Komission tulkitseva tiedonanto sisämarkkinoita koskevien sääntöjen soveltamisesta messujen ja näyttelyiden alalla /* SEK/97/2338 lopull. */



Virallinen lehti nro C 143 , 08/05/1998 s. 0002



Komission tulkitseva tiedonanto sisämarkkinoita koskevien sääntöjen soveltamisesta messujen ja näyttelyiden alalla (98/C 143/02) JOHDANTO Messujen ja näyttelyjen järjestäminen on vanha eurooppalainen perinne ja taloudellinen käytäntö, jonka laajeneminen on jatkunut keskeytyksettä viime vuosina. Euroopan yhteisössä se vilkastuttaa taloudellista toimintaa huomattavasti, kuten seuraavat seikat osoittavat. Vuosittain järjestetään 300 suuressa kaupungissa 3 500 messut. Näissä on laskettu olevan vuosittain lähes 450 000 näytteilleasettajaa ja 63 000 000 kävijää. On arvioitu, että ala työllistää täysipäiväisesti 70 000 henkilöä, ja yleisemmin ala luo yhteensä yli 800 000 työpaikkaa. Myös ne arviolta 10-20 prosenttia yritysten messuihin ja näyttelyihin varaamista markkinointikuluista osoittavat, että ne todellakin pitävät messuja ja näyttelyjä tärkeinä taloudellisen kehityksensä kannalta. Messuilla ja näyttelyillä on useita tehtäviä. Keskittämällä kysynnän ja tarjonnan tiettyyn maantieteelliseen paikkaan tietyksi ajaksi ja eräissä tapauksissa, säännöllisin väliajoin, messut ja näyttelyt ilmentävät konkreettisesti markkinoiden käsitettä. Ne ovat ensinnäkin mainonnasta erillinen, mutta sitä täydentävä myynninedistämiskeino, sillä ne lähentävät toisiinsa tuotteiden ja palvelujen kysynnän ja tarjonnan tuomalla ne esiin toimijoille suotuisassa ympäristössä. Lisäksi ne korostavat markkinoilla toimivien yritysten välisiä suhteita ja mahdollistavat teollisen ja teknologisen dynaamisuuden esiintuomisen. Siten messut ja näyttelyt antavat osallistujille tilaisuuden kohentaa markkinatuntemustaan, tunnistaa uudet kehityssuunnat, arvioida kilpailijoiden tilanne ja solmia uusia yhteyksiä. Niiden erinomainen menestys liittyy yhä monimuotoisemman, avoimemman ja monipuolisemman talouden kehitykseen, jossa on kasvava tarve sellaiseen viestintään ja tiedottamiseen, jonka avulla kuluttaja voi löytää parhaat vaihtoehdot. Vaikka jokainen jäsenmaa on toimivaltainen määrittelemään messuja ja näyttelyitä järjestettäessä täytettävät edellytykset, samoin kuin niillä on oikeus määritellä näytteille asettajan osallistumisehdot, on näitä kansallisia ehtoja koskevien sääntöjen kuitenkin oltava sopusoinnussa yhteisön oikeuden, erityisesti sisämarkkinoiden toimintaa koskevien periaatteiden kanssa. Näitä periaatteita ei kuitenkaan ole aina noudatettu, mistä on osoituksena useat tapaukset, joissa on käännytty komission puoleen. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti komissio ei aio esittää lainsäädännöllisiä aloitteita tässä asiassa. Sen sijaan useiden messu- ja näyttelyalan yritysten yhteydenottojen johdosta ja näiden toimijoiden pyynnöstä komissio pitää tarpeellisena muistuttaa Euroopan yhteisön perustamissopimukseen ja yhteisöjen tuomioistuimen päätöksiin perustuvasta asiaan sovellettavasta yhteisön oikeudesta ja selventää sitä. Komission tehtävänä on myös niitä velvoitteita ja sitä toimivaltaa noudattaen, jotka sille on määrätty perustamissopimuksessa (155 artikla), valvoa, että tätä taloudellista toimintaa rajoittavat esteet poistetaan tehokkaasti Euroopan ja sen kansalaisten hyödyksi. Tämä tiedonanto ei kuitenkaan koske messu- ja näyttelyalalla toimivien yritysten tai niiden yhteenliittymien kansallista, yksinomaan yksityistä toimintaa. Tarvittaessa voidaan tietenkin tarkastella sitä, miten tässä toiminnassa noudatetaan perustamissopimuksen (85 ja sitä seuraavien artiklojen (1)) kilpailusääntöjä. Julkaistessaan tämän tiedonannon komissio toteuttaa avoimuutta ja selventää yhteisön sääntöjä, joiden noudattamista se valvoo. Se tarjoaa kaikille niille, joita asia koskee, kansallisille viranomaisille ja taloudellisille toimijoille, oikeudelliset puitteet täsmentävän asiakirjan, josta alan taloudelliset toimijat löytävät sisämarkkinoiden heille tarjoamat perusvapaudet. Tämän tiedonannon ensimmäisessä luvussa määritellään tiedonannon soveltamisala, sillä messu- ja näyttelyala on luonteeltaan moninainen, ja alan tapahtumia on monenlaisia (I). Tämän jälkeen esitetään ne oleellisimmat messujen ja näyttelyiden eri näkökohtia koskevat sisämarkkinoiden oikeudelliset periaatteet (II). Kolmannessa luvussa käsitellään näiden periaatteiden vaikutuksia messujen ja näyttelyjen alalla (III), nimittäin sääntöjä, jotka koskevat messujen ja näyttelyiden järjestämistä ja lupia (A), näytteille asettajien pääsyä messuille ja näyttelyihin (B) ja kauppatavaran näytteille asettamisen ja palvelujen tarjoamisen edellytyksiä (C). I. TIEDONANNON PIIRIIN KUULUVAT MESSUT JA NÄYTTELYT 1. Tämä tiedonanto koskee messuja ja näyttelyitä eli kaupallisessa tarkoituksessa järjestettäviä tapahtumia, jossa ryhmä taloudellisia toimijoita asettaa yhteisesti ja tilapäisesti näytteille tavaroita ja tarjoaa palveluita, joita vain satunnaisesti myydään suoraan siten, että kauppatavara otetaan mukaan tai että palveluista tehdään sopimus. Yleisesti messut ovat säännöllisesti toistuvia tapahtumia, kun taas näyttelyt ovat luonteeltaan satunnaisia. Messujen ja näyttelyiden joukossa voidaan erottaa niiden erikoislaadun perusteella erityisesti seuraavat tapahtumat: a) suuret kaupalliset messut: yleisluonteiset näyttelyt, jotka eivät rajoitu tiettyyn erikseen määriteltyyn tuoteryhmään ja jotka ovat yleisölle avoimia; b) erikoismessut tai -näyttelyt, jotka ovat erikoistuneet tiettyihin tuotteisiin ja jotka on suunnattu vain tietylle erikoisyleisölle tai ammattilaisille; c) näytteilleasettajiensa lukumäärän, maantieteellisen sijaintinsa, tuotevalikoimansa ja epäsäännöllisyytensä perusteella pienet näyttelyt ja sellaisten taloudellisten ryhmien etuja ja kiinnostusta vastaavat näyttelyt, joissa sovitaan tuotteiden esittelystä sellaisessa paikassa ja sellaiseen aikaan, joka on suurten kansainvälisten messujen ja näyttelyiden ulkopuolella (niin kutsutut open house -näyttelyt . . .). 