Neuvoston 7 päivänä kesäkuuta 2002 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 251 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 46/2002 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi rakennusten energiatehokkuudesta



Virallinen lehti nro C 197 E , 20/08/2002 s. 0006 - 0015



Neuvoston 7 päivänä kesäkuuta 2002 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 46/2002 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/.../EY, annettu ..., rakennusten energiatehokkuudesta (2002/C 197 E/02) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 175 artiklan 1 kohdan, ottavat huomioon komission ehdotuksen(1), ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon(2), ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon(3), noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä(4), sekä katsovat seuraavaa: (1) Perustamissopimuksen 6 artiklan mukaan ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä yhteisön politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen. (2) Luonnonvaroihin, joiden harkittuun ja järkevään käyttöön perustamissopimuksen 174 artiklassa viitataan, kuuluvat öljytuotteet, maakaasu ja kiinteät polttoaineet, jotka ovat keskeisiä energialähteitä, mutta myös suurimpia hiilidioksidipäästöjen lähteitä. (3) Energiatehokkuuden parantaminen muodostaa merkittävän osan niistä politiikoista ja toimenpiteistä, jotka ovat tarpeen Kioton pöytäkirjassa asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, ja se olisi sisällytettävä kaikkiin lisäsitoumusten täyttämiseen tähtääviin poliittisiin ohjelmiin. (4) Energian kysynnän hallinta on tärkeä väline, jonka avulla yhteisö voi vaikuttaa maailmanlaajuisiin energiamarkkinoihin ja siten energian toimitusvarmuuteen keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä. (5) Neuvosto vahvisti 30 päivänä toukokuuta 2000 ja 5 päivänä joulukuuta 2000 tekemissään päätelmissä energiatehokkuuden parantamista koskevan komission toimintasuunnitelman ja vaati, että rakennusalalla toteutetaan erityistoimenpiteitä. (6) Olennaisilta osin rakennuksista koostuvan asunto- ja palvelualan osuus energian loppukulutuksesta yhteisössä on yli 40 prosenttia, ja tämän alan laajentuminen nostaa sen energiankulutusta ja siten myös sen hiilidioksidipäästöjä. (7) Hiilidioksidipäästöjen rajoittamisesta energiatehokkuutta parantamalla (SAVE) 13 päivänä syyskuuta 1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/76/ETY(5) edellytetään, että jäsenvaltiot laativat ja toteuttavat energiatehokkuutta koskevia ohjelmia rakennusalalla sekä raportoivat niistä. Mainitun direktiivin avulla saavutetut merkittävät edut alkavat nyt näkyä. Tarvitaan kuitenkin sitä täydentävä säädös, jossa vahvistetaan nykyistä konkreettisemmat toimet merkittävien mutta vielä toteuttamattomien energian säästömahdollisuuksien saavuttamiseksi ja vähennetään jäsenvaltioiden tulosten välillä tällä alalla vallitsevia suuria eroja. (8) Rakennusalan tuotteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/106/ETY(6) edellytetään, että rakennuskohteet ja niiden lämmitys-, jäähdytys- ja ilmanvaihtojärjestelmät on suunniteltava ja rakennettava siten, että käytössä tarvittavan energian määrä on pieni kohteen ilmasto-olosuhteet ja asukkaat huomioon ottaen. (9) Rakennusten energiatehokkuuden parantamista koskevissa lisätoimenpiteissä olisi otettava huomioon ilmasto- ja paikalliset olosuhteet samoin kuin sisäilmasto-olosuhteet ja kustannustehokkuus. Ne eivät saisi olla ristiriidassa rakennuksia koskevien muiden keskeisten vaatimusten kuten rakennukseen pääsyn, turvallisuuden tai suunnitellun käyttötarkoituksen kanssa. (10) Rakennusten energiatehokkuutta laskettaessa perustana olisi käytettävä menetelmää, joka voi vaihdella alueittain ja jossa otetaan huomioon lämmöneristyksen lisäksi muut yhä merkittävämmiksi käyvät tekijät, kuten lämmitys/ilmastointijärjestelmät, uusiutuvien energialähteiden käyttö ja rakennuksen suunnittelu. Omaksumalla yhteinen lähestymistapa tälle menettelylle ja teettämällä se pätevillä ja/tai valtuutetuilla asiantuntijoilla, joiden riippumattomuus taataan objektiivisin perustein, edistetään yhtäläisen toimintakentän