Virallinen lehti nro C 167 , 01/06/1998 s. 0027



A4-0152/98 Päätöslauselma komission tulkitsevasta tiedonannosta palvelujen tarjoamisen vapaudesta ja yleisestä edusta toisessa pankkidirektiivissä (SEC(97)1193 - C4-0465/97) Euroopan parlamentti, joka - ottaa huomioon komission tulkitsevan tiedonannon (SEC(97)1193 - C4-0465/97), - ottaa huomioon toisen pankkidirektiivin 89/646/ETY ((EYVL L 386, 30.12.1989, s. 1.)) sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/30/ETY ((EYVL L 110, 28.4.1992, s. 52.)), - ottaa huomioon komission ja asiantuntijoiden oikeusasioita ja kansalaisten oikeuksia käsittelevän valiokunnan 6. tammikuuta 1998 järjestämää kuulemistilaisuutta koskevat huomautukset, - ottaa huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot, joilla on suoria vaikutuksia edellä mainitun direktiivin soveltamiseen ja jotka ovat laajasti esillä tiedonannossa, ja erityisesti äskettäin ns. Parodi-tapauksesta (C-222/95, 9.7.1997) annetun tuomion, - ottaa huomioon oikeusasioita ja kansalaisten oikeuksia käsittelevän valiokunnan mietinnön ja talous- ja raha-asioita sekä teollisuuspolitiikkaa käsittelevän valiokunnan lausunnon (A4-0152/98); 1. Suhtautuu myönteisesti siihen, että komissio on halunnut hälventää toisen pankkidirektiivin tekstiin liittyvää epätietoisuutta tulkitsevalla tiedonannolla, erityisesti pian käyttöönotettavaa yhtenäisvaluuttajärjestelmää ajatellen; suhtautuu myönteisesti ennen kaikkea siihen, että komissio on tiedonantonsa johdannossa selventänyt, ettei sen tulkinta voi mitenkään sitoa jäsenvaltioita eikä Euroopan yhteisöjen tuomioistuinta; 2. Pitää tätä selvennystä tärkeänä erityisesti siksi, että toisaalla johdannossa komissio suosittaa «kaikille osapuolille, kansallisille hallintoviranomaisille, taloudellisille toimijoille ja kuluttajille tiedonantoaan» välineenä, «jolla täsmennetään oikeudellista kehystä, jossa ... olisi voitava ... harjoittaa pankkitoimintaa»; 3. Viittaa kuitenkin siihen vaaraan, että tällä tavoin ei noudateta yhteisön muodollista lainsäädäntömenettelyä, sillä vaikka Euroopan parlamentilla onkin mahdollisuus antaa lausunto, se ei voi kuitenkaan, kuten ei neuvostokaan, käyttää muodollista yhteispäätösmenettelyyn kuuluvaa valtaansa; 4. Viittaa myös komission epäjohdonmukaisuuteen sen ilmoittaessa toiseen pankkidirektiiviin SLIM-hankkeen yhteydessä tehtävästä, erityisesti ilmoitusmenettelyyn liittyvästä muutoksesta samanaikaisesti tämän kuulemisen kanssa; 5. Yhtyy komission kantaan siitä, että on parempi luopua ilmoitusmenettelystä, ottaen huomioon valvontaa harjoittavan alkuperämaana olevan jäsenvaltion nauttiman luottamuksen, erityisesti silloin kun on mahdollista, että sijoittautumismaana olevan jäsenvaltion viranomaiset - ilmoitusmenettelyn jälkeen ja yleiseen etuun perustuvin syin - epäävät valtioiden rajat ylittävän pankkitoiminnan harjoittamiseen tarvittavan luvan; 6. Toteaa, että ilmoitusmenettelystä luovuttaessa ei ole enää niin välttämätöntä määritellä, missä jäsenvaltiossa palvelun tarjoaminen tarkalleen tapahtui, ja että liiketoimen molemmille osapuolille annetaan mahdollisuus valita mahdollisesti syntyneen kiistan yhteydessä sovellettava kansallinen tuomiovalta; 7. Katsoo, että palvelujen suorituspaikka on myös eräs sekaannusta aiheuttava tekijä, sillä sitä on nykyaikaisten viestintämenetelmien, kuten Internetin, vuoksi paljon vaikeampi määrittää; katsoo kuitenkin tämän hyödyttävän kuluttajaa, joka on oikeudenkäyntitilanteessa jo muutenkin heikommassa taloudellisessa asemassa, koska hänellä on näin enemmän mahdollisuuksia valita sovellettavien kansallisten tuomiovaltojen välillä; 8. Pyytää komissiota kiinnittämään huomiota erityisesti siihen, että yhteisön luottolaitokset, jotka haluaisivat ryhtyä tarjoamaan palvelujaan toisissa jäsenvaltioissa, saattavat ilmoitusmenettelyn vuoksi joutua epäsuotuisaan asemaan suhteessa kolmansien maiden luottolaitoksiin; 9. Viittaa myös siihen, että ilmoitusmenettelystä pitäisi luopua myös siksi, että toimiluvan mahdollinen epääminen perustuu sijoittautumismaana olevan jäsenvaltion viranomaisten omaan tulkintaan käsitteestä «yleinen etu», jota komissio ei tässä tulkitsevassa tiedonannossakaan onnistu riittävän kattavasti määrittelemään; 10. Yhtyy komission määritelmään siitä, että yhteisöoikeus on ensisijainen kansainväliseen yksityisoikeuteen nähden, koska yhteisöoikeus ei ainoastaan suojele kuluttajaa paremmin vaan on myös täsmällisempi; 11. Painottaa, huolimatta tämän epävirallisen tulkitsevan tiedonannon herättämistä varauksista, niitä mahdollisia myönteisiä vaikutuksia, joita tällaisella likimääräisellä tulkintatavalla saattaa olla jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten tarkastelutyöhön niiden sovitellessa toisessa jäsenvaltiossa palvelujaan tarjoavan luottolaitoksen ja vastaanottavan valtion viranomaisten ja/tai kuluttajan välisiä kiistoja; 12. Pitää valitettavana sitä, ettei komissio anna käytännön esimerkkejä määräyksistä, joita jäsenvaltiot pitävät yleisen edun perusteella oikeutettuina, mutta joita komissio ei pidä hyväksyttävänä; katsoo, että kun on kyseessä näinkin abstrakti ala kuin mitä tiedonannossa käsitellään, sitä voidaan havainnollistaa ja tehdä ymmärrettäväksi ainoastaan käytännön esimerkkien avulla ja että on välttämätöntä, että näin tehdään niiden jäsenvaltioiden kohdalla, joita asia koskee; 13. Toivoo, että tämän tiedonannon myötä kuluttajia ja yrityksiä hyödyttävät valtioiden rajat ylittävät pankkipalvelut lisääntyvät Euroopan unionissa; 14. Pitää suurena puutteena sitä, että komissio mainitsee tiedonannossaan vain ohimennen, että saatuaan tiedon rajoittavista määräyksistä se voi tässä tapauksessa aloittaa EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisen menettelyn sitä jäsenvaltiota vastaan, joka on jättänyt täyttämättä sille kuuluvan velvollisuuden, kertomatta kuitenkaan selvästi, miten se näissä tapauksissa aikoo toteuttaa käytännössä perustamissopimusten valvojan tehtäväänsä; 15. Kehottaa puhemiestään välittämään tämän päätöslauselman neuvostolle, komissiolle ja jäsenvaltioiden valvontaviranomaisille.