet vaikuttavat uusiutuvista energialähteistä tuotettavan sähkön osuuteen vuonna 2010. Komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa esitettyjen ekstrapoloitujen skenaarioiden perusteella voidaan kuitenkin todeta toisena päätelmänä, että vaikka edistyminen kohti tavoitteita onkin alkanut, vuoden 2010 tavoitteita ei tulla saavuttamaan nykyisillä toimilla. Tavoitteista jäädään sellaisessakin skenaariossa, jossa on otettu huomioon uusilla energiatehokkuutta parantavilla toimenpiteillä aikaansaadut vähennykset sähkön kokonaistarpeessa. Tavoitteen sijasta nykyisillä toimilla päästään todennäköisesti 18-19 prosentin osuuteen vuonna 2010 (ks. kuviot). Kolmas päätelmä on, että pääsyynä tavoitteen saavuttamatta jäämiseen on biomassan avulla tapahtuvan sähköntuotannon jääminen vähäisemmäksi kuin alun perin kaavailtiin. Keskeisin ero toisen kuvion (jossa on otettu huomioon jo käytössä olevien tai äskettäin suunniteltujen kansallisten toimien vaikutukset) ja kolmannen kuvion (jossa esitetään mahdollinen skenaario direktiivissä vahvistetun 22,1 prosentin tavoitteen saavuttamiseksi) on nimenomaan biomassaa kuvaavan sektorin (vihreä alue) koko. 2.3. Jäsenvaltioiden edistymisen arviointi Eri maiden kertomuksista käy ilmi, että jäsenvaltioiden edistymisessä on huomattavia eroja. Kuvassa 1, joka perustuu komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa esitettyihin yksityiskohtaisiin tietoihin, on jaettu jäsenvaltiot kolmeen ryhmään sen mukaan, kuinka todennäköisesti ne nykyistä energiapolitiikkaansa noudattaen saavuttavat kansalliset tavoitteensa. Ensimmäinen ryhmä (Saksa, Tanska, Espanja ja Suomi) on tavoitteen edellyttämässä aikataulussa. Toisen ryhmän maat (Itävalta, Belgia, Irlanti, Alankomaat, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska) ovat jo alkaneet toteuttaa tarvittavia toimia. Tämän ryhmän kohdalla jotkin merkit puhuvat vuoden 2010 tavoitteen toteutumisen puolesta, jotkin taas sitä vastaan. Kolmanteen ryhmään kuuluvat maat (Kreikka ja Portugali) eivät ole edistyneet sellaista vauhtia kuin kansallisten tavoitteiden saavuttaminen edellyttäisi. Italia ja Luxemburg antoivat uusia lakeja maaliskuussa 2004. Lakien vaikutusta ei ole vielä voitu arvioida. Joka tapauksessa näissä kahdessa jäsenvaltiossa ei ole kolmen viime vuoden aikana edistytty kovinkaan paljon. Tarkempia tietoja on komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa. >TAULUKON PAIKKA> Kuva 1: Jäsenvaltioiden edistyminen kohti vuodelle 2010 asetettuja ohjeellisia kansallisia tavoitteita Aikataulussa olevat maat. Tanska saavuttaa vuodelle 2010 asetetun kansallisen tavoitteensa (29 %) todennäköisesti jo 2005, jos se jatkaa nykyisellä aktiivisella linjalla. Tanskassa on vuosien 1997 ja 2002 välillä kasvatettu uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön osuutta 8,9 prosentista 20 prosenttiin. Saksa on kasvattanut uusiutuvien energialähteiden osuutta 4,5 prosentista (1997) 8 prosenttiin (2002). Maan kansallinen tavoite on 12,5 prosenttia. Tuulivoiman tuotantoa on lisätty siten, että vuonna 2002 tuotettiin jo 17 TWh (eli 3 % Saksan kokonaissähkönkulutuksesta kyseisenä vuonna), kun vastaava määrä vuonna 1997 oli 3 TWh. Espanja on Euroopan toiseksi suurin tuulivoiman tuottaja, mutta maan toimet biomassan käytön edistämiseksi vaativat lisää panostusta. Suomen kansallisen kertomuksen mukaan uusiutuvista energialähteistä (vesivoimaa lukuun ottamatta) tuotetun sähkön määrä lisääntyi vuosien 1997 ja 2002 välillä 7 TWh:sta 10:een TWh:iin. Vuosi 2002 oli Suomessa vesivoiman kannalta huono. Sen sijaan biomassan käytön kehitys on ollut maassa viime vuosina vakuuttavaa. Yksi onnistumisen taustalla olleista tekijöistä on kaikissa neljässä maassa ollut kannustava tukijärjestelmä osana vakaata ja pitkäjänteistä toimintaa. Lähes aikataulussa olevat maat. Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat ovat pyrkineet lisäämään sähköntuotantoa uusiutuvista energialähteistä investoimalla aktiivisesti uusiin toimiin. Toimista ei kuitenkaan ole vielä saatu tuloksia täydessä laajuudessa. Irlanti on luonut tukijärjestelmän, jossa käytetään apuna tarjouskilpailuja, mutta tuulisähkön liittämisessä sähköverkkoon on ollut suuria vaikeuksia. Belgiassa on vuodesta 2002 lähtien ollut käytössä uusi "uusiutuvien energialähteiden sertifikaattien" (green certificates) järjestelmä. Se ei kuitenkaan ole toistaiseksi tuottanut näkyviä tuloksia. Ranskassa on äskettäin otettu käyttöön uusi tariffijärjestelmä. Tariffien kannustavuutta vähentää kuitenkin se, että kullekin yksittäiselle hankkeelle on asetettu 12 MW:n katto. Tämä vaikuttaa etenkin tuulienergian käyttöön. Lisäksi pitkät hyväksymisajat ja verkkoon liittämisen ongelmat muodostavat edelleen merkittäviä esteitä. Ruotsissa otettiin käyttöön uusiutuvien energialähteiden sertifikaattien järjestelmä toukokuussa 2003. Sähköntuotanto uusiutuvista energialähteistä ei lisääntynyt maassa juuri lainkaan vuosien 1997 ja 2002 välillä. Merkit vuodelta 2003 ovat kuitenkin paljon paremmat. Itävallassa kasvunäkymät ovat hyvät. Myönteistä kehitystä tukevat tammikuussa 2003 käyttöön otetut syöttötariffit. Tärkeitä tekijöitä ovat myös tukijärjestelmän yksinkertaistaminen ja tehokkuusvaatimusten lisääminen. Maat, jotka eivät ole aikataulussa. Kreikassa uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon kehittäminen ei ole toistaiseksi päässyt vauhtiin. Hallinnollisten esteiden takia maassa ei pystytä hyödyntämään niitä merkittäviä mahdollisuuksia, joita sekä tuulienergia, biomassa että aurinkoenergia tarjoaisivat. Portugali on lisännyt vuoden 1997 jälkeen vain 1 TWh:lla sähköntuotantoa muista uusiutuvista energialähteistä kuin vesivoimasta. Kansallisen tavoitteen saavuttamiseksi tarvitaan vielä 14 TWh:n lisäys. 2.4. Direktiivissä 2001/77/EY säädetyt käytännön vaatimukset Direktiivissä 2001/77/EY säädetään ohjeellisia kansallisia tavoitteita koskevan vaatimuksen lisäksi käytännön vaatimuksista neljällä muulla osa-alueella. Tarkoituksena on luoda vakaat edellytykset uusiutuviin energialähteisiin perustuvaan sähköntuotantoon tehtäville investoinneille: 1) toteuttamalla kannustavia ja mahdollisimman tehokkaita tukijärjestelmiä, 2) poistamalla hallinnollisia esteitä, 3) takaamalla pääsy verkkoon oikeudenmukaisin ja tasavertaisin ehdoin ja 4) myöntämällä alkuperätakuita. Useimmat jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön uusiutuvien energialähteiden tukijärjestelmän. Järjestelmät muodostuvat syöttötariffeista, kiintiövelvoitteista ja/tai uusiutuvien energialähteiden sertifikaateista. Kansalliset kertomukset kuitenkin osoittavat, etteivät pelkät toimivat rahoitusmekanismit riitä. Useissa tapauksissa uusiutuvien energialähteiden käytön yleistymisen esteenä ovat monimutkaiset lupamenettelyt, uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön heikko huomioon ottaminen alueellisessa ja paikallisessa suunnittelussa sekä epäselvät verkkoon liittämisen menettelyt. Seuraavassa taulukossa esitetään yhteenveto jäsenvaltioiden tilanteesta. >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 1: Yhteenveto jäsenvaltioiden hallinnollisista ja verkkoon liittyvistä esteistä Komissio raportoi vuonna 2005 direktiivin 2001/77/EY mukaisesti tukijärjestelmistä (4 artiklan 2 kohta) sekä hallinnollisten menettelyjen parhaista toimintatavoista (6 artiklan 3 kohta). 2.5. Alkuperätakuut Direktiivin 2001/77/EY 5 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on viimeistään 27. lokakuuta 2003 otettava käyttöön alkuperätakuujärjestelmä. Järjestelmän toteutus tapahtuu useassa vaiheessa. Tärkeimmät näistä ovat lainsäädännön täytäntöönpano, elimen nimeäminen alkuperätakuiden myöntämistä varten sekä tarkan ja luotettavan järjestelmän luominen muun muassa asiakirjojen laatimista ja rekisterien pitoa varten. Kansallisten kertomusten sekä lisätietojen perusteella tilanne eri maissa oli maaliskuussa 2004 euraava: >TAULUKON PAIKKA> Täysi toteutus eli kolme "valmis"-laatikkoa vierekkäin tarkoittaa sitä, että alkuperätakuun myöntäminen on tosiasiallisesti mahdollista. Vaikka taulukossa onkin huomattavasti enemmän "valmis-laatikoita kuin "puuttuu"-laatikoita, täytäntöönpanoa ei suinkaan vielä ole saatu valmiiksi. Komissio tarkastelee alkuperätakuiden myöntämisen käytännön toteutusta tukijärjestelmiä koskevassa kertomuksessaan vuonna 2005. Se selvittää tarpeen mukaan takuiden pätevyyttä, tarvetta poistaa takuita, järjestelmän luotettavuutta, sekä alkuperätakuiden sisällyttämistä eri tukijärjestelmiin. Lisäksi komissio tarkastelee direktiivin 5 artiklan mukaisesti, olisiko tarpeen ehdottaa alkuperätakuita koskevia yhteisiä sääntöjä. 