1.Johdanto

1.1.Direktiivi

Työntekijöiden vapaa liikkuvuus, sijoittautumisvapaus ja palvelujen tarjoamisen vapaus ovat Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen (SEUT) kirjattuja unionin sisämarkkinoiden perusperiaatteita. Nämä periaatteet pannaan täytäntöön työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetulla direktiivillä 96/71/EY (sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2018/957/EU ), jäljempänä ’työntekijöiden lähettämistä koskeva direktiivi’. Tavoitteena on varmistaa yritysten tasapuoliset toimintaedellytykset ja työntekijöiden oikeuksien kunnioittaminen.

Täytäntöönpanodirektiivillä 2014/67/EU, jäljempänä ’direktiivi’, vahvistetaan yhteiset puitteet asianmukaisille säännöksille, toimenpiteille ja valvontamenettelyille, jotka ovat välttämättömiä direktiivin 96/71/EY paremman ja yhtenäisemmän täytäntöönpanon, soveltamisen ja noudattamisen varmistamiseksi käytännössä.

1.2.Kertomus

Direktiivin 24 artiklassa edellytetään, että komissio tarkastelee uudelleen direktiivin soveltamista ja täytäntöönpanoa ja antaa tästä kertomuksen sekä ehdottaa tarvittaessa tarpeellisia muutoksia viimeistään 18. kesäkuuta 2019. Kertomuksessa täsmennetään erityisesti tiettyjä direktiivin säännöksiä, joita on erityisesti arvioitava, kuten niitä, jotka mainitaan 4 artiklassa (joka koskee aidon lähettämisen tunnistamista sekä väärinkäytösten ja säännösten kiertämisen estämistä), 6 artiklassa (keskinäinen avunanto), 9 artiklassa (hallinnolliset vaatimukset ja valvontatoimenpiteet), 12 artiklassa (vastuu alihankinnassa) ja VI luvussa (taloudellisten hallinnollisten seuraamusten ja/tai sakkojen rajat ylittävä täytäntöönpano), ja sen lisäksi käytettävien tietojen riittävyyttä ja sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmään liittyvien kahdenvälisten sopimusten tai järjestelyjen käyttöä. Kertomuksessa tarkastellaan näiden seikkojen lisäksi myös direktiivin muita säännöksiä. Siinä otetaan käytettävissä olevien tietojen perusteella huomioon myös jäsenvaltioiden toteuttamien toimenpiteiden tuloksellisuus käytännössä. Lisäksi tarkastellaan, tarvitaanko direktiiviin muutoksia.

Kertomus perustuu jäsenvaltioiden direktiivin 23 artiklan 2 kohdan nojalla komissiolle toimittamiin tietoihin kansallisista toimenpiteistä, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Komissio on myös kuullut työntekijöiden lähettämistä työhön toiseen jäsenvaltioon käsittelevän asiantuntijakomitean jäseniä (kansallisia asiantuntijoita) ja tarkkailijoita (Euroopan vapaakauppa-alueen maiden ja Euroopan työmarkkinaosapuolten asiantuntijoita) lähettämällä heille kyselylomakkeen, jäljempänä ’kyselylomake’, ja alustavan kertomusluonnoksen. Komissio on niin ikään käyttänyt työlainsäädännön, työllisyyden ja työmarkkinapolitiikan alaa käsittelevän eurooppalaisen asiantuntijakeskuksen (European Centre of Expertise in the field of labour law, employment and labour market policy) keräämiä tietoja toimenpiteistä, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Lisäksi on otettu huomioon Euroopan parlamentin jäsenten komissiolle toimittamat tiedot, kansalaisten kantelut ja kirjeet sekä eri sidosryhmien kanssa käydyn yhteydenpidon ansiosta saadut tiedot.

Kertomukseen liittyy komission yksiköiden valmisteluasiakirja, johon sisältyy useita liitteitä: Liite I koskee 9 artiklaa ja liite II 12 artiklaa koskevia jäsenvaltioiden täytäntöönpanotoimia. Liitteeseen III sisältyvät sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmän tilastot työntekijöiden lähettämistä koskevan moduulin käytöstä sekä seuraamusten ja sakkojen rajat ylittävän täytäntöönpanon alan hallinnollista yhteistyötä koskevan moduulin käytöstä. Liitteeseen IV sisältyy kertomus kansallisista ilmoitusvälineistä peräisin olevan tiedon keräämisestä vuonna 2017. Sen on laatinut työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja sosiaaliturvan yhdenmukaistamista sekä petosten ja virheiden torjuntaa koskevia tilastoja käsittelevä verkosto (Network Statistics of the Free Movement of Workers, Social Security Coordination and Fraud and Error).

