Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ilmastonmuutos ja energia" CdR 104/97 fin



Virallinen lehti nro C 379 , 15/12/1997 s. 0011



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ilmastonmuutos ja energia" (97/C 379/04) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon neuvoston 3. maaliskuuta 1997 tekemän päätöksen Euroopan unionin neuvotteluesityksistä YK:n ilmastokokoukseen joulukuussa 1997 Japanin Kiotossa, ottaa huomioon alueiden komitean ja komission järjestämät seminaarit Espoossa, Suomessa 28.2.1997 ja Bolognassa, Italiassa 18.4.1997, ottaa huomioon tammikuun 15. päivänä 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 C artiklan neljännen kohdan perusteella tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "Ilmastonmuutos ja energia" ja sen valmistelutyöt valiokunta 5:lle "Maankäytön suunnittelu Ympäristö Energia", ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle aiheesta "Ilmaston muutos ja energiapolitiikka" KOM(97) 196 lopull., ottaa huomioon valiokunta 5:n toukokuun 6. päivänä 1997 yksimielisesti hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 104/97 rev. 2) (esittelijä Hannu Penttilä), hyväksyi 17. ja 18. syyskuuta 1997 pitämässään 19. täysistunnossa (syyskuun 18. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Ihminen on toiminnallaan voimistamassa ilmakehän luonnollista kasvihuoneilmiötä niin, että se on uhka maapallon luonnolliselle ilmastojärjestelmälle. Hiilidioksidin ja muiden kasvihuonekaasujen pitoisuudet ilmakehässä kasvavat lähinnä fossiilisten polttoaineiden käytön ja metsien hävittämisen sekä tehokkaan maatalouden seurauksena. 1.2. Hiilidioksidin ja muiden kasvihuonekaasujen päästöjen seurauksena kasvihuonekaasujen pitoisuuksien arvioidaan nousevan esiteollisen ajan 280 ppm:n pitoisuudesta 550 ppm:n pitoisuuteen noin vuoteen 2050 mennessä. Tämä pitoisuuksien kasvu tulee aikaa myöten aiheuttamaan keskilämpötilojen nousun 1,5 4,5 asteella. 1.3. Kasvihuoneilmiön seurauksiin liittyy epävarmuustekijöitä. Lämpötilan nousua ennustavissa malleissa ei pystytä arvioimaan muutosten alueellisia jakaumia. Lisäksi välillisesti kasvihuoneilmiön voimistumiseen vaikuttavia tekijöitä (alailmakehän otsoni, pilvisyys, merivirrat) ei tunneta luotettavasti. Päätöksiä kasvihuoneilmiön torjumisesta joudutaan tekemään epävarmuuden vallitessa. 1.4. Kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen tulee aloittaa epävarmuudesta huolimatta, koska päästöjen vähentämisestä koituu myös välillisiä hyötyjä kuten uusiutumattomien luonnonvarojen säästöä, muiden ilmaan joutuvien päästöjen vähentymistä sekä uusien teknologioiden käyttöönottoa, mikä lisää kansantalouksien kilpailukykyä. Lisäksi ilmastonmuutoksen torjumiseen tarvittavien toimenpiteiden kustannukset ovat mitä todennäköisimmin vain murto-osa kasvihuoneilmiön voimistumisen aiheuttamien haittojen kustannuksista. 2. Huomioita 2.1. 