KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - Tieto- ja viestintätekniikat ja kehitys - Tieto- ja viestintätekniikan rooli Euroopan Unionin kehitys politiikassa

1. Johdanto

Tieto- ja viestintätekniikan alalla nopea markkinoiden kasvu ja tekninen kehitys vaikuttavat lähes kaikkiin yhteiskunnan aloihin, ei vain pohjoisen kehittyneissä maissa vaan myös kehitysmaissa.

Samalla kun niin kutsuttu digitaalinen vallankumous synnyttää todella maailmanlaajuisia tietovirtoja ja muuttaa perinpohjaisesti liike-elämän, markkinoiden ja politiikan toimintatapoja, sanonta 'digitaalinen kuilu' ilmaisee, etteivät kaikki hyödy näistä mullistavista muutoksista. Leveä juopa erottaa ne, joilla on mahdollisuus käyttää tieto- ja viestintätekniikkaa, ja ne, joilla tätä mahdollisuutta ei ole.

Kolmasosa maailman väestöstä ei ole koskaan käyttänyt puhelinta. Maailmassa on yli kolme miljardia henkilöä, joilla ei ole lainkaan rahaa käytettäväksi viestintäpalveluihin tai jotka elävät syrjäisillä maaseutualueilla, joilla on vain vähän tai ei lainkaan mahdollisuuksia tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön. Nämä ovat häiritseviä tosiseikkoja, mutta eivät sellaisenaan riitä perusteeksi niveltää tieto- ja viestintätekniikkojen edistämistä kehitysyhteistyöhön. Voidaanhan kysyä, onko paikallaan puhua mahdollisuudesta tietokoneiden käyttöön, jos kyseisillä ihmisillä ei ole edes sähköä tai puhdasta juomavettä. Kehitysyhteistyöhön käytettävissä olevat varat ovat rajalliset, ja kehitysyhteistyöpolitiikka on asioiden asettamista tärkeysjärjestykseen.

Nyt käsillä oleva tiedonanto on askel oikeaan suuntaan. Siinä väitetään, että vaikka tieto- ja viestintätekniikkoja ei sellaisenaan ole syytä pitää yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikan ensisijaisena alana, ne ovat tärkeä väline pyrittäessä toimittamaan apua tehokkaammin ja tuloksellisemmin ja niiden kasvava merkitys maailmanlaajuisesti eri maiden taloudellisen ja yhteiskunnallisen rakenteen osana on tunnustettava.

Lisäksi tiedonannossa nähdään, että autettaessa köyhiä saamaan mahdollisuuden tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön voidaan itse asiassa edistää köyhyyden vähenemistä. Kuten Euroopan yhteisön uutta kehitysyhteistyöpolitiikkaa käsittelevässä tiedonannossa [1] todetaan, köyhyyttä ei pitäisi määritellä pelkästään tulojen ja varojen vaan myös perusmahdollisuuksien puutteeksi. Viimeksi mainittuja mahdollisuuksia ovat muun muassa mahdollisuudet koulutukseen, terveydenhoitoon, luonnonvarojen käyttöön, työhön, maan käyttöön ja luoton saantiin, poliittiseen osallistumiseen, palvelujen ja perusrakenteiden käyttöön. Tämän vuoksi toimet, joilla kehitysmaat pyrkivät tarjoamaan kansalaisilleen mahdollisuuden tiedonsaantiin ja viestintätekniikan käyttöön kohtuuhintaan, voivat tietyissä olosuhteissa täyttää yhteisön kehitysyhteistyöohjelmista myönnettävän tuen edellytykset.

[1] KOM(2000) 212 lopullinen, 26.4.2000, s. 16.

Tiedonannon alussa esitellään lyhyesti käsitteen 'tieto- ja viestintätekniikat' sisältöä sekä kansainvälisen avunantajayhteisön toimia tällä alalla. Sen jälkeen kuvataan, kuinka kehitysyhteistyöohjelmien tuloksellisuutta voidaan parantaa tieto- ja viestintätekniikan välineiden avulla. Tätä seuraavassa jaksossa esitellään, kuinka tieto- ja viestintätekniikkoja nykyisin käytetään kehitysmaissa ja minkälaisia riskejä ja rajoitteita näiden maiden on otettava huomioon halutessaan lisätä tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöä. Seuraavassa jaksossa esitetään näiden riskien hallintaa ja rajoitusten poistamista varten mahdollisen poliittisen toimintakehyksen osatekijät. Lopuksi tiedonannossa esitetään yhteenvetona komission näkökanta siitä, mikä rooli EU:lla olisi tulevaisuudessa oltava ja minkälaisia toimia yhteisön olisi toteutettava tällä alalla.

2. Määritelmä: mitä ovat tieto- ja viestintätekniikat-

Tieto- ja viestintätekniikoilla tarkoitetaan nykyisin laajaa kirjoa palveluja, sovelluksia ja tekniikoita, joiden yhteydessä käytetään erilaisia laitteita ja ohjelmistoja, usein televerkon välityksellä.

Tieto- ja viestintätekniikkoihin luetaan hyvin tunnetut telepalvelut, kuten puhelin, matkapuhelin ja faksi. Tietokonelaitteiden ja -ohjelmistojen kanssa käytettävät telepalvelut tarjoavat perustan monille muille palveluille, joita ovat muun muassa sähköposti, tiedostojen siirto tietokoneelta toiselle ja etenkin Internet, joka periaatteessa mahdollistaa kaikkien tietokoneiden yhteenliittämisen tarjoten näin mahdollisuuden tietokoneille tallennetun tiedon käyttöön maailmanlaajuisesti.

Sovelluksia ovat videoneuvottelut, etätyö, etäopiskelu, johdon tieto- ja raportointijärjestelmät ja inventointi. Tekniikkoihin voidaan lukea laaja valikoima "vanhoja" tekniikkoja, kuten radio ja televisio, ja "uusia" tekniikkoja, kuten solukkomatkaviestinjärjestelmät. Verkot puolestaan voivat muodostua kupari- tai valokaapeleista, langattomista tai solukkoverkon yhteyksistä ja satelliittilinkeistä. Laitteita ovat muun muassa puhelinlaitteet, tietokoneet ja verkkojen osat kuten langattomien palvelujen tukiasemat. Kaikkien edellä mainittujen elinhermona ovat ohjelmistot, jotka ovat kaikkea, käyttöjärjestelmistä Internetiin, sääteleviä ohjekokonaisuuksia.

Näin ollen kysymykseen tulevat yhtä hyvin puhelimen kaltaiset peruspalvelut kuin hyvinkin monimutkaiset sovellukset, kuten kaukomittaus esimerkiksi seurattaessa vesitilannetta osana tulvienennustusjärjestelmää. Monia palveluja ja sovelluksia voidaankin itse asiassa tarjota heti, kun puhelinpalvelut ovat saatavilla, sillä faksien, datan ja digitaalisesti pakattujen videoiden siirtämiseen käytetään samanlaista tekniikkaa kuin äänen siirtämiseen.

Tieto- ja viestintätekniikoissa tärkeää ei ole tekniikka sinänsä, vaan sen tarjoama mahdollisuus saada käyttöön osaamista ja tietoa ja pitää yllä viestintäyhteyksiä, mikä on yhä tärkeämpää tämän päivän taloudellisessa ja sosiaalisessa vuorovaikutuksessa. Verrattaessa tieto- ja viestintätekniikkoja infrastruktuurin muihin osa-alueisiin, kuten teihin ja rautateihin tai postipalveluihin, ovat niiden ominaispiirteet osittain samankaltaiset ja osittain erilaiset ja nimenomaan näille tekniikoille tyypilliset.

* Kuten infrastruktuurin perinteiset osa-alueet, myös tieto- ja viestintätekniikat ovat toimintoja mahdollistavia ja helpottavia tekniikkoja. Niiden avulla yksittäiset henkilöt, yhteisölliset ryhmät, yritykset ja virastot, joilla on mahdollisuus käyttää viestimiä ja tietokoneita kohtuuhintaan, voivat säästää aikaa ja rahaa sekä parantaa työnsä ja vapaa-aikansa laatua sekä kehittyneissä että kehittyvissä maissa. Puhelut, faksit tai sähköpostiviestit ovat yleensä halvempia, nopeampia ja/tai luotettavampia kuin posti- tai lähettipalvelut.

* Tieto- ja viestintätekniikkainfrastruktuurin rakentaminen edellyttää erittäin suuria investointeja, ja valtiollisilla tai puolivaltiollisilla yhteisöillä on ollut siinä perinteisesti vallitseva asema. Tieto- ja viestintätekniikkoihin liittyvät taloudelliset näkökohdat näyttävät olevan dynaamisempia kuin infrastruktuurin muilla osa-alueilla. Tekniikan jatkuva kehittyminen laskee vähitellen laite- ja käyttökustannuksia, tietokoneiden muisti ja nopeus kasvavat jatkuvasti, tiedonsiirron sekä tietokoneiden osien kustannukset laskevat, palvelu- ja sovellusvalikoima laajenee ja Internetin kapasiteetti ja liityntämahdollisuudet kasvavat.