2.6. Alkuperätakuun aseman selkeyttäminen määritettäessä kansallisten tavoitteiden saavuttamista Kansalliset tavoitteet määritellään direktiivissä 2001/77/EY (3 artikla) siten, että mittapuuna on uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön kulutuksen osuus maan kokonaissähkönkulutuksesta. Sähkönkulutus määritellään kotimaiseksi sähköntuotannoksi, johon on lisätty tuonti ja josta on vähennetty vienti. Direktiivin liitteessä I määritetään kansallisten tavoitteiden viitearvot yksinomaan prosenttiosuuksina kotimaisesta sähköntuotannosta. Tämä herättää kysymyksen siitä, millä edellytyksillä jäsenvaltio voi ottaa uusiutuvista energialähteistä tuotetun tuontisähkön huomioon määrittäessään direktiivissä asetetun tavoitteensa saavuttamista. Jäsenvaltio ei voi täyttää tavoitteitaan EU:n ulkopuolelta tuodun sähkön avulla. Tämä tehdään selväksi liitteen I alaviitteessä, jonka mukaan "...uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön sisäisessä kaupassa (jossa käytetään hyväksyttyä varmennusta tai alkuperä on rekisteröity) kyseisten prosenttiosuuksien laskeminen vaikuttaa vuoden 2010 jäsenvaltioiden lukuihin, mutta ei yhteisön kokonaislukuun". Tilanne ei kuitenkaan ole yhtä selvä EU:n sisältä tapahtuvan tuonnin osalta. Komissio katsookin, että on tarpeen selkiyttää laskutapaa, jota sovelletaan määritettäessä edistymistä kansallisten tavoitteiden saavuttamisessa. Erityisesti on tärkeää määritellä alkuperätakuiden asema. Komissio on päättänyt soveltaa seuraavaa periaatetta arvioidessaan kansallisten tavoitteiden saavuttamista. Jäsenvaltio voi laskea toisesta jäsenvaltiosta tuodun sähkön määrän hyväkseen ainoastaan, jos viejävaltio on nimenomaisesti suostunut siihen - ja vahvistanut alkuperätakuussa - että se ei käytä kyseessä olevaa uusiutuvista energialähteistä tuotettavan sähkön määrää oman tavoitteensa saavuttamiseen, ja jos se on lisäksi hyväksynyt, että kyseinen sähkön määrä voidaan lukea hyväksi laskettaessa tuojajäsenvaltion tavoitteen täyttymistä. Tässä yhteydessä on korostettava, että uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön kauppa on suotavaa. Kuluttajien mieltymykset voivat joka tapauksessa synnyttää tällaista kauppaa. Jos kuitenkaan viejämaa ei anna suostumustaan sähkön sisällyttämiselle tuojan tavoitelaskelmiin, tuotanto luetaan viejämaan hyväksi tämän tavoitetta koskevissa laskelmissa. Sähköä vievät jäsenvaltiot voisivat sisällyttää tällaisen sopimuksen suoraan alkuperätakuisiin, jotka koskevat niiden alueella tuotettua, uusiutuvista energialähteistä saatua sähköä. Muussa tapauksessa olisi toimittava siten, että tuojajäsenvaltiot voisivat pyytää lisähyväksyntää kyseiseen alkuperätakuuseen liittyen. 2.7. Sääntöjen rikkomisesta johtuvat menettelyt Komissio tarkastelee direktiivin 2001/77/EY juridisesti sitovan tekstin saattamista osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä erityisesti edellä selostettujen käytännön vaatimusten osalta. Se ottaa tarkastelussaan huomioon kansalliset kertomukset ja käynnistää aiheellisissa tapauksissa sääntöjen rikkomisesta johtuvan menettelyn. 2.8. Tuulienergiaa, biomassaa ja aurinkoenergiaa käyttävän sähköntuotannon kehittäminen Uusiutuvien energialähteiden osuus sähkön kokonaistuotannosta oli vuonna 2002 kaiken kaikkiaan noin 15,2 prosenttia. Ydinenergian osuus oli 33 prosenttia. Loput sähköstä tuotettiin lämpöteknisissä prosesseissa fossiilisilla polttoaineilla. EU:n 15 vanhaa jäsenvaltiota ovat valjastaneet käyttöön lähes koko vesivoimapotentiaalinsa. Tämän uusiutuvan energialähteen osuus on suuri, mutta sen kokonaiskapasiteetti ei enää jatkossa juuri muutu. Odotettavissa on, että suurin osa uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon lisäyksestä EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa vuoteen 2010 mennessä saadaan tuulienergian ja biomassan avulla. Uusissa jäsenvaltioissa - erityisesti Sloveniassa, Unkarissa ja Liettuassa - on kuitenkin vielä runsaasti mahdollisuuksia vesivoimasähkön tuotannon lisäämiseen. Biomassan eri käyttömuotojen tuotanto-odotuksia on arvioitava uudelleen tehokkuuden ja biomassan saatavuuden kannalta. Kuten kohdassa 2.2. todettiin, sekä biomassan että tuulienergian käytön kasvuvauhdissa on selviä eroja eri maiden välillä. Seuraavassa tarkastellaan strategisista syistä myös aurinkoenergian käyttöä keskipitkällä (noin vuoteen 2020 ja sitä pidemmälle ulottuvalla) aikavälillä. 2.8.1. Tuulienergia Euroopan tuulienergia-alan yritysten osuus maailman laitemarkkinoista on 90 prosenttia. Yhdeksän maailman kymmenestä suurimmasta tuuliturbiinien valmistajasta sijaitsee Euroopassa. Ala työllistää nykyisin 72 000 ihmistä, kun vielä vuonna 1998 työntekijöitä oli vain 25 000. Tuulivoiman kustannukset kilowattituntia kohti ovat laskeneet 50 prosenttia 15 viime vuoden aikana. EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa käytössä olevan kapasiteetin määrä lisääntyi vuoden 2003 aikana 23 prosenttia ja on nykyisin yli 28 GW (kuva 2). Keskimääräisenä vuonna tämän kapasiteetin avulla voidaan tuottaa 60 TWh sähköä eli noin 2,4 prosenttia EU:n sähkönkulutuksesta. Tuulienenergian menestystarina on kuitenkin suurimmaksi osaksi vain muutamien EU:n jäsenvaltioiden aikaansaannosta. Kuten seuraavasta taulukosta käy ilmi, Saksan, Espanjan ja Tanskan osuus EU:n 15 vanhan jäsenvaltion tuulivoimakapasiteetista on 84 prosenttia. Kuva 2: Tuulienergiakapasiteetin kasvu 15 EU-maassa 1997-2003 - kolme johtavaa markkina-aluetta Asettaessaan 12 prosentin kokonaistavoitetta vuonna 1997 komissio toivoi, että vuonna 2010 olisi käytössä 40 GW tuulivoimakapasiteettia. Tämä määrä tullaan kuitenkin ylittämään selvästi. Alan omissa arvioissa uskotaan nykyisin, että kapasiteettia voisi vuoteen 2010 mennessä olla käytössä kaikkiaan 75 GW [7] (jolla voitaisiin tuottaa noin 167 TWh sähköä vuodessa). [7] Lähde: Wind energy - The Facts, maaliskuu 2003. Vuoden 2010 lopullinen kapasiteetin määrä riippuu kuitenkin niiden jäsenvaltioiden toimista, joissa tuulienergian käyttö on vielä alkutekijöissään. Merkit ovat rohkaisevia Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa, Alankomaissa ja Italiassa, joissa on parannettu alan toimintaedellytyksiä. Muissa maissa tuulienergian käyttö lisääntyy hitaasti. Ranskassa otettiin vuonna 2003 käyttöön 91 MW lisää kapasiteettia (kun vastaava luku Saksassa oli samana vuonna 2 645 MW). Tämän tuloksena Ranskan kokonaiskapasiteetti nousi 239 MW:iin. Kreikassa kansalliset hallintoviranomaiset olivat syyskuuhun 2003 mennessä antaneet ensi vaiheen hyväksynnän kaikkiaan 3 715 MW:n rakentamiselle. Käyttöön oli kuitenkin otettu vain 375 MW. Niiden kokemusten perusteella, joita on saatu kolmessa eniten tuulienergiaa hyödyntävässä maassa, tuulienergian käytön lisäämistä edistäviä tekijöitä ovat: - kannustavat pitkän aikavälin rahoitusjärjestelyt, - hallinnollisten esteiden poistaminen yhdenmukaisten lupajärjestelmien ja suunnittelumenettelyjen käyttöönoton avulla, - oikeudenmukaisen ja tasavertaisen verkkoon pääsyn ja syrjimättömien tariffien takaaminen, - least-cost planning -menetelmän käyttö verkkosuunnittelussa. Vuoden 2010 tuulivoimakapasiteetiksi arvioitu 75 GW sisältää 10 GW merelle sijoitettua kapasiteettia. Merellä tapahtuvan tuulivoiman tuotannon (offshore-tuotannon) merkitys tulee jatkossa kasvamaan, kun hyvät maalla sijaitsevat tuotantopaikat on käytetty loppuun. Offshore-tuotannolla on useita etuja. Tuuli on voimakkaampaa, ja merellä tuulee varmemmin kuin maalla (useimpien Pohjois-Euroopan merialueilla sijaitsevien tuulivoimalaitosten arvioidaan tuottavan 20-40 % enemmän tuulienergiaa kuin hyvien rannikolla sijaitsevien laitosten). Merituulivoimalat eivät myöskään ole samassa määrin häiriötekijä lähiseudun asukkaiden kannalta. Merituulivoimaloiden sähköntuotantokustannukset ovat kuitenkin nykyisin korkeammat kuin maalla sijaitsevien laitosten. Tanska, jossa tuulivoiman osuus on jäsenvaltioiden suurin, on edelläkävijä tuulivoiman tuottamisessa merellä. Yhdistynyt kuningaskunta puolestaan ilmoitti heinäkuussa 2003 ryhtyvänsä tukemaan hankkeita, joissa tuulivoimala rakennetaan merelle. Tämä on myönteistä kehitystä, josta myös muut jäsenvaltiot voisivat ottaa oppia. 