2. Tämän tiedonannon soveltamisalaan eivät kuitenkaan kuulu: a) kansainväliset näyttelyt, jotka kuuluvat 22 päivänä marraskuuta 1928 allekirjoitetun Pariisin sopimuksen soveltamisalaan; b) opetuksen, tieteen ja tiedonvälityksen alaan kuuluvat näyttelyt, joihin ei liity liiketoiminta, samoin kuin taidetapahtumat; c) toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi liikkuvan kaupan toiminnassa ja erityisesti tätä toimintaa koskevista siirtymätoimenpiteistä 16 päivänä kesäkuuta 1975 annetun komission direktiivin 75/369/ETY (2) soveltamisalaan kuuluvat markkinat. II. SISÄMARKKINOIHIN LIITTYVÄT VAPAUDET, JOIDEN ON TOTEUDUTTAVA MESSUJA JA NÄYTTELYITÄ JÄRJESTETTÄESSÄ: YLEISET PERIAATTEET 1. Alaa erityisesti koskevat yhteisön oikeuden perusperiaatteet: sijoittautumisoikeus sekä palvelujen ja tavaroiden vapaa liikkuvuus Sisämarkkinoiden eli sisärajattoman alueen toiminnan yhteydessä jäsenvaltioissa järjestettäviä messuja ja näyttelyjä koskevat säännöt ja messujen ja näyttelyiden järjestäminen herättävät kysymyksiä erityisesti perustamissopimuksessa säädetyistä kolmesta perusvapaudesta: sijoittautumisvapaudesta sekä palvelujen ja tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta. Perustamissopimuksen 52, 59 ja 30 artiklassa (3), sellaisina kuin Euroopan yhteisöjen tuomioistuin niitä on tulkinnut, taataan kussakin osaltaan näiden kolmen vapauden toteutuminen poistamalla niitä estävät kansalliset rajoitukset, ja erityisesti kansalaisuuteen perustuvan suoran tai epäsuoran syrjinnän. Ennen kuin käsitellään asiaa koskevia oikeudellisia seikkoja ja näiden kolmen vapauden soveltamisen vaikutuksia käytännössä messujen alalla, on esitettävä näihin kolmeen vapauteen liittyvän oikeuskäytännön mukaiset yhteiset periaatteet ja täsmennettävä kysymykseen tulevat toimenpiteet. 2. Kysymykseen tulevat kansalliset toimenpiteet Perustamissopimuksen 52, 59 ja 30 artiklan perusteella arvioitavissa olevien toimenpiteiden osalta on korostettava sitä, että näitä Rooman sopimuksen artikloja sovelletaan kansallisiin toimenpiteisiin laajasti (4) tulkittuna, toisin sanoen: - sellaisiin yksityisoikeuden alaan kuuluviin julkisten viranomaisten tai toimielinten toimiin, joihin viranomaiset vaikuttavat merkittävästi esimerkiksi edustajien olemassaolon, johtajiston jäsenten nimittämisen ja järjestöjen rahoituksen kautta (5); - kansallisten viranomaisten hallinnollisiin toimintatapoihin; ne voivat olla yhteisön lainsäädännössä kiellettyjä toimia silloin, kun viranomaiset noudattavat niitä yhtenäisesti ja säännönmukaisesti; - viranomaisten antamat suositukset (6) saattavat olla 52, 59 ja 30 artiklaa kiellettyjä toimenpiteitä. Vaikka toimet eivät ole sitovia, ne saattavat tosiasiassa rikkoa näitä artikloja, jos niiden seurauksena talouden toimijat turvautuvat kauppatavaran tai palvelun alkuperään perustuvaan syrjintään. Perustamissopimuksen 52, 59 ja 30 artiklaa sovelletaan kaikilla tasoilla: keskushallinnossa, aluehallinnossa sekä maakuntien ja kuntien hallinnossa. 3. Sallitut poikkeukset yhteisön oikeuden perusperiaatteista: välttämättömyys- ja suhteellisuus Tietyt kansalliset toimenpiteet voivat olla perusteltuja, vaikka ne estäisivätkin yhden tai useamman Euroopan yhteisön perussopimuksen 52, 59 ja 30 artikloissa määrätyn perusvapauden toteutumisen, jos ne ovat välttämättömyys- ja suhteellisuusperiaatteiden mukaisia. Seuraavilla huomautuksilla ei kuitenkaan ole vaikutusta sijoittautumisoikeutta koskevaan erityiskäsitteeseen, jonka tulkintaa ei voi mukauttaa pelkästään ja yksinomaan perustamissopimuksen 59 artiklan tulkintaan. a) välttämättömyys Rajoittavien kansallisten toimenpiteiden on ennen kaikkea suojeltava niitä oikeutettuja etuja, joista perustamissopimuksessa määrätään; (näitä ovat erityisesti yleinen järjestys ja turvallisuus tai kansanterveys) (7). Muita oikeutettuja etuja on hyväksytty tuomioistuimen oikeuskäytännössä; näitä luonnehditaan "yleisen edun mukaiseksi pakottaviksi vaatimuksiksi", kun kyseessä on palvelut (8) tai eräissä tapauksissa sijoittautuminen (9), ja "pakottaviksi vaatimuksiksi", kun kyseessä ovat tavarat (10). Kuluttajansuoja on esimerkki, joka soveltuu kumpaankin ryhmään (11). Kauppatavaroiden osalta voidaan mainita ympäristön suojelu ja hyvä kauppatapa. b) suhteellisuus Näiden samojen toimenpiteiden on lisäksi oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia. Mahdollisten sijoittautumisoikeutta, palvelujen tarjoamista samoin kuin yhteisön sisäisen kaupan vapautta rajoittavien esteiden ei ole ainoastaan oltava välttämättömiä aiotun tarkoituksen toteuttamiseksi, vaan niiden rajoittava vaikutus ei saa olla suurempi kuin oikeutetun tarkoituksen saavuttaminen edellyttää. Näin esimerkiksi jokin toimenpide saattaa osoittautua suhteettomaksi, jos tavoiteltu päämäärä voitaisiin saavuttaa toisella, edellä mainittuja yhteisön vapauksia vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä (12). 