Uutta direktiivissä on kuitenkin se, että sillä otettiin käyttöön sellaisten traktoreiden testaus, joiden suurin rakenteellinen nopeus on yli 40 km/h ja joita käytetään pääasiassa yleisillä teillä kaupallisessa maanteiden tavaraliikenteessä.

Riskiluokitusjärjestelmien tehokkuudesta ja yhdenmukaistamisesta on syytä huomauttaa, että direktiivillä ainoastaan täydennetään riskiluokitusjärjestelmää lisäämällä joitakin asiaankuuluvia tietoja teknisestä tienvarsitarkastuksesta. Velvollisuudesta luoda riskiluokitusjärjestelmä säädetään kuitenkin direktiivin 2006/22/EY 9 artiklassa. Direktiivissä 2006/22/EY ei ole myöskään yhdenmukaistettu riskiluokitusjärjestelmiä, joten jäsenvaltiot voivat vapaasti määritellä kansallisten riskiluokitusjärjestelmiensä yksityiskohdat. Vaikka direktiivin liitteessä I esitetään yrityksen riskiluokituksen määrittämisen perusteet, näiden toimenpiteiden soveltamisala rajoittuu teknisiin tienvarsitarkastuksiin, eivätkä ne ole pakollisia. Sen vuoksi riskiluokitusjärjestelmien tehokkuutta ja yhdenmukaistamista olisi analysoitava direktiivin 2006/22/EY nojalla, kun kyseiset toimenpiteet on otettu käyttöön.

Direktiivissä korostetaan, että jäsenvaltioilla on oikeus tehdä teknisiä tienvarsitarkastuksia direktiivin soveltamisalaan kuulumattomille ajoneuvoille, kuten kevyille hyötyajoneuvoille (N1), tai tehdä tarkastuksia muualla kuin yleisillä teillä.

2.2Riskiluokitusjärjestelmä; ajoneuvojen valinta alustavaan tekniseen tienvarsitarkastukseen

Uutta direktiivissä on se, että sillä laajennetaan direktiivillä 2006/22/EY perustettua riskiluokitusjärjestelmää. Jäsenvaltioiden on nyt lisättävä riskiluokitusjärjestelmiinsä tiedot raskaiden tavarankuljetusajoneuvojen, linja-autojen ja raskaiden perävaunujen (mutta ei nopeiden traktoreiden) teknisessä tienvarsitarkastuksessa havaittujen puutteiden lukumäärästä ja vakavuudesta.

Direktiivin liitteessä I vahvistetaan kriteerit, kuten puutteiden lukumäärä ja vakavuus, yrityksen riskiluokituksen määrittämiseksi, mutta kriteerien käyttö ei ole pakollista ja jäsenvaltiot voivat käyttää omaa järjestelmäänsä.

Kotimaisia ajoneuvoja koskevien tienvarsitarkastusten yhteydessä kerättyjen tietojen lisäksi jäsenvaltioiden on lisättävä riskiluokitusjärjestelmäänsä myös muista jäsenvaltioista saamansa tiedot.

Jäsenvaltiot voivat sallia, että yritykset toimittavat ajoneuvonsa vapaaehtoisiin täydentäviin katsastuksiin ja että näitä katsastuksia koskevat tiedot voidaan ottaa huomioon yrityksen riskiprofiilin parantamiseksi.

Tarkastettavat ajoneuvot voidaan valita joko niitä käyttävän yrityksen korkean riskiluokan perusteella tai satunnaisesti, jos epäillään ajoneuvon aiheuttavan vaaraa liikenneturvallisuudelle tai ympäristölle.

2.3Tienvarsitarkastusten järjestelmä; teknisten tienvarsitarkastusten sisältö ja menetelmät

Yksi direktiivin tärkeimmistä uudistuksista on kaksivaiheisen lähestymistavan käyttöönotto teknisessä tienvarsitarkastuksessa.

