EhdotusEUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista I osa(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) /* KOM/2011/0452 lopullinen */





PERUSTELUT 1. Ehdotuksen tausta 1.1. Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Finanssikriisi on osoittanut laajuudellaan, että finanssilaitosten nykyiseen sääntelyyn liittyy kohtuuttomia riskejä. IMF:n arvioiden mukaan eurooppalaisilla luottolaitoksilla oli finanssikriisiin liittyviä tappiota vuosina 2007–2010 lähes 1 biljoonaa euroa eli 8 prosenttia suhteessa EU:n BKT:hen. Palauttaakseen pankkialan vakauden ja varmistaakseen luoton jatkuvan virtauksen reaalitalouteen EU ja sen jäsenvaltiot toteuttivat monia ennennäkemättömiä toimenpiteitä, joiden rahoituksesta vastasivat viime kädessä veronmaksajat. Lokakuuhun 2010 mennessä komissio oli hyväksynyt finanssilaitoksille suunnattuja valtiontukitoimenpiteitä 4,6 biljoonan euron arvosta, joista yli 2 biljoonaa euroa käytettiin tosiasiallisesti vuosina 2008 ja 2009. Luottolaitoksille annetun mittavan finanssipoliittisen tuen ohella on toteutettava määrätietoinen uudistus, jolla korjataan kriisin aikana sääntelyssä paljastuneet puutteet. Komissio on jo tältä osin ehdottanut pankkilainsäädäntöön useita muutoksia, jotka ovat tulleet voimaan vuosina 2009 (CRD II) ja 2010 (CRD III). Tämä ehdotus sisältää maailmanlaajuisesti kehitettyjä ja sovittuja osia luottolaitoksia koskevista pääoma- ja maksuvalmiusstandardeista, jotka tunnetaan Basel III -kehyksenä. Lisäksi ehdotuksessa yhdenmukaistetaan muita voimassa olevan lainsäädännön säännöksiä. Sääntelyssä tehtyjä valintoja selostetaan tarkemmin jaksossa 5. Luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä heinäkuuta 2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/48/EY sisältää säännöksiä, jotka liittyvät läheisesti luottolaitostoiminnan harjoittamisoikeuteen (kuten liiketoimintaan tarvittavan toimiluvan myöntämiseen, sijoittautumisvapauden käyttöön, kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten valtuuksiin tässä yhteydessä sekä luottolaitosten vakavaraisuuden kokonaisarviointiin). Näitä asioita käsitellään tämän ehdotuksen kanssa samaan lainsäädäntöpakettiin kuuluvassa direktiiviehdotuksessa, joka koskee luottolaitostoiminnan harjoittamisoikeutta sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvontaa. Direktiivissä 2006/48/EY ja erityisesti sen liitteissä annetaan kuitenkin myös vakavaraisuussääntöjä. Kyseisistä säännöistä annetaan nyt tämä asetusehdotus, jonka tavoitteena on jatkaa niiden säännösten lähentämistä, joilla direktiivit 2006/48/EY ja 2006/49/EY on saatettu osaksi kansallisia lainsäädäntöjä, sekä varmistaa, että luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin sovelletaan samoja vakavaraisuussääntöjä, millä on sisämarkkinoiden toiminnan kannalta olennainen merkitys. Selkeyden vuoksi tässä ehdotuksessa yhdistetään toisiinsa luottolaitoksia koskevat säännökset ja direktiivissä 2006/49/EY käsiteltyjä sijoituspalveluyrityksiä koskevat säännökset. 1.1.1. Käsitellyt ongelmat ja Basel III -kehyksen uutuudet Ehdotuksen tavoitteena on korjata sääntelyssä esiintyviä puutteita seuraavilla aloilla: Likviditeettiriskin hallinta (kuudes osa): Kriisi on osoittanut, että nykyisillä likviditeettiriskin hallintakäytännöillä ei ole voitu hallita riittävän hyvin riskejä, joita liittyy arvopaperistamiseen, jossa myönnettyjä luottoja myydään eteenpäin (originate to distribute ‑malli), sekä monimutkaisten rahoitusinstrumenttien käyttöön ja tukkurahoitukseen, jossa käytetään lyhyen maturiteetin rahoitusinstrumentteja. Tämä on omalta osaltaan vaikuttanut monien finanssilaitosten kaatumiseen ja heikentänyt merkittävästi monien muiden finanssilaitosten vakavaraisuutta, mikä on horjuttanut rahoitusvakautta ja vaatinut julkisen tuen käyttämistä. Vaikka monet jäsenvaltiot ovat asettaneet maksuvalmiudelle jonkinlaisia kvantitatiivisia sääntelystandardeja, EU:n tasolla ei ole annettu riittävän selviä yhdenmukaisia säännöksiä siitä, minkätasoisia lyhyen aikavälin ja pitkän aikavälin maksuvalmiuksien tulisi olla. Nykyisten kansallisten standardien kirjavuus haittaa valvontaviranomaisten välistä kommunikointia ja aiheuttaa ylimääräisiä raportointikustannuksia rajatylittävää toimintaa harjoittaville laitoksille. Pääoman määritelmä (toisen osan I osasto): Kriisin puhjetessa laitoksilla ei ollut riittävästi tarpeeksi laadukasta pääomaa. Ottaen huomioon laitoksiin kohdistuvat riskit monillakaan niistä ei ollut riittävästi kaikkein laadukkaimpia pääomainstrumentteja, joiden avulla olisi voitu tehokkaasti kattaa syntyviä tappioita ja säilyttää laitosten toiminnan jatkuvuus. Ensisijaisten omien varojen hybridi-instrumentit (hybridit), joilla oli aiemmin katsottu voitavan kattaa tappioita ja varmistaa toiminnan jatkuvuus, eivät käytännössä olleetkaan tehokkaita. Toissijaisten omien varojen pääomainstrumentteja ei voitu käyttää niiden tehtävän mukaiseen tappioiden kattamiseen laitosten tultua maksukyvyttömiksi, koska niiden ei useinkaan sallittu kaatua. Pääomainstrumenttien, jotka vaadittiin kaupankäyntivarastoon sisältyviin riskeihin liittyvien odottamattomien tappioiden kattamiseksi, todettiin olevan laadultaan yhtä hyviä kuin instrumenttien, jotka vaadittiin kaupankäyntivaraston ulkopuolisten riskien kattamiseksi. Muiden omien varojen pääomainstrumenteista todettiin, että niiden laatu ei ollut riittävän hyvä. Rahoitusvakauden turvaamiseksi monien maiden hallitukset antoivat pankkialalle ennennäkemättömän laajaa tukea. Tähän tilanteeseen myötävaikutti se, että pääoman määritelmää ei ollut yhdenmukaistettu EU:ssa riittävän pitkälle: eri jäsenvaltioilla oli hyvin erilaiset käsitykset siitä, mitkä pääoman osat tulisi lukea omiin varoihin tai jättää niiden ulkopuolelle. Tämä yhdessä sen tosiseikan kanssa, että säädetyt osuudet eivät vastanneet tarkasti laitosten todellista kykyä kattaa tappioita, heikensi markkinoiden kykyä arvioida tarkasti ja johdonmukaisesti EU:ssa toimivien laitosten vakavaraisuutta. Tämä lisäsi puolestaan finanssimarkkinoiden epävakautta EU:ssa. Vastapuoliriski (kolmannen osan II osaston 6 luku): Kriisi paljasti useita puutteita johdannaisiin, repo-operaatioihin ja arvopapereilla toteutettaviin rahoitustoimiin liittyvän vastapuoliriskin sääntelyssä. Se osoitti, että nykyisillä säännöksillä ei varmistettu tämäntyyppisen riskin asianmukaista hallintaa eikä asetettu sille riittävää pääomavaatimusta. Nykyiset säännöt eivät myöskään tarjonneet riittäviä kannustimia siirtää kahdenvälisesti selvitettyjä OTC-johdannaissopimuksia monenväliseen selvitykseen, joka tapahtuu keskusvastapuolten välityksellä. Vaihtoehdot, harkintavalta ja yhdenmukaistaminen (koko asetus): Vuonna 2000 korvattiin seitsemän pankkidirektiiviä yhdellä ainoalla direktiivillä. Kyseinen direktiivi laadittiin uudelleen vuonna 2006, jolloin Basel II ‑kehys otettiin käyttöön EU:ssa. Sen vuoksi direktiivin nykyisissä säännöksissä annetaan useita vaihtoehtoja ja paljon harkintavaltaa. Lisäksi jäsenvaltioille on annettu mahdollisuus asettaa tiukempia sääntöjä kuin direktiivissä säädetään. Tämä on aiheuttanut suuria eroja, jotka ovat erityisen hankalia rajojen yli toimivien yritysten kannalta. Ongelmana ovat myös oikeudellisen selkeyden puute ja epätasapuoliset toimintaedellytykset. 1.1.2. Ehdotuksen tavoitteet Tämän aloitteen yleisenä tavoitteena on varmistaa, että laitosten pääoman sääntely tehostuu EU:ssa, sen haitalliset vaikutukset tallettajansuojaan ja rahoitusjärjestelmän myötäsyklisyyteen voidaan pitää kurissa ja samalla voidaan säilyttää EU:n pankkialan kilpailuasema. 1.2. Yleinen tausta Finanssikriisin johdosta EU:ssa ja kansainvälisellä tasolla ryhdyttiin laaja-alaisesti kehittämään tehokkaita strategioita kriisin taustalla olevien ongelmien ratkaisemiseksi. Jacques de Larosièren johtama korkean tason asiantuntijaryhmä esitti suosituksia siitä, miten Euroopan finanssivalvontaa ja finanssialan sääntelyä olisi uudistettava. Ryhmän suosituksia kehiteltiin edelleen maaliskuussa 2009 annetussa komission tiedonannossa. Tämä ehdotus sisältää useita uudistusehdotuksia, jotka on mainittu komission tiedonantoon sisältyvässä yksityiskohtaisessa toimintasuunnitelmassa. Globaalilla tasolla G20-ryhmän 2. huhtikuuta 2009 antamassa julkilausumassa sitouduttiin käsittelemään kriisiä kansainvälisesti yhdenmukaisilla toimilla, joilla lisättäisiin pääoman määrää ja parannettaisiin sen laatua pankkijärjestelmässä, otettaisiin käyttöön ei-riskiperusteinen täydentävä toimenpide, jolla rajoitettaisiin velkaantumisen lisääntymistä, sekä kehitettäisiin puitteet finanssilaitosten vahvempia maksuvalmiuspuskureita varten ja pantaisiin täytäntöön finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän (FSB) suositukset myötäsyklisyyden lieventämiseksi. Keskuspankkien pääjohtajien ja valvontaviranomaisten johtajien ryhmä (Group of Central Bank Governors and Heads of Supervision, GHOS), joka valvoo Baselin pankkivalvontakomiteaa (Basel Committee on Banking Supervision, BCBS)[1], sopi syyskuussa 2009 G20-ryhmän antaman toimeksiannon mukaisesti useista toimenpiteistä, joiden tavoitteena oli lujittaa pankkialan sääntelyä. FSB ja G20-maiden johtajat hyväksyivät nämä toimenpiteet Pittsburghissa 24. ja 25. syyskuuta 2009 pitämässään huippukokouksessa. Joulukuussa 2010 BCBS antoi yksityiskohtaiset säännöt uusista maailmanlaajuisista sääntelystandardeista, jotka koskevat luottolaitosten pääoman riittävyyttä ja maksuvalmiutta. Niitä kutsutaan yhteisellä nimellä ”Basel III”. Tämä ehdotus liittyy suoraan Basel III:n sisältämiin sääntelystandardeihin. Standardeja laadittaessa ja niiden vaikutuksia arvioitaessa komissio teki BCBS:n tarkkailijajäsenenä tiivistä yhteistyötä BCBS:n kanssa. Ehdotetuissa toimenpiteissä noudatetaan siis uskollisesti Basel III:n periaatteita. Koska tavoitteena on sekä parantaa globaalin rahoitusjärjestelmän kestokykyä että varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset, on välttämätöntä, että tiukempia vakavaraisuusvaatimuksia sovelletaan yhdenmukaisesti koko maailmassa. Tätä säädösehdotusta laatiessaan komissio on kuitenkin pyrkinyt varmistamaan erityisesti sen, että siinä otetaan asianmukaisesti huomioon tietyt keskeiset eurooppalaiset erityispiirteet ja kysymykset. Tässä yhteydessä on syytä muistaa, että BCBS:ssä globaalilla tasolla sovittujen säätelyperiaatteiden soveltaminen ei rajoitu EU:ssa, kuten eräissä muissa suurissa talouksissa, pelkästään kansainvälisesti toimiviin pankkeihin, vaan niitä sovelletaan koko pankkialalla kaikkiin luottolaitoksiin ja yleensä myös sijoituspalveluyrityksiin. Kuten kohdassa 4.2 selvitetään tarkemmin, EU on aina katsonut, että ainoastaan tällaisella lähestymistavalla voidaan luoda aidosti tasapuoliset toimintaedellytykset sen alueella ja saavuttaa rahoitusvakauden kannalta mahdollisimman myönteiset vaikutukset. Tämä on yksi syy, jonka vuoksi vaikuttaa tarpeelliselta tehdä Basel III -periaatteisiin tiettyjä mukautuksia, joilla eurooppalaiset erityispiirteet ja kysymykset voidaan ottaa asianmukaisesti huomioon. Mukautukset ovat kuitenkin Basel III ‑uudistuksen luonteen ja tavoitteiden mukaisia. Laajemmassa yhteydessä on tähdennettävä, että finanssipalvelujen EU-sääntelyä uudistettaessa komission yhtenä ensisijaisena tavoitteena on ollut varmistaa, että pankkiala pystyy täyttämään perustarkoituksensa eli antamaan luottoa reaalitaloudelle sekä tarjoamaan palveluja kansalaisille ja yrityksille Euroopassa. Tältä pohjalta komissio antoi 18. heinäkuuta suosituksen mahdollisuudesta käyttää tavanomaista maksutiliä[2]. 2. Kuulemisten ja vaikutustenarviointien tulokset 2.1. Intressitahojen kuuleminen Komission yksiköt ovat seuranneet tiivisti työtä, jota on tehty kansainvälisillä foorumeilla ja erityisesti Basel III -kehyksen kehittämisestä vastaavassa BCBS:ssä, ja ne ovat myös osallistuneet tähän työhön. Siihen ovat antaneet oman merkittävän panoksensa Euroopan pankkikomitea (EBC) ja Euroopan pankkivalvontaviranomaisten komitea (CEBS) sekä sen seuraajana vuodesta 2011 toiminut Euroopan pankkiviranomainen (EPV), joita on myös konsultoitu laajasti. Niiden näkemykset on otettu huomioon tämän ehdotuksen ja siihen liittyvän vaikutustenarvioinnin laadinnassa. 2.1.1. CEBS CEBS on toteuttanut laajan kvantitatiivisen tutkimuksen tämän säädösehdotuksen vaikutuksista EU:n pankkialaan. Tutkimukseen on osallistunut 246 luottolaitosta. CEBS on myös toteuttanut laajoja julkisia kuulemisia ja antanut lokakuussa 2008 teknistä neuvontaa kansallisia vaihtoehtoja ja harkintavaltaa koskevissa kysymyksissä. 