4. Suora vaikutus ja ensisijaisuusperiaate Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 52, 59 ja 30 artikloilla on suora vaikutus (13). Tämä tarkoittaa sitä, että taloudelliset toimijat voivat vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa. Lisäksi yhteisön oikeusjärjestys on ensisijainen verrattuna kansallisiin oikeusjärjestyksiin. Näin ollen kansallisten tuomioistuinten on yhteisön lainsäädännön ja yhteisöjen tuomioistuimen vahvistaman oikeuskäytännön mukaisesti tarvittaessa jätettävä soveltamatta niitä jäsenmaiden lainsäännöksiä tai määräyksiä taikka hallinnollisia toimintatapoja, jotka ovat vastoin yhteisön oikeutta. Nämä ensisijaisuuden ja suoran vaikutuksen periaatteet takaavat yhteisön oikeusjärjestyksen mukaisten yksityisten oikeussubjektien oikeuksien turvaamisen, jotka myös kansallisten tuomioistuinten on taattava. 5. Menettelylliset takeet Yhteisön taloudelliset toimijat nauttivat tietyistä menettelyllisistä takeista suhteissaan julkisiin viranomaisiin niin vapaan palvelujen tarjoamisen ja sijoittautumisoikeuden kuin tavaran vapaan liikkumisen osalta. Yhteisön oikeuden vastaisia ovat sen vuoksi sellaiset lupamenettelyt, jotka eivät ole helposti saatavilla, nopeita ja taloudelliselle toimijalle kohtuullisen hintaisia ja jotka eivät takaa, että toimija saa hakemukseensa asianmukaisesti perustellun päätöksen, josta on mahdollista valittaa tuomioistuimeen (14). Kansallisten sääntöjen rikkomiseen liittyvät, yhteisön toimijoihin sovellettavat seuraamukset eivät myöskään saa olla syrjiviä eivätkä missään tapauksessa ylimitoitettuja tavoitteeseen nähden (15). III. NÄIDEN YLEISTEN PERIAATTEIDEN ERITYISVAIKUTUKSET MESSUJEN JA NÄYTTELYJEN ALALLA A. MESSUJEN JA NÄYTTELYJEN JÄRJESTÄMISTÄ JA LUPIA KOSKEVA LAINSÄÄDÄNTÖ >KAAVION ALKU> Yhteisön taloudellisten toimijoiden on voitava järjestää messuja ja näyttelyjä kaikkialla yhteisön alueella. >KAAVION LOOPU> Rajat ylittävästä, itsenäisen taloudellisen toiminnan harjoittamisesta määrätään Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 52 ja 59 artiklan määräyksissä siitä riippuen, onko rajat ylittävä toiminta luonteeltaan pysyvää (sijoittautumisoikeus) vai onko se väliaikaista ja/tai satunnaista (palvelujen tarjoamisen vapaus). Messujen ja näyttelyjen alaan sovellettuina nämä periaatteet merkitsevät sitä, että yhteisön taloudellisella toimijalla on oikeus järjestää tämän tyyppisiä tapahtumia toisessa maassa joko säännöllisesti esimerkiksi sijoittautumalla sinne henkilökohtaisesti tai toiminnallisten rakenteiden kautta tai että hänellä on oikeus harjoittaa vain satunnaista toimintaa toisessa maassa yhden tai useamman yksittäisen messutapahtuman yhteydessä. Näin ollen tietyt tämän tyyppisten tapahtumien järjestämisestä koskevat määräykset saattavat, näytteilleasettajien alkuperästä, näytteille asetetuista tavaroista tai messuilla tarjotuista palveluista riippumatta, osoittautua Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 55 ja/tai 59 artiklan määräysten vastaisiksi (16). Edellä mainittujen yleisten periaatteiden soveltamisesta messujen ja näyttelyjen järjestämistoimintaan on seuraavanlaisia vaikutuksia: A.1. Messujen ja näyttelyjen järjestäjiin kohdistuvan kaikenlaisen (suoran ja epäsuoran) kansalaisuuteen tai kotipaikkaan perustuvan syrjinnän poistaminen Ensinnäkin isäntämaa ei saa asettaa messu- ja näyttelytapahtumien järjestämiselle ja toiminnan harjoittamiselle edellytyksiä, jotka syrjivät järjestäjiä niiden kansalaisuuden tai kotipaikan perusteella. Tämä oikeudellinen perusta koskee perustamissopimuksen 58 artiklan (17) nojalla myös kaikkia toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettuja yhtiöitä, jotka haluavat harjoittaa rajat ylittävää toimintaa edustajan, sivuliikkeen tai tytäryhtiön kautta. Isäntämaan on siis sovellettava kansallista kohtelua esimerkiksi lupia myönnettäessä kaikille yhteisön yhtiöille, joilla on siellä toissijainen sijoittautumispaikka; jos sallittaisiin jäsenmaiden soveltaa erilaista kohtelua vain sen perusteella, että yhtiön päätoimipaikka on toisen jäsenvaltion aluella, 58 artiklassa taattu mahdollisuus useaan taloudellisen toiminnan keskukseen yhteisön alueella olisi vailla merkitystä. On tärkeä korostaa, että yhteisön tuomioistuimen vahvistaman sijoittautumisoikeutta ja palvelujen vapaata tarjoamista koskevan oikeuskäytännön mukaan sääntö tasa-arvoisesta kohtelusta ei kiellä vain kansalaisuuteen perustuvaa ilmeistä ja näkyvää syrjintää, vaan myös peitetyn syrjinnän kaikissa sen muodoissa, joka puoluettomattomilta näyttävistä kriteereistä huolimatta johtaa samaan lopputulokseen. A.2. Oikeus järjestää yksityisiä messuja ja näyttelyitä: kiellettyjä ovat tämän toiminnan tietyille toimijoille varaavat kansalliset säännöt Jokaisella tarpeelliset ammatilliset ominaisuudet omaavalla yhteisön toimijalla on oltava mahdollisuus harjoittaa kyseistä toimintaa jokaisessa yhteisön jäsenvaltiossa. Näin ollen yleisesti kiellettyjä ovat sellaiset kansalliset säännöt, joissa kielletään messu- ja näyttelytapahtumien järjestäminen ja pitäminen ja joissa varataan tämä oikeus tietyille tahoille ja erityisesti vain virallisille järjestöille tai julkisten viranomaisten valvonnassa oleville tahoille tai niille, joiden hallinnolliset tai valvonnasta vastaavat toimielimet ovat kokonaan tai osittain julkisten toimielinten asettamia, nimittämiä tai hyväksymiä. Ei ole myöskään yhteisön oikeuden mukaista määrätä, että tätä toimintaa saavat harjoittaa vain sellaiset taloudellista hyötyä tavoittelemattomat yhteisöt tai yritykset, joilla ei ole muita tavoitteita kuin messujen ja näyttelyjen järjestäminen. Tällainen rajoitus ei ole välttämättömyys- ja suhteellisuusperiaatteiden mukainen. Toisenlainen kyseisiä perusvapauksia rikkova este syntyy yleensä sellaisista säännöistä, joiden perusteella "messut" ja/tai "näyttely"-nimitys varataan vain virallisille tapahtumille ja joiden perusteella oikeus sen käyttöön evätään muiden kuin virallisten