KOMISSION RAPORTTI NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE - Tukholman Eurooppa-neuvoston pyytämä raportti: Työvoimaosuuden nostaminen ja aktiivisen ikääntymisen edistäminen

1. Tarve työvoimaosuuden nostamiseen

2. Työvoimaosuuteen liittyvät suuntaukset ja määräävät tekijät

2.1 Työvoimaosuuteen liittyvät pääsuuntaukset

2.2 Työvoimaosuuteen vaikuttavat tärkeimmät tekijät

3. Poliittiset näkökohdat

3.1 Kattava toimintatapa työvoimaosuuden nostamiseksi

3.2 Ensisijaiset toimet

a) Valtion ja työmarkkinaosapuolten yhteinen aloite, jolla pyritään pitämään työntekijät pidempään työelämässä

b) Vero- ja etuusjärjestelmien kohdennettu tarkastelu

c) Monitahoinen lähestymistapa palkkaukseen ja työmarkkinoille pääsyyn liittyvien sukupuolierojen poistamiseksi

d) Niiden henkilöiden osallistumisen lisääminen, joilla on hoitovelvoitteita

e) Uudet toimet koulunkäynnin keskeyttävien määrän vähentämiseksi

3.3 Seuraavat askelet

Tukholmassa kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti neuvostoa ja komissiota raportoimaan "yhdessä kevään 2002 Eurooppa-neuvostoa varten siitä, miten voidaan lisätä työvoiman osallistumista ja edistää aktiivista ikääntymistä". Tämä raportti on vastaus kehotukseen.

Raportissa käsitellään työvoimaosuutta väestörakenteellisten kehityssuuntausten valossa. Asiaan liittyviä aiheita koskevat perusteelliset analyysit ja poliittisten toimien muotoilu eivät kuitenkaan kuulu tämän raportin alaan. Niitä käsitellään erikseen muissa asiakirjoissa osana kokonaispakettia, joka laaditaan keväällä 2002 Barcelonassa kokoontuvaa talous- ja sosiaaliasioiden Eurooppa-neuvostoa varten.

Asiaan liittyviä aiheita ovat esimerkiksi eläkkeet ja eläkejärjestelmien ylläpidettävyys. Niiden kannalta osallistumisasteen kohottaminen on tärkeää siksi, että saadaan säilytettyä ylläpidettävä huoltosuhde. Myös terveydenhuoltojärjestelmä kuuluu näihin aiheisiin, erityisesti siltä kannalta, että aktiivisella ikääntymisellä on merkittävä vaikutus ikääntyvän väestön terveystilanteeseen ja täten yhteiskunnallisiin prioriteetteihin sekä terveydenhuoltojärjestelmien taloudelliseen ylläpidettävyyteen.

Makrotaloudellisen tilanteen hiljattainen heikentyminen saattaa vaarantaa Lissabonin ja Tukholman tavoitteiden nopean saavuttamisen, jos se johtaa uudistusten lykkääntymiseen. On olennaisen tärkeää, että keskipitkän ja pitkän aikavälin strategiat eivät häiriinny lyhyen aikavälin näkökohtien vuoksi. Toimiminen nyt työvoimaosuuden nostamiseksi on tärkeä tekijä kaikissa toimissa, joilla pyritään hallitsemaan muutosta ja saavuttamaan kestävämpi taloudellinen ja sosiaalinen kehitys.

Myös aktiivinen ikääntyminen on merkittävä osatekijä pyrittäessä täyttämään EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa määrätty yleinen tavoite parantaa ihmisten hyvinvointia. Lissabonin strategiassa, jota vahvistettiin Tukholmassa, käsitellään jo tätä elintason ja elämän laadun kohottamista poliittiselta kannalta. Tällä raportilla yhdessä muiden Barcelonan Eurooppa-neuvostolle toimitettavien tekstien kanssa pitäisi edelleen kehittää tätä lähestymistapaa ja asettaa selkeät prioriteetit.

1. Tarve työvoimaosuuden nostamiseen

Lissabonissa ja Tukholmassa kokoontuneet Eurooppa-neuvostot asettivat kunnianhimoiset tavoitteet, joiden mukaan unionin työllisyysaste olisi nostettava vuoteen 2010 mennessä noin 70 prosenttiin koko työikäisen väestön osalta, yli 60 prosenttiin naisten osalta ja 50 prosenttiin ikääntyvien työntekijöiden osalta. Nämä tavoitteet merkitsevät sitä, että työllisten kokonaismäärän olisi lisäännyttävä 20 miljoonalla hengellä, josta naisia on 11-12 miljoonaa ja ikääntyviä 5 miljoonaa. Jotta näihin tavoitteisiin päästäisiin, huomattava määrä työvoiman ulkopuolella olevia on saatava osallistumaan työmarkkinoille.

Tavoitteiden saavuttaminen riippuu pääoma-, hyödyke- ja työmarkkinoiden toimivuuden parantamisesta kestävään kasvuun johtavan makrotaloudellisen vakauden yhteydessä, mikä on välttämätöntä sosiaaliseen yhteenkuuluvuuden ja julkisten varojen ylläpidettävyyden kannalta erityisesti eläke- ja terveydenhuoltojärjestelmien alalla. Tavoitteet koskevat työllisyysastetta, ja vaikka on selvää, että työllisyyden nostaminen liittyy suoraan osallistumisasteen nostamiseen, myös työttömyyden vähentämisellä on osansa asiassa.

Osallistumisasteen nostaminen ei ole helppoa. Se edellyttää ensinnäkin kulttuuristen ja sosiopsykologisten tekijöiden muutoksia erityisesti asenteissa ikääntyvien työskentelyyn ja toiseksi poliittisten välineiden merkittäviä muutoksia, jotta voidaan muuttaa työnantajien ja työntekijöiden käyttäytymistä. Hallitusten ja työmarkkinaosapuolten on tehtävä yhteistyötä oikeudellisten ja institutionaalisten puitteiden muokkaamiseksi, jotta käyttäytymistä saadaan muutettua. Työvoiman korkeampi osallistumisaste edellyttää myös tehokkaampia pyrkimyksiä henkilöresursseihin tehtävien investointien lisäämiseksi niin, että työvoiman koulutukselle annetaan suurempi paino työllisyyden suuntaviivojen mukaisesti.

Toteutettavissa poliittisissa toimissa on käsiteltävä kaikkia työvoimaan kuuluvia ikäryhmiä varsinkin siksi, että työvoiman kokoonpano muuttuu väestön ikääntymisen seurauksena. Toimia kuitenkin painotetaan eri tavalla eri elämänvaiheita edustavien ryhmien osalta. Tässä raportissa sovelletaan tätä elämänvaiheisiin perustuvaa lähestymistapaa työmarkkinoille osallistumiseen, jotta saataisiin selville perussuuntaukset ja voitaisiin kehittää parempia poliittisia vastauksia näihin suuntauksiin vaikuttamiseksi. Tiedot eritellään sukupuolittain. Erityishuomiota kiinnitetään ryhmiin, joilla on erityisiä ongelmia työmarkkinoilla.

2. Työvoimaosuuteen liittyvät suuntaukset ja määräävät tekijät

Liitteessä on esitetty analyysi työvoimaosuuteen liittyvistä viimeaikaisista suuntauksista ja määräävistä tekijöistä. [1] Seuraavassa esitetään lyhyesti tärkeimmät seikat.

[1] Tiedot perustuvat pääasiassa työvoimatutkimuksesta ja Euroopan yhteisön kotitalouskyselystä saatuihin tietoihin.

2.1 Työvoimaosuuteen liittyvät pääsuuntaukset

Työvoiman osallistuminen on muuttunut huomattavasti 30 viime vuoden aikana. Vuodesta 1970 lähtien 25-60-vuotiaiden naisten osallistumisaste on noussut jyrkästi, kun taas kaiken ikäisten miesten osallistumisaste on laskenut. Työvoiman yleinen osallistumisaste on noussut 1980-luvun puolivälin hieman alle 66 prosentista 69 prosenttiin vuonna 2000, mutta tähän yleiskuvaan kätkeytyy hyvin erilaisia suuntauksia iän ja sukupuolen mukaan ja jäsenvaltioiden ja alueiden erilaisten tilanteiden mukaan.

Nuoret (15-24)

Nuorten työvoimaosuus on kasvanut 1990-luvun puolivälistä lähtien taloudellisen noususuhdanteen ansiosta mutta myös käyttäytymisen muutoksen vuoksi. Useammat nuoret osallistuvat työelämään lopettamatta välttämättä koulunkäyntiä. Monet heistä yhdistävät osa-aikaisen työssäkäynnin jonkinlaiseen yleissivistävään tai ammatilliseen koulutukseen mutta merkittävä osa ei (8 prosenttia 15-19-vuotiaista ja yli 40 prosenttia 20-24-vuotiaista on pelkästään työssäkäyviä). Sukupuolten väliset erot ovat suhteellisen pieniä molemmissa ikäryhmissä (ensin mainitussa 5 prosenttiyksikköä ja jälkimmäisessä 10 prosenttiyksikköä).

Parhaassa työiässä olevat (25-49)

Työelämään osallistuminen on muuttunut eniten tässä ikäryhmässä. Miesten työvoimaosuus on laskenut hieman, mutta naisten osallistumisaste on noussut alle 40 prosentista yli 70 prosenttiin koko ikäryhmän osalta. Työvoimaosuus saavuttaa huippunsa tässä ikäryhmässä, mutta naisten ja miesten sekä korkeasti koulutettujen ja vähän koulutettujen työntekijöiden välille syntyy eroja, jotka voivat vaikuttaa tuleviin suuntauksiin työvoimaosuudessa.

Naisten työvoimaosuus on noussut tasaisesti kolmen viime vuosikymmenen ajan niin, että naisten osallistumismalli on nyt samanlainen kuin miesten. Sukupuolten välille ilmaantuu kuitenkin huomattava ero 25 ikävuodesta alkaen, myös lapsettomien naisten osalta. Niiden naisten työvoimaosuus, joilla on lapsia, vaihtelee lasten iän mukaan niin, että EU:ssa on 6-7 prosenttiyksikön ero niiden naisten työvoimaosuudessa, joilla ei ole lapsia (72 %), joilla on kouluikäisiä lapsia (65 %) ja joilla on alle kouluikäisiä lapsia (59 %). Erot ovat kaventuneet hieman 1990-luvulla. Erityistapauksen muodostavat yksinhuoltajat, joiden työvoimaosuus on yleisesti korkeampi kuin muiden naisten, Alankomaita ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta. Näissä maissa lastenhoitopalvelut ovat heikommat kuin unionissa keskimäärin.

Korkeasti koulutettujen työntekijöiden osallistuminen ammatilliseen koulutukseen on merkittävästi yleisempää kuin vähän koulutettujen, joiden työvoimaosuus pienenee nopeammin. Korkeasti koulutetuista 68 prosenttia työskentelee yrityksissä, jotka tarjoavat koulutusta; vähän koulutettujen osalta osuus on vain 34 %. Korkeasti koulutettujen osallistumisaste koulutukseen oli noin 40 prosenttia, kun taas vähän koulutettujen vain 17 prosenttia.

Ikääntyvät (50-65)

Ikääntyvien työntekijöiden työllisyys- ja osallistumisasteet ovat laskeneet tasaisesti kolmenkymmenen viime vuoden aikana.

Miesten työvoimaosuus - varsinkin vähän koulutusta vaativassa manuaalisessa työssä olevien - alkaa laskea nopeasti 50 ikävuodesta alkaen; 1970-luvulla laskua alkoi tapahtua vasta yli 60-vuotiaiden osalta. Naisten työvoimaosuus alkaa laskea jo aikaisemmin, 45 vuoden tienoilla, mutta lasku ei ole niin jyrkkä, ja 50-60-vuotiaiden naisten työvoimaosuus on edelleen suurempi kuin 1970-luvulla. Osuuden laskeminen johtuu osittain taloudelliseen rakennemuutokseen liittyvästä ei-vapaaehtoisesta varhaiseläkkeelle jäämisestä ja osittain varhaiseläkejärjestelyiden vaikutuksista.