2.1.2. Vakavaraisuusdirektiivejä käsittelevä työryhmä Komission yksiköt järjestivät vuosina 2008–2011 kuusi vakavaraisuusdirektiivejä käsittelevän työryhmän (CRDWG) kokousta, joissa käsiteltiin kansallisia vaihtoehtoja ja harkintavaltaa. Työryhmän jäsenet nimittää Euroopan pankkikomitea. Vielä teknisempää työtä on tehty työryhmän alaryhmissä, joissa on käsitelty maksuvalmiutta, pääoman määritelmää, vähimmäisomavaraisuusastetta ja vastapuoliriskiä. 2.1.3. Muut julkiset kuulemiset Komissio järjesti vuosina 2009–2011 neljä julkista kuulemista, joissa käsiteltiin kaikkia ehdotuksen osia. Huhtikuussa 2010 komission yksiköt järjestivät ehdotuksesta avoimen kuulemistilaisuuden, jossa olivat mukana kaikki sidosryhmät. Julkisiin kuulemisiin saadut kannanotot ja avoimessa kuulemistilaisuudessa esitetyt näkemykset on otettu huomioon tähän ehdotukseen liittyvässä vaikutustenarviointiraportissa. Yksittäisiin kannanottoihin voi tutustua komission verkkosivustolla. Komissio on myös järjestänyt erillisiä konsultointeja, joissa on kuultu pankkialan edustajia, muun muassa komission perustamaa GEBI-asiantuntijaryhmää (Group of Experts in Banking Issues) sekä EU:n pankkialan yhdistyksiä ja yksittäisiä laitoksia. 2.2. Vaikutustenarviointi Vaikutustenarvioinnissa on arvioitu yhteensä 27:ää toimintavaihtoehtoa ja verrattu niitä toisiinsa sen perusteella, miten hyvin niillä voitaisiin ratkaista havaittuja ongelmia[3]. Seuraavassa taulukossa luetellaan kullakin toiminta-alalla harkitut vaihtoehdot ja annetaan niille arvosanat niiden suhteellisen toimivuuden[4] ja tehokkuuden[5] perusteella sen mukaan, miten hyvin niillä voidaan saavuttaa asetetut pitkän aikavälin tavoitteet. Arvosanojen perusteella parhaina pidetyt vaihtoehdot on merkitty tummemmalla, ja niitä käsitellään tämän jakson loppuosassa. Toiminta-ala || Toimintavaihtoehdot || Toimintavaihtoehtojen vertailuperusteet Toimivuus || Tehok–kuus Parantaa pääomavaatimuksia || Parantaa pankkien riskienhallintaa || Ehkäisee sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöä || Lisää oikeudellista selkeyttä || Keventää velvoitetaakkaa || Tasavertaistaa toimintaedellytyksiä || Edistää valvontayhteistyöä ja lähentymistä || Mukauttaa systeemisesti merkittäviä finanssilaitoksia koskevat vakavaraisuus-vaatimukset niihin liittyviin riskeihin || Vähentää varaustarpeiden ja pääomavaatimusten syklisyyttä Maksuvalmius – maksuvalmius–vaatimus (Liquidity Coverage Ratio, LCR) || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Otetaan käyttöön helmikuussa 2010 järjestetyssä julkisessa kuulemisessa esitetty LCR || 2 || 2 || || || || || || || || 1 Otetaan käyttöön Baselin komitean hyväksymä LCR, mutta sovelletaan ensin tarkastelujaksoa || 1 || 1 || || || || || || || || 2 Maksuvalmius – pysyvän varainhankinnan vaatimus (Net Stable Funding Ratio, NSFR) || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Otetaan käyttöön helmikuussa 2010 järjestetyssä julkisessa kuulemisessa esitetty NSFR || 2 || 2 || || || || || || || || 2 Otetaan käyttöön Baselin komitean hyväksymä NSFR, mutta sovelletaan ensin tarkastelujaksoa || 1 || 1 || || || || || || || || 1 Pääoma­instrumenttien hyväksyttävyys ja sääntelyn tarkistukset || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 5 || 5 || 5 || || || 5 || || 5 || 5 || 5 Muutetaan ainoastaan helmikuussa 2010 järjestetyssä julkisessa kuulemisessa esitettyjä hyväksyttävyyskriteerejä || 4 || 4 || 4 || || || 4 || || 4 || 4 || 4 Muutetaan helmikuussa 2010 järjestetyssä julkisessa kuulemisessa esitettyjä hyväksyttävyyskriteerejä ja tarkistetaan sääntelyä || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 1 || 1-3 || 3 Muutetaan hyväksyttävyyskriteerejä ja tarkistetaan sääntelyä Baselin lähestymistavan pohjalta || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 2-3 || 1-3 || 2 Muutetaan hyväksyttävyyskriteerejä ja tarkistetaan sääntelyä Baselin lähestymistavan mukaisesti, mutta tehdään joitakin EU:n erityispiirteiden vaatimia mukautuksia || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 1 || || 2-3 || 1-3 || 1 Vastapuoliriski (counterparty credit risk, CCR) || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 3 || 3 || || || || || || 3 || 3 || 3 Tiukennetaan CCR:ää koskevaa vaatimusta || 2 || 2 || || || || || || 2 || 2 || 2 Tiukennetaan CCR:ää koskevaa vaatimusta ja eriytetään keskusvastapuoliin kohdistuvien riskien kohtelu || 1 || 1 || || || || || || 1 || 1 || 1 Vähimmäis­omavaraisuus­aste || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 3 || 3 || || || || || || || 3 || 3 Otetaan käyttöön helmikuussa 2010 järjestetyssä julkisessa kuulemisessa esitetty vähimmäisomavaraisuusaste || 2 || 2 || || || || || || || 2 || 2 Seurataan tarkasti vähimmäisomavaraisuusastetta || 1 || 1 || || || || || || || 1 || 1 Pääomapuskurit || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || 4 || 4 || || || || || || || 4 || 4 Yleinen pääomapuskuri || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 3 || 2-3 Vastasyklinen pääomapuskuri || 3 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 2-3 Molemmat pääomapuskurit || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 1 Yhteinen sääntökirja || Noudatetaan nykyistä lähestymistapaa || || || 4 || 4 || 4 || 4 || 4 || || || 4 Minimaalinen yhdenmukaistaminen || || || 3 || 3 || 1-3 || 3 || 3 || || || 1-3 Maksimaalinen yhdenmukaistaminen || || || 1-2 || 1 || 1-3 || 1 || 1 || || || 1-3 Maksimaalinen yhdemukaistaminen, josta joitakin poikkeuksia || || || 1-2 || 2 || 1-3 || 2 || 2 || || || 1-3 Toimintatavan valinta || Muutetaan vakavaraisuusdirektiivejä || || || 2 || 2 || 2 || || 2 || || || 2 Rajoitetaan vakavaraisuusdirektiivien soveltamisalaa ja ehdotetaan asetusta || || || 1 || 1 || 1 || || 1 || || || 1 Vaihtoehtojen arvosteluasteikko: 1 = parhaiten toimivin / tehokkain, 5 = heikoimmin toimivin / tehottomin 2.2.1. Yksittäiset toimenpiteet Likviditeettiriskin hallinta (kuudes osa): Jotta voidaan lujittaa finanssilaitosten maksuvalmiutta koskevaa lyhyen aikavälin riskiprofiilia, asetuksessa asetetaan maksuvalmiusvaatimus (Liquidity Coverage Ratio, LCR), joka otetaan käyttöön tarkastelu- ja tarkistusjakson jälkeen vuonna 2015. Maksuvalmiusvaatimuksen mukaan laitoksilla on oltava laadukkaista likvideistä varoista muodostuva puskuri, joka vastaa vähintään niiden likviditeetin nettoulosvirtauksia 30 päivän ajanjakson aikana. Vaatimuksen soveltamisalaan kuuluvat ulosvirtaukset (nimittäjä) heijastavat sekä laitoskohtaisia häiriöitä että järjestelmähäiriöitä, jotka perustuvat maailmanlaajuisen finanssikriisin aikana koettuihin todellisiin olosuhteisiin. Säännöksillä, jotka koskevat sellaisten laadukkaiden likvidien varojen luetteloa (osoittaja), joilla nämä ulosvirtaukset katetaan, pyritään varmistamaan, että varat ovat likvidiydeltään ja luottoluokaltaan laadukkaita. Jos EU:ssa noudatetaan tätä vaatimusta, joka perustuu Basel III:een sisältyvään maksuvalmiusvaatimuksen määritelmään, voidaan arvion mukaan saavuttaa 0,1–0,5 prosentin vuotuinen BKT:n nettokasvu, koska järjestelmäkriisejä alkaa esiintyä nykyistä harvemmin. Jotta varojen ja velkojen väliset maturiteettierot eivät aiheuttaisi rahoitusongelmia, komissio aikoo harkita pysyvän varainhankinnan vaatimuksen (Net Stable Funding Ratio, NSFR) ehdottamista tarkastelu- ja tarkistusjakson jälkeen vuonna 2018. Pysyvän varainhankinnan vaatimuksen mukaan laitosten on yhden vuoden ajan pidettävä yllä moitteetonta rahoitusrakennetta laajentuneessa laitoskohtaisessa stressiskenaariossa, josta ovat esimerkkinä laitoksen kannattavuuden tai vakavaraisuuden merkittävä heikkeneminen. Tätä varten edellytetään, että rahoitetut varat ja ehdolliset rahoitusvelvoitteet katetaan tietyssä määrin pysyvillä rahoituslähteillä. Pääoman määritelmä (toinen osa): Ehdotuksessa, joka perustuu CRD 2 ‑vakavaraisuuspaketissa tehtyihin muutoksiin, tiukennetaan pääomainstrumentteja koskevia hyväksyttävyyskriteerejä entisestään. Lisäksi siinä yhdenmukaistetaan huomattavan pitkälle oman pääomaan kirjaamiseen tehtäviä oikaisuja, jotta voidaan määrittää lakisääteisen pääoman määrä, joka katsotaan asianmukaiseksi sääntelytarkoituksia varten. Uudella yhdenmukaisella määritelmällä lisättäisiin merkittävästi laitoksilta edellytetyn lakisääteisen pääoman määrää. Uudet vaatimukset, jotka koskevat toiminnan jatkuvuuden edellyttämää lakisääteistä pääomaa – rajoituksettomia ensisijaisia omia varoja sekä ensisijaisia omia varoja – pantaisiin asteittain täytäntöön vuosina 2013–2015. Uudet arvonoikaisut otettaisiin myös asteittain käyttöön vuodesta 2014 alkaen 20 prosentin vuosittaisin lisäyksin siten, että 100 prosenttiin päästäisiin vuonna 2018. Tiettyjä pääomainstrumentteja koskevien säännösten voimassaoloa jatkettaisiin kuitenkin 10 vuoden ajan, jotta uusiin sääntöihin voitaisiin siirtyä sujuvasti. Vastapuoliriski (kolmannen osan II osaston 6 luku): Asetuksessa tiukennetaan vastapuoliriskin hallintaa ja sitä koskevaa pääomavaatimusta. Laitoksiin aiotaan soveltaa pääomavaatimuksen korotusta sellaisten mahdollisten tappioiden varalta, jotka liittyvät vastapuolen luottokelpoisuuden heikkenemiseen. Näin aiotaan edistää hyvien toimintatapojen noudattamista vastapuoliriskin hallinnassa ja ottaa huomioon sen suojaus, mikä antaa laitoksille mahdollisuuden lieventää tämän pääomavaatimuksen vaikutusta. Finanssilaitoksiin liittyviin vastuisiin sovellettavia riskipainoja korotetaan finanssialan ulkopuoliseen yrityssektoriin verrattuna. Tämän muutoksen odotetaan kannustavan vastapuolia hajauttamaan riskejä pienempien laitosten kesken ja yleisesti ottaen vähentävän suurten tai koko järjestelmän kannalta merkittävien laitosten keskinäistä riippuvuutta. Lisäksi ehdotus tarjoaa vahvempia kannustimia OTC-instrumenttien selvittämiseen keskusvastapuolten välityksellä. Näiden ehdotusten odotetaan vaikuttavan pääasiassa suurimpiin EU:ssa toimiviin laitoksiin, koska vastapuoliriskillä on merkitystä ainoastaan sellaisille pankeille, jotka harjoittavat laajamittaista OTC-johdannaiskauppaa ja arvopapereilla toteutettavaa rahoitustoimintaa. Vähimmäisomavaraisuusaste (seitsemäs osa): Komissio ehdottaa myös ei-riskiperusteisen vähimmäisomavaraisuusasteen käyttöönottoa, jolla pyritään rajoittamaan velkaantuneisuuden lisääntymistä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten taseissa ja siten myös luotonannon syklisyyttä. BCBS:ssä sovitun mukaisesti vähimmäisomavaraisuusaste otetaan käyttöön laitosten vakavaraisuuden kokonaisarvion välineenä. Sen vaikutuksia tullaan seuraamaan, jotta se voidaan vuonna 2018 siirtää sitovaan ”pilari 1:n” toimenpiteeseen asianmukaisen tarkastelun ja kalibroinnin pohjalta kansainvälisten sopimusten mukaisesti. Yhteinen sääntökirja (koko asetus): Ehdotuksessa yhdenmukaistetaan erilaisia kansallisia valvontatapoja poistamalla vaihtoehdot ja harkintavalta lähes kokonaan. Poikkeuksina ovat kuitenkin eräät tarkasti rajatut alat, joilla esiintyvät erot johtuvat riskienarviointiin liittyvistä näkökohdista, markkinoiden tai tuotteiden erityispiirteistä ja jäsenvaltioiden oikeudellisista kehyksistä. Nämä poikkeukset antava jäsenvaltioille mahdollisuuden antaa tiukempia sääntöjä kuin itse asetuksessa. 2.2.2. Toimintatapa Tässä ehdotuksessa erotetaan vakavaraisuusvaatimukset direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kahdesta muusta asiakokonaisuudesta eli toimilupien myöntämisestä ja valvonnasta, joita aiotaan edelleen säännellä direktiivillä, joka kuuluu tämän ehdotuksen kanssa samaan lainsäädäntöpakettiin. Tällä tavoin otetaan huomioon säännösten kohteisiin, luonteeseen ja vastaanottajiin liittyvät erot. 2.2.3. Lainsäädäntöpaketin kumulatiiviset vaikutukset Komissio on tarkastellut useita julkisella ja yksityisellä sektorilla tehtyjä tutkimuksia täydentääkseen oma arviotaan Basel III:n vaikutuksista. Tärkeimmät tulokset voidaan tiivistää seuraavasti: Arvion mukaan tällä ehdotuksella sekä CRD 3 -paketilla lisätään suurten luottolaitosten riskipainotettuja varoja 24,5 prosentilla, mutta pienten luottolaitosten ainoastaan 4,1 prosentilla. Uuden vaatimuksen ja yleisen pääomapuskurin vuoksi uusia omia varoja on hankittava arviolta 84 miljardia euroa vuoteen 2015 mennessä ja 460 miljardia euroa vuoteen 2019 mennessä. Pitkä aikavälin taloudelliset nettohyödyt ovat selviä, sillä BKT:n odotetaan kasvavan EU:ssa vuosittain 0,3–2 prosenttia. Hyödyt perustuvat siihen, että järjestelmäkriisejä odotetaan esiintyvän harvemmin ja niiden todennäköisyys pienenee tulevaisuudessa. Arvion mukaan ehdotuksella pienennetään pankkialan järjestelmäkriisien todennäköisyyttä seitsemässä jäsenvaltiossa 29–89 prosentilla, kun luottolaitokset lisäävät pääomiaan siten, että kokonaispääoman osuus on vähintään 10,5 prosenttia. Suuremmat pääomavaatimukset, joihin sisältyy vastasyklinen pääomapuskuri, sekä suuremmat maksuvalmiusvaatimukset vähentävät todennäköisesti myös normaalien suhdannevaihtelujen laajuutta. Tällä on erityistä merkitystä pienille ja keskisuurille yrityksille, jotka ovat suhteellisesti riippuvaisempia luottolaitosten tarjoamasta rahoituksesta suhdannekierron aikana kuin suuret yhtiöt. 