2.8.2. Sähköntuotanto biomassasta Tuulienergia-alan myönteinen kehitys ei valitettavasti riitä kompensoimaan biomassaa polttoaineena käyttävän sähköntuotannon hidasta kehitystä. Vuosina 1997-2001 ainoat maat, joissa sähköntuotanto biomassasta oli koko ajan kasvussa, olivat Suomi, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta (joka käyttää pääasiassa biokaasua). Joissakin maissa biomassan osuus kasvoi entisestä mutta vain ajoittain. Toisissa se taas pysyi entiseen tapaan pienenä. Yleisesti ottaen alalta puuttuvat koordinoidut toimet, ja taloudellinen tuki on vähäistä. Komissio oletti vuonna 1997, että 68 prosenttia uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon kasvusta saataisiin biomassaa käyttävästä tuotannosta. Tuulienergian osuudeksi kasvusta arvioitiin 24 prosenttia ja vesivoiman, geotermisen energian ja aurinkosähkön yhteiseksi osuudeksi 8 prosenttia. Nyt tilanne on se, että nopeasti lisääntyneen tuulivoiman osuudeksi direktiivin tavoitteen edellyttämästä kasvusta voidaan arvioida 50 prosenttia. Vesivoiman, geotermisen sähkön ja aurinkosähkön osuudeksi voidaan puolestaan arvioida 10 prosenttia. Näin ollen tavoite saavutetaan ainoastaan, jos biomassan avulla saadaan aikaan loput 40 prosenttia tarvittavasta kasvusta. Biomassasta tuotettavan sähkön määrän tulisi lisääntyä vuonna 2002 tuotetusta 43 TWh:sta [8] 162 TWh:iin. Tämä edellyttää biomassaan perustuvan sähköntuotannon lisääntymistä 18 prosenttia vuodessa. Viimeksi kuluneiden seitsemän vuoden aikana vuotuinen kasvu on ollut ainoastaan 7 prosenttia (ks. kuvio). [9] [8] Lähde: Eurostat. Lukuja ei ole vahvistettu. [9] 22 prosentin tavoitteessa ei eritellä eri uusiutuvien energialähteiden osuuksia. Jäsenvaltiot saavat itse päättää, minkälaista uusiutuvien energialähteiden yhdistelmää ne käyttävät. Näin ollen tässä esitetty tavoitteen jakautuminen energialähteittäin on nähtävä pelkästään arviona. Useimmissa uusissa jäsenvaltioissa on runsaasti mahdollisuuksia hyödyntää biomassaa sekä sähkön että lämmön tuotannossa. Erityisesti Unkarin, Tsekin tasavallan, Slovakian, Latvian, Liettuan ja Viron sähköntuotantopotentiaali on suurelta osin hyödyntämättä. Sähköntuotannon lisäksi on tarpeen lisätä biomassan käyttöä myös lämmöntuotannossa ja liikenteen polttoaineena (ks. luku 3) sekä hyödyntää biomassapotentiaalia yhteistuotantosovelluksissa. 2.8.3. Aurinkosähkö Aurinkosähköalan yritykset tuottivat vuonna 2003 maailmanlaajuisesti noin 740 MWp:n kapasiteettia vastaavan määrän aurinkomoduuleja, ja alan liiketoiminnan arvo on nykyisin jo 4 miljardia euroa. Alan vuotuinen kasvu on viiden viime vuoden aikana ollut keskimäärin yli 30 prosenttia. Maailmanmarkkinoiden eksponentiaalisen kasvun lisäksi Euroopan kannalta erityisen huomionarvoinen kehityssuuntaus on, että Japanin tuotantokapasiteetti on kasvanut Euroopan kapasiteettia nopeammin. Sen jälkeen kun Saksa antoi vuonna 1999 uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä suosivan lain, Euroopan aurinkosähkötuotanto on kasvanut keskimäärin 50 prosenttia vuodessa ja nousi 190 MW:iin vuonna 2003. Euroopan maailmanmarkkinaosuus kasvoi samana ajanjaksona 20 prosentista 26 prosenttiin, kun taas Yhdysvaltojen osuus pieneni heikkojen kotimarkkinoiden takia. Japanin osuus puolestaan kasvoi 49 prosenttiin. Euroopan aurinkosähköteollisuuden kasvun on jatkuttava tulevina vuosina, jotta se kykenisi säilyttämään maailmanmarkkinaosuutensa. Tämä on kuitenkin mahdollista ainoastaan, jos poliittisilla toimilla luodaan vakaat toimintaedellytykset, jotka mahdollistavat tuottojen saamisen aurinkosähköalalle tehdyistä investoinneista. Poliittisten toimien lisäksi on edelleen saatava aikaan tiettyjä parannuksia aurinkokennojen ja aurinkoenergiajärjestelmien teknologiaan. Vaikka aurinkosähkön tuotanto on edelleen määrällisesti vähäistä, sen kasvukäyrä EU:ssa on - noin 12 vuoden viiveellä - miltei täysin samanlainen kuin tuulivoimalla. Euroopassa käytössä olevan aurinkosähkökapasiteetin määrä kaksinkertaistui vuosina 2001-2003. Suurin osa kapasiteetista, yli 70 prosenttia, on käytössä Saksassa. Aurinkosähkökapasiteetti tuplaantui kuitenkin myös Espanjassa ja Itävallassa. Eniten kapasiteettia asukasta kohti on Luxemburgissa, 8 W/asukas. Jos suhde olisi sama koko EU:ssa, sen alueella tuotettaisiin vuodessa noin 3,6 TWh aurinkosähköä, ja kapasiteettia olisi käytössä 3,6 GWp. 2.9. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskevat päätelmät Direktiivi 2001/77/EY oli ensimmäinen neuvoston ja Euroopan parlamentin antama säädös, jonka nimenomaisena tavoitteena oli uusiutuvien energialähteiden kehittäminen. Jäsenvaltiot vahvistivat kansalliset tavoitteensa lokakuussa 2002. EU vahvisti näin yhteisesti aikomuksensa saavuttaa tavoite, jonka mukaan 22 prosenttia sähköstä olisi vuoteen 2010 mennessä tuotettava uusiutuvista energialähteistä. Direktiivin noudattamisen edellyttämät lait ja hallinnolliset määräykset oli annettava jäsenvaltioissa viimeistään lokakuussa 2003. Kaikki jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet toteuttamistaan toimenpiteistä komissiolle. Vuosina 2002 ja 2003 yhdeksän jäsenvaltiota otti käyttöön uuden toimenpidekokonaisuuden uusiutuviin energialähteisiin perustuvan sähköntuotannon edistämiseksi (ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja). Kahdella maalla oli jo sitä ennen käytössä toimenpiteitä, joita ne toteuttivat aktiivisesti. Edistyminen kohti direktiivissä asetettuja tavoitteita on siis lähtenyt käyntiin. Kansallisten kertomusten tarkastelu osoittaa kuitenkin, että nykyisin käytössä olevilla toimilla päästään vuoteen 2010 mennessä todennäköisesti tilanteeseen, jossa uusiutuvien energialähteiden osuus sähkömarkkinoilla on vain noin 18-19 prosenttia. Joissakin jäsenvaltioissa edistymistä hankaloittavat edelleen hallinnolliset esteet, kuten pitkät ja monimutkaiset lupamenettelyt, koska eri hallintoelinten toimintaa ei koordinoida riittävästi (direktiivin 6 artikla). Nykyisin voimassa olevat verkkoon pääsyä koskevat määräykset eivät myöskään takaa objektiivisia, avoimia ja syrjimättömiä oikeudellisia puitteita (7 artikla). Vakaan kasvun mahdollistamiseksi onkin olennaisen tärkeää, että uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön pääsyä verkkoon helpotetaan edelleen. Biomassan käytön hitaan lisääntymisen syitä ovat riittämättömät tukijärjestelmät ja koordinoitujen toimien puute. Tukijärjestelmiä ja toimia olisikin parannettava siten, että voidaan lisätä biomassasta saatavan energian käyttöä alueelliset ja kansalliset biomassapotentiaalit huomioon ottaen. Tuulienergian hyödyntäminen on lisääntynyt vaikuttavalla tavalla kolmessa jäsenvaltioissa. Menestystarina tulisi pyrkiä toistamaan myös muissa jäsenvaltioissa toteuttamalla kohdassa 2.8.1 mainitut onnistumisen taustalla olleet toimenpiteet. Tuulienergian käytön voimakas kasvukaan ei kuitenkaan riitä kompensoimaan biomassa-alan hidasta kehitystä. Kaiken kaikkiaan tarvitaan lisää toimia erityisesti biomassan eri käyttötapojen ja merituulivoimaloiden edistämiseksi sekä yleensä rahoitustuen lisäämiseksi. Lisäksi on jatkettava tukea geotermisen energian, pienvesivoiman ja aurinkosähkön kehittämiselle. Japani on viimeksi mainitulla alalla jo ohittanut Euroopan. Komissio seuraa tarkoin tilanteen kehittymistä kaikissa jäsenvaltiossa sekä direktiivin vaatimusten täytäntöönpanoa. Seurannan perusteella se valmistelee tarvittavia jatkotoimia. 3. Toimet ja tulokset vuotta 2010 silmällä pitäen 3.1. Vuodesta 2000 lähtien säädetty ja ehdotettu lainsäädäntö EU:n 15 vanhaa jäsenvaltiota ovat vuodesta 1997 lähtien pyrkineet yleiseen tavoitteeseen, jonka mukaan uusiutuvilla energialähteillä olisi vuonna 2010 tyydytettävä 12 prosenttia EU:n kokonaisenergiankulutuksesta. Vuonna 1995 vastaava osuus oli 5,2 prosenttia. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi komissio on vuodesta 2000 lähtien antanut ja ehdottanut useita uusia säädöksiä, joiden tarkoituksena on edistää uusiutuvien energialähteiden käyttöä ja energiatehokkuutta. Euroopan parlamentti ja neuvosto ovat jo hyväksyneet useimmat komission ehdotuksista. Lisäksi nekin, joita ei ole vielä hyväksytty, ovat edenneet pitkälle toimielinten välisessä käsittelyssä. Seuraavat säädökset on jo annettu: - Direktiivi 2001/77/EY sähköntuotannon edistämisestä uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön sisämarkkinoilla (EYVL L 283, 27.10.2001, s. 33) - Direktiivi 2003/30/EY liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä (EUVL L 123, 17.5.2003, s. 42) - Direktiivi 2002/91/EY rakennusten energiatehokkuudesta (EYVL L 1, 4.1.2003, s. 65) - Direktiivi 2004/8/EY sähkön ja lämmön yhteistuotannon edistämisestä (EUVL L 52, 21.2.2004, s. 50) - Direktiivi 2003/96/EY energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta (EUVL 283, 31.10.2003, s. 51) - Direktiivi 2000/55/EY loistelamppujen virranrajoittimien energiatehokkuusvaatimuksista (EYVL L 279, 1.11.2000, s. 33) - Komission direktiivi 2002/40/EY sähköuunien energiamerkinnästä (EYVL L 128, 15.5.2002, s. 45) - Komission direktiivi 2002/31/EY ilmastointilaitteiden energiamerkinnästä (EUVL L 86, 3.4.2003, s. 26) - Komission direktiivi 2003/66/EY jääkaappien energiamerkinnästä (EUVL