Yli 50-vuotiaiden työntekijöiden osallistuminen koulutukseen laskee merkittävästi, ja heikosti koulutettujen työntekijöiden osallistuminen on erittäin vähäistä. Vaikka noin puolet ikääntyvistä työntekijöistä työskentelee yrityksessä, joka tarjoaa koulutusta, vain alle 15 prosenttia osallistuu koulutukseen (joko työnantajan tarjoamaan tai yksityiseen). Vähän koulutetuista ikääntyvistä työntekijöistä vain 7 prosenttia saa koulutusta, kun korkeasti koulutetuista ikääntyvistä työntekijöistä koulutusta saavien osuus on yli neljännes.

Ammattitaito ja osallistuminen

Mitä korkeampi ammattitaito, sitä suurempi osallistumisaste kaikissa ikäryhmissä. Tämä tulee selkeämmin esiin naisten kuin miesten osalta, vaikka myös korkeasti koulutetuilla naisilla on alhaisempi osallistumisaste kuin vastaavasti koulutetuilla miehillä. Jäsenvaltioiden välillä on eroja: korkeasti koulutettujen osalta sukupuolten väliset erot ovat paljon pienempiä Pohjoismaissa ja Portugalissa kuin useimmissa eteläisissä jäsenvaltioissa.

Ryhmät, joilla on erityisiä vaikeuksia työmarkkinoilla

Tiettyjen sosioekonomisten tekijöiden katsotaan usein liittyvän merkittävästi alhaisempaan työvoimaosuuteen.

EU:n ulkopuolelta tulevien siirtotyöläisten työvoimaosuus vaihtelee huomattavasti eri maissa. Ulkomaiden kansalaisten työvoimaosuus on noin 61 prosenttia verrattuna EU-kansalaisten noin 72 prosenttiin. Erot ovat selvimpiä ammattiasema-/ammattitaitoasteikon ääripäissä. EU:n kansalaisten työvoimaosuus on paljon suurempi korkeasti koulutettujen muuta kuin ruumiillista työtä tekevien parissa, kun taas siirtotyöläisten joukossa työvoimaosuus on korkeampi vähän koulutettujen ruumiillista työtä tekevien parissa. Vammaiset jäävät terveitä paljon todennäköisemmin työvoiman ulkopuolelle työmarkkinoille pääsemiseen ja siellä pysymiseen liittyvien vaikeuksien vuoksi. Kaksi kolmasosaa jollakin tavalla vammaisista on työvoiman ulkopuolella. Niistäkin, joiden arkielämää vamma ei haittaa, noin 50 prosenttia on työmarkkinoiden ulkopuolella.

Alueelliset erot

Alueellinen työvoimaosuus ja työllisyysaste korreloivat positiivisesti. Alueilla, joilla talous ja työllisyys ovat hyvin kehittyneitä, myös työvoimaosuus on korkeampi varsinkin nuorten ja ikääntyvien keskuudessa. Alueilla, joiden kehitys on heikompaa, työllisyyden ja talouskasvun parantaminen riippuu suureksi osaksi siitä, miten hyvin alueet voivat hyödyntää työvoimaresurssejaan, investoida työvoiman koulutukseen ja houkutella uutta henkilöpääomaa.

2.2 Työvoimaosuuteen vaikuttavat tärkeimmät tekijät [2]

[2] Analyysi perustuu työvoimatutkimuksesta ja Euroopan yhteisön kotitalouskyselystä saatuihin tietoihin.

EU:ssa on kokonaisuudessaan huomattava työvoiman tarjontapotentiaali. Noin kuudennes tällä hetkellä työvoiman ulkopuolella olevista 77 miljoonasta ihmisestä haluaisi työskennellä. Lisäksi niistä, jotka eivät tällä hetkellä ole palkkatyössä, miehistä 56 prosenttia ja naisista 49 prosenttia haluaisi mennä työhön seuraavien viiden vuoden aikana ja vain alle kolmasosalla ei ole mitään aikomuksia mennä työhön tulevaisuudessa.

Tärkeimmät syyt työvoiman ulkopuolella olemiseen ovat henkilökohtaiset tai perhevelvoitteet (noin 20 % kaikista työvoimaan kuulumattomista), oma sairaus tai vamma (9 %), yleissivistävä ja ammatillinen koulutus (27 %; ikäryhmässä 15-24 lähes 80 %) ja eläke (16 %; ikäryhmässä 55-64 noin 50 %).

Näissä syissä on suuria eroja sukupuolten välillä. Miesten osalta syynä työvoiman ulkopuolella olemiseen on pääasiassa koulutus ja eläkkeellä olo, kun taas 25-54-vuotiaiden naisten osalta lähes puolet tapauksista selittyvät perhe- ja hoivasyillä. Oma sairaus tai vamma on syynä työvoiman ulkopuolella olemiseen on tärkein yksittäinen syy 25-54-vuotiailla miehillä ja toiseksi tärkein syy samaan ikäryhmään kuuluvilla naisilla. Työvoimaosuuteen vaikuttavia tärkeimpiä tekijöitä on löydetty neljä. Kullakin on oma vaikutuksensa, mutta niiden välillä on voimakas vuorovaikutus.

Työn tarjonta ja houkuttelevuus

Työn tarjontaan vaikuttaa kaksi tekijää. Millä tahansa hetkellä yleinen makrotaloudellinen tilanne vaikuttaa työvoiman kysyntään taloudessa. Toisaalta pitkäaikaiset suuntaukset työllisyyden rakenteessa ja työmarkkinoiden toimivuudessa - mm. palkkataso - asettavat reunaehdot työvoiman kausittaiselle kysynnälle. Lisäksi työvoiman kysynnässä saattaa olla alueellisia eroja, joissa näkyvät alueen elinkeinotoiminnan rakenne ja keskittyminen.

Sopivien työpaikkojen tarjonta on tärkein tekijä, joka kannustaa ihmisiä siirtymään tai palaamaan työmarkkinoille. Työvoiman kysyntä saa aikaan tarjontaa, joka itsessään luo lisäkysyntää. Toisaalta sellainen käsitys, että työpaikkoja ei ole tarjolla, saattaa johtaa siihen, että ihmiset eivät edes hae työtä ja lannistuvat. Työpaikkojen laatu - palkan ja tuottavuuden, työolojen ja työturvallisuuden, erityisesti ikääntyvien työntekijöiden osalta työajan ja joustavuuden, työ- ja perhe-elämän yhteensovittamismahdollisuuksien sekä työsuhteiden turvallisuuden osalta - määrää sen, miten ihmiset reagoivat.

Taloudellisten kannustimien tasapaino

Työmarkkinoille osallistuminen riippuu työstä saatavien ansioiden ja tarjolla olevien vaihtoehtojen tasapainosta sekä niihin liittyvistä kustannuksista. Vero- ja etuusjärjestelmien ja palkkatasojen vuorovaikutus määrää työttömyyden ja köyhyysloukkujen laajuuden. Taloudellisten kannustimien todellinen vaikutus työvoiman tarjontaan riippuu siitä, miten taloudelliset tekijät reagoivat muutoksiin kannustimissa. Jos työttömyysetuudet ja muut asiaankuuluvat etuudet ovat tasoltaan suuria, niitä maksetaan pitkältä ajalta ja niiden saamisehtoja sovelletaan sallivasti, tilanne voi heikentää työn hankkimisen kannustimia ja lisätä pitkäaikaisen etuusriippuvuuden riskiä. Toisaalta mahdollisuus päästä osalliseksi työhön liittyvistä sosiaaliturvajärjestelmistä ja erityisesti työttömyysvakuutuksesta saattaa hyvinkin toimia kannustimena työpaikan vastaanottamiselle (tai siirtymiselle pimeästä työstä virallisesti ilmoitettuun työhön). Lisäksi työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluminen edellyttää edunsaajilta tiiviimpää kiinnittymistä työmarkkinoille kuin muut sosiaalietuusjärjestelmät, erityisesti jos työssäkäyntiehtoon suhtaudutaan vakavasti ja työnhakua kannustetaan.

Jotkin ryhmät vaikuttavat reagoivan herkemmin verojen ja etuuksien muutoksiin kuin toiset. Vero- ja etuusjärjestelmistä johtuvien kannustimien muutoksilla ei tunnu olevan niin paljon vaikutusta työvoiman tarjontaan parhaassa työiässä olevien miesten ryhmässä tai niiden ryhmässä, joiden palkkakehitys on nouseva. Sitä vastoin taas pariskunnat, joista toinen puoliso ei ole työssä (yleensä nainen), ja yksinhuoltajaperheet reagoivat yleensä herkimmin kannustimiin työmarkkinoille osallistumisella mitattuna. Verotukseen liittyvät esteet vaikuttavat erityisesti naisten päätökseen osallistua työmarkkinoille, varsinkin kun niihin yhdistyvät hoivavelvollisuudet ja edelleen esiintyvät sukupuolten palkkaerot, joiden johdosta tulotaso saattaa olla alhaisempi.

Yleissivistävä ja ammatillinen koulutus

Ammattitaidon ja ammattipätevyyden perusteella määräytyy se, miten työmarkkinoille siirtyvät tai palaavat pystyvät ottamaan vastaan tarjolla olevia työpaikkoja tai ryhtymään itsenäisiksi ammatinharjoittajiksi. Mikä tärkeämpää, niiden perusteella määräytyy myös se, miten jo työssä olevat pystyvät säilyttämään työpaikkansa ja etenemään urallaan muuttuvassa teknologisessa ja taloudellisessa ympäristössä.

Työvoimaosuus on kaikissa ikäryhmissä merkittävästi korkeampi, mitä korkeampi työvoiman koulutustaso on. Työvoimaosuus EU:ssa vuonna 2000 oli 87 % korkeasti koulutettujen osalta mutta vain 57 % heikosti koulutettujen osalta. Erot ovat suuremmat naisten keskuudessa, ja heikosti koulutetut naiset ovat ainoa väestöryhmä, josta yli puolet on työvoiman ulkopuolella.

Korkeasti koulutettujen nuorten (eli niiden, joilla on korkea-asteen koulutus) osuus työvoimasta on lisääntynyt vähitellen. Heikosti koulutettujen (eli niiden, joilla on lukiotasoa alempi koulutus) osuus työvoimasta taas vaikuttaa olevan vähenemässä mutta on edelleen merkittävä.

Työvoiman kysyntään liittyvät taitovaatimussuuntaukset - työnantajille tehtyjen kyselyiden perusteella - osoittavat selvästi, että paremmin koulutettujen työntekijöiden työllistyminen lisääntyy edelleen ja heikommin koulutettujen laskee. Työllisyys lisääntyy edelleen voimakkaimmin palvelualalla ja todennäköisimmin osaamisvaltaisilla aloilla, joilla vaaditaan esimerkiksi tietotekniikka- ja viestintätaitojen kaltaisia taitoja.

Ympäristön tuki

Monille ihmisille päätös osallistua työmarkkinoille ei ehkä riipu edellä esitetyistä tekijöistä, jotka pääasiassa määrittävät työn houkuttavuuden, vaan esimerkiksi päivähoitomahdollisuuksien ja liikenne- ja neuvontapalveluiden kaltaisista tekijöistä tai kulttuuriympäristöön liittyvistä tekijöistä.

Hoitopalveluiden saatavuus ja julkisen liikenteen käyttömahdollisuudet määräävät sen, pystyvätkö kirjastoja ja aikuiskoulutuslaitoksia hyödyntämään kaikki ne, jotka tarvitsevat niitä työmarkkina-asemansa parantamiseksi. Monet näistä tekijöistä kuuluvat julkisen politiikan tai sääntelyn piiriin ja näin ollen edellyttävät poliittisia toimia. Kovinkaan monet jäsenvaltiot eivät kuitenkaan ole toteuttaneet toimia näillä aloilla.

Julkiset työvoimapalvelut

Työvoimapalveluiden toiminta on merkittävässä asemassa: tietojen tarjoaminen avoinna olevista työpaikoista, työvoiman kysynnän ja tarjonnan yhteensovittaminen ja liikkuvuuden tukeminen voivat huomattavasti parantaa työmarkkinoiden toimintaa.