* Tieto- ja viestintätekniikkojen käytön lisääntyminen on merkinnyt ainutlaatuisia mahdollisuuksia tiedon saantiin ja keinoihin sen käyttämiseksi. Internet on luultavasti tuonut mukanaan mahdollisuuden tähän mennessä laajimpaan teknologian ja taitotiedon siirtoon. Yksi televerkkojen ominaispiirre on myös se, että ne tarvitsevat tietyn määrän ulkopuolisia osallistujia. Puhelin- tai Internet-palvelujen arvo riippuu siitä, paljonko ihmisiä ne voivat saavuttaa. Tietokoneesta on paljon enemmän hyötyä verkkoon liitettynä kuin sen ulkopuolella. Verkon käyttömahdollisuuden arvo kasvaa eksponentiaalisesti sen mukaan, mitä enemmän ihmisiä verkon kautta voidaan saavuttaa.

3. Tieto- ja viestintätekniikat ja kansainvälinen avunantajayhteisö

Yksi ensimmäisistä tieto- ja viestintätekniikkoja ja kehitystä käsitelleistä tapahtumista oli EU:n isännöimä tietoyhteiskuntaa koskeva G7-maiden kokous Brysselissä vuonna 1995. Kokouksessa tuotiin julki huoli teollisuusmaita ja kehitysmaita erottavasta digitaalisesta kuilusta ja toivoi yhteistä näkemystä "henkiseen rikastuttamiseen". Toivottiin kaikkien maiden yhtyvän maailmanlaajuisiin ponnisteluihin, joiden tuella siirtymätalouden maat ja kehitysmaat voisivat ohittaa joitakin tekniikan kehityksen vaiheita ja siirtyä suoraan uusimpaan tekniikkaan sekä nopeuttaa yhteiskunnallista ja taloudellista kehitystään.

Brysselin kokous johti yhteen ensimmäisistä erityisesti tietoyhteiskuntaa ja kehitystä käsittelevistä kokouksista, joka pidettiin vuonna 1996 Midrandissa, Etelä-Afrikassa. Midrandin kokouksessa päätettiin perustaa foorumi, jossa teollisuusmaat ja kehitysmaat voisivat yhdessä alkaa miettiä tarvittavia yhteisiä sääntöjä, koko maailman kattavan tietoyhteiskunnan muodostumiseen tähtäävän yhteistyön osa-alueita ja kehityksen kannalta ensisijaisia tavoitteita.

YK:n järjestelmässä Kansainvälinen televiestintäliitto (ITU) on televiestinnän alalla keskeisessä asemassa. Se antaa taajuusspektrin hallintaa, yhteenliitettävyyttä, telealan sääntelyyn liittyviä kysymyksiä, tilitysmaksuja jne. koskevia standardeja. Televiestinnän kehittämistoimistonsa kautta ITU tarjoaa kehitysmaajäsenilleen myös teknistä apua. ITU koordinoi YK:n nimissä tulevan tietoyhteiskuntaa käsittelevän huipputason maailmankonferenssin valmisteluja. Tämä kokous on tarkoitus järjestää kahdessa osassa, joista ensimmäinen Genevessä vuonna 2003 ja toinen Tunisissa vuonna 2005.

Myös useat muut kansainväliset järjestöt toimivat aktiivisesti omalla alallaan tieto- ja viestintätekniikkoihin liittyvissä kysymyksissä. Maailman kauppajärjestö (WTO) hyväksyi vuonna 1996 informaatioteknologiatuotteiden kauppaa koskevan sopimuksen (ITA-sopimus), jossa määrätään tullien poistamisesta monien alan tuotteiden osalta (sopimuksen allekirjoittajia on nyt 55; kehitysmaille on myönnetty joidenkin tuotteiden osalta jatkettu siirtymäkausi). WTO teki vuonna 1997 televiestintäpalveluja koskevan sopimuksen, joka avasi markkinat investoinneille ja jonka ansiosta monissa maissa otettiin käyttöön kilpailua tukeva sääntelykehys. Kaikki WTO:hon jälkeenpäin liittyneet maat (kaikki kehitysmaita) ovat myös omaksuneet tämän mallin. Vuonna 1998 WTO ilmoitti sähköisessä muodossa olevien toimitusten tullien maksuajan pidentämisestä. Se on myös käynnistänyt työohjelman, jolla pyritään selvittämään kauppasääntöjen soveltamista sähköiseen kaupankäyntiin, mikä kattaa myös kehitysmaihin kohdistuvat vaikutukset. Vuoden 2000 alusta WTO on käynyt kaikkien palvelujen osalta neuvotteluja yhä suuremmasta vapauttamisesta ja investoinneista.

Vuonna 1998 OECD esitteli verotuksen kehysehdot jäsentensä välistä sähköistä kaupankäyntiä varten. Tieto- ja viestintätekniikkojen merkitystä kasvatuksessa selvitellään UNESCOssa ja terveysalalla WHO:ssa. YK:n talouskomissioista erityisesti Afrikan talouskomissio on tukenut aktiivisesti analyyttistä työtä ja politiikan laadintaa Afrikan tietoyhteiskunta-aloitteen yhteydessä. Osittain tämän työn pohjalta uudessa afrikkalaisessa aloitteessa, jonka viiden afrikkalaisen johtajan ryhmä käynnisti heinäkuussa 2001, kehotetaan Afrikan valtioita irrottautumaan ja irrottamaan koko maanosa kehitysmaavaiheesta ja ulkopuolisuudesta globaalistuvassa maailmassa. Tieto- ja viestintätekniikat ovat selvästi osa tätä kokonaisstrategiaa.

Maailman talousfoorumi, Davosissa säännöllisesti kokoontuva maailman päättäjien kokous, käynnisti vuonna 2000 digitaalitoimintaa maailmanlaajuisesti käsittelevän aloitteen, jolla pyritään muuttamaan digitaalinen kuilu kasvun mahdollisuudeksi. Tätä tarkoitusta varten perustettu työryhmä on ollut hyvin aktiivinen etenkin G8-prosessin yhteydessä.

YK:n yleiskokous kiinnitti vuosituhannen viimeisellä, ns. millenium-istuntokaudellaan erityistä huomiota tieto- ja viestintätekniikkoihin korkean tason asiantuntijapaneelin raportin pohjalta. Yleiskokous tunnusti jatkuvasti kasvavan digitaalikuilun olemassaolon ja sen, että juopaa teollisuusmaiden ja kehitysmaiden välillä on kavennettava. Tämän johdosta on käytännön toimenpiteenä perustettu tieto- ja viestintätekniikkoihin paneutuva YK:n työryhmä (ICT Task Force), jonka avulla pyritään vahvistamaan YK:n merkitystä ja johtaja-asemaa ja luomaan toimivia kumppanuussuhteita yksityissektorin, kansalaisyhteiskunnan ja muiden asiaan liittyvien sidosryhmien välille. Heinäkuussa 2001 pidetty talous- ja sosiaalineuvoston istunto käsitteli uudelleen tieto- ja viestintätekniikka-aihetta paneutuen erityisesti osaamisverkostoihin.

Hyvin tärkeä toimija on myös Maailmanpankki. Sen laajaan ja moninaiseen tehtäväkenttään sisältyy myös telealan uudistamisen tukeminen, innovatiivisten kokeiluhankkeiden (InfoDev) rahoitus, etäopiskelua koskevat hakemukset (esimerkiksi EY:n osarahoittama afrikkalainen virtuaaliyliopisto) ja tiedon työkalujen kehittäminen (Global Development Gateway -sivusto).

Viime vuosina myös YK:n kehitysohjelma UNDP on osoittanut olevansa luova ja muutoksia edistävä osapuoli. Se on käynnistänyt yksityissektorin ja säätiöiden kanssa useita aloitteita ja perustanut näiden kanssa useita kumppanuussuhteita. Se on myös toimittanut maatasolla tukea kansallisten strategioiden kehittämistä varten ja osallistunut yleiseen poliittiseen keskusteluun. Inhimillistä kehitystä koskevassa vuoden 2001 raportissa korostetaan uuden teknologian merkitystä kehitykselle.

Yksi aktiivinen keskustelufoorumi on G8-ryhmä. Okinawassa heinäkuussa 2000 pidetyn G8-maiden huippukokouksen tuloksena laadittiin maailmanlaajuista tietoyhteiskuntaa käsittelevä "Okinawan peruskirja" ja perustettiin digitaalitekniikan mahdollisuuksia tarkasteleva työryhmä. "DOT Force" -nimellä tavallisesti tunnettu työryhmä on laatinut kertomuksen Digital Opportunities for all: meeting the challenge, joka toimitettiin heinäkuussa 2001 Genovassa pidetylle G8-maiden huippukokoukselle. Kertomus syntyi useita kuukausia kestäneen ainutlaatuisen kansainvälisen yhteistyöhankkeen tuloksena. Mukana hankkeessa olivat G8-maiden lisäksi Euroopan komission, yhdeksän kehitysmaan, monenvälisten järjestöjen, yksityissektorin ja valtiosta riippumattomien järjestöjen edustajat. Kertomuksessa kartoitetaan eri toimijoiden - kansallisten hallitusten, yksityissektorin, kansalaisjärjestöjen, kansainvälisten järjestöjen - asema ja tehtävät kehitettäessä digitaalitekniikan mahdollisuuksia kaikkia varten.