luomista jäsenvaltioiden energiansäästöpyrkimyksille rakennusalalla ja parannetaan yhteisön kiinteistömarkkinoiden avoimuutta, kun rakennusten tulevat omistajat tai käyttäjät saisivat energiatehokkuutta koskevia tietoja. (11) Komissio aikoo kehittää edelleen standardeja kuten EN 832 ja prEN 13790 myös ilmastointijärjestelmien ja valaistuksen osalta. (12) Rakennukset vaikuttavat energiankulutukseen pitkällä aikavälillä, ja tästä syystä uusien rakennusten olisi täytettävä energiatehokkuutta koskevat, paikallisen ilmaston mukaan asetetut vähimmäisvaatimukset. Hyvillä käytännöillä olisi tässä yhteydessä pyrittävä energiatehokkuuden parantamiseen liittyvien menetelmien optimaaliseen käyttöön. Koska kaikkia vaihtoehtoisten energiahuoltojärjestelmien tarjoamia mahdollisuuksia ei yleensä täysimääräisesti tutkita, olisi tarkasteltava niiden teknistä, ympäristöllistä ja taloudellista toteutettavuutta. Jäsenvaltio voi tehdä tämän yhdellä kertaa tutkimuksessa, jossa esitetään luettelo paikallisten tavanomaisten markkinaolosuhteiden mukaisista energian säästötoimenpiteistä, jotka täyttävät kustannustehokkuusvaatimukset. Ennen rakentamisen aloittamista voidaan pyytää erityisiä tutkimuksia, jos toimenpide tai toimenpiteet katsotaan toteuttamiskelpoisiksi. (13) Tietyn koon ylittävien, olemassa olevien rakennusten laajamittaiset korjaukset olisi nähtävä mahdollisuutena toteuttaa kustannustehokkaita toimenpiteitä energiatehokkuuden parantamiseksi. Laajamittaisilla korjauksilla tarkoitetaan tapauksia, joissa rakennuksen vaippaan ja/tai energiatalouteen liittyvien järjestelmien kuten lämmityslaitteiden, lämpimän veden jakelun, ilmastointilaitteiden, ilmanvaihtojärjestelmän ja valaistusjärjestelmän korjausten kokonaiskustannukset ovat yli 25 prosenttia rakennuksen arvosta, rakennusmaan arvo pois lukien, tai joissa korjaus koskee yli 25 prosenttia rakennuksen vaipasta. (14) Olemassa olevan rakennuksen kokonaisenergiatehokkuuden parantaminen ei välttämättä merkitse rakennuksen täydellistä korjaamista vaan se voi rajoittua niihin osiin, joilla on eniten merkitystä rakennuksen energiatehokkuuden kannalta ja jotka ovat kustannustehokkaita. (15) Olemassa olevia rakennuksia koskevien korjausvaatimusten ei tulisi olla ristiriidassa rakennuksen käyttötarkoituksen, laadun tai luonteen kanssa. Lisäkustannusten olisi oltava katettavissa kertyneenä energian säästönä kohtuullisessa ajassa investoinnin odotettuun tekniseen käyttöikään nähden. (16) Sertifiointimenettelyä voidaan tukea ohjelmilla, joilla edistetään tasapuolisia mahdollisuuksia energiatehokkuuden parantamiseen, se voi perustua sidosryhmäorganisaatioiden ja jäsenvaltion nimeämän tahon välisiin sopimuksiin, ja se voidaan toteuttaa niiden energiapalveluyhtiöiden (Energy Service Companies, ESCO) toimesta, jotka suostuvat sitoutumaan määriteltyjen investointien toteuttamiseen. Jäsenvaltioiden olisi valvottava hyväksyttyjä sertifiointiohjelmia ja huolehdittava niiden jatkotoimista, ja niiden olisi myös helpotettava kannustinjärjestelmien käyttöä. Menettelyn tuloksena annettavassa todistuksessa olisi mahdollisuuksien mukaan kuvattava rakennuksen tosiasiallinen energiatehokkuustilanne, ja sitä voidaan tarkistaa tämän mukaisesti. Julkisten viranomaisten rakennusten ja rakennusten, joissa kansalaiset käyvät usein, olisi toimittava esimerkkeinä siten, että niissä otetaan ympäristö- ja energianäkökohdat huomioon, ja tästä syystä niille olisi suoritettava energiasertifiointi säännöllisin väliajoin. Energiatehokkuutta koskevien tietojen levittämistä kansalaisille olisi tehostettava asettamalla rakennusten energiatodistukset selvästi näkyville. Sisälämpötiloja koskevien virallisten suositusten ja todellisuudessa mitattujen lämpötilojen näkyville asettamisen pitäisi vähentää lämmitys-, ilmastointi- ja ilmanvaihtojärjestelmien väärää käyttöä. Tämän pitäisi osaltaan edistää sitä, että vältetään tarpeetonta energiankäyttöä ja säilytetään ulkoilman lämpötilaan nähden miellyttävä sisäilmasto. (17) Viime vuosina on ollut havaittavissa ilmastointilaitteiden käytön voimakas lisääntyminen eteläisen Euroopan maissa. Tämä aiheuttaa näissä maissa vakavia huippukuormitukseen