Lasten ja vanhusten hoito

Erityisesti monille naisille huollettavien - lasten tai ikääntyneiden vanhempien - hoitaminen on tärkeä este työskentelylle, ellei vaihtoehtoja ole tarjolla. Jäsenvaltioiden toiminta on ollut epäyhtenäistä, ja useimmiten on toteutettu erillisiä toimia, jotka - yhdistyneenä rajoitettuun tarjontaan - eivät ole vielä saaneet aikaan näkyvää muutosta naisten osallistumisasteessa ja joissa korostuu tarve investoida enemmän lastenhoitopalveluihin.

Tukipalveluiden tarjonnalla on itse asiassa kaksinkertainen vaikutus osallistumisasteeseen. Palvelut helpottavat niitä hyödyntävien henkilöiden osallistumista työmarkkinoille ja samalla tarjoavat itse paljon työpaikkoja. Vuoden 1995 jälkeen on luotu yli 2 miljoonaa nettotyöpaikkaa terveydenhuollon ja sosiaalipalveluiden alalle.

Liikkuvuuden tukeminen

Työmarkkinoille siirtymistä tai palaamista estää usein pelkästään se, että työpaikalle on vaikea päästä. Maaseutualueiden liikennejärjestelmiä ei ehkä ole mukautettu työssäkäyntiaikatauluun, eikä muita vaihtoehtoja ole tarjolla. Työpaikkojen sijainti ja helposti käytettävät ja kohtuuhintaiset liikenneyhteydet taikka yritystoiminnan, myös etätyömahdollisuuksien, kehittäminen paikallisyhteisöissä saattavat olla tärkeitä työvoimaosuuden lisäämiseksi.

3. Poliittiset näkökohdat

Lissabonin ja Tukholman työllisyystavoitteiden saavuttaminen edellyttää päättäväisiä ponnistuksia kaikissa jäsenvaltioissa vaikkakin eri asteisesti. Edellä esitetyssä analyysissä on tuotu esiin tärkeimmät haasteet ja tekijät, jotka vaikuttavat työvoimaosuuteen. Näiden tekijöiden vuorovaikutus olisi tuotava kattavasti ja tasapuolisesti esiin toteutettavassa eri toimintalinjojen yhdistelmässä.

Luxemburgin ja Lissabonin strategian pohjalta saavutettu edistys tarjoaa jäsenvaltioille perustan, jolta ne voivat harjoittaa politiikkaa, joka edistää osallistumista työmarkkinoille ja parantaa työvoiman työllistettävyyttä. Ennaltaehkäisevän ja aktivoivan toiminnan avulla strategialla edistetään työllistettävyyttä ja tehokasta integroitumista työmarkkinoille, ja toisaalta sillä vahvistetaan edellytyksiä rakennemuutoksiin sopeutumiseksi määrittelemällä sopiva tasapaino turvallisuuden ja joustavuuden välillä.

Laskusuhdanteita olisi hyödynnettävä niin, että niiden aikana työvoimaa valmistellaan seuraavaan noususuhdanteeseen. Epäkannustavia toimia, eritoten varhaiseläkejärjestelyihin turvautumista, olisi vältettävä. Tällaisia toimenpiteitä, joita toteutetaan riittämättömästä kokonaiskysynnästä johtuvien lyhyen aikavälin ongelmien ratkaisemiseksi, on yleensä vaikea peruuttaa suhdanteiden parantuessa.

Yleisellä tavoitteella

* on varmistettava, että nykyiset ja tulevat työssäkäyvät sukupolvet pysyvät työssä ikääntyessään

* on houkuteltava merkittävä osuus nyt työvoiman ulkopuolella olevista mutta työkykyisistä, varsinkin naisista, työmarkkinoille pysyvästi

* on pidettävä ikääntyvät työntekijät työvoimassa; yli 50-vuotiaat ovat erittäin riskialttiita jäämään varhaiseläkkeelle.

Voimassa olevissa työllisyyden suuntaviivoissa ja talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa on lukuisia kohtia, jotka ovat relevantteja tämän tavoitteen kannalta, esimerkiksi suhteessa elinikäiseen oppimiseen, aktiiviseen politiikkaan, vero- ja etuusjärjestelmiin, aktiiviseen ikääntymiseen, työelämän laatuun ja yhtäläisiin mahdollisuuksiin. Mutta kuten vuoden 2001 yhteisessä työllisyysraportissa todettiin, useimmissa jäsenvaltioissa noudatetaan edelleen hajanaista lähestymistapaa asiaan eikä niillä ole kattavaa strategiaa, jolla voitaisiin käsitellä työvoimaosuuden lisäämiseen liittyvää haastetta. Vain harvat jäsenvaltiot ovat lisäksi asettaneet kansallisia tavoitteita, joilla pyritään saavuttamaan Lissabonissa ja Tukholmassa asetetut EU:n työllisyystavoitteet - jotka liittyvät läheisesti työvoimaosuuteen.

Komissio ja neuvosto kehottavat tämän vuoksi kutakin jäsenvaltiota olosuhteidensa mukaisesti määrittelemään kansalliset työllisyystavoitteet, joilla pannaan Lissabonin tavoitteet konkreettisesti toimeen, sekä asianmukaiset strategiat, joilla nostetaan työvoimaosuutta näiden tavoitteiden saavuttamiseksi kohdassa 3.1 esitettyjen periaatteiden mukaisesti.

Välitön etusija olisi annettava muutamalle tärkeimmälle aloitteelle, jotka esitetään kohdassa 3.2.

3.1 Kattava toimintatapa työvoimaosuuden nostamiseksi

Jäsenvaltioiden tehtävänä on omien olosuhteidensa mukaisesti määritellä asianmukaiset toimenpiteet, joilla ne saavat nostettua työvoimaosuutta. On kuitenkin olennaisen tärkeää, että toimenpiteet ovat osa kattavaa, dynaamista ja tasapainoista toimintatapaa, jossa otetaan huomioon kaikki edellä esitetyt tärkeimmät tekijät. Tässä olisi pohdittava työvoimaosuutta koko työelämän aikana ja olisi käsiteltävä neljää tavoitetta: uusia ja laadukkaampia työpaikkoja, työn tekemistä kannattavaksi, korkeatasoisempaa ja mukautettavissa olevaa ammattitaitoa sekä työn tekemistä todelliseksi vaihtoehdoksi kaikille. Lopuksi toimet olisi pantava täytäntöön yhteistyökumppanuuden kautta.

Eri elämänvaiheita koskeva dynaaminen lähestymistapa

Kattavan strategian tavoitteena olisi oltava se, että maksimoidaan jokaisen kyky osallistua työelämään koko eliniän ajan. Ennaltaehkäisy on avainasemassa pyrittäessä integroimaan ihmiset työmarkkinoille ja pitämään heidät siellä. Tavoitteena on varmistaa talous-, työllisyys- ja sosiaalipolitiikan positiivinen vuorovaikutus ja tukea pitkäkestoista työelämää, jossa kaikkia yhteiskunnan henkilöresursseja hyödynnetään täysimääräisesti.

Saavutetulla peruskoulutustasolla on merkittävä pitkäaikainen vaikutus työelämään osallistumiseen. Mitä koulutetumpaa työvoima on, sitä korkeammat työvoimaosuudet ovat kaikissa ikäryhmissä.

Ammattitaidon heikentymisen ehkäiseminen koko työelämän ajan lisää työntekijöiden mahdollisuuksia pysyä työelämässä pidempään. Parhaassa työiässä olevien ryhmässä esiintyvän korkean työllisyysasteen ja työvoiman osallistumisasteen voidaan katsoa merkitsevän ikääntyvien työntekijöiden huomattavasti korkeampia työllisyysasteita kymmenen vuotta myöhemmin, jos omaksutaan dynaaminen lähestymistapa näiden työntekijöiden saamiseksi pysymään pidempään työmarkkinoilla parantamalla työjärjestelyitä ja työpaikkojen laatua.

Tarjoamalla ratkaisevissa elämänvaiheissa asianmukaisia kannustimia ja palveluita - esimerkiksi lastenhoitopalveluita ja työ- ja perhe-elämän parempaa yhteensovittamista - vältetään varhainen poistuminen työmarkkinoilta.

Tällaisessa dynaamisessa lähestymistavassa työvoimaosuuden pieneneminen tietyissä elämänvaiheissa - esimerkiksi nuorten siirtyessä opiskelemaan ja aikuisten valitessa lyhennetyn työajan - olisi suhteutettava etuun, joka saadaan korkeammasta työvoimaosuudesta koko eliniän aikana. Vaikka onkin tarvetta houkutella nuoria, niin naisia kuin miehiäkin, työmarkkinoille, heitä on myös kannustettava osallistumaan yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen, varsinkin koulunkäynnin varhain keskeyttäneitä, jotka todennäköisemmin päätyvät työttömiksi tai työvoiman ulkopuolelle.

Uusia ja laadukkaampia työpaikkoja

Työntekijöiden kysynnällä on suora vaikutus päätökseen työmarkkinoille osallistumisesta. Kysyntä riippuu yleisestä makrotaloudellisesta tilanteesta ja työmarkkinoiden toimivuudesta samoin kuin yritysten perustamista ja itsenäistä ammatinharjoittamista suosivan ympäristön kannustamisesta.

Tarjottujen työpaikkojen laatu vaikuttaa työmarkkinoille siirtymiseen mutta varsinkin päätökseen pysyä työssä ja työmarkkinoilla.

Työn yleiseen houkuttavuuteen vaikuttavia tekijöitä on monia: tyytyväisyys palkkaan ja työoloihin, työterveys ja työturvallisuus (viranomaisten ja työnantajien on arvioitava ja valvottava työvoiman ikääntymiseen liittyviä riskitekijöitä), joustavuuden ja turvallisuuden tasapaino työsuhteissa (korkea vapaaehtoisen osa-aikatyön aste liittyy naisten ja ikääntyvien työntekijöiden korkeaan osallistumisasteeseen, kun taas ei-vapaaehtoinen osa-aikatyö ja määräaikainen työ liittyvät korkeaan työmarkkinoilta poistumisasteeseen joko työttömäksi (15 %) tai työvoiman ulkopuolelle (10 %)), tuottavuuden kohennukset, joustava työn organisointi ja työaikajärjestelyt, jotka parantavat erityisesti naisten ja ikääntyvien työntekijöiden siirtymistä työelämään ja valintamahdollisuuksia.

Työpaikan asianmukaiset mukautukset ovat olennaisen tärkeitä, jotta vammaiset työntekijät voivat siirtyä työmarkkinoille tai pysyä siellä.

Työmarkkinapolitiikka on suunniteltava niin, että sillä varmistetaan kunnollisten ja hyvien työpaikkojen pysyvyys mutta myös autetaan huonolaatuisiin työpaikkoihin juuttuneita heikommassa asemassa olevia ihmisiä saamaan parempia työpaikkoja. Olisi vältettävä rajoituksia, jotka estävät ihmisiä siirtymästä työmarkkinoille.

Työn tekeminen kannattavaksi

Työmarkkinoille osallistumista koskeva päätös riippuu muun muassa henkilökohtaisesta taloudellisesta tilanteesta ja tarjolla olevista vaihtoehdoista. Työstä saatavia tuloja verrataan muihin tulolähteisiin ja mahdollisiin kustannuksiin. Olisi tarkasteltava vero-, etuus- ja palkanmuodostusjärjestelmien erilaisia vaikutuksia miehiin ja naisiin näiden harkitessa työhön siirtymistä tai siinä pysymistä erityisesti tilanteissa, joissa perhe voi saada tulosidonnaisia etuuksia. Huomiota olisi kiinnitettävä erityisesti yleisiin etuuksien myöntämistä koskeviin sääntöihin, mm. tasoon ja kestoon, etuuksien saamisen edellytyksiin ja työmarkkinoiden käytettävissä oloa koskeviin vaatimuksiin.

