Ehdotus NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI vähimmäisvaatimuksista siitä, milloin kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä on pidettävä pakolaisina tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta

(Komission esittämä)

PERUSTELUT

1. VÄHIMMÄISVAATIMUKSET SIITÄ, MILLOIN KOLMANSIEN MAIDEN KANSALAISIA JA KANSALAISUUDETTOMIA HENKILÖITÄ ON PIDETTÄVÄ PAKOLAISINA TAI MUUTA KANSAINVÄLISTÄ SUOJELUA TARVITSEVINA HENKILÖINÄ, JA NÄIDEN HENKILÖIDEN ASEMASTA

50 VUOTTA GENEVEN YLEISSOPIMUKSEN JÄLKEEN:

YHTEISEN EUROOPPALAISEN TURVAPAIKKAJÄRJESTELMÄN LUOMINEN

Lokakuussa 1999 Tampereella kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi päätelmissään, että yhteiseen eurooppalaiseen turvapaikkajärjestelmään tulisi lyhyellä aikavälillä sisältyä selkeä ja toimiva tapa määritellä turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva valtio, oikeudenmukaista ja tehokasta turvapaikkamenettelyä koskevat yhteiset normit, turvapaikanhakijoiden vastaanotto-olosuhteita koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset sekä se, kuinka pakolaisaseman tunnustamista ja sisältöä koskevia sääntöjä lähennetään. Tätä on myös täydennettävä toissijaista suojelua koskevilla toimenpiteillä, joiden avulla tällaisen suojelun tarpeessa oleville henkilöille voidaan myöntää asianmukainen asema. Lisäksi päätelmissä todetaan, että pidemmällä aikavälillä yhteisön säännöillä olisi luotava yhteinen turvapaikkamenettely ja turvapaikan saaneille yhtenäinen asema koko unionissa. Tampereen Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa nopeuttamaan toimintaansa, jotta päästäisiin sopimukseen siirtymään joutuneiden henkilöiden tilapäisestä suojelusta jäsenvaltioiden välisen yhteisvastuun perusteella.

* Neuvosto teki 28. syyskuuta 2000 päätöksen 2000/596/EY Euroopan pakolaisrahaston perustamisesta yhteisvastuullisena toimenpiteenä, jolla pyritään edistämään pakolaisten ja siirtymään joutuneiden henkilöiden vastaanottamisesta ja vastaanottamisen seurauksista jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolista jakaantumista.

* Neuvosto antoi 11. joulukuuta 2000 asetuksen (EY) N:o 2725/2000 Eurodac-järjestelmän perustamisesta sormenjälkien vertailua varten Euroopan unionin jäsenvaltioon jätetyn turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan valtion ratkaisemista koskevan Dublinin yleissopimuksen tehokkaaksi soveltamiseksi.

* Neuvosto antoi 20. heinäkuuta 2001 direktiivin (EY) N:o 2001/55 vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi.

Edellä mainittujen neuvoston hyväksymien asiakirjojen lisäksi komissio on esittänyt seuraavat ehdotukset:

* syyskuun 20. päivänä 2000 tehty ehdotus neuvoston direktiiviksi pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista

* marraskuun 22. päivänä 2000 annettu tiedonanto "Yhteinen turvapaikkamenettely ja turvapaikan saaneille yhtenäinen asema koko unionissa"

* huhtikuun 3. päivänä 2001 tehty ehdotus neuvoston direktiiviksi turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista

* heinäkuun 26. päivänä 2001 tehty ehdotus neuvoston asetukseksi perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määräämiseksi.

Komissio esittää vuoden 2001 jälkipuoliskolla ehdotuksen neuvoston direktiiviksi vähimmäisvaatimuksista siitä, milloin kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä on pidettävä pakolaisina tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta, kuten todettiin neuvoston 27. maaliskuuta 2000 hyväksymässä "tulostaulussa vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteutumisen seuraamiseksi Euroopan unionissa". Tämä täydentää komission ehdottaman perusasiakirjojen sarjan. Nämä asiakirjat muodostavat yhdessä Tampereen Eurooppa-neuvoston vaatiman yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän ensimmäisen vaiheen.

Tämän ehdotuksen perustana on suuri määrä valmistelevia toimia ja taustamateriaalia.

Tähän ehdotukseen johtavan lainsäädäntömenettelyn valmisteluvaiheessa komissio järjesti lukuisia kahdenkeskisiä keskustelutilaisuuksia jäsenvaltioiden kanssa. Näiden tilaisuuksien pohjana oli keskusteluasiakirja, joka oli laadittu helpottamaan keskusteluja jäsenvaltioiden kanssa siitä, kuinka on paras säätää EY:n oikeudellisia välineitä pakolaisaseman tunnustamista ja sisältöä koskevista säännöistä sekä toissijaista suojelua saavien henkilöiden asemasta.

Komissio antoi marraskuussa 2000 tiedonannon "Yhteinen turvapaikkamenettely ja turvapaikan saaneille yhtenäinen asema koko unionissa" (turvapaikkatiedonanto), jossa todetaan: "Myös kansalaisyhteiskunnan edustajat, yhdistykset, kansalaisjärjestöt ja alueelliset ja paikalliset yhteisöt on otettava mukaan uuden järjestelmän kehittämistyöhön sekä alan toimijoina että eurooppalaisten arvojen välittäjinä." Komissio pyysi lausunnot keskusteluasiakirjasta jäsenvaltioiden lisäksi myös YK:n pakolaisasiain päävaltuutetulta (UNHCR), asiaa tuntevilta valtiosta riippumattomilta järjestöiltä, kuten eurooppalaisten pakolaisjärjestöjen kattojärjestö (ECRE) ja Amnesty International, tiettyyn asiaan keskittyneiltä valtiosta riippumattomilta järjestöiltä, kuten European Women's Lobby ja Save the Children, tutkijoilta, kuten ODYSSEUS-verkon jäsenet, jotka laativat oikeudellisia selvityksiä Euroopan maahanmuutto- ja turvapaikkakysymyksistä, ja tuomioistuinlaitoksen edustajilta, kuten International Association of Refugee Law Judges.

Ruotsi järjesti Euroopan unionin puheenjohtajavaltiona ollessaan 23. ja 24. huhtikuuta 2001 Norrköpingissä kansainvälistä suojelua yhden turvapaikkamenettelyn puitteissa koskevan seminaarin (International protection within one single asylum procedure). Seminaarissa käsiteltiin kolmea aihetta: pakolaismääritelmän tulkintaa, toissijaisen suojelun muotoja ja yhden menettelyn vaihtoehtoa turvapaikkamenettelyssä. Tämä ehdotus pohjautuu suurelta osin seminaarissa käytyihin keskusteluihin ja keskustelujen tuloksiin sekä seminaaria varten laadittuihin tausta-asiakirjoihin.

Pakolaisen määritelmän osalta ehdotuksessa on hyödynnetty tuoretta akateemista tutkimusta, jonka Euroopan komissio on teettänyt Oxfordin yliopiston pakolaistutkimuskeskuksessa (Refugee Studies Centre). Ehdotus sisältää myös päätelmät asiantuntijoiden kokouksesta, joka järjestettiin, jotta voitaisiin keskustella edellä mainitusta tutkimuksesta sekä useista aihetta koskevista kansallisista, eurooppalaisista ja kansainvälisistä teksteistä sekä lainsäädännöstä. Ehdotuksessa on otettu huomioon myös neuvoston ja turvapaikka-asioiden tiedotus-, tarkastelu- ja tietojenvaihtokeskuksen (CIREA) uudet vertailevat katsaukset tilapäistä suojelua koskevista jäsenvaltioiden käytännöistä.

2. EHDOTUKSEN SOVELTAMISALA

Tampereen Eurooppa-neuvostossa sovittiin, että yhteisen eurooppalaisen turvapaikka-järjestelmän "olisi käsitettävä pakolaisaseman tunnustamista ja sisältöä koskevien sääntöjen lähentäminen" ja että sitä "olisi myös täydennettävä toissijaista suojelua koskevilla toimenpiteillä, joiden avulla tällaista suojelua tarvitsevalle henkilölle myönnetään asianmukainen asema". Tärkein tavoite on varmistaa, että kaikissa jäsenvaltiossa voidaan antaa vähimmäisvaatimukset täyttävä suojelu niille, jotka sitä todella tarvitsevat, ja vähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen ja käytäntöjen välisiä eroja tällä alalla. Kaikki jäsenvaltioiden väliset erot, jotka saattavat vaikuttaa turvapaikanhakijoiden virtoihin tavalla tai toisella mutta eivät liity pelkästään perheeseen tai kulttuuri- tai historiallisiin tekijöihin, olisi poistettava silloin, kun turvapaikanhakijat liikkuvat jäsenvaltiosta toiseen pelkästään sen vuoksi, että lainsäädännöissä on eroja.

Tämä ehdotus liittyy asiakirjaan, joka on osa yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän ensimmäistä vaihetta. Yhteinen eurooppalainen turvapaikkajärjestelmä "perustuu Geneven yleissopimuksen täysimääräiseen ja kokonaisvaltaiseen soveltamiseen, jolloin varmistetaan, että ketään ei palauteta takaisin vainottavaksi, eli noudatetaan edelleen palauttamiskiellon periaatetta". Tämän vuoksi ehdotuksessa asetetaan säännöt sen määrittämiseksi, keille kansainvälistä suojelua hakeville henkilöille voidaan myöntää pakolaisasema ja keille voidaan myöntää toissijaista suojelua. Ehdotusta ei uloteta koskemaan jäsenvaltioiden alueella oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia tai kansalaisuudettomia henkilöitä, jotka saavat oleskella jäsenvaltioiden alueella muista kuin kansainvälisen suojelun tarpeeseen liittyvistä syistä, kuten humaanisuuteen ja omantunnon vaatimuksiin liittyvistä syistä.

Yhdenmukaistamisen vuoksi ja jotta rajoitettaisiin turvapaikanhakijoiden aiheetonta liikkumista jäsenvaltiosta toiseen, tässä direktiivissä säädetään niistä vähimmäisoikeuksista ja -eduista, joista henkilöt, joille on myönnetty pakolaisasema tai toissijaista suojelua saavan henkilön asema, voivat nauttia. Kansainvälisen suojelun molempiin muotoihin liittyvät oikeudet ja edut ovat pääasiallisesti samat, mikä kuvastaa sitä, että kaikkien kansainvälistä suojelua tarvitsevien henkilöiden tarpeet ovat suurin piirtein samat. Jotakin eroa eri suojelumuotojen välillä on kuitenkin tehty Geneven yleissopimuksen ensisijaisuuden tunnustamiseksi ja sen perusolettamuksen vuoksi, jonka mukaan toissijaisen suojelun tarve on luonteeltaan tilapäistä, siitä riippumatta, että todellisuudessa toissijaisen suojelun tarve osoittautuu melko usein pysyväksi. Tämän olettamuksen ja todellisuuden kuvastamiseksi joitakin tärkeitä oikeuksia ja etuja myönnetään vähitellen, ja hakijoiden on täytettävä tietyt edellytykset tiettynä ajanjaksona ennen kuin heille myönnetään toissijaista suojelua saavan henkilön asema ja ennen kuin he voivat vaatia mainittuja oikeuksia ja etuja.

Tässä ehdotuksessa ei käsitellä pakolaisaseman tai toissijaisen suojelun myöntämiseen tai peruuttamiseen liittyviä menettelyjä. Turvapaikanhakijoita koskevat menettelyt esitetään ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista. Kyseisen direktiivin 3 artiklan mukaan direktiivin soveltaminen hakemuksiin, joissa pyydetään muunlaista kuin Geneven yleissopimukseen perustuvaa kansainvälistä suojelua, on vapaaehtoista. Direktiivi siis jättää aukon EU:ssa sovellettavaan suojelujärjestelmään, ja jäsenvaltiot voivat soveltaa edelleen erilaisia käytäntöjä tällä alalla, mikä saattaa vaikuttaa haitallisesti tavoitteeseen, joka on rajoittaa turvapaikanhakijoiden aiheetonta liikkumista maasta toiseen Euroopan unionin alueella. Näin ollen jäsenvaltioita kehotetaan vapaaehtoisesti soveltamaan pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavia vähimmäisvaatimuksia koskevan neuvoston direktiiviehdotuksen 3 artiklaa kaikkiin kansainvälistä suojelua hakeviin henkilöihin samalla tavalla yhdenmukaisuuden vuoksi.

Komissio toteaa turvapaikkatiedonannossa, että EU:n turvapaikkapolitiikan yhden-mukaistamisen ensimmäisen vaiheen jälkeen ja sen tuloksista riippumatta on myös tarkasteltava mahdollisuuksia laatia menettelyjä mahdollisten erojen korjaamiseksi ja yhteisön sääntöjen mahdollisten tulkintaerojen välttämiseksi. Tiedonannossa tunnistettiin jo tämän ehdotuksen kattamiin aihepiireihin liittyviä, selventämistä kaipaavia erityiskysymyksiä, kuten olisiko EU:n saatettava Geneven yleissopimus osaksi yhteisön lainsäädäntöä, olisiko EU:n säädettävä yhdestä tai useammasta yhtenäisestä asemasta sekä millaisia asiakirjoja ja oikeuksia sekä millainen liikkumisvapaus ja oleskeluoikeus toisessa jäsenvaltiossa pakolaisilla ja muilla kansainvälistä suojelua tarvitsevilla henkilöillä olisi oltava. Tämä ehdotus ei kata näitä kysymyksiä, koska ne on tarkoitus käsitellä yhdenmukaistamisprosessin toisessa vaiheessa.

3. PERIAATTEET

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 18 artiklassa toistetaan oikeus turvapaikkaan. Tältä pohjalta tässä ehdotuksessa esitetään, että järjestelmän perustana olisi oltava Geneven yleissopimuksen soveltaminen täysimääräisesti ja kokonaisvaltaisesti. Tätä olisi täydennettävä toimenpiteillä, jotka antavat toissijaista suojelua niille henkilöille, joita yleissopimus ei kata mutta jotka siitä huolimatta tarvitsevat kansainvälistä suojelua. Vuoden 1951 Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdan 2 alakohdassa olevan pakolaisen määritelmän sanamuodon sekä koko yleissopimuksen on todettu olevan yhä ajankohtainen ja riittävän joustava, kattava ja kokonaisvaltainen kansainvälisen suojelun varmistamiseksi merkittävälle osalle sitä tarvitsevia henkilöitä. Tällainen lähestymistapa noudattaa tulkintaperiaatetta, joka on esitetty Wienissä vuonna 1969 tehdyn valtiosopimusoikeutta koskevan yleissopimuksen 31 artiklan 1 kohdassa: "Valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa."