1970-luvun alussa tiedemiehet varoittivat, että kasvihuoneilmiö kiihtyy ihmisen toiminnan seurauksena. Ensimmäinen kansainvälinen konferenssi ilmastonmuutoksesta pidettiin World Meteorological Organisation'in (WMO) järjestämänä Genevessä, helmikuussa 1979. Vuonna 1988 United Nations Environment Programme (UNEP) ja WMO muodostivat yhteistyössä ilmastonmuutoksia tutkivan hallitustenvälisen toimikunnan (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC). Se sai tehtäväkseen selvittää tieteellisesti ilmastonmuutoksen ympäristö- ja sosioekonomiset vaikutukset sekä perustaa työryhmän valmistelemaan ilmastonmuutoksen torjuntaan tähtäävää sopimusta. Työryhmä on nimeltään Intergovernmental Negotiating Committee for a Framework Convention on Climate Change (INC/FCCC). INC muodostuu 150 valtion, EU:n, kansainvälisten järjestöjen sekä hallituksista riippumattomien järjestöjen edustajista. Työryhmä esitti, että neuvottelut hoidettaisiin keskitetysti YK:n puitteissa. YK:n yleiskokous hyväksyi esityksen 1990 ja määräsi INC:n tekemään luonnoksen ilmastosopimukseksi, joka esitettiin Rio de Janeiron Earth Summitissa kesäkuussa 1992. 2.2. Ilmastosopimusluonnoksessa asetettiin päästövähennystavoitteet, periaatteet, yleis- ja erityisvelvoitteet, rahoitusmekanismit, raportointivelvoitteet ja seurantaohjelma. Ilmastokokouksessa Rio de Janeirossa käytiin runsaasti keskustelua siitä, pitäisikö asettaa tarkat päästövähennystavoitteet vai vain perusperiaatteet ja velvoitteet. Euroopan yhteisö esitti Alliance of Small Island States'in (AOSIS) tukemana hiilidioksidipäästöjen jäädyttämistä vuoden 1990 tasolle vuoteen 2000 mennessä, mutta OPEC-maat ja Yhdysvallat vastustivat esitystä. Lopullisessa tekstissä ei ole mainintaa konkreettisista tavoitteista tai aikataulusta niiden saavuttamiseksi. 2.3. Rion ilmastokokouksessa sovittiin seuraavista periaatteista: Tavoitteena on jäädyttää kasvihuonekaasujen pitoisuus ilmakehässä sellaiselle tasolle, ettei se uhkaa ilmastosysteemiä. Hyväksyttiin, että tämä taso tulee saavuttaa aikavälillä, joka antaa ekosysteemille mahdollisuuden sopeutua ilmastonmuutokseen, jolloin ravinnontuotantoon liittyvät uhat voidaan välttää sekä mahdollistaa kestävä taloudellinen kasvu. Kehittyneet maat sitoutuivat toimenpiteisiin, joilla rajoitetaan kasvihuonekaasupäästöjä sekä suojellaan kasvihuonekaasupäästönieluja ja varastoja (esim. metsät). 2.4. Berliinissä maaliskuussa 1995 pidetyssä ensimmäisessä ilmastokokouksen seurantakokouksessa ei saatu vielä sovittua konkreettisista vähennystavoitteista ja aikatauluista. Kokouksessa sovittiin kuitenkin, että liitteessä 1 mainitut maat valmistelevat vähennystavoitteet ja aikataulut Kiotossa 1997 pidettävään seuraavaan seurantakokoukseen mennessä ottaen huomioon Alliance of Small Island States'in (OASIS) esityksen vähintään 20 %:n vähennystavoitteesta tietyn ajan kuluessa. Tämän ns. Berliinin mandaatin puitteissa Euroopan unioni on valmistautumassa Kioton kokoukseen. Ministerineuvoston 3.3.1997 pitämässä kokouksessa hyväksyttiin EU:n neuvottelutavoite. Siinä esitetään kaikille teollisuusmaille 15 %:n vähennystavoite kolmen kasvihuonekaasun (CO2, N2O ja CH4) osalta vuoteen 2010 mennessä vuoden 1990 päästötasosta. Samalla sovittiin EU:n sisäisesti maakohtaiset päästövähennystavoitteet, jotka toteutuessaan merkitsevät 10 %:n päästövähennystä vuoteen 2010 mennessä vuoden 1990 tasosta. 3. Uhkakuvat 3.1. Ilmastopolitiikka konkretisoidaan alue- ja paikallistason toimenpiteillä. Mikäli paikallistasoa ei oteta huomioon ilmastonmuutoksen torjuntapolitiikkaa luotaessa, sitoutuminen tavoitteisiin saattaa jäädä puutteelliseksi. 