Työn tekeminen kannattavaksi edellyttää etenkin palkkahaitarin alapäässä olevien palkkatasojen ja vero-/etuusjärjestelmään sisältyvien kannustimien ja esteiden vuorovaikutuksen tarkastelua. Vähimmäispalkan, sosiaalietuuksien ja työn verotuksen välinen suhde vaikuttaa monien vähän koulutettujen työntekijöiden päätökseen työmarkkinoille osallistumisesta.

Kun vero-/etuusjärjestelmiin (veroihin, työttömyys-, työkyvyttömyys- ja hoitoetuuksiin sekä eläkkeisiin) sovelletaan työllisyyttä suosivampaa lähestymistapaa, uudistusten ei pitäisi heikentää niiden asemaa, jotka ovat alimmassa tuloluokassa tai vaarassa joutua köyhyysloukkuun. Sosiaalietuuspolitiikka yhdistettynä työnhakuun edistää merkittävällä tavalla tuloturvaa ja työn houkuttelevuutta, ja passiivisesta aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan siirtyminen on olennaisen tärkeää, jotta saataisiin parannettua työttömien ja työvoiman ulkopuolella olevien mahdollisuuksia.

Ristiriitaisten vero- ja etuuspolitiikan yhdistelmien - kuten ikääntyvien työntekijöiden työssä pysymisen kannustaminen julkisessa politiikassa ja varhaiseläkkeelle kannustaminen yrityspolitiikassa - poistaminen on tärkeää, jotta voitaisiin varmistaa pitkällä aikavälillä johdonmukaisuus eläkkeisiin liittyvän julkisen rahoituksen oikeudenmukaisuuden ja ylläpidettävyyden kanssa.

Korkeatasoisempi ja mukautettavissa oleva ammattitaito

Tarjolla olevien työpaikkojen ja väestön ammattitaidon ja -pätevyyden vastaavuuden varmistaminen on olennaisen tärkeää, jos halutaan maksimoida työvoiman osallistumisaste kaikissa työelämän vaiheissa.

Ammattitaidon päivittäminen työelämän aikana työmarkkinoiden muuttuviin tarpeisiin vastaamiseksi on ratkaisevan tärkeää, jos ikääntyvät työntekijät halutaan pitää työelämässä pidempään. Lisähuomiota on kiinnitettävä myös niiden työntekijöiden kouluttamiseen, jotka todennäköisemmin lähtevät varhain työmarkkinoilta, kuten vähän koulutetut työntekijät ja naiset. Viranomaisten ja yritysten on investoitava enemmän näiden työntekijöiden koulutukseen.

Asianmukaisen koulutuksen tarjoamista työttömille ja työvoiman ulkopuolella oleville (esim. mahdollisesti työmarkkinoille palaaville naisille) olisi kannustettava tehostamalla aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, joka on kohdennettu työntekijöiden ja työnantajien tarpeiden mukaan.

Työstä todellinen vaihtoehto kaikille

Pelkästään työpaikkojen saatavuus ja houkuttelevuus eivät pysty tekemään työstä todellista vaihtoehtoa kaikille. On täytettävä joukko muitakin merkittäviä edellytyksiä ja luotava kaikkia tukeva ympäristö. Yhtenä edellytyksenä on nykyaikaisten ja tehokkaiden työvoimapalveluiden tarjonta. Niiden roolia olisi vahvistettava työpaikoista tiedottamisessa ja sopivien työpaikkojen löytämisessä työvoiman ulkopuolella oleville ja työttömille, ja niiden menetelmiä ja menettelyitä olisi mukautettava naisten, ikääntyvien ja heikommassa asemassa olevien tarpeisiin ja olosuhteisiin. Erityishuomiota olisi kiinnitettävä vammaisten ja siirtolaisten tarpeisiin, koska näillä on erityisvaikeuksia työnhaussa ja työmarkkinoille pääsyssä.

Työssäkäyvien vanhempien ja eritoten yksinhuoltajien ongelmana on löytää laadukas, turvallinen ja kohtuuhintainen päivähoitopaikka lapsille. Vastaavasti muitakin huollettavia varten tarvitaan hoitopalveluita.

Työmatkat muodostavat monille tärkeän ongelman, joka vaikuttaa työtarjouksen hyväksymiseen. Asianmukaisten ja kohtuuhintaisten kuljetuspalveluiden tarjoaminen pienituloisille ja heikommassa asemassa oleville ryhmille vaikuttaa sekin myönteisesti työmarkkinoille osallistumiseen.

Kumppanuuteen perustuva lähestymistapa

Viranomaiset ovat päävastuussa työvoimaosuuden kohottamiseen pyrkivän kattavan lähestymistavan kehittämisestä ja täytäntöönpanosta. Ne eivät kuitenkaan voi onnistua ilman eri aloilta tulevia yhteistyökumppaneita.

Työmarkkinaosapuolten aktiivinen osallistuminen on keskeinen tekijä, jotta yleisessä poliittisessa lähestymistavassa voitaisiin onnistua. Työmarkkinaosapuolten tehtävänä on - niiden itsemääräämisoikeutta noudattaen - neuvotella kussakin tapauksessa asianmukaisista työoloista, jotta saataisiin pidettyä ikääntyvät työntekijät työelämässä niin työntekijöiden ja työnantajien kuin talouselämän ja koko yhteiskunnankin eduksi.

Työnantajilla on merkittävä osuus - yrityksen sosiaalisen vastuun mukaisesti - esimerkiksi ympäristöä ja työn laatua koskeviin tavoitteisiin liittyvien aloitteiden kehittämisessä ja eritoten sellaisten olojen luomisessa, jotka mahdollistavat ikääntyvien työntekijöiden pysymisen työelämässä pidempään.

Alue- ja paikallisviranomaisten pitäisi olla jakamassa vastuuta eri institutionaaliset ympäristöt huomioon ottaen ja varmistamassa alueellisen ja valtakunnallisen politiikan välinen johdonmukaisuus.

Yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen tarjoajien on tuettava yritysten koulutusvaatimuksia kehittämällä kohdennettua työpaikkakoulutusta kaikille työntekijöille (miehille, naisille, ikääntyville, heikosti koulutetuille, siirtolaisille, vammaisille). Niiden olisi tehtävä yhteistyötä työmarkkinaosapuolten ja keskus-, alue- ja paikallisviranomaisten kanssa työttömien ja työvoiman ulkopuolella olevien koulutuksen tukemiseksi.

3.2 Ensisijaiset toimet

Edellä kuvatun kattavan lähestymistavan sisällä etusija olisi annettava seuraaville aloitteille, joilla vastataan monissa jäsenvaltioissa havaittuihin vakaviin puutteisiin.

a) Valtion ja työmarkkinaosapuolten yhteinen aloite, jolla pyritään pitämään työntekijät pidempään työelämässä

Tällaisessa aloitteessa keskityttäisiin erityisesti seuraaviin seikkoihin:

* Yrityksen tarjoama koulutus: Työnantajien olisi otettava asiassa enemmän vastuuta ja lisättävä investointeja henkilöstöpääomaansa. Matalapalkkaisille, heikosti koulutetuille ja vammaisille työntekijöille annettavaa koulutusta ja uramahdollisuuksien kehittämistä varten olisi suunniteltava erityistuen antamista. Tällaisilla investoinneilla voitaisiin valmistella mahdollista rakenneuudistusta ja lisätä työntekijöiden sopeutumiskykyä. Taloudellisten kannustimien muutokset, jotka johtavat myöhempään eläkkeellejääntiin, saattavat vaikuttaa kielteisesti, elleivät ikääntyvät työntekijät saata tarvittavia taitojaan ajan tasalle ja sopeudu yrityksen ja työympäristön muutoksiin.

* Työolojen ja työn organisoinnin laadun parantaminen: Tavoitteena on erityisesti kannustaa naisia ja kokeneita työntekijöitä pysymään pidempään työelämässä ja vastata vammaisten työntekijöiden tarpeisiin.

* Sen käsityksen muuttaminen, että varhaiseläkkeelle jääminen on hyväksyttävä ratkaisu toiminnan supistamista ja rakennemuutosta koskeviin ongelmiin.

Aloitteen on perustuttava sen ymmärtämiseen, että pyrkimyksillä on laajempaa kiinnostavuutta ja että niistä on etua koko yhteiskunnalle, mikä näin ollen saattaa edellyttää julkisen rahoituksen uudelleenjärjestelyitä alalla.

b) Vero- ja etuusjärjestelmien kohdennettu tarkastelu

Monissa jäsenvaltioissa olisi kiireesti toteutettava kattavia uudistuksia, joissa käsitellään verojen ja etuuksien yhdistettyä kannustinvaikutusta. Tällaiset uudistukset sekä valvontajärjestelmien vahvistaminen ja etuuksien myöntämistä koskevien sääntöjen tarkistus olisi kohdennettava niin, että niillä vahvistetaan työtä kannustavia tekijöitä. Tässä olisi korostettava seuraavia seikkoja:

* Tarkastellaan ja pyritään poistamaan kannustimia, jotka tarjoavat varhaista eläkkeelle jäämistä työntekijöille ja yrityksille ratkaisuksi toiminnan supistamiseen ja suuriin rakennemuutoksiin. Edistetään osittaista/asteittaista siirtymistä eläkkeelle ja palkitaan virallisen eläkeiän jälkeen työelämässä jatkavat. Korostetaan työn organisoinnin parantamista.

* Tarkastellaan, miten nykyiset poliittiset yhdistelmät vaikuttavat työmarkkinoille osallistumiseen (kannustinjärjestelmät, seuraamukset vaihtoehtoisessa työpaikassa työskentelemisestä eläkkeelle jäämisen jälkeen). Tarkastellaan tulosidonnaisten etuuksien uudistuksia (vaarantamatta sosiaalipoliittisia tavoitteita tai koulutuskannustimia) niin, että kaikilla kotitalouden jäsenillä on kannustin työskentelemiseen.

c) Päättäväinen lähestymistapa palkkaukseen ja työmarkkinoille pääsyyn liittyvien sukupuolierojen poistamiseksi

Sekä julkisella että yksityisellä sektorilla vallitsevien sukupuolierojen vähentämiseksi tarvitaan voimakkaita toimia. Niiden on sisällettävä

* yleinen arviointi syistä - myös tuottavuuteen liittyvistä eroista -, jotka selittävät erisuuruisten palkkaerojen esiintymisen naisten ja miesten välillä kussakin jäsenvaltiossa

* naisten ja miesten työmarkkinavalintoja rajoittavien tekijöiden tarkastelu erityisesti koulutusjärjestelmien, työnantajien rekrytointikäytäntöjen ja organisaatio- ja työkulttuurin kannalta

* työn luokitusprosessin ja palkanmuodostusprosessin tarkastelu sukupuolierojen poistamiseksi sekä työn aliarvioinnin välttämiseksi naisvaltaisilla aloilla ja ammateissa, tilastointi- ja seurantajärjestelmien parantaminen sekä palkkaeroihin liittyvän tiedottamisen ja avoimuuden lisääminen.

d) Niiden henkilöiden osallistumisen lisääminen, joilla on hoitovelvoitteita

Hoitovelvoitteet ovat yksi tärkeimmistä esteistä etenkin monien naisten osallistumiselle työmarkkinoille. Toimissa olisi keskityttävä

* kehittämään lastenhoitohoitopalveluita, jotta helpotettaisiin vanhempien, etenkin naisten, integroitumista työmarkkinoille; palveluiden saatavuuden lisäksi olisi varmistettava, että ne ovat kohtuuhintaisia ja korkealaatuisia

* vahvistamaan terveydenhuolto- ja vanhustenhoitopalveluiden tehokkuutta ja parantamaan niiden yhteyttä yleisesti sosiaalipolitiikkaan. Uudistuksissa on keskityttävä tekemään hoitojärjestelmästä sellainen, joka vastaa paremmin ikääntyvän väestön tarpeisiin.

e) Uudet toimet koulunkäynnin keskeyttävien määrän vähentämiseksi

Työllisyyden suuntaviivoissa kehotetaan jäsenvaltioita kehittämään toimia, joilla pyritään puolittamaan koulunkäynnin keskeyttävien määrä vuoteen 2010 mennessä. Erityisesti seuraavia seikkoja olisi korostettava:

* Suunnitellaan sosiaalista osallisuutta edistävään politiikkaan liittyviä tehokkaita toimenpiteitä, joilla autetaan koulunkäynnin keskeyttäneitä palaamaan virallisissa ja vapaamuotoisissa koulutusjärjestelmissä annettavan yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen piiriin. Näissä toimenpiteissä olisi käsiteltävä vammaisten ja oppimisvaikeuksista kärsivien nuorten erityistarpeita. Olisi kehitettävä yhteistyökumppanuuden kautta sellaisia koulutusohjelmia, joilla nämä ryhmät tuodaan lähemmäs koulutusta ja työelämää.