Direktiivin lähtökohtana on "96/196/YOS: Yhteinen kanta, 4 päivänä maaliskuuta 1996, jonka neuvosto on määritellyt Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella pakolaisten oikeusasemaa koskevan 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyn Geneven yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitetun 'pakolainen'-käsitteen yhdenmukaistetusta soveltamisesta" (jäljempänä yhteinen kanta). Muita lähdeteoksia ovat Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetun "käsikirja pakolaisaseman määrittelemisestä ja turvapaikkamenettelystä" (jäljempänä käsikirja), joka laadittiin yleissopimuksen sopimuspuolina olevien valtioiden tueksi tulkittaessa yleissopimuksen pakolaismääritelmää, ja toimeenpanevan komitean päätelmät. Pääasiallisena lähteenä on kuitenkin Geneven yleissopimus.

Ehdotettujen toissijaista suojelua koskevien toimenpiteiden katsotaan täydentävän Geneven yleissopimuksessa ja sen vuonna 1967 tehdyssä pöytäkirjassa esitettyä suojelujärjestelmää, ja näitä toimenpiteitä on toteutettava niin, etteivät ne heikennä vaan täydentävät käytössä olevaa pakolaisten suojelujärjestelmää. Tässä ehdotuksessa käytetty toissijaisen suojelun määritelmä perustuu suurelta osin toissijaista suojelua koskeviin kansainvälisiin ihmisoikeusasiakirjoihin. Näistä tärkeimpiä ovat ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty Euroopan yleissopimus, jäljempänä 'Euroopan ihmisoikeusyleissopimus', (3 artikla), kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastainen YK:n yleissopimus (3 artikla) ja kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus (7 artikla).

Vaikka EU:lla ei olekaan erityistä toissijaista suojelua koskevia normeja, Euroopan ihmisoikeusyleissopimus ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö muodostavat oikeudellisesti sitovan kehyksen, jota voidaan hyödyntää komission lainsäädäntötyössä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ja kansainvälisen ihmisoikeuslainsäädännön yleisperiaatteiden kannustamana jäsenvaltiot ovat laatineet "toissijaista" tai "täydentävää" suojelua koskevia järjestelmiä. Tämä ehdotus hyödyntää eri jäsenvaltioiden järjestelmiä, ja pyrkimyksenä on ollut omaksua ja soveltaa niiden parhaita piirteitä. Sen sijaan, että luotaisiin henkilöryhmiin perustuvia uusia suojeluvelvoitteita jäsenvaltioille, ehdotuksessa pyritään selkeyttämään ja kokoamaan yhteen lainsäädännön avulla voimassa olevia kansainvälisiä ja yhteisön velvoitteita ja käytäntöjä.

4. EHDOTUKSEN TAVOITTEET

Tällä direktiiviehdotuksella komissio pyrkii seuraaviin tavoitteisiin:

1. panna täytäntöön EY:n perustamissopimuksen 63 artiklan ensimmäisen kohdan 1 alakohdan c alakohta, 2 alakohdan a alakohta ja 3 alakohdan a alakohta, Wienin toimintasuunnitelman 38(b)(i ja ii) kohta, Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmien 14 kohta sekä neuvostolle ja parlamentille maaliskuussa 2000 esitetyssä tulostaulussa esitetyt asiaa koskevat määräykset

2. asettaa vähimmäisvaatimukset sille, mitä edellytetään henkilöltä, joka hakee kansainvälistä suojelua pakolaisena tai toissijaisen suojelun saajana, ja mikä on tällaisen henkilön asema

3. varmistaa, että kaikissa jäsenvaltiossa voidaan antaa vähimmäisvaatimukset täyttävää kansainvälistä suojelua niille, jotka sitä todella tarvitsevat, ja vähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen ja käytäntöjen välisiä eroja tällä alalla, mikä on ensimmäinen askel kohti täydellistä yhdenmukaistamista

4. rajoittaa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden aiheetonta liikkumista jäsenvaltiosta toiseen pelkästään sen vuoksi, että pakolaisaseman tunnustamista ja toissijaisen suojelun myöntämistä koskevat sovellettavat säännöt vaihtelevat maittain

5. taata korkea suojelun taso sitä todella tarvitseville ja samalla ehkäistä turvapaikkahakemusten väärinkäyttöä, joka heikentää järjestelmän uskottavuutta, usein suojelua todella tarvitsevien hakijoiden vahingoksi.

5. YLEISKATSAUS EHDOTUKSESSA ESITETTYIHIN NORMEIHIN

Ehdotus käsittää seitsemän lukua:

(a) Ensimmäinen säännöskokonaisuus koskee ehdotuksen yleisimpiä näkökohtia, kuten sen tavoitetta ja soveltamisalaa sekä ehdotuksen ymmärtämisen kannalta olennaisten käsitteiden määritelmiä.

(b) Toisessa sääntökokonaisuudessa keskitytään kansainvälisen suojelun yleisiin piirteisiin ja määritellään kansainvälisen suojelun kahden pääelementin, pakolaisaseman ja toissijaisen suojelun, yhteiset ominaispiirteet. Tässä esitetään yleissäännöt siitä, kuinka määritellään, onko kansainvälistä suojelua koskeva hakemus perusteltu. Tätä kokonaisuutta ohjaa periaate, jonka mukaan kaikenlainen kansainvälinen suojelu on eräänlaista kansallista suojelua korvaavaa suojelua, jota annetaan vain, jos hakijalla ei ole realistisia mahdollisuuksia saada suojelua kotimaassaan.

(c) Kolmas sääntökokonaisuus koskee erityisesti pakolaisuuden edellytyksiä. Siinä keskitytään vainon määritelmään ja esitetään tämän keskeisen käsitteen tulkinta sekä viisi syytä, joista vaino voi johtua, Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdan perusteella. Näissä säännöissä myös esitetään, millaisissa olosuhteissa jäsenvaltiot voivat peruuttaa pakolaisaseman silloin, kun aseman tarpeen todetaan lakanneen, sekä milloin hakijoilta voidaan evätä tämä asema.

(d) Neljännen sääntökokonaisuuden avulla voidaan määritellä kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden kolme luokkaa. Näitä hakijoita ei luokitella pakolaisiksi, mutta he voivat saada täydentävää toissijaista suojelua. Nämä kolme luokkaa perustuvat velvoitteisiin, joita jäsenvaltioilla on voimassa olevien ihmisoikeusasiakirjojen nojalla, sekä käytäntöihin, joita jäsenvaltiot soveltavat tällä alalla. Näiden kolmen luokan on myös tarkoitus täydentää pakolaisten suojelujärjestelmää. Näissä säännöissä myös esitetään, millaisissa olosuhteissa jäsenvaltiot voivat peruuttaa toissijaisen suojelun silloin, kun suojelun tarpeen todetaan lakanneen, sekä milloin hakijoilta voidaan evätä tällainen suojelu.

(e) Viidennessä sääntökokonaisuudessa jäsenvaltioille asetetaan vähimmäisvelvoitteet niitä henkilöitä kohtaan, joille ne myöntävät kansainvälistä suojelua. Tällaisiin velvoitteisiin kuuluvat pakolaisaseman tai toissijaisen suojelun tarpeen tunnustamisesta johtuvan aseman kesto ja sisältö. Lukuun ottamatta muutamia merkittäviä aseman kestoa koskevia poikkeuksia kummankin kansainvälisen suojelun tarjoamat edut ovat hyvin samanlaisia ja niihin liittyy tiettyjä oikeuksia, joiden myöntäminen riippuu toissijaista suojelua saavien henkilöiden osalta siitä, että he täyttävät tietyt edellytykset tiettynä ajanjaksona, mikä kuvastaa sitä, että kyseistä suojelua saatetaan pitää luonteeltaan tilapäisempänä.

(f) Ehdotuksen kahdessa viimeisessä luvussa annetaan useita sääntöjä sen varmistamiseksi, että direktiivi pannaan täytäntöön kokonaisuudessaan. Jotta tulevan direktiivin lopulliset tavoitteet toteutuisivat, niiden saavuttamiseksi luotuja säädöksiä on tarkistettava, tarkasteltava uudelleen ja mukautettava, jotta voidaan varmistaa, että ne tuottavat haluttuja tuloksia. On myös tärkeää nimetä kansallinen yhteysviranomainen ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet, jotta toimivaltaiset viranomaiset voivat tehdä keskenään suoraa yhteistyötä ja vaihtaa tietoja. Yhteisön tasolla on tärkeää arvioida, onko direktiivin tavoitteet saavutettu vai onko toimia kehitettävä edelleen.

Komission tarkoituksena on perustaa yhteyskomitea. Komitean tehtävänä on edistää tämän ja muiden turvapaikka-asioita koskevien direktiivien saattamista osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä ja niiden soveltamista, sillä sitä voidaan kuulla säännöllisesti kaikissa soveltamiseen liittyvissä käytännön ongelmissa. Sen avulla voidaan myös välttää päällekkäistä työtä laadittaessa yhteisiä vaatimuksia ja hyväksyttäessä täydentäviä strategioita suojelujärjestelmän väärinkäytön välttämiseksi. Lisäksi komitea helpottaa jäsenvaltioiden välistä neuvonpitoa, jotta ne tulkitsisivat samalla tavalla niitä kansainvälistä suojelua koskevia sääntöjä, joita ne panevat täytäntöön kansallisella tasolla. Tämä edistäisi merkittävästi Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmissä lokakuussa 1999 esitetyn yhteisen eurooppalaisen turvapaikkamenettelyn luomista. Lisäksi komitea voisi tarvittaessa antaa komissiolle neuvoja tähän direktiiviin tarvittavista täydennyksistä tai muutoksista tai muista tarvittavista korjauksista.

6. OIKEUSPERUSTAN VALINTA

Oikeusperustan valinnassa otetaan huomioon muutokset, joita 1. toukokuuta 1999 voimaan tullut Amsterdamin sopimus aiheuttaa Euroopan yhteisön perustamissopimukseen. EY:n perustamissopimuksen 63 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa määrätään, että neuvosto toteuttaa turvapaikkaa koskevat toimenpiteet 28. heinäkuuta 1951 tehdyn Geneven yleissopimuksen ja 31. tammikuuta 1967 tehdyn pöytäkirjan sekä muiden olennaisten ihmisoikeusasiakirjojen mukaisesti, jotka liittyvät vähimmäisvaatimuksiin siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta. EY:n perustamissopimuksen 63 artiklan ensimmäisen kohdan 3 alakohdan a alakohdassa määrätään erityisesti, että neuvosto toteuttaa toimenpiteet seuraavilla aloilla: "maahantuloa ja oleskelua koskevat edellytykset sekä menettelyt pitkäaikaisten viisumien ja oleskelulupien myöntämisessä jäsenvaltioissa, mukaan lukien perheen yhdistäminen". Koska tätä artiklaa sovelletaan sekä pakolaisiin että muihin kolmansien maiden kansalaisiin, se muodostaa oikeusperustan sille, että tähän ehdotukseen sisällytetään pakolaisten oleskeluedellytykset, myös heidän oikeutensa, mm. oikeus työhön ja koulutukseen.

Perustamissopimuksen 63 artikla on siis asianmukainen oikeusperusta ehdotukselle vähimmäisvaatimuksista siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta jäsenvaltioissa.

EY:n perustamissopimuksen IV osastoa ei sovelleta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan eikä Irlantiin, paitsi jos nämä jäsenvaltiot ilmoittavat päinvastaisesta päätöksestään perustamissopimuksiin liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemaa koskevan pöytäkirjan mukaisesti. Perustamissopimuksen IV osastoa ei sovelleta Tanskaan perustamissopimuksiin liitetyn, Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan perusteella.

7. TOISSIJAISUUS- JA SUHTEELLISUUSPERIAATTEET: DIREKTIIVIN OIKEUTUS JA LISÄARVO

Toissijaisuusperiaate

Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikkaa sekä muuta henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvää politiikkaa koskevan uuden IV osaston lisääminen Euroopan yhteisön perustamissopimukseen osoittaa, että korkeat sopimuspuolet ovat halunneet antaa Euroopan yhteisölle toimivaltaa näillä aloilla. Euroopan yhteisöllä ei kuitenkaan ole tällä alalla yksinomaista toimivaltaa.

Vaikka poliittista tahtoa yhteisen turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikan toteuttamiseksi löytyisikin, yhteisön on tämän vuoksi noudatettava toiminnassaan EY:n perustamissopimuksen 5 artiklaa, jonka mukaan yhteisö voi toimia vain siinä tapauksessa ja vain siinä laajuudessa kuin jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, jotka toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia voidaan toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. Direktiiviehdotus täyttää nämä perusteet.

Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttaminen edellyttää turvapaikka-asioita koskevien toimenpiteiden hyväksymistä. Tämän aloitteen erityistavoitteena on asettaa vähimmäisvaatimukset siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta jäsenvaltioissa. Tässä ehdotuksessa esitettyjä normeja on voitava soveltaa vähimmäisedellytyksinä kaikissa jäsenvaltioissa. Sen vuoksi vähimmäisvaatimukset on syytä määritellä yhteisön tasolla tämän ehdotuksen kaltaisen toimenpiteen avulla. Näin voidaan vähentää turvapaikanhakijoiden liikkumista jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioiden erilaisten käytäntöjen ja lainsäädäntöjen vuoksi. Tämä vähentää vastedes erilaisten suojelujärjestelmien vaikutusta turvapaikanhakijoiden kohdemaan valintaan. Kohdemaan valintaan vaikuttavat myös entistä vähemmän ne erilaiset oikeudet ja edut, joita jäsenvaltiot liittävät tunnustamansa kansainvälisen suojelun muotoihin. Jos ei lähennetä sääntöjä siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, vähennetään muiden turvapaikka-asioita koskevien säädösten tehokkuutta.