3.2. Mikäli kaikkia ulkoisia kustannuksia ei siirretä energian hintaan, vapaa kilpailu energiasektorilla heikentää selvästi erityisesti paikallisten ja alueellisten energiayhtiöiden mahdollisuuksia ympäristön suojelemiseen ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseen. 3.3. Yksityisautoilun kasvu on mahdollistanut edullisen ja nopean liikkumisen. Tämä on johtanut maankäytön hajaantumiseen ja palvelurakenteen muuttumiseen lähes koko Euroopan alueella. Esimerkkinä tästä on työmatka-ajojen pysyminen lähes vakiona viimeisen kymmenen vuoden aikana samalla kun työmatkojen pituus on kasvanut selvästi. Maankäytön hajaantuminen on tärkein yksittäinen energiankulutusta ja yksityisautoriippuvuutta lisäävä tekijä yhteiskunnassa. Tämä tekijä on erittäin pitkävaikutteinen ja toimii liikenteen sekä energiantuotannon ja jakelun tehokkuutta alentavasti. Mikäli tämä suuntaus jatkuu, se vaikeuttaa selvästi ilmastonmuutoksen torjuntapolitiikan toteuttamista. 3.4. Aluetason taloudelliset mahdollisuudet ovat rajalliset. Tämä rajoittaa mahdollisuuksia tehdä energiansäästöä tehostavia ja kasvihuonekaasupäästöjä vähentäviä investointeja, vaikka ne lisäisivät alueen taloudellista toimeliaisuutta, tarjoaisivat työpaikkoja ja olisivat pitkällä aikavälillä taloudellisesti kannattavia. 3.5. EU-alueella energiatehokkuus nousi 20 % vuosien 1975 1985 välisenä aikana. Vuosina 1985 1995 tehokkuuden nousu oli alle 10 % ja siitäkin pääosa 1980-luvun puolella. Tällä hetkellä tehokkuuden parantuminen on hidastunut ja vaatii erityisiä toimenpiteitä, jotta stagnaatiovaiheesta päästäisiin yli. Erityisesti liikennesektorilla energiatehokkuuden paraneminen on ollut hidasta. 4. Ilmastonmuutos ja paikallis- ja aluetaso 4.1. Rion ilmastosopimus ei asettanut velvoitteita tai erityisesti huomioinut paikallis- ja aluetasolla tehtävää ilmastonmuutospolitiikkaa. Paikallis- ja aluetasolla tehtävillä päätöksillä on kuitenkin huomattava vaikutus kasvihuonekaasupäästöihin ja ilmastopolitiikkaan. Myös valtioiden tasolla tehtävät kasvihuonekaasupäästöjen jäädytys- tai vähentämispäätökset toteutetaan viime kädessä paikallisella ja aluetasolla. Paikallisella tasolla on runsaasti päätösvaltaa erityisesti energiantuotannon, jakelun, maankäytön, energiatehokkuuden ja -säästö-ohjelmien toteutuksen, liikennepolitiikan ja hankintojen osalta. Vaikka paikallis- ja aluetasolla ei kuitenkaan ole itsenäistä valtaa lainsäädännön tai energia- ja liikenneverotuksen alalla, ne on otettava mukaan yleisen energiapolitiikan suunnitteluun ja muotoiluun, jolloin varmistetaan yhtenäiset tavoitteet ja toimien toivottu yhteisvaikutus. 4.2. Paikallis- ja aluetasolla toiminta voidaan jakaa sektoreihin, joissa sekä paikallis- ja aluetason toimintamahdollisuudet että käytettävät keinot eroavat toisistaan huomattavasti. Normaalisti paikallinen toiminta voidaan jakaa seuraavasti: teollisuus; energiantuotanto ja jakelu; palvelusektori; asuminen; liikenne. Paikallis- ja aluetasolla on eniten päätösvaltaa ja keinoja käytettävissä palvelusektorin, asumisen ja liikenteen osalta. Teollisuus on paljolti aluetason säätelyn ulkopuolella, joten sitä ei käsitellä tässä tarkemmin. 