L 170, 9.7.2003, s. 10) - Asetus (EY) N:o 2422/2001 toimistolaitteiden energiatehokkuutta osoittavia merkintöjä koskevasta yhteisön ohjelmasta (EYVL L 332, 15.12.2001, s. 1) ("Energy Star -ohjelma") Edelleen käsiteltävinä ovat seuraavat ehdotukset: - KOM(2003) 453 (1.8.2003): ehdotus direktiiviksi puitteiden säätämisestä energiaa käyttäviä tuotteita koskevien ekologisen suunnittelun vaatimusten asettamista varten - KOM(2003) 739 (10.12.2003): ehdotus direktiiviksi energian loppukäytön tehokkuudesta ja energiapalveluista. Yhden edellä mainitun säädöksen, direktiivin 2001/77/EY, vaikutuksia tarkasteltiin jo edellä. Muiden vaikutuksia käsitellään tässä luvussa. Jotta säädösten vaikutusten arviointi olisi mahdollista, lähdetään siitä olettamuksesta, että kansalliset, alueelliset ja paikalliset viranomaiset panevat ne tinkimättä käytäntöön kaikilta osin. Kuten direktiivin 2001/77/EY täytäntöönpano osoittaa, tätä ei kuitenkaan käytännössä voida pitää itsestäänselvyytenä. Yleisesti ollaan yhtä mieltä siitä, että EU:n päästökauppajärjestelmällä (ETS) tulee vuodesta 2005 eteenpäin olemaan myönteinen vaikutus uusiutuvien energialähteiden käyttöön EU:ssa. Lisäksi direktiivillä, jolla Kioton pöytäkirjan hankemekanismit kytketään EU:n päästökauppajärjestelmään, tulee olemaan samankaltainen myönteinen vaikutus uusiutuviin energialähteisiin liittyvien teknologioiden käyttöönottoon kehitysmaissa ja siirtymätalouksissa. Direktiivistä päästiin äskettäin yhteisymmärrykseen. EU:n päästökauppajärjestelmä ei itsessään takaa vuodelle 2010 asetettujen tavoitteiden saavuttamista, koska se kattaa ainoastaan kasvihuonekaasuihin liittyvät uusiutuvien energialähteiden hyödyt. Järjestelmän myönteiset vaikutukset on kuitenkin otettu huomioon vuotta 2010 koskevissa ekstrapoloinneissa, vaikka tämä voikin olla ennenaikaista, koska päästöoikeuksien jako ei ole vielä valmis. Lisäksi olisi otettava huomioon, että monien toimenpiteiden vaikutukset eivät toteudu täydessä laajuudessaan vielä lyhyellä eivätkä keskipitkälläkään aikavälillä. Tämä koskee erityisesti energiatehokkuuden parantamiseen tähtääviä toimia (esim. rakennusten parannustyöt). Tämä merkitsee sitä, että nykytrendien ekstrapolointi ei ole mahdollista näiden toimenpiteiden osalta, eikä vuotta 2010 koskevissa ennusteissa näin ollen voida ottaa täysimääräisesti huomioon niiden vaikutuksia. 3.2. Jäsenvaltioiden toimet Jäsenvaltiot ovat kahden viime vuoden aikana toteuttaneet uusia toimenpiteitä uusiutuvien energialähteiden alalla. Oikeudelliset kehykset ovat nykyisin entistä jäsennellympiä ja taloudelliset edellytykset selkeämpiä. Kokonaiskuva ei kuitenkaan ole näin myönteinen. Eri maiden sitoutumisessa uusiutuvien energialähteiden kehittämiseen on huomattavia eroja. Tilanne olisi erilainen, jos koko yhteisössä hyödynnettäisiin tuulienergiaa samassa määrin kuin Tanskassa, Saksassa ja Espanjassa, käytettäisiin biomassaa lämmityksessä yhtä tehokkaasti kuin Suomessa tai olisi päästy geotermisen energian kehittämisessä yhtä pitkälle kuin Ruotsissa ja Italiassa. Tarvittavat oikeudelliset ja poliittiset puitteet on jo luotu yhteisön tasolla. Vastuu edistymisestä on nyt selkeästi jäsenvaltioilla. Jäsenvaltioiden onkin aika tehostaa omia paikallisia, alueellisia ja kansallisia toimiaan. Yhteisö kehottaa jäsenvaltioita hyödyntämään mahdollisimman tehokkaasti rakennerahastojen kautta saatavilla olevia varoja sellaisten toimien hyväksi, joilla edistetään uusiutuvien energialähteiden käyttöä. 3.3. Yhteisön tukivälineet Yhteisö pystyy rahoittamaan uusiutuvien energialähteiden kehittämistä vain varsin rajallisesti. Se voikin olla mukana vain alullepanijan ja tukijan roolissa. Seuraavassa selostetaan yhteisön toteuttamia toimia. 3.3.1. Yhteisön tukiohjelmat Älykäs energiahuolto Euroopassa -ohjelma (2003-2006) [10] [10] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 1230/2003/EY, tehty 26 päivänä kesäkuuta 2003, energia-alan toimien monivuotisesta ohjelmasta "Älykäs energiahuolto Euroopassa", EYVL L 176, 15.7.2003, s. 29. Heinäkuussa 2003 hyväksytty monivuotinen ohjelma "Älykäs energiahuolto Euroopassa" (EIE) perustuu onnistuneisiin Save- ja Altener-ohjelmiin, joista on tuettu energiatehokkuuden parantamiseen tähtääviä ja uusiutuvien energialähteiden käyttöä edistäviä toimia 1990-luvun alusta alkaen. On tärkeää huomata, että uudessa ohjelmassa on kasvatettu yhteisön budjettia, josta myönnetään rahoitusta jäsenvaltioissa toteuttaviin toimiin. Aiempien kahden ohjelman budjetti vuosina 1993-2002 oli yhteensä 220 miljoonaa euroa, kun taas uudelle ohjelmalle on osoitettu ajanjaksoa 2003-2006 varten 250 miljoonaa euroa. EIE-ohjelman tarkoituksena on parantaa energiatehokkuutta (Save-toimet), edistää uusien ja uusiutuvien energialähteiden käyttöä (Altener-toimet), tukea aloitteita, jotka koskevat liikenteeseen liittyviä energianäkökohtia (Steer), sekä edistää uusiutuvien energialähteiden käyttöä ja parantaa energiatehokkuutta kehitysmaissa (Coopener). EIE-ohjelma tukee yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanoa vauhdittamalla kansallisia, alueellisia ja paikallisia toimia koko EU:ssa. Ohjelmassa keskitytään ei-teknisten esteiden poistamiseen, markkinamahdollisuuksien luomiseen, standardien laatimiseen, koulutusrakenteiden luomiseen sekä kehityksen suunnittelu- ja seurantavälineiden aikaansaamiseen. Ohjelma täydentää yhteisön TTK-ohjelmia, koska sen tavoitteena on poistaa markkinoiden esteitä. Tällaisia esteitä havaitaan usein toteutettaessa demonstrointihankkeita. Lisäksi ohjelmalla edistetään paikallisyhteisöjen sekä kunnallisten ja alueellisten hallintoelinten ja virastojen toimia. Nämä tahot ja niiden toimet ovat keskeisen tärkeitä pyrittäessä luomaan uusiutuvien energialähteiden kestävät markkinat. Yhteisön tuen merkityksen ja määrän lisääntymisen johdosta on perustettu "Älykkään energiahuollon toimeenpanovirasto", jonka tehtävänä on auttaa komissiota EIE-ohjelman toteutuksessa. Tutkimus, teknologian kehittäminen ja demonstrointi Kuudes TTK-puiteohjelma (2002-2006) [11] tukee osaltaan unionin pyrkimyksiä edistää kestävää kehitystä ja osaamistalouden syntyä. Puiteohjelman ensisijaisen aihealueen 6 yhtenä osa-alueena ovat kestävät energiajärjestelmät. Puiteohjelman kokonaisbudjetista, joka on 17,5 miljardia euroa, kaikkiaan 810 miljoonaa euroa on osoitettu kestäviä energiajärjestelmiä koskeviin toimiin. Tästä summasta 405 miljoonaa euroa on varattu keskipitkälle ja pitkälle aikavälille tähtäävään tutkimukseen ja toiset 405 miljoonaa euroa lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä tuloksia tuottavaan demonstrointiin. [11] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 1513/2002/EY eurooppalaisen tutkimusalueen toteuttamista ja innovointia tukevasta Euroopan yhteisön kuudennesta tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja esittelyn puiteohjelmasta (2002-2006), EYVL L 232, 29.8.2002. Lyhyttä ja keskipitkää aikaväliä koskevassa ohjelman osassa keskitytään viiteen aihealueeseen: - kustannustehokas uusiutuvien energialähteiden tarjonta, - uusiutuvien energialähteiden laajamittainen integrointi energiajärjestelmiin, - ekologinen rakentaminen, - monimuototuotanto, - vaihtoehtoiset moottoripolttoaineet. Komissio on tämän puiteohjelmaosion yhteydessä käynnistänyt merkittävän Concerto-aloitteen, jonka tarkoituksena on tukea sellaisia demonstrointihankkeita, joissa pyritään optimoimaan paikallisyhteisöjen energiavirtoja integroimalla niihin innovatiivisesti uusiutuviin energialähteisiin liittyviä teknologioita sekä energiatehokkuutta parantavia teknologioita. Aloitteen yhtenä tärkeänä tavoitteena on myös lisätä paikallisyhteisöjen osallistumista kestävää kehitystä edistäviin toimiin. Toinen samankaltainen aloite on Civitas, jonka avulla pyritään edistämään kestävän kaupunkiliikenteen kehittymistä ja yhtenä sen osana vaihtoehtoisten moottoripolttoaineiden käyttöä. Civitasin toteutuksessa käytetään sekä energiajärjestelmien että liikenteen tutkimukseen osoitettuja budjettivaroja. Lisäksi komissio on käynnistänyt useita merkittäviä toimia, kuten vetyteknologian ja aurinkosähköteknologian alojen teknologiayhteisöt, joiden tehtävänä on laatia pitkän aikavälin visio ja strategisia etenemissuunnitelmia näitä kahta tärkeää teknologiaa varten. Uusiutuvia energialähteitä koskevassa keskipitkän ja pitkän aikavälin tutkimuksessa painopistealueita ovat seuraavat: - uudet ja kehittyneet ratkaisut uusiutuviin energialähteisiin liittyvissä teknologioissa, - uudet energiankantajateknologiat, erityisesti vety, sekä niiden kuljetus- ja varastointiteknologiat, - polttokennot ja niiden sovellukset, - sosioekonominen sekä energiaa ja ympäristöä koskeva mallintaminen. Lisäksi komissio on käynnistämässä kahta merkittävää toimea maankäytön ja maatalouden aloilla. Niiden tarkoituksena on tukea EU:n kestävän kehityksen strategian suunnittelua kehittämällä välineitä ja menetelmiä vaihtoehtoisten toimintamallien vaikutusten arviointia varten. Yhtenä maa- ja metsätalouden maankäytön muotona tarkastellaan tässä yhteydessä biomassan tuotantoa uusiutuvana energialähteenä käytettäväksi. Lisäksi on syytä mainita tutkimuksen pääosaston käynnistämä ympäristöteknologioita koskevan toimintasuunnitelman toteutus, jonka yhteydessä tarkastellaan uusiutuviin energialähteisiin liittyviä teknologioita ja edistetään niiden käyttöä. 