DOT Force -ryhmän kertomuksessa päätellään, että viisaasti käytettynä tieto- ja viestintätekniikat tarjoavat valtaisat mahdollisuudet vähentää yhteiskunnallista ja taloudellista epätasa-arvoa ja tukea kestävän hyvinvoinnin rakentamista paikallisella tasolla, ja näin niiden avulla voidaan saavuttaa laajempia tavoitteita kuin mitä kansainvälinen yhteisö on asettanut. Kertomuksessa myönnetään, etteivät tieto- ja viestintätekniikat ole yleispätevä ratkaisu kaikkiin kehitysongelmiin, mutta yhteydenpitoa ja tietojenvaihtoa parantamalla niiden avulla voidaan luoda vahvoja yhteiskunnallisia ja taloudellisia verkostoja, jotka auttavat saavuttamaan merkittäviä edistysaskeleita kehityksen alalla.

EU:n toimielimet ovat olleet erittäin aktiivisessa, joskus johtavassakin asemassa sekä tieto- ja viestintätekniikkoja koskevassa kansainvälisessä poliittisessa keskustelussa että toimintaan kohdennetun tuen toimittajana. Yhteisö ja sen jäsenvaltiot ovat osallistuneet tarmokkaasti edellä mainittuihin kansainvälisiin aloitteisiin. Euroopan parlamentti on ottanut asiaan selvästi kantaa esimerkiksi antamalla tieto- ja viestintätekniikkoja ja kehitysmaita käsittelevän päätöslauselman Lone Dybkjaerin kertomuksen [2] pohjalta. Kertomuksessa uutta teknologiaa koskevan tarkastelun selkeänä näkökulmana on köyhyyden vähentäminen ja välttämättömyys varmistaa, että köyhät saavat tästä tekniikasta hyötyä. Komissio kuten myös Euroopan investointipankki ovat avunantajina osoittaneet yhä kasvavaa kiinnostusta ja kykyä niveltää tieto- ja viestintätekniikat yhteisön kehitysyhteistyötoimiin (katso lähemmin 7 jakso).

[2] Asiakirja A5-0191/2001.

4. Tieto- ja viestintätekniikat kehitysyhteistyön välineenä

Tieto- ja viestintätekniikkojen käyttö kehitysyhteistyössä ei ole itsetarkoitus, vaan keino lisätä kehitysyhteistyön tuloksellisuutta. Kuten rahoitus, asiantuntemus tai autot tai kirjat se voidaan nähdä työkaluna käytettäväksi kehitysohjelmissa ja talouden ja yhteiskunnallisen infrastruktuurin muilla aloilla.

Jäsenvaltioiden toivomuksesta komissio on laatinut tieto- ja viestintätekniikkojen käytöstä Aasian, Latinalaisen Amerikan ja Välimeren alueen maihin liittyvissä yhteisön kehitysohjelmissa katsauksen (IS-ALAMED Review), joka julkaistiin tammikuussa 2001 [3]. Katsauksessa todetaan selvästi, että tieto- ja viestintätekniikat ovat jo yleisesti käytössä yhteisön hankkeiden yhteydessä.

[3] Katso: http://europa.eu.int/comm/external_relations/info_soc_dev/index.htm

Tieto- ja viestintätekniikat ovat osoittautuneet kehitysohjelmien yhteydessä hyödyllisiksi seuraavilla tavoilla:

* Ne mahdollistavat toiminnon toteuttamisen, esimerkiksi alentamalla kustannuksia, jolloin voidaan tehdä jotain sellaista, joka muutoin olisi ollut liian kallista. Esimerkiksi Bangladeshissa toteutettavassa yhteisön rahoittamassa hankkeessa, joka koskee infrastruktuurin parantamista pyörremyrskyille alttiilla alueilla, laaditaan uusia rannikkoalueiden karttoja ilmakuvien pohjalta. Ilman tieto- ja viestintätekniikkoja tämä olisi ollut liian kallista [4].

[4] ALAMED Review: Coastal mapping - infrastructure development in cyclone-prone areas, Bangladesh.

* Ne helpottavat sellaisten kehitystavoitteiden saavuttamista, joiden kannalta tieto- ja viestintätekniikoilla ei ehkä sinänsä ole merkitystä. Sähköisessä muodossa olevat tietokannat yksinkertaistavat aiemmin manuaalisesti suoritettuja tehtäviä. Niinpä esimerkiksi rokotusohjelmasta saattaa olla enemmän hyötyä, jos siinä tarvittavat tiedot säilytetään sähköisessä tietokannassa eikä kortistomuodossa.

* Ne luovat mahdollisuuden kehitystoimille, joiden toteuttaminen aikaisemmin ei ole ollut teknisesti mahdollista, kuten videoneuvotteluihin perustuva telelääkintähanke tai kielten opettaminen Internetin avulla.

* Ne jakavat tietoa tai asiantuntemusta. Esimerkiksi eräässä Kiinaan liittyvässä hankkeessa pyritään edistämään teollis- ja tekijänoikeuksien suojaa kohottamalla tiedontasoa ja levittämällä tietoja sähköisten tietokantojen ja Internetin avulla [5].

[5] ALAMED Review: EU-China intellectual property rights (IPR) programme.

* Ne mahdollistavat mukauttamisen paikallisiin tarpeisiin. Uusimmat tekniikat (Internet, kieliteknologia, grafiikka) tekevät käytön helpoksi myös niille, jotka ovat saaneet vain peruskoulutuksen ja jotka eivät osaa vieraita kieliä. Nykyään pystytään kehittämään graafisia käyttöliittymiä, joiden yksinkertaiset toiminnot eivät edellytä luku- ja kirjoitustaitoa.

ALAMED-katsauksesta käy kuitenkin myös ilmi, ettei kehityshankkeissa ja -ohjelmissa ole käytetty tieto- ja viestintätekniikkojen käytön edistämiseksi minkäänlaista suunnitelmallista toimintamallia. Toiset hanketyötä tekevistä virkailijoista ja teknisen avun henkilöistä ovat käyttäneet tätä tekniikkaa hankkeissa, toiset taas eivät. Näin ollen näyttäisikin olevan paikallaan alkaa soveltaa tieto- ja viestintätekniikan käyttöön kehitysyhteistyössä nykyistä suunnitelmallisempaa lähestymistapaa, johon sisältyisi myös tieto- ja viestintätekniikkojen käytön kustannustehokkuuden tarkka, tuloksia mittaaviin tunnuslukuihin perustuva seuranta.

5. Tieto- ja viestintätekniikkojen käyttö kehitysmaissa

Nykytilanteessa kehitysmailla on hyvin vähäiset mahdollisuudet tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön, vaikka nämä mahdollisuudet ovatkin nopeasti kasvamassa. Televerkkoihin pääsyä (käsittäen kiinteät yhteydet ja matkaviestinyhteydet) kuvaava luku 100 asukasta kohden oli vuonna 1998 OECD-maiden osalta 72,1 ja OECD:n ulkopuolisten maiden osalta 7,8. Kun teollisuusmaissa yli 30 prosentilla väestöstä on pääsy Internetiin, vastaava osuus kehitysmaiden väestöstä on alle kaksi prosenttia [6].

[6] ITU Telecommunication Indicators Update, ITU News, nro 2, maaliskuu 2001.

Edellä esitetyistä alhaisista luvuista huolimatta on muistettava, että televiestintä ja tieto- ja viestintätekniikat ovat jo nyt tärkeitä toiminnalle kehitysmaissa ja voimakkaasti kasvavan talouden maissa. Viestintäverkot ja tietokonesovellukset ovat välttämättömiä suurille yrityksille ja viranomaisille, jotta ne voisivat hoitaa tehokkaasti hallinnon, analyysien teon ja tiedonlevityksen ja alentaa liiketoimien kustannuksia, olipa kyse sitten lentoyhtiöistä, pankkitoiminnasta, viennistä, rahoituspalveluista, verotuksesta tai matkailusta. Niin ikään "tietopalvelujen" tuotannolla on joissakin maissa suuri merkitys (esimerkiksi ohjelmistotuotanto Intiassa).