4.3. Energiantuotannon rakenne vaihtelee alueittain huomattavasti. On alueita, joissa energiaa tuotetaan paikallisesti ja jossa kaupungit ja kunnat omistavat itse energiantuotantolaitokset. Toisaalta on alueita, jotka ostavat lähes kaiken käyttämänsä energian alueensa ulkopuolelta. Kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisen kannalta energiantuotanto on avainasemassa. Toisaalta energiantuotannon osalta on käytettävissä useita erilaisia keinoja ja niiden yhdistelmiä kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. Keinoihin sisältyvät polttoainevalintaan ja teknisiin ratkaisuihin liittyvät mahdollisuudet. Erityisesti uusiutuvien energianmuotojen käyttöä pitäisi lisätä, sillä sen lisäksi, että niillä on ympäristön kannalta selviä etuja fossiilisiin polttoaineisiin verrattuna, ne ovat myös luonnostaan paikallisempia ratkaisuja ja tukevat siten paikallista taloutta ja työllisyyttä. Uusiutuvien energialähteiden hyödyntäminen edistää alueellista kehitystä ja luo työpaikkoja etenkin rakenteellisesti heikoilla alueilla ja maataloudessa. Uusiutuvien energialähteiden käyttö vähentää myös unionin riippuvuutta tuontienergiasta. 4.4. Palvelusektori jakautuu yksityiseen ja julkiseen sektoriin. Palvelusektori on sisäisesti varsin heterogeeninen, sillä se sisältää toimintoja hallinnosta terveydenhuoltoon, liikuntapalveluihin, kauppaan ja koulutukseen. Palvelusektorilla energiankulutus ja sitä kautta myös kasvihuonekaasupäästöt riippuvat lähinnä rakennusten lämmitys-, jäähdytys-, ilmanvaihto- ja valaistustarpeesta. Toimisto- ja palvelurakennukset eroavat asuinrakennuksista siinä, että niiden sisäinen lämpökuorma on suurempi. Tämä lämpökuorma muodostuu pääasiassa erilaisista laitteista, kuten tietokoneista, kopiokoneista ym. Hollantilaisten ja tanskalaisten arvioiden mukaan säästöpotentiaali palvelusektorilla vaihtelee 20 50 % välillä. Suurimmat säästöt saadaan lämmitys- ja valaistusenergian käytössä. Julkinen sektori pystyy suoraan ohjaamaan oman rakennuskantansa käyttöä ja voi toimia esimerkkinä yksityiselle sektorille. Esimerkkinä tästä on Helsingin kaupungin energiatoimiston rahoittama ja Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen kehittämä Etana-tietokoneohjelma, jonka avulla saadaan nopeasti ja yksinkertaisesti määriteltyä rakennuksen energiankulutuksen tavoitetaso. Jos rakennuksen todellinen kulutus on paljon tavoitetasoa korkeampi, tulee ryhtyä energiansäästöinvestointeihin kyseessä olevassa kohteessa. Kartoittamalla järjestelmällisesti eri kohteet voidaan energiansäästöinvestoinnit kohdistaa oikein. Tietokoneohjelma on myös yksityisen sektorin saatavilla ja kiinnostus sitä kohtaan on ollut suuri. Toisena esimerkkinä voi mainita kansainvälisen hankkeen, jossa on osapuolia mm. Suomesta, Ruotsista, Englannista, Hollannista ja Tanskasta. Hankkeessa muodostetaan ostajaryhmä, joka järjestää tarjouskilpailun saadakseen markkinoille nykyistä hehkulamppua 30 % tehokkaamman ja käyttöiältään neljä kertaa pidemmän hehkulampun, jonka hinta olisi noin 2 3 ecua kappaleelta. Tällainen menettely sopii moniin erityyppisiin uuden teknologian kaupallistamishankkeisiin. 