tapahtumien yhteydessä. Vaikka yleisiä nimityksiä "messut" ja "näyttely" on voitava saada käyttää erotuksetta kaikissa saman tyyppisissä tapahtumissa riippumatta siitä, ovatko ne luonteeltaan julkisia vai yksityisiä, ainoastaan tiettyjen tapahtumien kutsuminen virallisiksi ei sinällään ole vastoin yhteisön oikeutta. Samoin toimivaltaiset julkiset viranomaiset voivat asettaa valvonnassaan oleville virallisille messuille tiettyjä syrjimättömiä ehtoja: esimerkiksi laatimalla kansallisella tai paikallisella tasolla alakohtaisen suunnitelman tai kalenterin virallisista tapahtumista ja kieltämällä useiden samantyyppisten tapahtumien järjestämisen samanaikaisesti tai asettamalla väliaikaisia toimielimiä tai komiteoita. Joka tapauksessa yleinen sääntö on, että huomioon ottaen nämä mahdollisuudet on kuitenkin samalla säilytettävä mahdollisuus järjestää yksityisiä messuja olosuhteissa, joissa syrjintää ei tapahdu eli ilman, että tiettyä tapahtumaa suosittaisiin toiseen nähden järjestämisen ehtojen, tapahtuman mainostamisen tai näytteilleasettajien ja kävijöiden pääsyn ja osallistumisen osalta. Viranomaisten kiistämätön oikeus laatia kalenteri virallisista tapahtumista ei merkitse sitä, että ilman muuta voitaisiin kieltää yksityisten messujen tai näyttelyn järjestäminen vain sen perusteella, että tapahtuma on ajallisesti liian lähellä toista. Tapahtumien oikean ajoituksen arviointi kuuluu tosiasiassa järjestäjille ilman, että hallintoviranomaisten olisi välttämätöntä viran puolesta sitä määrätä. Lisäksi markkinat itse säätelevät omaa toimintaansa. Ei voida myöskään edellyttää, että messujen luvallisuuden ehdottomana edellytyksenä olisi, että tapahtumassa käytettävä aineisto olisi kansallisten määräysten mukaisia. Tällainen edellytys olisi vastoin vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. A.3. Messujen ja näyttelyjen järjestämiseen liittyvät muodollisuudet ja menettelylliset näkökohdat: suotuisan kansallisen sääntelykehyksen välttämättömyys Jotta toimijat voisivat tehokkaasti hyötyä näistä vapauksista rajat ylittävässä toiminnassa, muodollista oikeutta järjestää messuja ja näyttelyjä on täydennettävä avoimella ja puolueettomalla muodollisuuksia ja menettelyjä koskevalla lainsäädännöllä. Vaikka yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on täsmennetty, että perustamissopimuksessa suoraan määrätyn perusvapauden toteuttaminen ei voi riippua kansallisen hallinnon harkintavallasta (18), vaikuttaa pääsääntöisesti perustellulta määrätä, että messujen tai näyttelyjen järjestäminen edellyttää ennakkollista lupamenettelyä, jonka tarkoituksena on puolueettomasti tarkistaa olennaisten edellytysten toteutuminen, esimerkiksi pääjärjestäjän maksukykyisyys, luotettavuus ja ammattitaito, sekä tarjotun palvelun tason että tapahtumaan osallistuvien henkilöiden ja omaisuuden turvallisuuden takaamiseksi. Luvan on kuitenkin oltava sen valtion toimivaltaisten viranomaisten myöntämä, jossa messutapahtuma järjestetään, ja se on myönnettävä sellaisen menettelyn mukaisesti, jossa noudatetaan talouden toimijoille yhteisön oikeuden mukaan kuuluvia takeita. Tämä edellyttää ennen kaikkea sitä, että lupamenettelyt ovat asianomaisten toimijoiden käytettävissä ja erityisesti, että he pystyvät helposti selvittämään asiasta vastuussa olevat viranomaiset. Ehdottoman puolueettomuuden takaamiseksi vain yleistä etua valvovat ja sitä edustavat elimet saavat olla päättämässä luvan myöntämisestä. Epäilyksiä perustamissopimuksen noudattamisesta saattaa syntyä esimerkiksi sellaisen valtiollisen tai paikallisen säännöstön osalta, jossa määrätyt lupamenettelyt eivät takaa päättävän elimen riippumattomuutta ja puolueettomuutta. On tärkeä taata kaikkien asiaa käsittelevien elimien, kokoonpanon ja päätösten puolueettomuus, jotta yksi perustamissopimuksessa suoraan tunnustettu vapaus ei jäisi toteutumatta. Lupamenettelyssä ei periaatteessa vaikuta myöskään perustellulta määrätä messujen ja näyttelyjen yksityisiä järjestäjiä antamaan toimivaltaisille viranomaisille sellaista luottamuksellista tietoa, joka ei ole hallinnollisen valvonnan kannalta välttämätöntä. Kaikkien kielteisten lupapäätösten on oltava riittävän perusteltuja, jotta asianomaiselle selviää päätöksen perusteet ja jotta hän voi valittaa päätöksestä tuomioistuimeen ja tarkistuttaa päätöksen laillisuus yhteisön oikeuden kannalta. Jos yhteisön toimija ei ole noudattanut tiettyjä kansallisia sääntöjä, häneen kohdistettavat seuraamukset eivät saa olla syrjiviä eivätkä ne saa olla rikkomuksen vakavuuteen nähden liian ankaria; toisin sanoen seuraamus ei saa estää vapaata liikkumista sisämarkkinoilla. Isäntämaan toimivaltaisten viranomaisten on menettelyssä otettava huomioon erot toisaalta sellaisen toimijan välillä, joka haluaa sijoittautua ja toimia pysyvästi messujen järjestämisen alalla ja toisaalta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen toimijan välillä, joka haluaa harjoittaa vain satunnaista ja väliaikaista toimintaa. Jälkimmäiseen voidaan kohdistaa vain yksinkertaistettu menettely ja sellaiset vaatimukset, jotka oikeudellisesti ja taloudellisesti vastaavat pelkkiä palvelujen tarjoamista koskevia sääntöjä. A.4. Messujen ja näyttelyjen järjestämiseen liittyvät erityiset näkökohdat palvelujen vapaan tarjoamisen kannalta Palvelun vastaanottavan maan viranomaiset voivat soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen palvelun tarjoajaan vain erotuksetta kaikkiin toimijoihin sovellettavia kansallisia sääntöjä, joihin oikeuttavat vain pakottavat, yleisellä edulla perusteltavissa olevat syyt (esimerkiksi näytteilleasettajien tai kävijöiden turvallisuus tai