2.2.4. Hallinnolliset rasitteet Laitokset, jotka harjoittavat enemmän rajatylittävää toimintaa, hyötyisivät eniten nykyisten kansallisten säännösten yhdenmukaistamisesta, koska sen ansioista ne voisivat säästää hallinnollisiin rasitteisiin liittyvissä kustannuksissa ja keventää siten Basel III -toimenpiteisiin liittyviä rasitteitaan. 3. Seuranta ja arviointi Ehdotetut muutokset liittyvät ennen tätä asetusta annettuihin direktiiveihin 2006/48/EY ja 2006/49/EY. Näiden aiempien direktiivien säännösten ja tällä asetuksella käyttöön otettujen uusien säännösten täytäntöönpanoa aiotaan seurata tiiviisti. Erityisen tarkasti aiotaan seurata vähimmäisomavaraisuusastetta sekä maksuvalmiuteen liittyviä uusia toimenpiteitä ehdotetun asetuksen säännösten mukaisesti kerättyjen tilastotietojen pohjalta. Seurantaa ja arviointia harjoitetaan sekä EU:n tasolla (EPV/EKP – Euroopan keskuspankki) että kansainvälisellä tasolla (BCBS). 4. Ehdotuksen oikeudellinen sisältö 4.1. Oikeusperusta SEUT-sopimuksen 114 artiklan 1 kohta tarjoaa oikeusperustan asetukselle, jolla luodaan yhdenmukaiset säännökset sisämarkkinoiden toimintaa varten. Edellä mainittu toiminnan harjoittamisoikeutta koskeva direktiiviehdotus [julkaisutoimisto lisää viitteen] perustuu puolestaan SEUT-sopimuksen 53 artiklaan. Säännöt on kuitenkin tarpeen erottaa toiminnan harjoittamistapaa koskevista säännöistä, joita varten on siis aiheellista käyttää toista oikeusperustaa. Vakavaraisuusvaatimuksissa vahvistetaan kriteerit, joilla arvioidaan tiettyihin pankkitoimiin liittyviä riskejä sekä näiden riskien varalta tarvittavia varoja. Niillä ei siis säännellä oikeutta harjoittaa toimintaa, jossa vastaanotetaan talletuksia, vaan tällaisen toiminnan harjoittamistapaa tallettajien ja rahoitusvakauden suojaamiseksi. Ehdotetussa asetuksessa sisällytetään yhteen säädökseen luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä koskevat vakavaraisuusvaatimukset, jotka sisältyvät nykyisin kahteen eri direktiiviin (2006/48/EY ja 2006/49/EY), minkä ansiosta sovellettava oikeudellinen kehys yksinkertaistuu huomattavasti. Kuten edellä on todettu kohdissa 1.1.1 ja 2.2.1, nykyisiin säännöksiin sisältyy huomattava määrä vaihtoehtoja ja harkintavaltaa, ja ne antavat jäsenvaltioille mahdollisuuden asettaa tiukempia sääntöjä kuin direktiiveissä 2006/48/EY ja 2006/49/EY edellytetään. Tämä johtaa suurempiin eroihin, jotka eivät ole ongelmallisia pelkästään rahoitusvakauden kannalta (ks. kohta 1.1.1), vaan haittaavat myös palvelujen tarjoamista yli rajojen ja laitosten sijoittautumista muihin jäsenvaltioihin, koska laitosten on otettavat erilaiset säännöt huomioon aina, kun ne haluavat aloittaa toiminnan toisessa jäsenvaltiossa. Tämä luo epätasapuoliset toimintaedellytykset, jotka haittaavat sisämarkkinoita ja aiheuttavat oikeudellista epävarmuutta. Koska aiemmat kodifioinnit ja uudelleenlaadinnat eivät ole vähentäneet eroja, on tarpeen antaa asetus, jolla otetaan käyttöön yhdenmukaiset säännöt kaikissa jäsenvaltioissa sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi. Laatimalla vakavaraisuusvaatimukset asetuksen muotoon varmistetaan, että niitä sovelletaan suoraan laitoksiin. Näin taataan tasapuoliset toimintaedellytykset, sillä direktiivin saattaminen osaksi kansallisia lainsäädäntöjä johtaisi erilaisiin kansallisiin vaatimuksiin. Ehdotetulla asetuksella osoitetaan selkeästi, että laitosten on noudatettava samoja sääntöjä kaikilla EU:n markkinoilla, mikä vahvistaa luottamusta laitosten vakauteen koko EU:ssa. Lisäksi asetus antaa EU:lle mahdollisuuden panna tulevat muutokset nopeammin täytäntöön, koska muutoksia voidaan soveltaa lähes välittömästi niiden hyväksymisen jälkeen. Tällöin EU voi noudattaa muutosten täytäntöönpanolle asetettuja määräaikoja, joista on sovittu kansainvälisellä tasolla, sekä mukautua merkittäviin markkinamuutoksiin. 4.2. Toissijaisuusperiaate SEUT-sopimuksen 5 artiklassa määrätyn toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa ehdotetun toimen tavoitteita, vaan ne voidaan saavuttaa paremmin EU:n tasolla. Ehdotetuissa säännöksissä ei mennä pidemmälle kuin asetettujen tavoitteiden saavuttaminen edellyttää. Ainoastaan EU:n toimilla voidaan varmistaa, että useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa toimiviin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin sovelletaan samoja vakavaraisuusvaatimuksia. Näin voidaan taata tasapuoliset toimintaedellytykset, yksinkertaistaa sääntelyä, välttää sääntöjen noudattamiseen liittyvät tarpeettomat kustannukset rajatylittävässä toiminnassa, edistää EU:n markkinoiden yhdentymistä ja rajoittaa sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöä. EU:n toimilla varmistetaan myös rahoitusjärjestelmän vakaus EU:ssa. Tätä vahvistaa se seikka, että ehdotuksessa asetettuja vakavaraisuusvaatimuksia on ollut EU:n lainsäädännössä jo yli 20 vuoden ajan. SEUT-sopimuksen 288 antaa mahdollisuuden valita eri säädöstyyppien välillä. Näin ollen asetukseen sovelletaan toissijaisuusperiaatetta samalla tavoin kuin muihinkin säädöksiin. Toissijaisuuden on oltava tasapainossa perussopimusten muiden periaatteiden kuten perusvapauksien kanssa. Direktiivit 2006/48/EY ja 2006/49/EY on muodollisesti osoitettu jäsenvaltioille, mutta käytännössä niiden kohteina ovat yritykset. Asetuksella luodaan tasapuolisemmat toimintaedellytykset, koska sitä voidaan soveltaa suoraan eikä yritysten tarvitse arvioida muiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöä ennen kuin ne alkavat harjoittaa niissä toimintaa, koska säännöt ovat kaikkialla täsmälleen samat. Tämä aiheuttaa laitoksille vähemmän rasitteita. Asetuksen antamisella voidaan myös välttää viipeet, joita liittyy direktiivien saattamiseen osaksi kansallisia lainsäädäntöjä. 4.3. EPV:n tehtävä ja SEUT-sopimuksen 290 ja 291 artiklan noudattaminen Yli 50:ssä tämän ehdotuksen säännöksessä EPV:n edellytetään toimittavan komissiolle tekniset sääntely- ja täytäntöönpanostandardit, joissa tarkennetaan joissakin asetuksen säännöksissä asetettuja kriteerejä, jotta asetuksen soveltaminen olisi yhdenmukaista. Komissiolle siirretään valta hyväksyä nämä standardit delegoituina säädöksinä ja täytäntöönpanotoimina. Komissio antoi 23. syyskuuta 2009 ehdotukset EPV:n, EVLEV:n (Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen) ja EAMV:n (Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen) perustamisasetuksiksi[6]. Tältä osin se haluaa palauttaa mieliin SEUT-sopimuksen 290 ja 291 artiklaan liittyvät lausumat, jotka se esitti hyväksyessään Euroopan valvontaviranomaisten perustamista koskevat asetukset. Lausumissa todetaan seuraavaa: ”Sääntelystandardien hyväksymisprosessin osalta komissio korostaa finanssipalvelualan ainutlaatuista luonnetta, joka johtuu Lamfalussy-rakenteesta ja joka on nimenomaisesti tunnustettu SEUT-sopimukseen liitetyssä julistuksessa 39. Komissio epäilee kuitenkin vahvasti, ovatko rajoitukset, jotka koskevat sen asemaa delegoituja säädöksiä ja täytäntöönpanotoimenpiteitä hyväksyttäessä, SEUT 290 ja 291 artiklan mukaisia.” 4.4. Lainsäädäntöpaketin eri osien välinen vuorovaikutus ja yhtenäisyys Tämä asetus muodostaa lainsäädäntöpaketin yhdessä ehdotetun direktiivin [julkaisutoimisto lisää viitteen] kanssa. Paketilla on tarkoitus korvata direktiivit 2006/48/EY ja 2006/49/EY. Tämä tarkoittaa sitä, että direktiivissä ja asetuksessa käsitellään kummassakin sekä luottolaitoksia että sijoituspalveluyrityksiä. Nykyään jälkimmäiset on ainoastaan ”liitetty” direktiiviin 2006/48/EY direktiivillä 2006/49/EY. Jälkimmäisestä direktiivistä suuri osa sisältää pelkkiä viittauksia direktiiviin 2006/48/EY. Kumpaankin yritystyyppiin sovellettavien säännösten yhdistäminen samaan pakettiin parantaisi näiden säännösten luettavuutta. Lisäksi direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY laajat liitteet sisällytettäisiin artiklaosaan, mikä yksinkertaistaisi entisestään niiden soveltamista. Laitoksiin suoraan sovellettavat vakavaraisuussäännökset esitetään asetusehdotuksessa. Direktiiviehdotukseen jäävät säännökset, jotka koskevat toimilupien myöntämistä luottolaitoksille sekä sijoittautumisvapauden ja palvelujen vapaan liikkuvuuden käyttöä. Ne eivät koske sijoituspalveluyrityksiä, koska vastaavia oikeuksia ja velvollisuuksia säännellään direktiivillä 2004/39/EY (”rahoitusmarkkinadirektiivillä”). Direktiiviin jäävät myös jäsenvaltioille osoitetut laitosten valvontaa koskevat yleiset periaatteet, jotka on saatettava osaksi kansallisia lainsäädäntöjä ja jotka edellyttävät harkintavallan käyttöä. Ne käsittävät erityisesti tietojenvaihdon, kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion valvontaviranomaisten välisen tehtävienjaon sekä seuraamusvaltuuksien käytön (jota koskevat säännökset ovat uusia). Direktiivi sisältää yhä säännökset vakavaraisuuden kokonaisarvioista, jollaisia jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset tekevät laitoksista. Tässä asetuksessa vahvistettuja yleisiä vakavaraisuusvaatimuksia täydennetään direktiivissä yksittäisillä järjestelyillä, joista toimivaltaiset viranomaiset päättävät jokaisesta yksittäisestä luottolaitoksesta ja sijoituspalveluyrityksestä tekemänsä vakavaraisuuden jatkuvan kokonaisarvion perusteella. Direktiivissä vahvistetaan, millaisia valvontajärjestelyjä voidaan käyttää, ja toimivaltaiset viranomaiset voisivat niiden puitteissa päättää määrättävistä järjestelyistä oman harkintansa mukaisesti. Näihin kuuluvat myös laitoksen sisäiset prosessit erityisesti silloin, kun on kyse riskienhallinnasta sekä hallinnointi- ja ohjausjärjestelmiä koskevista uusista vaatimuksista. 5. Ehdotuksen yksityiskohtainen kuvaus ja vertailu Basel III:n kanssa Varmistaakseen Basel III:n tasapainoisen soveltamisen EU:ssa toimiviin laitoksiin komission on täytynyt tehdä useita sääntelyyn liittyviä valintoja, joita selostetaan tässä luvussa. 5.1. Maksimaalinen yhdenmukaistaminen (koko asetus) Todella yhteisen sääntökirjan aikaansaaminen edellyttää maksimaalista yhdenmukaistamista. Jos yksittäiset jäsenvaltiot asettavat tiukempia vaatimuksia epätarkoituksenmukaisella ja koordinoimattomalla tavalla, tämä saattaa johtaa siihen, että suojattavat vastuut ja riskit siirtyvät varjopankkialalle tai yhdestä EU:n jäsenvaltiosta toiseen. Baselin pankkivalvontakomitean ja Euroopan komission tekemät vaikutustenarvioinnit perustuvat erityisiin hyväksyttyihin pääomaosuuksiin. On vaikea arvioida, miten yhden tai useamman jäsenvaltion asettamat suuremmat pääomavaatimukset, jotka voisivat vielä paisua keskinäisen kilpailun vuoksi, vaikuttaisivat kasvuun ja kustannuksiin. Jos tiukempia vakavaraisuusvaatimuksia tarvitaan EU:n tasolla, täytyy olla keinoja, joilla yhteistä sääntökirjaa voidaan muuttaa väliaikaisesti. Komissio voisi erityisesti Euroopan järjestelmäriskikomitean suosituksen tai lausunnon perusteella antaa delegoidun säädöksen, jolla pääomavaatimuksia sekä tiettyjä vastuita koskevia riskipainoja suurennettaisiin määräajaksi, tai asettaa tiukempia vakavaraisuusvaatimuksia, jotka koskisivat kaikkia vastuita tai yhden tai useamman sektorin, alueen tai jäsenvaltion vastuita, kun on tarpeen reagoida mikro- ja makrotason vakauteen kohdistuvien riskien intensiteetin muutoksiin, joita aiheutuu asetuksen voimaantulon jälkeisen markkinakehityksen seurauksena. Tämä ehdotus ja siihen liittyvä direktiiviehdotus tarjoavat jo toimivaltaisille viranomaisille kolme mahdollisuutta puuttua makrotason vakautta uhkaaviin ongelmiin kansallisella tasolla: – Jäsenvaltiot voivat mukauttaa pääomavaatimuksia, jos kyseessä on kiinteistövakuudellinen luotonanto. – Jäsenvaltiot voivat asettaa yksittäisille laitoksille tai laitosryhmille ”pilari 2:n” mukaisia lisäpääomavaatimuksia, jos se on aiheellista erityisten olosuhteiden vuoksi. – Kukin jäsenvaltio vahvistaa vastasyklisen pääomapuskurin suuruuden, jossa on otettu huomioon kyseisessä jäsenvaltiossa esiintyvät makrotaloudelliset erityisriskit. Käytännössä tällä muutetaan merkittävästi pääomavaatimuksia. Lisäksi jäsenvaltiot voivat alkaa soveltaa joitakin Basel III:een perustuvia uusia tiukennettuja sääntöjä jo siirtymäkauden aikana eli panna ne nopeammin täytäntöön kuin Basel III:ssa edellytetään. 