* Parannetaan tämän oppijaryhmän erityistarpeisiin ja -olosuhteisiin vastaavia infrastruktuureja ja koulutuslaitoksia ja pääsyä niihin yhteistyössä julkisen sektorien eri toimijoiden kanssa.

* Kehitetään erityisiä koulutusohjelmia, jotka on räätälöity sellaisten nuorten siirtolaisten erityistarpeisiin ja -olosuhteisiin, joilla on erityisvaikeuksia integroitua koulutusjärjestelmiin ja päästä ja sopeutua työmarkkinoille.

3.3 Seuraavat askelet

Työvoimaosuuden nostamiseen voidaan suhtautua päättäväisemmin, ja siinä voidaan hyödyntää työllisyyden suuntaviivojen ja talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen mukaisten työmarkkinauudistusten tehokasta täytäntöönpanoa. Työllisyyden suuntaviivat - ja niissä erityisesti työllisyysasteen, työn laadun ja elinikäisen oppimisen korostaminen - tarjoavat puitteet sellaisen kattavan lähestymistavan kehittämiseksi, jolla kannustetaan kaiken ikäisten naisten ja miesten osallistumista työmarkkinoille. Korostamalla kasvuun ja vakauteen pyrkivää makrotalouspolitiikkaa sekä rakenneuudistuksia talouspolitiikan laajat suuntaviivat vahvistavat entisestään poliittisia puitteita. Työvoimaosuuden lisäämistä koskeva tavoite on etusijalla tulevissakin suuntaviivoissa.

Työvoimaosuuden nostamista ja aktiivista ikääntymistä koskevissa toimissa olisi otettava huomioon eläkkeet ja terveydenhuolto, myös niiden sosiaaliset tavoitteet ja järjestelmien taloudellinen ylläpidettävyys.

Työmarkkinaosapuolilla, joiden toimien on pohjauduttava ensisijaisiin poliittisiin tavoitteisiin, on merkittävä tehtävä käsiteltäessä väestön ikääntymisen asettamia haasteita, mikä on ensisijainen aihe työmarkkinaosapuolten vuoropuhelussa.

Hallitusten ja työmarkkinaosapuolten toimet onnistuvat vain, jos niihin liittyy perustavanlaatuisia muutoksia yritysten ja koulutusjärjestelmien asenteissa sukupuolten välisiin eroihin, ikääntyviin työntekijöihin ja muihin heikommassa asemassa oleviin ryhmiin, myös siirtolaisiin ja vammaisiin työntekijöihin. Asennemuutokset edellyttävät yhteiskunnan pyrkimysten laajaa aktivointia, jonka on lähdettävä korkeimmalta poliittiselta tasolta Lissabonin ja Tukholman Eurooppa-neuvoston kehotuksen mukaisesti.

Liite

Työvoimaosuuteen liittyvien suuntausten ja vaikuttavien tekijöiden analyysi

Työvoiman osallistumista kannustavat tai estävät tekijät eivät ole välttämättä samoja kuin ne, jotka määrittävät, hyväksyykö joku tietyn työn vai ei tai valitseeko joku työskentelyn vai työttömyyden. Päätös työmarkkinoille osallistumisesta on perustavampaa laatua oleva valinta: henkilö päättää, haluaako hän olla osa työelämää vai ei, eikä näitä kahta päätöstä pitäisi sekoittaa toisiinsa. Osallistumispäätökseen liittyy lisäksi kaksi ulottuvuutta: työmarkkinoille siirtyminen ja siellä pysyminen. Tekijät, jotka kannustavat ihmisiä siirtymään työmarkkinoille, eivät ole välttämättä samoja kuin ne, jotka saavat ihmiset pysymään työmarkkinoilla. Ensimmäiset tekijät koskevat pääosin nuoria ja työmarkkinoille palaavia naisia, kun taas toiset tekijät koskevat pääosin ikääntyviä työntekijöitä (sekä naisia että miehiä). Väestörakenteen kehityssuuntien myötä jälkimmäiseen ryhmään kuuluvista tekijöistä on tulossa tärkeämpiä yleisen osallistumisasteen edistämisen kannalta.

Suuntaukset työvoiman osallistumisasteessa

Analyysin perustana on työikäinen väestö eli kaikki 15-64-vuotiaat. Sitä osuutta työikäisestä väestöstä, joka on työssä tai työttömänä mutta hakee työtä (ILO:n määritelmä), kutsutaan työvoimaksi. Työvoimaosuudella eli työvoiman osallistumisasteella tarkoitetaan minkä tahansa ikäistä tai kumpaa tahansa sukupuolta edustavaa työvoimaa suhteessa saman ikäiseen ja samaa sukupuolta edustavaan työikäiseen väestöön.

Työvoiman osallistumismalli on muuttunut huomattavasti 30 viime vuoden aikana (kaavio 1). Vuodesta 1970 lähtien 25-60-vuotiaiden naisten osallistuminen on noussut jyrkästi, kun taas kaiken ikäisten miesten osallistuminen on laskenut, erityisesti ikäjakauman ala- ja yläpäässä.

Työvoimaosuus eri ikäkausittain

Nuoret (15-24)

Ikä ja ajankohta, jolloin nuoret siirtyvät työmarkkinoille, määräytyvät pääosin ajankohdasta, jolloin he saavuttavat lopullisen koulutustasonsa. Koulutus saattaa myös aluksi yhdistyä erityyppisiin töihin niin, että siirtyminen koulutuksesta työelämään saattaa todellisuudessa olla prosessi eikä jyrkkä muutos. Tässä elämänvaiheessa työvoimaosuudessa on vain pieni sukupuoliero tai ei eroa lainkaan, kun tekijät, jotka vaikuttavat naisten osallistumiseen työmarkkinoille, eivät ole vielä ajankohtaisia.

1990-luvun alussa nuorten työvoimaosuus putosi huomattavasti, ja tähän liittyi vastaava nousu osallistumisessa yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen. 1990-luvun lopussa nuorten työvoimaosuus nousi jonkin verran. Nousua vaikuttaa tapahtuneen kussakin ikäryhmässä 15-24-vuotiaista vuosina 1995-2000 ja erityisesti nuorten miesten kohdalla. Lisäksi nousu vaikuttaa liittyvän osa-aikatyön ja jonkinlaisen ammatillisen koulutuksen yhdistelmään. Noin 48 % nuorista työntekijöistä ilmoitti vuonna 1995 osa-aikatyönsä pääsyyksi yleissivistävään tai ammatilliseen koulutukseen osallistumisen. Vuotta 2000 koskevien käytettävissä olevien tietojen perusteella voidaan todeta, että osuus on kohonnut yli 13 prosenttiyksikköä noin 61 %:iin koko EU:ssa.

15-19-vuotiaiden ikäryhmässä työvoimaosuus on merkittävästi alhaisempi kuin vuonna 1970, ja lähes kaikki työvoiman ulkopuolella olevat ovat jonkinlaisessa yleissivistävässä tai ammatillisessa koulutuksessa. Lisäksi niistä 24 %:sta, joilla on työ, kaksi kolmasosaa osallistuu myös jonkinlaiseen koulutukseen. 20-24-vuotiaiden ikäryhmässä työvoiman ulkopuolella olevien osuus on 34 % (lähes sama kuin vuonna 1970), mutta näistä lähes 80 % on vielä koulutuksessa, ja työssäkäyvistäkin neljännes on jonkinlaisessa koulutuksessa.

Monet nuoret lähtevät edelleen koulutusjärjestelmästä käymättä lukiotason koulutusta loppuun; tätä pidetään yleensä vähimmäistasona, jota työmarkkinoille sopeutuminen koko eliniän ajan edellyttää. Viime vuosien parannuksista huolimatta lähes 25 % ikäryhmään 25-29-vuotiaat kuuluvista ei ole suorittanut lukiotason koulutusta ja 18 % ikäryhmään 18-24 kuuluvista on jättänyt koulunkäynnin kesken.

Parhaassa työiässä olevat (25-49)

Osallistumismallit ovat muuttuneet eniten tässä ikäryhmässä 30 viime vuoden aikana. Vuonna 1970 yleinen osallistumisaste oli korkeimmillaan ennen 25 ikävuotta (yli 68 %); vuonna 2000 korkein osallistumisaste taas oli 25-49-vuotiaiden ikäryhmässä (yli 80 %). Tämän yleisen mallin sisällä miesten osuus on hieman laskenut kun taas naisten osuus on noussut huomattavasti (alle 40 %:sta yli 70%:iin) tässä ikäryhmässä kokonaisuudessaan.

Miesten työvoimaosuus saavuttaa huippunsa tässä ikäryhmässä, etenkin 30 ikävuoden jälkeen, ja osuus yleensä säilyy korkeana koko ikäkauden. Suuntaus ei ole muuttunut juurikaan vuodesta 1995 (kaavio 2). Naisten työvoimaosuus on kohonnut kaikissa ikäryhmissä vuoden 1995 jälkeen.

Naisten ja miesten työvoimaosuudessa on edelleen huomattavia eroja kaikissa ikäryhmissä ja lapsettomienkin kohdalla (taulukko 1 ja kaavio 3). Naisten työvoimaosuus vaihtelee myös lasten iän perusteella (kaavio 4). Eteläisimmissä jäsenvaltioissa naisten työvoimaosuus on yleisesti matala eikä lasten ikään perustuvia eroja juurikaan ole. Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on lähes 20 prosenttiyksikön ero työvoimaosuudessa niiden naisten välillä, joilla on alle kouluikäisiä lapsia ja niiden, joilla on kouluikäisiä lapsia. Ranskassa naisten työvoimaosuus on yleisesti samanlainen kuin Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, mutta siellä taas ei ole juuri mitään eroja työvoimaosuudessa niiden naisten välillä, joilla ei ole lapsia ja joilla on kouluikäisiä lapsia. Nämä merkittävät eroavaisuudet osoittavat lapsenhoito- ja muiden hoivapalveluiden saannin merkityksen niiden henkilöiden työvoimaosuuden lisäämiseksi, joilla on hoivavelvoitteita - eli tällä hetkellä enimmäkseen naisten. Tämä viittaisi siihen, että alle kouluikäisiä lapsia varten tarjottavat palvelut saavat aikaan eroja työvoimaosuudessa.

Vanhemmat ikäryhmät

Yleinen työvoimaosuus laskee nyt paljon nopeammin kuin vuonna 1970, jolloin jyrkempää laskua oli havaittavissa vain yli 60-vuotiaiden ryhmässä. Sekä naisten että miesten työvoimaosuus laskee jyrkästi tässä ikäryhmässä, vaikka 50-60-vuotiaiden naisten työvoimaosuus on edelleen korkeampi kuin vuonna 1970 ja yli 60-vuotiaidenkin vain hieman alhaisempi. 55-vuotiaiden ja sitä vanhempien miesten työvoimaosuus on merkittävästi alhaisempi kuin vuonna 1970.

Miesten työvoimaosuus alkaa laskea - usein melko jyrkästikin - 50 ikävuodesta alkaen. Tämä johtuu suureksi osaksi pakkoirtisanomisista, kun työt teollisuudessa vähenevät, etenkin kausina, jolloin työpaikkoja vähennetään paljon. Tähän liittyy vielä varsinkin vähän koulutettujen miesten vaikeus löytää uutta työpaikkaa edes noususuhdanteen aikana.

