[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 23.11.2009

KOM(2009)639 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO

Työllisyys Euroopassa 2009 -raportin keskeiset viestit

KOMISSION TIEDONANTO

Työllisyys Euroopassa 2009 -raportin keskeiset viestit

1. Johdanto

Ennennäkemätön yleismaailmallinen rahoitusmarkkinoiden kriisi, joka kiihtyi viime vuoden syksyllä, on johtanut pahimpaan taantumaan sitten toisen maailmansodan . Kriisin vaikutukset näkyvät maailmantaloudessa ja tuntuvat yhä voimakkaammin EU:n työmarkkinoilla. Yleismaailmallinen kriisi katkaisi monta vuotta kestäneen kauden, jolloin talouskasvu oli suhteellisen voimakasta, uusia työpaikkoja syntyi verrattain paljon (9,7 miljoonaa uutta työpaikkaa pelkästään vuosina 2005–2008) ja työllisyys nousi Euroopassa ennätyksellisen korkealle. Kriisi vaikuttaa yrityksiin, työpaikkoihin ja kotitalouksiin ja yhä tuntuvammin eurooppalaisten toimeentuloon ja tulevaisuuden näkymiin. Työllisyyskasvun äkillinen kääntyminen laskuun on asettanut uusia haasteita päätöksenteolle . Kun työttömyysluvut ovat jatkaneet kasvuaan, on korostettu toimia, joilla hillitään yhteiskunnallisia vaikutuksia ja luodaan suotuisat edellytykset uudelleen työllistymiselle, kun talous elpyy.

EU on reagoinut kriisiin ja sen vaikutuksiin merkittävin koordinoiduin toimin. Viime syksynä EU toteutti tarvittavat toimet estääkseen rahoitusmarkkinoiden romahtamisen ja vastatakseen kriisiin laajalla rintamalla. Eurooppa-neuvosto hyväksyi joulukuussa 2008 Euroopan talouden elvytyssuunnitelman[1], jonka tavoitteena on hillitä taantuman vaikutuksia. Keväällä 2009 pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa määritettiin seuraavat työllisyyspoliittiset päätavoitteet:

- työllisyyden ylläpitäminen, uusien työpaikkojen luominen ja liikkuvuuden edistäminen

- osaamisen kehittäminen ja työmarkkinatarpeisiin vastaaminen

- työnsaannin parantaminen.

Tämän yhteisen toiminnan sekä 7. toukokuuta 2009 pidetyn erityisen työllisyyshuippukokouksen pohjalta komissio antoi kesäkuussa tiedonannon Yhteinen sitoutuminen työllisyyteen . Tavoitteena on tehostaa Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden sekä EU:n työmarkkinaosapuolten välistä yhteistyötä kyseisten kolmen painopisteen alalla. Keskeisiä ovat konkreettiset toimet, joita tuetaan kaikilla käytettävissä olevilla yhteisön välineillä, erityisesti Euroopan sosiaalirahaston (ESR) ja Euroopan globalisaatiorahaston avulla.

Maailmanlaajuisen kriisin aiheuttaman uuden taloustilanteen vuoksi on käynyt ilmeiseksi, että työmarkkinatilannetta on seurattava ja analysoitava entistä tiiviimmin. Komissio on reagoinut tähän tarpeeseen muun muassa alkamalla julkaista kuukausittaisia seurantaraportteja[2]. Uuden taloustilanteen vuoksi on myös tutkittava tarkemmin, millä keinoin voidaan rajoittaa kriisin negatiivisia työmarkkinavaikutuksia ja miten työmarkkinoilla voidaan parhaiten valmistautua talouden elpymiseen ja tuleviin kriiseihin.

Työllisyys Euroopassa -raportti julkaistaan nyt jo 21. kerran. Tämänvuotisessa raportissa painottuu kaksi teemaa, jotka ovat keskeisiä (tosin eivät kuitenkaan kaikenkattavia) uuden Euroopan työllisyysstrategian linjauksista nykyisin käytävässä keskustelussa: EU:n työmarkkinoiden dynamiikka sekä ilmastonmuutoksen työmarkkinavaikutukset .

