EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 14.7.2021 COM(2021) 558 final 2021/0203(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI energiatehokkuudesta (uudelleenlaadittu) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SEC(2021) 558 final} - {SWD(2021) 623 final} - {SWD(2021) 624 final} - {SWD(2021) 625 final} - {SWD(2021) 626 final} - {SWD(2021) 627 final}



PERUSTELUT 1. EHDOTUKSEN TAUSTA Komissio hyväksyi joulukuussa 2019 Euroopan vihreän kehityksen ohjelman, jossa esitetään ”uusi kasvustrategia, jonka tavoitteena on tehdä EU:sta oikeudenmukainen ja vauras yhteiskunta, jonka talous on moderni, resurssitehokas ja kilpailukykyinen ja jossa kasvihuonekaasujen nettopäästöistä pyritään eroon vuoteen 2050 mennessä, ja kasvuun pyritään lisäämättä resurssien käyttöä. Sen tavoitteena on myös suojella, hoitaa ja lisätä EU:n luonnonpääomaa sekä suojella kansalaisten terveyttä ja hyvinvointia ympäristöön liittyviltä riskeiltä ja ympäristövaikutuksilta.” Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi ”energiatehokkuudesta on tehtävä ensisijainen tavoite”. Samassa yhteydessä komissio ilmoitti myös esittävänsä vaikutusarvioidun suunnitelman unionin kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistavoitteen nostamiseksi vastuullisella tavalla vuoteen 2030 mennessä ja sitoutui ”tarkastelemaan energialainsäädäntöä ja ehdottamaan siihen tarvittaessa muutoksia kesäkuuhun 2021 mennessä”.. Komissio esitti maaliskuussa 2020 ehdotuksen eurooppalaiseksi ilmastolaiksi, jonka tavoitteena on luopua hiilen käytöstä Euroopassa vuoteen 2050 mennessä. Komissio ehdotti ilmastotavoitesuunnitelmassaan, että unionin kasvihuonekaasupäästöjen vähennystavoite nostetaan vähintään 55 prosenttiin vuoden 1990 tasosta vuoteen 2030 mennessä, mikä merkitsee huomattavaa lisäystä nykyiseen 40 prosentin tavoitteeseen verrattuna. Ilmastotavoitesuunnitelmassa hahmoteltiin myös tarvittavat toimet kaikilta talouden sektoreilta, mukaan lukien keskeisten lainsäädäntövälineiden tarkistaminen tämän kunnianhimoisemman tavoitetason saavuttamiseksi ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelmaa koskevassa tiedonannossa esitetyn sitoumuksen täyttämiseksi. Tavoitteena on esittää kattava suunnitelma Euroopan unionin tavoitteen nostamiseksi 55 prosenttiin vastuullisella tavalla vuoteen 2030 mennessä. Ilmastotavoitesuunnitelma vastaa myös Pariisin sopimuksen tavoitetta pitää maapallon lämpötilan nousu selvästi alle kahdessa celsiusasteessa ja jatkaa toimia nousun pitämiseksi 1,5 celsiusasteessa. Eurooppa-neuvosto hyväksyi joulukuussa 2020 sitovan EU:n tavoitteen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisestä vähintään 55 prosentilla vuoteen 2030 mennessä vuoden 1990 tasoon verrattuna. Eurooppa-neuvosto totesi, että ilmastotavoitteita on nostettava tavalla, joka vauhdittaa kestävää talouskasvua, luo laadukkaita työpaikkoja, tuottaa unionin kansalaisille terveys- ja ympäristöhyötyjä ja edistää unionin talouden pitkän aikavälin maailmanlaajuista kilpailukykyä edistämällä vihreään teknologiaan liittyvää innovointia. Euroopan parlamentti ja neuvosto pääsivät 22. huhtikuuta 2021 alustavaan poliittiseen yhteisymmärrykseen kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisestä vähintään 55 prosentilla vuoteen 2030 mennessä. Siinä vahvistetaan puitteet toimille kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi tulevina vuosikymmeninä, mutta se on pantava täytäntöön erityislainsäädännöllä sen varmistamiseksi, että kyseisiä vähennyksiä tapahtuu. Ennusteet osoittavat, että jos nykyiset politiikat pannaan täysimääräisesti täytäntöön, kasvihuonekaasupäästöjen vähennykset vuoteen 2030 mennessä olisivat noin 45 prosenttia vuoden 1990 tasoihin verrattuna, kun huomioon ei oteta maankäytön päästöjä ja hiilen sitomista, ja noin 47 prosenttia, kun otetaan huomioon maankäyttö. Vuoden 2030 ilmastotavoitesuunnitelmassa esitetään siten toimia, joita edellytetään kaikilla talouden aloilla, ja keskeisten lainsäädäntövälineiden tarkistamisen käynnistämistä, jotta kunnianhimoisempi tavoite on saavutettavissa. Tämän toteuttamiseksi Euroopan komission vuoden 2021 työohjelmassa ilmoitettiin 55‑valmiuspaketista (’Fit for 55’) kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi vähintään 55 prosentilla vuoteen 2030 mennessä ja ilmastoneutraalin Euroopan saavuttamiseksi vuoteen 2050 mennessä. Paketti kattaa monia eri politiikan aloja, kuten energiatehokkuus, uusiutuvat energialähteet, maankäyttö, energiaverotus, taakanjako ja päästökauppa. Energiatehokkuus on keskeinen toiminta-ala, jota ilman unionin talouden täydellistä hiilestä irtautumista ei voida saavuttaa.Energiatehokkuusdirektiivi on johtanut unionin nykyiseen energiatehokkuuspolitiikkaan, jonka tavoitteena on hyödyntää energiansäästömahdollisuuksia kustannustehokkaasti. Joulukuussa 2018 energiatehokkuusdirektiiviä muutettiin osana ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” -pakettia, erityisesti sisällyttämällä siihen uusi vuoteen 2030 ulottuva unionin yleinen energiatehokkuustavoite, joka on vähintään 32,5 prosenttia (verrattuna ennustettuun energiankäyttöön vuonna 2030), ja laajentamalla ja vahvistamalla energiansäästövelvoitetta vuoden 2020 jälkeen. Vaikka vuoden 2020 energiatehokkuustavoite on pystytty saavuttamaan covid-19-pandemian aiheuttamien poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi, jäsenvaltioiden kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissaan ilmoittamien kansallisten panosten summa jää alle unionin tavoitetason, joka on 32,5 prosenttia vuonna 2030.Nämä panokset vähentäisivät energian loppukulutusta yhteensä 29,4 prosenttia ja primäärienergian kulutusta 29,7 prosenttia verrattuna vuoden 2007 viiteskenaarion vuotta 2030 koskeviin ennusteisiin. Tämä tarkoittaisi sitä, että panosten yhteisvaje tavoitteisiin nähden olisi 2,8 prosenttiyksikköä primäärienergian kulutuksessa ja 3,1 prosenttiyksikköä energian loppukulutuksessa EU27:ssä. Tämä ero vaikuttaa myös siihen, kuinka paljon toimia tarvitaan energiatehokkuustavoitteiden korkeamman tavoitetason saavuttamiseksi. Ilmastotavoitesuunnitelman vaikutustenarvioinnissa todetaan, että on epätodennäköistä, että tarvittava parempi energiatehokkuus toteutuisi pelkästään markkinavoimien, nykyisen markkinajärjestelyn ja teknologian kehittämisen avulla, mikä tarkoittaa, että ponnisteluja on lisättävä. Tähän direktiiviin liitetyn vaikutustenarvioinnin mukaan energiatehokkuutta on parannettava huomattavasti nykyisestä 32,5 prosentin tavoitetasosta. Korkeampi tavoitetaso edellyttää myös energiatehokkuuden voimakkaampaa edistämistä aina, kun se on kustannustehokasta, kaikilla energiajärjestelmän aloilla sekä kaikilla asiaankuuluvilla sektoreilla, joiden toiminta vaikuttaa energian kysyntään, kuten liikenteessä, vesivaroihin liittyvillä aloilla ja maataloudessa. Veden ja energian väliseen yhteyteen puuttuminen on erityisen tärkeää, koska veden ja energian tarve kasvaa ja ilmastonmuutos aiheuttaa vesivaroihin kasvavia paineita. Energiatehokkuusdirektiivi on yksi tärkeä osatekijä edettäessä kohti tavoitetta saavuttaa ilmastoneutraalius vuoteen 2050 mennessä. Energiatehokkuutta käsitellään siinä erillisenä energialähteenä. Energiatehokkuuden keskeistä roolia korostaa energiatehokkuus etusijalle ‑periaate. ”Energiatehokkuus etusijalle” tunnustetaan unionin energiapolitiikan ohjaavaksi periaatteeksi, ja se olisi otettava huomioon kaikilla aloilla energiajärjestelmää laajemmin kaikilla tasoilla, myös rahoitusalalla. Energiatehokkuusratkaisuja olisi pidettävä ensimmäisenä vaihtoehtona tehtäessä suunnittelu- ja investointipäätöksiä ja laadittaessa uusia sääntöjä tarjontapuolelle ja muille politiikan aloille. Periaate on tunnustettu keskeiseksi osaksi energia-alan integrointistrategiaa. Vaikka merkittävää energiansäästöpotentiaalia löytyykin kaikilta aloilta, erityisen haastavia aloja ovat liikenne, sillä sen osuus energian loppukulutuksesta on 30 prosenttia, ja rakennukset, koska unionin rakennuskannasta 75 prosenttia on energiatehokkuudeltaan heikkoa. Toinen tärkeä ala, johon kiinnitetään yhä enemmän huomiota, on tieto- ja viestintätekniikka, jonka osuus maailman sähkön kokonaiskulutuksesta on 5–9 prosenttia ja kaikista päästöistä yli 2 prosenttia. Vuonna 2018 unionin datakeskusten energiankulutus oli 76,8 terawattituntia. Tämän odotetaan nousevan vuoteen 2030 mennessä 98,5 TWh:iin, mikä merkitsee 28 prosentin lisäystä. Absoluuttinen kasvu voidaan nähdä myös suhteellisesti: datakeskusten osuus sähkön kysynnästä EU:ssa oli 2,7 prosenttia vuonna 2018, ja se nousee vuoteen 2030 mennessä 3,21 prosenttiin, jos kehitys jatkuu nykyiseen malliin. Euroopan digitaalistrategiassa korostettiin jo nyt, että tarvitaan erittäin energiatehokkaita ja kestäviä datakeskuksia ja että televiestintäoperaattorit on velvoitettava avoimuuteen niiden ympäristöjalanjäljen osalta. Julkinen sektori on itsessään tärkeä talouden toimija, ja sen osuus unionin energian kokonaisloppukulutuksesta on noin 5-10 prosenttia. Kaiken kaikkiaan arvioidaan, että unionin osuus valtionhallinnon elimille osoitetuista julkisista hankintasopimuksista on noin 16 prosenttia. Jäsenvaltioiden tasolla tämä osuus vaihtelee 5 prosentista 86 prosenttiin. Julkisten rakennusten energiankulutuksen arvioidaan olevan noin 2 prosenttia unionin energian loppukulutuksesta. Koko julkisella sektorilla on edelleen kustannustehokkaita säästömahdollisuuksia sekä olemassa olevien rakennusten peruskorjauksessa ja energianhallinnassa että energiatehokkaiden rakennusten, tuotteiden ja palvelujen tulevissa hankinnoissa. Teollisuus on yksi aloista, joilla energiatehokkuutta on parannettu viime vuosikymmenen aikana merkittävästi. Kustannustehokkaita säästömahdollisuuksia on kuitenkin edelleen olemassa. Lämmityksen ja jäähdytyksen osuus unionin energian loppukulutuksesta on puolet, mikä tekee siitä suurimman energian loppukäytön alan. Tällä alalla on vielä paljon mahdollisuuksia vähentää energiankäyttöä ja saavuttaa silti tarvittavat lämpötilat. Lämmityksellä ja jäähdytyksellä on näin ollen ratkaiseva asema unionin tavoitteessa siirtyä puhtaaseen ja hiilineutraaliin talouteen vuoteen 2050 mennessä. Rakennusten eristyksen parantaminen on merkittävä osa-alue, mutta myös lämmön ja kylmän tehokkaampi toimittaminen on mahdollista. Energian muuntamisessa, siirrossa ja jakelussa voi esiintyä merkittäviä energiahäviöitä. Yhteisten menetelmien ja raportoinnin puuttuminen vaikeuttaa verkkojen tai operaattorien vertailua tai suorituskyvyn vertailua. Unionissa ei itse asiassa ole yhtenäistä energiahäviön määritelmää, minkä vuoksi tietojen laatu ei ole optimaalinen. Tähän on syytä saada parannus. Kotitalouksien osuus unionin energian loppukulutuksesta on noin neljännes. Kuluttajien ja kansalaisten käyttäytymisellä on merkittävä vaikutus tähän energiankulutukseen, ja energiatehokkuusdirektiivi sisältää useita säännöksiä, joilla tuetaan kansalaisten ja kuluttajien vaikutusmahdollisuuksia. Vahvan kuluttajakäyttäytymistä ja kuluttajien vaikutusmahdollisuuksien lisäämistä koskevan ulottuvuuden puuttuminen energiatehokkuuden edistämisessä erityisesti paikallisemmilla tasoilla johtaa siihen, että kuluttajilla ei ole riittävästi kannustimia toteuttaa energiatehokkuuden parannuksia ja puuttua korkeisiin alkuvaiheen kustannuksiin ja ristiriitaisten kannustimien ongelmaan. Vaikka energiatehokkuusdirektiivissä annetaankin jäsenvaltioille kannustimia puuttua energiaköyhyyteen, covid-19-kriisi on tuonut korostetusti esiin tarpeen ratkaista energiaköyhyyskysymys, jos unioni aikoo luoda yhteisen Porton sosiaalisen sitoumuksen mukaisesti sosiaalisen Euroopan, jossa otetaan huomioon kaikkien kansalaisten tarpeet antamalla heille mahdollisuus aktiiviseen rooliin vihreässä siirtymässä samalla kun lievennetään kielteisiä vaikutuksia ja eikä ketään jätetä jälkeen. Energiaköyhyys on kaikissa jäsenvaltioissa keskeinen teema, sillä yhä useammilla eurooppalaisilla voi olla erityisesti energiakustannusten nousun ja työttömyyden vuoksi vaikeuksia hankkia tarvitsemaansa energiaa. Myös keskituloisilla kotitalouksilla saattaa lähitulevaisuudessa olla kasvava energiaköyhyyden riski, sillä energiaköyhyydestä kärsivistä kotitalouksista suurin osa on (alemman) keskitulotason kotitalouksia. Energiatehokkuus on todettu tehokkaimmaksi ratkaisuksi lievittää energiaköyhyyttä ja poistaa joidenkin hinnoittelutoimenpiteiden mahdolliset kielteiset jakaumavaikutukset. Kuten Euroopan vihreän kehityksen ohjelmassa edellytetään, energiatehokkuusdirektiivissä ja muissa 55-valmiuspakettiin kuuluvissa aloitteissa, erityisesti sosiaalisessa ilmastorahastossa, käsitellään tätä kaksitahoista haastetta ja muutetaan sekä ilmastoon liittyvät että sosiaaliset tarpeet mahdollisuuksiksi. Tässä yhteydessä muutoksilla voidaan vahvistaa energiatehokkuusdirektiiviä, jotta jäljellä oleviin markkinaesteisiin ja häiriöihin voidaan puuttua paremmin. Tähän pyritään ottamalla huomioon Euroopan vihreän kehityksen ohjelman laajemmat tavoitteet, joilla pyritään siihen, että ketään ei jätetä jälkeen ja että saadaan aikaan kestävä talous. Ehdotuksella vahvistetaan näin ollen energiatehokkuusdirektiivin eri säännöksiä sen varmistamiseksi, että sillä edistetään parhaalla mahdollisella tavalla ilmastotavoitesuunnitelman mukaista korkeampaa ilmastotavoitetta vähentää kasvihuonekaasupäästöjä vähintään 55 prosenttia vuoteen 2030 mennessä. • Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Ehdotus on osa laajempaa energiatehokkuuspolitiikan poliittista kehystä, jossa käsitellään mahdollisuuksia parantaa energiatehokkuutta tietyillä politiikan aloilla, joita ovat muun muassa rakennukset (direktiivi 2010/31/EY (rakennusten energiatehokkuusdirektiivi)), tuotteet (direktiivi 2009/125/EY, asetus (EU) 2017/1369 ja asetus (EU) 2020/740) ja hallintoasetus (EU) 2018/1999. Näillä politiikoilla on erittäin tärkeä rooli energiansäästöjen aikaansaamisessa vaihdettaessa tuotteita uusiin tai rakennettaessa tai peruskorjattaessa rakennuksia. Ehdotus on sopusoinnussa uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin tarkistamista koskevan ehdotuksen kanssa. Tässä ehdotuksessa energiatehokkuusdirektiivin uudelleenlaatimiseksi vahvistetaan puitteet muille energiatehokkuuspolitiikoille määrittämällä energiatehokkuustavoitteet sekä tärkeimmät monialaiset ja täsmällisemmät toimenpiteet. Sen tavoitteena on saavuttaa energiansäästöjä julkisella sektorilla muun muassa velvoittamalla tekemään julkisille rakennuksille joka vuosi peruskorjauksia ja ottamalla huomioon energiatehokkuus hankittaessa tavaroita, palveluja, töitä ja rakennuksia. Sen julkisia rakennuksia koskeva erityistavoite täydentää rakennusten energiatehokkuutta koskevaa direktiiviä, jossa vahvistetaan rakennuksiin liittyvät normit ja erityiset tekniset velvoitteet. Julkinen sektori palvelee koko väestöä, myös heikossa asemassa ja energiaköyhyyden vaarassa olevia asiakkaita. Näin varmistetaan Euroopan vihreän kehityksen ohjelman mukaisesti, että kaikki pysyvät mukana. Energiatehokkuusdirektiivissä kiinnitetään erityistä huomiota julkiseen sektoriin, jotta se voi toimia esimerkkinä energiatehokkuuden edistämisessä. Komissio on aloittanut rakennusten energiatehokkuutta koskevan direktiivin uudelleentarkastelun tarkoituksenaan esittää ehdotus vuoden 2021 loppupuolella. Vaikka tässä vaiheessa ei ole mahdollista ennakoida uudelleentarkastelun tuloksia, tässä ehdotuksessa huomioidaan rakennusten energiatehokkuutta koskevan direktiivin erityinen asema kustannusoptimaalisten energiatehokkuusvaatimusten asettamisessa ja vahvistetaan energiatehokkuusdirektiivin säännöksiä, jotka koskevat julkisten elinten esimerkillistä roolia erityisesti rakennusten osalta (5 ja 6 artikla) ja julkisia hankintoja (7 artikla). Nämä säännökset tarjoavat tarvittavan horisontaalisen toimintakehyksen.

