TIIVISTELMÄ

Euroopan unioni antoi vuonna 1991 direktiivin yhdyskuntajätevesien käsittelystä (yhdyskuntajätevesidirektiivi). Direktiivin tarkoituksena on suojella ympäristöä yhdyskuntajätevesien sekä tiettyjen teollisuudenalojen jätevesien vesistöön johtamisesta aiheutuvilta haitoilta. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikkien yli 2 000 asukkaan taajamien jätevedet kerätään ja käsitellään EU:n vähimmäisvaatimusten mukaisesti. Jäsenvaltioiden on myös nimettävä direktiivissä esitettyjen perusteiden mukaisesti ”haavoittumiselle alttiit alueet”, joilla sovelletaan tiukempia vaatimuksia.

Vuonna 2019 toteutetussa REFIT-arvioinnissa todettiin, että kotitalousperäiset epäpuhtauspäästöt ympäristöön olivat vähentyneet merkittävästi direktiivin ansiosta. Vaikutukset EU:n järvien, jokien ja merien laatuun ovat näkyviä ja konkreettisia. Yksi direktiivin vaikuttavuuden keskeisistä syistä on sen vaatimusten yksinkertaisuus, joka mahdollistaa suoraviivaisen täytäntöönpanon. Direktiivin täytäntöönpanoaste on korkea: 98 prosenttia EU:n jätevesistä kerätään asianmukaisesti ja 92 prosenttia käsitellään asianmukaisesti, vaikka muutamilla jäsenvaltioilla on edelleen vaikeuksia noudattaa vaatimuksia täysimääräisesti. Keskeisiä ovat olleet myös EU:n rahastot, joista on tuettu investointeja tarvittaviin infrastruktuureihin (vesialan saama tuki on ollut noin 2 miljardia euroa vuosittain).

Jätevesihuollon toiminnanharjoittajat ovat joko julkisia yrityksiä (60 %), viranomaisen puolesta toimivia yksityisiä yrityksiä tai yhteisyrityksiä. Ne toimivat niin kutsutuilla kytkösmarkkinoilla: julkiseen verkostoon liittyneet asukkaat ja yritykset eivät pysty valitsemaan palveluntuottajaa. Noin 30 prosenttia vesihuoltoon ja sanitaatioon liittyvistä kustannuksista katetaan julkisista määrärahoista ja 70 prosenttia vesimaksuilla, joissa on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Ala pääasiassa mukautuu lakisääteisiin vaatimuksiin.

ONGELMAN MÄÄRITTELY

REFIT-arvioinnissa määritettiin seuraavat kolme pääasiallista ongelmaryhmää:

1. Yhdyskuntalähteistä edelleen ympäristöön päätyvä kuormitus. Alkuperäisessä direktiivissä keskityttiin kotitalousperäisiin epäpuhtauspäästöihin ja niiden keräämiseen ja käsittelyyn keskitetyissä laitoksissa, joita koskevat selkeät ja täsmälliset vaatimukset. Muihin yhdyskuntaperäisiin epäpuhtauksien lähteisiin (pienemmät taajamat, hajautetut käsittelyjärjestelmät tai rankkasateet) kiinnitettiin vähemmän huomiota ja niitä koskevat vaatimukset jäivät yleistasolle. Näistä lähteistä peräisin olevista päästöistä on vähitellen tullut merkittävimpiä edelleen ympäristöön päätyvän yhdyskuntaperäisen kuormituksen lähteitä, kuten kuviosta 1 voidaan havaita.