Vastaavasti kun laaditaan vähimmäisvaatimukset siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta, voidaan täysin perustellusti muun muassa ottaa käyttöön tehokas järjestelmä sen määrittämiseksi, mikä jäsenvaltio vastaa turvapaikkahakemuksen käsittelystä. Kansainvälistä suojelua hakevan henkilön, joka ei voi valita täysin vapaasti, mihin jäsenvaltioon hän jättää hakemuksensa, tulisi voida odottaa, että hänen hakemuksensa arvioidaan samalla tavalla ja että hänelle myönnetään hakemuksen hyväksymisen jälkeen vastaavat oikeudet ja edut kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa. Ajatus siitä, että yksi jäsenvaltio vastaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä, on oikeudenmukaisempi hakijoiden kannalta, jos kaikissa jäsenvaltioissa on samat vähimmäisvaatimukset. Kahden edellä mainittujen suojelumuodon edellytyksiä ja sisältöä koskevien vähimmäisvaatimusten vahvistaminen saattaisi myös vähentää turvapaikanhakijoiden liikkumista jäsenvaltiosta toiseen ja auttaa siten tehostamalla niitä menettelyjä, joiden perusteella turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastaava jäsenvaltio määritetään.

Yhteisten vähimmäisvaatimusten asettaminen siitä, milloin henkilöitä on pidettävä pakolaisina ja milloin muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, on olennaista kansallisten turvapaikkajärjestelmien tehostamiseksi ja yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän saattamiseksi uskottavammaksi.

Suhteellisuusperiaate

Yhteisön toimenpiteet on toteutettava mahdollisimman yksinkertaisessa muodossa, mutta samalla on taattava, että ehdotuksen tavoitteet toteutuvat ja että toimenpiteet pannaan täytäntöön mahdollisimman tehokkaasti. Säädöstyypiksi on siten valittu direktiivi, koska näin voidaan määrittää vähimmäisvaatimukset ja antaa kuitenkin jäsenvaltioiden viranomaisten valita muodot ja keinot näiden periaatteiden täytäntöönpanemiseksi kansalliseen järjestelmäänsä sopivalla tavalla. Ehdotuksessa keskitytään keskeisiin vähimmäis-vaatimuksiin, jotka ovat ehdottoman välttämättömiä toiminnan johdonmukaisuuden varmistamiseksi. Siinä ei esitetä vaatimuksia muista turvapaikkakysymyksiin liittyvistä näkökohdista. Tässä ehdotuksessa viitataan ehdotukseen neuvoston direktiiviksi pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista (KOM(2000) 578), ehdotukseen neuvoston direktiiviksi turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäis-vaatimuksista (KOM(2001) 181), ehdotukseen neuvoston asetukseksi perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määräämiseksi (KOM(2001) 447), neuvoston direktiiviin vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi (2001/55/EY), muutettuun ehdotukseen neuvoston direktiiviksi oikeudesta perheen yhdistämiseen (KOM(2000) 624) ja ehdotukseen neuvoston direktiiviksi pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta (KOM(2001) 127) yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän ja muiden maahanmuuttoa koskevien yhteisön säädösten johdonmukaisuuden varmistamiseksi. Useissa säädöksissä jäsenvaltioita vaaditaan noudattamaan tiettyjä tavoitteita (esim. ottamaan kansallisten sääntöjen laatimisessa huomioon sellaisille henkilöille myönnettävä kansainvälinen suojelu, joilla on erityisiä tarpeita), mutta niille jätetään täysi vapaus valita keinot näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Ehdotus rajoittuu näin ollen vähimpään direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi tarpeelliseen.

ARTIKLAKOHTAISET PERUSTELUT

I LUKU

Tavoite, määritelmät ja soveltamisala

1 artikla

Tässä artiklassa määritellään direktiivin tavoite. Tavoitteena on luoda kansainvälisen suojelujärjestelmän kehys, joka perustuu voimassa oleviin kansainvälisiin ja yhteisön velvoitteisiin sekä nykyisin jäsenvaltioissa sovellettaviin käytäntöihin ja joka jaetaan kahteen toisiaan täydentävään hakijaluokkaan, pakolaisiin ja toissijaista suojelua hakeviin henkilöihin, Geneven yleissopimuksen ensisijaisuuden säilyttämiseksi kyseisessä järjestelmässä. Direktiivissä asetetaan vähimmäisvaatimukset siitä, milloin kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä, jotka kuuluvat näihin luokkiin, on pidettävä pakolaisina tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä, ja näiden henkilöiden asemasta. Direktiivissä ei säädetä henkilöistä, joille jäsenvaltiot päättävät myöntää suojelua saavan henkilön aseman puhtaasti humaanisuuteen ja omantunnon vaatimuksiin liittyvistä syistä.

2 artikla

Määritelmät

Tässä artiklassa määritellään direktiiviehdotuksessa käytetyt käsitteet ja termit.

(a) Koko direktiiviehdotuksessa tarkoitetaan 'kansainvälisellä suojelulla' jäsenvaltion kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle myöntämää suojelua, joka korvaa hänen kotimaansa tai pysyvän asuinmaansa aiemmin antaman suojelun. Kansainvälisen suojelun käsite koostuu kahdesta erillisestä mutta toisiaan täydentävästä elementistä, jotka ovat pakolaisasema ja toissijaista suojelua saavan henkilön asema.

(b) Koko direktiiviehdotuksessa tarkoitetaan 'Geneven yleissopimuksella' 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehtyä pakolaisten oikeusasemaa koskevaa yleissopimusta, sellaisena kuin se on täydennettynä 31 päivänä tammikuuta 1967 tehdyllä New Yorkin pöytäkirjalla. Kaikki jäsenvaltiot ovat sopimuspuolina kummassakin asiakirjassa ilman ajallisia tai maantieteellisiä rajoituksia.

(c) 'Pakolainen' on henkilö, joka täyttää Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa esitetyt edellytykset.

(d) 'Pakolaisasemalla' tarkoitetaan asemaa, jonka jäsenvaltio myöntää pakolaiseksi tunnustetulle kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka tällä perusteella pääsee kyseisen jäsenvaltion alueelle.

(e) Koko direktiiviehdotuksessa tarkoitetaan 'henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua' henkilöä, jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa mutta joka muuten täyttää tämän direktiivin II ja IV luvussa esitetyt kansainvälistä suojelua koskevat edellytykset. Termillä tarkoitetaan henkilöä, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa kärsimään muuta vakavaa haittaa kotimaassaan yhdestä tai useammasta IV luvussa esitetystä syystä mutta jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa.

(f) 'Toissijaista suojelua saavan henkilön asemalla' tarkoitetaan sellaista kansainvälistä suojelua saavan henkilön asemaa, joka on erillään pakolaisasemasta mutta täydentää sitä ja jonka jäsenvaltio myöntää kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka ei ole pakolainen mutta on muuten kansainvälisen suojelun tarpeessa ja jolle tällä perusteella myönnetään pääsy kyseisen jäsenvaltion alueelle.

(g) 'Kansainvälistä suojelua koskeva hakemus' tai 'hakemus' on kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön pyyntö saada suojaa jäsenvaltiosta, kun pyynnön voidaan katsoa perustuvan siihen, että kyseinen henkilö on pakolainen tai toissijaista suojelua tarvitseva henkilö. Jokainen kansainvälistä suojelua koskeva hakemus käsitellään pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun neuvoston direktiivin säännösten mukaisesti, ja jokaista hakemusta pidetään turvapaikka-hakemuksena, paitsi jos kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö nimenomaisesti pyytää muunlaista suojelua, jota voidaan hakea erikseen.

(h) 'Turvapaikkahakemus' määritellään Geneven yleissopimuksessa esitetyn pakolaisen määritelmän perusteella sellaisena kuin se tulkitaan tämän direktiivin II ja III luvussa.

(i) 'Toissijaista suojelua koskeva hakemus' määritellään sellaisten kolmen henkilöryhmän tulkinnan perusteella, joiden katsotaan tarvitsevan kansainvälistä suojelua kansainvälisiin ihmisoikeusasiakirjoihin perustuvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien tai jäsenvaltiossa aikaisemmin voimassa olleiden ja laajalti sovellettujen käytäntöjen perusteella, ja kun hakemuksen ei katsota perustuvan siihen, että hakija on pakolainen.

(j) 'Perheenjäseniä' koskeva määritelmä sisältää perheen yhtenäisyyden säilyttämistä koskevat säännökset, jotka ovat peräisin ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista

i) Tämä alakohta koskee aviopuolisoa tai avopuolisoa (joka voi olla samaa sukupuolta). Avopuolisoa koskevia säännöksiä sovelletaan kuitenkin ainoastaan niissä jäsenvaltioissa, joiden lainsäädännössä avopuolisot rinnastetaan aviopuolisoihin. Tämä säännös ei merkitse avoliittojen tunnustamista koskevien kansallisten säännösten yhdenmukaistamista miltään osin, vaan se antaa mahdollisuuden tasapuoliseen kohteluun. Väärinkäytösten estämiseksi vaaditaan, että avopuolisoiden suhde on jatkuva ja että tämä on voitava näyttää toteen yhteiselämää koskevin todistein tai luotettavien todistajien avulla.

ii) Tämä alakohta koskee sekä avio- että avopuolisoiden lapsia, jotka ovat naimattomia ja vanhemmistaan riippuvaisia siihen katsomatta, ovatko he alaikäisiä vai täysi-ikäisiä. Avioliiton ulkopuolella syntyneiden, edellisistä avioliitoista olevien tai adoptoitujen lasten kohtelu ei poikkea aviolasten kohtelusta. Säännöstä sovelletaan siis myös täysi-ikäisiin naimattomiin lapsiin, jos he ovat vanhemmistaan riippuvaisia eivätkä terveydentilansa vuoksi tai muista syistä kykene itse huolehtimaan toimeentulostaan.

iii) Tämä alakohta koskee niitä perheenjäseniä, joita ei ole vielä mainittu, jos he olivat riippuvaisia hakijasta silloin, kun tämä lähti kotimaastaan. Tällaiset henkilöt eivät objektiivisesti arvioiden kykene itse huolehtimaan toimeentulostaan, heillä saattaa olla vaikeita terveysongelmia tai he ovat joutuneet hyvin traumaattisten kokemusten uhriksi. He voivat olla hakijan lastenlapsia, isovanhempia, vanhempien isovanhempia tai muita hakijasta riippuvaisia aikuisia.

(k) Mukana seuraavien perheenjäsenten käsite määritellään suhteessa k alakohdassa esitettyyn perheenjäsenten määritelmään ja siihen, että he oleskelevat turvapaikka-hakemuksen vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Tarkoituksena on sulkea tässä direktiivissä tarkoitetun perheenyhdistämisen ulkopuolelle sellaiset perheenjäsenet, jotka oleskelevat vastaanottavassa valtiossa muusta syystä (esimerkiksi työntekoa varten) tai jotka oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa.

(l) Ilmaisun 'ilman huoltajaa tulevat alaikäiset' määritelmä on peräisin 26 päivänä heinäkuuta 1997 ilman huoltajaa tulevista kolmansien maiden alaikäisistä kansalaisista annetusta neuvoston päätöslauselmasta.

(m) 'Oleskeluluvalla' tarkoitetaan mitä tahansa virallista asiakirjaa, jossa annetaan lupa asua jäsenvaltion alueella rajoitettu aika tai toistaiseksi.

(n) 'Kotimaalla' tarkoitetaan hakijan kansalaisuusmaata tai aikaisempaa pysyvää asuinmaata.

3 artikla

Soveltamisala

Tämä artikla koskee direktiivin soveltamisalaa. Termillä 'kolmannen maan kansalaiset tai kansalaisuudettomat henkilöt' viitataan EY:n perustamissopimuksen 63 artiklan 1 alakohdan c alakohtaan.

4 artikla

Suotuisammat säännökset

Tässä direktiiviehdotuksessa keskitytään vain vähimmäisvaatimuksiin siitä, milloin kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä on pidettävä pakolaisina tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitsevina henkilöinä. Asiaa koskevia Amsterdamin sopimuksen määräyksiä ei pidä ymmärtää niin, että ne estäisivät jäsenvaltioita soveltamasta suotuisampia edellytyksiä kuin tällä alalla yhteisesti sovitut vähimmäisvaatimukset, varsinkaan oikeuksia ja etuja, jotka myönnetään henkilöille, joiden katsotaan tarvitsevan kansainvälistä suojelua. Tässä artiklassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus myöntää kansainvälistä suojelua hakeville henkilöille suotuisammat edellytykset, kunhan ne ovat yhteensopivat tässä direktiivissä säädettyjen vähimmäisvaatimusten kanssa.

II LUKU

Kansainvälisen suojelun myöntämistä koskevat säännökset

1 jakso

Kansainvälisen suojelun myöntäminen

Tässä luvussa asetetaan ne yhteiset edellytykset, jotka hakijan on täytettävä, jotta hänelle voitaisiin myöntää jompaa kumpaa tässä direktiivissä määriteltyä kansainvälistä suojelua. Direktiivi pohjautuu periaatteisiin, joiden perusteella myönnetään pakolaisasema ja toissijaista suojelua saavan henkilön asema, ja direktiivissä kehitetään näitä periaatteita edelleen. Tätä kokonaisuutta ohjaa periaate, jonka mukaan riittää, että yksilöllä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa, minkä vuoksi hänellä on oikeus saada suojelua jäsenvaltiosta, jos suojelua ei ole kohtuudella saatavissa hakijan asuinmaasta, yleensä kotimaasta.

5 artikla

Kansainvälisen suojelun elementit

Tässä artiklassa asetetaan kaksi erillistä mutta toisiaan täydentävää kansainvälisen suojelun saajan ryhmää eli 'pakolaiset' ja 'toissijaista suojelua saavat henkilöt'.

(1) Tässä kohdassa rajataan pakolaisen määritelmä niin, että se on yhdenmukainen Geneven yleissopimuksen määritelmän kanssa. Määritelmää kehitetään edelleen tämän direktiivin III luvussa. Tässä vahvistetaan, että pakolainen on henkilö, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi yhden tai useamman seuraavassa luetellun laajasti määritellyn viiden syyn vuoksi: rotu, uskonto, kansalaisuus, tiettyyn yhteiskuntaryhmään kuuluminen ja poliittiset mielipiteet. Pelon täytyy olla sellaista, että hakija on sen johdosta haluton tai kykenemätön turvautumaan kansalaisuusmaansa suojaan.