kuluttajansuoja), mikäli tästä syntyvä rajoitus on suhteellinen (eli sen vaikutus ei ole yletön eikä sitä voida korvata vaihtoehtoisella vähemmän rajoittavalla keinolla) ja sikäli kuin ne säännöt, joita toimijaan sovelletaan sijoittautumisvaltiossa, eivät jo suojaa yleistä etua riittävästi tai vastaavalla tavalla (19). On myös muistettava, että yhteisön oikeus ei estä sitä, että taloudelliset toimijat lähettävät työntekijöitään toiseen jäsenvaltioon tarjotakseen siellä palveluitaan. Tältä osin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 96/71/EY (20) (määräaika sen saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä päättyy 16 päivänä joulukuuta 1999) säädetään, että palvelujen tarjoajan, joka lähettää työntekijöitään toisen jäsenvaltion alueelle, on noudatettava vastaanottavassa jäsenvaltiossa voimassa olevien työoloja ja -ehtoja koskevien pakottavien vähimmäissääntöjen "kovaa ydintä". Tästä seuraa, että messujen ja näyttelyjen alalla esteinä pidetään esimerkiksi seuraavia: a) messujen ja näyttelyjen järjestämiseen liittyvien lupamenettelyjen osalta pakollisten sääntöjen soveltamista toisessa jäsenvaltiossa sijoittautuneisiin yrityksiin niin, että niiden odotetaan täyttävän kaikki vastaanottavan maan lainsäädännössä vaaditut edellytykset ottamatta asianmukaisesti huomioon alkuperäisessä jäsenvaltiossa jo tehtyjä tarkastuksia ja varmistuksia sekä siellä täytettyjä velvoitteita. Muiden jäsenmaiden ammattilaisia ja yrityksiä ei voida uudelleen vaatia täyttämään niiden jo sijoittautumisvaltiossaan täyttämiä ehtoja; b) sellaista vastaanottavan maan sääntöä, jolla kyseinen toiminta varataan vain sellaisille julkisille tai yksityisille tahoille, joille on kansallisella tai paikallisella tasolla myönnetty virallinen lupa tai hyväksyntä; c) sitä, että palvelun tarjoaminen edellyttää toimijan sijoittautumista, eli että sillä on päätoimipaikka tai joka tapauksessa pysyvä rakenne maassa, jossa palvelu on tarkoitus tarjota; tämä sijoittautumisvaatimus olisi itse 59 artiklassa määrätyn vapauden vastainen; perustamissopimuksen perustavan määräyksen nimenomaisena tarkoituksena on juuri poistaa palvelujen tarjoamiseen liittyvät esteet sellaiselta henkilöltä, joka on sijoittautunut toiseen valtioon kuin siihen, jossa palvelu tarjotaan (21). Viranomainen ei voi hallinnollisiin syihin vedoten asettaa tietyn palvelun tarjoamisen edellytykseksi, että toimija on sijoittautunut siihen valtioon, jossa palvelu tarjotaan: yhteisöjen tuomioistuimen johdonmukaisen tuomiokäytönnön (22) mukaisesti hallinnolliset syyt eivät periaatteessa voi olla peruste yhteisön oikeuden säännöistä poikkeamiseen, kuten ei myöskään tehdä mahdottomaksi jonkin perustamissopimuksessa taatun perusvapauden toteutumista. B. NÄYTTEILLEASETTAJIEN PÄÄSY MESSUILLE JA NÄYTTELYIHIN >KAAVION ALKU> Toiseen jäsenmaahan sijoittautuneella näytteilleasettajalla on ilman perusteettomia tai syrjiviä rajoituksia oltava pääsy koko yhteisön alueella järjestettäville messuille ja näyttelyihin. >KAAVION LOOPU> Ne yhteisön taloudelliset toimijat, jotka haluavat asettaa näytteille tuotteitaan tai tarjota palvelujaan toisen jäsenvaltion alueella järjestettävillä messuilla tai näyttelyssä hyötyvät periaattesta, joka kieltää jokaisen jäsenvaltion kansalaisiin kohdistetun syrjinnän. Ne hyötyvät tästä säännöstä kahdella tavalla, toisaalta taloudellisina toimijoina (kauppiaina tai palvelujen tarjoajina) ja toisaalta vastaanottajana tällaisen tapahtuman järjestämisen ja pitämisen yhteydessä (23). Tästä periaatteesta seuraa, että: - perustamissopimuksen vastaisia ovat ne lainsäännökset tai hallinnolliset määräykset, jotka viran puolesta rajoittavat kaiken messuille ja/tai näyttelyihin osallistumisen tiettyihin talouden toimijoihin jättäen näin suoralta kädeltä ulkopuolelle kaikki muut talouden toimijat. Tällaiset toimenpiteet poistaisivat mahdollisuuden, jonka messut ja näyttelyt tarjoavat muille toimijoiden ryhmille, joita tällainen pääasiassa myynninedistämistarkoituksessa järjestetty tapahtuma saattaisi kiinnostaa (esimerkiksi matkailualan tai liikealan toimijat); - kansalliset määräykset voivat rajoittaa tai estää näytteilleasettajien osallistumista messuille ja/tai näyttelyihin vain asianmukaisesti perustelluista syistä, kuten jos kysymyksessä on esimerkiksi erityissektorin tapahtuma (tietyt messut ja näyttelyt edellyttävät erityisluonteensa takia vain tiettyjen talouden toimijoiden osallistumista); - messuille tai näyttelyihin osallistumisen ehtona ei saa olla näytteilleasettajan kuuluminen sen tuotteen viralliseen jakeluverkostoon, jonka tämä haluaa asettaa näytteille; - kaiken tavaran tai palvelujen myymisen kieltävä ehdoton ja yleinen kielto saattaa olla liian rajoittava ja kieltävä tiettyjen sellaisten toimijoiden osallistumiselle, jotka haluavat yhdistää myynninedistämistoiminnan itse liiketoimintaan; Komissio katsoo lisäksi, että kansalliset säännöt, jotka antavat tapahtuman järjestäjille mahdollisuuden rajoittaa mielivaltaisesti tai määrittelemättömien perusteiden mukaan tiettyjen näytteilleasettajaryhmien osallistumista messuille, luovat epävarmuutta. Tällainen tilanne ei takaa riittävää oikeusvarmuutta eikä perustamissopimuksen oikeuksien turvaamista. Päätös, jolla kielletään yhteisön toimijaa osallistumasta messu- tai näyttelytapahtumaan tai toimija poistetaan tapahtumasta, on aina perusteltava ja siitä on voitava valittaa tuomioistuimeen. C. TUOTTEIDEN NÄYTTEILLEASETTAMISEN JA PALVELUJEN TARJOAMISEN EDELLYTYKSET >KAAVION ALKU> Vastaanottavassa valtiossa voimassa olevien markkinoille saattamista koskevien sääntöjen tai aiheettomien muodollisuuksien noudattaminen ei