2.Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

Direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään 18. kesäkuuta 2016 mennessä.

Avustaakseen jäsenvaltioita direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä komissio perusti työntekijöiden lähettämistä koskevan direktiivin 2014/67/EU täytäntöönpanodirektiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä käsittelevän asiantuntijaryhmän, joka kokoontui joulukuun 2014 ja toukokuun 2016 välisenä aikana yhdeksän kertaa. Direktiivin täytäntöönpanosta ja käytännön soveltamisesta on myös keskusteltu useissa työntekijöiden lähettämistä työhön toiseen jäsenvaltioon käsittelevän asiantuntijakomitean kokouksissa.

Tähän mennessä kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään.

Kaikki jäsenvaltiot antoivat tämän vuoksi uusia lakeja tai hallinnollisia säädöksiä tai muuttivat voimassa olevia säädöksiä, lukuun ottamatta Saksaa, joka piti lainsäädäntöään direktiivin mukaisena. Määräaikaan 18. kesäkuuta 2016 mennessä kymmenessä jäsenvaltiossa (Tanska, Suomi, Ranska, Unkari, Malta, Alankomaat, Puola, Slovakia, Slovenia ja Yhdistynyt kuningaskunta) tulivat voimaan lait, joilla direktiivi saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä. Määräajan jälkeen, myöhemmin vuonna 2016, asiaa koskeva lainsäädäntö tuli voimaan kuudessa jäsenvaltiossa (Belgia, Viro, Kreikka, Irlanti, Italia ja Latvia). Uusi lainsäädäntö tuli voimaan vuonna 2017 Itävallassa, Bulgariassa, Kroatiassa, Tšekissä, Kyproksessa, Liettuassa, Luxemburgissa, Portugalissa, Romaniassa, Espanjassa ja Ruotsissa.

3.Direktiivin täytäntöönpano

3.1.Kohde ja määritelmät (1 ja 2 artikla)

Direktiivin 1 artiklassa määritellään sen soveltamisala ja tavoitteet sekä sen suhde työntekijöiden lähettämistä koskevaan direktiiviin. Vaikka tämän säädöksen nimenomainen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ei ole välttämätöntä, kansallisessa lainsäädännössä on varmistettava, että täytäntöönpanosäännösten soveltamisala kattaa direktiivissä ja erityisesti sen 1–3 artiklassa määritellyt lähettämistapaukset.

Monet jäsenvaltiot eivät ole tästä syystä nimenomaisesti määritelleet täytäntöönpanolainsäädännön soveltamisalaa, mutta ne ovat selventäneet sitä kansallisen lainsäädännön muiden säännösten kontekstin ja niihin esitettyjen viittausten avulla. Jäsenvaltiot, jotka määrittelevät soveltamisalan nimenomaisesti työntekijöiden lähettämistä koskevaan direktiiviin viitaten, ovat Bulgaria, Kypros, Viro, Suomi, Kreikka, Italia, Latvia, Malta, Puola, Portugali, Romania, Slovakia ja Espanja.

Kaikki jäsenvaltiot soveltavat lähetettyihin työntekijöihin kansallisia säännöksiään, jotka johtuvat direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jotkut jäsenvaltiot soveltavat näitä säännöksiä laaja-alaisemmin eli henkilöihin, jotka eivät ole lähetettyjä työntekijöitä työntekijöiden lähettämistä koskevan direktiivin merkityksessä, tai toimintoihin, joihin ei sisälly palvelun tarjoamista. Näin toimitaan Itävallassa, jossa lainsäädäntö kattaa kaikki tapaukset, joissa työnantaja on lähettänyt työntekijän työhön Itävaltaan. Unkarin työlain säännökset edellyttävät tällaista laaja-alaista soveltamista, vaikkakaan sitä ei nimenomaisesti mainita. Alankomaiden ja Slovenian lainsäädännön perusteella näitä säännöksiä sovelletaan osittain myös rajatylittäviin itsenäisiin ammatinharjoittajiin.

Kahden jäsenvaltion (Itävalta ja Ranska) työnantajajärjestöt huomauttivat, että direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä olisi sovellettava vain tilanteisiin, joita voidaan pitää työntekijöiden lähettämistä koskevan direktiivin mukaisina. Ammattiliitot puolestaan katsoivat yleisesti ottaen, että on mahdollista ja täysin jäsenvaltioiden toimivallan mukaista soveltaa direktiivin säännöksiä myös muihin työntekijäryhmiin, joita ei pidetä työntekijöiden lähettämistä koskevan direktiivin mukaan lähetettyinä työntekijöinä.