(2) Tässä kohdassa rajataan sellaisen henkilön määritelmä, joka voi saada toissijaista suojelua, ja todetaan, että määritelmää tulkitaan tarkemmin tämän direktiivin IV luvussa. Vaikka Geneven yleissopimuksen katsotaan olevan riittävän laaja ja kattava tarjoamaan suojaa huomattavalle määrälle sitä tarvitsevia henkilöitä, kansainväliset ihmisoikeusasiakirjat ja jäsenvaltioiden käytännöt tällä alalla ovat laajentaneet kansainvälisen suojelun soveltamisalaa edelleen. Direktiivin tavoitteena on säätää Geneven yleissopimuksen täydentämiseksi kaikissa jäsenvaltioissa tarjolla olevasta toissijaisesta suojelusta, joka täyttää vähimmäisvaatimukset ja joka kuvastaa jäsenvaltioiden voimassa olevia käytäntöjä, ja näin ottaa ensimmäinen askel kohti yhdenmukaistamista.

Ilmaus 'vakava, perusteeton haitta' liittyy tässä molempiin 'kansainvälistä suojelua' saavien henkilöiden erillisiin mutta tiiviisti toisiinsa liittyviin ryhmiin, pakolaisiin ja toissijaista suojelua saaviin henkilöihin. Vainoaminen määritellään tässä yhdenlaiseksi vakavaksi, perusteettomaksi haitaksi, joka aiheutuu yhdestä tai useammasta Geneven yleissopimuksessa mainitusta viidestä syystä. Jos hakijalla on perusteltua aihetta pelätä vakavaa, perusteetonta haittaa syystä, jota Geneven yleissopimuksessa ei mainita, hänen todetaan olevan muuta kansainvälistä suojelua tarvitseva henkilö ja hänelle myönnetään toissijaista suojelua saavan henkilön asema, jos tämän direktiivin IV luvussa esitetyt perusteet täyttyvät. Ilmausta 'perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi' käytetään viitattaessa pakolaisiin, täydentävää ilmausta 'perusteltu aihe pelätä (joutuvansa kärsimään) muuta vakavaa (perusteetonta) haittaa' käytetään vastaavasti toissijaista suojelua saavien henkilöiden yhteydessä.

Termi 'perusteeton' on lisätty 'vakavan haitan' määritelmään sen osoittamiseksi, että joissakin tilanteissa valtiolla voi olla oikeus toteuttaa toimenpiteitä, jotka aiheuttavat haittaa henkilöille, kuten yleisen hätätilan aikana tai kansallisen turvallisuuden ollessa kyseessä. Tällaiset tilanteet, jolloin haitta on 'oikeutettu', ovat yleensä harvinaisia, mutta olisi sellaisten ihmisoikeusasiakirjojen kuin ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty Euroopan yleissopimus vastaista olla ottamatta huomioon sitä mahdollisuutta, että poikkeaminen ihmisoikeusstandardeista saattaa olla tietyissä rajoitetuissa olosuhteissa oikeutettu. Tavallisimmin tämä tulee kyseeseen yleisen edun vuoksi.

Toissijaista suojelua saavat henkilöt ansaitsevat saamansa suojelun yhtä lailla kuin pakolaiset. Ensin on kuitenkin varmistettava, että Geneven yleissopimusta sovelletaan täysimääräisesti ja kokonaisvaltaisesti. Samalla myös tunnustetaan, että Geneven yleissopimus on riittävän laaja ja kattaa huomattavan määrän kansainvälistä suojelua todella tarvitsevia henkilöitä. Vasta tämän jälkeen harkitaan, voidaanko hakijalle myöntää toissijaista suojelua, mikä tapahtuu tavallisesti sen jälkeen, kun on todettu, ettei hänelle voida myöntää pakolaisasemaa.

Tästä säännöstä poiketaan silloin, kun kansainvälistä suojelua hakeva henkilö jättää hakemuksen, jossa mainitut syyt estävät selkeästi Geneven yleissopimuksen noudattamisen. Tällöin suojelun myöntämistä olisi harkittava tämän direktiivin II ja IV luvun nojalla viittaamatta III lukuun. Tämän kohdan säännökset eivät estä jäsenvaltioita soveltamasta perustuslakinsa mukaisia velvoitteita (perustuslakiin perustuva turvapaikka).

(3) Tässä kohdassa yhdistetään 1 jaksossa esitetyt kansainvälisen suojelun elementit ja sen arviointi, onko hakijalla aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa kotimaassaan, 2 jakson mukaisesti.

6 artikla

Kansainvälisen suojelun ulottaminen mukana tuleviin perheenjäseniin

Tässä artiklassa säädetään kansainvälisen suojelun ulottamisesta kaikkiin tämän direktiivin 2 artiklassa määriteltyihin mukana tuleviin perheenjäseniin.

(1) Tässä kohdassa tehdään selväksi, että huollettavilla perheenjäsenillä on oikeus vastaavaan asemaan kuin pääasiallisella turvapaikanhakijalla ja että tämä johtuu yksinkertaisesti siitä, että he ovat perheenjäseniä.

(2) Tässä kohdassa säädetään poikkeuksesta 1 kohdassa säädettyyn periaatteeseen. Tämän perusteella perheenjäsenet, joille muutoin voitaisiin myöntää suojelua saavan henkilön asema, suljetaan tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos direktiivin III ja IV luvussa esitettyjä sääntöjä, joissa viitataan Geneven yleissopimuksessa määriteltyihin poikkeuksiin, voidaan soveltaa heihin.

2 jakso

Hakijan pelko joutua vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa

7 artikla

Kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arviointi

Tässä artiklassa käsitellään kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia ja arvioidaan, ovatko hakemukset objektiivisesti katsoen perusteltuja. Tässä esitetään sääntöjä, joiden avulla voidaan määritellä, milloin kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on perusteltu. Päätettäessä siitä, mitkä säännöt ovat olennaisia, kiinnitettiin erityistä huomiota Geneven yleissopimukseen, yhteiseen kantaan ja käsikirjaan.

a) Tässä kohdassa muistutetaan periaatteesta, jonka mukaan jokainen kansainvälistä suojelua koskeva hakemus olisi tutkittava tapauskohtaisesti niiden olosuhteiden perusteella, joiden objektiivisesti tiedetään vallitsevan hakijan kotimaassa tai pysyvässä asuinmaassa. Vaikka todistustaakka lankeaa periaatteessa hakijalle, velvollisuus selvittää ja arvioida kaikki asiaa koskevat tosiseikat kuuluu sekä hakijalle että hakemuksen käsittelystä vastaavalle jäsenvaltiolle.

b) Tässä kohdassa esitetään periaate, jonka mukaan kansainvälisen suojelun tarvetta ennakoidaan ja jonka mukaan hakijan pelko joutua kotimaassaan vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa saattaa olla perusteltu, jos se on objektiivisesti todennettavissa. Tällainen pelko on perusteltu, jos on kohtuullisen todennäköistä, että pelko käy toteen sen jälkeen, kun hakija palautetaan kotimaahansa. On tärkeä selvittää, onko kohtuullisen todennäköistä, että pelko joutua vainotuksi tai muutoin kärsimään vakavaa haittaa käy toteen. Pelko joutua vainotuksi tai muutoin kärsimään vakavaa haittaa saattaa olla perusteltu, vaikka todennäköisyys, että juuri kyseinen henkilö joutuu vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa ei olisikaan suuri. Toisaalta, jos kyseessä on erittäin sattumanvarainen tai melko epätodennäköinen tapahtuma, ei ole myöskään riittävää perustaa kansainvälisen suojelun tarpeen tunnustamiselle.

c) Tässä kohdassa todetaan, että jos kansainvälistä suojelua hakeva henkilö on jo joutunut vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa tai häntä on suoraan uhattu vainolla tai vakavalla, perusteettomalla haitalla, sitä on pidettävä vakavana osoituksena vaarasta joutua vainotuksi, paitsi jos hänen kotimaassaan tai hänen suhteissaan siihen on sen jälkeen tapahtunut jyrkkä ja olennainen muutos.

d) Tässä kohdassa muistutetaan periaatteesta, jonka mukaan kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten arvioinnissa on tehtävä kokonaisvaltainen arvio kaikista hakemuksen taustaan liittyvistä tosiseikoista. Esimerkiksi jos hakija on lapsi tai nuori, on otettava huomioon erityisesti lapsiin kohdistuvat ihmisoikeusloukkausten muodot arvioitaessa, onko vaara joutua vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa riittävän vakava.

Viittaamalla ikään tässä kohdassa kiinnitetään erityistä huomiota siihen, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tehnyt alaikäinen on todennäköisesti muita heikommassa asemassa, ja tähän asemaan liittyviin erityisolosuhteisiin. Vuonna 1989 tehdyn Yhdistyneiden kansakuntien lapsen oikeuksien yleissopimuksen 3 artiklassa määrätään, että "Kaikissa ... toimissa, jotka koskevat lapsia, on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu". Tähän velvoittavaan periaatteeseen, joka on myös tämän kohdan taustalla, viitataan johdanto-osan kappaleissa, jotta sitä voidaan soveltaa tämän direktiiviehdotuksen alaikäisiä koskevien säännösten tulkinnassa. Arvioidessaan kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia jäsenvaltioiden olisi otettava huomioon erityisesti

(a) se, että lapsen ikä, kypsyys ja kehittyneisyys ovat osa hakemuksen taustaan liittyviä tosiseikkoja

(b) se, että lapset saattavat osoittaa pelkonsa eri tavalla kuin aikuiset

(c) se, että lapsilla on todennäköisesti rajalliset tiedot kotimaansa olosuhteista

(d) se, että on olemassa erityisesti lapsiin kohdistuvia vainon muotoja, kuten se, että lapsia värvätään armeijoihin ja myydään seksityöläisiksi ja pakkotyöhön.

Tässä yhteydessä uskotaan, että pakolaisen määritelmä ja vainoon johtavat viisi syytä ovat riittävän laajat käsittämään tarvittaessa myös pakolaislapset. Heille ei pitäisi automaattisesti myöntää toissijaista suojelua pelkästään sen vuoksi, että he ovat lapsia.

Erityisesti silloin kun kansainvälistä suojelua hakeva henkilö on nainen, olisi otettava huomioon, että Geneven yleissopimuksessa tarkoitettu vaino voi olla myös seksuaalista väkivaltaa tai muuta sukupuoleen perustuvaa vainoa. Silloin kun vaino perustuu sukupuoleen, sen ei pitäisi hämärtää syytä, miksi kyseinen henkilö joutui vainon kohteeksi. Esimerkiksi pakolaisnaisille voidaan tehdä seksuaalista väkivaltaa näiden uskonnon, poliittisten mielipiteiden tai kansalaisuuden vuoksi. Tällaisissa tapauksissa seksuaalinen väkivalta on pelkästään yksi vainon muoto, ja siihen voidaan soveltaa mitä tahansa yleissopimuksen 12 artiklassa mainittua syytä. Pakolaisnaisille voidaan myös tehdä seksuaalista väkivaltaa yksinomaan sen vuoksi, että he ovat naisia, kuten naisten sukuelinten silpominen. Tällöin vainon syynä voidaan pitää 'kuulumista tiettyyn yhteiskuntaryhmään'.

Komissio toteaa, että erityiset suuntaviivat ovat tärkeä ja hyödyllinen väline arvioitaessa alaikäisten ja naisten kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia. Se ei kuitenkaan pidä suotavana esittää tällaisia suuntaviivoja EU:n tasolla yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän ensimmäisessä vaiheessa tai direktiivissä. Komissio kannustaakin jäsenvaltioita laatimaan tällaiset suuntaviivat kansallisella tasolla yhteistyössä YK:n pakolaisasiain päävaltuutetun kanssa.

e) Kansainvälistä suojelua koskeva hakemus voi perustua myös uskottaviin todisteisiin, joiden mukaan hakijan kotimaassa voimassa olevissa laeissa tai asetuksissa sallitaan tai suvaitaan hakijan vainoaminen tai muun vakavan haitan aiheuttaminen hänelle yksilönä tai sellaisen ryhmän jäsenenä, johon hänen osoitetaan kuuluvan, ja on kohtuullisen todennäköistä, että tällaisia lakeja tai asetuksia tullaan soveltamaan. Pelko ei ole perusteltu, jos laki on vanhentunut tai sitä ei sovelleta käytännössä.

8 artikla

Kansainvälisen suojelun tarpeen ilmeneminen sur place -tilanteessa

Tässä artiklassa käsitellään kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia sur place -tilanteessa silloin, kun suojelun tarve ilmenee vasta, kun hakija on jo jäsenvaltion alueella, useimmiten sen vuoksi, että olosuhteet kotimaassa ovat muuttuneet.

(1) Tässä kohdassa selitetään, että henkilön ei välttämättä ole täytynyt pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa lähtiessään kotimaastaan ja että sur place -hakemus, joka perustuu olennaisiin muutoksiin hakijan kotimaassa tämän sieltä lähdettyä, on otettava huomioon vain siltä osin kuin muutosten osoitetaan antavan hakijalle perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa.

(2) Tässä kohdassa käsitellään sur place -hakemusta, joka perustuu henkilön kotimaastaan lähdettyään harjoittamaan toimintaan. Tämä voidaan todeta helpoiten silloin kun kyseiset toimet perustuvat hakijan jo kotimaassaan omaksumaan vakaumukseen ja ilmentävät sitä ja kun tämä vakaumus liittyy tarpeeseen saada kansainvälistä suojelua. Tällainen jatkuvuus ei kuitenkaan ole ehdoton edellytys mutta saattaa lisätä hakemuksen uskottavuutta.