liittyviä ongelmia, mikä nostaa sähköenergian kustannuksia ja rasittaa maiden energiatasetta. Rakennusten kesäajan lämpökäyttäytymisen parantumista edistäviä strategioita on pidettävä ensisijaisina. Passiivisen viilentämisen tekniikoita ja etenkin niitä, joilla parannetaan sisäilmaston laatua sekä rakennuksia ympäröivää mikroilmastoa, olisi kehitettävä edelleen. (18) Pätevän henkilöstön suorittamalla lämmityskattiloiden ja ilmastointijärjestelmien säännöllisellä huollolla varmistetaan osaltaan, että laitteet on säädetty oikein tuotemääritelmien mukaisesti ja että ne toimivat ympäristön, turvallisuuden ja energian kannalta parhaalla mahdollisella tavalla. Koko lämmitysjärjestelmän puolueeton arviointi on syytä suorittaa aina, kun harkitaan järjestelmän vaihtamista kustannustehokkuussyistä. (19) Perustamissopimuksen 5 artiklassa tarkoitetun toissijaisuusperiaatteen ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti energiatehokkuutta koskevan vaatimusjärjestelmän ja sen tavoitteiden perustana olevat yleiset periaatteet olisi vahvistettava yhteisön tasolla, mutta niiden yksityiskohtainen täytäntöönpano olisi jätettävä jäsenvaltioiden tehtäväksi, jotta kukin jäsenvaltio voi valita omaan erityistilanteeseensa parhaiten soveltuvan järjestelyn. Tässä direktiivissä säädetään ainoastaan näiden tavoitteiden saavuttamisen edellyttämistä vähimmäistoimenpiteistä, eikä siinä ylitetä sitä, mikä on tätä varten tarpeen. (20) Olisi säädettävä mahdollisuudesta mukauttaa nopeasti laskentamenetelmiä ja jäsenvaltioiden mahdollisuudesta tarkistaa säännöllisesti vähimmäisvaatimuksia rakennusten energiatehokkuuden alalla tekniikan kehityksen ja standardoinnin alalla saavutetun kehityksen perusteella. (21) Tämän direktiivin täytäntöönpanemiseksi tarvittavista toimenpiteistä olisi päätettävä menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY(7) mukaisesti, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Tavoite Tämän direktiivin tavoitteena on edistää rakennusten energiatehokkuuden parantamista yhteisössä ottaen huomioon ulkoiset ilmasto-olosuhteet, paikalliset olosuhteet sekä sisäilmastolle asetetut vaatimukset ja kustannustehokkuus. Tässä direktiivissä säädetään vaatimuksista, jotka koskevat a) rakennusten kokonaisenergiatehokkuuden laskentamenetelmän yleistä kehystä, b) vähimmäisvaatimusten soveltamista uusien rakennusten energiatehokkuuteen, c) vähimmäisvaatimusten soveltamista sellaisten suurien olemassa olevien rakennusten energiatehokkuuteen, joihin tehdään laajamittaisia korjauksia, d) rakennusten energiasertifiointia, ja e) rakennusten lämmityskattiloiden ja ilmastointijärjestelmien säännöllisiä tarkastuksia sekä lämmitysjärjestelmän arviointia rakennuksissa, joissa lämmityskattilat ovat yli 15 vuotta vanhoja. 2 artikla Määritelmät Tässä direktiivissä käytetään seuraavia määritelmiä: 1. "rakennus" katettu seinällinen rakenne, jonka sisäilmaston ylläpitämiseen käytetään energiaa; rakennuksella voidaan tarkoittaa rakennusta kokonaisuudessaan tai rakennuksen osia, jotka on suunniteltu tai muutettu erikseen käytettäväksi; 2. "rakennuksen energiatehokkuus" yhtenä tai useampana lukuna ilmaistu rakennuksen kokonaisenergiatehokkuus, jonka laskennassa on otettu huomioon eristys, tekniset ja laitteisiin liittyvät ominaisuudet, ilmastollisiin näkökohtiin liittyvä suunnittelu ja sijainti, auringonvalon määrä ja ympäröivien rakenteiden vaikutus, oma energiantuotanto sekä muut tekijät, mukaan lukien sisäilmasto, jotka vaikuttavat energian tarpeeseen; 3. "rakennuksen energiatehokkuustodistus" jäsenvaltion tai sen nimeämän oikeushenkilön tunnustama todistus, joka sisältää liitteessä vahvistettuun yleiseen kehykseen pohjautuvan menetelmän mukaisesti suoritetun rakennuksen energiatehokkuuden laskennan tulokset; 4. "yhdistetty lämmön ja sähkön tuotanto" primääripolttoaineiden samanaikainen konversio mekaaniseksi tai sähkö- ja lämpöenergiaksi tietyt energiatehokkuuden laatukriteerit täyttävällä tavalla; 5. "ilmastointijärjestelmä" kaikkien ilman käsittelyn edellyttämien osatekijöiden yhdistelmä, jossa lämpötilaa säädellään tai voidaan alentaa, mahdollisesti yhdessä ilmanvaihdon, kosteuden ja ilman puhtauden säätelyn kanssa; 6. "lämmityskattila" lämmityskattilan rungosta ja polttimesta muodostuva yksikkö, joka on suunniteltu siirtämään palamisessa vapautuva lämpö veteen; 7. "nimellisteho (kilowatteina ilmaistuna)" valmistajan vahvistama ja takaama suurin mahdollinen lämpöteho, joka voidaan jatkuvassa käytössä tuottaa valmistajan ilmoittamalla hyötysuhteella; 8. "lämpöpumppu" laite/järjestelmä, joka ottaa lämpöä alhaisessa lämpötilassa ilmasta, vedestä tai maaperästä ja toimittaa lämmön rakennukseen. 