saa olla edellytys jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen tuotteiden ja/tai palvelujen näytteilleasettamiselle messutapahtumassa. >KAAVION LOOPU> Tavaroiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta yhteisössä koskevat perusperiaatteet vaikuttavat merkittävästi a) tavaroiden näytteilleasettamisen ja b) palvelujen tarjonnan ehtoihin messu- ja näyttelytapahtumien yhteydessä. a) tavaran näytteilleasettamisen ehdot 1. Näytteille asetettavien tuotteiden ei tarvitse olla sen maan sääntöjen mukaisia, jossa näyttely järjestetään Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kaikkia sellaisia yhdessä jäsenvaltiossa valmistettuja ja/tai markkinoille saatettuja tuotteita sekä tuotteita, jotka tarjoavat jäsenvaltion lainsäädäntöä vastaavan kuluttajansuojan tason, on saatava myydä rajoituksetta samalla tavoin ja samoilla ehdoilla kuin kansallisten standardien mukaisiksi tunnustettuja (kansallisia) tuotteita (24). Tätä periaatetta sovelletaan myytäväksi tarkoitettuihin näytteille asetettuihin tuotteisiin. Sitäkin suuremmalla syyllä olisi kohtuutonta vaatia, että näytteille asetetut tuotteet silloin kun ne eivät välttämättä ole myynnissä, olisivat näyttelymaan määräysten mukaisia. 2. Todistusta tai vastaavuuden toteamista ei vaadita näyttelyn aikana Yhdenmukaistamisen puuttuessa yhteisön tasolla yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt, että ennen kuin toisesta jäsenmaasta peräisin oleva tuote, joka on siellä laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille (25), tai toisessa jäsenvaltiossa laillisesti tarjottu palvelu on saatettu ensimmäistä kertaa markkinoille, jäsenvaltiolla on vapaus edellyttää hyväksytyn tuotteen uutta tutkimus- ja tyyppihyväksyntämenettelyä. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että näissä tapauksissa jäsenvaltiolta edellytetään tarkastusten lieventämistä. Kun tuote on tarkoitettu asetettavaksi näytteille ainoastaan messuilla, joissa ei tapahdu suoraa myyntiä, uutta tutkimus- ja tyyppihyväksyntämenettelyä ei voi vaatia vetoamalla sellaisiin oikeutettuihin etuihin kuten terveyden, turvallisuuden ja kuluttajansuojan turvaamiseen. Kun kyse on messuilla näytteille asetetuista tuotteista, lähtökohtainen tyyppihyväksynnän, vastaavuustodistuksen tai luvan vaatiminen aiheuttaisia epäoikeutettuja kustannuksia ja viivytyksiä, sillä näytteille asetettuja tuotteita ei mahdollisesti koskaan myydä. Joka tapauksessa tuotteet kiinnostavat mahdollisia asiakkaita vain rajoitetusti, mikäli näytteilleasettaja ei kykene myynnin yhteydessä takaamaan tyyppihyväksynnän tai vastaavuustodistuksen antamista siinä tapauksessa että tuotetta ei ole tyyppihyväksytty tai sen vastaavuutta tunnustettu. Tämän vuoksi komissio katsoo, että toimijoilla on oltava vapaus valita, ryhtyvätkö he toimenpiteisiin tuotteensa tyyppihyväksymiseksi ennen sen näytteilleasettamista messuilla tai näyttelyissä vai eivät. Tällaisen menettelyn vaatiminen pakollisena olisi liiallista. 3. Sellaisten toimenpiteiden kieltäminen, jotka saattavat yleisön silmissä pienentää toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevan tuotteen arvoa Toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevan tuotteen arvoa kuluttajien keskuudessa pienentävä toimenpide on 30 artiklan vastainen (26). Näin sellaisen merkinnän pakollisuus, joka osoittaa tuotteen olevan vastoin sen jäsenvaltion kansallisia vaatimuksia, jossa tapahtuma järjestetään, on luonteeltaan tällainen toimenpide. Markkinan pakollisuus on kuitenkin katsottava yhteisön oikeuden mukaiseksi, jos tuote ei ole minkään kansallisen lainsäädännön mukainen tai jos se ei ole yhdenmukaistetulla alalla, yhteisön säännöksien mukainen ja jos näiden säännöksien mukaan mahdollista kuluttajaa on tästä informoitava (maininta on tietyissä niin kutsutuissa uuden lähestymistavan direktiiveissä kuten 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/42/ETY (27) "lääkintälaitteet", 14 päivänä kesäkuuta 1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/392/ETY (28) "koneet", 21 päivänä joulukuuta 1989 annetussa neuvoston direktiivissä 89/686/ETY (29) "henkilösuojaimet" jne). Toisaalta jos tuote on yhden jäsenmaan lainsäädännön mukainen, tämä velvollisuus on epäoikeutettu ja liiallinen ottaen huomioon perustamissopimuksen määräykset. Komissio muistuttaa, että vaikka tällaiset säännöt ovat näennäisesti erotuksetta kaikkiin sovellettavia, ne saattavat vaikuttaa enemmän muista jäsenvaltioista peräisin oleviin tuotteisiin. Itse asiassa siinä valtiossa valmistettuihin tuotteet, jossa näyttely järjestetään, täyttävät periaatteessa valtiossa voimassa olevat säännöt, ja näin ollen tällainen toimenpide kohdistuu niihin vähemmän todennäköisesti. Sen sijaan muista jäsenvaltioista peräisin olevat tuotteet on yleensä valmistettu muiden kuin vastaanottavan valtion sääntöjen mukaisesti ja näin ollen niihin todennäköisesti sovellettaisiin näitä sääntöjä. On muistettava, että sellaisessa tapahtumassa, jonka tarkoituksena on tuotteiden myynnin edistäminen ja mahdollisten ostajien palautteen arvioiminen ennen tuotteiden mahdollista markkinoille saattamista, kävijät voivat kysyä näytteilleasettajilta kaikkea hyödyllistä tietoa näytteillä olevista tuotteista mukaan lukien kysymykset tuotteiden vastaavuudesta voimassaoleviin kansallisiin sääntöihin nähden. 4. Tuotteen pakkaus ja pakkausmerkinnät Näytteille asetetuissa tuotteissa ei periaatteessa tarvitse noudattaa kansallisten määräysten mukaista pakkausmerkintää silloin kuin tuotteen myynti tapahtuu myöhemmässä vaiheessa. Tällaiset tuotteet eivät voi siten vaikuttaa kuluttajien oikeuksiin. Myöskään tuotteiden esittäminen lopullisessa pakkauksessaan ei voi olla pakollista ennen kuin myynnin yhteydessä. 