Kriisiaikoina on tärkeää analysoida työmarkkinavirtoja, jotta ongelmiin voitaisiin puuttua oikea-aikaisesti. Erityisen tärkeitä ovat uudelleentyöllistymistä tukevat toimenpiteet sekä toimenpiteet, joilla vähennetään pitkäaikaistyöttömyyttä, sillä pitkäaikaistyöttömyys voi kaventaa hyvinvointia pysyvästi ja heikentää inhimillistä pääomaa. Näihin kysymyksiin liittyvien pahimpien uhkakuvien välttäminen on onnistuneen kriisinhallinnan edellytys ja olennainen näkökohta, kun EU:ssa tähdätään rakenteellisesti terveeseen ja kansainvälisesti kilpailukykyiseen talouteen.

Siirtyminen vähähiiliseen osaamistalouteen on samalla käynyt entistä välttämättömämmäksi tavoitteeksi, joka vaatii välitöntä toimintaa. Mahdollisuudet luoda uusia niin kutsuttuja vihreitä työpaikkoja[3] ja muuttaa nykyisiä työpaikkoja Euroopassa ympäristömyötäisemmiksi ovat suuret, ja ne koskevat kaikentyyppisiä työntekijöitä . Jotta nämä mahdollisuudet voitaisiin tosiasiallisesti hyödyntää, on otettava käyttöön asianmukaisia toimintalinjoja. Niitä varten on tunnettava tarkoin tärkeimmät suuntaukset, jotka leimaavat sopeutumista ilmastonmuutoksen vaikutuksiin sekä vaikutusten hillitsemistä.

2. Tärkeimmät suuntaukset, havainnot ja politiikkaa koskevat vaikutukset

Kriisi on vaatinut veronsa EU:n työmarkkinoilla: vuodesta 2000 alkaen saavutettu työllisyyskasvu on valtaosin kääntynyt laskuun

Nykyinen taantuma vaikuttaa näillä näkymin EU:n työmarkkinoihin huomattavasti ja lisää tuntuvasti työttömyyttä. Tietyissä jäsenvaltioissa on tosin pystytty tähän mennessä hillitsemään työpaikkojen vähentymistä ottamalla käyttöön lyhennetyn työajan tai tilapäisen osittaisen työttömyyden kaltaisia järjestelyjä.[4]

Vaikka työmarkkinat ovat osoittautuneet entistä joustavammiksi, on arvioitu, että Euroopassa menetetään yli seitsemän miljoonaa työpaikkaa vuosina 2009–2010 ja että työttömyys saattaa nousta yli 10 prosenttiin vuoteen 2010 mennessä[5] . Työllisyys reagoikin taloussuhdanteisiin tietyllä viiveellä, ja työmarkkinatilanteen heikkeneminen jatkuu jonkin aikaa senkin jälkeen, kun talous on alkanut elpyä.

Kaikki edellä mainitut tekijät hankaloittavat suuresti vuodeksi 2010 asetettujen Lissabonin strategian mukaisten tavoitteiden saavuttamista. Lissabonin strategian alusta alkaen edistyttiin merkittävästi työllisyyspolitiikan saralla: kokonaistyöllisyysaste nousi lähes neljä prosenttiyksikköä ja saavutti 65,9 prosenttia vuonna 2008, ja huomattavaa nousua tapahtui myös naisten työllisyysasteessa (59,1 prosenttia vuonna 2008) ja ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteessa (45,6 prosenttia vuonna 2008)[6]. Valitettavasti on todennäköistä, että nykyinen talouden taantuma kääntää saavutetun kasvun suurelta osin[7] ja että työllisyysluvut jäävät vuosina 2008–2010 yhä enemmän jälkeen asetetuista tavoitteista.