3.3.2. Tiedon levittäminen - tiedotuskampanjat Vauhdituskampanja (2000-2003) Komissio käynnisti vuonna 1999 uusiutuvien energialähteiden vauhdituskampanjan [12]. Sen yhteydessä asetettiin kahdeksalle uusiutuvien energialähteiden osa-alueelle määrällisiä tavoitteita, jotka toimivat ohjenuorina päätöksentekijöille ja suunnittelijoille. Kampanjan avulla pyrittiin levittämään tietoa onnistuneista aloitteista ja parhaista toimintatavoista sekä lisäämään päätöksentekijöiden tietoisuutta uusiutuvista energialähteistä paikallisesti, alueellisesti, kansallisesti sekä Euroopan tasolla. [12] Komission yksiköiden valmisteluasiakirja - Tulevaisuuden energia: Uusiutuvat energialähteet (Yhteisön strategia ja toimintasuunnitelma) - Vauhdituskampanja, SEK(1999) 504. Kampanjan yhteydessä toteutettiin vuosina 2000-2003 uusiutuvia energialähteitä koskevien kumppanuuksien muodossa yli 125 uusiutuviin energialähteisiin liittyvää ohjelmaa ja hanketta, joihin osallistui yli 600 organisaatiota Euroopan unionista. Osallistujien joukossa oli kuntia, virastoja, teknologiainstituutteja, alueellisia viranomaisia, kansallisia toimielimiä, yliopistoja ja yrityksiä. 3.4. 12 prosentin tavoitteen saavuttaminen - yhteisön lainsäädännön vaikutukset 3.4.1. Energiatehokkuutta koskeva lainsäädäntö Pyrittäessä parantamaan energian toimitusvarmuutta ja vähentämään kasvihuonekaasupäästöjä on uusiutuvien energialähteiden käyttöönoton ohella yhtä lailla tärkeää lisätä energiatehokkuutta. Energiatehokkuutta koskevat EU:n toimet ovat kehittyneet eri tavalla kuin uusiutuvia energialähteitä koskevat toimet. Uusiutuvien energialähteiden käytölle asetettiin ensin yleinen tavoite ("12 prosentin tavoite"). Seuraavaksi annettiin sähköntuotantoa ja liikenteen polttoaineita koskevat alakohtaiset direktiivit. EU:n energiatehokkuuslainsäädäntö puolestaan kohdistui aluksi yksittäisiin tuotteisiin. Se kattoi ennen vuotta 2000 useiden eri tuotteiden vähimmäisenergiatehokkuutta ja energiamerkintöjä koskevat vaatimukset sekä autonvalmistajien kanssa tehdyn vapaaehtoisen sopimuksen ("ACEA-sopimus"). [13] [13] Vaikka tämä sopimus koskee hiilidioksidipäästöjen vähentämistä, se pannaan täytäntöön pääasiassa autojen energiatehokkuutta parantamalla. Vuoden 2000 jälkeen unioni on edelleen antanut yksittäisten tuotteiden energiatehokkuutta koskevaa lainsäädäntöä. Se on muun muassa säätänyt loistelamppujen virranrajoittimien energiatehokkuusvaatimuksista [14] sekä jääkaappien ja pakastimien [15] sekä ilmastointilaitteiden ja kotitalouksien sähköuunien uusista energiamerkintävaatimuksista. [14] Direktiivi 2000/55/EY loistelamppujen virranrajoittimien energiatehokkuusvaatimuksista, EYVL L 279, 1.11.2000. [15] Komission direktiivi 2003/66/EY, annettu 3 päivänä heinäkuuta 2003, neuvoston direktiivin 92/75/ETY soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä kotitalouksien sähkökäyttöisten jääkaappien, pakastimien ja näiden yhdistelmien energiankulutuksen osoittamisen osalta annetun direktiivin 94/2/EY muuttamisesta, EUVL L 170, 9.7.2003. Samaan aikaan unioni alkoi antaa lainsäädäntöä, joka koskee kokonaisten alojen energiatehokkuutta, vahvistamalla direktiivit rakennusten energiatehokkuudesta sekä sähkön ja lämmön yhteistuotannosta. [16] [16] Direktiivi 2002/91/EY rakennusten energiatehokkuudesta, EYVL L 1, 4.1.2003. Direktiivi 2004/8/EY sähkön ja lämmön yhteistuotannon edistämisestä, EUVL L 52, 21.2.2004. Vuoden 2003 puolivälissä komissio ehdotti puitedirektiiviä energiaa käyttäviä tuotteita koskevista ekologisen suunnittelun vaatimuksista. Ehdotetun direktiivin tarkoituksena on mahdollistaa vähimmäistehokkuusvaatimusten asettaminen ja edistää alan itsesääntelyä vapaaehtoisin sopimuksin. Viimeksi komissio on ehdottanut, että unionille vahvistettaisiin säädöksellä yleinen energiatehokkuustavoite. Kyseinen energiapalveludirektiivi edellyttäisi, että jäsenvaltiot vähentävät loppukäyttäjille toimitettavan energian määrää 1 prosentilla vuodessa. Kyseiset komission direktiiviehdotukset, jotka koskevat ekologista suunnittelua sekä energian loppukäytön tehokkuutta ja energiapalveluja, ovat parhaillaan Euroopan parlamentin ja neuvoston käsittelyssä. Energiatehokkuutta koskevat toimenpiteet voivat helpottaa uusiutuvien energialähteiden 12 prosentin osuuden saavuttamista pienentämällä sitä energiankulutuksen kokonaismäärää, josta uusiutuvien energialähteiden osuus lasketaan. Seuraavassa taulukossa esitetään arviot annetun energiatehokkuutta koskevan lainsäädännön vaikutuksista EU:n 15 vanhan jäsenvaltion energiankulutukseen vuoteen 2010 mennessä. // Säästöt primäärienergian kulutuksessa (Mtoe) Rakennusdirektiivi // 9 Yhteistuotantodirektiivi // 10 Virranrajoitindirektiivi // 1 Uunien ja ilmastointi laitteiden merkinnät // <0,5 Jääkaappien merkinnät // 1 Energy Star -asetus [17] // arviolta 1 [17] Käsittää komission tukemat vapaaehtoiset ohjelmat, joiden avulla voidaan säästää vähintään 1 Mtoe. Näitä ovat: Greenlight, Motor Challenge, digitaalitelevision ja teholähteiden tyhjäkäyntitehoa koskevat säästösopimukset sekä komission ja CEMEPin välinen moottoreita koskeva sopimus. YHTEENSÄ // 22 Komissio ennustaa, että tämän uuden lainsäädännön myötä EU:n 15 vanhan jäsenvaltion kokonaisenergiankulutus on vuonna 2010 yhteensä 1 556 miljoonaa öljyekvivalenttitonnia (Mtoe) komission laatiman perusskenaarion mukaisen 1 578 Mtoe:n sijasta. On korostettava, että tämä arvio ei sisällä EU:n lainsäädännön vaikutuksia täysimääräisesti, koska useiden toimenpiteiden vaikutukset ilmenevät pääasiallisesti vasta vuoden 2010 jälkeen. Rakennusten energiatehokkuudesta annettu direktiivi 2002/91/EY koskee kotitalouksia ja palvelusektoria, joiden osuus energian loppukulutuksesta EU:ssa on noin 40 prosenttia. Niiden pitkän aikavälin energiansäästöpotentiaaliksi arvioidaan noin 22 prosenttia. Direktiivillä otetaan käyttöön yhteiset menetelmät, joiden avulla voidaan määrittää rakennusten kokonaisenergiatehokkuutta koskevat standardit ja ottaa huomioon uusiutuvien energialähteiden ja sähkön ja lämmön yhteistuotannon käyttö. Standardeja ei sovelleta pelkästään uusiin rakennuksiin, vaan myös silloin, kun jo olemassa oleviin suuriin rakennuksiin tehdään laajamittaisia korjauksia. Rakennukset ja asunnot on sertifioitava, kun ne myydään tai vuokrataan, ja energiansäästötoimenpiteet on yksilöitävä. Lämmityskattilat sekä lämmitys- ja jäähdytysjärjestelmät on tarkastettava säännöllisesti, ja tässä yhteydessä on arvioitava energiansäästömahdollisuudet. Direktiivi on saatettava osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä viimeistään vuonna 2006. Direktiivin arvioidaan vaikuttavan vuoteen 2010 mennessä siten, että primäärienergiaa säästetään 9 Mtoe ja hiilidioksidipäästöjä kyetään vähentämään 20 miljoonaa tonnia. Arvio perustuu malliin, jossa saavutetaan tietty parannus joka vuosi kuuden vuoden ajan. Sähkön ja lämmön yhteistuotannon edistämisestä annetun direktiivin 2004/8/EY tavoitteena on kasvattaa tehokkaan yhteistuotannon osuutta sähkön kokonaiskulutuksesta EU:ssa. Osuus oli 10 prosenttia vuonna 2000. Direktiivin mukaan sähkön ja lämmön yhteistuotanto on tehokasta, kun primäärienergian säästö on vähintään 10 prosenttia verrattuna sähkön ja lämmön erilliseen tuotantoon. Keskimääräiset primäärienergian säästöt ovat todennäköisesti noin 20-25 prosenttia. Aiemmin on laskettu, että tehokkaan yhteistuotannon osuus koko sähköntuotannosta vuonna 2010 voisi olla 18 prosenttia, mutta tätä lukua on tarkoitus arvioida uudelleen sen jälkeen, kun jäsenvaltiot ovat vuonna 2006 antaneet raporttinsa tehokkaan yhteistuotannon soveltamismahdollisuuksista eri maissa. Yhteistuotantoa koskevassa direktiivissä säädetään myös sähköverkkoon pääsyn takaamisesta oikeudenmukaisin ja tasapuolisin ehdoin, hallinnollisten menettelyjen yksinkertaistamisesta sekä alkuperätakuuta koskevasta järjestelmästä, jonka avulla toimijat voivat markkinoida tehokasta yhteistuotantoa. Direktiivi ei ole polttoainesidonnainen. Se edistää uusiutuvia energialähteitä käyttävää yhteistuotantoa fossiilisia polttoaineita käyttävän yhteistuotannon ohella. Jos yhteistuotannosta saadun sähkön osuus kyetään nostamaan 18 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä, primäärienergiaa säästyy 18 Mtoe ja hiilidioksidipäästöt vähentyvät 42 miljoonalla tonnilla verrattuna perusskenaarioon, jossa yhteistuotannon osuus on 13 prosenttia. Edellä olevassa taulukossa esitetyn "keskitien skenaarion" (yhteistuotannon osuus 15,5 prosenttia) toteutuessa primäärienergian säästöt ovat 10 Mtoe ja päästövähennykset 24 miljoonaa hiilidioksiditonnia. Energiatehokkuus olisi lisäksi nähtävä laajassa merkityksessä tuotanto- ja kulutuspuolen prosessien laaja-alaisena yhdistelmänä. Sen vuoksi muun muassa kaupunkisuunnittelijat on saatava tietoisiksi energiatehokkuuteen liittyvistä mittavista hyödyistä. 