Energiatehokkuusdirektiivissä vahvistetaan puitteet lämmitys- ja jäähdytyssuunnittelulle, jonka avulla jäsenvaltiot voivat yksilöidä energiatehokkuuteen ja uusiutuvaan energiaan liittyviä mahdollisuuksia. Siinä säädetään myös näiden mahdollisuuksien hyödyntämistä koskevien politiikkojen ja toimenpiteiden seurannasta. Näillä politiikoilla ja toimenpiteillä tuetaan suoraan uusiutuvan energian kulutukselle asetetun tavoitteen saavuttamista uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin 24 artiklassa lämmitys- ja jäähdytysalalle asetetun tavoitteen osalta. Esimerkiksi tarkistamalla tehokkaan kaukolämmityksen ja -jäähdytyksen määritelmää (energiatehokkuusdirektiivin 2 artiklan 43 alakohta) voitaisiin suoraan edistää uusiutuvan energian käyttöönottoa kaukolämmityksessä ja -jäähdytyksessä. Nämä alatavoitteet auttaisivat saavuttamaan energiatehokkuusdirektiivin energiatehokkuustavoitteet. Lisäksi energiatehokkuusdirektiivin mukaiset lämmitys- ja jäähdytysalan suunnittelutoimenpiteet sovitetaan yhteen kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien aikataulun kanssa. Tämä lisää yhdenmukaisuutta kansallisten energia- ja ilmastosuunnitelmien, kokonaisvaltaisten arviointien ja uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian potentiaalin sekä hukkalämmön ja -kylmän käytön arviointien välillä uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin 15 artiklan 7 kohdan mukaisesti. Energiatehokkuusdirektiivin eri säännösten raportointia koskevista yksityiskohdista säädetään hallintoasetuksessa (asetus (EU) 2018/1999). Tämän asetuksen mukaan kunkin jäsenvaltion on laadittava vuosiksi 2021–2030 kymmenvuotinen yhdennetty kansallinen energia- ja ilmastosuunnitelma, jossa esitetään, miten se aikoo edistää muun muassa vuodeksi 2030 asetetun energiatehokkuustavoitteen saavuttamista. Hallintoasetus sisältää myös erityisiä vaatimuksia, jotka koskevat energiatehokkuustavoitteiden asettamista, raportointivelvoitteita, edistymisen seurantaa sekä korjaavia toimia, jotka on toteutettava, jos tavoitteet ja edistyminen eivät ole riittäviä. Tähän direktiiviin tehtyjen muutosten vaikutuksia on analysoitava, mikä saattaa edellyttää hallintoasetuksen muuttamista myöhemmin, jotta voidaan varmistaa näiden kahden säädöksen välinen yhdenmukaisuus. Uudet säännökset, jotka liittyvät erityisesti ohjeellisten kansallisten panosten vahvistamiseen, vajeiden täyttämismekanismeihin ja raportointivelvoitteisiin, olisi siirrettävä päällekkäisten vaatimusten välttämiseksi hallintoasetukseen, kun sitä tarkistetaan, ja sovitettava yhteen sen kanssa. Joitakin hallintoasetuksen säännöksiä saattaa myös olla tarpeen arvioida uudelleen tässä direktiivissä ehdotettujen muutosten vuoksi. Energiatehokkuusdirektiivi on vuorovaikutuksessa muun energiatehokkuuslainsäädännön eli rakennusten energiatehokkuutta koskevan direktiivin, ekologista suunnittelua koskevan direktiivin ja energia- ja rengasmerkintäasetusten kanssa. Näissä lainsäädäntövälineissä asetetaan suorituskykyä koskevat vähimmäisvaatimukset, mutta niissä ei edellytetä korvausasteen nopeuttamista tai vähimmäistason ylittävien tehokkaampien vaihtoehtojen valitsemista. Tärkeimmät jäsenvaltioiden käytettävissä olevat mekanismit, joilla ne voivat saavuttaa luonnollisia tasoja suurempia energiansäästöjä energiatehokkuusdirektiivin vaatimusten täyttämiseksi, ovat energiatehottomien laitteiden korvaaminen ja tehokkaampien valintojen edistäminen. Kussakin välineessä käsitellään erilaisia energiatehokkuusnäkökohtia ja päädytään lopulta samaan tavoitteeseen eli energiatehokkuuden parantamiseen ja unionin yleisen energiatehokkuustavoitteen saavuttamiseen. Muilla aloilla energiatehokkuusdirektiivi täydentää muuta lainsäädäntöä, jolla pyritään parantamaan energiatehokkuuden huomioon ottamista ja siten lisäämään energiansäästöjen kokonaismäärää esimerkiksi julkisiin hankintoihin, energiaverkkoihin sekä lämmitykseen ja jäähdytykseen liittyvien toimenpiteiden osalta. • Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Energiatehokkuusdirektiivin politiikkarakenteen muutokset ovat vuorovaikutuksessa olemassa olevien ja suunniteltujen politiikkojen ja toimenpiteiden kanssa, joita ovat muun muassa hinnoittelumekanismit ja muut kuin hintoja koskevat mekanismit ja toimenpiteet. Energiatehokkuusdirektiivi, jolla puututaan nykyisiin energiatehokkuutta haittaaviin markkinaesteisiin, toimii käsi kädessä rakennuksissa käytettävien polttoaineiden päästökaupan käyttöönoton kanssa, mikä lyhentää energiatehokkuusinvestointien takaisinmaksuaikaa ja vahvistaa energiatehokkuustoimenpiteiden toteuttamismahdollisuuksia kaikkialla unionissa. Ilmastotavoitesuunnitelma osoitti, että tarvitaan sääntelytoimien ja hiilen hinnoittelun yhdistelmää, jos kasvihuonekaasupäästöjen 55 prosentin vähennystavoite halutaan saavuttaa mahdollisimman kustannustehokkaasti. Tasapainon löytäminen hiilen hinnoittelun ja sääntelypolitiikan välillä on ratkaisevan tärkeää, jotta ilmastotavoite voidaan saavuttaa kustannustehokkaasti ja samalla lieventää vaikutuksia, jotka aiheutuvat hiilidioksidikustannusten siirtämisestä erityisesti heikossa asemassa oleviin asiakkaisiin ja loppukäyttäjiin. Samalla päästökauppa tuottaa päästöoikeuksien huutokaupoista lisätuloja, jotka voidaan jakaa uudelleen jäsenvaltioiden kesken ja jäsenvaltioiden sisällä, jotta heikossa asemassa olevia ja energiaköyhiä loppukäyttäjiä voidaan tukea laskujen maksamisessa ja rakennusten kunnostamisessa. 55-valmiuspaketissa kootaan yhteen asiaankuuluvat politiikan välineet, joilla voidaan edistää kasvihuonekaasupäästöjen 55 prosentin vähennystavoitetta. Tavoitteena on tehdä se johdonmukaisella ja oikeasuhteisella tavalla yhdessä muiden asiaankuuluvien asetusten ja direktiivien kanssa. Tämä koskee erityisesti energiatehokkuusdirektiiviä, uusiutuvia energialähteitä koskevaa direktiiviä (REDII), EU:n päästökauppajärjestelmää, taakanjakoasetusta, maankäyttöä, maankäytön muutosta ja metsätaloutta (LULUCF), energiaverotusta ja ajoneuvojen hiilidioksidipäästönormeja. 55-valmiuspakettiin kuuluvien eri aloitteiden välinen johdonmukaisuus tunnustettiin keskeiseksi tekijäksi kun halutaan varmistaa, että paketin eri toimintavälineet, kuten energiatehokkuusdirektiivi, edistävät mahdollisimman tehokkaasti korkeamman 55 prosentin ilmastotavoitteen saavuttamista. Näillä EU:n politiikoilla edistetään energiatehokkuusdirektiivin tavoitteiden saavuttamista erityisesti energiatehokkuustavoitteen osalta. Energiatehokkuusdirektiivissä säädetyillä tavoitteilla ja toimenpiteillä varmistetaan tehokkaammat yhteydet ja synergiat unionin muiden politiikkojen kanssa. Energiatehokkuusdirektiivillä on merkittäviä yhteyksiä uusiutuvia energialähteitä koskevaan direktiiviin erityisesti lämmityksen ja jäähdytyksen osalta, sillä molemmat edistävät myös energia-alan integrointistrategian tavoitteiden saavuttamista. Energiatehokkuusdirektiivi tarjoaa vahvemmat puitteet suunnittelulle lämmityksen ja jäähdytyksen energiatehokkuuteen ja uusiutuvaan energiaan liittyvän potentiaalin määrittämiseksi, ja siinä edellytetään, että jäsenvaltiot panevat täytäntöön politiikkoja ja toimenpiteitä tämän potentiaalin hyödyntämiseksi. Näillä politiikoilla ja toimenpiteillä tuetaan suoraan uusiutuville energialähteille asetetun tavoitteen saavuttamista lämmityksessä ja jäähdytyksessä, joista säädetään uusiutuvia energialähteitä koskevan direktiivin 23 artiklassa. Näillä tavoitteilla edistetään puolestaan energiatehokkuusdirektiivin 23 artiklassa ja koko energiatehokkuusdirektiivissä vahvistettujen energiatehokkuustavoitteiden saavuttamista. EU:n päästökauppajärjestelmässä asetetaan kasvihuonekaasupäästöille yläraja, joka alenee ajan mittaan. Taakanjakoasetuksessa asetetaan jäsenvaltioille sitovat vuotuiset kasvihuonekaasupäästötavoitteet, jotka kohdistuvat kasvihuonekaasupäästöihin aloilla, jotka eivät kuulu EU:n päästökauppajärjestelmään, kuten rakennukset, liikenne ja maatalous. Taakanjakoasetus edistää energiatehokkuusdirektiivin ja erityisesti energiansäästövelvoitteen noudattamista. Energiansäästövelvoitteen mukainen täydentävyysvaatimus kannustaa jäsenvaltioita panemaan täytäntöön kansallisia politiikkoja ja toimenpiteitä, jotka ylittävät unionin tasolla vahvistetut energiatehokkuutta koskevat vähimmäisvaatimukset (esim. tiukemmat kansalliset rakennusmääräykset ja ohjelmat, joilla edistetään korkeampia laiteluokkia). EU:n päästökauppajärjestelmän ja energiaverodirektiivin kaltaiset hinnoittelutoimenpiteet tekevät energiatehokkuuteen tehtävistä investoinneista taloudellisesti houkuttelevampia, mutta niillä ei poisteta markkinaesteitä, joiden vuoksi investointeja ei tapahdu optimaalisella tavalla. Näin ollen ne täydentävät energiatehokkuuslainsäädäntöä, mutta eivät korvaa sitä. Ennen kuin kaikki 55-valmiuspaketissa ehdotetut toimenpiteet ja tavoitteet alkavat vaikuttaa täysimääräisesti ja vapauttavat Euroopan kansalaiset fossiilisten polttoaineiden riippuvuudesta ja energiakustannusten noususta, jotkin toimet voivat siirtymäkauden aikana johtaa merkittäviin jakaumavaikutuksiin. EU:n päästökauppajärjestelmän laajentamisen rakennus- ja liikennealoille odotetaan aiheuttavan energian hintojen nousua, koska polttoaineiden toimittajat todennäköisesti siirtävät hiilidioksidikustannukset kuluttajien maksettavaksi ja voivat siten vaikuttaa heikossa asemassa oleviin asiakkaisiin ja fossiilisista polttoaineista riippuvaisiin loppukäyttäjiin tai ihmisiin, joita uhkaa energiaköyhyys. Kohdennetut toimenpiteet helpottavat siirtymää sekä Euroopan tasolla että kansallisella tasolla. 55‑valmiuspaketissa ehdotetaan energiatehokkuusdirektiivin mukaisia erityistoimenpiteitä ja uudesta päästökauppajärjestelmästä saataviin tuloihin perustuvaa uutta rahoitusvälinettä, jolla lievennetään tieliikenteen ja rakennusten hiilidioksidipäästöjen hinnoittelun käyttöönotosta kuluttajille aiheutuvia korkeampia kustannuksia. On olennaisen tärkeää varmistaa, että energiatehokkuusinvestointeja tehdään yhteiskunnissamme kaikkein heikoimmassa asemassa olevien keskuudessa. Siirtymän vaikutuksia voidaan lieventää tukitoimenpiteillä, joilla tiukennetaan energiansäästövelvoitetta ja parannetaan ja suojellaan heikossa asemassa olevia asiakkaita, energiaköyhyydestä kärsiviä tai energiaköyhyyden uhkaamia kotitalouksia ja tapauksen mukaan sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuvia henkilöitä. Energiatehokkuusdirektiivin nojalla ehdotettujen toimenpiteiden ja uusien alojen päästökaupasta saataviin tuloihin perustuvan uuden rahoitusvälineen yhteisvaikutus auttaa puuttumaan mahdollisiin kielteisiin sosiaalisiin vaikutuksiin tehokkaasti ja solidaarisuuden hengessä. Jäsenvaltiot voivat edelleenkin hyödyntää EU:n päästökauppajärjestelmästä saatavia tuloja, joihin sisältyy myös uusien alojen päästökauppa, energiatehokkuuden, kaukolämpöjärjestelmien ja eristyksen parantamiseen tähtäävien toimenpiteiden rahoittamiseen tai taloudellisen tuen antamiseen pieni- ja keskituloisille kotitalouksille. Kahden uuden alan eli rakennusten ja tieliikenteen päästökaupasta aiheutuvien sosiaalisten vaikutusten käsittelemiseksi perustetaan sosiaalinen ilmastorahasto, jäljempänä ’rahasto’. Varmistaakseen, että rahaston lisämenot voidaan kattaa unionin talousarviossa, komissio esittää samanaikaisesti rahastoasetuksen kanssa ehdotuksia sekä monivuotisesta rahoituskehyksestä 2021–2027 annetun asetuksen että neuvoston päätöksen (EU, Euratom) 2020/2053, jäljempänä ’omia varoja koskeva päätös’, muuttamiseksi. Osa tieliikenteen ja rakennusten päästökaupasta kertyvistä tuloista kartuttaa unionin talousarviota. Rahastosta olisi myönnettävä varoja jäsenvaltioille, jotta voidaan tukea niiden toimenpiteitä ja investointeja, joilla pyritään parantamaan rakennusten energiatehokkuutta, toteuttamaan rakennusten perusparannuksia ja auttaa siirtymään rakennusten lämmityksessä ja jäähdytyksessä muihin kuin hiiliperäisiin polttoaineisiin, muun muassa ottamalla käyttöön uusiutuvista energialähteistä tuotettua energiaa, sekä rahoittamaan päästötöntä ja vähäpäästöistä liikkuvuutta ja liikennettä. Jäsenvaltiot voisivat harkita rakennemuutosta nopeuttavien investointien ohella väliaikaisesti myös suoraa tukea heikossa asemassa oleville kotitalouksille. Perusparannusaaltoa koskevan strategian mukaisesti unionin rahoitustuki energiatehokkuuteen ja rakennusten peruskorjauksiin tehtäville investoinneille, joilla autetaan puuttumaan energiaköyhyyteen tai ehkäisemään sitä, sisältyy useisiin monivuotisen rahoituskehyksen ja Next Generation EU -välineen uusiin ja nykyisiin