Sen lisäksi, että tieto- ja viestintätekniikoista on kehitysmaissa hyötyä taloudelle ja valtiolle laajasti ottaen, myös yksittäiset käyttäjät käyttävät niitä yhä enemmän hyväksi. Luonnollisesti puhelinpalvelua ja muita tieto- ja viestintätekniikkoja käytetään laajalti ainoastaan siellä, missä ne ovat käytettävissä, ja silloinkin niitä käyttävät vain ne, joilla on siihen varaa. Käyttäjät ovat niitä, joilla on varaa hankkia puhelin kotiin (tai jotka voivat käyttää sitä työpaikalla), tai hyvää palvelua nauttivilla kaupunkialueilla eläviä henkilöitä. Tämä ryhmä on edelleen hyvin pieni. Intiassa lähes 90 prosenttia puhelinyhteyksistä on kaupunkialueilla, vaikka kolme neljäsosaa väestöstä elää maaseudulla. Monissa muissa maissa, etenkin vähiten kehittyneissä maissa, köyhällä väestönosalla on vielä tätäkin paljon heikommat mahdollisuudet tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön. Afrikan vähiten kehittyneissä maissa puhelintiheys on keskimäärin 0,6 prosenttia, mikä tarkoittaa, että 1000 henkeä kohden on vain kuusi kiinteää puhelinyhteyttä [7].

[7] ITU Telecommunications and Information and Communication Technologies in the Least Developed Countries 1989-1999, Geneve, 2001.

On ilmeistä, että nämä epätasaiset mahdollisuudet tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön ja siten niiden luomiin kehitysmahdollisuuksiin ilmentävät ja edelleen pahentavat maiden sisällä ja niiden välillä vallitsevaa eriarvoisuutta. Digitaalikuilu on uusi piirre vallitsevaan yleiseen sosiaaliseen ja taloudelliseen todellisuuteen.

Kehitysmaita rajoittavat monet ja vaihtelevat ongelmat. Monet niistä heikentävät voimakkaasti näiden maiden edellytyksiä tieto- ja viestintätekniikkojen kehittämiseen. Tähän liittyviä yleisiä haasteita ovat muun muassa

* köyhien ostovoiman lisääminen

* koulutus ja inhimillisten voimavarojen kehittäminen

* luku- ja kirjoitustaidon tason nostaminen

* sähkönjakelun parantaminen

* pääoman hankinta ja investointeihin kannustaminen.

Maailmanpankin arvion mukaan kehitysmaiden ja voimakkaasti kehittyvän talouden maiden televerkkoinfrastruktuurin parantamiseen tarvittaisiin noin 350 miljardia euroa. Vertailun vuoksi mainittakoon, että vuonna 2000 virallisen kehitysavun kokonaismäärä oli 40 miljardia euroa. On selvää, että kehitysmaiden hallitukset, joilla on käytössään rajalliset varat ja joilla on monia muitakin tärkeitä tavoitteita, eivät selviydy tästä milloinkaan, minkä vuoksi tarvikkeiden toimittaminen jääkin yksityissektorin ja markkinoiden tehtäväksi.

Tähän mennessä yksityissektorin osallistuminen on ollut vähäistä. Tätä voisi ensin pitää loogisena seurauksena siitä, ettei ole vauraita kulutusmarkkinoita, joille myydä. Kokemukset Ugandan kaltaisista maista ovat kuitenkin osoittaneet telepalvelujen kysynnän muuttuvan voimakkaasti hinnan muutosten mukana ja matkapuhelinten käytön kasvavan nopeasti kaikkien väestönosien, myös köyhien, keskuudessa heti hintojen laskettua. Kyseessä on siis noidankehä, joka on murrettava. Mitä enemmän palveluja käytetään, sitä suuremman voiton operaattori saa ja sitä enemmän se voi laajentaa verkkoja, sitä paremmin se pystyy tyydyttämään kysyntää, alentamaan hintoja ja niin edelleen. Tässä valossa kehitysmailla on edessään toinen, tarkemmin tähän kysymykseen liittyvä joukko rajoituksia, joita ovat muun muassa

* tieto- ja viestintätekniikkaa koskevan tarkoituksenmukaisen politiikan puute. Monilla kehitysmailla ei ole tieto- ja viestintätekniikkoja varten yleistä johdonmukaista strategiaa, joka vastaisi niiden omaa tilannetta ja kehitystasoa. Tällaiseen kokonaisvaltaiseen strategiaan sisältyy tavallisesti tietoyhteiskuntaa yleisesti tukevia piirteitä, jotka liittyvät tiedonsaantiin, sähköiseen kaupankäyntiin, terveeseen ja avoimeen kilpailuun, kotimaisuusasteeseen, tieto- ja viestintätekniikkoja koskevaan tietämykseen, koulutukseen, yksityisyyteen, riitojen ratkaisuun, teollis- ja tekijänoikeuksiin, kuluttajansuojaan sekä tieto- ja viestintätekniikkojen käytön keskittämiseen terveydenhuollon ja koulutuksen kaltaisille aloille.

* asianmukaisen sääntelykehyksen puute. Tällaisen kehyksen avulla kehitysmaat loisivat edellytykset televerkkoinfrastruktuurin maantieteelliselle laajentamiselle, palvelujen hintojen alentamiselle, eriarvoisuuden vähentämiselle, sääntelyviranomaisten ja yritysten aseman ja tehtävien määrittelylle, liityntämahdollisuuksia heikentävien puutteiden korjaamiselle, mahdollisia sijoittajia koskevan oikeusvarmuuden turvaamiselle ja niin edelleen.

* tuontituotteiden korkeat tullit. Monissa maissa kannetaan nykyään hyvin korkea tuontitulli tietokoneista (joissakin tapauksissa jopa 30 prosenttia), matkapuhelimista (korkeimmillaan 15 prosenttia) ja oheislaitteista (korkeimmillaan 55 prosenttia).

Vaikka joissakin maissa on jo laadittu vaikuttava kansallinen tieto- ja viestintätekniikkastrategia, sen täytäntöönpanoa viivyttävät usein telepalvelujen käytön korkeat kustannukset. Näitä palveluja tarjotaan nykyään usein monopolitilanteessa, jolle ovat luonteenomaisia hidas reagointi tyydyttämättömään kysyntään, suhteellisen korkeat hinnat ja palvelujen verrattain heikko laatu.

Kilpailun tuominen alalle on ehkä sääntelykehyksen kehittämisen osalta tärkein yksittäinen askel, jonka monet kehitysmaat voivat telepalvelujen ja tieto- ja viestintätekniikkojen käyttömahdollisuuksia parantaakseen tässä yhteydessä ottaa. Kuten monissa muissa yhteyksissä myös DOT Force -ryhmän kertomuksessa tuodaan erityisesti esille tarve tukea kehitysmaita niiden ponnisteluissa luoda kilpailua edistävä politiikka ja sääntely-ympäristö, jotka ovat ajanmukaisen viestintäinfrastruktuurin kehittymisen edellytys.

Muiden toimijoiden päästäminen alalle ei suinkaan ole ainoa asia, jota varten sääntelykehystä tarvitaan. Kilpailua lisäävät toimintatavat saattavat edistää kasvua ja vaurastumista, mutta niillä ei välttämättä ratkaista köyhien väestöryhmien tai syrjäisten alueiden ongelmia. Ne voivat suorastaan lisätä hyvinvointieroja ja epätasaista kehitystä. Markkinoiden vapautumiskehitys olisikin suunniteltava niin, että lopulta myös köyhillä väestöryhmillä ja alueilla olisi mahdollisuus tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön riittävän edullisesti, ja sen olisi oltava osa toimenpidekokonaisuutta, johon osallistuvat yksityinen ja julkinen sektori ja muut sidosryhmät, etenkin kansalaisyhteiskunta. Tieto- ja viestintätekniikkaa koskevan politiikan olisi johdettava sellaiseen laajempaan strategiaan, joka edistää tasa-arvoista taloudellista kehitystä ja kauppaa, edistää koulutusta ja valmiuksien kehittämistä ja tehostaa sosiaalipalvelujen toimittamista ja jonka lisäarvoa voidaan kasvattaa tieto- ja viestintätekniikkojen avulla.

6. Tieto- ja viestintätekniikkoja koskevaan poliittiseen toimintakehykseen liittyvät kysymykset

Kuten edellä todettiin, puutteet telealan infrastruktuurien saatavuudessa ja alan palvelujen ja tieto- ja viestintätekniikan laitteiden riittävän edullisessa hinnoittelussa ovat tärkein tekijä, joka rajoittaa mahdollisuuksia tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön sekä niiden varsinaista käyttöä kehitysmaissa ja voimakkaasti kasvavan talouden maissa. Suurelta osin nämä ongelmat voidaan ratkaista muuttamalla toimintapolitiikkaa siten, että lisätään puhelinverkkojen kattavuutta ja alennetaan palvelujen hintoja sekä käytetään hyväksi uuden teknologian avaamia mahdollisuuksia.

Kehitysmaissa on jo nyt aloitettu monenlaista toimintaa teknologian, teollisuusmaiden tapahtumien, WTO-neuvotteluissa käsiteltävien määräysten ja avunantajien tuen vauhdittamana. ITUn arvion mukaan maailman eri puolille on tähän mennessä perustettu yli 100 telealan sääntelystä vastaavaa viranomaista. Yhä paremmin kuitenkin ymmärretään, että viestintäpalvelut ja niiden sääntely ovat vain osa sitä laajempaa toimintakokonaisuutta, joka tieto- ja viestintätekniikkoihin nykyisin liittyy taloudessa ja jokapäiväisessä elämässä. Tämän vuoksi maiden on kyettävä tarkastelemaan asiaa nykyistä laajemmin ja soveltamaan toimintapolitiikkaa, joka kattaa esimerkiksi taloussuunnittelun, verotuksen ja finanssipolitiikan, koulutuksen, terveydenhuollon, sosiaalipalvelujen ja oikeus- ja sisäasioiden kaltaiset alat.