5. Tavaroiden alkuperän perusteella tapahtuvan rajoituksen kieltäminen Kaikki julkisten viranomaisten määräykset tai toimet, jotka sallivat vain kotimaisten tuotteiden pääsyn kaikille tai tietyille messuille, saattavat olla perustamissopimuksen vastaisia syrjiviä toimenpiteitä ja jakaa sisämarkkinat. Paikallisen, alueellisen ja kansallisen luonteen omaavia tapahtumia voidaan järjestää. Kuitenkin tapahtumia koskevat määräykset tai muut valtiolliset toimenpiteet eivät lähtökohtaisesti saa sulkea pois muista jäsenvaltioista tulevia tuotteita tai näyteilleasettajia. Määräykset, joilla suositaan kotimaisia tuotteita suhteessa muiden jäsenmaiden tuotteisiin, vaikka niillä syrjittäisiin myös tiettyjä kotimaisia tuotteita, ovat siten perustamissopimuksen vastaisia. Näytteille asetettavien tuotteiden erityiseen tai luontaiseen laatuun voidaan kuitenkin vedota erottavana kriteerinä tai rajoittaa tapahtumaan pääsyä samoin kuin vedota kansalliseen, alueelliseen, maakunnalliseen tai paikalliseen alkuperään, jos maantieteellinen alkuperä on suojattu maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14 päivänä heinäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2081/92 nojalla (30). 6. Rinnakkaistuonnin rajoitusten kieltäminen Tavaroiden vapaaseen liikkuvuuden alalle se, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on kieltänyt rinnakkaistuontiin kohdistuvat rajoitukset (31), osoittaa selvästi mahdollisten rinnakkaisten tuontitavaroiden eli tuotteen virallisen jakeluverkoston ulkopuolisten tuotteiden näytteilleasettamiseen kohdistuvan kiellon yhteisön oikeuden vastaiseksi. Tällaiset rajoitukset eivät tavaramerkkioikeuden perusteella ole oikeutettuja. Yhteisöjen tuomioistuin on päättänyt, että tavaramerkin ensisijaisena tarkoituksena on taata tavaramerkin haltijalle yksinoikeus tähän tavaramerkkiin, kun tuote saatetaan ensimmäistä kertaa markkinoille. Tällä tavalla tuote suojataan kilpailijoita vastaan, jotka haluavat käyttää väärin yrityksen asemaa tai tuotemerkin mainetta (32). Kun tavaramerkin oikeuden haltija on saattanut tavaramerkillä suojatun tuotteen markkinoille tai kun se on hänen suostumuksellaan laillisesti saatettu markkinoille yhteisön alueella, oikeus on lakannut. Tämä jälkeen tuotteen vapaata liikkumista ei saa estää kuten ei kansallisilla markkinoillakaan. Tämä ei kuitenkaan voi estää sovellettavien seuraamusten täytäntöönpanoa, mikäli tavaramerkkioikeutta on rikottu sellaisena, kuin yhteisöjen tuomioistuin on sen määritellyt. b) palvelujen tarjoamisen ehdot Tavaran näytteilleasettamisen yhteydessä mainittuja periaatteita sovelletaan myös soveltuvin osin asetettaessa näytteille palveluja, edistettäessä niiden myyntiä tai tarjoittaessa niitä messujen tai näyttelyjen yhteydessä. Erityisesti vastavuoroisen tunnustamisen perussääntö edellyttää, että yhdessä jäsenvaltiossa laillisesti tarjottua palvelua on periaatteessa voitava tarjota ja sitäkin suuremmalla syyllä asettaa näytteille toisessa jäsenvaltiossa ellei suhteellisuusperiaatteen mukainen rajoittava toimenpide suojele sellaista oikeutettua etua, jota ei taata jo vastaavalla tavalla palvelun alkuperämaassa. Vastavuoroisen tunnustamisen periaate ei salli valtiollista sääntöä kieltää toisessa jäsenvaltiossa laillisesti tarjotun palvelun vapaata tarjoamista vain sillä perusteella, että palvelun tarjoamisen ehdot ovat erilaiset siinä maassa, johon tarjoaja on sijoittautunut. Koska vastaanottavan jäsenvaltion ehdoissa ei turhaan voida esittää vastaavia laillisia vaatimuksia, jotka on jo täytetty sijoittautumisvaltiossa, vastaanottavan maan toimivaltaisen viranomaisen on otettava huomioon tarjoajan sijoittautumisvaltiossa jo suorittamat tarkastukset ja varmennukset (katso kohta III.A.4). Kuten tavaroiden näytteilleasettamisen ehtojen yhteydessä korostettiin, on lisättävä, että vastaanottavassa valtiossa hyväksymiselle asetetut vaatimukset ja muut messuilla tapahtuvaa, palvelun mahdollisille asiakkaille tarkoitettua näytteilleasettamista koskevat muodollisuudet olisivat vielä vähemmän hyväksyttäviä sellaisen tapahtuman yhteydessä, jossa ei tapahdu suoraa myyntiä tai palvelujen tarjoamista yleisölle, tai näyttelyssä, jonka kävijäkunta koostuu valveutuneista ammattilaisista. (1) Euroopan komissio on jo antanut asiasta useita muodollisia päätöksiä perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta. Myös seuraavat päätökset voidaan mainita esimerkkinä: 11. heinäkuuta 1988 tehty päätös 88/477/ETY, British Dental Association, BDTA (EYVL L 233, 23.8.1988, s. 15), 18. syyskuuta 1987 tehty päätös 87/509/ETY, Internationale Dentalschau (EYVL L 293, 16.10.1987, s. 58) ja 30. syyskuuta 1986 tehty päätös, VIFKA (EYVL L 291, 15.10.1986, s. 46). Lisäksi on syytä lisätä, että sisämarkkinoihin liittyviä vapauksia koskien kansallisuuteen perustuva syrjintä on ehdottomasti kielletty, mikä ei koske ainoastaan viranomaisten toimia, vaan myös sellaisten julkisoikeuden alaan kuulumattomien yhdistysten tai toimielinten sääntöjä, joiden tarkoituksena on säätää yhteisesti taloudellisesta toiminnasta, ja että tästä periaatteesta seuraa siihen tuomiovaltaan kuuluville oikeuksia, joita kansalliset tuomioistuinten tulee noudattaa. (katso tätä koskien asia 36/74 Walrave yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 12. joulukuuta 1974, Kok. 1974, s. 1405, ja asia C-415/93 Bosman yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15. joulukuuta 1995, Kok. I-4921). (2) EYVL L 167, 10.3.1975, s. 29. Tätä direktiiviä sovelletaan 2 artiklan tarkoituksen mukaisesti