Nykyiselle kriisille on tunnusomaista, että sen vaikutukset kohdistuvat tiettyihin työntekijäryhmiin rankemmin kuin toisiin. Eniten työllisyyden heikkenemisestä ovat kärsineet määräaikaiset tai vuokratyöntekijät, ja myös nuorisotyöttömyys on kasvanut viime kuukausina ennätyksellisen suureksi. Tämä kehitys osoittaa selvästi, että nuorisotyöttömyyden hoitoa on tehostettava ja että työmarkkinoiden segmentoitumista on vähennettävä.

EU:n työmarkkinat ovat osoittautuneet erittäin dynaamisiksi, mikä viittaa rakenteellisiin parannuksiin…

EU:n työmarkkinat ovat viime vuosina osoittautuneet huomattavan dynaamisiksi. Vuotuinen työvoiman vaihtuvuus[8] oli vuosina 2002–2007 keskimäärin 22 prosenttia. Toisin sanoen vuosittain viidesosa tai neljäsosa eurooppalaisista työntekijöistä vaihtaa työpaikkaa .

Tällaista työmarkkinoiden dynamiikkaa ei esiinny yksinomaan yleensä ’joustavina’ pidetyissä maissa, kuten Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai Tanskassa, vaan ilmiö koskee kaikkia jäsenvaltioita. Kokonaistyöllisyyteen suhteutettu vuotuinen työvoiman vaihtuvuus kuitenkin vaihtelee: pienimmillään se on Kreikassa (14 %) ja Ruotsissa (16 %) ja suurimmillaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Suomessa, Espanjassa ja Tanskassa (25–30 %).

Työvoiman vaihtuvuudessa on suuria eroja, kun verrataan eri työntekijäryhmiä. Naisten keskuudessa työvoiman vaihtuvuus on yleensä suurempaa kuin miesten (viiden prosenttiyksikön ero EU:n tasolla yhteenlasketuissa luvuissa) harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta (Viro, Puola ja Ruotsi). Nuorten (15–24-vuotiaiden) työntekijöiden vaihtuvuus on noin 70 prosenttia nuorten työllisyysasteesta eli paljon suurempi kuin parhaassa työiässä olevien ja ikääntyneiden työntekijöiden vastaavat luvut. Toisaalta koulutustason noustessa vaihtuvuus yleensä vähenee, tosin eri tahtiin eri jäsenvaltioissa.

Paljon suurempi osuus EU:n rekrytointiasteen yleisestä vaihtelusta johtuu alakohtaisista eroista eikä niinkään maiden välisistä eroista tai suhdannevaikutuksista. Toisin sanoen alakohtaiset teknologiset, organisatoriset ja kysyntätekijät ovat työmarkkinoiden dynamiikan kannalta tärkeitä.

On vaikeaa tehdä lopullisia päätelmiä toivottavasta tai optimaalisesta työvoiman vaihtuvuudesta . Jäykät työmarkkinarakenteet vaikeuttavat yleensä työvoiman uudelleen kohdentumista hiljeneviltä toimialoilta laajentuville aloille, kun taas suureen työvoiman vaihtuvuuteen voi myös kytkeytyä sosiaalikustannuksia, esimerkiksi suurta kitkatyöttömyyttä, kohtaantoon liittyviä kustannuksia, tietynlaisen inhimillisen pääoman menetyksiä sekä työttömyysetuuksista aiheutuvia mahdollisia lisämenoja.

Kuten työvoiman vaihtuvuutta koskevat tiedot antavat olettaa, työttömien varanto ei ole muuttumaton, vaan siihen vaikuttavat suuret tulo- ja poistumavirrat. Vuosina 2002–2007 keskimäärin lähes kolmannes työttömistä ja noin 10 prosenttia työmarkkinoiden ulkopuolella olevista löysi työpaikan vuoden kuluessa . Tällaisten työttömyydestä työllisyyteen siirtymisten osuus kuitenkin vaihtelee: osuus on suurin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Espanjassa, Portugalissa ja Alankomaissa (40 prosenttia tai enemmän) ja pienin Saksassa, Kreikassa, Puolassa ja Belgiassa (25 prosenttia tai vähemmän). Siirtymiä työmarkkinoiden ulkopuolelta työllisyyteen on eniten Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Tanskassa (15 prosenttia tai enemmän) ja vähiten Kreikassa ja Italiassa (3–4,5 prosenttia).