3 artikla Menetelmän vahvistaminen Jäsenvaltioiden on sovellettava kansallisella tai alueellisella tasolla rakennusten energiatehokkuuden laskentamenetelmää, joka perustuu liitteessä esitettyyn yleiseen kehykseen. Kehyksen 1 ja 2 osa on mukautettava tekniikan kehitykseen 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen ottaen huomioon jäsenvaltioiden lainsäädännössä sovellettavat standardit tai normit. Menetelmä vahvistetaan kansallisella tai alueellisella tasolla. Rakennuksen energiatehokkuus on ilmaistava avoimella tavalla, ja siihen voi sisältyä hiilidioksidipäästöjen osoitin. 4 artikla Energiatehokkuutta koskevien vaatimusten laadinta 1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että vahvistetaan rakennusten energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset 3 artiklassa tarkoitettuun menetelmään perustuen. Jäsenvaltiot voivat tehdä eron uusien ja olemassa olevien rakennusten sekä rakennusten eri luokkien välillä. Näissä vaatimuksissa on otettava huomioon yleiset sisäilmasto-olosuhteet, jotta voidaan välttää mahdolliset haittavaikutukset kuten riittämätön ilmanvaihto, sekä paikalliset olosuhteet ja rakennuksen käyttötarkoitus ja ikä. Nämä vaatimukset on tarkistettava säännöllisesti enintään viiden vuoden välein ja tarvittaessa ajantasaistettava, jotta ne vastaavat tekniikan kehitystä rakennusalalla. 2. Energiatehokkuusvaatimuksia on sovellettava 5 ja 6 artiklan mukaisesti. 3. Jäsenvaltiot voivat jättää vahvistamatta tai soveltamatta 1 kohdassa tarkoitettuja vaatimuksia seuraaviin rakennusten luokkiin: - rakennukset ja monumentit, joita suojellaan virallisesti osana määrättyä ympäristöä tai niiden erityisten arkkitehtonisten tai historiallisten ansioiden vuoksi, jos niiden luonne tai ulkonäkö muuttuisi vaatimusten noudattamisen vuoksi tavalla, jota ei voida hyväksyä; - rakennukset, joita käytetään hartauden harjoittamiseen ja uskonnolliseen toimintaan; - väliaikaiset rakennukset, joiden suunniteltu käyttöaika on enintään kaksi vuotta, teollisuuslaitokset, korjaamot ja muut kuin asuinkäyttöön tarkoitetut maatilarakennukset, joissa energian tarve on alhainen, sekä muut kuin asuinkäyttöön tarkoitetut maatilarakennukset, joita käytetään alalla, jota koskee kansallinen alakohtainen energiatehokkuussopimus; - asuinrakennukset, jotka on tarkoitettu käytettäväksi enintään neljän kuukauden ajan vuodessa; - yksittäiset rakennukset, joiden hyötypinta-ala on yhteensä alle 50 m2. 5 artikla Uudet rakennukset Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että uudet rakennukset täyttävät 4 artiklassa tarkoitetut energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset. Jäsenvaltioiden on varmistettava sellaisten uusien rakennusten osalta, joiden hyötypinta-ala on yhteensä yli 1000 m2, että tekninen, ympäristöön liittyvä ja taloudellinen toteutettavuus esimerkiksi seuraavien vaihtoehtoisten järjestelmien osalta: - uusiutuvien energialähteiden käyttöön perustuvat hajautetut energiahuoltojärjestelmät; - yhdistetty lämmön ja sähkön tuotanto; - kauko-/aluelämmitys- tai -jäähdytysjärjestelmät, jos niitä on saatavilla; - lämpöpumput tietyin edellytyksin; arvioidaan ja otetaan huomioon ennen kuin rakentaminen aloitetaan. 6 artikla Olemassa olevat rakennukset Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kun kokonaishyötypinta-alaltaan yli 1000 m2:n rakennuksiin tehdään laajamittaisia korjauksia, niiden energiatehokkuutta parannetaan siten, että ne täyttävät vähimmäisvaatimukset sikäli kuin tämä on teknisesti, toiminnallisesti ja taloudellisesti toteutettavissa. Jäsenvaltioiden on johdettava nämä energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset rakennuksille 4 artiklan mukaisesti vahvistettavien energiatehokkuutta koskevien vaatimusten pohjalta. Vaatimukset voidaan edellä mainittua rakennuksen kokonaisenergiatehokkuuden parantamistavoitetta noudattaen vahvistaa joko koko korjatulle rakennukselle tai korjatuille järjestelmille tai osille, jos ne ovat osa rajatun ajanjakson aikana toteutettavaa korjausta. 