muun muassa seuraavaan liikkuvan kaupan toimintaan: tavaroiden ostaminen ja myynti, "kun sitä harjoitetaan kauppahalleissa muissa kuin kiinteissä rakennelmissa sekä toreilla". (3) 52 artikla: Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti siirtymäkauden aikana poistetaan asteittain rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle. Asteittain poistetaan myös rajoitukset, jotka estävät jäsenvaltion kansalaista perustamasta kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä ja tytäryhtiöitä. Jollei pääomia koskevan luvun määräyksistä muuta johdu, sijoittautumisvapauteen kuuluu oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeus perustaa ja johtaa yrityksiä, erityisesti 58 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuja yhtiöitä, niillä edellytyksin, jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia. 59 artikla: Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti siirtymäkauden aikana poistetaan asteittain rajoitukset, jotka koskevat muuhun yhteisön valtioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja yhteisössä. Neuvosto voi määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ulottaa tämän luvun määräykset koskemaan myös sellaisia palvelujen tarjoajia, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, mutta jotka ovat sijoittautuneet yhteisöön. 30 artikla: Jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset tuontirajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäljempänä olevien määräysten soveltamista. (4) Asia 21/84 Komissio v Ranska, tuomio 9. toukokuuta 1985, Kok. 1985, s. 1355, asia 249/81 "Buy Irish" tuomio 24. marraskuuta 1982, Kok. 1982, s. 4005, yhdistetyt asiat 1/90 ja 176/90 "Publicité en faveur des boissons alcoolisées" tuomio 25. heinäkuuta 1991, Kok. 1991, s. I-4151. (5) Näitä toimia voidaan myös tuomita Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan perusteella - Asia 123/83 BNIC/CLAIR tuomio 30. tammikuuta 1985, Kok. 1985, s. 391. (6) Asia 249/81, ks. alaviite 4. (7) 56.1 artikla: Tämän luvun määräykset ja niiden nojalla toteutetut toimenpiteet eivät rajoita niiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten soveltamista, joiden mukaan ulkomaalaisiin sovelletaan erityissääntelyä yleisen järjestyksen, turvallisuuden tai kansanterveyden perusteella. 36 artikla: Mitä 30-34 artiklassa määrätään ei estä sellaisia tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia, jotka ovat perusteltuja julkisen moraalin, yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi. Nämä kiellot tai rajoitukset eivät kuitenkaan saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen. (8) Asia 76/90 Dennemeyer, tuomio 25. heinäkuuta 1991, Kok. 1991, s. I-4221. (9) Asia 19/92 Kraus, tuomio 31. maaliskuuta 1993, Kok. 1993, s. I-1663, ja asia C-55/94 Gebhard, tuomio 30. marraskuuta 1995, Kok. 1995, s. I-4165. (10) Asia 120/78 Rewe, tuomio 20. helmikuuta 1979, Kok. 1979, s. 649, ja asia Muller, tuomio 6. toukokuuta 1986, Kok. 1986, s. 1511. (11) Asia 252/83 komissio v. Tanska, tuomio 4. joulukuuta 1986, Kok. 1986, s. 3713. (12) Alaviitteissä 9 ja 10 mainitut asiat Kraus (4) ja (Rewe (5). (13) Asia 2/74 Reyners, tuomio 21. kesäkuuta 1974, Kok. 1974, s. 631, asia 33/74 Van Binsbergen, tuomio 3. joulukuuta 1974, Kok. 1974, s. 1299, ja asia 74/76 Iannelli et Volpi, tuomio 22. maaliskuuta 1977, Kok. 1977, s. 557. (14) Asia 174/82, Sandoz, tuomio 14. heinäkuuta 1983, Kok. 1983, s. 2445, ja asia 222/86 Heylens, 15. lokakuuta 1987, Kok. 1987, s. 4097. (15) Asia 203/80 Casati, tuomio 11. marraskuuta 1981, Kok. 1981, s. 2595. (16) Katso rajat ylittävää palvelujen vapaata liikkuvuutta koskeva 9. joulukuuta 1993 annettu komission tulkitseva tiedonanto (EYVL C 334, 9.12.1993, s. 3). (17) 58 artikla: Jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustetut yhtiöt, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on yhteisön alueella, rinnastetaan tämän luvun määräyksiä sovellettaessa luonnollisiin henkilöihin, jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia. Yhtiöllä tarkoitetaan siviili- ja kauppaoikeudellisia yhtiöitä, osuustoiminnallisia yhtiöitä sekä muita julkis- tai yksityisoikeudellisia oikeushenkilöitä lukuunottamatta niitä, jotka eivät tavoittele voittoa. (18) Yhdistetyt asiat 286/82 ja 26/83, Luisi et Carbone, tuomio 31. tammikuuta 1984, Kok. 1984, s. 377. (19) Asia 52/79 Debauve, tuomio 18. maaliskuuta 1980, Kok. 1980, s. 833, asia 205/84 komissio v. Saksa, tuomio 4. joulukuuta 1986, Kok. 1986, s. 3755. (20) EYVL L 18, 21.10.1997, s. 1. (21) Asia 39/75 Coenan ym. v. Sociaal-Economische Raad, tuomio 26. marraskuuta 1975, Kok. 1975, s. 1547, asia 76/81 Transporoute, tuomio 10. helmikuuta 1982, Kok. 1982, s. 417. (22) Asia 29/82 Van Luipen, tuomio 3. helmikuuta 1983, Kok. 1983, s. 151. (23) Asia 289/82 Luisi et Carbone, ks. Alaviite 18, asia 186/87 Cowan, tuomio 2. helmikuuta 1989, Kok. 1989, s. 195, asiat C-92/92 ja C-326/92 Phil Collins, tuomio 20. lokakuuta 1993, Kok. 1993, s. I-5145. (24) Asia 120/78, Cassis de Dijon, tuomio 20. helmikuuta 1979, Kok. 1979, s. 649. (25) Asia 188/84, Homologation des machines à travailler le bois, tuomio 28. tammikuuta 1986, Kok. 1986, s. 419. (26) Asia 222/82, Apple and Pear, tuomio 13. joulukuuta 1983, Kok. 1983, s. 4083. (27) EYVL L 169, 12.7.1993, s. 1. (28) EYVL L 183, 29.6.1989, s. 9. (29) EYVL L 399, 30.12.1989, s. 18. (30) EYVL L 208, 24.7.1992, s. 1, suomenkielinen erityispainos, alue 3, nide 43, s. 153. (31) Asia 104/75 De Peijper, tuomio 20. toukokuuta 1975, Kok. 1976, s. 613. (32) Asia 16/74 Centrafarm v. Winthrop, tuomio 31. lokakuuta 1974, Kok. 1974, s. 1183.