Kun tarkastellaan siirtymiä työttömyydestä työllisyyteen ja toisaalta työmarkkinoiden ulkopuolelta työllisyyteen (eli positiivisia työmarkkinasiirtymiä), havaitaan, että molempien ilmiöiden trendikomponentit ovat vahvistuneet EU:ssa huomattavasti 1990-luvun jälkipuoliskosta alkaen. Tämä kehitys osoittaa, että EU:n työmarkkinoilla on tapahtunut perustavanlaatuisia rakenteellisia parannuksia kyseisenä aikana.[9]

Ikääntyneiden (55–65-vuotiaiden) työntekijöiden siirtymät työttömyydestä työllisyyteen ovat alle kolmasosa parhaassa työiässä olevien (24–54-vuotiaiden) siirtymistä. Korkeammin koulutetuilla työttömillä tai työmarkkinoiden ulkopuolella olevilla on huomattavasti suurempi todennäköisyys siirtyä takaisin työllisyyteen (verrattuna ryhmiin, joiden koulutustaso on alhainen tai keskitasoa).

…mutta pitkäaikaistyöttömyys on sitkeä ongelma

Vaikka pitkäaikaistyöttömyys on vähentynyt EU:ssa 1990-luvun puolivälistä alkaen, sen esiintyvyys ja kesto vaativat yhä toimenpiteitä. Vuosina 2005–2007 Euroopassa keskimäärin noin 45 prosenttia kaikista keskeneräisistä työttömyysjaksoista kesti yli vuoden , kun taas Yhdysvalloissa vastaava osuus oli vain noin 10 prosenttia. Tämä herättää kysymyksiä sekä tasapuolisuuden että tehokkuuden näkökulmasta.

Sukupuolten erot työttömyyden keskimääräisessä kestossa ovat erittäin vähäiset koko EU:n alueella (naisilla 12 kuukautta ja miehillä 11,7 kuukautta). Yleensä kuitenkin työttömyyden kesto pitenee iän noustessa ja lyhenee koulutustason kohotessa (12,3 kuukautta matalan osaamistason työttömillä ja 8,1 kuukautta ammattitaitoisilla työttömillä).

Taantuman myötä on myös tullut esiin useita kysymyksiä työttömyyden asianmukaisesta mittaamisesta . On muun muassa esitetty, että pelkkä työttömyysaste ei ole riittävä työvoimapoliittinen indikaattori.

Asia vaatii lisäselvityksiä, mutta alustavien tulosten mukaan tavanomaisissa työttömyyden kestoa koskevissa tilastoissa, jotka perustuvat keskeneräisiin jaksoihin (eli työttömyysjaksoihin, jotka ovat tarkasteluajankohtana vielä meneillään), jätetään usein huomiotta monia sellaisia lyhyitä työttömyysjaksoja, jotka jäävät seurantajaksojen väliin. Tämä tarkoittaa, että täyttyneiden työttömyysjaksojen keskimääräinen kesto on yliarvioitu. Täyttyneiden työttömyysjaksojen kesto oli EU:ssa vuosina 2005–2008 keskimäärin vain noin puolet siitä indikaattorista, jonka laskennassa on käytetty keskeneräisiä jaksoja eli virallisia tilastoja.

Täyttyneisiin jaksoihin perustuva mittaus olisi tarkoituksenmukaisempi, kun arvioidaan työttömyyden hyvinvointivaikutuksia. Työttömyyden kestoa koskevilla tavanomaisilla tilastoilla on kuitenkin useita käytännön etuja, kun vertailukriteereinä käytetään ajantasaisuutta, avoimuutta, tietojen saatavuutta ja laskennan helppoutta. Siksi on perusteltua jatkaa tavanomaisten tilastojen käyttöä niiden mahdollisista puutteista huolimatta.