7 artikla Energiatehokkuustodistus 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rakennuksia rakennettaessa, myytäessä tai vuokrattaessa energiatehokkuutta koskeva todistus asetetaan omistajan saataville tai omistajan toimesta mahdollisen ostajan tai vuokralaisen saataville. Todistus voi olla voimassa enintään kymmenen vuotta. Samaan rakennukseen kuuluvien, erilliseen käyttöön tarkoitettujen huoneistojen tai yksikköjen sertifiointi voi perustua - koko rakennuksen yhteissertifiointiin, jos erillisistä huoneistoista koostuva rakennus on varustettu yhteisellä lämmitysjärjestelmällä; tai - jonkin toisen samaan rakennukseen kuuluvan ja sen kannalta edustavan huoneiston arviointiin. Jäsenvaltiot voivat jättää 4 artiklan 3 kohdassa mainitut luokat tämän kohdan soveltamisalan ulkopuolelle. 2. Rakennuksen energiatehokkuustodistuksessa on esitettävä vertailuarvoja, kuten voimassa olevia lakiin perustuvia standardeja ja viitearvoja, jotta kuluttajat voivat vertailla ja arvioida rakennuksen energiatehokkuutta. Todistukseen on liitettävä suosituksia energiatehokkuuden parantamiseksi kustannustehokkaasti. Todistusten tarkoituksena on vain tietojen antaminen, ja niiden merkitys oikeudenkäynneissä tai muutoin ratkaistaan kansallisten sääntöjen mukaisesti. 3. Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kokonaishyötypinta-alaltaan yli 1000 m2:n rakennuksiin, jotka ovat sellaisten julkisten viranomaisten ja laitosten käytössä, jotka tarjoavat julkisia palveluja suurelle joukolle ihmisiä ja joissa kyseiset ihmiset näin ollen toistuvasti käyvät, asetetaan energiatehokkuustodistus, joka saa olla enintään kymmenen vuotta vanha, näkyvälle paikalle, jossa se on selvästi yleisön nähtävissä. Näihin rakennuksiin voidaan asettaa selvästi näkyville suositeltavien ja nykyisten sisälämpötilojen vaihteluväli ja tarvittaessa asiaan liittyvät muut ilmastotekijät. 8 artikla Lämmityskattiloiden tarkastus Energiankulutuksen vähentämiseksi ja hiilidioksidipäästöjen rajoittamiseksi jäsenvaltioiden on joko: a) säädettävä tarvittavat toimenpiteet 20-100 kW:n nimellistehon lämmityskattiloiden, jotka toimivat uusiutumattomalla nestemäisellä tai kiinteällä polttoaineella, säännöllisten tarkastusten toteuttamiseksi. Tällaisia tarkastuksia voidaan soveltaa myös muita polttoaineita hyödyntäviin lämmityskattiloihin; Yli 100 kW:n nimellistehon lämmityskattilat on tarkastettava vähintään joka toinen vuosi. Kaasulla toimivien lämmityskattiloiden osalta kyseinen jakso voidaan pidentää neljäksi vuodeksi; Jäsenvaltioiden on määrättävä tarvittavista toimenpiteistä koko lämmityslaitteiston kertatarkastuksen suorittamiseksi niiden lämmityslaitteiden osalta, joissa on yli 15 vuotta vanhat ja yli 20 kW:n nimellistehon lämmityskattilat. Tässä tarkastuksessa on arvioitava lämmityskattilan hyötysuhde ja mitoitus koko rakennuksen lämmitysvaatimuksiin nähden, ja tulosten perusteella asiantuntijoiden on tarjottava käyttäjille neuvoja lämmityskattilan vaihtamisesta, muista lämmityslaitteiden muutoksista ja vaihtoehtoisista ratkaisuista; tai b) toteutettava toimenpiteet sen varmistamiseksi, että käyttäjät saavat neuvoja lämmityskattilan vaihtamisesta, muista lämmityslaitteiden muutoksista ja vaihtoehtoisista ratkaisuista, joihin voi sisältyä tarkastuksia lämmityskattilan hyötysuhteen ja mitoituksen arvioimiseksi. Tämän lähestymistavan kokonaisvaikutusten olisi oltava yleisesti vastaavat kuin a alakohdan säännöksiä noudatettaessa. Jäsenvaltiot, jotka valitsevat tämän vaihtoehdon, on toimitettava komissiolle joka toinen vuosi selvitys siitä, että niiden lähestymistapa on tällä tavoin vastaava. 