Osa tästä kuormituksesta voidaan välttää, vaikka nykyisillä käsittelytekniikoilla onkin rajansa. Epäpuhtaudesta riippuen 1,9 prosentista (typpi) 7,78 prosenttiin (fosfori) edelleen ympäristöön päätyvästä kuormituksesta aiheutuu vielä sellaisten taajamien päästöistä, jotka eivät täytä direktiivin vaatimuksia. Toinen merkittävä edelleen ympäristöön päätyvän kuormituksen lähde on rankkasateista johtuva kuormitus (rankkasateiden aiheuttamat ylivuodot sekä hulevedet): 7,2 prosentista (N) 29,77 prosenttiin (E. coli). Hajautetut käsittelyjärjestelmät (kiinteistökohtaiset tai muut asianmukaiset järjestelmät) hyväksytään direktiivin nojalla, kunhan niillä saavutetaan ”yhtä hyvä ympäristönsuojelun taso”. Niiden osuus edelleen ympäristöön päätyvästä kuormituksesta on 4,7 prosentista (mikroepäpuhtaudet) 16,1 prosenttiin (E. coli).

Kuvio 1: Yhdyskuntalähteistä edelleen ympäristöön päätyvä kuormitus (avl/vuosi), nykytilanne. – Lähde: JRC

Myös pienet taajamat, joiden avl on alle 2 000, kuormittavat merkittävästi EU:n vesistöjä: ne vastaavat 9,7 prosentista (mikroepäpuhtaudet) 26,2 prosenttiin (E. coli) edelleen ympäristöön päätyvästä kuormituksesta. Vaikka päästöjä on onnistuttu vähentämään nykyisen direktiivin avulla, jätevedenpuhdistamot päästävät edelleen typpeä ja fosforia ympäristöön. Niiden typpipäästöt ovat 134 miljoonaa ja fosforipäästöt 94 miljoonaa avl vuodessa. Arvioinnissa katsottiin huolta aiheuttaviksi myös uudet epäpuhtaudet, kuten mikromuovit ja mikroepäpuhtaudet. Jätevedenpuhdistamot pystyvät poistamaan mikromuoveja kohtuullisen hyvin, mutta tämä ei päde mikroepäpuhtauksiin: EU:n vesistöihin johdetaan joka vuosi noin 254 miljoonan avl:n verran mikroepäpuhtauksia, mikä aiheuttaa huolta ympäristön ja ihmisten terveyden kannalta. Jätevedenpuhdistamoihin johdetaan lisäksi teollisuus- ja laitosjätevesiä, joita ei valvota erityisen hyvin. Tällaisia ovat esimerkiksi julkisen viemäriverkostoon johdetut teollisuusjätevedet (lähinnä pk-yrityksistä).

2. Direktiivi ei vastaa riittävän hyvin EU:n vihreän kehityksen ohjelman tavoitteita (muuten kuin saastumisen vähentämisen osalta): alan osuus energian kokonaiskulutuksesta EU:ssa on 0,8 prosenttia, ja vuonna 2018 sen osuus EU:n kaikista kasvihuonekaasupäästöistä oli 0,86 prosenttia. Lähes kolmannes näistä päästöistä voitaisiin välttää parantamalla käsittelyprosessia, hyödyntämällä paremmin lietettä ja ottamalla laajemmin käyttöön energiatehokasta ja uusiutuvaan energiaan perustuvaa teknologiaa, jota on edelleen käytössä varsin vähän. Ala olisi myös liitettävä paremmin osaksi kiertotaloutta: lietteen käsittely ja veden uudelleenkäyttö ei ole optimaalista, sillä arvokkaita resursseja hukataan edelleen liikaa. Lisäksi jätevedet ovat nopea ja luotettava kansanterveyden kannalta hyödyllisen tiedon lähde. Tämän on osoittanut Covid-19:n ja sen muunnosten seuranta, jota on käytetty tukemaan viimeaikaisten pandemioiden hallintaa. Näiden tietojen optimaalista käyttöä haittaa koordinoinnin puute kansanterveydestä ja jätevesistä vastaavien viranomaisten välillä.