Useiden työttömyyden kestoon liittyvien näkökohtien arviointi edellyttää lisäksi pitkittäisaineiston käyttöä[10]. Tällaisia näkökohtia ovat muun muassa työttömyyden keston suhde työttömyysjaksojen monilukuisuuteen. Kun työttömyyden kestoa mitataan käyttämällä pitkittäisaineistoa, on otettava huomioon kolme tekijää. Ensinnäkin pitkittäisaineiston käytön ansiosta on mahdollista kattaa paremmin lyhyet työttömyysjaksot. Toiseksi pitkittäisaineiston avulla on mahdollista laskea pitkäaikaistyöttömyyttä mittaavia vaihtoehtoisia indikaattoreita, jotka kestävät hyvin työttömyyden lyhyitä keskeytyksiä, esimerkiksi jos osa työttömistä on työttömänä yhteensä vähintään 12 kuukautta useiden vuosien seurantajaksolla. Kolmanneksi pitkittäisaineistoa voidaan käyttää monilukuisten työttömyysjaksojen seurantaan, sillä sen avulla voidaan laskea työttömyyden kestoa käsittelevät tilastotiedot jaksojen lukumäärää kohden.

Edellä esitetyt seikat osoittavat selvästi, että on tarpeen laskea erilaisia työttömyyden kestoa mittaavia indikaattoreita ja arvioida niiden suhteellisia etuja. Pahan taantuman aikana tämä on erityisen tärkeää, sillä tuolloin työttömyyden kesto pitenee merkittävästi, mikä puolestaan saattaa suuresti ja pitkään vaikeuttaa työttömien työllistymistä.

Positiivisten työmarkkinasiirtymien tukeminen – keino lyhentää työttömyyden kestoa ja pitää yllä työllistyvyyttä

Työttömyyden päättymisen todennäköisyys vähenee työttömyyden keston pidentyessä (”negatiivinen riippuvuus kestosta”)[11]; osaksi siitä syystä, että työllistyvyys yleensä vähenee, mitä kauemmin ihmiset ovat poissa työmarkkinoilta. Laskusuhdanteesta johtuva työttömyyden keston pidentyminen saattaa muuttua pysyväksi, eli suhdanneluonteisesta ongelmasta voi tulla rakenteellinen ongelma . Tällaiseen tilanteeseen voidaan reagoida esimerkiksi kohdentamalla menoja paremmin aktiiviseen työvoimapolitiikkaan sellaisten henkilöiden auttamiseksi, joilla on suurin riski ajautua pitkäkestoiseen työttömyyteen tai joutua työmarkkinoiden ulkopuolelle. Tuolloin voidaan käyttää myös profilointitekniikoita[12]. Suuntaamalla rahoitusta asianomaisiin koulutusohjelmiin voidaan auttaa suurimmille riskeille alttiita henkilöitä hankkimaan avaintaitoja, joita työmarkkinoilla tarvitaan.

Raporttiin kuuluu maiden välillä tehty yksinkertainen ekonometrinen vertailu, jossa tarkastellaan eri toimintalinjojen vaikutuksia pitkäaikaistyöttömyyteen. Vertailusta käy ilmi, että tiukka työsuhdeturvalainsäädäntö yleensä lisää pitkäaikaistyöttömyyttä ja että työmarkkinapolitiikkaan panostaminen puolestaan vähentää sitä[13] .

Joustoturvaperiaatteiden mukaan on parempi panostaa ”hyviä” työmarkkinasiirtymiä tekevien työtekijöiden tukemiseen ja suojeluun kuin tiettyjen työpaikkojen säilyttämiseen. Ekonometriset tulokset puoltavat pitkälti tätä lähestymistapaa, sillä se antaa mahdollisuuksia vähentää pitkäaikaistyöttömyyttä.