Sekä teollisuusmaissa että kehitysmaissa on jo kertynyt paljon kokemusta niin hyviksi kuin huonoiksikin osoittautuneista toimintatavoista. Politiikan päälinjoja ovat seuraavat toisiaan täydentävät ja tukevat osatekijät:

6.1. Omistajuus

Tieto- ja viestintätekniikkoihin liittyvien aloitteiden olisi perustuttava käyttäjien tarpeeseen. Uudet aloitteet on yksilöitävä ja toteutettava suoran osallistumisen ja omistajuuden periaatteiden mukaisesti. Tämä helpottaa varmistamaan sen, että aloitteet suunnitellaan kestämään. Niissä on myös otettava huomioon paikalliset olosuhteet ja rajoitukset, ja eri sidosryhmien edut on suurin piirtein mukautettava sekä toisiinsa että toimenpiteen tavoitteisiin. Hankkeilla saavutetaan suurin vaikutus, jos kehitysongelmia lähestytään niissä kokonaisvaltaisesti ja koordinoidusti, ei vain tieto- ja viestintätekniikkojen välittämisen kautta.

6.2. Uusien toimijoiden tulo markkinoille

Kuten edellä todettiin, tieto- ja viestintätekniikka-alalla tarvitaan jatkuvasti lisää kilpailua. Julkisten telealan monopolien saattaminen vähitellen kilpailutilanteeseen yksityisten palveluntarjoajien kanssa tuo yleensä etuja sekä teollisuusmaille että kehitysmaille. On toki myönnettävä, etteivät lähtökohdat ole näissä maissa samat. Teollisuusmaissa maaseudun sähköistämisestä ja puhelinverkkojen rakentamisesta ovat jo usean vuosikymmenen ajan tavallisesti vastanneet yleishyödylliset yritykset. Useimmissa kehitysmaissa näin ei ole, ja siksi monet niistä pitävät tarkoituksenmukaisena jatkaa kansallisten teleyritysten valtiontukea ja suojaa. Missään tapauksessa ei ole tarkoitus, että kaikki julkiset yritykset olisi välttämättä yksityistettävä, vaan kyse on siitä, että sallitaan muiden toimijoiden tulo markkinoille. Kokemukset EU:ssa ja kaikkialla maailmassa osoittavat, ettei tämä tapahdu helposti mutta että kuluttajat hyötyvät merkittävästi tällaisista toiminnan vapauttamispyrkimyksistä.

Tieto- ja viestintätekniikkamarkkinoiden avaamisen seurauksena alenisivat myös korkeat tuontitullit, joita nykyään sovelletaan monissa kehitysmaissa sekä alan laitteisiin että ohjelmistoihin etenkin silloin, kun kapasiteettia näiden tuotteiden kotimaiseen tuotantoon ei ole. Aluksi tämä voi vaikuttaa julkisen talouden tuloihin ja sitä kautta sen rahoituskykyyn oikeudenmukaiseen tulonjakoon liittyvissä kysymyksissä. Tavallisesti tämä tulojen menetys korvautuu kuitenkin nopeasti sillä, että tuotteita, joista (nyt alennettu) tulli kannetaan, aletaan tuoda maahan enemmän. Hallitukset voivat saada lisätuloja lupia huutokauppaamalla erityisesti matkapuhelintoiminnan alalla.

6.3. Riippumattomat sääntelyviranomaiset ja valmiuksien kehittäminen

Rohkaisevimmat tulokset nähdään yleensä siellä, missä hallitukset ovat erottaneet julkisten telealan monopoliyhtiöiden ajan myötä muotoutuneet sääntelytehtävät ja varsinaisen toiminnan toisistaan ja missä on perustettu riippumattomat sääntelyviranomaiset hallinnoimaan alaa avoimesti ja puolueettomasti. Tämä on ehdottoman tärkeää, mikäli investoimista alalle halutaan lisätä.

Uutta asiantuntemusta tarvitaan kuitenkin myös esimerkiksi kaupan, kilpailun, verotuksen, julkisten palvelujen ja oikeus- ja sisäasioiden aloilla. Monista tärkeistä kysymyksistä keskustellaan parhaillaan kansainvälisellä tasolla WTO:n, ITUn, UNESCOn, UNCTADin, UNDP:n, Maailmanpankin, Maailman tullijärjestön, Internetiä hallinnoivien elinten kuten ICANN:n sekä muiden kehitysmaiden kannalta tärkeiden organisaatioiden piirissä. Osallistuminen kansainvälisen tason keskusteluihin ja päätöksiin ja kansainvälisesti hyväksyttyjen toimenpiteiden soveltaminen on kehitysmaille tärkeää.

6.4. Sääntöjen antaminen

Jotta tieto- ja viestintätekniikkaa koskevalla politiikalla saavutettaisiin konkreettisia tuloksia, tarvitaan selkeät ja avoimet säännöt, joiden soveltamista on valvottava huolellisesti. Sääntelyjärjestelmällä on voimakas taloudellinen ulottuvuus, sillä se määrää toimijoiden pääsystä markkinoille, niiden velvoitteista ja usein niiden toiminnan kannattavuudesta sekä säilyttää tasapainon yhtäältä kuluttajien ja toisaalta palveluntarjoajien saamien etujen välillä. Sääntelyviranomainen hoitaa yleensä monenlaisia tehtäviä muun muassa seuraavasti:

- Toimilupamenettelyllä valvotaan toiminnan aloittamista. Jotta uudet operaattorit voisivat aloittaa toimintansa markkinoilla lainmukaisesti, niillä on, samoin kuin myös vakiintuneille toimijoilla, oltava luvat matkaviestinverkkoja ja kiinteitä verkkoja varten. Luvat on myönnettävä puolueettomin, syrjimättömin ja avoimin edellytyksin, joihin voi sisältyä velvoite palvella, mahdollisesti valtiontuen turvin, alueita, joilla käyttäjämäärä on pieni.

- Yhteenliitettävyys uusien tulokkaiden sekä vakiintuneiden operaattorien verkkojen välillä on välttämätön, jotta uudet operaattorit pystyisivät käytännössä hoitamaan omille asiakkailleen suuntautuvan tai näiltä tulevan liikenteen. Yhteenliittämistä koskevat ehdot ja hinnat määräävät markkinoilletulon todelliset taloudelliset edellytykset, ja sääntelyviranomaisen on annettava säännöt yhteenliittämistä koskevien standardien, hintojen ja sopimusten neuvottelemista varten.

- Hinnoittelupolitiikan avulla sääntelyviranomainen voi varmistaa sen, että tietyillä kansalaisryhmillä on mahdollisuus puhelinpalveluihin riittävän edulliseen hintaan osana yleisiä palveluja tai yleistä saatavuutta. Lisäksi sen on edellytettävä, että vakiintunut operaattori veloittaa kilpailijoiltaan kustannusten mukaisen hinnan, kun se yhdistää ne verkkoonsa tai vuokraa niille johtojaan.

6.5. Yleinen saatavuus

Yleinen palvelu tai yleinen saatavuus on selvästi merkittävä ongelma kehitysmaille, joissa on pieni puhelintiheys. Yleensä periaatteena on määritellä tietyt vähimmäispalvelut (esimerkiksi puhelinpalvelu), joita kaikkien on voitava käyttää kohtuuhintaan. Yleisen palvelun tai saatavuuden varmistaminen edellyttää erityisesti kannattamattomien yhteyksien rahoituksen ratkaisemista.

"Kaikkien saatavilla" ei välttämättä merkitse jokaista yksittäistä kotia, vaan palvelun saatavuutta kohtuullisen kävelymatkan etäisyydellä (katso myös seuraava jakso). "Kohtuuhintaisuus" on määritettävä kunkin maan osalta erikseen ottaen huomioon painopiste-erot ja erilainen elintaso.

Sääntelyviranomainen voi edistää korvaavilla toimenpiteillä yleistä palvelua koskevan vaatimuksen toteutumista, jos verkkoa laajennetaan maantieteellisesti ja taloudellisesti epäsuotuisimmille alueille, tai ohjatakseen uusia toimijoita investoimaan kannattamattomille alueille. Esimerkiksi Filippiinit vaatii kansainvälisiä yhdyskäytäviä ja solukkojärjestelmiä käyttäviä uusia franchise-yrittäjiä asentamaan tietyn määrän yhteyksiä maaseutualueille, joilta kyseinen palvelu nyt puuttuu.