5.2. Pääoman määritelmä (toinen osa) 5.2.1. Vakuutusyhtiöissä ja finanssiryhmittymissä olevien merkittävien omistusosuuksien vähentäminen Basel III:ssa edellytetään, että kansainvälisesti toimivat pankit vähentävät omista varoistaan konsolidoimattomissa vakuutusyhtiöissä olevat merkittävät sijoituksensa. Tällä pyritään estämään se, että pankit sisällyttävät omiin varoihinsa tytäryrityksenä toimivan vakuutusyhtiön käyttämää pääomaa. Finanssiryhmittymiä koskevassa direktiivissä 2002/87/EY vahvistetaan tällaista pääomien kaksinkertaista huomioimista koskevat erityissäännöt sellaisia ryhmittymiä varten, joihin kuuluu merkittävää pankki- tai sijoitustoimintaa sekä vakuutustoimintaa. Direktiivi 2002/87/EY perustuu kansainvälisesti sovittuihin periaatteisiin, jotka koskevat riskien käsittelyä kaikilla aloilla. Tällä ehdotuksella lujitetaan ja yhdenmukaistetaan näiden finanssiryhmittymiä koskevien sääntöjen soveltamista pankki- ja sijoituspalveluyritysryhmittymiin. Muita tarpeellisia muutoksia käsitellään direktiivin 2002/87/EY uudelleentarkastelun yhteydessä, joka on määrä toteuttaa vuonna 2012. 5.2.2. Laadukkaimmat omat varat – kriteerit, instrumenttien asteittainen poisjättäminen ja sääntöjen voimassaolon jatkaminen Kansainvälisesti toimivat pankit, jotka ovat osakeyhtiöitä, voivat Basel III:n mukaan sisällyttää laadukkaimpien omien varojen instrumentteihinsa ainoastaan ”tavallisia osakkeita”, jotka täyttävät tiukat kriteerit. Nämä kriteerit on tarkoitus panna täytäntöön ehdotetulla asetuksella. Asetuksessa ei kuitenkaan aseteta rajoituksia, joiden mukaan osakeyhtiöinä toimivien yritysten liikkeeseenlaskemien pääoman laadukkaimpien osien täytyisi olla oikeudellisella muodoltaan tavallisia osakkeita. Tavallisen osakkeen määritelmä vaihtelee kansallisen yhtiöoikeuden mukaisesti. Tässä ehdotuksessa asetetuilla tiukoilla kriteereillä varmistetaan, että ainoastaan laadukkaimmat instrumentit tunnustetaan lakisääteisen pääoman laadukkaimmaksi muodoksi. Kriteerien mukaan vain sellaisia instrumentteja, jotka ovat yhtä laadukkaita kuin tavalliset osakkeet, voidaan käsitellä tällaisena pääomana. Ehdotuksessa edellytetään, että EPV laatii luettelon hyväksytyistä instrumenttityypeistä, ylläpitää sitä ja julkistaa sen, jotta voidaan varmistaa täysi avoimuus. Basel III:n mukaan tiettyihin muiden yritysten kuin osakeyhtiöiden liikkeeseenlaskemiin instrumentteihin, jotka eivät täytä uusien sääntöjen vaatimuksia, sovelletaan 10 vuoden siirtymäaikaa. Jotta voidaan ottaa huomioon direktiivillä 2009/111/EY tehdyt omia varoja koskevat muutokset sekä tarve varmistaa erilaisten yhtiömuotojen johdonmukainen kohtelu, tässä ehdotuksessa (kymmenennen osan I osaston 2 luvussa) sallitaan se, että nykyisiä sääntöjä sovelletaan edelleen laadukkaimpiin osakeyhtiöiden liikkeeseenlaskemiin instrumentteihin, jotka eivät ole tavallisia osakkeita, sekä niihin liittyviin ylikurssirahastoihin. Basel III:ssa sallitaan, että lakisääteisestä pääomasta poistetaan vähitellen ennen 12. syyskuuta 2010 liikkeeseenlasketut instrumentit, jotka eivät ole uusien sääntöjen mukaisia, jotta uusiin sääntöihin voidaan siirtyä sujuvasti. Tätä päivämäärä pidetään siirtymäjärjestelyjen raja-aikana. Kaikki sen jälkeen liikkeeseenlasketut instrumentit, jotka eivät ole uusien sääntöjen mukaisia, on jätettävä kokonaan pois lakisääteisestä pääomasta vuodesta 2013 alkaen. Tässä ehdotuksessa raja-ajaksi asetetaan päivä, jona komissio hyväksyy tämän ehdotuksen. Tämä on tarpeen sen välttämiseksi, että ehdotuksen vaatimuksia sovellettaisiin takautuvasti. Tällainen takautuva soveltaminen ei olisi oikeudellisesti toteutettavissa. 5.2.3. Sijoitusrahastot, osuuspankit ja vastaavat laitokset Basel III:lla varmistetaan, että uusia sääntöjä voidaan soveltaa myös muiden yhteisöjen kuin osakeyhtiöiden, esimerkiksi sijoitusrahastojen, osuuspankkien ja vastaavien laitosten instrumentteihin. Ehdotuksessa määritetään tarkemmin, miten Basel III:n mukaista pääoman määritelmää sovelletaan muiden yhteisöjen kuin osakeyhtiöiden laadukkaimpiin instrumentteihin. 5.2.4. Vähemmistön osuus ja tietyt tytäryritysten liikkeeseenlaskemat pääomainstrumentit Vähemmistön osuudella tarkoitetaan tiettyjen tytäryritysten pääomaa, joka on konsernin ulkopuolisen vähemmistöosakkaan omistuksessa. Vähemmistön osuus ja tietty tytäryritysten liikkeeseenlaskema lakisääteinen pääoma hyväksytään Basel III:ssa vain, jos tytäryritykset ovat laitoksia (tai samojen sääntöjen alaisia) ja pääoma käytetään pääomavaatimusten ja yleistä pääomapuskuria koskevan uuden vaatimuksen täyttämiseen. Tällä uudella pääomapuskurilla rajoitetaan osinkojen sekä tiettyjen kuponkien ja bonusten maksamista. Toinen uusi pääomapuskuri – vastasyklinen puskuri – on tärkeä makrotason vakauden väline, jonka valvontaviranomaiset voivat määrätä hillitsemään tai vahvistamaan luotonantoa suhdannekierron eri vaiheissa. Tässä ehdotuksessa luodaan vankat EU:n prosessit, joilla koordinoidaan vastasyklisen puskurin käyttöä jäsenvaltioissa. Lähestymistavassa, jota ehdotuksessa sovelletaan vähemmistön oikeuksiin ja tiettyyn muuhun tytäryritysten liikkeeseenlaskemaan pääomaan, otetaan huomioon vastasyklisen puskurin mahdollinen käyttö. Tällä tavoin tunnustetaan puskurivaatimuksen ja sen täyttämiseen käytetyn pääoman merkitys ja poistetaan mahdollinen este puskurivaatimuksen asettamiselle. 5.2.5. Tiettyjen laskennallisten verosaamisten vähentäminen Laskennallinen verosaaminen on taseessa oleva omaisuuserä, jota voidaan käyttää myöhempien kausien tuloverojen vähentämiseen. Basel III:n mukaan tiettyjä laskennallisia verosaamisia ei tarvitse vähentää pääomasta. Tässä ehdotuksessa täsmennetään, että tällaisia laskennallisia verosaamisia, jotka muuntuvat automaattisesti valtioon kohdistuvaksi vaateeksi yrityksen tehdessä tappiota, ei tarvitse vähentää, jos on varmistettu, että niillä voidaan tarvittaessa kattaa tappioita. 5.3. Erityisten vastuiden käsittely (kolmannen osan II osaston 2 luku) 5.3.1. Pk-yrityksiin liittyvien vastuiden käsittely Voimassa olevan EU-lainsäädännön mukaan pankit voivat soveltaa pk-yrityksiin liittyviin vastuisiin etuoikeuskohtelun mukaisia riskipainoja. Etuoikeuskohtelu on säilytetty myös Basel III:ssa sekä tässä ehdotuksessa. Edullisempien pääomavaatimusten soveltaminen pk-yrityksiin liittyviin vastuisiin edellyttäisi ensinnäkin kansainvälisen Basel-kehyksen tarkistamista. Tätä varten ehdotuksessa on tarkistuslauseke. PK-yrityksille annettujen luottojen riskipainoja on arvioitava huolellisesti. Sen vuoksi asetuksessa edellytetään, että EPV analysoi nykyisiä riskipainoja ja raportoi niistä 1 päivään syyskuuta 2012 mennessä. Tässä yhteydessä sen olisi arvioitava näiden riskipainojen mahdollista pienentämistä sellaisen skenaarion pohjalta, jossa niitä pienennetään kolmanneksella nykyiseen tilanteeseen verrattuna. Komissio aikoo antaa tästä analyysistä kertomuksen Euroopan parlamentille ja neuvostolle sekä antaa tarvittaessa säädösehdotuksia pk-yrityksiin liittyvien vastuiden riskipainotuksen tarkistamisesta. Lisäksi komissio aikoo antaa EPV:tä kuulleen 24 kuukauden kuluessa asetuksen voimaantulosta kertomuksen luottojen antamisesta pk-yrityksille ja luonnollisille henkilöille sekä toimittaa tämän kertomuksen ja mahdollisen säädösehdotuksen Euroopan parlamentille ja neuvostolle. 5.3.2. Ulkomaankaupan rahoitukseen liittyvien vastuiden käsittely BCBS odotetaan esittävän vasta vuoden 2011 lopussa kantansa siihen, pitäisikö ulkomaankaupan rahoitukseen soveltaa edullisempia pääomavaatimuksia. Näin ollen tätä asiaa ei ole käsitelty tässä ehdotuksessa, mutta siihen on sisällytetty tällaisten vastuiden käsittelyä koskeva tarkistuslauseke. 5.4. Vastapuoliriski (kolmannen osan II osaston 6 luku) Basel III:n mukaan pankkien on säilytettävä lisäpääomaa sen riskin varalta, että vastapuolen luottokelpoisuus heikkenee. Tämä uusi pääomavaatimus otetaan käyttöön tässä ehdotuksessa. Basel III:ssa hyväksytään kuitenkin vain hyvin rajoitetussa määrin sellaiset tappiot, joiden kirjanpitoarvoa pankki ennakolta alentaa tuloslaskelmaan kohdistuvin välittömin vaikutuksin (vastuun arvonoikaisut). Tässä ehdotuksessa annetaan sen sijaan sellaisille pankeille, jotka soveltavat luottoriskiin kehittynyttä menetelmää, mahdollisuus kirjata tällaisia tappiota enemmän, mutta kuitenkin varovaisesti, mikä heijastaa paremmin yleistä käytäntöä, jota monet EU:ssa toimivat pankit noudattavat vastaisiin tappioihin liittyvissä varauksissa. Tämä mahdollisuus annetaan komission helmi- ja maaliskuussa 2011 järjestämässä konsultoinnissa saadun palautteen perusteella, ja se saa tukea valtaosalta jäsenvaltioita. 5.5. Maksuvalmius (kuudes osa) 5.5.1. Maksuvalmiusvaatimus Komissio pyrkii määrätietoisesti siihen, että yhdenmukaiseen maksuvalmiusvaatimukseen päästään vuoteen 2015 mennessä. Tässä yhteydessä on kuitenkin suhtauduttava hyvin vakavasti tahattomiin seurauksiin liittyviin epävarmuustekijöihin ja Basel III:ssa hyväksyttyyn tarkastelujaksoon. Seuraavilla säännöksillä varmistetaan, että sitova maksuvalmiusvaatimus otetaan käyttöön vasta asianmukaisen tarkastelun jälkeen: – Ensimmäisessä vaiheessa pankeille asetetaan yleinen vaatimus kattaa maksuvalmiustarpeensa asianmukaisesti vuodesta 2013 alkaen. – Pankkien on ilmoitettava kansallisille viranomaisille osatekijät, joiden perusteella nämä voivat todentaa, että pankit kattavat maksuvalmiustarpeensa asianmukaisesti. Ilmoituksessa on käytettävä yhtenäisiä raportointimuotoja, jotka Euroopan pankkiviranomainen on kehittänyt Basel III -kriteerien testaamiseksi. – Komissiolle annetaan toimivalta tarkentaa maksuvalmiusvaatimusta tarkastelujaksosta tehtyjen päätelmien ja kansainvälisen kehityksen mukaisesti. Koska ei ole tarpeen noudattaa tavallista pitkällistä lainsäätämisjärjestystä (yhteispäätösmenettelyn mukaisesti), tarkastelujaksoa voidaan hyödyntää maksimaalisesti ja kalibrointi voidaan lykätä tarkastelujakson loppupuolelle. Ryhmissä, jotka koostuvat luottolaitoksista, sijoituspalveluyrityksistä tai kummankin tyyppisistä yrityksistä, maksuvalmiusvaatimusta sovelletaan periaatteessa yksittäisiin luottolaitoksiin tai sijoituspalveluyrityksiin. Toisin kuin sivukonttorit, jotka eivät ole oikeushenkilöitä, luottolaitoksilla tai sijoituspalveluyrityksillä on itsellään maksuvelvoitteita, jotka saattavat johtaa likviditeetin ulosvirtauksiin stressiolosuhteissa. Ei ole itsestään selvää, että luottolaitokset tai sijoituspalveluyritykset saavat maksuvalmiustukea muilta samaan ryhmään kuuluvilta luottolaitoksilta tai sijoituspalveluyrityksiltä, kun niillä on vaikeuksia maksuvelvoitteidensa täyttämisessä. Toimivaltaiset viranomaiset voivat kuitenkin tiukoin edellytyksin vapauttaa yksittäiset luottolaitokset tai sijoituspalveluyritykset maksuvalmiusvaatimuksen erillisestä soveltamisesta ja asettaa niille konsolidointiin perustuvan vaatimuksen. Nämä tiukat edellytykset on asetettu 7 artiklan 1 kohdassa, ja niillä varmistetaan muun muassa se, että luottolaitokset tai sijoituspalveluyritykset ovat velvollisia ja kykeneviä tukemaan toisiaan ja että tämä velvoite voidaan panna oikeudellisesti täytäntöön. Kun on kyse ryhmästä, jolla on luottolaitoksia tai sijoituspalveluyrityksiä useissa jäsenvaltioissa, kaikkien toimivaltaisten viranomaisten, jotka vastaavat näiden yksittäisten luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten valvonnasta, on päätettävä yhdessä siitä, täyttyvätkö yksittäisistä vaatimuksista vapauttamisen edellytykset. Tällaisia tilanteita varten, jotka koskevat useita jäsenvaltioita, asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa on asetettu lisäedellytyksiä, jotka on täytettävä 7 artiklan 1 kohdassa asetettujen edellytysten ohella. Lisäedellytyksissä vaaditaan, että kaikkien yksittäisten toimivaltaisten viranomaisten on oltava tyytyväisiä ryhmän maksuvalmiuden hallintaan sekä siihen, kuinka paljon ryhmän yksittäisillä luottolaitoksilla tai sijoituspalveluyrityksillä on maksuvalmiutta. Jos toimivaltaiset viranomaiset ovat erimielistä näistä seikoista, kukin yksittäisen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen valvonnasta vastaava viranomainen päättää itse vapautuksen soveltamisesta. Jos toimivaltaisten viranomaisten välillä esiintyy erimielisyyttä, yhtenä mahdollisuutena on pyytää EPV:tä toimimaan sovittelijana. Sovittelun tulos on kuitenkin sitova ainoastaan 7 artiklan 1 kohdassa asetettujen edellytysten osalta. Yksittäiset toimivaltaiset viranomaiset päättävät viime kädessä itse, täyttyvätkö 7 artiklan 2 kohdan edellytykset eli onko ryhmän maksuvalmiuden hallinta riittävää ja onko yksittäisillä luottolaitoksilla tai sijoituspalveluyrityksillä riittävästi maksuvalmiutta. 