3. Riittämätön ja epäyhdenmukainen hallinnointi: arvioinnissa ja viimeaikaisissa OECD:n tutkimuksissa on käynyt ilmi, että toiminnanharjoittajien suoritustaso vaihtelee suuresti. Sama koskee myös avoimuutta ja keskeisten tietojen saatavuutta. Kuten tilintarkastustuomioistuimen hiljattaisessa kertomuksessa todetaan, ”saastuttaja maksaa” -periaatetta ei sovelleta riittävästi, mikä on vastoin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen periaatteita. Seuranta- ja raportointimenetelmiä ei ole mukautettu digitalisaation tarpeisiin ja sen tarjoamiin mahdollisuuksiin. Sanitaation saatavuus on edelleen ongelma, ja se estää EU:ta panemasta kestävän kehityksen tavoitetta 6 täysimääräisesti täytäntöön.

TAVOITTEET

EU:n toimilla on kaksi päätavoitetta: 1) suojella EU:n kansalaisia ja ekosysteemejä riittämättömästi käsitellyiltä jätevesiltä, jotka ovat peräisin jäljellä olevista lähteistä, ja 2) parantaa alan avoimuutta ja hallinnointia. Lisäksi niillä on kaksi täydentävää tavoitetta: 3) saattaa ala vastaamaan paremmin vihreän kehityksen ohjelman tavoitteita erityisesti ohjaamalla sitä energianeutraaliuteen osana ilmastoneutraaliuden tavoitetta sekä tukemalla sen tarpeellista siirtymää kohti kiertotaloutta, saasteettomuutta ja biodiversiteetin parempaa suojelua, sekä 4) hyödyntää älykkäämmin jätevedessä esiintyviä muuttujia kansanterveystoimien tukena. Tätä varten on olennaista tarjota pitkän aikavälin visio ja oikeusvarmuus, sillä alan investoinnit vievät aikaa ja ne on suunniteltava hyvissä ajoin etukäteen.

PERUSTELUT EU:N TASON TOIMINNALLE

EU:n toimet ovat edelleen olennaisia sen varmistamiseksi, että kaikki EU:n asukkaat voivat hyötyä jokien, järvien, pohjavesien ja merien paremmasta vedenlaadusta. Koska 60 prosenttia EU:n vesimuodostumista on valtioiden rajat ylittäviä, sama suojelun taso on tarpeen varmistaa kaikkialla ja samassa tahdissa, jotta voidaan välttää se riski, että joidenkin jäsenvaltioiden pyrkimykset vaarantuvat siksi, että toisissa jäsenvaltioissa ei tapahdu edistystä. Arvioinnissa kävi ilmi, että useimmissa jäsenvaltioissa direktiivi oli ainoa tekijä, joka kannusti investoimaan vaadittuihin infrastruktuureihin.

TOIMINTAVAIHTOEHDOT

Kutakin ongelmaa varten määriteltiin useita ratkaisuvaihtoehtoja, jotka perustuivat jäsenvaltioissa käytössä oleviin parhaisiin käytäntöihin ja sidosryhmien perusteelliseen kuulemiseen. Vaihtoehdot, jotka eivät saaneet sidosryhmiltä kannatusta tai joiden täytäntöönpano olisi liian monimutkaista, hylättiin varhaisessa vaiheessa. Eri vaihtoehtoja kehiteltiin matalasta tavoitetasosta (toimenpiteet, joita sovelletaan ainoastaan suurempiin laitoksiin) korkeaan tavoitetasoon (samat toimenpiteet, mutta sovellettuina myös pienempiin laitoksiin). Joidenkin ongelmien osalta vaihtoehdot olivat rajallisia – tämä koskee esimerkiksi hajautettuja (kiinteistökohtaisia) käsittelyjärjestelmiä, avoimuuden parantamista tai terveyteen liittyvien muuttujien seurantaa. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti joidenkin ongelmien (rankkasateet, kiinteistökohtaiset järjestelmät tai energiankäyttö) osalta jätettiin riittävästi joustovaraa kustannustehokkaimpien ratkaisujen ottamiseksi käyttöön paikallistasolla.