6.6. Julkinen saatavuus

Yksi yhä enemmän huomion kohteena oleva poliittisen toimintakehyksen osa-alue on kysymys siitä, kuinka syrjäisillä alueilla elävien tai vähän ansaitsevien fyysisiä ja taloudellisia mahdollisuuksia telepalvelujen saantiin ja tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön voitaisiin parantaa julkisen saatavuuden kautta. Ei voida olettaa, että jokaisen on ostettava tai vuokrattava puhelin tai tietokone. Kehitysmaissa voidaan soveltaa samaa järjestelmää kuin aikoinaan teollisuusmaissa, joissa yleisöpuhelinten ansiosta pienituloiset ihmiset käyttivät puhelinta hyvin laajalti silloin, kun puhelimen omistaminen olisi ollut useimmille liian kallista. Erityisesti syrjäisillä alueilla julkisten palvelupisteiden pystyttäminen on jo osoittautunut hyväksi toimintamuodoksi. Niihin kuuluvat yleisöpuhelimet, Internet-kahvilat ja erilaiset telepalvelukeskukset, ja niitä voidaan perustaa yksityisesti liiketiloihin tai valtiosta riippumattomien järjestöjen tiloihin taikka julkisin tai sekä julkisin että yksityisin varoin julkisiin tiloihin kuten kirjastoihin, kouluihin, postitoimistoihin ja toimintakeskuksiin.

Haasteena on kyetä hinnoittelemaan järjestelmät oikein, alhaisen tulotason yhteisöjen vähäistä ostovoimaa vastaavasti, mutta pitää ne samalla taloudellisesti riippumattomina. Tähän haasteeseen vastaamista voivat helpottaa hyvin suunnitellut julkiset palvelupisteet, kuten telepalvelukeskukset, sillä ne mahdollistavat palvelujen kulutuksen hyvin pieninä erinä. Onhan suuri ero siinä, pystyykö maksamaan yhden lyhyen puhelun vai pystyykö ostamaan yleisöpuhelimessa tarvittavan puhelinkortin.

6.7. Internet-yhteydet

Internetin käytön korkea hinta mainitaan usein esteeksi sen käytölle kehitysmaissa. Kansainväliset Internet-yhteydet ovat monimutkainen ja nopeasti muuttuva kaupallinen ja poliittinen kysymys, ja alan uudistaminen johtaa kansainvälisistä puheluista kertyvien tulojen alenemiseen lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä. Koska kuitenkin yhä suurempi osa tietoliikenteestä tapahtuu Internetin kautta perinteisten televerkkojen sijasta, kehitysmaiden päätöksentekijöiden olisi paneuduttava kiireellisesti tähän kysymykseen ja useimmissa tapauksissa tarkasteltava sitä osana laajempaa makrotaloudellista asiayhteyttä. Kansainvälisten yhteyksien ja asianmukaisten kilpailua lisäävien sääntelytoimenpiteiden soveltamisen osalta hallitusten ja yksityissektorin kansainvälisen yhteistyön tiivistämisellä alkaa jo olla kiire.

Lisäksi kansalaisten suojelu tietosuojan ja yksityisyyden suojan muodossa on hyvin tärkeää erityisesti, mutta ei yksinomaan, Internetissä.

6.8. Infrastruktuuri

Televiestintätekniikat ovat kehittyneet mullistavasti viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana, ja monet viimeaikaiset uutuudet tarjoavat lupaavia ratkaisuja palvelujen laajentamiseen pienemmillä kustannuksilla kuin mitä aikaisemmin on pidetty mahdollisena. Tällaisten suhteellisen edullisten langattoman teknologian muotojen, kuten maaseutualueita palvelevien radion, langattomien tilaajayhteyksien ja satelliittitekniikan tiettyjen muotojen, hiljattain toteutunut tulo saataville on mahdollistanut jopa hyvin syrjäisten alueiden saavuttamisen, ja samalla kysynnän kasvu ja tekniikan alentuneet hinnat tekevät maaseutualueet yhä houkuttelevimmiksi investointikohteiksi.

Parhaat tekniset ratkaisut (kiinteä vai langaton, satelliitti, valokaapeliin perustuva trunking) kunkin kehitysmaan kohdalla riippuvat erilaisten tekijöiden, joihin kuuluvat myös maantiede, väestötiheys ja taloudellinen toiminta, välisestä tasapainosta. Sääntelykehyksellä olisi saatava operaattorit käyttämään kustannustehokkainta tekniikkaa ja siirtämään kustannusten alennus kuluttajien hyväksi.

Erillään tästä nimenomaan tieto- ja viestintätekniikkoja koskevasta infrastruktuurista poliittisessa toimintakehyksessä olisi otettava myös huomioon maan infrastruktuurin tila kokonaisuudessaan, erityisesti energiahuolto. Lisäksi tietilanne, rautatieverkosto, satamat ja lentokentät sekä sosiaalialan infrastruktuuri vaikuttavat taloudelliseen tilanteeseen yleisesti ja siten myös tieto- ja viestintätekniikan alan palvelujen kysyntään ja kannattavuuteen.

Kyseessä on selvästi kalliiksi tuleva ja monimutkainen tehtävä, joka edellyttää sekä julkista suunnittelua että yksityisiä sijoituksia.

6.9. Yksityissektorin kehittäminen

Kyseessä on vielä edellistä yleisluonteisempi poliittisen toimintakehyksen osa eli taloudellisen toiminnan, yrittäjyyden ja kaupan elävöittäminen. Tässä tiedonannossa ei ole syytä käsitellä laajemmin tarvetta vakaaseen talouden ohjausjärjestelmään tai yksityissektorin kehittämisohjelmien perustamista. Tieto- ja viestintätekniikkaa koskevan toimintakehyksen yhteydessä kehitysmaat voisivat kuitenkin panostaa erityisesti tukiohjelmiin, jotka liittyvät sähköistä kaupankäyntiä aloittaviin tai tieto- ja viestintätekniikan alalla liiketoimintaansa aloitteleviin pk-yrityksiin ja muihin yrityksiin.

6.10. Inhimilliset voimavarat

Yhtä yleisluonteista ja yhtä tärkeää on inhimillisten voimavarojen kehittäminen. Tämä voisi merkitä tieto- ja viestintätekniikkoihin liittyvän koulutuksen tukemista tietokoneenkäyttötaidosta tekniseen koulutukseen, opettajien koulutusta, etäopiskelua, verkkomuotoisia osaamiskeskuksia, yliopistojen toimintamahdollisuuksien vahvistamista lisäten niiden ja koulutus- ja tutkimusverkostojen vuorovaikutusta etelä-etelä-suhteet mukaan luettuina ja niin edelleen. Panostaminen infrastruktuuriin ja siihen liittyviin toimintamalleihin on näet luultavasti tuloksetonta, ellei samalla kehitetä myös inhimillisiä voimavaroja ja laadita uusia tarkoituksenmukaisia opetusohjelmia ja paranneta yhteyksiä yliopistoihin, jotka voivat hyödyntää kansainvälisiä verkostojaan.

6.11. Kotimaisuusaste

Mahdolliseen poliittiseen toimintakehykseen olisi myös sisällyttävä määräyksiä, joilla pyritään lisäämään kotimaisuusastetta. Tieto- ja viestintätekniikkojen sovellukset voivat olla onnistuneita vain, jos niiden sisältö vastaa käyttäjien tarpeita ja se esitetään kielellä, jota yleisesti ymmärretään, ja jos on otettu huomioon paikalliset olosuhteet ja käyttäjien työympäristö. Tiedon paikallistason omistajuus on hankkeiden kestävyyden avaintekijä.

7. Tieto- ja viestintätekniikat ja euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikka

7.1. Käynnissä olevat ohjelmat

Avunantajana yhteisö on vähitellen laajentamassa ja monipuolistamassa tieto- ja viestintätekniikkoihin ja kehitykseen liittyvää toimintaansa. Yhteisö, jolla on perinteisesti ollut telealan infrastruktuuriin liittyvää aktiivista toimintaa etenkin Afrikassa, on nyttemmin siirtänyt toiminnan painopistettä laajempaan tietoyhteiskunta-asiakokonaisuuteen. Tähän liittyen se on käynnistänyt hiljattain kaksi merkittävää ohjelmaa, toisen Aasiassa (Asia IT&C) ja toisen Välimeren alueella (Eumedis ja siihen liittyvä televiestintäpolitiikkaa koskeva ohjelma). Parhaillaan on käynnistysvaiheessa vastaava Latinalaista Amerikkaa koskeva ohjelma (@LIS).

AKT-maiden alueeseen liittyy useita ohjelmia, joissa tieto- ja viestintätekniikka on mukana yhtenä osa-alueena, mutta käynnissä ei ole erityisesti tietoyhteiskuntaan keskittyviä merkittäviä ohjelmia. Parhaillaan on arvioitavana tällainen Intian valtameren maita koskeva ohjelma, ja Karibian maiden kanssa käydään keskusteluja niiden liittymisestä @LIS-ohjelmaan Euroopan kehitysrahaston varojen tuella. Afrikan maiden osalta yhdeksäs Euroopan kehitysrahasto on nykyisin sovellettavista politiikka- ja rahoituskehyksistä se, jonka ohjelmasuunnittelun yhteydessä tällaisia ohjelmia voidaan miettiä.