Vähähiilisistä toimintalinjoista tulee merkittävä liikkeellepaneva voima, joka muuttaa EU:n työllisyysrakenteita

EU:n toimista[14], jotka koskevat siirtymistä kilpailukykyiseen vähähiiliseen osaamistalouteen, tulee työmarkkinoiden näkökulmasta katsoen liikkeellepanevia voimia. Nämä liikkeellepanevat voimat tuntuvat talouden rakenteessa, sillä ne vaikuttavat siihen, mitä tavaroita ja palveluja tuotetaan, tuodaan ja viedään ja miten. Lisäksi ne vaikuttavat kuluttajien, työntekijöiden, työnantajien ja viranomaisten käyttäytymiseen ja sitä kautta tavaroiden ja palvelujen kysyntään.

Rakenteelliset muutokset tarkoittavat työvoiman uudelleen kohdentumista ja tuovat mukanaan erilaisia vaikutuksia taloussektoreihin, osaamistyyppeihin ja alueisiin. Kokonaistyöllisyysasteeseen kohdistuva vaikutus lienee kaiken kaikkiaan vähäinen ja mahdollisesti hieman positiivinen (ainakin pitkällä aikavälillä, kunhan otetaan käyttöön asianmukaisia toimintalinjoja).

Selkeimmin muutokset tulevat esiin työllisyyden alakohtaisessa jakautumisessa . Syntyy uusia vihreitä työpaikkoja, nykyiset työpaikat muuttuvat ympäristöystävällisemmiksi ja osa nykyisistä työpaikoista katoaa. Välilliset kielteiset seurannaisvaikutukset leviävät talouteen ja vaikuttavat työllisyyteen hinta-, palkka- ja tulovaikutusten kautta.

Kaikki työllisyysvaikutukset eivät ole pysyviä , sillä esimerkiksi uusien tuotteiden ja uusien tuotantoprosessien työvoimavaltaisuus pienenee teknologian kehittyessä, ja suuri osa työllisyyskasvusta katoaa, kun uuden infrastruktuurin tuotanto ja käyttöönotto on saatu valmiiksi. Toisaalta markkinoilla esiintyvän kilpailun pitäisi taata, että jatkossakin yritykset innovoivat ja sijoittavat uuteen teknologiaan ja uusiin tuotantoprosesseihin ja näin ollen säilyttävät työpaikkoja ja perustavat uusia siinä yhteydessä, kun uutta infrastruktuuria tuotetaan ja otetaan käyttöön.

Siirtyminen vähähiiliseen osaamistalouteen saattaa edistää korkean osaamistason työntekijöiden työllisyyttä ainakin aluksi. Työntekijät, joiden ammattitaito on korkea, hyötyvät aluksi enemmän, sillä siirtyminen uusiin toimintoihin edellyttää pitkälle kehitetyn teknologian käyttöä, johon vain ammattitaitoisilla työntekijöillä on tarvittava pätevyys. Uuden ympäristöä säästävän teknologian käyttöönoton myötä siihen liittyvien taitojen kysyntä kasvaa, ja jotkin taidot käyvät tarpeettomiksi. Toisaalta kun uusi teknologia yleistyy markkinoilla, myös vähemmän ammattitaitoisten työntekijöiden pitäisi pystyä hakeutumaan näihin työpaikkoihin, kunhan he saavat riittävästi koulutusta.

Siirtymisen työllisyysvaikutukset ovat myös alueellisia. Ne määräytyvät sen mukaan, mikä on alueen lähtötilanne: sääolosuhteet, paikallistalouden ominaisuudet ja paikallisten työmarkkinoiden ominaispiirteet.