Naisten työvoimaosuus laskee 45 ikävuodesta alkaen eläkeikään saakka mutta yleensä hitaammin kuin miesten. Miehillä lasku on jyrkempää ja alkaa aikaisemmin sekä keskitasoisesti että vähän koulutettujen osalta ennen 50 ikävuotta ja jatkuu 60 ikävuoteen saakka. Vähän koulutettujen naisten osalta lasku alkaa aiemmin, 45 ikävuodesta, mutta 50 ikävuodesta eteenpäin lasku on paljon jyrkempää keskitasoisesti ja korkeasti koulutettujen naisten kohdalla (kaaviot 7 ja 8).

Työmarkkinoille integroitumista haittaavat tekijät

Tiettyjen sosioekonomisten tekijöiden katsotaan usein liittyvän merkittävästi alhaisempaan työvoimaosuuteen.

Siirtolaisuus

Siirtotyöläisten osallistuminen työmarkkinoille vaihtelee huomattavasti maittain ja ammattitaitotasoittain. Kaikkien muuta kansallisuutta edustavien työvoimaosuus on noin 61 % verrattuna EU:n kansalaisten 72 %:iin (kaavio 9). Erot työvoimaosuudessa ovat selvimpiä ammattitaitoasteikon ääripäissä. EU:n kansalaisten työvoimaosuus on huomattavasti korkeampi korkeasti koulutettujen muuta kuin ruumiillista työtä tekevien parissa. Ero on pienempi keskitasoisesti koulutettujen muuta kuin ruumiillista työtä tekevien parissa, mutta tilanne on vastakkainen vähän koulutettujen ruumiillista työtä tekevien parissa (kaavio 10).

Tämä näkyy myös muiden maiden kansalaisten työllisyyden alakohtaisessa jakautumisessa (kaavio 11). Ulkomaalaisten työllisyysaste on oman maan kansalaisia korkeampi viidellä alalla, joista kolmella merkittävästi: hotelli- ja ravintola-alalla, kotitalouksissa, rakennusalalla, kiinteistönvälitysalalla ja vuokrausalalla.

Vammaiset

On paljon todisteita siitä, että vammaisten on vaikeampi päästä työmarkkinoille ja pysyä siellä. Vammaiset ovat paljon todennäköisemmin työvoiman ulkopuolella kuin terveet. Niistä, joiden terveydentila on kohtalainen, yli puolet on työmarkkinoiden ulkopuolella, kun taas niistä, joiden terveydentila on huono tai hyvin huono, yli kolme neljäsosaa on työvoiman ulkopuolella.

* Lähes kaksi kolmasosaa kaikista niistä, joilla on krooninen fyysinen tai psyykkinen terveysongelma, sairaus tai vamma, on työvoiman ulkopuolella (eurooppalaisista neljänneksellä on ilmoituksensa mukaan tällaisia ongelmia).

* Työvoiman ulkopuolella on yli 80 % niistä, joille vammasta on vakavaa haittaa, noin kaksi kolmasosaa niistä, joille vammasta on haittaa jossakin määrin, ja noin 50 % niistäkin, joille vammasta ei ole haittaa jokapäiväisessä elämässä.

Alueellinen eriarvoisuus

Työllisyysasteen ja työvoimaosuuden välillä on vahva korrelaatio, ja sen vuoksi alueilla, joilla on korkea työllisyysaste on myös korkeampi työvoimaosuus, erityisesti nuorten ja ikääntyvien kohdalla.

Heikommassa asemassa olevilla alueilla työllisyyden parantaminen riippuu suuresti siitä, miten hyvin siellä pystytään hyödyntämään mahdollisia työvoimaresursseja ja houkuttelemaan uutta henkilöpääomaa. Alueilla, joilla työllisyyskasvu on vähäistä, työikäinen väestö supistui noin 0,2 % vuodessa vuosina 1996-2000, kun taas suuremman työllisyyskasvun alueilla työikäinen väestö lisääntyi 0,5 % vuodessa. Sama suuntaus näkyy myös keskimääräisen ammattitaidon lisääntymisessä, joka on ollut nopeampaa alueilla, joilla työllisyys- ja väestönkasvu on ollut suhteessa korkeampaa. Vuonna 2000 yli puolella työikäisestä väestöstä alhaisen työllisyyden alueilla oli matala koulutustaso verrattuna alle neljännekseen korkean työllisyyden alueilla.

Työvoimaosuuteen vaikuttavat tärkeimmät tekijät

Edeltävät analyysit osoittivat, että EU:ssa on merkittävä työvoiman tarjontapotentiaali. Työikäisestä väestöstä 31,1 % on työvoiman ulkopuolella (eli 77 miljoonaa henkeä: 50 miljoonaa naista ja 27 miljoonaa miestä). Vaikka 15-19-vuotiaiden ikäryhmää ei otettaisi huomioon, koska heistä monet ovat koulutuksessa, luku on 53 miljoonaa (taulukko 2 ja kaavio 12).

Monet työvoiman ulkopuolella olevista haluaisivat itse asiassa työskennellä. Työvoimatutkimuksen mukaan noin 14 % työvoiman ulkopuolella olevista haluaisi työskennellä tällä hetkellä. Jos asiaa tarkastellaan keskipitkällä aikavälillä, luku nousee huomattavasti. Ainakin puolet sekä miehistä (56 %) että naisista (49 %), jotka eivät tällä hetkellä ole palkkatyössä, haluavat mennä tai suunnittelevat menevänsä työhön seuraavien viiden vuoden aikana. Viidennes ei ole tehnyt päätöstä, ja alle kolmasosalla ei ole mitään aikomuksia mennä työhön tulevaisuudessa. [3]

[3] Euroopan työ- ja elinolojen kehittämissäätiö: "Employment Options and Labour Market Participation 2000".

Työmarkkinoille osallistumiseen vaikuttava tärkein tekijä on hyväksyttävien ja sopivien töiden tarjonta. Osallistuminen on sitä voimakkaampaa, mitä paremmin tarjolla olevien työpaikkojen laji ja luonne vastaavat potentiaalisten työntekijöiden ominaisuuksia tai toiveita. Ensisijaista on alan ja ammatin vastaaminen potentiaalisen työntekijän taitoja ja pätevyyttä. Tämän jälkeen päätös työmarkkinoille siirtymisestä riippuu voimakkaasti - henkilökohtaisen tilanteen mukaan - siitä, miten työhön meneminen tai työvoiman ulkopuolella pysyminen vaikuttaa taloudellisten kannustimien tasapainoon. Joukko muitakin tekijöitä saattaa estää jotakuta osallistumasta työmarkkinoille.

Kaikki nämä tekijät ovat vuorovaikutuksessa toisiinsa ja toimivat käytännössä yhtenä ryhmänä.

Työn tarjonta ja houkuttelevuus

Henkilöt, joilla on hoivavelvollisuuksia, voivat olla etsimättä palkkatyötä ja keskittyä kotityöhön. Näin he usein heikentävät mahdollisuuksiaan ammatilliseen uraan tai yleensä työelämään palaamiseen. Työnsä menettäneiden ikääntyvien voi olla vaikea löytää uutta työtä, edes pienemmällä palkalla tai huonommilla ehdoilla, ja he saattavat jäädä varhaiseläkkeelle, jos se vain on mahdollista.

Alat

Tietyillä aloilla ja tietyissä ammateissa tapahtuvan työpaikkojen lisääntymisen ja niiden täyttämiseen saatavilla olevan työvoiman tarjonnan välillä on tiivis yhteys. Naisten työvoimaosuuden kohoamiseen viime vuosikymmenen aikana on liittynyt naisten työllisyyden nopea kasvu yleensä palvelualalla ja erityisesti terveys- ja koulutusalalla. Samalla suuntaus fyysisten vaatimusten vähenemiseen monissa töissä sekä väestörakenteelliset muutokset ja ikääntyvien kohentunut terveydentila todennäköisesti edistävät ikääntyvien osallistumista työmarkkinoille.

Työn houkuttelevuus

Työtyytyväisyyden ja työolojen perusteella mitattava työn laatu vaikuttaa siihen, hakeutuuko henkilö työmarkkinoille, mutta varsinkin siihen, pysyykö hän työssä ja työmarkkinoilla. Työn yleinen houkuttelevuus kattaa useita tekijöitä, jotka vaihtelevat yleisestä työaikaa koskevasta tyytyväisyydestä sopimusjärjestelyihin.

Employment in Europe 2001 -työllisyysraportissa todetaan, että työllisyydestä työttömyyteen tai työmarkkinoiden ulkopuolelle siirtymiseen vaikuttaa voimakkaasti työn laatu. Heikkolaatuisissa työpaikoissa (joissa ei ole koulutusmahdollisuuksia eikä työturvaa tai matala palkka/tuottavuus) työskentelevillä on merkittävästi suurempi riski siirtyä pois työelämästä kuin niillä, jotka ovat parempilaatuisessa työpaikassa. Noin neljännes kaikista ja kolmannes nuorista, jotka työskentelevät tällaisissa työpaikoissa, jättää työnsä vuosittain. Yleisesti ottaen miehillä ja varsinkin heikosti koulutetuilla miehillä on suurempi riski jäädä työttömiksi, ja naiset siirtyvät todennäköisemmin työvoiman ulkopuolelle. Naisten ja nuoret ovat lisäksi yliedustettuina huonosti palkatuissa/tuottavissa töissä ja juuttuvat usein tähän kategoriaan, josta siirtyy työttömyyteen ja työvoiman ulkopuolelle enemmän ihmisiä kuin muista kategorioista.

Yleisesti ottaen siirtyminen heikkolaatuisista työpaikoista työttömyyteen on 5-10-kertaista ja siirtyminen työvoiman ulkopuolelle 2-5-kertaista korkealaatuisiin työpaikkoihin verrattuna. Siirtyminen työttömyyteen ja työvoiman ulkopuolelle on merkittävästi yleisempää heikkolaatuisissa työpaikoissa olevien ikääntyvien työntekijöiden kohdalla. Siirtyminen työllisyydestä työvoiman ulkopuolelle on kolme kertaa yleisempää vammaisilla kuin terveillä.

Myös ei-vapaaehtoisten määräaikaisten työsopimusten ja osa-aikatyön korkea taso liittyy työllisyydestä pois siirtymisen asteeseen (noin 15 % työttömyyteen ja 10 % työvoiman ulkopuolelle). Useimmat ihmiset pitävät ehdottomasti parempana vakituista työsopimusta (70 % työttömistä tai työmarkkinoille palaavista naisista sekä 50 % työmarkkinoille siirtyvistä nuorista), mutta nuoret hyväksyvät myös tilapäistyön suhteellisen hyvin (50 %). Vaikka monet palaavat työmarkkinoille tilapäisten poissaolojen jälkeen, työvoiman ulkopuolella olemisesta tulee pysyvää sitä suuremmalla todennäköisyydellä, mitä useampia jaksoja työvoiman ulkopuolella vietetään. Vammaiset (joita vamma haittaa vakavasti tai jossakin määrin) työskentelevät hieman todennäköisemmin osa-aikatyössä ja yhtä todennäköisesti tilapäisessä työsuhteessa kuin terveet.

Toisaalta mahdollisuus valita joustava työaika saattaa vaikuttaa myöhemmin elämässä päätökseen työmarkkinoille siirtymisestä tai siellä pysymisestä. Työmarkkinoille palaavien naisten keskuudessa osa-aikatyöllä on valtava kysyntä (2/3 ottaisi mieluummin osa-aikatyön ja kaikkiaan 3/4 hyväksyisi osa-aikatyön). Myös työmarkkinoille tulevista nuorista tai työttömistä 1/3 pitäisi osa-aikatyötä parempana. Lisäksi yli puolet kaikista työmarkkinoille ensimmäistä kertaa ja uudelleen siirtyvistä haluaisi työskennellä kotona ainakin osan työtunneistaan; työmarkkinoille palaavista naisista 20 % haluaisi työskennellä kokonaan kotoa käsin.