Euroopan investointipankin lainoilla on kehitysmaissa puolestaan tuettu televiestintähankkeita, joilla pyritään laajentamaan ja nykyaikaistamaan kiinteitä televerkkoja ja matkaviestinverkkoja. Viimeksi kuluneiden viiden vuoden aikana tämän tuen määrä oli noin 750 miljoonaa euroa. Euroopan investointipankki on myös tukenut pk-yrityksiin liittyviä pieniä hankkeita, joissa panostetaan tietotekniikan omaksumiseen tai tieto- ja viestintätekniikan palvelujen tarjontaan.

7.2. Tuleva toiminta

Tulevaisuudessa tieto- ja viestintätekniikkoihin ja kehitysyhteistyöhön liittyvä yhteisön toiminta toteutetaan tarkoin yhteisön uuden kehitysyhteistyöpolitiikan mukaisesti ja lähinnä sen kuudella ensisijaisella aihealueella keskittyen yleisesti köyhyyden vähentämiseen. Seuraavassa esitellään mahdollisia toimia, mutta luettelo ei ole täydellinen vaan myös muita sovelluksia ja erityisohjelmia voidaan myöhemmin miettiä politiikan laadinnan ja ohjelmasuunnittelun yhteydessä.

Aihealue 1 - Kauppa ja kehitys

Laaja-alainen mahdollisuus tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön helpottaa paikallistason yritysten osallistumista paikalliseen, alueelliseen ja kansainväliseen kauppaan. Edistääkseen kehitysmaiden yksityisten ja julkisten toimijoiden tieto- ja viestintätekniikan käyttöä yhteisö aikoo suunnitella (tai tilanteen mukaan edelleen jatkaa) seuraavia toimia:

* kehitysmaille myönnettävä tekninen apu ja niiden valmiuksien kehittäminen tarkoituksenmukaisen tieto- ja viestintätekniikka-alan politiikan ja alan sääntelykehysten laatimista ja täytäntöönpanoa varten;

* yksityisille toimijoille, erityisesti pk-yrityksille, myönnettävä tekninen apu ja niiden valmiuksien kehittäminen tieto- ja viestintätekniikkojen soveltamista varten;

* tullille ja muille kaupan alaan liittyville elimille myönnettävä tekninen apu ja niiden valmiuksien kehittäminen tieto- ja viestintätekniikkojen soveltamista varten, jotta ne voisivat yksinkertaistaa menettelytapoja ja alentaa liiketoimiin liittyviä kustannuksia;

* yhteisöllisten telepalvelukeskusten perustamisen ja kehittämisen (käyttövoiman saanti ja infrastruktuuri mukaan luettuina) tukeminen maaseutualueilla tavoitteena muun muassa parantaa paikallisten yrittäjien mahdollisuuksia saada itselleen tärkeitä kaupankäyntiin liittyviä tietoja. Myöhemmässä vaiheessa voitaisiin tiettyjen kehitysmaiden osalta miettiä yleistä palvelua koskevien järjestelyjen tukemista edellyttäen, että ne ovat avoimia ja syrjimättömiä eivätkä vaikuta kilpailutilanteeseen.

* tieto- ja viestintätekniikan tuotteita koskevien tullien ja muiden tuontia rajoittavien tekijöiden vähittäisen poistamisen edistäminen kahdenvälisissä ja monenvälisissä neuvotteluissa. Tarvittaessa sääntelyä koskevien uudistusten tukeminen kilpailun tuomiseksi asianomaisille palvelualoille, etenkin televiestintä- ja sähkönjakelupalvelujen aloille.

Aihealue 2 - Alueellinen yhdentyminen ja yhteistyö

Tieto- ja viestintätekniikka-alan alueellisen yhteistyön avulla voidaan tuntuvasti edistää hallitusten, lainsäätäjien ja kansallisten sääntelyviranomaisten toimia. Yhteistyöllä voidaan vähentää maiden hyvin erilaisista sääntelykehyksistä esimerkiksi eri maiden kotimarkkinoiden välille aiheutuvia vääristymiä. Sen avulla voidaan asettaa eri maille yhteisiä hyvien menettelytapojen ja lainkäytön malleja ja vertailukohteita ja mahdollisesti vähitellen yhdenmukaistaa määräyksiä. Se voi myös auttaa markkinoita saavuttamaan kriittisen massan teknisen kehityksen ja investointien uusia mahdollisuuksia varten. Tässä valossa yhteisö aikoo muun muassa

* tukea ja avustaa alueellisia ryhmittymiä, jotka haluavat laatia kansainvälisten elinten työn pohjalta yhteiset säännöt televiestinnän ja sähköisen kaupankäynnin sääntelyä varten;

* auttaa alueellisia ryhmittymiä arvioimaan jäsenvaltioidensa valmiuksia sähköisen toiminnan välineiden käyttöön ja valitsemaan niistä vertailukohteita;

* tiedon tuottamiseksi ja levittämiseksi tukea alueellisia virtuaalisia tutkimusverkostoja, jotka toimivat yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikan painopistealoilla.

Aihealue 3 - Makrotalouspolitiikan tukeminen ja sosiaalipalvelujen tasapuolisten käyttömahdollisuuksien edistäminen

Tieto- ja viestintätekniikkojen avulla voidaan tehostaa julkisen talouden varainhoitoa sekä operoida alakohtaista tukea ja suoraan talousarviosta maksettavaa tukea. Sosiaalipalveluja, kuten terveydenhoitoa ja koulutusta, voidaan tarjota köyhille laajemmin ja edullisemmin, jos käytetään hyväksi soveltuvia tieto- ja viestintätekniikkoja. Puutteellinen tiedonsaanti on vakava ongelma lääkintäalalla. Mahdollisuus saada käyttöönsä opetusaineistoa Internetin kautta ja etäopiskeluohjelmat ovat merkittävä voimavara. Köyhän väestön mahdollisuus tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön avaa tilaisuuden luoda vaurautta (voidaan esimerkiksi saada tietoa voimassa olevista markkinahinnoista, päästä mukaan tuottavaan liiketoimintaan, vähentää välittäjien tarvetta) ja lisätä omia vaikuttamismahdollisuuksia (esim. vahvistamalla heikossa asemassa olevien ryhmien ja yhteisöjen mahdollisuuksia oman asiansa ajamiseen). Yhteisö aikoo tukea kehitysmaita, jotta nämä voisivat muun muassa

* parantaa julkisen taloutensa varainhoitojärjestelmää ja talousarviomenettelyä integroidun tieto- ja viestintätekniikkajärjestelmän avulla;

* niveltää tieto- ja viestintätekniikkojen tarkoituksenmukaisen käytön kansallisiin terveydenhuolto- ja koulutusjärjestelmiinsä.

Aihealue 4 - Liikenne

Kehitysmaiden telealan infrastruktuurin ja älykkäiden liikennejärjestelmien, erityisesti laajempien alueellisten tukirakenteiden, kehittämistä varten voidaan muodostaa yksityisen ja julkisen sektorin toimijoiden kumppanuuksia. Koska Euroopan yhteisö on tieliikenteen alalla tärkeä avunantaja erityisesti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, se voisi pyytää yksityisiä yrityksiä tai muita asianomaisia osapuolia asentamaan valokaapelit kaikkien uusien tienrakennushankkeiden yhteydessä (suurin menoerä tässä ei ole kaapeli vaan teiden kaivutyöt). Tämän vuoksi yhteisö voisi esimerkiksi

* helpottaa kehitysmaiden telealan infrastruktuurin parantamiseksi sellaista muiden julkisten ja yksityisten toimijoiden työtä, joka liittyy esimerkiksi nopeisiin alueellisiin yhteyksiin ja jolla voidaan saavuttaa synergiavaikutuksia kustannustehokkaasti;

* tukea kehitysmaita sisällyttämään tarkoituksenmukaista tieto- ja viestintätekniikkaa siviili-ilmailun ja meriliikenteen toimiin.

Aihealue 5 - Elintarviketurva ja maaseudun kestävä kehitys

Tieto- ja viestintätekniikat mahdollistavat välttämättömien tietojen ja markkinatiedon keräämisen ja levittämisen taloudellista toimintaa (esim. viljelykalenteri, hyödykkeiden hinnat) ja sosiaalisia tarpeita (esim. yhteydenpito muualle muuttaneeseen perheeseen) varten. Niiden avulla voidaan saada parempi kuva luonnonvaroista ja luonnonkatastrofeista. Tarjolla on runsaasti erityisesti satelliittikuvilla saatua tietoa, jota voidaan prosessoida ja käyttää hyödyksi maanviljelyssä ja ympäristöalalla kaikkialla kehitysmaissa. Yhteisö harkitsee tukea muun muassa seuraaviin kohteisiin:

* kansainvälisiin maataloustutkimusta tekeviin osaamiskeskuksiin (FAO, CTA, CGIAR-järjestelmä jne.) yhteydessä olevien neuvontapalvelujen kehittäminen maatalousministeriöiden ja valtiosta riippumattomien järjestöjen yhteistyöllä tavoitteena maaseutuväestölle hyödyllisen ja erityisesti paikallisilla kielillä esitetyn aineiston laatiminen;

* kehitysmaissa toimivien käyttäjien kannalta tärkeiden maapalloa koskevien havainnointitietojen ja luonnonvarojen seurantaan ja hoitoon, sään ennustamiseen ja luonnonkatastrofeihin valmistautumiseen ja niiden lieventämiseen liittyvien tietojen keräämistä, prosessointia ja levittämistä alueellisesti (esim. Afrikka) ja/tai aihealueittain (esim. laittomien hakkuiden seuranta) koskevat ohjelmat.