9 artikla Ilmastointijärjestelmien tarkastus Energiankulutuksen vähentämiseksi ja hiilidioksidipäästöjen rajoittamiseksi jäsenvaltioiden on säädettävä tarvittavista toimenpiteistä sellaisten ilmastointijärjestelmien säännöllisten tarkastusten toteuttamiseksi, joiden nimellisteho on yli 12 kW. Tässä tarkastuksessa on arvioitava ilmastointijärjestelmän tehokkuutta ja mitoitusta koko rakennuksen jäähdytysvaatimuksiin nähden. Käyttäjille on tarjottava asianmukaisia neuvoja ilmastointijärjestelmän mahdollisesta parantamisesta tai vaihtamisesta sekä vaihtoehtoisista ratkaisuista. 10 artikla Riippumattomat asiantuntijat Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rakennusten sertifioinnin ja siihen liittyvien suositusten laadinnan sekä lämmityskattiloiden ja ilmastointijärjestelmien tarkastuksen suorittavat riippumattomalla tavalla pätevät ja/tai valtuutetut asiantuntijat, olivat he sitten itsenäisiä ammatinharjoittajia tai julkisyhteisön taikka yksityisen yrityksen palveluksessa. 11 artikla Uudelleentarkastelu Komissio tarkastelee uudelleen 14 artiklassa perustetun komitean avustamana direktiiviä sen soveltamisesta saadun kokemuksen perusteella ja tekee tarvittaessa ehdotuksia, jotka koskevat muun muassa a) mahdollisia täydentäviä toimenpiteitä, jotka koskevat kokonaishyötypinta-alaltaan alle 1000 m2:n rakennusten korjauksia; b) yleisiä kannustimia rakennusten energiatehokkuutta lisääviin toimenpiteisiin 12 artikla Tiedottaminen Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet tiedottaakseen rakennusten käyttäjille eri keinoista ja menetelmistä, joilla energiatehokkuutta voidaan parantaa. Komissio avustaa jäsenvaltioita niiden pyynnöstä näiden tiedotuskampanjoiden järjestämisessä, jotka voivat kuulua yhteisön ohjelmiin. 13 artikla Puitteiden mukauttaminen Liitteessä olevaa 1 ja 2 osaa arvioidaan säännöllisin väliajoin, joiden kesto ei saa alittaa kahta vuotta. Mahdollisista muutoksista, jotka ovat tarpeen liitteessä olevan 1 ja 2 osan mukauttamiseksi tekniikan kehitykseen, päätetään 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen. 14 artikla Komitea 1. Komissiota avustaa komitea. 2. Jos tähän kohtaan viitataan, sovelletaan päätöksen 1999/468/EY 5 ja 7 artiklassa säädettyä menettelyä ottaen huomioon mainitun päätöksen 8 artiklan säännökset. Päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu määräaika vahvistetaan kolmeksi kuukaudeksi. 3. Komitea vahvistaa työjärjestyksensä. 15 artikla Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään ...(8). Niiden on ilmoitettava tästä viipymättä komissiolle. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltiot voivat siinä tapauksessa, että päteviä ja/tai valtuutettuja asiantuntijoita ei ole saatavilla, saada neljän vuoden lisäajan voidakseen täysimääräisesti soveltaa 7, 8 ja 9 artiklan säännöksiä. Jäsenvaltioiden, jotka käyttävät tätä mahdollisuutta, on ilmoitettava asiasta komissiolle ja toimitettava asianmukaiset perustelut sekä tämän direktiivin myöhempää täytäntöönpanoa koskeva aikataulu. 16 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 17 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty ... Euroopan parlamentin puolesta Puhemies Neuvoston puolesta Puheenjohtaja (1) EYVL C 213 E, 31.7.2001, s. 266. (2) EYVL C 36, 8.2.2002, s. 20. (3) Lausunto annettu 15. marraskuuta 2001 (EYVL C 107, 3.5.2002, s. 76). (4) Euroopan parlamentin lausunto, annettu 6. helmikuuta 2002 (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä), neuvoston yhteinen kanta, vahvistettu 7. kesäkuuta 2002 ja Euroopan parlamentin päätös, tehty ... (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä). (5) EYVL L 237, 22.9.1993, s. 28. (6) EYVL L 40, 11.2.1989, s. 12. (7) EYVL L 184, 17.7.1999, s. 23. (8) 36 kuukautta tämän direktiivin voimaantulopäivästä. LIITE Rakennusten energiatehokkuuden laskennan yleinen kehys (3 artikla) 1. Rakennusten energiatehokkuuden laskentamenetelmään on kuuluttava ainakin seuraavat näkökohdat: a) rakennuksen (vaippa ja sisätilan seinät jne.) lämpöominaisuudet; näihin ominaisuuksiin voidaan sisällyttää myös ilmatiiviys; b) lämmityslaitteet ja lämpimän veden jakelu, niiden eristysominaisuudet mukaan lukien; c) ilmastointilaitteet; d) ilmanvaihto; e) kiinteä valaistusjärjestelmä (pääasiassa muissa kuin asuinrakennuksissa); f) rakennusten sijainti ja suuntaus, mukaan lukien ilmasto-olosuhteet; g) passiiviset aurinkoenergiajärjestelmät ja aurinkosuojaus; h) painovoimainen ilmanvaihto; i) sisäilmasto-olosuhteet, suunniteltu sisäilmasto mukaan lukien. 