Ikääntyvät työntekijät haluavat ehkä vetäytyä vähitellen työmarkkinoilta vähentämällä työtunteja. Jos tätä mahdollisuutta ei kuitenkaan ole tarjolla, heidän on joko poistuttava työmarkkinoilta kokonaan tai siirryttävä heikompilaatuiseen työpaikkaan. Joitakin todisteitakin on siitä, että ikääntyvillä työntekijöillä on vain rajoitetut mahdollisuudet hyödyntää joustavaa työaikaa. Työn joustavuuden lisääminen - joustavien työaikajärjestelyiden ja osa-aikatyön tarjonnalla ja itsenäistä ammatinharjoittamista koskevilla mahdollisuuksilla mitattuna - ja erityiset työskentelyjärjestelyt, kuten kotona tehtävä työ tai etätyö, lisäisivät yleisesti ikääntyvien työvoimaosuutta ja nostaisivat eläkeikää. Ikääntyvät ovat jo yliedustettuina vapaaehtoista osa-aikatyötä tekevien parissa.

Kolme neljäsosaa työvoiman ulkopuolella olevista ja työtä hakevista henkilöistä tekisi mieluiten osa-aikatyötä ja yksi neljäsosa työtä, jossa on alle 20 työtuntia viikossa. Ikääntyvät työntekijät ovat kaikkien tyytymättömimpiä työaikaansa (yhteensä 23 %; miehistä 22 % ja naisista 25 %).

Työn ominaisuuksien (muiden kuin ansioiden ja eläkejärjestelmien, joita käsitellään jäljempänä) ja työolojen vaikutuksia ikääntyvän työvoiman tarjontaan ja liikkeisiin työmarkkinoilla on vaikea arvioida paitsi siltä osin, että ikääntyvien työntekijöiden terveydentilaa koskevat muutokset vaikuttavat eniten heidän liikkeisiinsä työmarkkinoilla. Ikääntyvät työntekijät eivät enää voi tehdä vaarallisia, hankalia ja fyysisesti vaativia työtehtäviä, ja heidän on usein pakko luopua niistä. Ikääntyvät työntekijät myös jäävät aikaisemmin eläkkeelle vaikeista tai monimutkaisista tai stressaavista töistä sekä töistä, joissa ei ole mahdollista enää edetä.

Työssä pysyvät ikääntyvät työntekijät todennäköisesti ilmoittavat olevansa suhteellisen tyytyväisiä työhönsä. Työssä olevista ikääntyvistä työtekijöistä yli puolet on erittäin tyytyväisiä työhönsä ja vain 8 % on tyytymättömiä. Tyytymättömyyttä kuvaavat luvut ovat samat kuin parhaassa työiässä olevalla ryhmällä mutta paljon alhaisemmat kuin nuorilla työntekijöillä. Huonolaatuisissa ja varsinkin vailla ylenemismahdollisuuksia olevissa työpaikoissa työskentelevät ikääntyvät ovat kuitenkin huomattavasti tyytymättömämpiä (lähes kolmannes on erittäin tyytymätön) kuin nuoret tai parhaassa työiässä olevat työntekijät. Hyvälaatuisissa työpaikoissa olevat taas ovat paljon tyytyväisempiä (noin kaksi kolmannesta).

Yleissivistävä ja ammatillinen koulutus

Yleissivistävällä ja ammatillisella koulutuksella on suora vaikutus työllisyyteen ja työmarkkinoiden toimivuuteen. Ensisijaisena poliittisena tavoitteena kaikkialla unionissa on kehittää ja panna täytäntöön elinikäistä oppimista koskevia kattavia strategioita osana Euroopan työllisyysstrategiaa. Elinikäisen oppimisen korostamisen rinnalla korostetaan taitojen parantamista, liikkuvuuden lisäämistä ja työpaikkojen laadun kohentamista.

Työvoimaosuuden maksimoimiseksi on olennaisen tärkeää varmistaa, että tarjolla olevat työpaikat ja väestön ammattitaito ja pätevyys vastaavat toisiaan mahdollisimman hyvin. Tämä koskee kaikkia työelämän vaiheita. Saavutetulla peruskoulutustasolla on pitkäaikainen ja keskeinen vaikutus osallistumiseen.

Ilman elinikäistä oppimista ja yritysten sisäistä koulutusta taitojen päivittämiseksi uran aikana ikääntyvillä työntekijöillä on paljon suurempi riski menettää työpaikkansa. Lisäksi mitä enemmän työntekijöillä on ammattitaitoa ja pätevyyttä, sitä enemmän niitä voidaan hyödyntää. On myös todettu, että tietyn iän saavutettuaan työntekijät pääsevät huonommin koulutukseen tai ovat haluttomampia osallistumaan siihen kuin nuoremmat työntekijät.

Työvoimaosuus EU:ssa vuonna 2000 oli 87 % korkeasti koulutettujen osalta mutta vain 57 % heikosti koulutettujen osalta. Erot ovat suuremmat naisten keskuudessa, ja heikosti koulutetut naiset ovat ainoa väestöryhmä, josta yli puolet on työvoiman ulkopuolella (taulukko 3). (Employment in Europe, 2001).

Korkeasti koulutettujen nuorten (eli niiden, joilla on korkea-asteen koulutus) osuus työvoimasta on lisääntynyt vähitellen. Heikosti koulutettujen (eli niiden, joilla on lukiotasoa alempi koulutus) osuus työvoimasta taas vaikuttaa olevan vähenemässä mutta on edelleen merkittävä (ks. edellä).

Hyvä peruskoulutus on näin ollen pohja sekä ensimmäistä kertaa työmarkkinoille pääsylle että taitojen kehittämiselle työuran aikana. Ammatillinen koulutus ja elinikäinen oppiminen näiden taitojen mukauttamiseksi uran aikana parantaa mahdollisuuksia pysyä työmarkkinoilla muuttuvissa olosuhteissakin. Koulutuksen saamisessa hallitsevana tuntuu olevan periaate "niillä joilla on, niille annetaan lisää".

Ikääntyvät ja heikommin koulutetut työntekijät saavat merkittävästi vähemmän koulutusta. Lähes puolet ikääntyvistä työntekijöistä työskentelee yrityksissä, joissa on tarjolla koulutusta, mutta heistä alle 15 % osallistuu koulutustoimiin, työnantajan tarjoamiin tai yksityisesti. Heikommin koulutetuista ikääntyvistä työntekijöistä vain 7 % saa koulutusta kun taas korkeammin koulutettujen ikääntyvien työntekijöiden kohdalla määrä on yli 25 %. (Employment in Europe, 2001).

Työvoiman kysyntään liittyvät taitovaatimussuuntaukset - työnantajille tehtyjen kyselyiden perusteella - osoittavat selvästi, että paremmin koulutettujen työntekijöiden työllistyminen lisääntyy edelleen ja heikommin koulutettujen laskee. Työllisyys lisääntyy edelleen voimakkaimmin palvelualalla ja todennäköisimmin osaamisvaltaisilla aloilla, joilla vaaditaan esimerkiksi tietotekniikka- ja viestintätaitojen kaltaisia taitoja.

Kun ikääntyvien työntekijöiden ammattitaito ja tuottavuus heikkenevät, keskeiselle sijalle nousevat koulutus, kyky omaksua uusia taitoja ja käyttää uutta teknologiaa, liikkuvuus ja palkkajoustot. Ellei ikääntyvällä työntekijällä ole näitä ominaisuuksia, työnantajat haluavat ehkä välttää ikääntyvien työntekijöiden palkkaamiseen liittyvät suhteellisen korkeat kustannukset. Esiin nousee myös uuden teknologian vaikutus ikääntyvien työntekijöiden työ- ja eläkesuunnitelmiin, koska taitovaatimukset mahdollisesti painottuvat uuteen teknologiaan. Jos uusi teknologia muuttaa työ- ja ammattitaitovaatimuksia, vaikutus kohdistuu eri tavalla ikääntyviin työntekijöihin kuin parhaassa työiässä oleviin. Tämä johtuu siitä, että ikääntyvien taidot ovat vanhemmat, he ovat keskimäärin vähemmän koulutettuja ja näin ollen heidän työnsä tulee todennäköisemmin tarpeettomaksi ja myös siitä, että he reagoivat eri tavalla, koska lähestyvä eläkkeellejäänti lyhentää huomioon otettavaa aikajanaa pohdittaessa ammattitaidon ajan tasalle saattamista. On olemassa jotakin näyttöä siitä, että ikääntyvistä työntekijöistä ne, jotka käyttävät tietokoneita - eli ne, jotka ovat hankkineet uuden teknologian edellyttämät taidot -, jatkavat todennäköisemmin työskentelyä.

Ellei uudesta teknologiasta aiheutuvan muutoksen vaikutuksia ikääntyvien työntekijöiden työskentelymahdollisuuksiin oteta huomioon, tämä saattaa johtaa vääriin poliittisiin päätelmiin: "Poliittisilla toimilla, joiden tarkoituksena on kannustaa myöhäistä eläkkeelle jääntiä, saattaa olla heikko menestys, jos ikääntyvät työntekijät kokevat teknologisen muutoksen paineen aiheuttajana. Toisaalta eläkkeelle jäämisen lykkääntyminen, joka johtuu esimerkiksi eliniän kohoamisesta tai sosiaaliturvan ja yksityisten eläkkeiden muutoksista, saattaa kannustaa ikääntyviä työntekijöitä investoimaan uusiin taitoihin teknologian kehittyessä" (Friedberg, L. (2001)).

Suurimpia esteitä ikääntyvien ja heikommin koulutettujen työntekijöiden työssä pysymiselle ja kykyjen kehittämiselle ovat heidän aiempi lyhyeen jäänyt koulutusuransa, nykyisten koulutusmahdollisuuksien puute ja sellaisen asianmukaisen koulutuksen puute, joka perustuisi jo hankittuihin tietoihin ja niihin työhön liittyviin taitoihin, joita he pystyvät parhaiten oppimaan. Se ajan lyhyys, jona yritys saa vastinetta koulutusinvestoinneistaan, saattaa vaikuttaa kielteisesti ikääntyviin työntekijöihin (mahdolliset uudet työntekijät / nykyiset työntekijät), mutta toisaalta nuoren henkilöstön suuri vaihtuvuus ja työn sisällön muuttuminen on otettava huomioon. Lisäksi yhtäläisten koulutusmahdollisuuksien antaminen kaikille työntekijöille, naisille ja miehille, on suuri ongelma suhteessa sekä yrityksen kokoon (pk-yritykset ovat heikoimmassa asemassa) että työntekijöiden koulutustasoon (ikääntyvien ja heikosti koulutettujen työntekijöiden koulutustaso).

Myös vammaisia työskentelee yrityksissä, jotka tarjoavat koulutusta, mutta heidän - etenkin vaikeasti vammaisten - osallistumisensa koulutukseen on vähäisempää.

Taloudellisten kannustimien tasapaino

Päätös työmarkkinoille osallistumisesta riippuu voimakkaasti henkilön taloudellisesta tilanteesta ja tarjolla olevista vaihtoehdoista. Työstä saatavaa tuloa on verrattava muista lähteistä saatavaan tuloon ja mahdollisesti aiheutuviin kustannuksiin. Palkkataso yhdessä sosiaalituen tason ja verojärjestelmän kanssa otetaan huomioon määritettäessä, onko työhönmenolle taloudellista kannustinta. Tämän vuoksi palkkataso, verotus ja etuusjärjestelmät on otettava huomioon analysoitaessa taloudellisten kannustimien yleistä vaikutusta työmarkkinoille osallistumiseen.