Työmarkkinapoliittinen ratkaisu ilmastonmuutokseen: tuetaan siirtymiä ja painotetaan osaamista sekä työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua

Talouden rakennemuutokset ovat arvioiden mukaan sellaisia, että on erittäin suotavaa edistää sellaisia työmarkkinapoliittisia toimintalinjoja, jotka helpottavat siirtymistä, niin että työntekijöitä voidaan kannustaa ja auttaa kokeilemaan innovatiivisia ratkaisuja siirryttäessä vähemmän saastuttaviin toimintoihin. Jotta ei syntyisi osaamiseroja ja -vajeita, tarvitaan asianmukaisia koulutusjärjestelmiä yrityksissä sekä niiden ulkopuolella . ”Uudet taidot uusia työpaikkoja varten” -aloitteessa on asetettu käyttöön yhteisön välineitä työmarkkinoilla vallitsevien taitotarpeiden ennakoimista ja niihin vastaamista varten. Aloitteen tukemiseksi Euroopan sosiaalirahasto (2007–2013) on budjetoinut 13,5 miljardia euroa sopeutumiskykyä edistäviin toimenpiteisiin. Näiden toimintalinjojen lisäksi olisi toteutettava asianmukaisia toimenpiteitä, joilla edistetään rakennemuutoksen ennakointia ja hallintaa yhteiskuntavastuullisesti, kaikki tärkeimmät sidosryhmät huomioon ottaen. Tässä yhteydessä on tärkeää taata työntekijöiden oikeudet saada tietoa ja tulla kuulluiksi voimassa olevien EU:n direktiivien mukaisesti[15]. Olisi myös oltava asianmukaiset mahdollisuudet suunnata sosiaalimenoja sellaisiin kohteisiin, joilla aktiivisesti tuetaan siirtymisprosessia ja mukaudutaan siihen.

Jotta voidaan tukea sellaisen työmarkkinapolitiikan kehittämistä, jolla edistetään uusien ja parempien työpaikkojen perustamista kaikille kestävässä taloudessa, on jatkettava tutkimustoimintaa tavoitteena lisätä EU:n valmiuksia arvioida, mitä työllisyysvaikutuksia siirtyminen vähähiiliseen osaamistalouteen tuo mukanaan . On myös lisättävä työmarkkinaosapuolten välistä vuoropuhelua sen varmistamiseksi, että ilmastonmuutokseen liittyvä rakennemuutos saadaan aikaan taloudelliselta ja yhteiskunnalliselta kannalta katsoen tehokkaasti ja hyväksyttävästi.

Nykyisen laskusuhdanteen ei pitäisi hidastaa eikä harhauttaa siirtymisprosessia, sillä ilmastonmuutokseen ja muihin ympäristöhaasteisiin vastaaminen tarjoaa varteenotettavan tilaisuuden luoda uusia työpaikkoja .

3. Päätelmät

Nykyinen kriisi on vaikuttanut suuresti talouskasvuun EU:ssa. Työmarkkinavaikutukset olivat aluksi melko vähäisiä; yhtenä syynä tähän on tavanomainen vähintään kuuden kuukauden viive, jolla tuotantomuutokset vaikuttavat työllisyyteen, mutta taustalla on myös se, että työvoiman kysyntään sopeuduttiin aluksi joustavin työjärjestelyin (esimerkiksi lyhentämällä työaikaa) sen sijaan että olisi vähennetty työpaikkoja. Viimeksi kuluneiden vuosineljännesten aikana kielteiset vaikutukset ovat tulleet selvemmin esiin, ja on odotettavissa, että ne jatkuvat lähikuukausien ajan. Toimintalinjat, joilla tuetaan talouden elpymistä ja hillitään työllisyyden heikkenemistä, ovat näin ollen tulleet entistä tärkeämmiksi etenkin keskipitkällä aikavälillä, sillä työllisyyden koheneminen laahaa talouden elpymisen jäljessä.

Euroopan on torjuttava taantumaa ja lisäksi käytettävä tilaisuus hyväkseen entistä tuottavamman, innovatiivisemman ja osaavamman ja samalla vihreämmän talouden luomiseksi. Tällaiseen talouteen kuuluvat avoimet ja osallisuutta edistävät työmarkkinat, joilla on tarjolla enemmän ja parempia työpaikkoja naisille ja miehille. Kyseessä ei ole kertaponnistus vaan jatkuva hyvin koordinoitu prosessi, jossa toteutetaan rakennepolitiikkaa työmarkkinoilla samoin kuin muihin Lissabonin prosessin politiikanaloihin kuuluvia toimia.