ohjelmiin. Toinen keskeinen energiatehokkuusinvestointien rahoituslähde on elpymis- ja palautumistukiväline, josta annetaan jäsenvaltioiden käyttöön yhteensä 672,5 miljardia euroa avustusten ja lainojen muodossa. Yleisenä tavoitteena on, että 37 prosenttia elpymis- ja palautumistukivälineen varoista osoitetaan ilmastotoimiin, ja jäsenvaltiot aikovat käyttää huomattavia summia rakennusten peruskorjausinvestointeihin Euroopan komission ohjeiden mukaisesti ja kohdentaa ne erityisesti energiatehokkuudeltaan heikoimpiin rakennuksiin ja energiaköyhiin kotitalouksiin. Koheesiopolitiikan varoista osoitetaan edelleen 30 prosentin yleisen ilmastotavoitteen puitteissa ja keskittymällä toimintapoliittiseen tavoitteeseen 2 merkittävä osuus unionin talousarviosta energiatehokkuuteen ja rakennusten peruskorjaukseen tehtäviin investointeihin, kun taas InvestEU-ohjelmalla saadaan liikkeelle mittavia yksityisiä ja julkisia investointeja jäsenvaltioissa erityisten rahoitusvälineiden ja teknisen tuen, erityisesti ELENA-välineen, avulla. Oikeudenmukaisen siirtymän rahastolla, jonka kokonaisbudjetti on 17,5 miljardia euroa, pyritään lieventämään ilmastoneutraaliin talouteen siirtymisestä aiheutuvia sosiaalisia ja taloudellisia kustannuksia muun muassa investoimalla energiatehokkuuteen ja rakennusten kunnostamiseen, mistä saadaan kaksi hyötyä: paikallisten työpaikkojen luominen ja energiaköyhyyden torjuminen kestävällä tavalla. Keskitetysti hallinnoiduissa ohjelmissa, kuten Life-ohjelmassa tai Horisontti Eurooppa ‑puiteohjelmassa, on rahoitukselle määritetty painopisteitä, joilla tuetaan oikeudenmukaista ja vihreää siirtymää erityisohjelmien tavoitteiden ja luonteen mukaisesti eli pyritään teknologian ja markkinoiden innovointiin ja parhaiden käytäntöjen kehittämiseen energiatehokkuuspolitiikan täytäntöönpanossa. Maantieajoneuvojen hiilidioksidipäästöjä koskevassa EU:n lainsäädännössä edellytetään, että valmistajat vähentävät myymänsä ajoneuvovalikoiman keskimääräisiä hiilidioksidipäästöjä. Raskaita hyötyajoneuvoja sekä henkilöautoja ja kevyitä hyötyajoneuvoja varten on annettu säännöksiä. Nämä säännökset tarkoittavat, että valmistajien on joko otettava käyttöön teknologiaa, jolla parannetaan ajoneuvojen energiatehokkuutta (esimerkiksi vähentämällä niiden aerodynaamista tai vierintävastusta tai parantamalla voimalaitteen hyötysuhdetta), tai käytettävä energialähdettä, joka tuottaa vähemmän hiilidioksidipäästöjä. Siirtymällä täysin sähköisiin voimalaitteisiin voidaan välttää polttomoottoreiden energiahäviöt ja päästä loppuenergian kulutukseen, joka on kilometriä kohden vain murto-osa verrattuna polttomoottoreihin. Liikenteen energiankulutuksen väheneminen ajoneuvojen hiilidioksidipäästöjä koskevan lainsäädännön seurauksena on otettu huomioon EU:n yleistä energiatehokkuustavoitetta määritettäessä. Energiatehokkuusdirektiivi luo synergioita kestävän ja älykkään liikkuvuuden strategian toimenpiteiden kanssa. Vaikka direktiivissä jätetään jäsenvaltioille täysi joustovara ja harkintavalta valita toimenpiteet liikenteen energiankulutuksen vähentämiseksi, direktiivi kannustaa energiatehokkuustoimenpiteiden käyttöönottoon liikenteessä. Myös kiertotaloutta koskeva toimintasuunnitelma täydentää energiatehokkuusdirektiiviä. Tuotteiden ja infrastruktuurien suunnittelu pidempää käyttöikää varten tai raaka-aineiden uudelleenkäyttö ja kierrätys vähentävät energiankulutusta ja kasvihuonekaasupäästöjä tuotteiden ja infrastruktuurien elinkaaren aikana. Perusparannusaaltoa koskevassa strategiassa keskitytään varmistamaan, että Euroopan rakennukset ovat energiatehokkaampia, vähemmän hiili-intensiivisiä koko elinkaarensa aikana ja kestävämpiä. Kiertotalouden periaatteilla voidaan auttaa vähentämään rakennusten peruskorjauksesta aiheutuvaa saastumista ja materiaaleihin liittyviä kasvihuonekaasupäästöjä. 2. OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE • Oikeusperusta

Ehdotus perustuu Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 194 artiklan 2 kohtaan, joka on energiatoimenpiteiden oikeusperusta. Ehdotetuilla toimenpiteillä pyritään parantamaan energiatehokkuutta kaikilla aloilla ja koko energiaketjussa ja siten saavuttamaan yksi 194 artiklassa luetelluista tavoitteista eli energiatehokkuuden ja energiansäästön edistäminen 194 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti. Koska perussopimukseen sisältyy erityinen energiaan liittyvä oikeusperusta, sitä on aiheellista käyttää. • Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta) Tässä ehdotuksessa käsitellään toissijaisuusperiaatetta, koska unionilla ei ole yksinomaista toimivaltaa energiapolitiikan alalla. Ehdotus perustuu energiatehokkuuden kasvavaan merkitykseen poliittisena ja taloudellisena haasteena ja sen tiiviiseen kytkökseen energian toimitusvarmuutta, ilmastonmuutosta, sisämarkkinoita sekä taloudellista ja sosiaalista kehitystä koskeviin politiikan aloihin. EU:n toimien tarve EU:n toimet ovat näin ollen perusteltuja toissijaisuusperiaatteen nojalla SEUT-sopimuksen 191 artiklan mukaisesti, sillä Euroopan tason koordinointi parantaa itse asiassa energiavarmuutta sekä ympäristö- ja ilmastohyötyjä. Energiasäästöjen vajauksen taustalla olevat ongelmat (verrattuna optimaaliseen tasoon yhteiskunnan näkökulmasta) ovat samat kaikkialla EU:ssa, ja niitä esiintyy kaikkialla. Unionin tason toimia tarvitaan sen varmistamiseksi, että jäsenvaltiot edistävät EU:n tason sitovaa energiatehokkuustavoitetta ja että se saavutetaan yhteisesti ja kustannustehokkaasti. Jäsenvaltioiden on määriteltävä omat tavoitetasonsa sekä kehityspolut, jotka vastaavat niiden kansallisia olosuhteita ja kontekstia. Välineen luonne ja se, että energiatehokkuustavoite ei ole sitova kansallisella tasolla, ovat toissijaisuusperiaatteen mukaisia. Kun otetaan huomioon kansalliset olosuhteet ja erityispiirteet, jäsenvaltioilla säilyy edelleen joustovara sen suhteen, millä politiikkayhdistelmällä, aloilla ja lähestymistavalla vaaditut energiansäästöt voidaan saavuttaa vuoteen 2030 mennessä. Koska ilmastotavoitetta on tiukennettu, unionin toimilla täydennetään ja vahvistetaan kansallisia ja paikallisia toimia energiatehokkuuden lisäämiseksi. Hallintoasetuksessa säädetään jo komission velvollisuudesta toimia, jos jäsenvaltiot eivät onnistu saavuttamaan unionin tavoitteita. Näin tosiasiallisesti tunnustetaan virallisesti unionin toiminnan keskeinen rooli tässä yhteydessä, ja EU:n toimet ovat näin ollen perusteltuja toissijaisuusperiaatteen nojalla SEUT-sopimuksen 191 artiklan mukaisesti. Energiansäästöjen vajauksen taustalla olevat ongelmat (verrattuna optimaaliseen tasoon yhteiskunnan näkökulmasta) ovat samat kaikkialla unionissa, ja niitä esiintyy kaikkialla. Kun otetaan huomioon energiankulutuksen ulkoiset kustannukset (kuten kasvihuonekaasupäästöt, ilman epäpuhtauspäästöt, energiavarmuus), energiatehokkuuden lisäämiseen ja energiankulutuksen vähentämiseen tähtäävät toimet tuottavat todennäköisesti hyötyjä kansallisten rajojen ulkopuolellakin. Rajat ylittävien ongelmien osalta on epätodennäköistä, että jäsenvaltioiden toimet johtaisivat optimaalisiin tuloksiin. Ilmastotavoitteen ollessa tiukempi myös energiatehokkuustavoitteen on oltava korkeammalla, ja tällöin unionin toimilla on täydennettävä ja vahvistettava kansallisia ja paikallisia toimia. Lisäksi välineen luonne ja se, että energiatehokkuustavoite ei ole sitova kansallisella tasolla, on toissijaisuusperiaatteen mukainen. Kun otetaan huomioon kansalliset olosuhteet ja erityispiirteet, jäsenvaltioilla säilyy edelleen joustovara sen suhteen, millä politiikkayhdistelmällä, aloilla ja lähestymistavalla vaaditut energiansäästöt voidaan saavuttaa vuoteen 2030 mennessä. Energia on kuitenkin politiikan ala, jolla investointitarpeet ovat suuria. Unionin tasolla koordinoidulla lähestymistavalla voidaan luoda luottamusta, luotettavuutta ja jatkuvuutta ja lisätä eri toimijoiden investointien ja osallistumisen todennäköisyyttä. Unionin tason politiikoilla voidaan myös luoda oikeudenmukainen ja tasapuolinen siirtymä niille maille ja alueille, joiden talouselämään teollisuuden rakenteessa tai työllisyydessä energiasiirtymästä aiheutuvat muutokset voivat vaikuttaa merkittävästi. Lisäksi unionin tason koordinoidut toimet mahdollistavat sen, että jäsenvaltioiden erilaiset toimintavalmiudet voidaan ottaa paremmin huomioon. Ulkoinen kustannus syntyy, kun tavaran tai palvelun tuottamisesta tai kuluttamisesta aiheutuu kolmannelle osapuolelle kustannus (negatiivinen vaikutus). EU:n tason lisäarvo Energiatehokkuuspolitiikka on keskeinen keino vähentää kasvihuonekaasupäästöjä ja edistää ympäristöhyötyjä, taloudellisia ja sosiaalisia hyötyjä, kuten parempaa ilmanlaatua, pienempiä energialaskuja ja parempaa terveyttä. Unionin vuoden 2030 energia- ja ilmastotavoitteet ovat yhteisiä tavoitteita. Koordinoiduilla unionin politiikoilla on tältä osin paremmat mahdollisuudet muuttaa unioni ilmastoneutraaliksi mantereeksi vuoteen 2050 mennessä. Yhteinen lähestymistapa on tehokkain tapa varmistaa kansainvälisten sitoumusten täyttäminen. Jäsenvaltioiden tasolla on toteutettava konkreettisia toimia energiankulutuksen vähentämiseksi. Näitä toimia varten tarvitaan kuitenkin tehokkaita unionin tason puitteita. Koordinoidulla ja yhdenmukaistetulla lähestymistavalla unionin tasolla mahdollistetaan ja tehostetaan jäsenvaltioiden toimia ja varmistetaan neljän vapauden toteutuminen. Unionin yhteinen lähestymistapa auttaa esimerkiksi luomaan laajemmat markkinat eurooppalaisille toimittajille, työntekijöille ja tavaroille ja varmistamaan, että samoja velvoitteita ja sääntöjä sovelletaan kaikkialla. Tämä suojelee ja lisää kilpailua. Unionin tason yhteinen lähestymistapa antaa kuluttajille mahdollisuuden nauttia samoista perusoikeuksista ja saada vertailukelpoista ja tunnistettavaa tietoa kaikkialla unionissa. Unionin yhteinen lähestymistapa energiatehokkuuteen mahdollistaa sen, että voidaan vastata erityisiin yhteisiin haasteisiin, kuten tarpeeseen lieventää energiaköyhyyttä. Energiatehokkuusdirektiivin täytäntöönpanosta saadut kokemukset ovat osoittaneet, että unionin yhteinen kehys on sosiaalisesti oikeudenmukainen, vähentää kustannuksia, lisää sisämarkkinoiden hyötyjä ja antaa kansallisille päätöksentekijöille mahdollisuuden oppia toisiltaan. Energiatehokkuusdirektiivi täydentää ja vauhdittaa tehokkaasti muita kansallisia ja unionin tason toimenpiteitä. Unionin tasolla hyväksytyt politiikat kuvaavat, miten ilmastonmuutoksen, toimitusvarmuuden, kestävyyden, ympäristön, sisämarkkinoiden sekä sosiaalisen ja taloudellisen kehityksen toimintalohkot ovat tiiviisti yhteydessä toisiinsa. Kasvua, investointeja ja työpaikkojen luomista koskevat vaikutukset sisämarkkinoihin voidaan näin ollen ottaa huomioon päätettäessä politiikoista ja toimenpiteistä ja pantaessa niitä täytäntöön. Tätä tuki työryhmä, jonka tehtävänä oli mobilisoida jäsenvaltioita vuoden 2020 energiatehokkuustavoitteiden saavuttamiseksi ja jossa vaadittiin vahvaa, kohdennettua ja yhteistä energiatehokkuuspoliittista kehystä tarvittavien investointien houkuttelemiseksi ja sen varmistamiseksi, että energiansäästöt saavutetaan oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla. Lisäksi unionin sisämarkkinat edistävät voimakkaasti kustannustehokkuutta kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisessä. Unionin yhteisellä toiminnalla varmistetaan, että politiikan tavoitteet saavutetaan yhteisesti mahdollisimman alhaisin kustannuksin. Jotta yleiset tavoitteet voitaisiin saavuttaa yhteisesti, unionin tasolla koordinoidulla toiminnalla voidaan mahdollistaa ja tehostaa kansallisen tason toimia varmistamalla yhdenmukaisempi lähestymistapa, auttamalla luomaan eurooppalaisille toimittajille suuremmat markkinat ja varmistamalla, että niihin sovelletaan samoja velvoitteita ja sääntöjä. Unionin tason kehys lisää myös sijoittajien varmuutta. Se antaa koko sisämarkkinoille yleisen sysäyksen investoida kaikentyyppisiin energiatehokkaisiin tuotteisiin. Unionin ja kansallisten tavoitteiden määrittely antaa selkeän kuvan siitä, kuinka paljon toimia energiatehokkuuden alalla odotetaan, ja se auttaa määrittelemään energiatehokkaiden tuotteiden ja palvelujen markkinoiden koon. Tämä antaa toimittajille ja valmistajille viestin siitä, että tuotekehittelyyn on tässä suhteessa panostettava enemmän. Energiatehokkuuden saavuttaminen ja kuluttajien vaikutusmahdollisuuksien lisääminen edellyttävät merkityksellistä, täsmällistä ja ymmärrettävää tietoa energian käytöstä, siihen liittyvistä kustannuksista ja helppopääsyistä rakennusmateriaalien (ikkunat, eristys jne.), lämmitys- ja jäähdytysratkaisujen sekä muiden energiatehokkuuden parantamiseen tähtäävien tuotteiden kilpailukykyisille markkinoille pääsemiseksi. Alakohtaisilla, esimerkiksi lämmitys- ja jäähdytysalalle suunnatuilla toimenpiteillä voidaan varmistaa asianmukainen huomio aloihin, joilla kasvihuonekaasupäästöjä on vähennettävä eniten. Yhdenmukaistetulla suunnittelulla varmistetaan kansallisten politiikkojen ja toimenpiteiden vertailtavuus. Lisäksi sillä varmistetaan, että jäsenvaltioiden alakohtaisista tavoitteista ja suunnitelmista on saatavilla jäsenneltyä tietoa, mikä auttaa jäsenvaltioita ja markkinoiden toimijoita suunnittelemaan toimintaansa. Lämmityksen ja jäähdytyksen osalta se auttaa varmistamaan, että markkinat ovat riittävät ja niillä on käytössä yhteiset standardit, jotta kaukolämpö- ja yhteistuotantolaitteiden toimittajat voivat alentaa kustannuksia ja motivoida niitä innovoimaan ja parantamaan tarjontaansa.