2. Laskennassa on aiheellisissa tapauksissa otettava huomioon seuraavien näkökohtien myönteinen vaikutus: a) aktiiviset aurinkoenergiajärjestelmät ja muut uusiutuvien energialähteiden käyttöön perustuvat lämmitys- ja sähköjärjestelmät; b) yhdistetyllä lämmön ja sähkön tuotannolla tuotettu sähkö; c) kauko-/aluelämmitys- tai -jäähdytysjärjestelmät; d) päivänvalo. 3. Tätä laskelmaa varten rakennukset olisi asianmukaisesti jaettava seuraaviin luokkiin: a) erityyppiset yhden asunnon asuinrakennukset; b) kahden tai useamman asunnon asuinrakennukset; c) toimistot; d) koulutusrakennukset; e) sairaalat; f) hotellit ja ravintolat; g) urheilutilat; h) tukku- ja vähittäiskaupan rakennukset; i) muun tyyppiset energiaa kuluttavat rakennukset. NEUVOSTON PERUSTELUT I JOHDANTO 1. Komissio esitti perustamissopimuksen 175 artiklan 1 kohtaan perustuvan ehdotuksen(1) 14. toukokuuta 2001. 2. Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa(2) 17. lokakuuta 2001. 3. Euroopan parlamentti antoi ensimmäisessä käsittelyssä lausuntonsa 6. helmikuuta 2002 hyväksyen 30 tarkistusta. Komissio esitti lausunnon perusteella muutetun ehdotuksensa 18. huhtikuuta 2002. 4. Neuvosto vahvisti yhteisen kantansa 7. kesäkuuta 2002 perustamissopimuksen 251 artiklan mukaisesti. II EHDOTUKSEN TAVOITE 5. Ehdotuksen tavoitteena on rakennusten energiatehokkuuden parantaminen. Ehdotuksen käytännön soveltaminen jää jäsenvaltioiden asiaksi. Sen keskeiset osat ovat seuraavat: rakennusten energiatehokkuuden laskentamenetelmän yleinen kehys; vähimmäisvaatimusten soveltaminen uusiin rakennuksiin ja pinta-alaltaan yli 1000 m2:n suuruisiin rakennuksiin, joihin tehdään laajamittaisia korjauksia; rakennusten energiasertifiointi sekä rakennusten lämmityskattiloiden ja ilmastointijärjestelmien säännölliset tarkastukset. III YHTEISEN KANNAN TARKASTELU 6. Tärkeimmät neuvoston tekemät muutokset ovat seuraavat: 7. Neuvosto on selventänyt, että direktiivin tavoitteena on rakennusten energiatehokkuuden parantaminen yhteisössä (1 artikla). Tavoite on määrä saavuttaa kansallisella tai alueellisella tasolla laadittavan menetelmän avulla, joka perustuu direktiivin liitteessä esitettyyn yleiseen kehykseen. Kehyksen 1 ja 2 osa on mukautettava tekniikan kehitykseen 14 artiklassa tarkoitetun (sääntely) komiteamenettelyn mukaisesti. 8. Neuvosto on selventänyt seuraavia määritelmiä: rakennus (2 artiklan 1 kohta), energiatehokkuus (2 artiklan 2 kohta) ja energiatehokkuustodistus (2 artiklan 3 kohta). Neuvosto on poistanut käsitteet julkinen rakennus, energiatehokkuuden vähimmäisstandardi ja hyötyteho, koska niillä ei ollut merkitystä yhteisen kannan artiklaosassa. 9. Direktiivin 4 artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot varmistavat, että rakennuksille laaditaan energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset. Neuvosto on kuitenkin täsmentänyt selvästi, että jäsenvaltiot voivat vaatimusten laadinnassa tehdä eron uusien ja olemassa olevien rakennusten välillä. Lisäksi näitä vaatimuksia ei ole välttämätöntä laatia (tai soveltaa) tiettyjen rakennusluokkien, kuten virallisesti suojeltavien monumenttien, osalta. 10. Direktiivin 5 artiklassa täsmennetään, että uusien rakennusten on täytettävä energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset, ja 6 artiklassa säädetään, että alaltaan yli 1000 m2:n rakennusten energiatehokkuutta on parannettava siten, että ne täyttävät nämä vähimmäisvaatimukset, mutta vain kun niihin tehdään laajamittaisia korjauksia. Sen määrittely, mitä "laajamittaiset korjaukset" tarkoittavat, on nyt jätetty jäsenvaltioille tarvittavan joustavuuden vuoksi. Johdanto-osan 13 kappaleessa kuitenkin todetaan, että "laajamittaisia korjauksia" voivat olla muun muassa sellaiset, joissa korjausten kustannukset ovat vähintään 25 prosenttia rakennuksen arvosta, rakennuksen rakennusmaan arvo pois lukien, tai sellaiset, joissa korjaus koskee yli 25:tä prosenttia rakennuksen ulkoseinistä. 