Tarkastajan on tehtävä vähintään alustava tarkastus kustakin tekniseen tienvarsitarkastukseen valitusta ajoneuvosta. Alustava tarkastus sisältää sekä pakollisia että valinnaisia osia. Tarkastajan on aina tarkastettava viimeisin katsastustodistus ja teknistä tienvarsitarkastusta koskeva raportti, jos se on annettu, ja tehtävä silmämääräinen arviointi ajoneuvon teknisestä kunnosta. Lisäksi tarkastajan on tarkistettava, onko viimeisessä tienvarsitarkastusta koskevassa raportissa mainitut mahdolliset puutteet korjattu. Valinnaisia osia ovat ajoneuvon kuorman kiinnityksen silmämääräinen tarkastus ja tekniset tarkastukset millä tahansa asianmukaiseksi katsotulla menetelmällä. Tällaisilla teknisillä tarkastuksilla voidaan perustella päätös tehdä ajoneuvolle yksityiskohtaisempi tarkastus tai edellyttää havaittujen vakavien tai vaarallisten puutteiden korjaamista, ennen kuin ajoneuvon sallitaan liikennöivän edelleen yleisillä teillä.

Alustavan tarkastuksen tulosten perusteella tarkastaja päättää, onko ajoneuvolle tarpeen tehdä yksityiskohtaisempi tarkastus.

Alustavan tarkastuksen osalta direktiivi toimii lähinnä kehyksenä ja mahdollistaa jäsenvaltioille suuren jouston, mutta yksityiskohtaisemmat tarkastukset on tehtävä direktiivissä vahvistettujen tiukkojen sääntöjen mukaisesti.

Määräaikaiskatsastuksista annetun direktiivin 2014/45/EU tavoin direktiivin liitteessä II määritellään kohteet, menetelmät, hylkäysperusteet ja puutteiden luokittelu, joita sovelletaan yhdenmukaistettuina vähimmäisvaatimuksina teknisen tienvarsitarkastuksen aikana. Määräaikaisen teknisen tarkastuksen aikana tarkastajan on tarkastettava jokainen kohde ja otettava huomioon koko liite, mutta teknisen tienvarsitarkastuksen aikana on tarkastettava ainoastaan ne direktiivin liitteessä II luetellut kohteet, jotka katsotaan tarpeellisiksi ja merkityksellisiksi. Erityistä huomiota on kuitenkin kiinnitettävä jarrujen turvallisuuteen, renkaisiin, pyöriin, runkoon ja ympäristöhaittoihin.

Teknisen tienvarsitarkastuksen rajoituksena on se, että jos katsastustodistuksen tai tienvarsitarkastusta koskevan raportin mukaan jokin liitteessä II lueteltu kohde on tarkastettu edellisten kolmen kuukauden aikana, tarkastaja voi tarkastaa kyseisen kohteen vain, jos se on perusteltua ilmeisen puutteen vuoksi.

Yksityiskohtaisemman tarkastuksen jälkeen tarkastajan on laadittava liitteen IV mukainen raportti ja annettava jäljennös raportista kuljettajalle.

2.4Vastuut; tarkastajat; tarkastustilat; seuraamukset

Direktiivissä määritellään selkeät vaatimukset, joiden täytäntöönpano jäsenvaltioiden on varmistettava:

·Viimeisin katsastustodistus sekä raportti viimeisimmästä teknisestä tienvarsitarkastuksesta on säilytettävä ajoneuvossa alkuperäisinä tai oikeiksi todistettuina tulosteina. Myös sähköiset todisteet voivat olla hyväksyttäviä.

·Yritysten ja tarkastetun ajoneuvon kuljettajien on tehtävä yhteistyötä tarkastajien kanssa ja annettava pääsy ajoneuvoon, sen osiin ja kaikkeen asiaan liittyvään asiakirja-aineistoon.

·Yritysten vastuu ajoneuvojensa pitämisestä turvallisina ja liikennekelpoisina on määritettävä, sanotun vaikuttamatta kyseisten ajoneuvojen kuljettajien vastuuseen.