Tässä kohdassa käsitellään myös sur place -hakemusten väärinkäyttöä. Se seikka, että pelko joutua vainotuksi tai muutoin kärsimään vakavaa haittaa on keksitty, ei sinänsä välttämättä tarkoita, etteikö tällainen pelko voisi olla perusteltu ja sellaisena riittävä peruste myöntää kansainvälistä suojelua saavan henkilön asema. Kuitenkin silloin kun voidaan osoittaa kohtuullisella varmuudella, että hakijan kotimaasta lähdön jälkeen toteuttaman toiminnan tarkoituksena oli luoda sellainen tilanne, jossa hänelle voitaisiin myöntää kansainvälistä suojelua, jäsenvaltiolla on oikeus olettaa, että tällainen toiminta ei periaatteessa täytä suojelun myöntämisen edellytyksiä, mikä on vakava peruste kyseenalaistaa hakijan luotettavuus. Jäsenvaltioiden olisi joka tapauksessa varmistettava, että toimivaltaiset viranomaiset tunnistavat kansainvälistä suojelua tarvitsevat henkilöt, jos tässä kohdassa mainitun kaltaisen toiminnan voidaan kohtuudella edellyttää tulevan hakijan kotimaan viranomaisten tietoon ja viranomaisten pitävän sitä osoituksena virallisen ajatussuunnan tai muun yleisen mielipiteen vastaisten mielipiteiden esittämisenä, ja toiminnan näin antavan perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa.

9 artikla

Haitan aiheuttajat ja suojelu

Tässä artiklassa käsitellään valtion tarjoaman suojelun käsitettä, ja noudatetaan Geneven yleissopimuksen ja toissijaisen suojelun järjestelmien perusperiaatetta, jonka mukaan jokaisella on oikeus olla joutumatta vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa, mutta haitan aiheutuessa jokaisella on oikeus saada valtion suojelua.

(1) Tässä kohdassa noudatetaan useimpien jäsenvaltioiden ja muiden kansainvälisten toimijoiden käytäntöä ja vahvistetaan, että pelko joutua vainotuksi tai kärsimään vakavaa, perusteetonta haittaa voi olla perusteltu myös silloin, kun vaara uhkaa valtion lisäksi myös valtiota hallitsevien puolueiden tai organisaatioiden taholta tai muiden kuin valtiollisten toimijoiden taholta silloin, kun valtio on kykenemätön tai haluton tarjoamaan tehokasta suojelua niitä vastaan. Sitä, miltä taholta vaino tai vakava, perusteeton haitta uhkaa, ei pidetä olennaisena. Tärkeää on selvittää, voiko hakija saada tehokasta suojelua haittaa tai haitan uhkaa vastaan kotimaassaan. Jos vaino tai muu vakava, perusteeton haitta on valtion aiheuttama, pelko on perusteltu, koska kotimaasta ei tosiasiallisesti ole saatavissa suojelua. Jos haitta on muun kuin valtion viranomaisten aiheuttama, pelko on perusteltu vain, jos valtio on haluton tai kykenemätön tarjoamaan tehokasta suojelua tällaista haittaa vastaan.

(2) Tässä kohdassa käsitellään sen arvioimista, miten tehokasta valtion tarjoama suojelu on. Valtiossa on oltava suojelujärjestelmä ja järjestelmä vainoksi tai muuksi vakavaksi haitaksi katsottavien toimien toteamiseksi, niistä syytteeseen asettamiseksi ja rankaisemiseksi. On selvitettävä, tarjoaako tällainen järjestelmä kokonaisuudessaan riittävän suojelun tason ja mahdollisuuden saada suojelua kaikille kansalaisille. Valtion on kyettävä ja haluttava käyttää järjestelmää, jotta sen tarjoama suojelu olisi tehokasta ja jottei kenelläkään olisi suurta vaaraa joutua vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa.

Tämän arvioinnin ensimmäisessä osassa päätetään, onko valtiossa toteutettu tai voidaanko valtion kohtuudella odottaa toteuttavan riittäviä toimia haitan tuottamisen hillitsemiseksi tai torjumiseksi, ja jäsenvaltioiden olisi tarkasteltava seuraavia seikkoja:

(a) yleiset olosuhteet kotimaassa

(b) valtion osallisuus kyseisen haitan tuottamisessa

(c) valtion politiikka suhteessa kyseisen haitan tuottamiseen, myös se, onko valtiossa voimassaolevaa rikoslainsäädäntöä, jonka nojalla vainoajien väkivaltaisista hyökkäyksistä rangaistaan oikeassa suhteessa rikoksen vakavuuteen

(d) oletettujen vainoajien vaikutus valtion virkamiehiin

(e) se, onko virallisesti toteutetuilla toimilla merkitystä vai onko ne toteutettu vain muodon vuoksi, myös arvio lainvalvontaviranomaisten halukkuudesta ottaa rikoksentekijä kiinni, asettaa hänet syytteeseen ja rangaista häntä

(f) se, onko valtiolla tapana suhtautua välinpitämättömästi tällaisiin tapauksiin

(g) se, että valtio on kieltäytynyt tarjoamasta palveluitaan

(h) se, onko valtio toteuttanut mitään toimenpiteitä haitan tuottamisen estämiseksi.

Arvioinnin toisessa osassa päätettäessä, onko hakijalla kohtuullinen mahdollisuus saada valtion suojaa, jäsenvaltioiden olisi tarkasteltava seuraavia seikkoja:

(i) hakijan toimittamat todisteet siitä, että oletetut vainoajat eivät ole valtion valvonnassa

(j) hakijan saatavissa olevan suojelun laatu ottaen huomioon, että hakijoita ryhmänä ei saa jättää lain tarjoaman suojelun ulkopuolelle

(k) hakijan mahdolliset yritykset saada suojelua valtionsa viranomaisilta ja valtion vastaukset näihin yrityksiin.

(3) Tässä kohdassa jatketaan samanlaista päättelyä kuin edellisessäkin artiklassa. Kun ensin todetaan, että hakijalla voi olla perusteltua aihetta pelätä joutuvansa muiden kuin valtion viranomaisten vainoamaksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa, tässä artiklassa asetetaan rajoitetut edellytykset sille, milloin valtion kaltaisia elimiä voidaan mahdollisesti pitää tunnustettujen valtioiden kaltaisina suojelijoina. Tämä edellyttää, että kansainvälinen järjestö, kuten YK tai NATO, tai vakaa valtion kaltainen elin valvoo aluetta, jonne hakijan ehdotetaan palaavan, ja on halukas ja kykenevä saattamaan voimaan oikeuksia ja suojelemaan yksilöä häntä uhkaavilta haitoilta samaan tapaan kuin kansainvälisesti tunnustettu valtio niin pitkään kuin se on välttämätöntä.

10 artikla

Mahdollisuus saada suojelua kotimaan sisällä

Tässä artiklassa käsitellään mahdollisuutta paeta vainoa tai muuta vakavaa haittaa tai saada suojelua niitä vastaan kotimaan alueella. Noudatettaessa periaatetta, jonka mukaan kansainvälisen suojelun myöntämistä haittaa vastaan edellytetään vasta toissijaisena vaihtoehtona kotimaan tarjoamalle suojelulle, jäsenvaltiot voivat hylätä kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset, jos voidaan osoittaa, että tehokasta suojelua on saatavissa ainakin osassa kotimaata, johon hakija voidaan kohtuudella palauttaa.

(1) Tässä kohdassa asetetaan ehdoksi vaihtoehdolle saada suojelua kotimaan sisällä, että jäsenvaltiot käsittelevät hakijan jättämää kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta ennen kuin he tarkastelevat sitä mahdollisuutta, että hakija voitaisiin kohtuudella palauttaa. Ainoastaan jos hakijalle myönnetään kansainvälistä suojelua joka tapauksessa, jäsenvaltiot voivat harkita vaihtoehtoa, jossa hakija saa suojaa kotimaansa sisällä. Toisin sanoen ainoastaan jos hakija osoittaa, että hänellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai kärsimään muuta vakavaa haittaa osassa kotimaata, tutkitaan, olisiko tällainen pelko perusteeton jossakin toisessa osassa maata. Tällöin on tarkasteltava mahdollisuutta, onko tehokasta suojelua vainolta tai muulta vakavalta haitalta kohtuudella saatavissa kotimaassa. Jos vainoaja on tai häntä tukee kansallinen hallitus, suojelun saaminen kyseisen valtion alueella on hyvin epätodennäköistä, koska oletetaan, että kansallisella hallituksella on oikeus toimia koko kansallisvaltion alueella. Suojelun saaminen kotimaassa on todennäköisintä silloin, kun haitan uhka tulee muiden kuin valtion viranomaisten taholta.

(2) Tässä kohdassa käsitellään niitä seikkoja, jotka on otettava huomioon päätettäessä, onko henkilöllä perusteltua aihetta pelätä paluuta kotimaansa johonkin osaan. Osana tätä prosessia asetetaan vähimmäisedellytykset sen selvittämiseksi, voidaanko kansainvälistä suojelua hakevalta henkilöltä kohtuudella kieltää tämä suojelu ja voidaanko hänet palauttaa kotimaansa tai pysyvän asuinmaansa johonkin osaan 1 kohdan mukaisesti. Määriteltäessä, voidaanko hakijan kohtuudella odottaa palaavan ehdotetulle alueelle, olisi kiinnitettävä huomiota tuossa maan osassa vallitseviin turvallisuus-, poliittisiin ja yhteiskunnallisiin olosuhteisiin sekä hakijan haavoittuvuuteen.

III LUKU

Pakolaisaseman myöntämistä koskevat säännöt

Edellisessä luvussa asetettiin yleiset ennakkoedellytykset, jotka henkilön on täytettävä, jotta hänelle myönnetään joko pakolaisasema tai toissijaista suojelua saavan henkilön asema, ja käsiteltiin yksityiskohtaisesti sitä, milloin hakemus on perusteltu, sekä haitan aiheuttajia ja suojelua. Tässä luvussa keskitytään pakolaisuusmääritelmän edellytyksiin, erityisesti vainon käsitteeseen ja sen syihin, ja tämä luku perustuu suurelta osin yhteiseen kantaan ja Geneven yleissopimukseen, vaikka vainoamista ei itse asiassa Geneven yleissopimuksessa määritetä.

11 artikla

Vainon luonne

Tässä artiklassa käsitellään vainon luonnetta ja asetetaan joitakin periaatteita sen tulkitsemiseksi.

(1) Vainon käsite ei perustu aikaan. Tässä artiklassa esitetyn vainon tulkinnan on tarkoitus olla joustava, käyttökelpoinen ja niin avoin, että se kuvaisi alati muuttuvia vainon muotoja, joiden perusteella pakolaisasema voidaan tunnustaa.

(a) Tässä kohdassa säädetään, että vainona voidaan pitää toimenpidettä, joka on tarkoituksellinen, jatkuva tai järjestelmällinen ja niin vakava, että paluu kotimaahan olisi kestämätön. Vainon on myös perustuttava yhteen Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa mainituista syistä, jotka määritellään yksityiskohtaisesti tämän direktiivin 12 artiklan 1-5 kohdassa. Syrjivät toimenpiteet, jotka eivät ehkä erikseen ole niin vakavia, että niitä voitaisiin pitää vainona, saattavat toistuessaan riittää perustaksi pakolaisaseman myöntämiselle.

(b) Tässä alakohdassa tarkastellaan vainoa, joka ilmenee oikeudellisina, hallinnollisina ja poliisin toimintaan ja/tai lainkäyttöön liittyvinä toimenpiteinä, jotka ovat joko sellaisenaan vainoavia toimenpiteitä tai jotka ovat näennäisesti laillisia mutta joita väärinkäytetään vainoamistarkoituksessa tai jotka toteutetaan lainvastaisesti ja jotka ovat niin vakavia, että paluu kotimaahan olisi kestämätön. Yleisiä toimenpiteitä yleisen järjestyksen säilyttämiseksi, valtion turvallisuuden varmistamiseksi tai kansanterveyden suojelemiseksi ei yleensä pidetä vainona, kunhan ne rajoittavat kansainvälisessä oikeudessa säädettyjä ihmisoikeus-velvoitteita tai poikkeavat niistä vain sallituissa määrin.

(c) Tämän alakohdan i ja ii alakohdassa käsitellään laillista lainvalvontaa. Vainona ei yleensä pidetä rikoksen johdosta syytteeseen panemista tai rankaisemista yleisesti sovellettavan tavallisen lain rikkomisesta. Tilanne saattaa kuitenkin olla toinen, jos kotimaassa harjoitetaan syrjiviä syytetoimia tai annetaan syrjiviä tuomioita, jos kotimaassa määrätään syrjiviä tai epäinhimillisiä rangaistuksia tai jos kotimaan lainsäädännön tarkoituksena on tehdä perustavaa laatua olevan kansainvälisesti tunnustetun ihmisoikeuden harjoittamisesta rikos tai vaatia henkilöä toteuttamaan kansainvälisen oikeuden perussääntöjen vastaisia toimia.

(d) Tässä alakohdassa käsitellään asevelvollisuutta. Yleensä ei pidetä vainona sitä, että henkilö asetetaan syytteeseen tai että häntä rangaistaan omantunnonsyistä johtuvasta asepalveluksesta kieltäytymisestä, kutsuntakarkuruudesta tai sotilaskarkuruudesta. Tilanne saattaa kuitenkin olla toinen, jos hakijan kotimaassa tältä kielletään asianmukainen oikeudenkäynti, tai hakijan kotimaassa harjoitetaan syrjivää asevelvollisuutta, tai hakija määrätään asepalvelukseen tai hän joutuu suorittamaan asepalvelustaan syrjivin perustein, tai henkilöä rangaistaan siitä, ettei hän täytä velvollisuuttaan ja suorita hänelle syrjivin perustein määrättyä asepalvelusta, ja hänelle annetaan liian pitkä tai liian kova rangaistus tai kotimaa ei kykene tarjoamaan kohtuullista ja syrjimätöntä vaihtoehtoa asepalvelukselle niille henkilöille, joiden poliittiset, uskonnolliset tai moraaliset vakaumukset kieltävät asepalveluksen.

Sota- tai konfliktitilanteessa se, että henkilö asetetaan syytteeseen tai että häntä rangaistaan asepalveluksesta kieltäytymisestä, voi olla vainoa, jos henkilö voi osoittaa, että asepalveluksen suorittaminen edellyttää sellaisiin sotilaallisiin toimiin osallistumista, jotka ovat ristiriidassa hänen aitojen ja syvien moraalisten, uskonnollisten tai poliittisten vakaumustensa kanssa tai muiden pätevien omantunnonsyiden kanssa. Asepalveluksesta kieltäytymistä voidaan pitää aiheellisena, jos sotilaallinen toiminta, johon henkilön edellytettäisiin osallistuvan, on vastoin inhimillisen käyttäytymisen perussääntöjä ja/tai kansainvälinen yhteisö on tuominnut sen. Tämä ei kuitenkaan ole välttämätöntä ja vaikka sotilaallista toimintaa harjoitettaisiin sitä koskevien lakien rajoissa, henkilöllä saattaa olla pätevät omantunnonsyyt olla osallistumatta siihen. Pätevät syyt olisivat esimerkiksi etniseen vähemmistöön kuuluvalla henkilöllä, jota vaadittaisiin osallistumaan sotilaalliseen toimintaan kyseistä vähemmistöä vastaan.