11. Energiatehokkuustodistusta, josta säädetään 7 artiklassa, on täsmennetty sekä sen voimassaolon osalta (pidennetty viidestä kymmeneen vuoteen) että useamman erilliseen käyttöön tarkoitetun asunnon tai yksikön sertifioinnin osalta (tämä voi perustua koko rakennuksen yhteissertifiointiin tai samassa asuinrakennuksessa olevan edustavan asunnon arviointiin). 12. Lämmityskattiloiden tarkastusta koskevat säännökset on kuvattu yksityiskohtaisesti 8 artiklassa (alkuperäisessä ehdotuksessa kuvaus oli liitteessä). Kuvauksessa todetaan etenkin, että - nimellishyötytehon arvoksi on asetettu 20-100 kW aiemman "yli 10 kW:n" sijaan - yli 100 kW:n lämmityskattiloille voidaan tehdä erillinen tarkastus, jos ne toimivat kaasulla. Lisäksi neuvosto katsoi, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa joko pakollisen tarkastusjärjestelmän tai vaihtoehtoisen ratkaisun, jos sen vaikutukset ovat laajalti samankaltaiset. 13. Siirtymäkauden osalta neuvosto on asettanut direktiivin täytäntöönpanon määräajaksi 36 kuukautta (muutetussa ehdotuksessa ei ollut määritelty määräaikaa). Neuvosto katsoi lisäksi, että jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin saada neljän vuoden lisäajan voidakseen täysimääräisesti soveltaa direktiivin säännöksiä (15 artikla). Neuvoston pöytäkirjaan on merkitty tätä säännöstä koskeva komission lausuma. IV HYVÄKSYTYT TARKISTUKSET 14. Neuvosto hyväksyi Euroopan parlamentin 30 tarkistuksesta 17, osan pääkohdiltaan tai periaatteessa. Hyväksytyt ja direktiiviin sisällytetyt tarkistukset: Tarkistus 36/rev: liittyy hyvien käytäntöjen käyttöön energiatehokkuuden parantamiseksi (johdanto-osan 12 kappale) Tarkistus 2: täsmennetään, että korjauskustannusten pitäisi olla kannattavia kohtuullisessa ajassa (johdanto-osan 15 kappale) Tarkistus 18: selvennetään "laajamittaisten korjausten" käsitettä (johdanto-osan 13 kappale) Tarkistus 3: suositellaan, että jäsenvaltioissa otetaan käyttöön tukiohjelmia, joilla edistetään tasapuolisia mahdollisuuksia energiatehokkuuden parantamiseen sertifioinnin avulla (johdanto-osan 16 kappale) Tarkistus 4: huippukuormituksen aiheuttamaa ongelmaa käsitellään johdanto-osan 17 kappaleessa Tarkistus 5: komissio aikoo kehittää edelleen rakennusten energiatehokkuuteen liittyviä standardeja (johdanto-osan 11 kappale) Tarkistus 8: täsmennetään, että säännöllinen tarkistaminen on tarpeen vähimmäisstandardien mukauttamiseksi tekniikan kehitykseen (johdanto-osan 20 kappale) Tarkistus 9: täsmennetään, että huomioon otetaan ulkoiset ilmasto-olosuhteet ja paikalliset olosuhteet (1 artikla) Tarkistus 10: selvennetään rakennuksen määritelmää ilmoittamalla, että rakennuksella tarkoitetaan katettua seinällistä rakennetta (2 artikla) Tarkistus 15: paikalliset olosuhteet ja rakennuksen käyttötarkoitus ja ikä on otettava huomioon energiatehokkuutta koskevissa vaatimuksissa (4 artikla) Tarkistus 19: rakennuksen yhteissertifiointi on tietyin edellytyksin mahdollista (7 artikla) Tarkistus 37/rev: täsmennetään tarkastuksia suorittamaan nimettävät tahot (10 artikla) Tarkistus 23: komissio arvioi direktiiviä ja tekee ehdotuksia täydentäviksi toimenpiteiksi, joilla lisätään rakennusten energiatehokkuutta (11 artikla) Tarkistus 24: komissio avustaa jäsenvaltioita tiedotuskampanjoiden toteuttamisessa energiatehokkuuden parantamiseksi (12 artikla) Tarkistus 25: jäsenvaltioille annetaan 36 kuukautta aikaa saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään (15 artikla) Tarkistus 26: rakennusten energiatehokkuuden laskentamenetelmään on lisätty "sisäilmasto-olosuhteet" (Liite, 1 osa) Tarkistus 29: "urheilutilat" on uusi rakennusluokka (Liite, 3 osa). V TARKISTUKSET, JOITA EI OLE SISÄLLYTETTY DIREKTIIVIIN 15. Direktiiviin ei ole sisällytetty seuraavia tarkistuksia: 1, 6, 7, 11-14, 30, 20, 21, 31, 27 ja 28, joista komissio hylkäsi tarkistukset 1, 12, 13, 30, 21 ja 27. Neuvosto katsoi, että nämä tarkistukset olivat liian yksityiskohtaisia (7, 11, 12 ja 20), että ne eivät vastanneet direktiivin yleistavoitetta (1, 6, 13, 14, 31, 27 ja 28) tai että nykyiset säännökset kattoivat ne jo. (1) EYVL C 213 E, 31.7.2001, s. 266. (2) EYVL C 36, 8.2.2002, s. 20.