Toimimalla unionin tasolla voidaan poistaa useita julkisten ja yksityisten investointien esteitä, puuttua kansallisen tason eri lupaviranomaisten välisen koordinoinnin puutteeseen ja edistää hallinnollisia valmiuksia toteuttaa rajatylittäviä hankkeita ja tukijärjestelmiä. Energiatehokkuusdirektiivissä asetetaan yleinen energiatehokkuustavoite, mutta suurin osa tämän tavoitteen saavuttamiseksi toteutettavista toimista jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi. Energiatehokkuus etusijalle -periaatteen soveltaminen jättää jäsenvaltioille joustovaraa. Energiatehokkuusdirektiivissä asetetaan sitovat energiatehokkuustavoitteet unionin tasolla, mutta siinä ei aseteta kansallisen tason sitovia tavoitteita vuosille 2020 ja 2030. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava panoksensa unionin energiatehokkuustavoitteen yhteiseen saavuttamiseen ottaen huomioon energiatehokkuusdirektiivissä esitetty kaava. Velvoittamalla julkinen sektori vähentämään vuosittain energiankulutusta varmistetaan, että julkinen sektori täyttää tehtävänsä toimia esikuvana, samalla kun jäsenvaltiot voivat vapaasti valita energiatehokkuutta parantavia toimenpiteitä vaaditun loppuenergiankulutuksen vähennyksen saavuttamiseksi. Lisäksi energiatehokkuusdirektiivissä säädetään edelleen vuosittaisesta peruskorjausasteesta suhteessa rakennusten lattiapinta-alaan. Tämän velvoitteen soveltamisala laajennetaan koskemaan kaikkien julkisten elinten omistamia rakennuksia jäsenvaltion alueella. Tällä toimenpiteellä varmistetaan, että jäsenvaltiot toimivat vastaisuudessakin esikuvana parantamalla rakennusten energiatehokkuutta omilla aloillaan, ja säilytetään samalla liikkumavara toimenpiteiden valinnassa. Lisäksi energiatehokkuusdirektiivi tarjoaa tarvittavat puitteet julkisten elinten ostamien tuotteiden, palvelujen, urakoiden ja rakennusten korkean energiatehokkuuden varmistamiseksi ja tarvittaessa laajempien kestävyyteen, yhteiskuntaan, ympäristöön ja kiertotalouteen liittyvien näkökohtien huomioon ottamiseksi. Yhdenmukaistetulla lähestymistavalla, johon sisältyy energiatehokkuusnäkökohtien huomioon ottaminen tarjouskilpailumenettelyissä, säilytetään kilpailu, varmistetaan pitkän aikavälin kustannustehokkaat energiansäästöt ja mahdollistetaan laajojen markkinoiden toiminnan jatkuminen. Energiatehokkuusdirektiivi tuo suurempia energiansäästöjä nostamalla säästöastetta. Jäsenvaltioiden olisi jatkettava uusien vuotuisten energiansäästöjen saavuttamista politiikkatoimien avulla kaikilla aloilla. Koska energiansäästövelvoite on tehokas toimenpide energiatehokkuuden parantamiseksi eri aloilla, se on myös tehokas väline jäsenvaltioiden tukemiseksi energiaköyhyyden lievittämisessä. Näin ollen energiansäästövelvoitteessa edellytetään, että jäsenvaltiot saavuttavat erikseen laskettavan osuuden tarvittavasta energiansäästöjen kokonaismäärästä siten, että säästöt koskettavat heikossa asemassa olevia asiakkaita ja loppukäyttäjiä, energiaköyhyydestä kärsiviä ihmisiä ja tapauksen mukaan sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuvia henkilöitä. Yhdenmukaistettu lähestymistapa voi edistää kaikkien Euroopan kansalaisten kannalta oikeudenmukaista energiakäännettä. Energiansäästövelvoite jättää jäsenvaltioille täyden joustovaran politiikkatoimien tyypin, koon, soveltamisalan ja sisällön suhteen. Energiatehokkuusdirektiivillä varmistetaan kaikille Euroopan kansalaisille yhtäläiset lämmitykseen, jäähdytykseen ja lämpimään käyttöveteen liittyvät sopimusperusteiset perusoikeudet. Vaikka energiatehokkuusdirektiivissä edellytetään asiakkaiden tiettyjen sopimusperusteisten perusoikeuksien täytäntöönpanoa, kansallista toimivaltaa ei rajoitettaisi. Kuluttajille suunnatussa tiedotuksessa ja valistustoimissa tarvitaan samalla tavalla tasapuolisia toimintaedellytyksiä kaikkialla EU:ssa. Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet, mutta tällaisten toimien konkreettinen suunnittelu on niiden harkintavallassa. Talous- ja terveyskriisin unionin laajuiset vaikutukset osoittavat, että tarvitaan myös yhdenmukaista lähestymistapaa heikossa asemassa olevien asiakkaiden, loppukäyttäjien ja energiaköyhyydestä kärsivien vaikutusmahdollisuuksien lisäämiseksi ja heidän suojelemisekseen. Jotta voidaan varmistaa sama suojelun ja vaikutusmahdollisuuksien lisäämisen taso, energiatehokkuusdirektiivissä edellytetään, että energiatehokkuutta parantavia toimenpiteitä toteutetaan ja rahoitetaan ensisijaisesti kyseisten ihmisten keskuudessa, mikä myös tukee jäsenvaltioita jakaumavaikutusten lieventämisessä. Asiantuntijaverkosto helpottaa jäsenvaltioiden toimia tältä osin, ja se olisi perustettava kaikkiin jäsenvaltioihin. Jäsenvaltioiden on vaadittava pakollisia energiakatselmuksia suurilta yrityksiltä, koska tällä tavoin saavutettavat energiansäästöt voivat olla merkittäviä, mutta ne voivat myös kehittää ohjelmia, joilla kannustetaan pk-yrityksiä teettämään energiakatselmuksia. Lämmityksen ja jäähdytyksen alalla jäsenvaltiot säilyttävät toimivaltansa tehdä kattavan arvioinnin tehokkaan yhteistuotannon ja tehokkaan kaukolämmityksen ja -jäähdytyksen mahdollisuuksista, ja ne voivat myöntää poikkeuksia tehokkaan yhteistuotannon tai kaukolämmitys- tai kaukojäähdytysverkon avulla tapahtuvaan hukkalämmön talteenottoon. Energiatehokkuusdirektiivi antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden ottaa käyttöön toimenpiteitä ja menettelyjä yhteistuotantolaitosten edistämiseksi. Sisämarkkinoiden luomisen edistämiseksi kaikkien jäsenvaltioiden, kansallisten sääntelyviranomaisten sekä siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden olisi sovellettava energiatehokkuus etusijalle -periaatetta ja poistettava kaikki sääntelyyn liittyvät, tekniset ja muut esteet energiatehokkuuden parantamiseksi energiaverkkojen toiminnassa. Energiapalvelumarkkinoiden kehittäminen sekä energiapalvelujen kysynnän että tarjonnan varmistamiseksi jäisi jäsenvaltioiden harkinnan varaan. Energiatehokkuusdirektiivillä säilytettäisiin jäsenvaltioiden mahdollisuus toteuttaa toimia, joilla tunnistetaan energiatehokkuuden parantamisen sääntelylliset ja muut esteet ja puututaan niihin. Jäsenvaltioita ja alueita kannustettaisiin hyödyntämään täysimääräisesti rakenne- ja investointirahastoja ja muita rahoitusvälineitä investointien käynnistämiseksi energiatehokkuutta parantaviin toimenpiteisiin, energiaköyhyyden lievittämiseksi sekä heikossa asemassa oleviin asiakkaisiin ja loppukäyttäjiin, energiaköyhyydestä kärsiviin ihmisiin ja sosiaaliperusteissa asunnoissa asuviin kohdistuvien jakaumavaikutusten lieventämiseksi. Näin ollen ehdotus noudattaa toissijaisuusperiaatetta. • Suhteellisuusperiaate Tähän ehdotukseen liittyvän vaikutustenarvioinnin perusteella ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ehdotetut muutokset eivät kaiken kaikkiaan ylitä sitä, mikä on tarpeen korkeamman energiatehokkuustavoitteen saavuttamiseksi, jotta vuodeksi 2030 asetettu ilmastotavoite voidaan saavuttaa. Energiatehokkuustavoitteiden osalta muutokset ovat oikeassa suhteessa vaadittuun unionin tavoitetasoon, mikä vastaa ilmastotavoitesuunnitelmassa ehdotettua korotettua ilmastotavoitetta, jonka mukaan kasvihuonekaasupäästöjä vähennetään vähintään 55 prosenttia. Useissa tarkistuksissa asetetaan julkishallinnoille erityisiä tavoitteita ja velvoitteita energiansäästöjen saavuttamiseksi tietyillä aloilla – julkinen sektori ja energiaköyhyys – jotka ovat yleisesti oikeasuhteisia. Julkisen sektorin energiansäästövelvoitteen osalta julkiset elimet määritellään julkisista hankinnoista annetussa direktiivissä 2014/24/EU (hankintaviranomaiset). Jäsenvaltioiden olisi perustettava julkisista elimistä tietokanta, jossa on tiedot myös kyseisten elinten vuotuisesta energiankulutuksesta. Ehdotettu energiankulutuksen vähentämisvelvoite jättää jäsenvaltioille huomattavasti joustovaraa sen suhteen, missä ja miten energiansäästöt voitaisiin saavuttaa. Säästötoimenpiteiden toteuttamisesta saatavat kustannus-hyötyvaikutukset huomioon ottaen näitä toimia pidetään tehokkaina, eikä niitä katsota liiallisiksi. Ehdotuksella pyritään myös puuttumaan jakaumavaikutuksiin, joita aiheutuu päästökaupan laajentamisesta rakennuksiin ja liikenteeseen. Erityisesti lämmitystä ja jäähdytystä koskevien määritelmien ja velvoitteiden asettaminen olisi oikeassa suhteessa niihin energiansäästöjen lisäyksiin ja synergiavaikutuksiin muiden välineiden kanssa, joita tällä alalla voitaisiin saavuttaa. Uusien seuranta- ja raportointivaatimusten oikeasuhteisuus riippuu siitä, miten hyvin kasvaneet kustannukset ja saavutetut säästöt ovat tasapainossa, kun asiaankuuluvien toimenpiteiden vaikutuksia ymmärretään paremmin. Asetettujen rajoitusten taso on siis oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden. • Sääntelytavan valinta Sääntelytavaksi on valittu direktiivi, joka jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön. Direktiivi on sopivin sääntelytapa, koska siinä määritellään unionin tavoitteet selkeästi, mutta jätetään jäsenvaltioille riittävästi liikkumavaraa panna direktiivi täytäntöön kansallisiin olosuhteisiin parhaiten sopivin keinoin. Ehdotuksessa yhdistetään energiatehokkuusdirektiivin kodifiointi ja muuttaminen. Komissio pitää Kansalaisten Eurooppa -hankkeen kannalta tärkeänä, että unionin lainsäädäntöä yksinkertaistetaan ja selkeytetään, jotta siitä saataisiin yksiselitteisempää ja käyttökelpoisempaa kansalaisille. Kansalaiset saisivat näin uusia mahdollisuuksia ja tilaisuuksia käyttää lainsäädännön heille tarjoamia erityisiä oikeuksia. Ehdotus sisältää merkittäviä muutoksia energiatehokkuusdirektiiviin, jota on muutettu useita kertoja. Näiden kahden menettelyn, tarkistuksen ja kodifioinnin, yhdenmukaistamiseksi komissio ehdottaa energiatehokkuusdirektiivin uudelleenlaatimista. Uudelleenlaatiminen edistää osaltaan unionin lainsäädännön yksinkertaistamista, koska sen ansiosta voidaan hyväksyä yksi ainoa säädösteksti, jolla samanaikaisesti tehdään haluttu muutos, kodifioidaan kyseinen muutos ja sitä edeltävät aikaisemman säädöksen muuttumattomat säännökset sekä kumotaan kyseinen säädös ja sitä edeltävät muutossäädökset. Sen vuoksi uudelleenlaadittu direktiivi on asianmukainen väline, ja se on paremmasta lainsäädännöstä tehdyn toimielinten välisen sopimuksen 46 kohdan mukaisen komission sitoumuksen mukainen. Uudella säädöksellä korvataan ja kumotaan aikaisempi säädös 2012/27/EU. Siltä osin kuin artikloja on numeroitu uudelleen, vanhojen ja uusien numeroiden vastaavuus esitetään uudelleenlaaditun direktiivin liitteessä XVI. 3. JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET • Jälkiarvioinnit/toimivuustarkastukset Energiatehokkuusdirektiivi on edelleen merkityksellinen pyrittäessä lisäämään energiatehokkuutta unionissa ja edistämään 55 prosentin ilmastotavoitteen saavuttamista. Sillä saavutetaan myös muita etuja, kuten energiantuonnista riippuvuuden vähentäminen ja innovoinnin ja kilpailukyvyn lisääminen. Arviointi on osoittanut, että energiatehokkuusdirektiivillä on varmistettava, että jäsenvaltiot toteuttavat riittävästi toimia tietyillä energiaa kuluttavilla aloilla. Useissa komission tekemissä tutkimuksissa sekä sidosryhmiltä saadussa aineistossa on ilmennyt, että energiatehokkuusinvestoinneille ja kustannustehokkaille säästöille on nykyisillä teknologioillakin edelleen merkittäviä mahdollisuuksia jäsenvaltioiden talouden eri aloilla ja koko yhteiskunnassa. Nykytilanteessa ja vielä enemmän covid-19-kriisistä johtuvien kielteisten sosioekonomisten vaikutusten ja tulonmenetysten vuoksi suuri osa tästä energiatehokkuus- ja energiansäästöpotentiaalista uhkaisi kuitenkin jäädä hyödyntämättä, johtuen myös markkinoiden ja sääntelyn puutteista, jotka estävät kustannustehokkaiden energiatehokkuusinvestointien ja -toimien toteuttamisen. Koska energiansäästöpotentiaali on merkittävä, energiatehokkuustoimia on edelleen edistettävä ja energiatehokkuuden esteitä on poistettava, myös investointien osalta. Arviointi osoittaa, että julkisella sektorilla näyttää olevan haluttomuutta sisällyttää hankintoihin järjestelmällisesti energiatehokkuusvaatimuksia, pääasiassa ostohinnan vuoksi. Näin ollen energiatehokkuusdirektiiviä voitaisiin vahvistaa ja virtaviivaistaa, jotta se edistäisi korkeamman ilmastotavoitteen ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteiden saavuttamista. Lisäksi energiatehokkuusdirektiivillä voitaisiin vastata paremmin sosioekonomisiin haasteisiin, kuten heikossa asemassa olevien asiakkaiden ja loppukäyttäjien suojeluun ja vaikutusmahdollisuuksien lisäämiseen sekä energiaköyhyyden lievittämiseen. Teollisuuden osalta arviointi osoittaa, että suurin este on todennäköisesti se, että useimmilla yrityksillä ei ole asiantuntemusta siitä, mitä teknisiä energiansäästömahdollisuuksia on tarjolla tai mitä taloudellisia etuja niistä voisi olla yritykselle.