5.5.2. Pysyvän varainhankinnan vaatimus Komissio pyrkii määrätietoisesti siihen, että pysyvän varainhankinnan vähimmäisvaatimus vahvistetaan viimeistään 1. tammikuuta 2018. Pysyvän varainhankinnan vaatimusta varten Basel III:ssa on vahvistettu vuoteen 2018 kestävä tarkastelujakso, mikä antaa riittävästi aikaa valmistella tätä vaatimusta yhteispäätösmenettelyn mukaisena ehdotuksena, josta parlamentin ja neuvoston tulisi sopia ennen tarkastelujakson päättymistä. 5.6. Vähimmäisomavaraisuusaste (seitsemäs osa) Vähimmäisomavaraisuusaste on uusi sääntelyväline EU:ssa. Basel III:n mukaisesti komissio ei ehdota vähimmäisomavaraisuusastetta sitovana välineenä vielä tässä vaiheessa, vaan ehdottaa sitä aluksi lisäkeinona, jota voidaan soveltaa yksittäisiin pankkeihin valvontaviranomaisten harkinnan perusteella. Sitovaan ”pilari 1:n” toimenpiteeseen siirryttäisiin vuonna 2018 asianmukaisen tarkastelun ja kalibroinnin pohjalta. Raportointivelvoitteet antavat mahdollisuuden arvioida tilannetta ja tehdä tietoihin perustuva päätös sitovan vaatimuksen käyttöön ottamisesta vuonna 2018. Basel III:n mukaisesti ehdotetaan, että laitokset julkistavat vähimmäisomavaraisuusasteensa vuodesta 2015 alkaen. 5.7. Basel I:n mukainen alaraja (kolmastoista osa) Basel II:ssa vaaditaan, että riskialttiimpaa liiketoimintaa varten on säilytettävä enemmän pääomaa ja vähäriskisempää liiketoimintaa varten vähemmän pääomaa kuin Basel I:ssä edellytetään. Tämä johtuu siitä, että Basel II on suunniteltu riskiherkemmäksi kuin Basel I. Jotta pankeille ei asetettaisi liian pieniä pääomavaatimuksia, Basel II:ssa edellytetään, että säilytettävä pääoma on vähintään 80 prosenttia Basel I:ssä edellytetystä pääomasta. Tämän vaatimuksen voimassaolo päättyi vuoden 2009 lopussa, mutta se tuli uudelleen voimaan direktiivillä 2010/76/EY vuoden 2011 loppuun saakka. Tässä ehdotuksessa sen voimassaoloa pidennetään vuoteen 2015 saakka, mikä perustuu BCBS:n heinäkuussa 2009 sopimaan tämän vaatimuksen pidentämiseen. Toimivaltaiset viranomaiset voivat EPV:tä kuultuaan vapauttaa laitoksen Basel I:n mukaisen alarajan soveltamisesta, jos kaikki vaatimukset kehittyneiden menetelmien soveltamisesta luottoriskeihin ja operatiivisiin riskeihin täyttyvät. 6. Talousarviovaikutukset EPV:llä on keskeinen rooli tämän asetuksen tavoitteen saavuttamisessa, koska sen on ehdotusten mukaan laadittava yli 50 sitovaa teknistä standardia eri aiheista. Sitovat tekniset standardit, jotka hyväksytetään komissiolla, ovat keskeinen keino varmistaa, että säännökset, jotka ovat luonteeltaan hyvin teknisiä, pannaan yhdenmukaisesti täytäntöön koko EU:ssa ja että ehdotetut toimenpiteet toimivat suunnitellusti. Tätä merkittävää työmäärää varten EPV tarvitsee enemmän resursseja kuin sen perustamisasetuksessa (EU) 1093/2010 on säädetty. Asiaa käsitellään tarkemmin tähän asetukseen liittyvässä rahoitusselvityksessä. 2011/0202 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä koskevista vakavaraisuusvaatimuksista (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon[7], noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1) Rahoitusjärjestelmän vahvistamisesta 2 päivänä huhtikuuta 2009 annetussa G20-ryhmän julkilausumassa[8] kehotettiin toteuttamaan kansainvälisesti yhdenmukaisia toimia, joiden tavoitteena olisi vahvistaa avoimuutta, vastuuvelvollisuutta ja sääntelyä parantamalla pankkijärjestelmässä olevan pääoman määrää ja laatua sen jälkeen, kun talouden elpyminen olisi varmistettu. Julkilausumassa kehotettiin myös ottamaan käyttöön ei-riskiperusteinen täydentävä toimenpide, jolla rajoitettaisiin velkaantumisen lisääntymistä pankkijärjestelmässä, sekä kehittämään puitteet vahvempia maksuvalmiuspuskureita varten. Keskuspankkien pääjohtajien ja valvontaviranomaisten johtajien ryhmä (Group of Central Bank Governors and Heads of Supervision, GHOS) sopi syyskuussa 2009 G20-ryhmän antaman toimeksiannon mukaisesti useista toimenpiteistä, joiden tavoitteena oli lujittaa pankkialan sääntelyä. G20-maiden johtajat hyväksyivät nämä toimenpiteet Pittsburghissa 24 ja 25 päivänä syyskuuta 2009 pitämässään huippukokouksessa, ja ne muotoiltiin tarkemmin joulukuussa 2009. Heinäkuussa ja syyskuussa 2010 GHOS antoi kaksi lisäilmoitusta näiden uusien toimenpiteiden suunnittelusta ja kalibroinnista, ja joulukuussa 2010 Baselin pankkivalvontakomitea (BCBS) julkisti lopulliset toimenpiteet, joista käytetään nimitystä ”Basel III”. (2) EU:n finanssivalvontaa Jacques de Larosièren johdolla käsitellyt korkean tason asiantuntijaryhmä kehotti Euroopan unionia yhdenmukaistamaan finanssialan sääntelyä. Myös Eurooppa-neuvosto tähdensi tulevan eurooppalaisen valvontarakenteen yhteydessä 18 ja 19 päivänä kesäkuuta 2009 tarvetta laatia ”eurooppalainen sääntökirja”, jota sovellettaisiin kaikkiin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin sisämarkkinoilla. (3) Luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2006/48/EY[9] sekä sijoituspalveluyritysten ja luottolaitosten (jäljempänä ’laitokset’) omien varojen riittävyydestä 14 päivänä kesäkuuta 2006 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2006/49/EY[10] on muutettu useita kertoja huomattavilta osin. Monia direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY säännöksiä sovelletaan sekä luottolaitoksiin että sijoituspalveluyrityksiin. Näiden säännösten yhtenäisen soveltamisen varmistamiseksi olisi suotavaa yhdistää ne uudeksi lainsäädännöksi, jota sovellettaisiin sekä luottolaitoksiin että sijoituspalveluyrityksiin. Selkeyden vuoksi direktiivien liitteiden säännökset olisi yhdistettävä tämän uuden lainsäädännön artiklaosaan. (4) Uuden lainsäädännön olisi koostuttava kahdesta eri säädöksestä, direktiivistä ja asetuksesta. Molempien säädösten olisi muodostettava yhdessä oikeudellinen kehys, jolla säänneltäisiin oikeuttaa harjoittaa luottolaitos- ja sijoituspalveluyritystoimintaa, sekä luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä koskeva sääntelykehys ja vakavaraisuussäännöt. Sen vuoksi tätä asetusta olisi luettava yhdessä direktiivin kanssa. (5) Direktiivissä [julkaisutoimisto lisää viitteen], joka perustuu SEUT-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan, olisi oltava säännökset, jotka koskevat oikeutta harjoittaa luottolaitos- ja sijoituspalveluyritystoimintaa, sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten hallintoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja näiden laitosten valvontakehys, kuten säännökset, joilla säännellään liiketoimintaan tarvittavan toimiluvan myöntämistä, määräosuuksien hankkimista, sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden käyttöä, kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten valtuuksia tässä yhteydessä sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten perustamispääomaa ja vakavaraisuuden kokonaisarvioita. (6) Asetuksen olisi sisällettävä luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä koskevat vakavaraisuusvaatimukset, jotka liittyvät tiukasti pankki- ja finanssipalvelumarkkinoiden toimintaan ja joilla pyritään varmistamaan toimijoiden taloudellinen vakaus näillä markkinoilla sekä korkeatasoinen sijoittajien ja tallettajien suoja. Tällä suoraan sovellettavalla säädöksellä pyritään edistämään määrätietoisesti sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa, minkä vuoksi sen olisi perustuttava SEUT-sopimuksen 114 artiklan säännöksiin, sellaisina kuin niitä tulkitaan Euroopan unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti. (7) Vaikka direktiiveillä 2006/48/EY ja 2006/49/EY on jossain määrin yhdenmukaistettu vakavaraisuusvalvontaa koskevia jäsenvaltioiden sääntöjä, ne sisältävät kuitenkin huomattavan määrän vaihtoehtoja ja harkintavaltaa, ja jäsenvaltioiden sallitaan yhä asettaa tiukempia sääntöjä kuin direktiiveissä säädetään. Tämä johtaa kansallisten sääntöjen välisiin eroihin, joilla on taipumusta rajoittaa perusvapauksia ja näin ollen vaikuttaa suoraan sisämarkkinoiden toimintaan ja aiheuttaa merkittäviä kilpailun vääristymiä. Erot haittaavat erityisesti palvelujen tarjoamista rajojen yli ja toimijoiden sijoittautumista muihin jäsenvaltioihin, koska toimijat joutuvat aina ottamaan erilaiset säännöt huomioon ja noudattamaan niitä harjoittaessaan liiketoimintaa toisessa jäsenvaltiossa. Lisäksi luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille, jotka ovat saaneet toimilupansa eri jäsenvaltioissa, asetetaan usein erilaisia vaatimuksia, mikä johtaa merkittäviin kilpailun vääristymiin. Kansallisten lainsäädäntöjen erilainen kehitys aiheuttaa mahdollisia ja todellisia esteitä sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle, koska luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset joutuvat kohtamaan epätasapuolisia toimintaedellytyksiä ja ongelmia toimiessaan eri oikeusjärjestelmissä unionin alueella. (8) Jotta voitaisiin poistaa jäljellä olevat kaupan esteet ja merkittävät kilpailun vääristymät, jotka johtuvat kansallisten lainsäädäntöjen välisistä eroista, sekä estää muiden mahdollisten kaupan esteiden ja merkittävien kilpailun vääristymien ilmaantuminen, on tarpeen antaa asetus, jossa vahvistetaan kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavat yhdenmukaiset säännöt. (9) Laatimalla vakavaraisuusvaatimukset asetuksen muotoon varmistettaisiin, että niitä sovelletaan suoraan kaikissa jäsenvaltioissa. Näin taattaisiin yhdenmukaiset edellytykset, sillä direktiivin saattaminen osaksi kansallisia lainsäädäntöjä johtaisi erilaisiin kansallisiin vaatimuksiin. Asetuksen antaminen merkitsisi sitä, että laitokset noudattaisivat samoja sääntöjä koko unionissa, mikä lisäisi luottamusta luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakauteen erityisesti stressikausien aikoina. Asetuksella vähennettäisiin myös sääntelyn monimutkaisuutta ja sääntöjen noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia erityisesti rajojen yli toimivien luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten kannalta. Erityistapauksena ovat kiinteistömarkkinat, joille on luonteenomaista kansallisesti, alueellisesti tai paikallisesti määräytyvät taloudelliset muutokset ja lainkäyttöalueelliset erot ja joilla olisi sallittava, että toimivaltaiset viranomaiset asettavat suurempia riskipainoja tai soveltavat tiukempia kriteerejä kiinteistövakuudellisiin saamisiin tietyillä alueilla maksulaiminlyönneistä saatujen kokemusten ja odotetun markkinakehityksen perusteella. (10) Jäsenvaltioilla olisi oltava valta pitää voimassa tai ottaa käyttöön kansallisia säännöksiä asioista, joista ei anneta yhdenmukaisia sääntöjä tässä asetuksessa, kuitenkin sillä edellytyksellä, että kansalliset säännökset eivät ole ristiriidassa unionin oikeuden kanssa tai heikennä sen soveltamista. (11) Jos jäsenvaltiot antavat yleisluonteisia ohjeita erityisesti sellaisilla aloilla, joilla komission odotetaan hyväksyvän teknisten standardien luonnokset, niiden antamat ohjeet eivät saa olla ristiriidassa unionin oikeuden kanssa eivätkä heikentää sen soveltamista. (12) Tämä asetus ei estä jäsenvaltioita asettamasta vastaavia vaatimuksia yrityksille, jotka eivät kuulu asetuksen soveltamisalaan. (13) Tässä asetuksessa vahvistettuja yleisiä vakavaraisuusvaatimuksia täydennetään yksittäisillä järjestelyillä, joista toimivaltaiset viranomaiset päättävät jokaisesta yksittäisestä luottolaitoksesta ja sijoituspalveluyrityksestä tekemänsä vakavaraisuuden jatkuvan kokonaisarvion perusteella. Millaisia valvontajärjestelyjä voidaan käyttää olisi vahvistettava direktiivissä, koska toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava päättää määrättävistä järjestelyistä oman harkintansa mukaisesti. (14) Tämä asetus ei saisi vaikuttaa toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuuteen asettaa direktiivissä [julkaisutoimisto lisää viitteen] säädetyn vakavaraisuuden kokonaisarviointi- ja arviointiprosessin yhteydessä erityisiä vaatimuksia, jotka olisi räätälöitävä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten erityisen riskiprofiilin mukaisiksi. (15) Euroopan pankkiviranomainen (EPV) on perustettu Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan pankkiviranomainen) perustamisesta 24 päivänä marraskuuta 2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1093/2010[11]. Mainitulla asetuksella pyritään parantamaan kansallisen valvonnan laatua ja yhdenmukaisuutta sekä tehostamaan rajojen yli toimivien ryhmien valvontaa. (16) Asetuksessa (EU) N:o 1093/2010 edellytetään EPV:n toimivan direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY soveltamisalalla. EPV:n edellytetään myös toimivan luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten toimialoilla sellaisissa asioissa, jotka eivät suoranaisesti kuulu mainittujen direktiivien soveltamisalaan, jos tällaiset toimet ovat tarpeen kyseisten säädösten tehokkaan ja johdonmukaisen soveltamisen varmistamiseksi. Tässä asetuksessa olisi otettava huomioon EPV:n asema ja tehtävä sekä helpotettava mainitussa asetuksessa vahvistettujen EPV:n valtuuksien käyttöä. (17) Luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille on asetettava samankaltaiset taloudelliset vaatimukset, jotta säästäjille voidaan taata samanlainen suoja ja jotta voidaan varmistaa tasapuoliset kilpailuedellytykset toisiinsa verrattavissa olevien luottolaitos- ja sijoituspalveluyritysryhmien välillä. (18) Koska sisämarkkinoilla toimivat luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset kilpailevat suoraan toistensa kanssa, valvontavaatimusten olisi oltava samanlaiset koko unionissa. (19) Kun valvonnan yhteydessä on tarpeen määrittää luottolaitos- ja sijoituspalveluryhmän konsolidoitujen omien varojen määrä, laskelma olisi tehtävä tämän asetuksen mukaisesti. (20) Omien varojen vaatimuksia sovelletaan tämän asetuksen mukaan erillisiin laitoksiin tai konsolidoinnin perusteella, jolleivät toimivaltaiset viranomaiset luovu erillisestä valvonnasta, kun ne katsovat olevan tarpeellista luopua siitä. Erillinen, konsolidoitu ja rajatylittävä konsolidoitu valvonta ovat käyttökelpoisia välineitä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten valvonnassa. (21) Samaan ryhmään kuuluvien luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten riittävän vakavaraisuuden varmistamiseksi on olennaisen tärkeää, että pääomavaatimuksia sovelletaan ryhmään kuuluvien laitosten konsolidoidun aseman perusteella. Sen varmistamiseksi, että omat varat jakautuvat asianmukaisesti ryhmän sisällä ja ovat tarvittaessa käytettävissä talletusten suojaamiseen, omien varojen vaatimuksia olisi sovellettava ryhmän yksittäisiin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin, jollei tätä tavoitetta voida muuten saavuttaa tehokkaasti. (22) Täsmällisessä laskentatekniikassa, jota käytetään laskettaessa omia varoja ja niiden riittävyyttä kattamaan luottolaitokseen tai sijoituspalveluyritykseen kohdistuvat riskit sekä arvioitaessa riskien keskittymistä, olisi otettava huomioon pankkien ja muiden rahoituslaitosten tilinpäätöksestä ja konsolidoidusta tilinpäätöksestä 8 päivänä joulukuuta 1986 annettu neuvoston direktiivi 86/635/ETY[12], joka sisältää tiettyjä muutoksia konsolidoiduista tilinpäätöksistä 13 päivänä kesäkuuta 1983 annettuun seitsemänteen neuvoston direktiiviin 83/349/ETY[13], tai kansainvälisten tilinpäätösstandardien soveltamisesta 19 päivänä heinäkuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1606/2002[14] riippuen siitä, kumpaa sovelletaan kansallisen lainsäädännön mukaan luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten tilinpäätöksiin. (23) Riittävän vakavaraisuuden varmistamiseksi on tärkeää vahvistaa omien varojen vaatimukset, joissa varoja ja taseen ulkopuolisia eriä painotetaan niiden riskialttiuden perusteella. (24) BCBS hyväksyi 26 päivänä kesäkuuta 2004 vakavaraisuusvaatimusten kansainvälistä lähentymistä koskevan puitesopimuksen (”Basel II ‑kehys”). Direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY säännökset, jotka on sisällytetty tähän asetukseen, vastaavat Basel II ‑puitesopimuksen määräyksiä. Koska tähän asetukseen on sisällytetty myös Basel III ‑sopimuksen täydentävät osat, asetus vastaa Basel II- ja Basel III ‑sopimusten määräyksiä. (25) On olennaisen tärkeää huomioida unionissa toimivien luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten moninaisuus ja ottaa luottoriskiin liittyvien omien varojen vaatimusten laskemiseksi käyttöön vaihtoehtoisia menetelmiä, joiden riskiherkkyystasossa ja kehittyneisyysasteessa on eroja. Ulkoisten luottoluokitusten sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten omien estimaattien käyttö yksittäisten luottoriskiparametrien osalta merkitsee huomattavaa parannusta luottoriskisääntöjen riskiherkkyyteen ja varovaisuustasoon. Luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille olisi tarjottava asianmukaisia kannustimia, jotta ne siirtyisivät soveltamaan riskiherkempiä menetelmiä. Laatiessaan estimaatteja, joita tarvitaan tämän asetuksen mukaisten menetelmien soveltamiseksi luottoriskiin, luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi tehostettava luottoriskin arviointi- ja hallintamenettelyjään, jotta luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten lakisääteisiä omia varoja koskevien vaatimusten määrittelemiseksi voidaan luoda menetelmiä, jotka vastaavat yksittäisten luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten menettelyjen kehitysastetta. Tältä osin asiakasriskien syntymistä ja niiden hallintaa koskevaan tietojenkäsittelyyn olisi sisällytettävä luottoriskin hallinta- ja mittausjärjestelmien kehittäminen ja validointi. Tämä on luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten oikeutettujen etujen mukaista ja vastaa myös tämän asetuksen tavoitetta parantaa riskien mittaamiseen ja hallintaan sovellettavia menetelmiä ja käyttää niitä myös omien varojen sääntelyyn. (26) Omien varojen vaatimukset olisi suhteutettava katettaviin riskeihin. Vaatimuksissa olisi erityisesti otettava huomioon riskitasojen aleneminen, jos laitoksella on paljon suhteellisen pieniä vastuita. (27) BCBS:n päätöksen mukaisesti, sellaisena kuin GHOS sen hyväksyi 10 päivänä tammikuuta 2011, kaikkien laitoksen rajoituksenalaisten ensisijaisten omien varojen ja toissijaisten omien varojen instrumenttien kirjanpitoarvoa olisi alennettava kokonaan ja pysyvästi tai kyseiset instrumentit olisi muunnettava kokonaan rajoituksettomiksi ensisijaisiksi omiksi varoiksi siinä vaiheessa, kun laitos todetaan elinkelvottomaksi. (28) Tämän asetuksen säännöksissä noudatetaan suhteellisuusperiaatetta ottaen erityisesti huomioon, että luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten toiminnan suuruudessa ja laajuudessa sekä niiden toimialoissa on paljon eroja. Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen merkitsee myös sitä, että vähittäisvastuiden osalta hyväksytään mahdollisimman yksinkertaiset luokitusmenettelyt myös sisäisten luottoluokitusten menetelmässä (IRB). (29) Tämän asetuksen ”kehittyvä” luonne mahdollistaa sen, että luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset voivat valita kolmesta vaikeusasteeltaan erilaisesta menetelmästä. Jotta erityisesti pienet luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset voisivat valita riskiherkemmän sisäisten luottoluokitusten menetelmän, asiaa koskevia säännöksiä olisi tulkittava siten, että vastuuryhmät sisältävät kaikki vastuut, jotka ovat suoraan tai epäsuorasti samalla tasolla koko tässä asetuksessa. Yleisenä sääntönä olisi oltava, että toimivaltaiset viranomaiset eivät saa tehdä eroa kolmen menetelmän välillä vakavaraisuuden kokonaisarviointiprosessin yhteydessä, eli luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä, jotka käyttävät standardimenetelmää, ei saisi valvoa tiukemmin vain siitä syystä. (30) Luottoriskin vähentämistekniikat olisi hyväksyttävä laajemmin osana sääntökehystä, jolla varmistetaan, että vakavaraisuutta ei vaaranneta perusteettomalla hyväksymisellä. Jäsenvaltioissa jo käytössä olevat pankkien tavalliset vakuudet, joilla pyritään vähentämään luottoriskejä, olisi mahdollisuuksien mukaan hyväksyttävä standardimenetelmässä ja myös muissa menetelmissä. (31) Sen varmistamiseksi, että luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten arvopaperistamis- ja sijoitustoiminnasta aiheutuvat riskit ja riskien vähentäminen otetaan asianmukaisesti huomioon luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten omien varojen vaatimuksissa, on tarpeen antaa sääntöjä, joissa edellytetään riskiherkän ja erityisen varovaisen käsittelyn soveltamista tällaiseen toimintaan ja sijoituksiin. (32) Operatiivinen riski on luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin liittyvä merkittävä riski, joka on katettava omin varoin. On olennaisen tärkeää huomioida unionissa toimivien luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten moninaisuus ja ottaa operatiiviseen riskiin liittyvien vaatimusten laskemiseksi käyttöön vaihtoehtoisia menetelmiä, joiden riskiherkkyystasossa ja kehittyneisyysasteessa on eroja. Luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille olisi tarjottava asianmukaisia kannustimia, jotta ne siirtyisivät soveltamaan riskiherkempiä menetelmiä. Jotta voitaisiin ottaa huomioon operatiivisen riskin mittaamis- ja hallintamenetelmien kehitys, sääntöjä olisi tarkistettava ja ajantasaistettava tarpeen mukaan myös eri liiketoiminta-alueita koskevien vaatimusten sekä riskienvähentämismenetelmien hyväksymisen osalta. Tässä yhteydessä olisi kiinnitettävä erityistä huomiota siihen, että vakuutukset otetaan huomioon yksinkertaisissa menetelmissä, joilla lasketaan operatiiviseen riskiin liittyvät omien varojen vaatimukset. (33) Luottolaitoksen riskien seurannan ja valvonnan olisi oltava olennainen osa laitoksen valvontaa. Sen vuoksi riskien liiallinen keskittyminen yhteen asiakkaaseen tai keskenään sidossuhteessa oleviin asiakkaisiin voi johtaa tappioriskiin, jota ei voida hyväksyä. Tällaisen tilanteen voidaan katsoa olevan haitallinen luottolaitoksen vakavaraisuudelle. (34) Määritettäessä keskenään sidossuhteessa olevien asiakkaiden ryhmän olemassaoloa ja siten yhden ainoan riskin muodostavia vastuita, on tärkeää ottaa huomioon myös ne riskit, jotka johtuvat huomattavasta yhteisestä rahoituslähteestä, jonka tarjoaa itse luottolaitos tai sijoituspalveluyritys, sen rahoitusryhmittymä tai siihen sidossuhteessa olevat osapuolet. (35) Vaikka on suotavaa, että vastuuarvon laskenta perustuu omien varojen vaatimuksia varten laadittuun vastuuarvoon, on aiheellista vahvistaa suurten asiakasriskien valvontaa koskevat säännöt soveltamatta riskipainoja tai riskiryhmiä. Lisäksi on otettava huomioon, että vakavaraisuusjärjestelmässä sovellettavien luottoriskin vähentämismenetelmien kehittelyssä on oletettu, että luottoriski on hyvin hajautunut. Luottoriski ei ole kuitenkaan hyvin hajautunut, kun on kyse suurista asiakasriskeistä ja näin ollen yhteen riskikohteeseen perustuvasta keskittymäriskistä. Sen vuoksi olisi varmistettava vakavaraisuusvaatimuksen täyttyminen näiden menetelmien vaikutusten suhteen. Tässä yhteydessä on tarpeen säätää luottosuojan tehokkaasta toteuttamisesta, kun on kyse suurista asiakasriskeistä. (36) Koska luottolaitokselta tai sijoituspalveluyritykseltä olevan saamisen aiheuttama tappio voi olla yhtä ankara kuin mistä tahansa muusta saamisesta aiheutuva tappio, tällaisia saamisia olisi kohdeltava kuin mitä tahansa muita saamisia, ja niistä olisi ilmoitettava samalla tavoin. Vaihtoehtoinen määrällinen rajoitus on kuitenkin otettu käyttöön, jotta tällä lähestymistavalla ei olisi suhteetonta vaikutusta pienempiin laitoksiin. Finanssimarkkinoiden ja niihin liittyvän infrastruktuurin sujuvan toiminnan mahdollistamiseksi ulkopuolelle jätetään myös hyvin lyhytaikaiset saamiset, jotka liittyvät maksujen välitykseen, mukaan luettuina asiakkaille tarjotut maksu-, selvitys‑, toimitus- ja säilytyspalvelut. Nämä palvelut kattavat muun muassa käteismaksujen selvityksen ja toimituksen sekä vastaavat toimituksen mahdollistavat toimenpiteet. Tähän liittyviä saamisia ovat muun muassa saamiset, jotka eivät ehkä ole ennustettavissa eivätkä siten ole luottolaitoksen täydessä hallinnassa, kuten pankkien välisillä tileillä olevat saldot, jotka aiheutuvat asiakkaiden maksuista, mukaan luettuina hyvitetyt tai veloitetut maksut ja korot, sekä muista asiakkaiden palveluihin liittyvistä maksuista, samoin kuin annetut tai vastaanotetut vakuudet. (37) On tärkeää poistaa epäsuhta, joka vallitsee lainoja vaihdantakelpoisiksi arvopapereiksi ja muiksi rahoitusinstrumenteiksi uudelleenjärjestelevien yritysten (alullepanijat tai järjestäjät) ja näihin arvopapereihin tai instrumentteihin sijoittavien yritysten (sijoittajat) etujen välillä. Lisäksi on tärkeää, että alullepanijan tai järjestäjän edut ja sijoittajien edut ovat yhtenevät. Tämän saavuttamiseksi alullepanijalla tai järjestäjällä olisi säilyttävä merkittävä osuus kohde-etuudesta. Sen vuoksi on tärkeää, että alullepanijat tai järjestäjät kantavat osan kyseisiin lainoihin liittyvistä riskeistä aiheutuvasta vastuusta. Yleisesti ottaen arvopaperistamistransaktioita ei pitäisi strukturoida niin, että vältetään säilyttämisvaatimuksen soveltamista, eritoten