Vero- ja etuusjärjestelmät (erikseen ja yhdessä) vaikuttavat kaikkiin työmarkkinoiden liikkeisiin eli työvoimaosuuteen, koulutuksen tai työnteon valintaan, varhaiseläkepäätökseen sekä työttömyyden kestoon. Vaikka viimeaikaiset uudistukset osoittavat, että painotus kohdistuu selvästi verojärjestelmiin, kahdella verojen ja etuuksien vuorovaikutukseen liittyvällä tekijällä voi olla merkittävä vaikutus työvoiman tarjontaan. Ensimmäinen on ansioihin suhteutettu etuustaso ja sen vaikutus päätökseen työmarkkinoille osallistumisesta; tästä voi olla seurauksena nk. työttömyysloukku. Toinen on käytettävissä olevien tulojen muuttuminen (kun otetaan huomioon verotuksen lisääntymisen ja tulosidonnaisten etuuksien poistumisen yhdistetty vaikutus) ansioiden noustessa ja sen vaikutus työtehoon tai työtuntien määrään (seurauksena on nk. köyhyysloukku).

Taloudellisten kannustimien todellinen vaikutus työvoiman tarjontaan riippuu siitä, miten taloudelliset tekijät reagoivat muutoksiin kannustimissa. Jos työttömyysetuudet ja muut asiaankuuluvat etuudet ovat tasoltaan suuria, niitä maksetaan pitkältä ajalta ja niiden saamisehtoja sovelletaan sallivasti, tilanne voi heikentää työn hankkimisen kannustimia ja lisätä pitkäaikaisen etuusriippuvuuden riskiä. Toisaalta mahdollisuus päästä osalliseksi työhön liittyvistä sosiaaliturvajärjestelmistä ja erityisesti työttömyysvakuutuksesta saattaa hyvinkin toimia kannustimena työpaikan vastaanottamiselle (tai siirtymiselle pimeästä työstä virallisesti ilmoitettuun työhön). Lisäksi työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluminen edellyttää edunsaajilta tiiviimpää kiinnittymistä työmarkkinoille kuin muut sosiaalietuusjärjestelmät, erityisesti jos työssäkäyntiehtoon suhtaudutaan vakavasti ja työnhakua kannustetaan.

Jotkin ryhmät vaikuttavat reagoivan herkemmin verojen ja etuuksien muutoksiin kuin toiset. Vero- ja etuusjärjestelmistä johtuvien kannustimien muutoksilla ei tunnu olevan niin paljon vaikutusta työvoiman tarjontaan parhaassa työiässä olevien miesten ryhmässä tai niiden ryhmässä, joiden palkkakehitys on nouseva. Sitä vastoin taas pariskunnat, joista toinen puoliso ei ole työssä (yleensä nainen), ja yksinhuoltajaperheet reagoivat yleensä herkimmin kannustimiin työmarkkinoille osallistumisella mitattuna. Verotus saattaa vaikuttaa päätökseen, meneekö kotitalouden toinen jäsen töihin, ja kannustaa tai estää osa-aikatyön tekemistä. Vero- ja etuusjärjestelmien muutokset vaikuttavat enemmän työmarkkinoille siirtymistä tai sieltä poistumista koskevaan päätökseen kuin tehtävien työtuntien määrään.

Jäsenvaltioiden kansallisissa toimintasuunnitelmissa raportoiduista lukuisista ikääntyviä koskevista poliittisista aloitteista huolimatta on vain vähän todisteita siitä, että ne olisivat vaikuttaneet merkittävästi ikääntyvien työntekijöiden työmarkkinaosuuden kohoamiseen. Tässä tulevat esiin syvälle juurtunut varhaiseläkekulttuuri ja varhaiseläkejärjestelmien pysyvyys (niitä esiintyy usein sellaisten järjestelmien rinnalla, joilla pyritään jatkamaan ikääntyvien työelämää) sekä kielteiset asenteet, joita ei esiinny pelkästään työnantajien vaan myös ammattiliittojen ja poliittisten päättäjien keskuudessa. Varhaiseläkejärjestelmät ovat houkuttelevia, jos muita vaihtoehtoja ei ole tarjolla.

On erotettavissa erilaisia malleja, jotka koskevat ikääntyvien eläkkeelle jäämistä ja liikkeitä työmarkkinoilla. Ensinnä on siirtyminen kokopäiväisestä työstä kokonaan työvoiman ulkopuolelle. Tämä on yleisin tapa Euroopassa. Toisena on osittainen eläkkeellejäänti (jossa yhdistyvät kokopäiväisestä työstä eläkkeelle jääminen ja muu työnteko tai erilaiset työttömyys- ja työkyvyttömyysetuudet; henkilö ei kuitenkaan poistu täysin työvoimasta). Yhdysvalloissa saatujen kokemusten perusteella vaikuttaa siltä, että tämä on yleisin malli työpaikan laatuasteikon molemmissa ääripäissä. Kolmantena on - usein rakennemuutoksesta johtuvan irtisanomisen seurauksena - eläkkeelle jääminen, jossa yhdistyvät työttömyyskaudet (työnhaku ja koulutus) ja työntekokaudet.

Riippuu useasta tekijästä, mikä näistä vaihtoehdoista toteutuu. Varhaiseläke- ja työkyvyttömyysjärjestelmät saattavat joissakin tilanteissa korvata työttömyysetuudet, ja näin ollen näiden etuuksien taso on tärkeä. Yleensä eläke- ja työkyvyttömyysetuudet ovat suurempia kuin työttömyysetuudet, ja niitä myönnetään pidemmälle kaudelle. Lisäksi jotkin työttömyysohjelmat ovat itse asiassa varhaiseläkejärjestelmiä sikäli, että niissä ei sovelleta ikääntyviin työntekijöihin mitään työnhakuvaatimuksia. Eläkkeen määrä suhteessa ansiotuloon ja työn todellinen veroaste ovat tärkeitä tekijöitä, kun ikääntyvä työntekijä miettii päätöstä eläkkeelle jäämisestä, ja niiden yhteisvaikutuksen vuoksi todellinen veroaste voi kohota korkeaksi, jos hän päättää jatkaa työskentelyä. Sosiaalietuudet ovat kuitenkin pääasiallinen tulonlähde noin puolelle ikäryhmään 55-64 kuuluvista.

Sairausvakuutuksia koskevat säännöt ja työnantajan tarjoamat eläkejärjestelmät saattavat kannustaa joitakin työntekijöitä lykkäämään eläkkeelle siirtymistään ja joitakin hakeutumaan siirtymäkauden työhön ennen täyttä eläkkeelle jäämistä. Toisaalta yksityiset eläkejärjestelyt yleensä kannustavat täyteen pikemminkin kuin osittaiseen eläkkeelle jäämiseen, koska eläke-etuudet perustuvat tavallisesti vuosittaisiin keskiansioihin kolmen tai viiden viimeisen työvuoden aikana ja eläke-etuuksien saamiseksi saatetaan vaatia täyttä eläkkeelle jäämistä. Lisäksi ikääntyvien työntekijöiden suuret säästöt ja varallisuus korreloi varhaiseläkkeelle ja täydelle eläkkeelle jäämisen kanssa.

Taloudelliset kannustimet ja sosiaaliturvaa koskevat säännöt eivät ole ainoa ikääntyvän työvoiman tarjontaa määräävä tekijä. Muillakin kuin taloudellisilla tekijöillä on suurta merkitystä ikääntyvien tehdessä päätöstä työmarkkinoille jäämisestä tai palaamisesta. [4]

[4] Esimerkiksi Haider ja Loughran (2001) totesivat ikääntyvän (65 vuotta täyttäneen) työvoiman tarjontaa Yhdysvalloissa koskevassa tutkimuksessaan, että muut kuin rahalliset tekijät ovat tärkeimmällä sijalla ikääntyvien päätöksessä osallistua työmarkkinoille; ikääntyvät reagoivat yleensä epäelastisesti palkkoihin. Kirjoittajat päättelivät näin ollen, että politiikalla, joka vaikuttaa ikääntyvien työskentelyn taloudellisiin kannustimiin, on vähemmän vaikutusta työvoiman tarjontaan tästä väestöryhmästä kuin politiikalla, jolla pyritään parantamaan muita kuin taloudellisia kannustimia työskennellä.

Ympäristön tuki

Monien osalta päätös työmarkkinoille osallistumisesta ei ehkä riipu edellä kuvatuista työmarkkinatekijöistä vaan muista tekijöistä. Tällaiset tekijät määräävät sen, miten ihmiset voivat vai voivatko he sovittaa työskentelyn muihin vaatimuksiin kuten kotityön ja ostosten tekemiseen ja varsinkin lastenhoitoon (koulupäivien pituudesta riippuen).

Lasten ja vanhusten hoito

Erityisesti monille naisille huollettavien - lasten tai ikääntyneiden vanhempien - hoitaminen on tärkeä este työskentelylle, ellei vaihtoehtoja ole tarjolla. Kaikista työvoiman ulkopuolella olevista 14,1 % haluaisi työskennellä (yhteensä 10,9 miljoonaa ihmistä, joista 7 miljoonaa on naisia). Näistä naisista 30 % ei voi työskennellä henkilökohtaisten tai perhevelvoitteiden vuoksi.

Tukipalveluiden tarjonnalla on itse asiassa kaksinkertainen vaikutus osallistumisasteeseen. Palvelut helpottavat niitä hyödyntävien henkilöiden osallistumista työmarkkinoille ja samalla tarjoavat itse paljon työpaikkoja. Vuoden 1995 jälkeen on luotu yli 2 miljoonaa nettotyöpaikkaa terveydenhuollon ja sosiaalipalveluiden alalle.

Liikkuvuuden tukeminen

Paikallisilla työmarkkinoilla ei ehkä ole tarjolla työtä, mutta ihmiset eivät siltikään halua muuttaa. Tuoreen Eurobarometri-kyselyn mukaan edellisten 10 vuoden aikana 37,5 % EU:n kansalaisista muutti; heistä 54 % muutti perhe- tai henkilökohtaisista syistä, 18 % asumiseen liittyvistä syistä ja 15 % työhön liittyvistä syistä.

Niistä 18,5 %:sta eurooppalaisesta, jotka ajattelevat muuttavansa seuraavien 5 vuoden aikana, noin 46 % ajattelee muuttavansa perhe- tai henkilökohtaisista syistä ja 27 % työhön liittyvistä syistä. Eurooppalaisista 34 % ilmoitti olevansa mieluummin työttömänä ja pysyvänsä asuinseudullaan kuin muuttavansa toiselle alueelle työhön. 38 % ilmoitti muuttavansa mieluummin toiselle alueelle - muuttohalukkuus kuitenkin laskee jyrkästi iän myötä - ja 16 % totesi, että se riippuu tarjolla olevasta työstä.

EU:n kansalaisista yli 40 % ilmoitti muuttoon kannustavaksi syyksi paremman taloudellisen tilanteen ja yli 29 % paremmat uranäkymät.

Kaikki nämä liikkuvuutta ja työmatkoja koskevat seikat vaikuttavat osoittavan, että työpaikkojen sijainti ja helposti käytettävät ja kohtuuhintaiset liikenneyhteydet taikka yritystoiminnan, myös etätyömahdollisuuksien, kehittäminen paikallisyhteisöissä saattavat olla tärkeitä työvoimaosuuden lisäämiseksi.

KAAVIO 1

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat. ILO, vuosi 1970.

KAAVIO 2

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

TAULUKKO 1

>VIITTAUS KAAVIOON>

KAAVIO 3

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostat, Työvoimatutkimus.

KAAVIO 4

>VIITTAUS KAAVIOON>

Huom. Tiedoissa on otettu huomioon vain nuorimman lapsen ikä (eli nainen, jolla on 2- ja 10-vuotias lapsi, otetaan mukaan vain ensimmäiseen ikäryhmään 0-6-vuotiaat).

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat

KAAVIO 5

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat

KAAVIO 6

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat

KAAVIO 7

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

KAAVIO 8

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

KAAVIO 9

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

KAAVIO 10

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

KAAVIO 11

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

KAAVIO 12

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

TAULUKKO 2

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde: Työvoimatutkimus, Eurostat.

TAULUKKO 3

>VIITTAUS KAAVIOON>

Huom: Koulutustaso on "korkea", jos henkilöllä on korkea-asteen koulutus, "keskitasoinen", jos hänellä on lukiotasoinen koulutus ja "matala", jos koulutustaso on lukiotasoa alempi.