(2) Tässä kohdassa tarkastellaan yksityiskohtaisemmin vainon (syiden) luonnetta ja säädetään muutamasta ohjaavasta periaatteesta, joita jäsenvaltioiden on noudatettava. Jotta henkilö tunnustetaan pakolaiseksi, on hänen kaikissa tapauksissa täytettävä edellytys, jonka mukaan hänellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi vähintään yhdestä Geneven yleissopimuksessa ja tämän direktiivin 13 artiklassa luetellusta viidestä syystä.

(a) Tässä alakohdassa käsitellään vainon aiheuttajia. Vaino on selkeintä silloin, kun sitä harjoittaa valtio tai valtiota hallitsevat puolueet tai organisaatiot. Tällaisessa tilanteessa henkilön on lähes turha odottaa saavansa suojelua haitalta, jonka kohteeksi hän on joutunut tai jota hän pelkää, tai saatavilla oleva suojelu on tehotonta. On myös todettu, että vainoa voivat harjoittaa muut kuin valtion viranomaiset silloin, kun valtio on kykenemätön tai haluton tarjoamaan tehokasta suojelua tällaista vainoa vastaan. Myös tällaisissa tilanteissa olisi myönnettävä pakolaisasema, jos muut tässä direktiivissä säädetyt perusteet täyttyvät.

(b) Tässä alakohdassa käsitellään yleissopimuksessa mainittujen syiden yhdistämistä hakijaan. Sillä, ovatko nämä syyt, joiden vuoksi hakija pelkää joutuvansa vainotuksi, todellisia vai vainoajana toimivan valtion tai muun kuin valtion viranomaisen kyseiseen henkilöön yhdistämiä, ei ole merkitystä. Saattaa esimerkiksi riittää, että vainoaja uskoo, että henkilöllä on tiettyjä poliittisia mielipiteitä, oli se totta tai ei, ja kyseistä henkilöä vainotaan vain siitä syystä, että hänellä uskotaan olevan tällaisia mielipiteitä.

(c) Tässä alakohdassa käsitellään yleisen sorron tai väkivallan kohdetta. Saattaa olla tapana evätä pakolaisasema hakijoilta, jotka ovat paenneet, joskus suurin joukoin, laajamittaista sortoa ja väkivaltaa, koska heitä on niin paljon tai koska heidän tilanteensa vastaa niin monen muun tilannetta. Heillä on kaikesta huolimatta oikeus saada pakolaisasema, jos heillä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rotunsa, uskontonsa, kansalaisuutensa, tiettyyn yhteiskuntaryhmään kuulumisen tai poliittisten mielipiteidensä vuoksi. Ainoastaan silloin, kun yksi näistä viidestä syystä ei ole selvästi yhteydessä vainon pelkoon, jäsenvaltioilla on oikeus myöntää hakijalle toissijaista suojelua saavan henkilön asema pakolaisaseman sijaan. Vaikka sisällissotaa tai muita aseellisia tai laajalle levinneitä kansallisia selkkauksia pakenevat henkilöt eivät välttämättä ole yleissopimuksen mukaisia pakolaisia, jäsenvaltioiden olisi varmistettava, ettei heiltä liioin automaattisesti evätä pakolaisasemaa.

12 artikla

Vainon syyt

Tässä artiklassa säädetään vainon syitä koskevista periaatteista. Artiklassa on otettu huomioon Geneven yleissopimuksessa ja yhteisessä kannassa mainitut syyt, eikä siinä pyritä luomaan uusia syitä, joita mainituissa asiakirjoissa ei olisi jo suoraan tai välillisesti määritetty.

(a) Tässä kohdassa asetetaan säännöt, joiden mukaan "rodun" käsitettä on tulkittava. Käsitettä olisi tulkittava mitä laajimmin, jotta se käsittäisi kaikenlaiset etniset ryhmät ja kattaisi sen kaikki sosiologiset merkitykset. Vaino perustuu rotuun useimmiten silloin, kun vainoaja katsoo vainonsa kohteen kuuluvan toiseen rotuun kuin hän itse, oli ero sitten todellinen tai oletettu, ja kun hänen toimintansa tai vainon pelko perustuu siihen.

(b) Tässä kohdassa asetetaan säännöt, joiden mukaan "uskonnon" käsitettä on tulkittava, ja ohjataan jäsenvaltioita tulkitsemaan sitä niin, että siihen kuuluvat teistiset, ei-teistiset ja ateistiset uskot. Uskonnollisista syistä tapahtuvaa vainoa esiintyy silloin, kun loukkaukset kohdistuvat henkilöön, joka ei halua tunnustaa minkäänlaista uskontoa, kieltäytyy omaksumasta jonkin tietyn uskonnon tai ei halua noudattaa johonkin tiettyyn uskontoon liittyviä menoja ja tapoja kokonaan tai osittain.

(c) Tässä kohdassa asetetaan säännöt, joiden mukaan "kansalaisuuden" käsitettä on tulkittava. Käsitettä kansalaisuus ei pidä ymmärtää ainoastaan tietyn valtion kansalaisuudeksi, vaan se tarkoittaa myös kuulumista tiettyyn etniseen, kulttuuri- tai kieliryhmään ja saattaa olla päällekkäinen rodun käsitteen kanssa.

(d) Tässä kohdassa asetetaan säännöt, joiden mukaan on tulkittava käsitettä "kuuluminen tiettyyn yhteiskuntaryhmään". Käsite laadittiin tarkoituksella avoimeksi ja sitä on tulkittava laajasti ja kattavasti. Ryhmä voidaan määritellä yhden perusluonteisen ominaisuuden perusteella, kuten sukupuoli, sukupuolinen suuntautuminen, ikä, sukulaisuussuhde tai henkilöhistoria, tai sellaisen ominaisuuden perusteella, joka liittyy niin olennaisesti identiteettiin tai omaantuntoon, että ryhmän jäseniä ei pitäisi vaatia luopumaan siitä, kuten ammattiyhdistyksen jäsenyys tai ihmisoikeuksien puolustaminen.

Käsitettä ei ole rajoitettu suppeasti määritettyjen pienryhmien määrittelemiseen, henkilöltä ei edellytetä vapaaehtoista liittymistä ryhmään eikä ryhmän jäseniltä edellytetä tosiasiallista yhteenkuuluvuutta. Viittauksella sukupuoleen ja sukupuoliseen suuntautumiseen ei tarkoiteta, että nämä vainon syyt kattavat välttämättä kaikki naiset ja homoseksuaalit. Näiden syiden soveltaminen riippuu henkilön kotimaan tilanteesta, vainon luonteesta ja vainottujen ominaisuuksista.

Tulkinnassa olisi myös otettava huomioon sellaisten henkilöiden ryhmät, joita lainvalvojat pitävät "alempiarvoisina" tai "toisen luokan kansalaisina" ja joiden vaino näin suvaitaan yksityishenkilöiden tai muiden kuin valtiollisten toimijoiden taholta, tai tilanteet, jolloin valtio soveltaa lainsäädäntöä syrjivästi ja kieltää turvautumasta lakiin kyseisen ryhmän suojelemiseksi. Tämä saattaa olla tilanne silloin, kun naiset joutuvat perheväkivallan, myös seksuaalisen väkivallan ja sukuelinten silpomisen, uhreiksi valtioissa, joissa he eivät voi saada tehokasta suojelua perheväkivaltaa vastaan sukupuolensa vuoksi tai naimisissa olevan naisen, tyttären, lesken tai sisaren yhteiskunnallisen aseman vuoksi.

(e) Tässä kohdassa asetetaan säännöt, joiden mukaan "poliittisten mielipiteiden" käsitettä on tulkittava. Se, että henkilön mielipiteet poikkeavat hallituksen mielipiteistä, ei sinänsä ole riittävä peruste pakolaisaseman tunnustamiselle. Hakijan on osoitettava, että viranomaiset tuntevat tai saavat todennäköisesti tietää hänen poliittiset mielipiteensä tai yhdistävät ne häneen, että viranomaiset eivät suvaitse mainittuja mielipiteitä ja että ottaen huomioon hakijan kotimaassa vallitseva tilanne hänellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi mielipiteidensä vuoksi. Hakijan mielipiteiden tai niihin liittyvän toiminnan vähäpätöisyys puolueettomasti arvioituna tai se, että hän ei pidä tai halua pitää mielipiteitään poliittisina eivät vaikuta siihen, ovatko hänen mielipiteensä luonteeltaan poliittisia. Myös toiminta voi olla poliittisten mielipiteiden ilmaus tai vainoaja voi pitää sitä sellaisena.

13 artikla

Pakolaisaseman lakkauttaminen

(1) Tässä artiklassa käsitellään tilanteita, joissa todetaan, että pakolaisasema säilyy, kunnes pakolainen täyttää yhden Geneven yleissopimuksen 1 artiklan C kohdan lakkauttamista koskevista lausekkeista.

(a) Vapaaehtoinen uudelleenvetoaminen kansalliseen suojeluun

Tässä alakohdassa säädetään tilanteesta, jossa pakolainen hakee vapaaehtoisesti ja saa kotimaansa viranomaisilta yleensä vain maan kansalaisten saatavissa olevaa diplomaattista suojelua, kuten kyseisen valtion passin myöntäminen tai uusiminen. Tällöin kyseinen henkilö saattaa lakata tarvitsemasta pakolaisasemaa. Silloin kun pakolaisen ja hänen kotimaansa diplomaattiedustuston välinen yhteys on satunnainen, se tuskin on osoitus tämän kohdan mukaisesta vaaditusta tarkoituksesta varmistaa kyseisen valtion suojelu.

(b) Kansalaisuuden ottaminen uudelleen vapaaehtoisesti

Tässä alakohdassa säädetään tilanteesta, jossa pakolainen, joka on menettänyt kotimaansa kansalaisuuden, hakee vapaaehtoisesti kyseisen valtion kansalaisuutta uudelleen ja saa sen. Tällainen henkilö lakkaa olemasta pakolainen. Kansalaisuuden ottaminen uudelleen laillisesti ei yksinään riitä perusteeksi soveltaa tätä lakkauttamislauseketta. Käsikirjassa säädetään, että kansalaisuuden myöntämistä lainsäädännöllisellä toimenpiteellä tai asetuksella ei voida pitää vapaaehtoisena kansalaisuuden uudelleenottamisena, paitsi jos pakolainen on suoraan tai välillisesti tuon kansalaisuuden hyväksynyt.

(c) Uuden kansalaisuuden saaminen

Tässä alakohdassa säädetään, että pakolaisasema voidaan peruuttaa, kun pakolainen on saanut uuden kansalaisuuden ja saa uuden kansalaisuusmaansa suojelua. Kansalaisuuden saaminen laillisesti ei yksinään riitä perusteeksi soveltaa lakkauttamislauseketta, on myös varmistettava, että henkilö saa uuden kansalaisuusmaansa suojelua. Käsikirjassa säädetään, että henkilö voi saada kansainvälistä suojelua saavan henkilön aseman uudelleen tilanteesta riippuen, jos hän menettää uuden kansalaisuutensa, jonka saatuaan hän alunperin menetti kansainvälistä suojelua saavan henkilön asemansa.

(d) Vapaaehtoinen asettuminen kotimaahan

Tässä alakohdassa säädetään tilanteesta, jossa pakolainen palaa kotimaahansa. Jos kyseisen henkilön voidaan todeta jatkuvasti käyvän kotimaassaan, hän lakkaa olemasta pakolainen. On arvioitava tapauskohtaisesti, onko tämä objektiivisesti todennettavissa. Yleisesti ottaen voidaan todeta, että jos henkilö käy säännöllisesti kotimaassaan tietyn ajanjakson aikana, hänen voidaan katsoa asettuneen kyseiseen maahan. Tämä koskee erityisesti tilannetta, jossa pakolainen käyttää hyväkseen kyseisen maan tarjoamia, yleensä vain kansalaisten nautittavissa olevia etuja ja palveluja.

(e) Olosuhteiden muuttuminen kotimaassa

Tässä alakohdassa säädetään tilanteista, joissa pakolaisasema päättyy kotimaan muuttuneiden olosuhteiden vuoksi. Tässä edellytetään käsikirjan ja valtion käytännön mukaisesti, että tällainen muutos on niin perinpohjainen ja kestävä, että pakolaisella ei enää ole perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi. Kotimaan olosuhteiden perinpohjainen muutos ei ole sama asia kuin olosuhteiden paraneminen. On syytä selvittää, onko maassa tapahtunut poliittisesti tai yhteiskunnallisesti perinpohjainen ja merkittävä muutos, jonka ansiosta maassa on vakaa valtarakenne, joka on erilainen kuin se, jonka aikana henkilöllä oli perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi. Täydellinen poliittinen muutos on selkein esimerkki olosuhteiden perinpohjaisesta muuttumisesta, vaikka demokraattisen vaalien järjestäminen, yleisen armahduksen antaminen, epäoikeudenmukaisten lakien kumoaminen tai entisten viranomais-rakenteiden purkaminen voivat myös olla todisteena tällaisesta muutoksesta.

Vaikka tilanne on muuttunut, se ei ole kestävä, jos edelleen voidaan havaita merkkejä epävakaisuudesta. On saatava objektiivisia ja todennettavia todisteita siitä, että kyseisessä maassa kunnioitetaan ihmisoikeuksia, ja varsinkin siitä, että ne tekijät, jotka antoivat pakolaiselle perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, on poistettu pysyvästi. Olisi pantava painoa konkreettisille tapahtumille, kuten organisoidulle paluumuutolle ja palanneiden kokemuksille sekä puolueettomien tarkkailijoiden raporteille.