Energiatehokkuusdirektiivi on parantanut energiatehokkuutta koko unionissa tavoitteidensa (erityisesti 3 ja 5 artikla) ja sitovien toimenpiteiden (erityisesti energiansäästövelvoitteita koskevan 7 artiklan) ansiosta, vaikka unionin vuoden 2020 energiatehokkuustavoitteita ei olekaan saavutettu riittävästi. Tarvittavan energiatehokkuuden parantamisen tason saavuttaminen riippuu pitkälti siitä, miten kunnianhimoisia jäsenvaltiot ovat tavoitteita asettaessaan, sekä niiden pyrkimyksistä kehittää ja toteuttaa energiatehokkuustoimenpiteitä kansallisella tasolla. Vaikka energiatehokkuusdirektiivissä asetetaan loppu- ja primäärienergian kulutuksen raja-arvot koko unionille ja hallintoasetuksessa säädetään unionin lisätoimenpiteistä siinä tapauksessa, että tavoitteet jäävät saavuttamatta, tavoitteen ohjeellinen luonne ei tue sen saavuttamista. Ehdotuksen 7 artiklassa esitetyt toimenpiteet ovat edelleenkin tehokkaita energiansäästöjen aikaansaamiseksi varsinkin rakennusalalla. Julkisen sektorin velvoitteet (5 ja 6 artikla) ovat osoittautuneet keskeisiksi, sillä ne osoittavat peruskorjauksia ja julkisia hankintoja toteuttavan keskushallinnon roolin esikuvana energiatehokkuuden edistämisessä. Toimenpiteitä on kuitenkin toteutettu vain pienessä mittakaavassa, ja julkisella sektorilla on monia rajoituksia, jotka estävät hyödyntämästä energiansäästöpotentiaalia. Energiatehokkuusdirektiivillä oli myös keskeinen merkitys edistettäessä energiakatselmusten käyttöä kaikkialla unionissa (8 artikla). Merkittäviä rajoituksia on kuitenkin edelleen, kuten auditointien jatkotoimet ja haasteet, jotka liittyvät pk-yritysten määritelmän soveltamiseen sekä energianhallintajärjestelmien täytäntöönpanoa koskevien vaatimusten ja kannustimien puutteeseen. Lämmitystä ja jäähdytystä koskevan 14 artiklan vaatimukset, erityisesti vaatimus kattavien arviointien laatimisesta, ovat kaikissa jäsenvaltioissa osaltaan lisänneet tietoa ja ymmärtämystä lämmityksen ja jäähdytyksen yleisestä merkityksestä. Analyysi on kuitenkin osoittanut, että kokonaisvaikutus on ollut melko vähäinen, mikä johtuu erityisesti siitä, että 14 artiklan mukaisesti tehtyjen kattavien arviointien havaintoja ei ole seurattu, ja siitä, että poikkeuksia on myönnetty runsaasti. Energiatehokkuusdirektiivillä on edistetty huomattavasti energiapalvelumarkkinoiden ja energiatehokkuutta koskevien sopimusten kehittämistä (18 artikla). Siitä huolimatta on vielä merkittäviä esteitä, joihin olisi puututtava. Energiatehokkuudesta voidaan todeta, että energiatehokkuusdirektiivi on kaiken kaikkiaan edistänyt energiansäästöjen saavuttamista unionissa kustannustehokkaalla tavalla. Useissa ehdollisissa säännöksissä (esim. 5, 6, 9–11 ja 14 artikla) edellytetään toimintaa, jos se on kustannustehokasta tai taloudellisesti tai teknisesti toteutettavissa. Se on antanut jäsenvaltioille huomattavasti joustovaraa toimenpiteiden valinnassa. Jäsenvaltiot eivät ole kuitenkaan aina osoittaneet, miten toteutettavuus on todettu. Jäsenvaltioiden välillä ei ole merkittäviä eroja useimpien energiatehokkuusdirektiivin säännösten osalta, lukuun ottamatta 7 artiklaa (kustannukset riippuvat toimenpiteen suunnittelusta ja soveltamisalasta). Yhdenmukaisuuden osalta energiatehokkuusdirektiivi on yleisesti ottaen yhdenmukainen laajempien energia- ja ilmastopolitiikkojen kanssa, mutta lisääntyvät yhteydet uusiutuvaan energiaan ja EU:n päästökauppajärjestelmään edellyttävät asianmukaista virtaviivaistamista ja hallinnollisen taakan vähentämistä. Lisäksi Euroopan vihreän kehityksen ohjelmaan kuuluvien aloitteiden yhteydessä on energiatehokkuusdirektiivin säännöksiä mukautettava hiilestä irtautumista ja saasteettomuutta koskevien tavoitteiden tukemiseksi. Unionin tason lisäarvon osalta unionin toimilla oli keskeinen merkitys energiatehokkuuden parantamisessa kaikkialla unionissa. On selvää, että ilman EU:n tason tavoitetta ja sitovia toimenpiteitä sitä ei olisi saavutettu havaitussa mittakaavassa. Joitakin säännöksiä on kuitenkin syytä vahvistaa ja virtaviivaistaa sen varmistamiseksi, että energiatehokkuusdirektiivillä saavutetaan vaaditut toimet, kun otetaan huomioon unionin korkeampi ilmastotavoite, joka on vähintään 55 prosenttia vuoteen 2030 mennessä. • Sidosryhmien kuuleminen Arvioinnin etenemissuunnitelma/alustava vaikutustenarviointi julkaistiin 3. elokuuta 2020, ja se oli saatavilla 21. syyskuuta 2020 saakka. Komissio sai 189 vastausta, ja 99 sidosryhmää toimitti lisäselvityksiä ja -tietoja vastauksiinsa. Eniten vastauksia saatiin elinkeinoelämän järjestöiltä (80 vastausta), yrityksiltä (36 vastausta) ja kansalaisjärjestöiltä (26 vastausta). Lisäksi syyskuusta lokakuuhun 2020 järjestettiin yhdeksän sidosryhmien erityisaiheista kokousta, joihin osallistui kohdennettuja sidosryhmiä, ja 10. marraskuuta 2020 pidettiin erityinen energiatehokkuusdirektiiviä käsittelevän asiantuntijaryhmän kokous. Komissio käynnisti myös internetpohjaisen julkisen kuulemisen, joka oli avoin 17. marraskuuta 2020 ja 9. helmikuuta 2021 välisenä aikana parempaa sääntelyä koskevien komission sääntöjen mukaisesti. Kysely sisälsi useita vaihtoehtoja ja avoimia kysymyksiä, jotka kattoivat monia näkökohtia, jotka liittyivät jälkiarviointiin ja energiatehokkuusdirektiivin tarkistamisvaihtoehtoihin. Vastauksia saatiin yhteensä 344. Eniten vastauksia saatiin liike-elämän järjestöiltä (132 vastausta), yksittäisiltä yrityksiltä (92 vastausta) ja kansalaisjärjestöiltä (34 vastausta).Kyselyyn vastanneista 21 vastasi yksityishenkilöinä. Kyselyyn vastasi 24 viranomaista, muun muassa yhdeksän jäsenvaltion (Kypros, Tšekki, Viro, Suomi, Ranska, Liettua, Alankomaat, Espanja ja Ruotsi) kansalliset viranomaiset. Selvä enemmistö sidosryhmistä (86 prosenttia vastaajista) ilmaisi olevansa sitä mieltä, että energiatehokkuudella olisi oltava keskeinen rooli vuoden 2030 kunnianhimoisempien ilmastotavoitteiden tukemisessa ja unionin hiilineutraaliuden saavuttamisessa vuoteen 2050 mennessä. Sidosryhmät kannattivat laajalti energiatehokkuusdirektiivin vahvistamista tältä osin. Sidosryhmien enemmistö (53 prosenttia) kannatti sitovia energiatehokkuustavoitteita, myös kansallisella tasolla (47 prosenttia). Sidosryhmät katsoivat, että energiatehokkuutta on lisättävä rakennuksissa (76 prosenttia) ja liikenteessä (62 prosenttia), ja niiden jälkeen mainittiin teollisuus (52 prosenttia) ja tieto- ja viestintätekniikka (40 prosenttia). Sidosryhmien näkemykset, sellaisina kuin ne on ilmaistu julkisessa kuulemisessa ja työpajoissa, on otettu huomioon laadittaessa vaikutustenarvioinnissa eri politiikanaloja koskevia toimintavaihtoehtoja. Euroopan komissio järjesti kesäkuussa eurooppalaisille työmarkkinaosapuolille kuulemistilaisuuden 55-valmiuspaketista. Eurooppalaisia työmarkkinaosapuolia pyydettiin kertomaan alustavia näkemyksiään tästä paketista ja ilmaisemaan kantansa siitä, mitä liitännäistoimenpiteitä ja -mekanismeja voitaisiin ottaa käyttöön sen varmistamiseksi, että kaikki pysyvät mukana. Esiin tuotiin tarve vahvistaa vuorovaikutusta Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman välillä ja selitettiin, että molempien ulottuvuuksien tavoitteiden olisi oltava saman kolikon kaksi puolta. • Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö COWI:n tukitutkimus oli ainoa sopimus, jonka nimenomaisena tarkoituksena oli suoraan tukea vaikutustenarvioinnin laatimista. Monissa muissa raporteissa on annettu merkityksellistä tietoa. Energiakatselmuksia koskevien vaatimusten osalta arvioitiin erityisesti energiatehokkuusdirektiivin 8 artiklan 4 kohdassa käytetyn määritelmän täytäntöönpanoon liittyviä ongelmia. • Vaikutustenarviointi Yleinen energiansäästötavoite ja energiansäästövelvoitteiden taso ovat seurausta kustannustehokkaasta lähestymistavasta, jolla pyritään saavuttamaan kasvihuonekaasupäästöjen 55 prosentin yleinen vähennystavoite. Vaikutustenarvioinnissa tarkastellut toimenpiteet ovat lisätekijöitä, joilla tuetaan ja mahdollistetaan energiansäästötoimenpiteitä, joilla helpotetaan investointeja energiatehokkuuden parantamiseen ja vähennetään siten energiansäästötavoitteiden ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistavoitteiden kokonaiskustannuksia. Toimenpiteitä harkittiin kymmenellä eri alalla, jotka eivät sulje toisiaan pois. Ne vaihtelevat ja kattavat muut kuin sääntely- ja sääntelytoimenpiteet. Tarkasteltavina oli erilaisia sääntelytoimenpiteitä, joiden tiukkuus vaihteli. Parhaaksi arvioidun vaihtoehdon määrittäminen edellyttää, että arvioidaan optimaalinen vaikutus kullakin alalla ja verrataan sitä sääntely- ja hallintorasitteisiin. Toimenpiteen suurin vaikutus on se, että unioni käyttää vähemmän energiaa vaikuttamatta haluttujen palvelujen tarjontaan. Tähän energiankäytön vähenemiseen liittyy oheishyötyjä, kuten energiavarmuuden paraneminen ja ympäristövaikutusten väheneminen. Vähäisemmät ympäristövaikutukset johtuvat pääasiassa siitä, että ilmansaastepäästöt ovat noin 8 prosenttia pienemmät, mutta ympäristöhyötyjä odotetaan myös polttoaineentarpeen vähenemisestä, infrastruktuuritarpeiden vähenemisestä ja esimerkiksi savukaasujen puhdistuslaitteiden päästöjen vähenemisestä. Asianmukaisesti kohdennettu julkinen tuki rakennusten peruskorjauksiin voi myös tuoda merkittäviä yhteiskunnallisia hyötyjä energiaköyhyyden lievittämisen ja ihmisten terveyden parantumisen ansiosta. Kaikilla aloilla energiansäästöjen odotetaan toteutuvan pääasiassa energiansäästöinvestoinneilla, jotka palauttavat pääomakustannukset muutaman vuoden aikana. Tiedot odotetuista takaisinmaksuajoista annetaan aloittain ja investointityypeittäin. • Sääntelyn toimivuus ja yksinkertaistaminen Tarkistuksessa on kyse direktiivin uudelleenlaadinnasta. Vaikutustenarvioinnissa määritettiin mahdollisuuksia yksinkertaistaa voimassa olevaa lainsäädäntöä ja vähentää sääntelykustannuksia pyrkien samalla ehdotettujen muutosten tehokkuuteen. Julkisten elinten rakennusten kunnostamista koskevan vaihtoehtoisen lähestymistavan poistaminen yksinkertaistaa säännöksiä, koska siinä keskityttäisiin ainoastaan peruskorjauksiin. Julkisiin rakennuksiin liittyvät erityiset tekniset näkökohdat ja tietyt vapautukset poistetaan, koska niitä säännellään rakennusten energiatehokkuudesta annetulla direktiivillä. Energiatehokkuusvaatimusten kustannustehokkuutta ja teknistä tai taloudellista toteutettavuutta koskevien ehtojen poistaminen julkisissa hankinnoissa yksinkertaistaa energiatehokkuusvaatimusten täytäntöönpanoa, koska niitä sovelletaan yhtäläisesti kaikkiin viranomaisiin. Tietotekniikan kehittämis- ja hankintavalinnoille on saatava ennakkohyväksyntä Euroopan komission tietotekniikka- ja kyberturvallisuuslautakunnalta. Sen varmistaminen, että energiakatselmuksissa keskitytään suurempiin energiankäyttäjiin, johtaa suhteellisesti suurempiin energiansäästöihin, mikä vähentäisi huomattavasti vähemmän energiaa käyttävien yritysten taakkaa ja yksinkertaistaisi julkishallinnolle aiheutuvaa rasitetta, koska niillä olisi yksinkertaisempi peruste arvioida katselmusten tarvetta ja pienempää määrää yrityksiä. Säännösten noudattamisesta aiheutuvat kasvavat kustannukset niille yrityksille, jotka jäävät säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle, todennäköisesti maksetaan takaisin ottamalla käyttöön kustannustehokkaita parannustoimenpiteitä.