Aihealue 6 - Institutionaalisten valmiuksien kehittäminen

Riippumattomien telealan sääntelyviranomaisten perustaminen ja vahvistaminen on tärkeä osa asianmukaista sääntelykehystä. Yleisesti tieto- ja viestintätekniikat ovat yksi mahdollinen keino parantaa julkisia palveluja, sillä niillä voidaan lisätä kansallisten ja paikallisten viranomaisten tehokkuutta ja avoimuutta (mukaan luettuna julkisen talouden varainhoito). Niiden avulla voidaan myös kehittää vuorovaikutusta väestön kanssa demokraattisempaan suuntaan ja edistää demokratiaa yleisesti. Mahdollisuus tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöön on ratkaisevan tärkeä parannettaessa lakeja ja oikeuksia koskevan tiedon saatavuutta, mikä puolestaan auttaa yksittäisiä henkilöitä ja kansalaisyhteiskuntaa puolustamaan oikeuksiaan, ja näin ollen niillä on keskeinen merkitys hyvän hallintotavan ja ihmisoikeuksien turvaamisen kannalta. Yhteisön tarkoituksena on muun muassa tukea

* riippumattoman sääntelyviranomaisen perustamista telealalle ja sen vahvistamista;

* tieto- ja viestintätekniikkojen niveltämistä hallinnon tai valtiosta riippumattomien järjestöjen ohjelmiin demokratian, ihmisoikeuksien ja hyvän hallintotavan edistämiseksi;

* ohjelmia, jotka parantavat julkisten palvelujen tarjoamista kansalaisille. Ensisijaisia aloja olisivat äänestäjien rekisteröinti, väestölaskenta, vaalitarkkailu, kestävien verotusjärjestelmien perustaminen ja maaomaisuuden rekisteröinti.

7.3. Suunnittelu, ohjelmointi ja täytäntöönpano

Edellä mainittujen toimien varsinaisessa suunnittelussa, ohjelmoinnissa ja täytäntöönpanossa on tarkoitus noudattaa tavanomaisia menettelyjä ja käyttää saatavilla olevia varoja. Päätöksentekomenettely on maa- ja aluekohtainen, ja sitä ohjaavat seuraavat seikat:

* Olisiko Euroopan yhteisön kehitysyhteistyön yhteydessä syytä kiinnittää erityistä huomiota tieto- ja viestintätekniikan välineiden käyttöön tai tieto- ja viestintätekniikkaa koskevan kansallisen politiikan tarkempaan määrittelyyn ja miltä kannalta huomiota olisi kiinnitettävä, on kysymys, jota olisi tarkasteltava maa- ja aluekohtaisissa strategia-asiakirjoissa. Marraskuussa 2000 kokoontunut kehitysasiain neuvosto korosti näiden asiakirjojen keskeistä merkitystä keskinäiseen täydentävyyteen pyrittäessä. Maa- ja aluekohtaisten strategia-asiakirjojen ensimmäisellä "kierroksella" kohteena ovat AKT-maat ja -alueet uuden Cotonoun sopimuksen puitteissa. Euroopan komissio aikoo huolehtia siitä, että tieto- ja viestintätekniikkoja ja niiden mahdollista tehtävää kehityksessä tarkastellaan asianmukaisesti näitä strategioita laadittaessa. Tieto- ja viestintätekniikkojen sisällyttämisellä näihin strategia-asiakirjoihin varmistetaan asianomaisen maan tai alueen "omistajuus" sekä toimien eriyttäminen ja priorisointi tarpeiden ja poliittisen tilanteen mukaan.

* Kun maa- tai aluekohtaisen strategia-asiakirjan yhteydessä on päätetty toteuttaa tieto- ja viestintätekniikkoihin kehityksessä liittyvä tietty yksittäinen toimi, yhteisö soveltaa tavallisesti sekä kansainvälisellä että kansallisella tasolla "monen sidosryhmän" toimintamallia. Kansainvälisellä tasolla yhteisö voisi lisätä toimintaansa sekä liike-elämän että kansalaisyhteiskunnan edustajien kanssa. Kehitysyhteistyön alalla toimivat valtiosta riippumattomat järjestöt ovat avainkumppaneita lisättäessä köyhien vaikuttamismahdollisuuksia tieto- ja viestintätekniikkojen avulla (ja ovat itse merkittäviä tieto- ja viestintätekniikan käyttäjiä). Kansallisella tasolla yhteisö voisi tukea politiikan ja ohjelmien laadintaa, johon keskeiset paikalliset sidosryhmät osallistuisivat toimintaa edistävästi.

* Tieto- ja viestintätekniikat ja kehitys on verrattain uusi kehitysyhteistyön osa-alue. Kuten ALAMED-katsauksessa osoitetaan, tulosten paranemisen seurantaa ja arviointia varten olisi kehitettävä nykyistä järjestelmällisempi tapa tarkastella tieto- ja viestintätekniikkojen käyttöä kehitysmaissa. Nykyään on jo olemassa joitakin johdon tietojärjestelmiä, joihin saadaan talteen kokemukset ja parhaat käytännöt. Ehdotetaan, että yhteisö ja jäsenvaltiot osallistuisivat tällaisiin aloitteisiin aktiivisesti ja/tai perustaisivat keskenään tieto- ja viestintätekniikkoja ja kehitystä käsittelevän tiedonhallintajärjestelmän. Katsausten laatiminen säännöllisin väliajoin ALAMED-ohjelman tapaan on toivottavaa.

* Koska yhä useammalla apua antavalla jäsenvaltioiden organisaatiolla on tieto- ja viestintätekniikkoihin ja kehitykseen liittyvää toimintaa, on tärkeä, että voimassa olevia keskinäistä täydentävyyttä ja koordinointia koskevia määräyksiä sovelletaan tosiasiassa. Lisäksi tietoyhteiskuntaa ja kehitystä käsittelevä Euroopan yhteisön ja jäsenvaltioiden epävirallinen asiantuntijaryhmä voisi edelleen toimia hyödyllisenä kokemusten vaihdon ja tulevaa toimintaa koskevan pohdinnan kanavana. Nyt käynnissä olevien kansainvälisten hankkeiden, erityisesti G8:n ja tietotekniikkaa käsittelevän YK:n työrymän (IT Task Force), toivotaan myös tuottavan ohjeistusta koordinointiin ja synergiaan liittyviä laajempia kysymyksiä varten.

8. Päätelmät

Tieto- ja viestintätekniikat tarjoavat sosiaaliselle ja taloudelliselle kehitykselle sekä haasteita että lupauksia aivan erityisesti maailman köyhimmissä maissa. Ne tarjoavat valtavat mahdollisuudet yhteiskunnallisen ja taloudellisen epätasa-arvon vähentämiseen ja hyvinvoinnin edistämiseen paikallisella tasolla, ja näin ne tukevat kehityksen laajempien päämäärien saavuttamista. Toisaalta, huonosti sovellettuna tieto- ja viestintätekniikat voivat lisätä köyhien ja vieraantuneiden syrjäytymistä entisestään liittäessään digitaaliulottuvuuden kehitysmaissa ja niiden välillä vallitsevaan yhteiskunnalliseen ja taloudelliseen eriarvoisuuteen.

Kuten muidenkin kehitykseen liittyvien haasteiden kohdalla, päätös tarttua näihin uusiin mahdollisuuksiin kuuluu kehitysmaille itselleen sekä asianomaisille sidosryhmille, kuten paikallisille yhteisöille. Niiden omistajuus asiassa on aivan välttämätöntä. Kansainvälinen yhteisö voi puolestaan toimia aktiivisesti tuomalla esiin uusilla toimintatavoilla mahdollisesti saavutettavia etuja ja auttamalla kiinnostuneita maita laatimaan tarkoituksenmukaista politiikka niiden tilanteen ja toiminnan painopisteet huomioon ottaen.

Yhteisö ei aio tukea tai käyttää tieto- ja viestintätekniikkoja toiminnan ensisijaisena alana vaan mieluummin välineenä tavoitteiden saavuttamiseksi yhteisön uuden kehitysyhteistyöpolitiikan keskeisillä osa-alueilla ja monialaisten aiheiden yhteydessä. Tieto- ja viestintätekniikkoja ei pidä tarkastella erillisenä asiana, vaan kiinteänä osana kattavaa kehitysstrategiaa ja edunsaajamaiden kanssa käytävää poliittista vuoropuhelua.