Näitä lakkauttamislausekkeita käyttävien jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että henkilöille, jotka eivät halua lähteä jäsenvaltiosta pakottavista syistä, kuten aikaisemmin koettu vaino tai vakava, perusteeton haitta, sekä henkilöille, joiden ei voida odottaa lähtevän jäsenvaltiosta, koska heillä on pitkän oleskelun mukanaan tuomat vahvat perhe-, sosiaaliset ja taloudelliset siteet kyseiseen jäsenvaltioon, myönnetään asianmukainen asema ja että he eivät menetä jo saamiaan oikeuksia.

(f) Olosuhteiden muuttuminen pysyvässä asuinmaassa

Tämä alakohta vastaa 1 kohdan e alakohtaa, lukuun ottamatta sitä, että se koskee tilanteita, joissa pakolaisella ei ollut kansalaisuutta silloin kun hänelle myönnettiin pakolaisasema ja joissa vainon pelko liittyi paluuseen pysyvään asuinmaahan pikemminkin kuin kansalaisuusmaahan.

(2) Kansainvälinen pakolaislainsäädäntö ja -käytännöt edellyttävät, että päätöksen pakolaisaseman peruuttamiseksi on perustuttava objektiivisiin ja todennettaviin todisteisiin ja että jokainen tapaus käsitellään tapauskohtaisesti. Lisäksi kyseisellä henkilöllä olisi oltava mahdollisuus kiistää päätös. Tällaisista normeista on jo säädetty pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavia vähimmäisvaatimuksia koskevassa direktiivissä. Tässä rajoitutaan kuitenkin säätämään vähimmäisvaatimuksista, joita sovelletaan suojelun lakkauttamista koskevan tapauksen arviointiin. Lähinnä kyse on siitä, että valtiolla, joka halua peruuttaa suojelun, on velvollisuus todistaa, että sillä on oikeus tehdä se.

14 artikla

Pakolaisaseman epääminen

(1) Tässä artiklassa toistetaan periaate, jonka mukaan henkilöltä, joka täyttää Geneven yleissopimuksen 1 artiklan D, E tai F kohdan, voidaan evätä pakolaisasema. Suojelu voidaan evätä silloin, kun lopettamista edellyttävät tosiseikat tulevat esiin sen jälkeen, kun kansainvälinen suojelu on jo myönnetty.

Tässä artiklassa toistetaan periaate, jonka mukaan tätä direktiiviä ei sovelleta hakijaan seuraavissa tilanteissa:

(a) Yhdistyneiden kansakuntien avustus tai suojelu

Tässä alakohdassa viitataan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan D kohdan lausekkeeseen, jota sovelletaan jokaiseen, joka saa suojelua tai avustusta muilta Yhdistyneiden kansakuntien elimiltä tai toimistoilta kuin Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetulta. Lauseke laadittiin tilanteessa, jossa palestiinalaispakolaiset saivat suojelua YK:n Lähi-idässä olevien palestiinalaispakolaisten avustus- ja työelimeltä (UNRWA). Yhdistyneiden kansakuntien elimeltä saatavan suojelun tai avustuksen on tämän lausekkeen soveltamiseksi tarkoitettava, että ne tekijät, jotka antoivat pakolaiselle perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, on poistettu pysyvästi.

Henkilöltä evätään pakolaisasema sillä perusteella, että hän saa Yhdistyneiden kansakuntien suojelua tai avustusta ainoastaan, jos hän on saanut YK:n suojelua tai avustusta ennen kuin hän haki turvapaikkaa eikä ole koko aikana lakannut saamasta tämän suojelua tai avustusta. Henkilöltä ei evätä pakolaisasemaa tämän lausekkeen perusteella, jos hän ei ole pystynyt itsestään riippumattomista syistä palaamaan paikkaan, jossa hänellä on periaatteessa oikeus saada Yhdistyneiden kansakuntien suojelua tai avustusta. Kun henkilö on lakannut saamasta suojelua tai avustusta mistä syystä tahansa, mutta hänen asemaansa ei ole ratkaistu lopullisesti Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen antamien asiaa koskevien päätöslauselmien mukaisesti, hänellä on oikeus saada tämän direktiivin mukaisia etuja.

(b) Oikeudet asuinvaltiossa

Tämä kohta koskee Geneven yleissopimuksen 1 artiklan E kohdan tarkoittamia tilanteita. Tässä säädetään tilanteesta, jossa pakolaisasema voidaan evätä, koska turvapaikanhakijalla on sen maan, johon hän on asettunut asumaan, asianomaisten viranomaisten harkinnan mukaan tämän maan kansalaisuuteen liittyvät oikeudet ja velvollisuudet. Pelkästään tilapäinen tai väliaikainen käynti tällaisessa valtiossa ei riitä kansainvälisen suojelun epäämiseen. Hakijalta voidaan evätä kansainvälinen suojelu ainoastaan, jos voidaan täysin taata, ettei häntä karkoteta maasta.

(c) Hakijat, jotka eivät ansaitse kansainvälistä suojelua

Geneven yleissopimuksen koskemattomuuden ja uskottavuuden säilyttämiseksi tämä kohta velvoittaa jäsenvaltiot olemaan myöntämättä pakolaisasemaa Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kohdassa mainituissa tilanteissa.

(i) Tässä alakohdassa tarkoitetut rikokset on tulkittava niin kuin ne on määritelty kansainvälisissä asiakirjoissa, joihin jäsenvaltiot ovat liittyneet, sekä Yhdistyneiden kansakuntien tai muiden kansainvälisten tai alueellisten järjestöjen antamissa päätöslauselmissa, sikäli kuin jäsenvaltio, jota asia koskee, on hyväksynyt kyseiset asiakirjat ja päätöslauselmat.

(ii) Tätä alakohtaa sovellettaessa on arvioitava oletetun vainon vakavuus suhteessa sen rikoksen luonteeseen, josta kyseistä henkilöä epäillään. Jäsenvaltio voi luokitella erityisen raa'at teot vakaviksi ei-poliittisiksi rikoksiksi, vaikka niillä olisikin väitetty olevan poliittiset päämäärät.

(iii) Tässä alakohdassa todetaan, että Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltioiden olisi noudatettava YK:n peruskirjan perusperiaatteita keskinäisissä suhteissaan ja suhteissaan koko kansainväliseen yhteisöön. Silloin kun turvapaikanhakija on loukannut näitä periaatteita, häneltä voidaan evätä pakolaisasema.

(2) Epääminen olisi perusteltava yksinomaan asianomaisen henkilön henkilökohtaisella ja tietoisella käytöksellä.

(3) Kyseisellä henkilöllä oikeus hakea päätökseen muutosta oikeusteitse kyseisessä jäsenvaltiossa. Sovellettavat menettelysäännöt esitetään direktiiviehdotuksessa pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista.

(4) Tässä kohdassa todetaan, että velvoite olla myöntämättä pakolaisasemaa niille, jotka sitä eivät ansaitse, ei estä jäsenvaltioita soveltamasta kansainvälisen lainsäädännön, varsinkin Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen, mukaisia velvoitteitaan.

IV LUKU

Toissijaisen suojelun myöntäminen

Tässä luvussa määritellään toissijainen suojelu, joka on osa kansainvälistä suojelua ja joka on luotu täydentämään III luvussa esitettyä pakolaisille annettavaa suojelua. Erityistä toissijaista tai täydentävää suojelua koskevaa EU:n säädöstä ei ole olemassa, mutta Euroopan ihmisoikeusyleissopimus ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö muodostavat oikeudellisesti sitovan kehyksen, jota hyödynnetään tässä ehdotuksessa määriteltäessä suojelua tarvitsevat henkilöryhmät. Jäsenvaltioiden suojeltavaksi ei ole määritelty täysin uusia henkilöryhmiä, vaan tässä luvussa selkeytetään voimassa olevia käytäntöjä ja kootaan ne yhteen lainsäädäntöteitse. Jäljempänä tämän artiklan 2 kohdassa luetellut kolme eri ryhmää on laadittu suurelta osin jäsenvaltioiden parhaiden käytäntöjen perusteella.

15 artikla

Toissijaisen suojelut syyt

Kun on todettu 5 artiklan 2 kohdan sääntöjen mukaisesti, että hakija saattaa kuulua tämän luvun soveltamisalaan, jäsenvaltioilla on käytettävissään kolme mahdollisesti osittain päällekkäistä perustetta sen määrittämiseksi, voidaanko hakijalle myöntää toissijaista suojelua saavan henkilön asema.

(a) Tässä alakohdassa käsitellään kidutusta ja epäinhimillistä tai halventavaa kohtelua tai rangaistusta Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen 3 artiklan mukaisesti. Määritettäessä täyttääkö hakija nämä perusteet jäsenvaltioiden ei pitäisi soveltaa Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen vaatimuksia ankarampia vaatimuksia. Hakemuksen on silti aina oltava perusteltu II luvun mukaisesti.

(b) Tässä alakohdassa käsitellään perusteltua pelkoa siitä, että loukataan muita ihmisoikeuksia. Harkitessaan, myöntääkö hakijalle toissijaista suojelua saavan henkilön asema tällä perusteella, jäsenvaltioiden on otettava täysin huomioon ihmisoikeus-asiakirjojen, kuten Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen, mukaiset velvoitteensa, mutta ne saavat rajoittaa niiden soveltamisen ainoastaan tapauksiin, joissa tarvitaan kansainvälistä suojelua. Jäsenvaltioiden olisi erityisesti harkittava, johtaisiko hakijan palauttaminen kotimaahansa tai pysyvään asuinmaahansa siihen, että hänelle aiheutuisi vakavaa, perusteetonta haittaa ihmisoikeusloukkauksen muodossa, ja onko niillä ekstraterritoriaalisia velvoitteita suojeltavana tässä yhteydessä.

(c) Tässä alakohdassa käsitellään tilanteita, joissa henkilö on joutunut siirtymään kotimaastaan eikä pysty palaamaan sinne. Tämän alakohdan määritelmä ei estä soveltamasta 11 artiklan 2 kohdan c alakohtaa, ja tämä määritelmä on vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun myöntämiseksi tilanteissa, joissa jäsenvaltioiden alueelle tulee suuri määrä siirtymään joutuneita henkilöitä, annetun neuvoston direktiivin 2 artiklan c kohdasta. Kuitenkin silloin, kun henkilö hakee toissijaista suojelua, hänen on osoitettava, että hänellä yksilönä on perusteltua aihetta pelätä henkensä vuoksi. Vaikka pelon syyt eivät olisi yksilökohtaisia, hakijan on silti osoitettava, että hänen tapauksessaan pelko on perusteltu. Jäsenvaltioiden on katettava tähän ryhmään kuuluvat ihmiset silloin, kun he tulevat neuvoston toteamina 'suurina määrinä', joten on johdonmukaista ja soveliasta sisällyttää heidät tähän ryhmään myös silloin, kun he saapuvat yksittäin eikä heille voida myöntää pakolaisasemaa.

16 artikla

Toissijaisen suojelun lakkauttaminen

(1) Tämä kohta koskee periaatetta, jonka mukaan toissijainen suojelu säilyy, kunnes toimivaltaiset viranomaiset toteavat, ettei tällaista suojelua enää tarvita, koska siihen ei ole enää syytä.

(2) Tässä kohdassa toistetaan periaate, jonka mukaan toissijainen suojelu voidaan peruuttaa, jos olosuhteet muuttuvat kotimaassa tai pysyvässä asuinmaassa niin perinpohjaisesti ja kestävästi, että toissijaista suojelua ei enää tarvita. Kotimaan olosuhteiden perinpohjainen muutos ei ole sama asia kuin olosuhteiden paraneminen. On syytä selvittää, onko maassa tapahtunut poliittisesti tai yhteiskunnallisesti perinpohjainen ja merkittävä muutos, jonka ansiosta maassa on vakaa valtarakenne, joka on erilainen kuin se, jonka aikana henkilöllä oli perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi. Täydellinen poliittinen muutos on selkein esimerkki olosuhteiden perinpohjaisesta muuttumisesta, vaikka demokraattisen vaalien järjestäminen, yleisen armahduksen antaminen, epäoikeudenmukaisten lakien kumoaminen tai entisten viranomaisrakenteiden purkaminen voivat myös olla todisteena tällaisesta muutoksesta.

Vaikka tilanne on muuttunut, se ei ole kestävä, jos edelleen voidaan havaita merkkejä epävakaisuudesta. On saatava objektiivisia ja todennettavia todisteita siitä, että kyseisessä maassa kunnioitetaan ihmisoikeuksia, ja varsinkin siitä, että ne tekijät, jotka antoivat toissijaista suojelua saavalle henkilölle perusteltua aihetta pelätä joutuvansa kärsimään perusteetonta haittaa, on poistettu pysyvästi. Olisi pantava painoa konkreettisille tapahtumille, kuten organisoidulle paluumuutolle ja palanneiden kokemuksille sekä puolueettomien tarkkailijoiden raporteille.

17 artikla

Toissijaista suojelua saavan henkilön aseman epääminen

(1) Tässä artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan olemaan myöntämättä toissijaista suojelua hakijalle artiklassa mainituissa erityistapauksissa. Suojelu voidaan evätä myös silloin, kun epäämistä edellyttävät tosiseikat tulevat esiin sen jälkeen, kun kansainvälinen suojelu on jo myönnetty.

Tässä artiklassa toistetaan periaate, jonka mukaan tätä direktiiviä ei sovelleta hakijaan seuraavissa tilanteissa:

(a) Tässä alakohdassa tarkoitetut rikokset on määritelty kansainvälisissä asiakirjoissa, joihin jäsenvaltiot ovat liittyneet, sekä Yhdistyneiden kansakuntien tai muiden kansainvälisten tai alueellisten järjestöjen antamissa päätöslauselmissa, siltä osin kuin jäsenvaltio, jota asia koskee, on hyväksynyt kyseiset asiakirjat ja päätöslauselmat.

(b) Tätä alakohtaa sovellettaessa on arvioitava oletetun vainon vakavuus suhteessa sen rikoksen luonteeseen, josta kyseistä henkilöä epäillään. Jäsenvaltio voi luokitella erityisen raa'at teot vakaviksi ei-poliittisiksi rikoksiksi, vaikka niillä olisikin väitetty olevan poliittiset päämäärät.