Muutoksilla tiukennetaan nykyisiä seuranta- ja raportointivaatimuksia, jotka koskevat erityisesti energiansäästövelvoitteen alaista energiaköyhyyttä (8 artikla) ja rakennusten peruskorjauksia julkisella sektorilla, mikä varmistaisi tehokkaammat tulokset mutta lisäisi myös viranomaisten hallinnollista taakkaa. Lisäseuranta- ja raportointivaatimusten vaatiminen julkisten hankintojen ja energiatehokkuutta koskevien sopimusten osalta parantaisi entisestään näiden säännösten vaikuttavuutta, mutta voisi jossain määrin lisätä yritysten ja viranomaisten hallinnollista taakkaa. Lisäohjauksen ja tuen antaminen jäsenvaltioiden toimia varten esimerkiksi tietoisuuden lisäämiseksi lisää hallinnollista rasitetta lyhyellä aikavälillä, koska jäsenvaltioiden olisi perustettava erilaisia tiedotuskampanjoita, tiedonvaihtoa tai tukijärjestelmiä, mutta tämän odotetaan olevan keskipitkällä aikavälillä kustannustehokasta lisääntyneen energiansäästön vuoksi. Lisäraportointi- ja seurantavaatimuksilla ei luoda uusia raportointijärjestelmiä, vaan niihin sovellettaisiin hallintoasetuksen (EU/2018/1999) mukaista nykyistä seuranta- ja raportointikehystä. • Perusoikeudet Ehdotus on yhdenmukainen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 37 artiklan kanssa, jonka mukaan ympäristönsuojelun korkea taso ja ympäristön laadun parantaminen on sisällytettävä unionin politiikkoihin ja varmistettava kestävän kehityksen periaatteen mukaisesti. 4. TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. Muutokset aiheuttaisivat viranomaisille kohtuullisia hallinnollisia kustannuksia. 5. LISÄTIEDOT • Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt Sen jälkeen kun lainsäätäjät ovat hyväksyneet tämän uudelleenlaaditun direktiivin, komissio toteuttaa kansallisen lainsäädännön osaksi saattamisen määräajan kuluessa seuraavat toimet helpottaakseen direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä: –Laaditaan vastaavuustaulukko, joka on sekä jäsenvaltioiden että komission tarkistuslista direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. –Järjestetään kokouksia niiden jäsenvaltioiden asiantuntijoiden kanssa, jotka vastaavat direktiivin eri osien saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kokouksissa keskustellaan siitä, miten ne saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä ja miten epäselvyydet ratkaistaan joko energiatehokkuusdirektiivin (CA-EED) puitteissa tai komiteakokoonpanossa. –Järjestetään jäsenvaltioiden kanssa kahdenvälisiä tapaamisia ja puheluja, jos direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä herättää erityisiä kysymyksiä. –Sen jälkeen kun määräaika direktiivin saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä on päättynyt, komissio arvioi kattavasti, ovatko jäsenvaltiot saattaneet direktiivin kokonaisuudessaan ja asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. Energiaunionin ja ilmastotoimien hallinnosta annetussa asetuksessa (EU) 2018/1999 vahvistettiin yhdennetty energia- ja ilmastosuunnittelu-, seuranta- ja raportointikehys, jolla seurataan edistymistä ilmasto- ja energiatavoitteiden saavuttamisessa Pariisin sopimuksen avoimuusvaatimusten mukaisesti. Jäsenvaltioiden oli toimitettava komissiolle vuoden 2019 loppuun mennessä yhdennetyt kansalliset energia- ja ilmastosuunnitelmansa, jotka kattavat energiaunionin viisi ulottuvuutta vuosiksi 2021–2030. Jäsenvaltioiden on raportoitava joka toinen vuosi suunnitelmien täytäntöönpanon edistymisestä, ja lisäksi niiden on toimitettava komissiolle 30. kesäkuuta 2023 mennessä suunnitelmien päivitysluonnokset, ja lopulliset päivitykset on määrä tehdä 30. kesäkuuta 2024 mennessä. Päivitys kattaisi kaikki energiatehokkuusdirektiivin tarkistuksessa sovitut uudet tavoitteet. Hallintoasetuksen mukaisen raportointijärjestelmän katsotaan olleen tehokas seurattaessa jäsenvaltioiden edistymistä unionin ja kansallisen tason energiatehokkuuspanoksissa. Ehdotukseen on sisällytetty uusia säännöksiä, jotka liittyvät pääasiassa kansallisten panosten määrittämiseen, vajeiden täyttämismekanismeihin ja raportointivelvoitteisiin. Päällekkäisten vaatimusten välttämiseksi nämä ehdotukset olisi siirrettävä hallintoasetukseen (EU) 2018/1999 ja yhdenmukaistettava sen kanssa, kun sitä tarkistetaan. Joitakin hallintoasetuksen säännöksiä saattaa myös olla tarpeen arvioida uudelleen tässä direktiivissä ehdotettujen muutosten vuoksi. Tämän uudelleenlaaditun direktiivin 33 artiklassa ehdotetaan 4, 5, 6 ja 8 artiklan tavoitetason arviointia.

• Selittävät asiakirjat (direktiivien osalta) Energiatehokkuusdirektiivissä on uusi artikla (3 artikla) energiatehokkuus etusijalle ‑periaatteesta sen varmistamiseksi, että periaatetta sovelletaan tarvittaessa ja että sen soveltamista seurataan asianmukaisesti kautta linjan. Periaatteen laaja soveltamisalan vuoksi direktiivissä ei täsmennetä, miten tämä olisi tehtävä. Energiatehokkuusdirektiivin säännösten täytäntöönpanon helpottamiseksi Euroopan komissio antaa jäsenvaltioille suosituksen, jossa on ohjeita siitä, miten periaatetta olisi tulkittava ja sovellettava eri yhteyksissä. Tämän ohjeasiakirjan tarkoituksena on parantaa periaatteen toimivuutta. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa komissio vastaan Belgia (asia C-543/17) antaman tuomion mukaisesti jäsenvaltioiden on liitettävä kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä koskeviin ilmoituksiinsa riittävän selkeät ja täsmälliset tiedot, joista käy ilmi, mitkä direktiivin säännökset on saatettu millä kansallisen lain säännöksillä osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tästä on säädettävä kunkin velvoitteen osalta, ei ainoastaan artiklatasolla. • Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset Tärkeimmät säännökset, joilla muutetaan merkittävästi direktiiviä 2012/27/EU tai lisätään siihen uusia säännöksiä, ovat seuraavat: Ehdotuksen 1 ja 4 artiklassa vahvistetaan unionin sitova energiatehokkuustavoite loppu- ja primäärikulutukselle sekä ohjeelliset kansalliset energiatehokkuuspanokset ja esitetään jäsenvaltioille kaava niiden osuuksien laskemiseksi. Unionin tavoitteet asetetaan vuonna 2030 saavutettavan loppu- ja primäärienergian kulutuksen tason perusteella, ja tavoitetaso ilmaistaan vertaamalla näitä tasoja vuoden 2020 viiteskenaarion vuoden 2030 ennusteisiin. Näin ilmaistu tavoitetaso vastaa lisätoimia, joita tarvitaan verrattuna olemassa oleviin tai kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa esitettyihin toimiin. Johdanto-osan kappaleissa säilytetään vertailu edelliseen perusskenaarioon eli vuoden 2007 viiteskenaarion ennusteisiin vuodelle 2030 ja vuoden 2005 historiallisiin arvoihin. Kansalliset panokset ovat edelleen ohjeellisia, koska suurin osa jäsenvaltioista vastusti julkisessa kuulemisessa ja muilla foorumeilla voimakkaasti sitovia kansallisia tavoitteita. Vertailuarvoja ja uusia vajeentäyttömekanismeja ehdotetaan kuitenkin täydentämään hallintoasetuksessa ehdotettuja mekanismeja. Ehdotuksen 3 artiklassa otetaan käyttöön uusi säännös energiatehokkuus etusijalle ‑periaatteesta. Se muodostaa oikeusperustan periaatteen soveltamiselle samalla kun minimoidaan hallinnollinen rasite. Siihen sisältyy velvoite harkita energiatehokkuusratkaisuja energiajärjestelmiä ja muita kuin energia-aloja, sosiaalinen asuntotuotanto mukaan luettuna, koskevissa politiikka- ja investointipäätöksissä. Ehdotuksen 5 artiklassa säädetään julkisen sektorin velvollisuudesta vähentää julkisten palvelujen ja julkisten laitosten energiankulutusta. Tämä voidaan saavuttaa millä tahansa julkisen sektorin alasektorilla, mukaan lukien liikenne, julkiset rakennukset, aluesuunnittelu sekä vesi- ja jätehuolto. Ehdotuksen 6 artiklassa laajennetaan peruskorjausvelvoitteen soveltamisalaa. Tätä velvoitetta sovelletaan nyt kaikkiin julkisiin elimiin kaikilla hallinnon tasoilla ja kaikilla julkisten elinten toiminnan aloilla, kuten terveydenhuollossa, koulutuksessa ja julkisessa asuntotuotannossa, joissa rakennukset ovat julkisten elinten omistuksessa. Tämä tuo julkisten rakennusten kunnostamisen hyödyt lähemmäs kaikkia ihmisiä kaikissa jäsenvaltioissa ja moninkertaistaa julkisen sektorin peruskorjaukset. Ehdotuksen 6 artiklan keskipisteessä ovat peruskorjaukset, jotka vastaavat lähes nollaenergiarakennuksia koskevaa standardia, joka on parannettu kustannustehokas standardi peruskorjauksille. Peruskorjausaste on edelleen vähintään 3 prosenttia, mikä on vähimmäisperuskorjausasteen pienin yhteinen nimittäjä, vaikka jotkin jäsenvaltiot, alueet ja kaupungit ovatkin jo ottaneet käyttöön julkista sektoria koskevia tiukempia peruskorjausvaatimuksia ja -standardeja. Lopuksi poistetaan vaihtoehdot, joiden avulla jäsenvaltiot ovat voineet saavuttaa vastaavia energiansäästöjä muilla toimenpiteillä kuin peruskorjauksilla. Tällaiset toimenpiteet voidaan edelleen ottaa huomioon 8 artiklan mukaisten energiansäästövelvoitteiden täyttämisessä ja ne vaikuttavat 8 artiklan mukaisen velvoitteen saavuttamiseen. Ehdotuksen 6 artiklalla pyritään toteuttamaan perusparannusaaltoa koskevan strategian mukaisia peruskorjauksia. Ehdotuksen 7 artiklassa vahvistetaan julkisia hankintoja koskevia säännöksiä laajentamalla velvoitetta ottaa huomioon energiatehokkuusvaatimukset kaikilla julkishallinnon tasoilla ja poistamalla kustannustehokkuutta sekä teknistä ja taloudellista toteutettavuutta koskevat ehdot. Muutoksiin sisältyy säännös, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat edellyttää, että julkiset elimet ottavat julkisissa hankintamenettelyissä tarvittaessa huomioon kiertotalouden näkökohdat ja ympäristöä säästäviä julkisia hankintoja koskevat kriteerit. Jäsenvaltioiden on tuettava julkisia elimiä antamalla elinkaarikustannusten arviointia koskevia ohjeita ja menetelmiä, perustamalla osaamiskeskuksia ja kannustamalla käyttämään yhdistettyjä hankintoja ja digitaalisia hankintoja. Jäsenvaltioiden olisi julkaistava tarjouskilpailujen voittajia koskevat tiedot (julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä vahvistettujen kynnysarvojen mukaisesti). Osana julkisen sektorin esikuvallista asemaa 7 artiklassa säädetään myös, että hankintaviranomaiset voivat vaatia, että tarjoajat julkistavat uusien rakennusten lämmitysvaikutuksen (numeerinen indikaattori, kgCO2e hyötypinta-alan neliömetriä kohden, elinkaaren kunkin vaiheen osalta, yhden vuoden keskiarvona 50 vuoden viitetutkimusjaksolla) erityisesti yli 2000 neliömetrin suuruisten uusien rakennusten osalta. Tämä liittyy säännökseen, jolla julkisissa hankintakäytännöissä pyritään lisäämään tietoisuutta kiertotaloudesta ja koko elinkaaren aikaisista hiilipäästöistä. Ehdotuksen 8 artiklaan tehtävät muutokset nostavat vuotuisen energiansäästövelvoitteen 1,5 prosenttiin kaikissa jäsenvaltioissa (Kypros ja Malta mukaan luettuina) ja sisältävät erityisvaatimuksia energiaköyhyyden lievittämisestä. Siinä edellytetään, että politiikkatoimet toteutetaan ensisijaisesti heikossa asemassa olevien asiakkaiden ja loppukäyttäjien, energiaköyhyydestä kärsivien ja soveltuvissa tapauksissa sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuvien ihmisten keskuudessa ja että julkisia varoja käytetään parhaalla mahdollisella tavalla ja että tarvittaessa harkitaan päästökauppajärjestelmän päästöoikeuksista saatavien