3.4.2. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskeva lainsäädäntö Sähköntuotannon osuus koko 25 jäsenvaltion EU:n energiankulutuksesta on noin 45 prosenttia. [18] [18] Saatu korvausmenetelmällä. Kyseessä on bruttokulutuksen, ei lopullisen kulutuksen osuus. Muuta kuin energiakäyttöä ei ole otettu huomioon. Uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön määrä EU:n 15 jäsenvaltiossa vuonna 2001 oli 384 TWh. Tämä vastasi 15,2 prosentin osuutta (vuoden 2002 vahvistettuja lukuja ei vielä ole saatavilla). Uusiutuvista energialähteistä tuotettavasta sähköstä annettua direktiiviä selostettiin yksityiskohtaisesti jo luvussa 2. 3.4.3. Biopolttoaineet Biopolttoaineiden markkinaosuus oli vuonna 2002 korkeimmillaan Ranskassa (1,3 prosenttia). Koko 15 jäsenvaltion unionissa biopolttoaineiden osuus oli tuolloin 0,6 prosenttia bensiinin ja dieselöljyn markkinoista. Tsekin tasavallassa biopolttoaineiden osuus kaikista autojen polttoaineista oli 1,3 prosenttia jo vuonna 2001. Puola on antanut uuden biopolttoaineiden edistämistä koskevan lain, joka tuli voimaan 1. tammikuuta 2004. Yleisimmin käytössä oleva biopolttoaine on öljykasveista saatava biodiesel. Sitä sekoitetaan tavanomaiseen dieselöljyyn. Toiseksi yleisin on sokerijuurikkaasta tai vehnästä valmistettu bioetanoli[, jonka osuus on nopeassa kasvussa]. Sitä sekoitetaan bensiiniin osittain alkoholina ja osittain ETBE:ksi muunnettuna. Jätteistä ja jätetuotteista valmistettujen muiden biopolttoaineiden osuus on pieni. Biopolttoaineet ovat suhteellisen kalliita. Lisäkustannuksia tasapainottavat kuitenkin ne hyödyt, joita niistä saadaan useilla muilla aloilla. Biopolttoaineista voitaisiin erityisesti saada vaihtoehtoisia lisävarantoja liikenteen käyttöön. Nykyisin liikenne, jonka osuus energian loppukulutuksesta yhteisössä on yli 30 prosenttia, toimii miltei kokonaan yhden polttoaineen, öljyn, varassa. Biopolttoaineet ovat tällä hetkellä ainoa teknisesti toteutettavissa oleva vaihtoehto, jota voidaan käyttää öljyn sijasta liikenteen polttoaineena. Tämä merkitsee sitä, että niiden hyödyt ovat erityisen ilmeisiä nimenomaan toimitusvarmuuden kannalta. Osa näistä hyödyistä voitaisiin saada myös tuomalla biopolttoaineita ulkoa, koska biopolttoaineita tuotetaan maantieteellisesti eri alueilla kuin öljyä. Biopolttoaineet ovat myös hyviä työpaikkojen luojia. Jokaista tuotettua tuhatta öljyekvivalenttitonnia (ktoe) kohti tarvitaan noin 16 työpaikkaa, jotka ovat lähes kaikki maaseutualueilla. Komissio antoi vuonna 2001 direktiiviehdotuksen, jossa asetettiin tavoitteita biopolttoaineiden käytölle liikenteen polttoaineena. Ehdotuksessaan se otti huomioon ne hyödyt, joita biopolttoaineet tarjoavat ilmastonmuutoksen, energian toimitusvarmuuden ja maaseutualueiden työllisyyden kannalta. Lisäksi komissio ehdotti toisessa direktiiviehdotuksessa, että jäsenvaltiot voisivat vapauttaa biopolttoaineita polttoaineverotuksesta ilman komission etukäteishyväksyntää. Näiden ehdotusten pohjalta neuvosto ja Euroopan parlamentti antoivat vuonna 2003 biopolttoaineiden käytön edistämistä koskevan direktiivin [19] ja säätivät vapautusmahdollisuudesta energiatuotteiden verotusta koskevassa direktiivissä [20]. [19] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/30/EY, annettu 8 päivänä toukokuuta 2003, liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä, EUVL L 123, 17.5.2003. [20] Neuvoston direktiivi 2003/96/EY, annettu 27 päivänä lokakuuta 2003, energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta, EUVL L 283, 31.10.2003. Biopolttoainedirektiivin mukaan jäsenvaltioiden "olisi varmistettava, että niiden markkinoille saatetaan biopolttoaineita ja muita uusiutuvia polttoaineita vähimmäisosuus, ja sitä varten niiden on asetettava ohjeellisia kansallisia tavoitteita". Direktiivissä vahvistetaan tavoitearvoiksi 2 prosenttia vuoden 2005 loppuun mennessä ja 5,75 prosenttia vuoden 2010 loppuun mennessä. Jäsenvaltioiden on annettava vuosittain komissiolle kertomus toteutetuista toimenpiteistä, joilla edistetään biopolttoaineiden käyttöä, sekä markkinoille saatettujen biopolttoaineiden osuudesta edellisen vuoden aikana. Ensimmäinen kertomus on annettava vuoden 2004 kesäkuun loppuun mennessä, ja siinä on esitettävä myös ohjeellinen kansallinen tavoite vuodelle 2005. Vuonna 2007 annettavassa kertomuksessa on asetettava kansallinen tavoite vuodelle 2010. Komission on määrä laatia ensimmäinen edistymistä koskeva kertomus vuoden 2006 loppuun mennessä ja sen jälkeen kahden vuoden välein. Jos kertomuksessa päädytään siihen, että ohjeellisia tavoitteita ei todennäköisesti saavuteta ja että tähän ei ole perusteltuja syitä, komission tehtävänä on antaa ehdotuksia, jotka koskevat "asianmukaisella tavalla kansallisia tavoitteita, mukaan lukien mahdolliset pakottavat tavoitteet". Energiaverotuksesta annetussa direktiivissä säädetään, että - niin kauan kuin yhteisön lainsäädännössä ei aseteta sitovia tavoitteita - jäsenvaltiot voivat vapauttaa biopolttoaineita kokonaan polttoaineverotuksesta tai soveltaa alhaisempaa verokantaa. Siinä tapauksessa, että yhteisön lainsäädännöllä asetetaan sitovia tavoitteita, jäsenvaltiot voivat jatkaa biopolttoaineita suosivien verohelpotusten/-vapautusten myöntämistä soveltamalla energiaverotuksesta annetun direktiivin 19 artiklassa säädettyä menettelyä (jossa neuvosto päättää luvasta komission ehdotuksen perusteella). Tällä hetkellä (maaliskuussa 2004) seitsemän jäsenvaltiota (Itävalta, Ranska, Saksa, Italia, Espanja, Ruotsi, ja Yhdistynyt kuningaskunta) on vapauttanut osittain tai kokonaan biopolttoaineita verotuksesta. Jos tavoitteet, jotka asetetaan biopolttoaineista annetussa direktiivissä, saavutetaan, biopolttoaineiden käyttö lisääntyy vuosien 2001-2010 välillä 1,4 miljoonasta 19 miljoonaan öljyekvivalenttitonniin, eli lisäys on 18 miljoonaa Mtoe. Komissio seuraa tarkasti biopolttoaineiden markkinoiden kehittymistä sekä biopolttoainedirektiivin siirtämistä osaksi kansallista lainsäädäntöä. Siirtäminen on tehtävä vuoden 2004 joulukuun loppuun mennessä. Biopolttoaineiden käytön lisääntymiseen vuoteen 2010 mennessä ja sen jälkeen vaikuttaa merkittävästi se, miten polttoaineiden laatustandardit, biopolttoaineiden kilpailukyky, uudet biopolttoaineteknologiat sekä biopolttoaineiden raaka-aineena käytettävän biomassan hankinta kehittyvät. 3.5. Uusiutuvien energialähteiden käyttö lämmöntuotannossa Uusiutuvien energialähteiden käyttö lämmöntuotannossa on kasvanut viimeksi kuluneiden seitsemän vuoden aikana hitaasti. Yhteistuotannon edistämisestä annettu direktiivi ja rakennusten energiatehokkuudesta annettu direktiivi vaikuttavat suoraan lämmön käytön tehokkuuteen. Sen sijaan uusiutuvien energialähteiden käytöstä lämmöntuotannossa ei ole annettu lainsäädäntöä. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavasta lämmöstä valtaosa saadaan edelleen perinteiseen tapaan käytettävästä biomassasta. Alalla tarvitaankin dynaamisia muutoksia, jotta se voisi kantaa oman kortensa kekoon pyrittäessä uusiutuvien energialähteiden 12 prosentin osuuteen ja jotta voitaisiin hyödyntää uusissa jäsenvaltioissa tarjolla olevaa huomattavaa potentiaalia. Uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa lämpöä käytetään monin eri tavoin. Teollisuuden käyttötarkoituksissa edellytetään usein korkeita lämpötiloja tai korkeapaineista höyryä. Uusiutuvista energialähteistä saatava lämpö voidaan yleensä tuottaa tällaisia tarkoituksia varten polttamalla biomassaa (puuta tai teollisuuden jätteitä tai jätetuotteita). Mieluiten tulisi käyttää biomassan ja fossiilisten polttoaineiden rinnakkaispolttoa lämmityskattiloissa tai sähkön ja lämmön yhteistuotannossa. Kun lämpöä tarvitaan rakennusten ja veden lämmitykseen, sen tuotannossa voidaan käyttää useampia eri teknologioita ja energialähteitä. Mittavampia tarpeita kuten kaukolämmitystä ja suurten (kaupallisten/julkisten/asuin-) rakennusten lämmitystä varten tuotanto voidaan hoitaa keskitetysti. Tällöin saavutettavat mittakaavaedut voivat edistää investointeja teknologiaan (suuret lämmityskattilat, geoterminen energia, sähkön ja lämmön yhteistuotanto). Tuotettaessa lämpöä kotitalouden tarpeisiin ja muihin pienimuotoisiin lämmöntarpeisiin voidaan käyttää muita teknologioita, kuten aurinkopaneeleja, puulämmitteisiä uuneja, geotermisiä lähteitä ym. 3.5.1. Geotermisen energian kehitys Geotermistä energiaa on pisimpään ja yleisimmin käytetty suorassa lämmityksessä. Tunnettuja esimerkkejä sen käytöstä ovat huonetilojen lämmitys, kaukolämmitys, maatalouden sovellukset sekä käyttö vesiviljelyn ja teollisuuden käyttötarkoituksissa. Maalämpöpumppujen käyttöönoton jälkeen huonetilojen lämmitys ja jäähdytys geotermisellä energialla on viime vuosina lisääntynyt huomattavasti. Ahkerin käyttäjä on Ruotsi, jonka kokonaiskapasiteetti oli vuonna 2002 arviolta 1 GWth. Maassa oli tuolloin käytössä 176 000 yksikköä, mikä vastasi kolmannesta koko Euroopan lämpöpumpuista. Ruotsin jälkeen eniten lämpöpumppuja käytetään Saksassa ja Ranskassa. Italia puolestaan on Euroopan unionin johtava geotermisen energian matalaenergiasovellusten käyttäjä. Maan kokonaiskapasiteetti on 0,44 GWth. Seuraavina ovat Ranska ja Saksa. Jos lämpöpumppujen käyttö lisääntyisi vuodessa 10 prosenttia (2002/2001 kasvu oli 14 prosenttia), vuonna 1997 määritetty tavoite, jonka mukaan kapasiteettia tulisi vuonna 2010 olla käytössä 5 GWth, ylitettäisiin 60 prosentilla. Uusista jäsenvaltioista Unkarissa on edistytty pitkälle geotermisen energian hyödyntämisessä. Käytössä on saman verran kapasiteettia kuin Ranskassa. Tsekin tasavallassa, Slovakiassa, Sloveniassa ja Puolassa tätä uusiutuvaa energialähdettä käytetään pääasiassa suorassa lämmityksessä. 3.5.2. Aurinkolämpö Aurinkolämmön käyttö on yleistynyt merkittävästi ainoastaan Saksassa, Kreikassa, Itävallassa ja Kyproksessa. EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa oli vuoden 2002 lopussa käytössä yhteensä lähes 12,8 miljoonaa neliömetriä aurinkokeräimiä. Vuotta aiemmin vastaava luku oli noin 11,8 miljoonaa neliömetriä. Kasvua tapahtui eniten Saksan markkinoilla. 15 EU-maan aurinkolämmön kokonaiskapasiteetista 80 prosenttia sijaitsi vuonna 2002 kolmessa kärkimaassa. Esimerkiksi Itävallassa oli yhdeksän kertaa enemmän aurinkokeräimiä kuin Espanjassa. Uusista jäsenvaltioista erottuu Kypros, jossa on asennettuna 600 000 neliömetriä keräimiä. Kreikassa aurinkokeräimien avulla lämmitetään kaksi kolmannesta maan kotitalouksien tarvitsemasta lämpimästä vedestä. Kyproksessa vastaava osuus on jopa 90 prosenttia ja Itävallassa lähes 10 prosenttia. Espanjassa, Portugalissa ja Italiassa vain 0,5 prosenttia lämpimästä vedestä saadaan aurinkokeräimien avulla. Kaiken kaikkiaan aurinkokeräimien tuotanto on neljän viime vuoden aikana kasvanut noin 9 prosenttia. Tästä huolimatta vuonna 1997 asetettu tavoite, jonka mukaan EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa olisi vuoteen 2010 mennessä oltava käytössä 100 miljoonaa neliömetriä aurinkokeräimiä, jää saavuttamatta, jos toimia ei lisätä tuntuvasti nykyisesti. 3.5.3. Biokaasu Sen jälkeen kun "ympäristöstä" on tullut täydessä mitassa yksi talouden sektoreista, biokaasualalla on useimmissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa tapahtunut jatkuvaa kehitystä. Biokaasun käytön hyötyvaikutus on kaksinkertainen: samalla kun tuotetaan energiaa, poistetaan saasteita. Eri puolille Eurooppaa on rakennettu metanointiyksikköjä. Biokaasun tuotannossa voidaan hyödyntää erityyppisiä jätteitä. Kaasua voidaan käyttää sähkön ja lämmön tuotannossa tai liikenteen polttoaineena. Nykyisin 60 prosenttia biokaasusta käytetään sähkön ja 40 prosenttia lämmön tuotannossa. EU:n 15 vanhan jäsenvaltion biokaasutuotanto 2002 oli 2,8 Mtoe. Määrä ylitti 10 prosentilla vuoden 2001 tuotannon. Kasvuvauhti on kuitenkin liian hidas vuoden 2010 tavoitteen (15 Mtoe) saavuttamista silmällä pitäen. Biokaasun käytön kehittäminen edellyttää koordinoituja toimia energian, ympäristön ja maatalouden (yksi biokaasun lähteistä on karjanlanta) aloilla. 3.5.4. Puubiomassa Suurin osa lämmityksessä käytettävästä biomassasta on edelleen perinteiseen tapaan puuta. Puuta käyttävät erityisesti kotitaloudet. Huonetilojen lämmityksessä käytettävän biomassan markkinat ovat pysähtyneet. Tämän ongelman ratkaisemiseksi ja entistä tehokkaampien puulämmitteisten uunien ja lämmityskattiloiden kehittämiseksi tarvitaan voimakkaita kannustimia. Käytettäessä puuta lämmöntuotantoon teollisessa mittakaavassa, hyvä vaihtoehto on sähkön ja lämmön yhteistuotanto. Kun tarkastellaan keskipitkän aikavälin potentiaalia EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa, kolmen tässä käsitellyn teknologiavaihtoehdon - biomassan, geotermisen lämmön (mukaan luettuina lämpöpumput) ja aurinkolämmön - jakauma on tasaisempi. Muut biomassan muodot, kuten erityisesti biomassatarkoituksia varten viljellyt energiakasvit, ovat jo osoittaneet käyttökelpoisuutensa, ja niiden käyttöön liittyvää teknologiaa ja logistiikkaa on kehitetty. Niiden käyttöä olisi jatkossa edistettävä. Erityisesti alkuvaiheessa tarvitaan voimakkaita kannustimia. Esimerkkejä hyvistä toimintatavoista ovat Itävallassa toteutettu ohjelman puun käytön kaupallistamiseksi sekä Ranskan "Plan du Bois" -suunnitelma, jonka avulla edistetään energiatehokkaiden rakennus-/asuntokohtaisten uunien ja yhteisten lämmittimien käyttöönottoa. Kaikkia tämänkaltaisia keinoja, joiden avulla voidaan levittää tehokkaita tapoja käyttää puuta polttoaineena, on syytä tukea. 3.5.5. Tiivistelmä Joissakin maissa on edistytty hyvin puubiomassan ja aurinkolämmön käytössä. Lisäksi geotermisen lämmön käyttö lisääntyy hyvällä vauhdilla. Kaikesta huolimatta uusiutuvien energialähteiden käyttö lämmityksessä ei ole kokonaisuutena kehittynyt kovin rohkaisevasti. Alla olevassa taulukossa esitetyistä luvuista käy ilmi, että vaikka saavutettaisiinkin ne tavoitteet, jotka on asetettu uusiutuvista energialähteistä tuotetulle sähkölle sekä biopolttoaineiden osuudelle, tarvittaisiin vielä 29 Mtoe lisää uusiutuvien energialähteiden avulla tuotettua lämpöä, jotta päästäisiin vuodelle 2010 asetettuun 12 prosentin kokonaistavoitteeseen. >TAULUKON PAIKKA> 3.6. Päätelmä: skenaario uusiutuvien energialähteiden osuudesta 2010 Komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa esitetyistä kehityssuuntauksista voidaan tehdä se päätelmä, että vaikka edistyminen kohti asetettuja tavoitteita on lähtenyt alkuun, vuoden 2010 tavoitetta ei kyetä saavuttamaan nykyisillä toimilla. EU:ssa tarvitaankin kipeästi lisää poliittista tahtoa investoida uusiutuviin energialähteisiin. - Uusiutuvien energialähteiden osuus energian kokonaiskulutuksesta nousi vuosien 1997 ja 2001 välillä 5,4 prosentista 6 prosenttiin. - Jos nykyinen lämmöntuotannon kehitys jatkuu ja jos jäsenvaltiot toteuttavat sähköntuotantoa koskevat kansalliset suunnitelmansa ja täyttävät liikenteen alalla ne vaatimukset, jotka asetetaan biopolttoaineiden käytön edistämisestä annetussa direktiivissä, uusiutuvien energialähteiden osuus kasvaa vuoteen 2010 mennessä 9 prosenttiin. - Jos jäsenvaltiot lisäksi toteuttavat kaikilta osin ne vaatimukset, jotka asetetaan uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskevassa direktiivissä, osuus kasvaa 10 prosenttiin. - 12 prosentin tavoitteen saavuttaminen vuonna 2010 edellyttäisi, että jäsenvaltiot tarkistaisivat olennaisesti politiikkaansa uusiutuviin energialähteisiin perustuvan lämmöntuotannon osalta. >TAULUKON PAIKKA> 4. Konkreettiset toimet 4.1. Uudet aloitteet uusiutuviin energialähteisiin tehtävien investointien lisäämiseksi - jäsenvaltioiden toimet Uusiutuvien energialähteiden käytön kasvu on niin hidasta, ettei Euroopan unionin vuodelle 2010 asettamien tavoitteiden saavuttaminen ole todennäköistä. Sähkön osalta neuvosto ja Euroopan parlamentti sopivat vuonna 2001 tavoitteesta, jonka mukaan uusiutuvista energialähteistä tuotettavan sähkön osuuden olisi vuonna 2010 oltava EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa 22,1 prosenttia. Vuonna 2002 vahvistetut kansalliset tavoitteet olivat sopusoinnussa tämän tavoitteen kanssa. Niiden käytännön toimien avulla, jotka jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tähän mennessä, päästään kuitenkin arviolta vain noin 18-19 prosentin osuuteen. Lämmöntuotannossa jäsenvaltiot ovat tehneet varsin vähän uusien toimien aikaansaamiseksi. Liikenteen alalla vain kuusi jäsenvaltiota on tähän mennessä ryhtynyt toimiin biopolttoaineiden tuotannon lisäämiseksi. Tällä alalla