Kriisi ja siirtyminen vähähiiliseen osaamistalouteen mullistavat Euroopan työmarkkinoita syvällisesti, ja työntekijöille ja yrityksille on tarjottava tarvittavat välineet ja kannustimet, jotta ne voivat sopeutua muutoksiin osallisuutta, tasapuolisuutta ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta edistävin tavoin . Joustoturva, johon yhdistetään kattavia aktiivisen osallisuuden politiikkoja, on edelleen oikea toimintatapa, kun työmarkkinoita nykyaikaistetaan ja varmistetaan elvytyksen onnistuminen.

Työllisyys Euroopassa 2009 -raporttiin voi tutustua seuraavilla verkkosivuilla:

http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=119&langId=fi

[1] KOM(2008) 800.

[2] Raportteihin voi tutustua työllisyys-, sosiaali- ja tasa-arvoasioiden pääosaston verkkosivuilla osoitteessa http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=120&langId=fi.

[3] ”Vihreiden työpaikkojen” määrittelyongelmia käsitellään tarkemmin jäljempänä.

[4] Samanlaisia huomioita on esitetty esimerkiksi julkaisussa Labour market and wage developments in 2008, European Economy 8/2009.

[5] European Commission economic forecast, autumn 2009, European Economy 10/2009.

[6] On tosin myönnettävä, että tämän edistymisen ohella havaittiin usein tilanteita, joissa monet työntekijät olivat epävarmoissa työsuhteissa ja työssäkäyvät kärsivät pitkittyneestä köyhyydestä.

[7] Vuodesta 2000 alkaen saavutetut parannukset ovat kuitenkin olleet lähinnä rakenteellisia, kun taas tilanteen viimeaikainen heikkeneminen on jossain määrin suhdanteista johtuvaa.

[8] Työvoiman vaihtuvuudella tarkoitetaan niiden työntekijöiden määrää, joiden työmarkkina-asema muuttuu tai jotka vaihtavat työpaikkaa.

[9] Tästä on osoituksena myös ”huonojen” siirtymien (tai nettosiirtymien) kehittyminen.

[10] EU:n tulo- ja elinolotilastoista (EU-SILC).

[11] Yksilökohtaisten tietojen läpikäynnin jälkeen tämä riippuvuus vaikuttaa kuitenkin melko vähäiseltä.

[12] Profiloinnissa kartoitetaan sellaiset henkilöt, joilla on suurin vaara joutua pitkäaikaistyöttömiksi. He kuuluvat erilaisten aktiivitoimenpiteiden piiriin.

[13] Vertailutulosten mukaan veroetuusjärjestelmiin kytkeytyvät kannustimet eivät vaikuta merkittävästi pitkäaikaistyöttömyyteen.

[14] Kyseessä ovat muun muassa aloitteet ja toimet, joilla parannetaan energiatehokkuutta, kehitetään uusiutuvia energialähteitä, otetaan talteen, varastoidaan ja käsitellään CO2-päästöjä ja muita haitallisia päästöjä, uudistetaan eurooppalaista infrastruktuuria (liikenneverkot ja kuljetustarjonta mukaan luettuina), otetaan ympäristövastuu osaksi liiketoimintamalleja, edistetään ympäristöystävällistä maankäyttöä ja maataloutta sekä luodaan ilmastoalan tutkimus- ja innovaatiotoimintaa edistäviä edellytyksiä.

[15] Ks. esimerkiksi 11. maaliskuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/14/EY työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevista yleisistä puitteista Euroopan yhteisössä sekä 6. toukokuuta 2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/38/EY eurooppalaisen yritysneuvoston perustamisesta.