palkkio- tai preemiorakenteen tai molempien avulla. Kyseistä riskin säilyttämistä olisi voitava soveltaa kaikissa tilanteissa, joissa voidaan soveltaa arvopaperistamisen taloudellista sisältöä, riippumatta siitä, mitä oikeudellisia rakenteita tai välineitä tämän taloudellisen sisällön saavuttamiseksi käytetään. Erityisesti, jos luottoriski siirretään arvopaperistamisella, sijoittajien olisi tehtävä päätöksensä vasta pohdittuaan asiaa perusteellisesti, mihin ne tarvitsevat riittävät arvopaperistamista koskevat tiedot. (38) Säilyttämisvaatimuksia ei saisi soveltaa moninkertaisesti. Mihin tahansa arvopaperistamiseen riittää, että ainoastaan joko alullepanijaan, järjestäjään tai alkuperäiseen luotonantajaan sovelletaan säilyttämisvaatimusta. Samoin, jos arvopaperistamistransaktiot sisältävät muita arvopaperistamisia kuin kohde-etuuden, säilyttämisvaatimusta olisi sovellettava ainoastaan investoinnin kohteena olevaan arvopaperistamiseen. Vastaavasti säilyttämisvaatimusta ei saisi soveltaa ostettuihin saamisiin, jos ne ovat peräisin yritystoiminnasta, jossa ne siirretään tai myydään alikurssiin kyseisen toiminnan rahoittamiseksi. Toimivaltaisten viranomaisten olisi sovellettava riskipainoa suhteessa arvopaperistamiseen liittyvien asianmukaista huolellisuutta ja riskinhallintaa koskevien velvoitteiden noudattamatta jättämiseen sellaisten toimintatapojen ja menettelyjen merkityksellisten rikkomisten osalta, joilla on merkitystä asiaan liittyvien riskien analysoinnissa. (39) Olisi noudatettava asianmukaista huolellisuutta, jotta riskejä, joita aiheutuu arvopaperistetuista omaisuuseristä sekä kaupankäyntivarastossa että sen ulkopuolella, voitaisiin arvioida asianmukaisesti. Asianmukaista huolellisuutta koskevien velvoitteiden olisi myös oltava oikeasuhteisia. Asianmukaista huolellisuutta koskevien menettelyjen olisi omalta osaltaan lisättävä luottamusta alullepanijoiden, järjestäjien ja sijoittajien välillä. Näin ollen on suotavaa, että asianmukaista huolellisuutta koskeviin menettelyihin liittyvät tiedot julkistetaan asiaankuuluvasti. (40) On noudatettava erityistä varovaisuutta, kun luottolaitoksella tai sijoituspalveluyrityksellä on vastuu suhteessa sen emoyritykseen tai sen emoyrityksen muihin tytäryrityksiin. Luottolaitoksen ja sijoituspalveluyrityksen vastuiden hallinta olisi suoritettava täysin itsenäisesti noudattamalla vakaan pankkijohtamisen periaatteita ja kiinnittämättä huomiota mihinkään muihin seikkoihin. Suurten asiakasriskien ollessa kyseessä on tarpeen antaa luottolaitoksen omaan ryhmään liittyviä vastuita koskevia erityisiä säännöksiä ja asettaa tiukempia rajoituksia. Tällaisia säännöksiä ei kuitenkaan pidä soveltaa silloin, kun emoyritys on finanssisalan holdingyhtiö tai luottolaitos tai kun muut tytäryritykset ovat luottolaitoksia, finanssilaitoksia tai avustavia palveluja tarjoavia yrityksiä, jos kaikki nämä yritykset ovat luottolaitoksen konsolidoidun valvonnan kohteena. (41) Omien varojen vaatimuksia koskevien sääntöjen riskiherkkyyden vuoksi olisi suotavaa seurata, onko niillä tuntuvia vaikutuksia suhdannekiertoon. Komission olisi otettava huomioon Euroopan keskuspankin näkemykset ja annettava näistä kysymyksistä kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle. (42) Olisi tarkasteltava uudelleen omien varojen vaatimuksia, jotka koskevat hyödykkeisiin sijoittajia, mukaan luettuina sijoittajat, jotka on nykyään vapautettu direktiivin 2004/39/EY vaatimuksista. (43) Kaasu- ja energiamarkkinoiden vapauttaminen on unionille sekä taloudellisesti että poliittisesti tärkeä tavoite. Näin ollen kyseisillä markkinoilla toimiviin yrityksiin sovellettavien omien varojen vaatimusten ja muiden vakavaraisuussääntöjen olisi oltava oikeasuhteisia, eivätkä ne saisi haitata tarpeettomasti vapauttamistavoitteen toteutumista. Tämä tavoite olisi otettava huomioon erityisesti tämän asetuksen uudelleentarkasteluissa. (44) Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten, jotka sijoittavat uudelleenarvopaperistamisiin, olisi noudatettava asianmukaista huolellisuutta myös suojattavien arvopaperistamisten ja näiden perustana olevien arvopaperistamattomien vastuiden osalta. Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi arvioitava, muodostavatko vakuudellisiin yritystodistusohjelmiin liittyvät saamiset uudelleenarvopaperistettuja vastuita, samoin kuin sellaisiin ohjelmiin liittyvät saamiset, joissa hankitaan ylimpään etuoikeusluokkaan kuuluvia erillisiä kokonaisten lainojen ryhmiä, joissa yksikään näistä lainoista ei ole arvopaperistettu tai uudelleenarvopaperistettu vastuu ja joissa lainojen myyjä tarjoaa kunkin sijoituksen osalta suojan suuririskisimmälle osalle. Jälkimmäisessä tilanteessa poolikohtaista likviditeettisopimusta ei olisi yleensä pidettävä uudelleenarvopaperistettuna vastuuna, koska se edustaa yhden omaisuuserien muodostaman poolin etuoikeusluokkaa (eli sovellettavaa kokonaisten lainojen ryhmää), joka ei sisällä arvopaperistettuja vastuita. Ohjelmanlaajuinen erillinen takaus, joka kattaa vain jotkin tappiot myyjän tarjoaman eri ryhmiä koskevan suojan ulkopuolelta, merkitsisi sen sijaan yleensä sitä, että riski, joka liittyy useiden omaisuuserien muodostamaan, vähintään yhden arvopaperistetun vastuun sisältävään ryhmään, olisi etuoikeusluokkiin jaettu ja siten uudelleenarvopaperistettu vastuu. Jos tällainen ohjelma rahoittaa kuitenkin itsensä kokonaan yhtä lajia edustavilla yritystodistuksilla ja jos joko ohjelmanlaajuinen erillinen takaus ei ole uudelleenarvopaperistettu tai yritystodistus on täysin järjestävän luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tukema niin, että yritystodistuksiin sijoittaja on altis järjestäjän maksukyvyttömyysriskille eikä suojattaviin vastuujoukkoihin tai omaisuuseriin liittyvälle riskille, tätä yritystodistusta ei yleensä olisi pidettävä uudelleenarvopaperistettuna vastuuna. (45) Kaupankäyntivarastoon sovellettavia varovaista arvostamista koskevia säännöksiä olisi sovellettava kaikkiin käypään arvoon arvostettaviin instrumentteihin riippumatta siitä, ovatko ne kyseisen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen kaupankäyntivarastossa vai sen ulkopuolella. Olisi täsmennettävä, että jos varovaista arvostamista soveltamalla saadaan kirjanpitoon tosiasiallisesti merkittyä arvoa pienempi kirjanpitoarvo, omista varoista olisi vähennettävä kyseisen erotuksen absoluuttinen arvo. (46) Luottolaitoksilla ja sijoituspalveluyrityksillä olisi oltava mahdollisuus valita, sovelletaanko arvopaperistettuihin omaisuuseriin, joiden riskipaino on tämän asetuksen mukaan laskettuna 1 250 prosenttia, omien varojen vaatimusta vai vähennetäänkö ne rajoituksettomista omista varoista, riippumatta siitä, ovatko kyseiset omaisuuserät kaupankäyntivarastossa vai sen ulkopuolella. (47) Alullepanevilla tai järjestävillä laitoksilla ei saisi olla mahdollisuutta kiertää sopimusvelvoitteet ylittävää tukea koskevaa kieltoa käyttämällä kaupankäyntivarastojaan tällaisen tuen tarjoamiseen. (48) Direktiivissä 2006/48/EY on otettu standardimenetelmän yhteydessä käyttöön etuoikeutettu riskipaino pieniltä ja keskisuurilta yrityksiltä tai luonnollisilta henkilöiltä olevia saamisia varten ja annettu laitoksille mahdollisuus soveltaa sisäisten luottoluokitusten menetelmiä, joissa ne arvioivat riskipainon itse, mikä heijastaa niiden omien eritysten luotonmyöntökriteerien kunnollisuutta. Etuoikeutettujen riskipainojen käyttöä olisi jatkettava myös tätä asetusta sovellettaessa. Mahdollisia etuja, jotka saavutetaan pienentämällä riskipainoja tai laajentamalla niiden soveltamista useampiin saamisiin, olisi kuitenkin tarkasteltava uudelleen 24 kuukauden kuluessa tämän asetuksen voimaantulosta. Uudelleentarkastelun olisi perustuttava näyttöön, ja siinä olisi otettava huomioon kokonaisen suhdannejakson ajalta saadut luotettavat tiedot luottotappioista, jotka liittyvät pieniltä tai keskisuurilta yrityksiltä tai luonnollisilta henkilöiltä oleviin saamisiin. Uudelleentarkastelun yhteydessä olisi myös kiinnitettävä erityistä huomiota kuluttajaluottoihin kohdistuviin vaikutuksiin. (49) Rajoittamatta tässä asetuksessa nimenomaisesti vaadittujen tietojen julkistamista, julkistamisvaatimuksilla olisi pyrittävä siihen, että markkinaosapuolet saavat tarkat ja kattavat tiedot kunkin laitoksen riskiprofiilista. Sen vuoksi luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä olisi vaadittava julkistamaan lisätietoja, joita ei nimenomaisesti mainita tässä asetuksessa, kun niiden julkistaminen on tarpeen edellä mainitun tavoitteen saavuttamiseksi. (50) Jos arvopaperistetun omaisuuserän ulkoisessa luottoluokituksessa on otettu huomioon sijoittavan laitoksen itsensä tarjoaman luottosuojan vaikutus, kyseisellä laitoksella ei saisi olla mahdollisuutta hyötyä tähän suojaan perustuvasta pienemmästä riskipainosta. Tällöin arvopaperistamista ei saisi vähentää pääomasta, jos riskipaino voidaan määrittää muilla keinoin kyseisen omaisuuserän todellisen riskin mukaisesti ottamatta tällaista luottosuojaa huomioon. (51) Markkinariskiin liittyvien omien varojen vaatimusten laskemiseen käytettäviä sisäisiä malleja koskevia vaatimuksia olisi tiukennettava, koska kyseisten mallien suorituskyky on ollut heikkoa viime aikoina. Niiden olisi erityisesti katettava paremmin kaupankäyntivarastoon sisältyvät luottoriskit. Lisäksi omien varojen vaatimuksiin olisi sisällyttävä stressitilanteisiin sovitettu osa, jolla tiukennetaan omien varojen vaatimuksia markkinaolosuhteiden vaikeutuessa ja pienennetään myötäsyklisyyspotentiaalia. Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi myös suoritettava käänteisiä stressitestejä selvittääkseen, mitkä skenaariot saattavat uhata laitoksen elinkelpoisuutta, jolleivät ne voi osoittaa tällaista testiä turhaksi. Koska arvopaperistettuja omaisuuseriä on viime aikoina ollut erityisen vaikea käsitellä sisäisiin malleihin perustuvilla menetelmillä, olisi rajoitettava luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten mahdollisuutta mallintaa arvopaperistamiseen liittyviä riskejä, jotka sisältyvät kaupankäyntivarastoon, ja edellytettävä lähtökohtaisesti, että kaupankäyntivarastoon kuuluville arvopaperistetuille omaisuuserille asetetaan standardoitu omien varojen vaatimus. (52) Tässä asetuksessa säädetään rajoitetuista poikkeuksista tiettyjen korrelaatiokaupankäyntitoimien suhteen, joiden mukaisesti laitoksen valvoja voi antaa laitoksen laskea tiukkoihin vaatimuksiin perustuva kokonaisriskiin liittyvä omien varojen vaatimus. Tällaisissa tapauksissa laitoksen olisi sovellettava näihin toimiin omien varojen vaatimusta, joka on yhtä suuri kuin tämän sisäisesti kehitetyn lähestymistavan mukaisista omien varojen vaatimuksista suurempi ja on 8 prosenttia standardimittausmenetelmän mukaisesta erityisriskiin liittyvästä omien varojen vaatimuksesta. Laitokselta ei saisi vaatia, että se soveltaa näihin vastuisiin ”riskin kasvusta johtuvaa omien varojen vaatimusta”, mutta ne olisi kuitenkin sisällytettävä sekä päivittäisiin todennäköisiin tappiolukuihin että stressitestattuihin todennäköisiin tappiolukuihin. (53) Ottaen huomioon luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille finanssi- ja talouskriisin aikana koituvien odottamattomien tappioiden luonne ja suuruus on tarpeen parantaa edelleen sellaisten varojen laatua, joita luottolaitoksilla ja sijoituspalveluyrityksillä edellytetään olevan, ja jatkaa niiden yhdenmukaista. Tässä yhteydessä olisi otettava käyttöön sellaisen pääoman keskeisten osien määritelmä, jota voidaan käyttää odottamattomien tappioiden kattamiseen niiden syntyessä, sekä parannettava hybridipääoman määritelmää ja tehtävä omiin varoihin yhdenmukaisia arvonoikaisuja. On myös tarpeen lisätä merkittävästi omien varojen määrää muun muassa uusilla pääomaosuuksilla, jotka painottuvat sellaisten omien varojen keskeisiin osiin, joita voidaan käyttää odottamattomien tappioiden kattamiseen niiden syntyessä. (54) Markkinakurin tiukentamiseksi ja rahoitusvakauden parantamiseksi on tarpeen asettaa tarkempia vaatimuksia sellaisten tietojen julkistamiselle, jotka koskevat lakisääteisen pääoman ja tehtyjen arvonoikaisujen muotoa ja luonnetta, jotta sijoittajat ja tallettajat saisivat riittävästi tietoja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuudesta. (55) Uusi pääoman määritelmä ja lakisääteiset pääomavaatimukset olisi otettava käyttöön ottamalla huomioon kansallisten lähtökohtien ja olosuhteiden erilaisuus sekä se, että uusiin standardeihin liittyvä vaihtelevuus vähenee alkuvaiheen jälkeen siirtymäkauden aikana. Julkisen sektorin nykyisten pääomasijoitusten sallitaan jatkua