tulevaisuudennäkymät selkiytyvät vuoden 2005 alussa, kun biopolttoaineiden käytön edistämisestä annettu direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kaiken kaikkiaan yhteisö on vuodesta 1997 lähtien pyrkinyt siihen, että vuoteen 2010 mennessä 12 prosenttia kokonaisenergiankulutuksesta tyydytettäisiin uusiutuvista energialähteistä saatavalla energialla. Nykyisellä kehitysvauhdilla ja nykyisin käytössä olevilla toimenpiteillä päästään kuitenkin parhaimmillaankin vain 10 prosentin osuuteen. Pahimmillaan voidaan jäädä 8 prosenttiin. Uusiutuvien energialähteiden osuus on edelleen useimmissa jäsenvaltioissa marginaalinen, lukuun ottamatta kahta vakiintunutta käyttömuotoa, eli sähkön tuottamista vesivoimalla ja perinteistä puun käyttöä lämmityksessä. Uusiutuvat energialähteet ovat jo kuitenkin alkaneet siirtyä marginaalista keskeisempään asemaan. Tähän siirtymään on saatava lisää vauhtia, jotta unioni voisi saavuttaa kestävää kehitystä ja energian toimitusvarmuutta koskevat tavoitteensa. Tarvittavat oikeudelliset ja poliittiset puitteet on jo luotu yhteisön tasolla. Nyt on jäsenvaltioiden vuoro tehostaa omia paikallisia, alueellisia ja kansallisia toimiaan. Yksi tärkeä osatekijä ovat uusiutuviin energialähteisiin tehtävät investoinnit. Erään arvion mukaan EU:n 15 vanhan jäsenvaltion bruttoinvestointitarve 12 prosentin tavoitteen saavuttamiseksi on 10-15 miljardia euroa vuodessa. [21] Vaikka yhteisön rahoituksella on keskeisen tärkeä rooli toimien alullepanossa (ks. seuraava kohta), yhteisöllä on käytettävissään vain varsin vähän varoja uusiutuvien energialähteiden varsinaista kehitystyötä varten. Jäsenvaltioilla ja energiayrityksillä itsellään on kuitenkin riittävät resurssit tämän suuruusluokan investointien tekemiseksi. [21] A. Zervos, Updating the impact of the Community strategy and action plan for renewable energy sources, loppuraportin luonnos, 2003 (laskelmat perustuvat vuoden 2001 hintoihin). Jokainen energialähde on kehityksensä kuluessa saanut eri aikoina merkittäviä määriä julkista rahoitusta ja riskitukea. Vakiintuneiden energiayritysten vuosittaiset tulot ovat nykyisin pelkästään EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa yli 200 miljardia euroa vuodessa. Jäsenvaltioilla puolestaan on käytettävissään useita eri keinoja uusiutuvien energialähteiden tukemiseksi, kuten syöttötariffit, uusiutuvien energialähteiden sertifikaatit, markkinapohjaiset mekanismit, verovapautukset ym. Jäsenvaltioiden on nyt aika ottaa näitä keinoja käyttöön. Niiden on luotava energia-alalle tasapuoliset toimintaedellytykset ottamalla energiapolitiikassaan huomioon myös ulkoiset yhteiskunnalliset hyödyt ja kustannukset. 4.2. Uudet aloitteet uusiutuvien energialähteiden käytön lisäämiseksi ja energiatehokkuuden parantamiseksi - Euroopan tason toimet Puhtaaseen energiaan tähtäävien toimien perustavoitteet ovat samat kuin monissa muissa yhteisön toimissa, kuten toimissa kasvua ja työllisyyttä tukevan kilpailukyvyn ja yhteenkuuluvuuden parantamiseksi, perushyödykkeiden ja -palvelujen saatavuuden varmistamiseksi sekä EU:n aseman edistämiseksi kestävän kehityksen alan toimijana [22]. Näin ollen tarvitaan koordinointia kaikkien niiden yhteisön toimien välillä, joilla on energiaan liittyviä vaikutuksia. [22] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Yhteisen tulevaisuuden rakentaminen - Politiikan haasteet ja rahoitusmahdollisuudet laajentuneessa unionissa 2007-2013, KOM(2004) 101 lopullinen, 10.2.2004. Unionin tulevassa rahoituskehyksessä vuosiksi 2007-2013 olisi nimenomaisesti sisällytettävä puhtaat ja tehokkaat energiaratkaisut näkyväksi osaksi unionin painopisteitä, strategioita ja sitoumuksia. Uuden rahoituskehyksen myötä laajentuneella unionilla on tilaisuus ilmaista poliittinen tahtonsa tehdä suunnanmuutos ja panostaa uusiutuviin energialähteisiin kohdentamalla riittävästi resursseja tämän alan tavoitteidensa saavuttamiseksi. Tätä tarkoitusta varten on käytettävä yhteisön kaikkia keskeisiä rahoitusinstrumentteja. Näitä ovat tulevat rakenne- ja koheesiorahastot, yhteisön kansainvälisten yhteistyöohjelmien kautta käytettävissä oleva rahoitustuki sekä yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä käytettävissä olevat varat. Tähän liittyen on syytä mainita, että komissio antoi helmikuussa 2004 tiedonannon rakennerahastojen uudistuksesta kaudelle 2007-2013. Tiedonannossa nostetaan tärkeimpinä tulevaisuudessa annettavan tuen kohteina esille uusiutuvien energialähteiden kehittäminen ja käyttö, energiatehokkuutta koskevat toimenpiteet, ekoteollisuuden kehittäminen, puhtaammat liikennemuodot sekä kaupunkien kestävä julkinen liikenne. Lisäksi olisi selvitettävä mahdollisuuksia toteuttaa lisätoimia neljällä eri osa-alueella. Ensinnäkin olisi kavennettava kuilua innovatiivisten teknologioiden onnistuneen demonstroinnin ja niiden tosiasiallisen markkinoille saattamisen välillä, jotta teknologioita saataisiin käyttöön laajassa määrin ja edistettäisiin koko EU:ssa mittavia investointeja uusiin ja tehokkaimpiin teknologioihin. Tätä varten tarvitaan uusi instrumentti, jota käytettäisiin EU:n tasolla mutta jota kyettäisiin räätälöimään siten, että voitaisiin ottaa huomioon uusiutuvien energialähteiden ja energiatehokkuutta koskevien toimenpiteiden moninaisuus sekä niihin liittyvät erityispiirteet. Tällä instrumentilla olisi tuettava vastikään toimiviksi osoitettujen ja koko Euroopan kannalta olennaisten teknologioiden ensi kertaa tapahtuvaa toisintamista markkinoilla. Tätä kautta Euroopan unioni voi kantaa oman osansa TTK-tulosten taloudelliseen hyödyntämiseen liittyvästä riskistä. Uusi instrumentti voisi olla keskeisessä asemassa nykyistä "Älykäs energiahuolto Euroopassa (2003-2006)" -ohjelmaa seuraavassa ohjelmassa. Sen avulla voitaisiin varmistaa, että tutkimushankkeiden tuloksia hyödynnettäisiin entistä paremmin (soveltamalla niitä laajassa mitassa koko unionissa ja vientimarkkinoilla). Samoin voitaisiin edistää niiden lukuisten teknologioiden käyttöönottoa, jotka nykyisin ovat jo lähes kilpailukykyisiä. Jotta tämä voitaisiin hoitaa tehokkaasti, tarvitaan EU:n tason toimia, jotka koordinoidaan kansallisten aloitteiden ja kansainvälisten rahoituslaitosten toimien kanssa. Toiseksi Euroopan älykästä energiahuoltoa koskevassa tulevassa ohjelmassa olisi myös lisättävä tukea paikallisesti ja alueellisesti toteutettaville toimille. Päätavoitteena on luoda kansalaisille edellytykset tehdä tietoon perustuvia päätöksiä energia-asioissa sekä poistaa puhtaan energian tiellä olevia ei-teknologisia esteitä. Tällaiset esteet voivat liittyä esimerkiksi institutionaalisiin valmiuksiin, suuren yleisen tietoisuuteen energiakysymyksistä, kohtuuhintaisen teknologian saatavuuteen, hyvin koulutettujen asiantuntijoiden saatavuuteen sekä taitotiedon ja parhaiden toimintatapojen tehokkaan vaihdon mekanismeihin. Lisäksi on kiinnitettävä entistä enemmän huomiota Euroopassa saatujen kokemusten ja eurooppalaisten teknologioiden levittämiseen kolmansiin maihin. Niin ikään tulevan ohjelman olisi entiseen tapaan tuettava uusiutuvia energialähteitä ja energiatehokkuutta koskevan EU:n politiikan kehittämistä ja toteutusta. Kolmanneksi on tarpeen lisätä tukea uusiutuvia energiamuotoja ja energiatehokkuutta koskevalle eurooppalaiselle tutkimukselle, teknologian kehittämiselle ja demonstroinnille sekä vauhdittaa julkisen tuen antamista näihin tarkoituksiin. Neljänneksi on hyödynnettävä ne merkittävät mahdollisuudet, joita energia tarjoaa kestävän kehityksen kannalta, ja jaettava vastuuta myös muille yhteisön politiikan lohkoille. Yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksen yhteydessä otetaan käyttöön uusi 45 euron hehtaarikohtainen tuki sellaisille alueille, joilla viljellään energiakasveja. Lisäksi kesannoidulla maalla tapahtuva kasvintuotanto muihin kuin ravinnontuottamistarkoituksiin sallitaan myös jatkossa. Tällaista non-food-tuotantoa voi olla esimerkiksi energiakasvien viljely. Euroopan investointipankki on jo asettanut tavoitteekseen kasvattaa uusiutuvien energialähteiden hyödyntämistä varten annettavien lainojensa osuuden 8 prosentista 16 prosenttiin kaikista sen energiatarkoituksiin antamista lainoista. Se voisi olla uusiutuvia energialähteitä tukevien kansallisten, alueellisten tai yksityisten investointirahastojen osarahoittajana muiden yhteisön tasolla taikka kansallisesti tai alueellisesti toimivien julkisten rahoituslähteiden ohella. 4.3. Muut toimenpiteet 4.3.1. Biomassaa koskeva yhteisön suunnitelma EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa käytettiin vuonna 2001 noin 56 Mtoe biomassaa energiatarkoituksiin. Jotta voitaisiin saavuttaa ne uusiutuvia energialähteitä