(c) Tässä alakohdassa todetaan, että Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltioiden olisi noudatettava YK:n peruskirjan perusperiaatteita keskinäisissä suhteissaan ja suhteissaan koko kansainväliseen yhteisöön. Silloin kun kansainvälistä suojelua hakeva henkilö on loukannut näitä periaatteita, häneltä voidaan evätä toissijainen suojelu.

(2) Poissulkeminen olisi perusteltava yksinomaan asianomaisen henkilön henkilö-kohtaisella ja tietoisella käytöksellä.

(3) Kyseisellä henkilöllä oikeus hakea päätökseen muutosta oikeusteitse kyseisessä jäsenvaltiossa. Asianmukaiset menettelysäännöt esitetään direktiiviehdotuksessa pakolaisaseman myöntämistä tai peruuttamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista.

(4) Tässä kohdassa todetaan, että velvoite olla myöntämättä toissijaista suojelua niille, jotka sitä eivät ansaitse, ei estä jäsenvaltioita soveltamasta kansainvälisen lainsäädännön, varsinkin Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen, mukaisia velvoitteitaan.

V LUKU

Pakolaisaseman ja toissijaista suojelua saavan henkilön asema

18 artikla

Kansainvälistä suojelua saavan henkilön asema

(1) Tämän kohdan tarkoituksena on tarkentaa, että tässä direktiiviehdotuksessa esitetyn pakolaisaseman sisällön ei voida katsoa millään tavoin rajoittavan Geneven yleissopimuksen 3-34 artiklassa asetettuja oikeuksia.

(2) Tässä kohdassa otetaan käyttöön kolme sääntöä. Ensimmäisen tarkoituksena on selventää, että tässä luvussa asetettuja sääntöjä sovelletaan molempiin 2 artiklassa määriteltyihin kansainvälistä suojelua tarvitseviin henkilöryhmiin, ellei toisin säädetä. Toisena tavoitteena on varmistaa, että siirtyminen kansainvälistä suojelua hakevasta henkilöstä pakolaiseksi tai toissijaista suojelua saavaksi henkilöksi ei periaatteessa koskaan heikennä suojelun tasoa. Kolmannessa säännössä edellytetään, että pakolaisille ja toissijaista suojelua saaville henkilöille myönnettävien oikeuksien taso koskee myös heidän mukanaan tulevia perheenjäseniä.

(3) Tässä kohdassa esitetään yleislauseke tiettyjen V luvun sääntöjen tulkinnasta. Näitä sääntöjä on mukautettava silloin, kun niitä sovelletaan henkilöihin, joilla on erityisiä tarpeita. Tässä kohdassa luetellaan sellaisia henkilöryhmiä, joilla on erityisiä fyysistä ja psyykkistä terveydenhuoltoa koskevia tarpeita jäsenvaltioiden käytäntöjen mukaan ja asiaa koskevien tutkimusten nojalla. Luettelo ei kuitenkaan ole kattava, vaan kaikki henkilöt, joilla on erityisiä tarpeita, olisi otettava huomioon. Katsottiin tarpeelliseksi mainita, että naimattomilla naisilla on yleensä "erityisiä tarpeita", ainoastaan jos he tulevat maista, joissa esiintyy merkittävää sukupuoleen perustuvaa syrjintää. Muut sukupuoleen liittyvät, terveyttä ja hygieniaa koskevat tarpeet, kuten parranajovälineet ja kondomit miehille tai terveyssiteet ja ehkäisyvälineet naisille, eivät ole erityisiä tarpeita.

19 artikla

Karkotuksen ja palauttamisen kieltäminen

Geneven yleissopimuksen 32 ja 33 artiklan mukaisesti tässä artiklassa vahvistetaan, että jäsenvaltiot eivät saa karkottaa pakolaisia ja että niiden on noudatettava palauttamiskiellon periaatetta. Tässä vahvistetaan Euroopan ihmisoikeusyleissopimuksen mukaisesti, että tämä pätee myös kidutuksen tai muun epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen uhreihin. Jäsenvaltioita vaaditaan myös olemaan karkottamatta muunlaista toissijaista suojelua saavia henkilöitä ja noudattamaan palauttamiskiellon periaatetta Geneven yleissopimuksen 32 ja 33 artiklassa asetetuin rajoituksin.

20 artikla

Tiedoksi antaminen

Tässä artiklassa säädetään, että kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden on saatava kaikki tarvittava tieto tällaista suojelua koskevista säännöistä. Tämä vastaa myös muiden turvapaikkaa koskevien direktiivi(ehdotust)en asiaa koskevia säännöksiä.

21 artikla

Oleskeluluvat

(1) Tässä kohdassa ehdotettu viisivuotiskausi vastaa jäsenvaltioiden käytäntöjen keskiarvoa. Luvan myöntämiseen sovelletaan lakkauttamista ja epäämistä koskevissa tämän direktiivin lausekkeissa asetettuja edellytyksiä.

(2) Tässä kohdassa käsitellään toissijaista suojelua saaville henkilöille myönnettävien oleskelulupien kestoa. Useimmat jäsenvaltiot pitävät tällaista suojelua saavan henkilön asemaa tilapäisenä. Näin ollen toissijaista suojelua saaville henkilöille olisi myönnettävä oleskelulupa aluksi yhdeksi vuodeksi. Tällainen lupa olisi uusittava ilman muita toimenpiteitä korkeintaan vuoden välein, paitsi jos luvan myöntävät viranomaiset toteavat, että toissijaista suojelua ei enää tarvita.

22 artikla

Pitkään oleskelleiden asukkaiden asema

Tässä artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan soveltamaan pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta esitettyä direktiiviä, sen 3 artiklan 2 kohdan b alakohdasta riippumatta, toissijaista suojelua saaviin henkilöihin tämän direktiiviehdotuksen mukaisesti. Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta esitetyn direktiiviehdotuksen 3 artiklan 2 kohdan b alakohtaa koskevissa huomautuksissa todetaan: "Täydentävää tai toissijaista suojelua saavat henkilöt on suljettu ehdotuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Toissijaisen suojelun käsitettä ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, mikä estää tähän ryhmään kuuluvien henkilöiden käsittelemisen tässä ehdotuksessa. Komissio katsoo kuitenkin, että koska nämä henkilöt oleskelevat laillisesti EU:n alueella, myös heille on voitava myöntää erityisasema oleskelun keston perusteella, mikäli asianmukaiset edellytykset täyttyvät. Tampereella 15.-16. lokakuuta 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto korostaa päätelmissään, että "[pakolaisasemaa] olisi myös täydennettävä toissijaista suojelua koskevilla toimenpiteillä, joiden avulla tällaista suojelua tarvitsevalle henkilölle myönnetään asianmukainen asema. Komissio aikoo esittää vuonna 2001 toissijaista suojelua koskevan ehdotuksen, jossa voidaan käsitellä oleskelun kestoon perustuvan aseman myöntämistä myös tähän ryhmään kuuluville kolmansien maiden kansalaisille." Tässä direktiiviehdotuksessa yhdenmukaistaan toissijaisen suojelun käsitettä. Näin ollen on kohtuullista ja johdonmukaista vaatia jäsenvaltioita ulottamaan pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta esitetyn direktiivin soveltaminen tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluviin toissijaista suojelua saaviin henkilöihin. Toissijaista suojelua saavia henkilöitä on kohdeltava samalla tavalla kuin pakolaisia silloin, kun he ovat oleskelleet pitkään maassa, koska heidän tarpeensa ja olosuhteensa ovat varsin samanlaiset. Tämän lisäksi asuttuaan jäsenvaltiossa vaaditut viisi vuotta he ovat osoittaneet, että kansainvälisen suojelun tarve ei ole enää tilapäinen.

23 artikla

Matkustusasiakirjat

(1) Tässä kohdassa vahvistetaan Geneven yleissopimuksen 28 artiklassa asetettu velvoite, jonka mukaan jäsenvaltioiden on myönnettävä tunnustamilleen pakolaisille "matkustusasiakirja valtion alueen ulkopuolelle tehtäviä matkoja varten, jolleivät erittäin painavat kansalliseen turvallisuuteen ja yleiseen järjestykseen perustuvat syyt toisin vaadi" Geneven yleissopimuksen liitteen määräysten mukaisesti.

(2) Toissijaista suojelua saavat henkilöt saattavat olla sellaisessa asemassa, että he voivat hakea ja saada matkustusasiakirjan kotimaansa tai pysyvän asuinmaansa konsuliviranomaisilta (esim. silloin kun nämä viranomaiset pystyvät jatkamaan työskentelyään, vaikka heidän edustamassaan maassa vallitsisi aseellisesta konfliktista johtuva laajalle levinnyt yleinen ja mielivaltainen väkivalta). Tämän kohdan tarkoituksena on varmistaa, että toissijaista suojelua saaville henkilöille myönnetään matkustusasiakirjoja ainoastaan silloin, kun he eivät saa maansa passia konsuliviranomaisiltaan (esim. silloin kun toimintakykyisiä konsuliviranomaisia ei enää ole).

24 artikla

Mahdollisuus työntekoon

(1) Jäsenvaltioiden on annettava pakolaisille lupa työskennellä toisen palveluksessa tai itsenäisenä ammatinharjoittajana samoin edellytyksin kuin omille kansalaisilleen. Tätä tasapuolisen kohtelun periaatetta sovelletaan myös palkkaukseen, toisen palveluksessa tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimivia koskevien sosiaaliturvajärjestelmien piiriin pääsyyn sekä muihin työehtoihin. Mahdollisuus työntekoon tukee tulijoiden itsenäisyyttä ja antaa heille mahdollisuuden huolehtia toimeentulostaan itse, niin ettei heidän tarvitse turvautua tukijärjestelyihin.

(2) Tässä kohdassa yhdistetään useimpien jäsenvaltioiden käytäntö tarjota pakolaisille aikuisille tarkoitettua työllisyyskoulutusta, ammattikoulutusta ja käytännön työharjoittelua heidän kotoutumisensa helpottamiseksi.

(3) Vähimmäisvaatimuksena komissio ehdottaa, että jäsenvaltioiden on otettava käyttöön säännöt, jotka eivät epää toissijaista suojelua saavilta henkilöiltä ja heidän mukanaan tulevilta perheenjäseniltä mahdollisuutta työskennellä toisen palveluksessa tai itsenäisenä ammatinharjoittajana kuuden kuukauden kuluttua siitä, kun heille on myönnetty toissijaista suojelua saavien henkilöiden asema. Mahdollisuus työntekoon tukee tulijoiden itsenäisyyttä ja antaa heille mahdollisuuden huolehtia toimeentulostaan itse, niin ettei heidän tarvitse turvautua tukijärjestelyihin. Se voi myös edistää kyseisten henkilöiden kotoutumista uudelleen kotimaahansa sen jälkeen kun paluu sinne tulee mahdolliseksi.

(4) Vähimmäisvaatimuksena komissio ehdottaa, että jäsenvaltioiden on otettava käyttöön säännöt, jotka eivät epää toissijaista suojelua saavilta henkilöiltä ja heidän mukana tulevilta perheenjäseniltään mahdollisuutta osallistua aikuisille tarkoitettuun työllisyyskoulutukseen, ammattikoulutukseen ja käytännön työharjoitteluun yhden vuoden kuluttua siitä, kun heille on myönnetty toissijaista suojelua saavien henkilöiden asema.

(5) Tässä kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että sen jälkeen kun henkilöille on annettu mahdollisuus päästä työmarkkinoille 1, 2, 3 ja 4 kohdan mukaisesti, heihin on sovellettava palkkausta, toisen palveluksessa tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimivia koskevien sosiaaliturvajärjestelmien piiriin pääsyä sekä muita työehtoja koskevaa, jäsenvaltiossa voimassa olevaa yleistä lainsäädäntöä samalla tavalla kuin jäsenvaltion omiin kansalaisiin.

25 artikla

Mahdollisuus koulutukseen

(1) Tässä kohdassa käsitellään kansainvälistä suojelua saavien alaikäisten koulutusta. Tekstissä mainitaan vain "alaikäiset" lapset tekemättä eroa "kouluikäisten" ja muiden välillä, koska kouluikä vaihtelee jäsenvaltioittain eikä myöskään YK:n lapsen oikeuksien yleissopimuksessa mainita lapsen ikää koulunkäynnin edellytyksenä. Tasapuolisen kohtelun periaatteen mukaisesti kansainvälistä suojelua saaville alaikäisille tulisi antaa mahdollisuus hakeutua yleisen koulutusjärjestelmän piiriin ilmaiseksi. Tämä säännös on yksi monista, jotka osoittavat, että tässä ehdotuksessa kiinnitetään erityistä huomiota alaikäisiin lapsiin.

(2) Tässä kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot antamaan kansainvälistä suojelua saaville aikuisille mahdollisuus osallistua yleiseen koulutusjärjestelmään sekä ammatilliseen koulutukseen, täydennyskoulutukseen tai uudelleenkoulutukseen samoin edellytyksin kuin EU:n kansalaisille. Kansainvälistä suojelua saavat aikuiset ovat saattaneet joutua kotimaastaan paetessaan jättämään kesken yleissivistävät tai ammatilliset opintonsa. Heille on näin ollen myönnettävä oikeus saada yleissivistävää ja ammatillista koulutusta sekä täydennys- ja uudelleenkoulutusta tilapäisen suojelun aikana. Tällä tavoin hankitut tiedot ja taidot voivat myös edistää kyseisten henkilöiden kotoutumista uudelleen kotimaahansa sen jälkeen kun paluu sinne tulee mahdolliseksi.

(3) Kansainvälistä suojelua saavilla henkilöillä on oltava sama oikeus saada todistuksensa tunnustettua kuin asianomaisen maan kansalaisilla. Tähän kuuluu myös jäsenvaltion velvoite ottaa huomioon kyseisen henkilön kaikki, myös EU:n ulkopuolella myönnetyt, tutkinnot, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat todisteet samoin kuin asianomaisen henkilön asian kannalta merkityksellinen kokemus siten, että viranomaiset vertaavat näistä asiakirjoista ilmenevää pätevyyttä ja tätä kokemusta kansallisessa lainsäädännössä edellytettyihin tietoihin ja taitoihin (asia C-238/98, Hocsman)

26 artikla

Sosiaaliturva

Jäsenvaltioiden on annettava myös kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden saataville tarvittava sosiaali- ja toimeentuloturva, jonka avulla he voivat vi