siirtymäkauden ajan, jotta omat varat säilyisivät asianmukaisella tasolla. (56) Direktiivissä 2006/48/EY on edellytetty, että luottolaitoksilla on vähintään tiettyjä mainittuja vähimmäismääriä vastaavat omat varat 31 päivään joulukuuta 2011 saakka. Ottaen huomioon, että finanssikriisi vaikuttaa yhä pankkialaan ja että BCBS on hyväksynyt omien varojen vaatimuksia koskevien siirtymäjärjestelyjen jatkamisen, on asianmukaista ottaa rajoitetuksi ajaksi uudelleen käyttöön alhaisempi raja, kunnes omien varojen määrät saadaan riittäviksi tässä asetuksessa säädettyjen omia varoja koskevien siirtymäjärjestelyjen mukaisesti, jotka otetaan asteittain käyttöön vuosina 2013–2019. Finanssiryhmittymiä koskevassa direktiivissä 2002/87/EY vahvistetaan tällaista pääomien kaksinkertaista huomioimista koskevat erityissäännöt sellaisia ryhmittymiä varten, joihin kuuluu merkittävää pankki- tai sijoitustoimintaa sekä vakuutustoimintaa. Direktiivi 2002/87/EY perustuu kansainvälisesti sovittuihin periaatteisiin, jotka koskevat riskien käsittelyä kaikilla aloilla. Tällä ehdotuksella lujitetaan näiden finanssiryhmittymiä koskevien sääntöjen soveltamista pankki- ja sijoituspalveluyritysryhmittymiin. Muita tarpeellisia muutoksia käsitellään direktiivin 2002/87/EY uudelleentarkastelun yhteydessä, joka on määrä toteuttaa vuonna 2012. (57) Finanssikriisi osoitti sen, että luottolaitokset ja sijoitusyritykset olivat arvioineet OTC-johdannaisiin liittyvät vastapuoliriskit aivan liian pieniksi. Sen vuoksi G20-maiden johtajat esittivät syyskuussa 2009, että suurempi osa OTC-johdannaisista selvitettäisiin keskusvastapuolten välityksellä. Johtajat esittivät myös, että OTC-johdannaisille, joille ei voida tehdä keskusvastapuoliselvitystä, asetettaisiin korkeammat omien varojen vaatimukset, joissa otettaisiin asianmukaisesti huomioon tällaisiin johdannaisiin liittyvät suuremmat riskit. (58) G20-maiden johtajien esittämien muutosten jälkeen BCBS muutti olennaisesti vastapuoliriskijärjestelmää Basel III:n yhteydessä. Basel III:n odotetaan lisäävän merkittävästi omien varojen vaatimuksia, jotka liittyvät luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten OTC-johdannaiskauppoihin ja arvopapereilla toteutettaviin rahoitustoimiin, sekä tarjoavan luottolaitoksille ja sijoituspalveluyrityksille vahvat kannustimet keskusvastapuolten käyttöön. Basel III:n odotetaan myös tarjoavan lisäkannustimia vastapuoliriskien hallinnan lujittamiseen ja keskusvastapuoliin liittyvien vastapuoliriskien käsittelyn tarkistamiseen. (59) Laitoksilla olisi oltava omia lisävaroja OTC-johdannaisista aiheutuvaa vastuun arvonoikaisuun liittyvää riskiä varten. Niiden olisi myös sovellettava suurempaa vastapuolten välistä riippuvuutta laskiessaan omien varojen vaatimuksia sellaisia vastapuoliriskejä varten, jotka aiheutuvat OTC-johdannaiskaupoista ja arvopapereilla toteutettavista rahoitustoimista, jotka tehdään tiettyjen finanssilaitosten kanssa. Lisäksi luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi parannettava merkittävästi vastapuoliriskin mittaamista ja hallintaa sellaisilla menettelyillä, joilla käsitellään paremmin wrong-way-riskiä, erittäin velkaantuneita vastapuolia ja vakuuksia ja joiden yhteydessä tehdään vastaavat parannukset toteutuma- ja stressitestaukseen. (60) Keskusvastapuoliin liittyvissä kaupankäyntivastuissa hyödytään yleensä keskusvastapuolten tarjoamista monenvälisistä nettoutus- ja tappionjakomekanismeista. Näin ollen niihin liittyy hyvin pieni vastapuoliriski, minkä vuoksi niihin liittyvän omien varojen vaatimuksen olisi myös oltava hyvin pieni. Vaatimuksen olisi samalla oltava positiivinen, jotta voitaisiin varmistaa, että luottolaitokset ja sijoitusyritykset voivat seurata ja valvoa keskusvastapuoliin liittyviä vastuitaan hyvän riskienhallinnan puitteissa, ja jotta voitaisiin ottaa huomioon, että myöskään keskusvastapuoliin liittyvät kaupankäyntivastuut eivät ole riskittömiä. (61) Keskusvastapuolen maksulaiminlyöntirahasto on mekanismi, jolla tappiot voidaan jakaa keskusvastapuolen selvitysosapuolten kesken. Rahastoa käytetään silloin, kun keskusvastapuolelle selvitysosapuolen maksulaiminlyönnistä aiheutuvat tappiot ovat suurempia kuin kyseisen selvitysosapuolen asettamat marginaalit ja maksulaiminlyöntirahastoon maksamat osuudet tai muut suojaukset, joita keskusvastapuoli voi käyttää ennen kuin se turvautuu muiden selvitysosapuolten maksulaiminlyöntirahastoon maksamiin osuuksiin. Tappioriski, joka kytkeytyy maksulaiminlyöntirahastoon maksettuihin osuuksiin liittyviin vastuisiin, on näin ollen suurempi kuin kaupankäyntivastuisiin liittyvä riski. Sen vuoksi tämäntyyppisiin vastuisiin liittyvän omien varojen vaatimuksen olisi myös oltava suurempi. (62) Keskusvastapuolen ”oletetun pääoman” olisi oltava muuttuja, jota tarvitaan omien varojen vaatimuksen määrittämiseksi niitä selvitysosapuolen vastuita varten, jotka liittyvät sen keskusvastapuolen maksulaiminlyöntirahastoon maksamiin osuuksiin. Sitä ei saisi katsoa miksikään muuksi. Sitä ei saisi varsinkaan katsoa sellaisen pääoman määräksi, jota keskusvastapuolen on pidettävä toimivaltaisen viranomaisen vaatimuksesta. (63) Olennaisena osana komission pyrkimyksiä varmistaa tehokkaat, turvalliset ja vakaat johdannaismarkkinat on tarkastella uudelleen vastapuoliriskin käsittelyä ja erityisesti asettaa suuremmat omien varojen vaatimukset kahdenvälisille johdannaissopimuksille, jotta tällaisten sopimusten rahoitusjärjestelmälle aiheuttamat suuremmat riskit voitaisiin ottaa huomioon. Näin ollen tällä asetuksella täydennetään OTC-johdannaisista, keskusvastapuolista ja kauppatietorekistereistä 15 päivänä syyskuuta 2010 annettua komission asetusehdotusta[15]. (64) Finanssikriisiä edeltäville vuosille oli luonteenomaista se, että luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten saamiset kasvoivat liikaa suhteessa niiden omiin varoihin (velkaantuminen). Finanssikriisin aikana luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset joutuivat lyhyen ajan kuluessa vähentämään merkittävästi velkaantumistaan. Tämä vahvisti varallisuushintoihin kohdistuvia laskupaineita ja aiheutti sekä luottolaitoksille että sijoituspalveluyrityksille lisätappioita, jotka vähensivät niiden omia varoja entisestään. Tämä syöksykierre johti lopulta reaalitalouden saatavilla olleen luoton vähenemiseen sekä kriisin syvenemiseen ja pidentymiseen. (65) Riskiperusteiset omien varojen vaatimukset ovat olennainen keino varmistaa, että omat varat riittävät odottamattomien tappioiden kattamiseen. Kriisi on kuitenkin osoittanut, että tällaiset vaatimukset eivät yksinään riitä estämään luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä ottamasta liiallisia ja hallitsemattomia velkaantumisriskejä. (66) G20-maiden johtajat sitoutuivat syyskuussa 2009 kehittämään kansainvälisesti sovitut säännöt, joilla hillittäisiin ylivelkaantumista. Tätä varten johtajat tukivat vähimmäisomavaraisuusasteen käyttöönottoa Basel II ‑kehystä täydentävänä toimenpiteenä. (67) BCBS julkisti joulukuussa 2010 ohjeet, joissa määritellään vähimmäisomavaraisuusasteen laskentamenetelmä. Säännöissä säädetään 1 päivänä tammikuuta 2013 alkavasta ja 1 päivänä tammikuuta 2017 päättyvästä tarkastelujaksosta, jonka aikana seurataan vähimmäisomavaraisuusastetta sekä sen osatekijöitä ja käyttäytymistä suhteessa riskiperusteiseen vaatimukseen. Tarkastelujakson tulosten perusteella BCBS aikoo tehdä mahdolliset lopulliset tarkennukset vähimmäisomavaraisuusasteen määrittelyyn ja kalibrointiin vuoden 2017 alkupuoliskolla, jotta asiamukaisen tarkastelun ja kalibroinnin pohjalta olisi mahdollista siirtyä sitovaan vaatimukseen 1 päivänä tammikuuta 2018. BCBS:n ohjeissa esitetään myös, että vähimmäisomavaraisuusaste ja sen osatekijät olisi julkistettava 1 päivästä tammikuuta 2015 alkaen. (68) Vähimmäisomavaraisuusaste on uusi sääntely- ja valvontaväline unionille. Kansainvälisten sopimusten mukaisesti se olisi aluksi otettava käyttöön lisäkeinona, jota sovellettaisiin yksittäisiin laitoksiin valvontaviranomaisten harkinnan perusteella. Laitoksia koskevat raportointivelvoitteet mahdollistaisivat asianmukaisen tarkastelun ja kalibroinnin, jotta sitovaan toimenpiteeseen voitaisiin siirtyä vuonna 2018. (69) Tarkasteltaessa vähimmäisomavaraisuusasteen vaikutusta erilaisiin liiketoimintamalleihin olisi kiinnitettävä erityistä huomiota sellaisiin liiketoimintamalleihin, joihin liittyvä riski katsotaan pieneksi, kuten kiinnitysluottojen myöntäminen sekä erityinen luotonanto aluehallinnoille, paikallisviranomaisille tai julkisyhteisöille ja julkisoikeudellisille laitoksille. (70) Tarkastelun helpottamiseksi luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi tarkastelujakson aikana seurattava vähimmäisomavaraisuusasteen tasoa ja muutoksia sekä ylivelkaantumisriskiä osana sisäisen pääoman riittävyyden arviointiprosessia. Seuranta olisi sisällytettävä vakavaraisuuden kokonaisarviointiprosessiin. (71) Muuttuvia palkkioita koskevat rajoitukset ovat tärkeä tekijä varmistettaessa, että luottolaitokset ja sijoituspalveluyritykset, jotka käyttävät pääomapuskuriaan, kerryttävät pääomansa uudelleen vaadituille tasoille. Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten on jo noudatettava periaatetta, jonka mukaan harkinnanvaraisten muuttuvien palkkioiden myöntäminen ja maksamisen sellaisille henkilöstöryhmille, joiden ammatillisella toiminnalla on olennainen vaikutus kyseisen laitoksen riskiprofiiliin, on oltava kyseisen laitoksen taloudellisen aseman perusteella kestävää. Sen varmistamiseksi, että laitos palauttaa ripeästi omat varansa vaadituille tasoille, on asianmukaista mukauttaa muuttuvien palkkioiden ja lisäeläke-etuuksien myöntäminen laitoksen kannattavuuteen kaikkina ajanjaksoina, joina yhteenlaskettua puskurivaatimusta ei täytetä. (72) Toimiva hallinto, toiminnan johdonmukaisuus ja selkeys sekä tietojen julkistaminen ovat olennaisia hyvien palkka- ja palkkiopolitiikkojen kannalta. Sen varmistamiseksi, että luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten palkka- ja palkkiojärjestelmät ja niihin liittyvä riski ovat markkinoiden kannalta riittävän selkeitä, luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi julkistettava yksityiskohtaiset tiedot palkka- ja palkkiopolitiikastaan ja ‑käytännöistään sekä luottamuksellisuussyistä niiden henkilöiden yhteenlasketut palkka- ja palkkiomäärät, joiden ammatillisella toiminnalla on olennainen vaikutus luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen riskiprofiiliin. Nämä tiedot olisi annettava kaikkien sidosryhmien saataville. (73) Tässä asetuksessa tarkoitettuun henkilötietojen käsittelyyn olisi täysimittaisesti sovellettava yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24 päivänä lokakuuta 1995 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 95/46/EY[16] ja yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18 päivänä joulukuuta 2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) No 45/2001[17]. (74) Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi pidettävä likvidien varojen varantoa, jota ne voisivat käyttää maksuvalmiustarpeiden tyydyttämiseen lyhytaikaisen maksuvalmiuskriisin aikana. Varantoa käyttäessään niiden olisi otettava käyttöön suunnitelma likvidien varojensa palauttamiseksi vaaditulle tasolle, ja toimivaltaisten viranomaisten olisi varmistettava kyseisen suunnitelman ja sen täytäntöönpanon riittävyys. (75) Likvidien varojen varannon olisi aina oltava käytettävissä likviditeetin ulosvirtausten kompensoimiseksi. Lyhytaikaisen maksuvalmiuskriisin aikaiset maksuvalmiustarpeet olisi määritettävä standardoidulla tavalla yhdenmukaisen vakausstandardin ja tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamiseksi. Olisi huolehdittava siitä, että standardoitu määritys ei aiheuta tahattomia seurauksia finanssimarkkinoille, luotonannolle eikä talouskasvulle, minkä lisäksi olisi otettava huomioon luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten erilaiset liiketoimintamallit ja rahoitusympäristöt unionissa. Tätä varten maksuvalmiusvaatimusta olisi seurattava tarkastelujakson aikana. Tehtyjen havaintojen perusteella komission olisi EPV:n avustuksella vahvistettava maksuvalmiusvaatimus tai mukautettava sitä delegoidulla säädöksellä. (76) Sen lisäksi, että luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten olisi tyydytettävä lyhtyaikaiset maksuvalmiustarpeet, niiden olisi myös otettava käyttöön rahoitusrakenteet, jotka ovat vakaita pidemmällä aikavälillä. BCBS sopi joulukuussa 2010 siitä, että pysyvän varainhankinnan vaatimuksesta (net stable funding ratio, NSFR) tulee v