4.5. Asumisessa päästöjen suurimmat vähennysmahdollisuudet ovat jotakuinkin samat kuin palvelusektorilla. Asuinsektorilla on kuitenkin omia esteitä, joiden vuoksi päästövähennykset eivät aina toteudu. Eräs niistä on tiedonpuute, sillä tiedonvälitys suurelle joukolle kuluttajia on haaste, johon ei aina ole pystytty vastaamaan. Toisena ongelmana on kotitalouksien lyhyt suunnittelunäkökulma. Arviot säästömahdollisuuksista vaihtelevat suuresti, ja niiden lasketaan olevan keskimäärin 50 prosenttia. Koska asuinsektorilla kulutetaan ilmasto-oloista riippuen jopa kaksi kolmannesta energiasta lämmitykseen ja lämpimään veteen, voidaan suuri osa säästömahdollisuuksista toteuttaa lämpöeristyksellä, ajanmukaisella lämmitystekniikalla, aurinkoenergian avulla tapahtuvalla vedenlämmityksellä jne. Yksi väline tämän saavuttamiseksi on houkuttimien luomisen ohella nykyistä tiukemmat rakennusnormit. Teollisuudessa takaisinmaksuaika voi olla useita vuosia, mutta kotitaloudet odottavat takaisinmaksuajaksi alle yhtä vuotta. Arviot säästöpotentiaaliksi vaihtelevat eri lähteissä erittäin runsaasti. Keskimäärin tekniseksi potentiaaliksi on arvioitu 50 % vuoteen 2005 mennessä. 4.6. Liikennesektori on ongelmallisin kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisen kannalta merkittävistä osa-alueista. Yksittäisiä päästölähteitä on miljoonia, eikä paikallisilla tai alueellisilla viranomaisilla ole tehokkaita keinoja vaikuttaa päästömääriin. Tehokkain ja pitkävaikutteisin keino on maankäytön ohjaus. Maankäyttöratkaisuilla on suuri vaikutus ajoneuvojen ajomääriin ja myös muuhun energiankulutukseen. Myös liikennesuunnittelulla on suuri vastuu päästöjen vähentämisestä. Liikennesektorin kasvihuonekaasupäästöjen on arvioitu kasvavan Euroopassa toimenpiteistä huolimatta 10 30 % vuoteen 2005 mennessä vuoden 1990 tasosta. 4.7. Paikallis- ja aluetasolla ilmastonmuutoksen torjunta voidaan konkretisoida useilla eri toimenpiteillä. Tähän toimintaan tarjoaa erinomaisen keinon komission tukema alueellisten ja paikallisten energiatoimistojen verkko. Konkretisoinnin tulee perustua johdonmukaiseen ja selkeään menetelmään, jolla voidaan arvioida nykytilanne, säästöpotentiaali, toimenpiteiden tärkeysjärjestys, toimenpiteiden toteuttaminen sekä päästöjen seuranta. 4.8. Ilmastonmuutoksen paikallisessa torjuntatyössä on jo päästy konkreettiselle tasolle monissa kaupungeissa ja alueilla, kuten Hannoverissa, Kööpenhaminassa, Bolognassa ja Helsingin seudulla. EU:n tulisi yhä voimakkaammin tukea näiden menetelmien kehittämistä ja rohkaista tällä tavalla paikallisia viranomaisia toteuttamaan konkreettisia hankkeita ilmastonmuutoksen torjumiseksi. Seuraavassa on esitetty eräs paikallisella tasolla menestyksellisesti sovellettu menetelmä. a) Paikallisen energiankulutuksen ja kasvihuonekaasupäästöjen kartoittaminen Lähtötason selvittäminen on tärkeää, jotta tiedettäisiin eri toimenpiteiden tehokkuus ja kasvihuonekaasupäästöjen kehittyminen alueella. Jokainen alue on ainutlaatuinen suhteessa energiankäyttöön, koska siihen vaikuttavat ilmasto, saatavilla olevat polttoaineet, energiantuotantorakenne, energian hinta, maankäyttö, liikennepolitiikka ja elinkeinoelämän rakenne. b) Business-as-usual -kehityskuvan laatiminen Selvitetään miten kasvihuonekaasupäästöt kehittyvät, mikäli mihinkään rajoitustoimiin ei ryhdytä. Tämä antaa kuvan siitä, miten eri toiminnat vaikuttavat päästömäärän