tulojen käyttöä. Ehdotuksen 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella politiikkayhdistelmällä ei ole kielteisiä vaikutuksia heikossa asemassa oleviin asiakkaisiin ja loppukäyttäjiin, energiaköyhyydestä kärsiviin ihmisiin ja soveltuvissa tapauksissa sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuviin ihmisiin ja että näillä politiikoilla lievennetään ja vähennetään energiaköyhyyttä tehokkaasti. Ehdotuksen 8 artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot saavuttavat osan vaaditusta loppukäytön energiansäästöjen kokonaismäärästä heikossa asemassa olevien asiakkaiden ja loppukäyttäjien, energiaköyhyydestä kärsivien ja tarvittaessa sosiaalisessa asuntotarjonnassa asuvien ihmisten keskuudessa. Ehdotuksen 8 artiklassa vahvistetaan vajeentäyttömekanismi, joka koskee tietyllä velvoitekaudella saavutettavaa energiansäästöjen määrää. Energiansäästövelvoitteeseen ei sisälly joustomahdollisuuksien soveltaminen vaaditun energiansäästöjen määrän laskemiseen vaihtoehtoisesti 1. tammikuuta 2024 alkaen (8 artiklan 6–9 kohta). Ehdotuksen 9 artiklassa säädetään, että siirtoverkonhaltijat ovat potentiaalisia velvoitettuja osapuolia, ja siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus vaatia velvoitettuja osapuolia saavuttamaan tietty osuus energiansäästöstä heikossa asemassa olevien asiakkaiden ja loppukäyttäjien, energiaköyhyydestä kärsivien ja soveltuvissa tapauksissa sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuvien ihmisten keskuudessa. Liitteessä V suljetaan pois mahdollisuus ottaa huomioon sellaisilla politiikkatoimilla saavutettavat energiansäästöt, jotka koskevat fossiilisten polttoaineiden suoraa polttamista käyttäviä teknologioita, ja selvennetään, että päästökauppadirektiivin mukaisilla toimenpiteillä saavutettavaa energiankäytön vähentämistä ei voida ottaa huomioon energiansäästövelvoitteen täyttämisessä, ja tiukennetaan verotoimenpiteitä koskevaa täydentävyysvaatimusta. Ehdotuksen 11 artiklassa energiakatselmuksia ja energianhallintajärjestelmiä koskevan kriteerin painopiste siirretään yritystyypistä energiankulutuksen tasoon, ja siinä edellytetään, että yrityksen johto kuittaa katselmuksen johdosta annetut suositukset. Siinä edellytetään myös, että suurimmat energiaa käyttävät yritykset ottavat käyttöön energianhallintajärjestelmiä, jotka todennäköisesti ovat tehokkaampi keino varmistaa, että energiaa säästäviä investointeja tehdään enemmän, samalla kun yritykselle aiheutuu todennäköisesti vähemmän kokonaiskustannuksia. Lisäksi artiklassa otetaan käyttöön velvoite seurata datakeskusten energiatehokkuutta, jotta myöhemmin voidaan vahvistaa joukko datakeskusten kestävyysindikaattoreita. Ehdotuksen 20 artiklassa vahvistetaan kuluttajansuojaa ottamalla käyttöön kaukolämmitystä, jäähdytystä ja lämmintä käyttövettä koskevat sopimusperusteiset perusoikeuden direktiivissä (EU) 2019/944 sähkön osalta säädettyjen oikeuksien mukaisesti. Ehdotuksen 21 artiklassa vahvistetaan kuluttajiin liittyviä velvoitteita, jotka koskevat erityisesti tietojen saatavuutta ja tarjoamista, valistustoimenpiteitä sekä teknistä ja taloudellista neuvontaa tai apua. Keskitettyjen asiointipisteiden ja tuomioistuinten ulkopuolisten riidanratkaisumenettelyjen perustaminen luo rakenteita, jotka auttavat merkittävästi lisäämään kuluttajien ja loppukäyttäjien vaikutusmahdollisuuksia. Artikla sisältää myös velvoitteita määrittää ja poistaa esteet, jotka liittyvät kannustimien jakautumiseen vuokralaisten ja omistajien välillä tai omistajien kesken. Ehdotuksen 22 artiklassa viitataan heikossa asemassa olevien asiakkaiden käsitteeseen, joka jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön direktiivin (EU) 2019/944 28 ja 29 artiklan ja direktiivin 2009/73/EY 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Ehdotuksen 22 artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot vahvistavat tämän käsitteen ottamalla huomioon myös loppukäyttäjät, joilla ei ole suoraa tai erillistä sopimusta energiantoimittajien kanssa. Ehdotuksen 22 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille velvoite toteuttaa energiatehokkuutta parantavia toimenpiteitä ensisijaisesti heikossa asemassa olevien asiakkaiden, energiaköyhyydestä kärsivien ja tarvittaessa sosiaaliperusteisissa asunnoissa asuvien keskuudessa energiaköyhyyden lievittämiseksi. Jäsenvaltioiden on toteutettava energiatehokkuutta parantavia toimenpiteitä muiden politiikkojen ja toimenpiteiden, kuten tämän direktiivin 9 artiklan mukaisesti toteutettujen verotoimenpiteiden tai päästökauppadirektiivin mukaisen päästökauppajärjestelmän soveltamisen, jakaumavaikutusten lieventämiseksi ja edistettävä mahdollistavan rahoituksen ja rahoitusvälineiden käyttöönottoa. Ehdotuksen 22 artiklassa vahvistetaan asiantuntijaverkostojen roolia. Ehdotuksen 23 ja 24 artiklassa säädetään lämmitystä ja jäähdytystä koskevien kattavien arviointien tiukemmasta suunnittelusta ja seurannasta, mukaan lukien paikallis- ja aluetason toimien edistäminen. Artikloissa otetaan käyttöön tehokkaita kaukolämpö- ja kaukojäähdytysjärjestelmiä koskevat vähimmäisvaatimukset, laajemmat kustannus-hyötyvaatimukset ja hukkalämmön uudelleenkäyttöä koskevat velvoitteet. Tehokkaan kaukolämmityksen vähimmäisvaatimuksia tiukennetaan asteittain, jotta voidaan varmistaa täysin hiiletön lämmön tai jäähdytyksen tarjonta tehokkaissa kaukolämmitys- tai kaukojäähdytysjärjestelmissä vuoteen 2050 mennessä. Tehokasta yhteistuotantoa koskevia vaatimuksia täydennetään kriteerillä, joka koskee yhteistuotannosta peräisin olevia suoria hiilidioksidipäästöjä silloin, kun polttoaineena ei ole uusiutuva energialähde tai jätteet. Ehdotuksen 25 artiklassa selvennetään ja vahvistetaan kansallisten sääntelyviranomaisten roolia energiatehokkuus etusijalle -periaatteen soveltamisessa energiaverkkojen suunnittelussa ja toiminnassa. Siinä hyödynnetään myös Sähkö-ENTSOn, Kaasu-ENTSOn ja EU DSO ‑elimen tietämystä edistymisen seurannassa. Koska verkonhaltijoiden määrä on erittäin suuri, on suositeltavaa soveltaa epäsuoraa lähestymistapaa.

Ehdotuksen 26 artiklassa selvennetään ja vahvistetaan säännöksiä, jotka koskevat eri energiapalvelujen tarjoajien, energiakatselmoijien, energianhallinnasta vastaavien ja asentajien pätevyys-, akkreditointi- ja sertifiointijärjestelmien saatavuutta. Uusien säännösten mukaan jäsenvaltioiden on arvioitava järjestelmät neljän vuoden välein joulukuusta 2024 alkaen. Ehdotuksen 27 artiklassa otetaan käyttöön lisävaatimuksia energiatehokkuutta koskevien sopimusten käyttöönoton lisäämiseksi. Ehdotuksen 28 artiklassa otetaan käyttöön vaatimus, jonka mukaan jäsenvaltioiden on raportoitava energiatehokkuusinvestoinneista, myös tehdyistä energiatehokkuussopimuksista (osana hallintoasetusta). Jäsenvaltioiden on perustettava hankekehityksen tukimekanismeja kansallisella, alueellisella ja paikallisella tasolla energiatehokkuusinvestointien edistämiseksi, jotta voidaan edistää korkeampien energiatehokkuustavoitteiden saavuttamista. 🡻 2012/27/EU (mukautettu) 2021/0203 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI energiatehokkuudesta, direktiivien 2009/125/EY ja 2010/30/EU muuttamisesta sekä direktiivien 2004/8/EY ja 2006/32/EY kumoamisesta (uudelleenlaadittu) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 194 artiklan 2 kohdan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun säädösehdotus on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: ⇩ uusi

(1)Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä (EU, Euratom) 2012/27/EU on muutettu useita kertoja ja huomattavilta osin. Koska siihen on määrä tehdä uusia muutoksia, mainittu direktiivi olisi selkeyden vuoksi uudelleenlaadittava. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 1 kappale (mukautettu) Unionilla on edessään ennennäkemättömiä haasteita, jotka johtuvat yhä kasvavasta riippuvuudesta energian tuonnista ja niukoista energiavaroista sekä tarpeesta rajoittaa ilmastonmuutosta ja selvitä talouskriisistä. Energiatehokkuus on eräs merkittävä keino, jolla näihin haasteisiin voidaan vastata. Se parantaa unionin energiansaannin varmuutta vähentämällä primäärienergian kulutusta ja energian tuontia. Se auttaa vähentämään kasvihuonekaasupäästöjä kustannustehokkaalla tavalla ja siten hillitsemään ilmastonmuutosta. Energiatehokkaampaan talouteen siirtymisen pitäisi myös nopeuttaa innovatiivisten teknologisten ratkaisujen leviämistä ja parantaa unionin teollisuuden kilpailukykyä, mikä edistää talouskasvua ja luo laadukkaita työpaikkoja useilla energiatehokkuuteen liittyvillä aloilla. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 2 kappale (mukautettu) Maaliskuun 8 ja 9 päivänä 2007 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä korostetaan tarvetta parantaa energiatehokkuutta unionissa, jotta voidaan saavuttaa tavoitteeksi asetettu 20 prosentin säästö unionin primäärienergian kulutuksessa ennusteisiin verrattuna vuoteen 2020 mennessä. Helmikuun 4 päivänä 2011 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä korostettiin, että energiatehokkuuden osalta on saavutettava vuodelle 2020 asetettu 20 prosentin tavoite, josta sovittiin kesäkuun 2010 Eurooppa-neuvostossa, mutta joka ei tämänhetkisen edistymisen perusteella näytä toteutuvan. Vuonna 2007 tehtyjen ennusteiden mukaan primäärienergian kulutus olisi 1842 Mtoe vuonna 2020. Tämä 20 prosentin vähennys merkitsee 1474 Mtoe:n kulutusta vuonna 2020 eli 368 Mtoe:n vähennystä ennusteisiin verrattuna. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 3 kappale (mukautettu) Kesäkuun 17 päivänä 2010 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä energiatehokkuustavoite vahvistetaan yhdeksi unionin uuden työllisyyttä ja älykästä, kestävää ja osallistavaa kasvua koskevan strategian, jäljempänä ’Eurooppa 2020 -strategia’, yleistavoitteeksi. Osana tuota prosessia ja jotta tavoite voitaisiin panna täytäntöön kansallisella tasolla, jäsenvaltioiden on vahvistettava kansalliset tavoitteet tiiviissä vuoropuhelussa komission kanssa sekä kuvailtava kansallisissa uudistusohjelmissaan, kuinka ne aikovat saavuttaa asettamansa tavoitteet. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 4 kappale (mukautettu) Komission 10 päivänä marraskuuta 2010 antamassa tiedonannossa Energia 2020 energiatehokkuus asetetaan keskeiselle sijalle unionin energiastrategiassa vuoteen 2020 sekä peräänkuulutetaan uutta energiatehokkuusstrategiaa, jonka avulla kaikki jäsenvaltiot voivat irrottaa energiankäytön talouskasvusta. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 5 kappale (mukautettu) Euroopan parlamentti pyysi energiatehokkuustoimintasuunnitelman tarkistamisesta 15 päivänä joulukuuta 2010 antamassaan päätöslauselmassa komissiota sisällyttämään tarkistettuun energiatehokkuustoimintasuunnitelmaansa toimenpiteitä puutteellisen edistymisen korjaamiseksi, jotta unionin yleinen energiatehokkuustavoite voidaan saavuttaa vuoteen 2020 mennessä. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 6 kappale (mukautettu) Eräs Eurooppa 2020 -strategian mukainen aloite on keskeinen Resurssitehokas Eurooppa -aloite, jonka komissio hyväksyi 26 päivänä tammikuuta 2011. Siinä energiatehokkuus nimetään yhdeksi keskeiseksi tekijäksi energiavarojen kestävän käytön varmistamisessa.

🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 7 kappale (mukautettu) Helmikuun 4 päivänä 2011 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä todetaan, että unionin energiatehokkuustavoitteen saavuttaminen ei etene suunnitellusti ja että tarvitaan määrätietoisia toimia, jotta voidaan hyödyntää merkittävät mahdollisuudet päästä suurempaan energiansäästöön rakennuksissa, liikenteessä, tuotteissa ja prosesseissa. Näissä päätelmissä määrätään myös, että unionin energiatehokkuustavoitteen toteuttamista tarkastellaan uudelleen vuoteen 2013 mennessä ja että tarvittaessa hankitaan lisätoimenpiteitä. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 8 kappale (mukautettu) Komissio hyväksyi 8 päivänä maaliskuuta 2011 tiedonantonsa energiatehokkuussuunnitelmasta 2011. Tiedonannossa vahvistetaan, että unioni on jäämässä jälkeen energiatehokkuustavoitteestaan. Näin tapahtuu huolimatta edistymisestä kansallisissa energiatehokkuuspolitiikoissa, jotka esitettiin ensimmäisissä kansallisissa energiatehokkuuden toimintasuunnitelmissa, jotka jäsenvaltiot toimittivat energian loppukäytön tehokkuudesta ja energiapalveluista 5 päivänä huhtikuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/32/EY mukaisesti. Järjestyksessä toisista toimintasuunnitelmista tehty alustava analyysi vahvistaa, että unioni on jäämässä jälkeen energiatehokkuustavoitteistaan. Energiatehokkuussuunnitelmassa 2011 esitetään tämän tilanteen korjaamiseksi useita energiatehokkuuspolitiikkoja ja -toimenpiteitä, jotka kattavat koko energiaketjun, energian tuotanto, siirto ja jakelu mukaan luettuina. Lisäksi siinä käsitellään julkisen sektorin johtavaa asemaa energiatehokkuuden alalla, rakennusten ja laitteiden energiatehokkuutta, teollisuuden energiatehokkuutta sekä tarvetta tarjota loppuasiakkaille keinoja säädellä omaa energiankulutustaan. Liikennesektorin energiatehokkuutta tarkastellaan liikenteen valkoisessa kirjassa, joka hyväksyttiin 28 päivänä maaliskuuta 2011. Erityisesti valkoisen kirjan aloitteessa 26 esitetään, että ajoneuvoille olisi asetettava asianmukaiset hiilidioksidipäästönormit kaikissa liikennemuodoissa ja että niitä olisi tarvittaessa täydennettävä energiatehokkuusvaatimuksilla kaikenlaisten voimanlähdetyyppien kattamiseksi. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 9 kappale (mukautettu) Komissio antoi niin ikään 8 päivänä maaliskuuta 2011 tiedonannon ”Etenemissuunnitelma – siirtyminen kilpailukykyiseen vähähiiliseen talouteen vuonna 2050”, jossa todetaan, että energiatehokkuuden parantamiseen on paneuduttava aiempaa enemmän myös tästä näkökulmasta. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 10 kappale (mukautettu) Tätä taustaa vasten on välttämätöntä saattaa ajan tasalle energiatehokkuutta koskeva unionin lainsäädäntökehys antamalla direktiivi, jolla pyritään saavuttamaan yleinen energiatehokkuustavoite eli 20 prosentin säästö unionin primäärienergian kulutuksessa vuoteen 2020 mennessä ja saavuttamaan lisäparannuksia energiatehokkuudessa vuoden 2020 jälkeen. Tätä varten tässä direktiivissä olisi vahvistettava yhteinen kehys energiatehokkuuden edistämiseksi unionissa ja määriteltävä erityiset toimenpiteet, joilla toteutetaan eräät energiatehokkuussuunnitelmaan 2011 sisältyvät ehdotukset ja hyödynnetään suunnitelmassa esitetyt ja vielä toteutumattomat merkittävät energiansäästömahdollisuudet. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 11 kappale (mukautettu) Jäsenvaltioiden pyrkimyksistä vähentää kasvihuonekaasupäästöjään yhteisön kasvihuonekaasupäästöjen vähentämissitoumusten täyttämiseksi vuoteen 2020 mennessä 23 päivänä huhtikuuta 2009 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston päätöksessä N:o 406/2009/EY komissiota kehotetaan arvioimaan, miten unioni ja sen jäsenvaltiot ovat edistyneet tavoitteessa vähentää energiankulutusta 20 prosentilla vuoteen 2020 mennessä ennusteisiin verrattuna, ja antamaan tätä koskeva kertomus vuoteen 2012 mennessä. Lisäksi päätöksessä edellytetään, että jäsenvaltioiden auttamiseksi niiden pyrkimyksissä täyttää unionin kasvihuonekaasupäästöjen vähentämissitoumukset komissio ehdottaa 31 päivään joulukuuta 2012 mennessä tiukennettuja tai uusia toimenpiteitä, joilla vauhditetaan energiatehokkuuden parantamista. Tällä direktiivillä vastataan esitettyyn vaatimukseen. Lisäksi sillä edistetään niiden tavoitteiden saavuttamista, jotka on asetettu vuoteen 2050 ulottuvassa kilpailukykyiseen vähähiiliseen talouteen siirtymistä koskevassa etenemissuunnitelmassa, etenkin vähentämällä energia-alan kasvihuonekaasupäästöjä, sekä päästöttömän sähköntuotannon toteuttamista vuoteen 2050 mennessä. 🡻 2012/27/EU, johdanto-osan 12 kappale (mukautettu) Kaikkien olemassa olevien energiansäästömahdollisuuksien hyödyntämiseksi on noudatettava kokonaisvaltaista lähestymistapaa, joka kattaa säästöt energian toimitus- ja loppukäyttösektoreilla. Samalla hyötylämmön tarpeeseen perustuvan sähkön ja lämmön yhteistuotannon edistämisestä sisämarkkinoilla 11 päivänä helmikuuta 2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/8/EY ja direktiivin 2006/32/EY säännöksiä olisi tehostettava. ⇩ uusi (2)Komissio ehdotti ilmastotavoitesuunnitelmassa unionin tavoitetason nostamista siten, että kasvihuonekaasupäästöjä vähennetään vähintään 55 prosenttia vuoden 1990 tasosta vuoteen 2030 mennessä Tämä on huomattava lisäys nykyiseen 40 prosentin tavoitteeseen verrattuna. Ehdotuksella vastattiin Euroopan vihreän kehityksen ohjelmassa annettuun sitoumukseen esittää kattava suunnitelma siitä, kuinka vuodelle 2030 asetettu unionin tavoite voitaisiin nostaa 55 prosenttiin vastuullisella tavalla. Se vastaa myös ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimuksen, jäljempänä ’Pariisin sopimus’, osapuolten 21. konferenssissa sovittuja tavoitteita pitää maapallon keskilämpötilan nousu selvästi alle 2 celsiusasteen ja toteuttaa toimia, joilla lämpötilan nousu saadaan pidettyä korkeintaan 1,5 celsiusasteessa.

(3)Eurooppa-neuvosto hyväksyi joulukuussa 2020 unionin sitovan tavoitteen, jonka mukaan kasvihuonekaasujen nettopäästöjä vähennetään vähintään 55 prosenttia vuoden 1990 tasosta vuoteen 2030 mennessä. Eurooppa-neuvosto totesi, että ilmastotavoitteita on nostettava tavalla, joka vauhdittaa kestävää talouskasvua, luo työpaikkoja, tuottaa unionin kansalaisille terveys- ja ympäristöhyötyjä ja tukee unionin talouden pitkän aikavälin maailmanlaajuista kilpailukykyä edistämällä vihreään teknologiaan liittyvää innovointia. (4)Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi Euroopan komission vuoden 2021 työohjelmassa ilmoitettiin 55-valmiuspaketista (”Fit for 55”) kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi vähintään 55 prosentilla vuoteen 2030 mennessä ja ilmastoneutraalin Euroopan unionin saavuttamiseksi vuoteen 2050 mennessä. Paketti kattaa useita politiikan aloja, kuten energiatehokkuus, uusiutuva energia, maankäyttö, maankäytön muutos ja metsätalous, energiaverotus, taakanjako ja päästökauppa. (5)Tämänhetkisten ennusteiden perusteella näyttää siltä, että jos nykyinen politiikka pannaan kokonaisuudessaan täytäntöön, kasvihuonekaasupäästöt vähenisivät vuoteen 2030 mennessä vuoden 1990 tasosta noin 45 prosenttia, jos huomioon ei oteta maankäytöstä aiheutuvia päästöjä ja nieluja, ja noin 47 prosenttia, jos maankäyttö otetaan huomioon. Siksi vuoteen 2030 ulottuvassa ilmastotavoitesuunnitelmassa esitetään toimia, joita tarvitaan kaikilla talouden aloilla, sekä tärkeimpien lainsäädäntövälineiden tarkistamista tämän kunnianhimoisemman tavoitetason saavuttamiseksi. (6)Energiatehokkuus on keskeinen toiminta-ala, jota ilman unionin talouden täydellistä hiilestä irtautumista ei voida saavuttaa. Tarve hyödyntää kustannustehokkaita energiansäästömahdollisuuksia on johtanut unionin nykyiseen energiatehokkuuspolitiikkaan. Joulukuussa 2018 julkaistuun ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” -pakettiin sisällytettiin uusi vuoteen 2030 ulottuva unionin yleinen energiatehokkuustavoite, joka on vähintään 32,5 prosenttia (verrattuna ennustettuun energiankäyttöön vuonna 2030). (7)Ilmastotavoitesuunnitelmaan liittyvä vaikutustenarviointi on osoittanut, että kunnianhimoisemman ilmastotavoitteen saavuttamiseksi energiatehokkuutta on parannettava huomattavasti nykyistä 32,5 prosentin tavoitetasoa enemmän. (8)Jäsenvaltioiden kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissaan ilmoittamien kansallisten panosten summa jää alle unionin 32,5 prosentin tavoitetason. Kollektiiviset panokset vähentäisivät energian loppukulutusta 29,4 prosenttia ja primäärienergian kulutusta 29,7 prosenttia verrattuna vuoden 2007 viiteskenaarion vuotta 2030 koskeviin ennusteisiin. Tämä merkitsisi 2,8 prosenttiyksikön kokonaisvajetta primäärienergian kulutuksessa ja 3,1 prosenttiyksikön vajetta energian loppukulutuksessa 27 jäsenvaltion EU:ssa. (9)Vaikka energiansäästöpotentiaali on edelleen suuri kaikilla aloilla, erityisiä haasteita liittyy liikenteeseen, koska sen osuus energian loppukulutuksesta on yli 30 prosenttia, ja rakennuksiin, koska 75 prosentilla unionin rakennuskannasta on heikko energiatehokkuus. Toinen yhä tärkeämpi ala on tieto- ja viestintätekniikka, jonka osuus maailman sähkön kokonaiskulutuksesta on 5–9 prosenttia ja joka tuottaa yli 2 prosenttia kaikista päästöistä. Vuonna 2018 datakeskusten osuus EU28:n sähkönkysynnästä oli 2,7 prosenttia. Energiatehokkaita pilvipalveluteknologioita ja ‑politiikkoja ympäristöystävällisiä pilvipalvelumarkkinoita varten. Tähän liittyen unionin digitaalistrategiassa korostettiin, että tarvitaan erittäin energiatehokkaita ja kestäviä datakeskuksia sekä televiestintäoperaattoreiden ympäristöjalanjälkeä koskevia avoimuustoimenpiteitä. Lisäksi olisi otettava huomioon hiilestä irtautumisesta mahdollisesti aiheutuva teollisuuden energiankysynnän kasvu erityisesti energiaintensiivisissä prosesseissa. (10)Korkeampi tavoitetaso edellyttää kustannustehokkaiden energiatehokkuustoimenpiteiden vahvempaa edistämistä kaikilla energiajärjestelmän aloilla sekä kaikilla asiaankuuluvilla sektoreilla, joilla toiminta vaikuttaa energian kysyntään, kuten liikenteessä, vesihuollossa ja maataloudessa. Parantamalla energiatehokkuutta koko energiaketjussa, mukaan lukien energian tuotannossa, siirrossa, jakelussa ja loppukäytössä, saadaan aikaan ympäristöhyötyjä, parannetaan ilmanlaatua ja kansanterveyttä, vähennetään kasvihuonekaasupäästöjä, parannetaan energiaturvallisuutta, alennetaan kotitalouksien ja yritysten energiakustannuksia, autetaan lievittämään energiaköyhyyttä ja parannetaan kilpailukykyä sekä lisätään työpaikkoja ja toimintaa kaikilla talouden sektoreilla, mikä parantaa kansalaisten elämänlaatua. Tämä vastaa unionin sitoumuksia, jotka on tehty energiaunionin sekä vuoden 2015 Pariisin sopimuksella vahvistetun globaalin ilmastoagendan puitteissa. 🡻 2018/2002, johdanto-osan 1 kappale Energian kysynnän hillintä on yksi energiaunionistrategian viidestä ulottuvuudesta, jotka perustettiin 25 päivänä helmikuuta 2015 annetun komission tiedonannon ”Joustavaa energiaunionia ja tulevaisuuteen suuntautuvaa ilmastonmuutospolitiikkaa koskeva puitestrategia” perusteella. Parantamalla energiatehokkuutta koko energiaketjussa, mukaan lukien energian tuotannossa, siirrossa, jakelussa ja loppukäytössä, saadaan aikaan ympäristöhyötyjä, parannetaan ilmanlaatua ja kansanterveyttä, vähennetään kasvihuonekaasupäästöjä, parannetaan energiaturvallisuutta vähentämällä riippuvuutta unionin ulkopuolelta tuotavasta energiasta, alennetaan kotitalouksien ja yritysten energiakustannuksia, autetaan lievittämään energiaköyhyyttä ja parannetaan kilpailukykyä sekä lisätään työpaikkoja ja toimintaa kaikilla talouden sektoreilla, mikä parantaa kansalaisten elämänlaatua. Tämä on unionin niiden sitoumusten mukaista, jotka on tehty energiaunionin sekä vuonna 2015 tehdyn Pariisin ilmastosopimuksen, joka hyväksyttiin YK:n ilmastosopimuksen osapuolten 21. konferenssissa sovitun globaalin ilmastosopimuksen , jäljempänä ’Pariisin sopimus’, puitteissa ja joissa sitoudutaan pitämään maapallon keskilämpötilan nousu selvästi alle 2 celsiusasteen esiteollisen ajan tasoon verrattuna ja toteuttamaan toimia, joilla lämpötilan nousu saadaan pidettyä korkeintaan 1,5 celsiusasteessa esiteollisen ajan tasoon verrattuna. 🡻 2018/2002, johdanto-osan 2 kappale (mukautettu) ⇨ uusi (11)Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2012/27/EU on yksi osatekijä edettäessä kohti energiaunionia, jossa ⇨ Tällä direktiivillä otetaan askel kohti ilmastoneutraaliuden saavuttamista vuoteen 20