kehitykseen. Erityisesti liikenne- ja maankäyttöpolitiikan pitkän ajan linjaukset tulevat esiin vain, jos päästökehitystä tarkastellaan pitkällä aikavälillä. Tämä työ käynnistää myös hedelmällisen vuorovaikutuksen alueen eri viranomaisten ja kansalaisjärjestöjen välillä. c) Päästövähennyskeinojen selvittäminen Laaditaan lista, jossa on selvitetty eri päästövähennyskeinot, niiden tehokkuus, soveltamismahdollisuudet ja kustannukset. Aluetasolla on käytettävissä laaja kirjo erilaisia keinoja päästövähennysten toteuttamiseksi. Näitä ovat muun muassa: energiatehokkuuden lisääminen energiantuotannossa ja -käytössä; maankäytön tiivistäminen; polttoainevalinnat; uusiutuvien energiamuotojen käyttö; liikennepolitiikan muuttaminen joukkoliikennettä suosivaksi. d) Paikallisen päästövähennystavoitteen asettaminen Paikallinen päästövähennystavoite antaa suunnan ja haasteen. Tavoite tulee asettaa niin, että se myös on pääosiltaan saavutettavissa. Erityisesti teknisistä ratkaisuista vastaavat henkilöt haluavat konkreettisia tavoitteita, jotta he voivat itsenäisesti etsiä ratkaisuja, joilla tavoitteet voidaan saavuttaa. Tavoitteen asettaminen on koko päästövähennysstrategian vaikein osa, sillä siihen liittyy paljon epävarmuustekijöitä. Tavoitteeseen tulee sisältyä myös eri vaihtoehtoja, joita voidaan soveltaa tarvittaessa. Kun tavoitetta asetetaan, tulee keinoja valittaessa ottaa huomioon seuraavat seikat: vaikuttavuus; paikalliset mahdollisuudet; synergiaedut; asukkaiden tuki; lyhyen tähtäimen vs. pitkän tähtäimen edut; seurantamahdollisuus. e) Strategia "salkun" laatiminen Tavoitteet tulee koota selviksi kompakteiksi ohjelmiksi, joille haetaan poliittinen hyväksyntä ja alueiden johdon tuki. Käytettävät keinot valitaan kullekin ohjelmalle parhaiten soveltuviksi. Alueellisia keinoja ovat muun muassa: erilaiset hallinnolliset määräykset (mm. kaavoitus); taloudelliset ohjauskeinot (joukkoliikenteen lipun hinnat, pysäköinti); kuluttajien valistaminen (energialaitokset, kuluttajaneuvonta); yhteistyö energiantuottajien kanssa; investoinnit (energiasaneeraus, hankinnat). Ohjelmille tulee laatia seurantajärjestelmä, jolla selvitetään ohjelman toteutumista. Toteutumisesta raportoidaan suoraan poliittiselle johdolle. f) Kasvihuonekaasupäästöjen vähennyspolitiikan integroiminen osaksi alueellista ja paikallista suunnittelu- ja toimintapolitiikkaa Tämä tulee erityisesti ottaa huomioon kuntien asunto-, liikenne-, maankäyttö-, energia ja tavarahankintapolitiikassa. 5. Päästövähennyskeinot eri aloilla 5.1. Energiantuotanto Energiantuotantosektorilla merkittävimmät käytettävissä olevat keinot liittyvät polttoainevalintoihin sekä teknisiin ratkaisuihin hyötysuhteen parantamiseksi. Ratkaisuina ovat olleet polttoaineiden vaihtaminen kivihiilestä maakaasuun tai biopolttoaineisiin sekä yhdistetyn sähkön- ja lämmöntuotannon lisääminen. Jo näillä ratkaisuilla on päästy merkittäviin tuloksiin. Tulevaisuudessa on yhä paremmat tekniset valmiudet aurinko- ja tuulivoiman osuuden lisäämiseen. Suuntausta voidaan tukea säätämällä energiavero, josta uusiutuvat energiamuodot on vapautettu. Kerätty vero tulisi käyttää uuden tekniikan käyttöönottokustannuksien kattamiseen siirtymävaiheessa. 5.2. Palvelut Palvelusektori on hyvin hajanainen, ja tämän vuoksi ei ole olemassa vain muutamaa merkittävää keinoa palvelusektorin aiheuttamien kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. Eri alasektorit tulee käydä läpi energiakatselmusten avulla, selvittää kustannus-hyöty-analyysien avulla investointien priorisointi ja tukea energiansäästöinvestointeja. 5.3. Asuminen Asumisessa energiankulutusyksiköiden määrä on tavattoman suuri mutta kulutusrakenne varsin yhtenäinen. Tämän vuoksi energiankulutuksen ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämisessä voidaan keskittyä merkittävimpiin kohteisiin, joita ovat lämmitys/jäähdytys, lämpimän veden kulutus, kotitalouksien kylmälaitteet sekä valaistus. Vaikuttamiskeinoina ovat valistus sekä energiansäästöinvestointien tukeminen erityisesti lämmitysenergiantarpeen vähentämiseksi. 5.4. Liikenne Liikenteen ja maankäytön välinen kytkentä on kiinteä ja siksi liikenteen kasvihuonekaasupäästöihin voidaan vaikuttaa laajimmin vaikuttamalla maankäyttöön. Tämä edellyttää tiukkaa kaavoituspolitiikkaa erityisesti palveluiden sijoittamisessa. Liikennesuunnittelun keinoin tulee suosia joukkoliikennettä ja kevyttä liikennettä. Jotta liikkumisen energiantarve laskisi, joukkoliikenteen kehittämiseen tulee panostaa voimakkaasti. Alueellisella ja paikallisella tasolla on vain vähän keinoja autotekniikan kehittämiseen vähemmän energiaa kuluttavaksi, mutta alueellisen ja paikallisen tason on annettava selkeä signaali autoteollisuudelle, jotta siellä panostettaisiin riittävästi tämäntapaiseen tuotekehittelyyn ja tutkimukseen. Vaikka ajoneuvoliikenne onkin tärkein liikennesektorin kasvihuonekaasupäästöjen lähde, niin lento-, laiva- ja rautatieliikennettä ei tule unohtaa päästövähennystarkkailussa. 6. Päätelmät Alueiden komitea pitää tärkeänä, että 6.1. Euroopan unioni pysyy aloitteellisena ja aktiivisena ilmastosopimuksen kehittämisessä ja katsoo, että pöytäkirjaneuvotteluja ohjaavan Berliinin mandaatin edellytysten mukaisesti Euroopan unionin tulee asettaa kaikille teollisuusmaille eli ilmastosopimuksen liitteessä 1 tarkoitetuille maille kansainvälisten pöytäkirjaneuvottelujen tavoitteeksi merkittävä päästöjen vähentäminen esimerkiksi vuosiksi 2005, 2010 ja 2020. Alueiden komitea on valmis tukemaan Euroopan yhteisön aktiivista roolia YK:n ilmastokokouksessa Kiotossa, Japanissa, joulukuussa 1997 tuomalla EU:n alue- ja paikallishallinnon asiantuntemuksen ja tiedot kokouksen ja siihen liittyvien kansainvälisten alue- ja paikallishallinnon kokousten ja konferenssien käyttöön. 6.2. Euroopan unionin tulee tehostaa toimia taloudellisten ohjauskeinojen, kuten energiaverotuksen yhdenmukaistamisen ja tason nostamisen, rahastojen muodostamisen, uusiutuvien energiamuotojen käytön tehostamisen, energiatehokkaan tekniikan soveltamisen sekä energiankulutusstandardien käyttöönoton alueilla. 6.3. Uusien sähköntuotantoyksiköiden tulee olla yhdistettyjä sähkön- ja lämmöntuotantolaitoksia tai perustua uudistuvien energiamuotojen käyttöön. Liittyminen kaukolämpöverkkoon tulee tehdä pakolliseksi niillä alueilla, joilla se on teknisesti mahdollista. 6.4. Voimalaitokset olisi saatava taloudellisten tai muiden soveltuvien välineiden avulla vähentämään hiilidioksidipäästöjä. 6.5. Euroopan unionin alueella täytyy ottaa käyttöön yhdenmukainen ympäristövero tai erityinen hiilidioksidirahasto. Verotulot tulisi siirtymävaiheessa käyttää energiansäästämisen ja uusiutuvien energiamuotojen edistämiseen. Jotta alueelliset erot eivät esim. energiantuotantomuoto- tai polttoaineriippuvuuden vuoksi muodostuisi kohtuuttomiksi, tulee verotuloja tai rahastoja suunnata siten, että näiden alueiden välttämättömät uudistukset ja investoinnin voidaan toteuttaa ilman kohtuutonta rasitetta ko. alueiden taloudelliselle tai sosiaaliselle rakenteelle. 6.6. Unionin tulee laajentaa energiansäästöön ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseen tähtääviä ohjelmia (Save, Joule, Thermie, Altener). Paikallisille energiatoimistoille suunnattu tuki tulee turvata myös pidemmällä aikavälillä, ja sitä tulee tarpeen mukaan laajentaa. Tämän toiminnan resurssien varmistaminen on myös energiantuotantoalan etu. 6.7. Unionin tulee huolehtia, ettei sähkömarkkinoiden vapautuminen estä ympäristön kannalta parhaiden ratkaisujen toteuttamista energiantuotannossa (esim. yhdistetty sähkön- ja lämmöntuotanto, biopolttoaineet, vesivoima, vaihtoehtoiset energiantuotantomuodot). 6.8. Unionin tulee huolehtia, että EU:hun liittymässä olevien maiden olosuhteet otetaan huomioon asetettaessa velvotteita päästöjen vähentämiseksi, mutta sen on joka tapauksessa kiirehdittävä velvoitteiden nopeaa toteutusta. Moni näistä maista on tienhaarassa, jossa nopeat sekä negatiiviset että positiiviset muutokset kasvihuonekaasupäästöjen osalta ovat mahdollisia. Näiden maiden alue- ja paikallishallinto tarvitsee erityistä tukea, jotta kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä voidaan tehostaa. Unionin tulee tukea unionissa mukana olevien ja siihen mahdollisesti liittyvien maiden alue- ja paikallistason yhteishankkeita energiatehokkuuden parantamiseksi ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. 6.9. Paikallisessa ja alueellisessa maankäytön suunnittelussa ja liikennepolitiikassa noudatetaan energiansäästöä ja kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä tukevaa linjaa. 6.10. Alueellisen tason kokemukset ja asiantuntemus tulee hyödyntää nykyistä paremmin valmisteltaessa kasvihuonekaasupäästöjen rajoitustoimia. Aluetasolla on oltava edustus kaikissa niissä työryhmissä ja toimielimissä, joissa tehdään aluetasoa koskevia merkittäviä päätöksiä ja ratkaisuja. 6.11. Euroopan unionin tulee tukea taloudellisesti nykyistä enemmän aluetasolla tapahtuvaa kasvihuonekaasupäästöjen rajoitustyötä investointi-, kehitys-, tutkimus- ja kokeiluhankkeiden yhteydessä. 6.12. Euroopan unionin tulee kiinnittää erityistä huomiota energian säästöön keinona saavuttaa kasvihuonekaasupäästöjen vähennystavoite. Tämän tavoitteen toteuttamiseksi paikalliset viranomaiset ovat osaltaan valmiit kantamaan vastuunsa esimerkiksi omilla toimialoillaan toteutettavilla energiansäästöhankkeilla sekä asukkaille suunnatulla energiansäästöinformoinnilla 6.13. Ilmastonmuutoksen vakavuus ja laajuus edellyttää, että asetetut tavoitteet otetaan huomioon Euroopan unionin kaikessa toiminnassa kuten maatalouspolitiikassa sekä rakennerahastojen uudelleen suuntaamisessa. Bryssel, 18. syyskuuta 1997. Alueiden komitean puheenjohtaja Pasqual MARAGALL i MIRA