JOHDANTO

Monenlaisia asiantuntijapalveluita kuluttajille ja liike-elämälle tuottavat EU-kansalaiset[1] ovat kansantaloutemme keskeinen osa. Mahdollisuus työllistyä tai tarjota palveluja toisessa EU-maassa on konkreettinen esimerkki sisämarkkinoiden heille tuottamasta hyödystä. Jo kauan on ollut tiedossa, että ammattipätevyyden tunnustamista rajoittava sääntely estää liikkuvuutta yhtä paljon kuin kansallisuuden perusteella tapahtuva syrjintä. Toisessa jäsenvaltiossa saadun ammattipätevyyden tunnustamisesta on tämän vuoksi tullut eräs yhteismarkkinoiden tärkeimmistä periaatteista. Kuten Eurooppa 2020 -strategiassa[2] sekä sisämarkkinoiden toimenpidepaketissa[3] on korostettu, ammattihenkilöiden liikkuvuus on eräs Euroopan kilpailukyvyn keskeisistä tekijöistä. Katsaus Euroopan unionin kansalaisuuteen vuonna 2010 -raportissa[4] ammattipätevyyden tunnustamista koskevien menettelyjen vaivalloisuutta ja epävarmuutta pidettiin eräänä merkittävimmistä esteistä, joita EU:n kansalaiset yhä kohtaavat käytännön elämässä käyttäessään EU:n lainsäädännön suomia oikeuksiaan kansallisten rajojen ulkopuolella. Sääntöjen nykyaikaistaminen vahvistaisi myös Euroopan unionin asemaa kansainvälisissä kauppaneuvotteluissa, koska se helpottaisi säännösten lähentämistä, minkä ansiosta EU voisi saada kansalaisilleen paremman pääsyn kolmansien maiden markkinoille.

Ammattihenkilöiden liikkuvuus EU:ssa on edelleen vähäistä. Valitusten, SOLVIT-tapausten ja Sinun Eurooppasi -portaalin Kansalaisten neuvontapalveluun lähetettyjen kysymysten määrän sekä tapausten tarkemman tutkinnan perusteella on selvää, että säännöksiä on uudistettava. Koko EU:n sisäisestä kaupasta palvelut (mukaan lukien asiantuntijapalvelut) muodostavat lisäksi vain noin 25 prosenttia. Osuus on aivan liian alhainen, kun otetaan huomioon palvelusektorin yleinen merkitys EU:n taloudelle (70 prosenttia bruttokansantuotteesta). Lisäämisen varaa on selvästi.

Aktiiviväestön määrän vähetessä suurempi liikkuvuus helpottaisi myös työntekijöiden löytymistä korkeaa ammattitaitoa vaativiin työpaikkoihin. Euroopan ammatillisen koulutuksen kehittämiskeskuksen Cedefopin ennusteen mukaan vuoteen 2020 mennessä korkeaa ammattitaitoa vaativien työpaikkojen täyttämiseen tarvitaan 16 miljoonaa henkilöä lisää[5], mikä tämänhetkisten suhdanteiden vallitessa tarkoittaa sitä, että pätevistä ammattihenkilöistä tulee vakava puute. Osa tästä ammattitaitovajeesta voidaan paikata EU:n ulkopuolella ammattipätevyytensä hankkineiden henkilöiden avulla. Heillä on tällä hetkellä huomattavia vaikeuksia saada pätevyytensä tunnustetuksi.

Erityistä huolta aiheuttaa ennuste, jonka mukaan terveydenhuollossa on pian miljoonan ammattihenkilön vaje. Terveydenhuollon ammattihenkilöstön liikkuvuuden hallinnointia jäsenmaiden yleistä työvoimapolitiikkaa vahvistamalla ja työvoiman suunnittelun mekanismeja kehittämällä parannetaan komission ja jäsenvaltioiden erillistoimin[6].

Kansalaisten mahdollisuutta toteuttaa yksilöllistä oikeuttaan työskennellä missä tahansa EU:n alueella on tarkasteltava tässä laajemmassa asiayhteydessä. Ammattihenkilöt voivat hyödyntää vapaata liikkuvuutta täysimääräisesti vain, jos he saavat ammattipätevyytensä helposti tunnustetuksi muissa jäsenvaltioissa[7]. On siis välttämätöntä, että ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin[8] säännökset ovat selkeät ja yksinkertaiset. Samalla säännöksillä on varmistettava palveluiden hyvä laatu ilman, että säännökset itsessään muodostuvat liikkuvuuden esteeksi. Euroopan unioni on saavuttanut asiassa jo huomattavaa edistystä: eräät ammattipätevyydet erityisesti terveydenhuollon, arkkitehtuurin, käsiteollisuusalan, kaupan ja teollisuuden alalla tunnustetaan automaattisesti, ja kaikkien muiden ammattien kohdalla on otettu onnistuneesti käyttöön ns. yleisen järjestelmän perusteella tapahtuvan vastavuoroisen tunnustamisen periaate. Vuonna 2005 säännöksiä täydennettiin uudella väliaikaista liikkuvuutta koskevalla kevennetyllä järjestelmällä. Säännöksistä on hyötyä miljoonille eurooppalaisille ammattihenkilöille. On arvioitu, että jo pelkästään yhtenäistettyihin koulutuksen vähimmäisvaatimuksiin perustuva automaattisen tunnustamisen järjestelmä koskee 6,4 miljoonaa kansalaista[9].

Maaliskuussa 2010 komissio käynnisti direktiivin arvioinnin, joka sai liikkeelle suuren määrän sidosryhmiä: vuoden 2010 kuluessa noin kaksisataa toimivaltaista viranomaista laati raportteja kokemuksistaan, ja vuoden 2011 alkupuolella järjestetyssä julkisessa kuulemisessa näkemyksistään kertoi noin neljäsataa osanottajaa. Tämä vihreä kirja perustuu kyseiselle arvioinnille. Kirjassa esitellään eurooppalainen ammattikortti ja muita uusia yhteismarkkinoilla liikkumista helpottavia ideoita (katso luku 2), tähänastisten saavutusten hyödyntämistapoja (katso luku 3) sekä vaihtoehtoja automaattisen tunnistamisen uudistamiseksi (katso luku 4). Näitä kysymyksiä koskevan laajan kuulemisen perusteella komissio kykenee arvioimaan ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin erilaisia uudistamisvaihtoehtoja.

Direktiivin uudistamista koskeva lainsäädäntöehdotus aiotaan antaa vuoden 2011 lopulla.

UUSIA LIIKKUVUUTTA KOSKEVIA LÄHESTYMISTAPOJA

Eurooppalainen ammattikortti

Uudistamisprosessissa olisi käytettävä hyväksi uusinta tekniikkaa, jonka avulla voidaan tarjota uusia liikkuvuutta edistäviä välineitä. Tekniikan avulla voidaan sekä helpottaa ammattihenkilöiden liikkuvuutta että parantaa kuluttajien ja työnantajien tiedonsaantia ammattihenkilöiden pätevyydestä tuottaa tarjoamiaan palveluita. Eurooppalaista ammattikorttia suunniteltaessa voitaisiin hyödyntää 2000-luvun nopeaa viestintätekniikkaa ja luoda mekanismi, jonka kautta kortilla olisi konkreettisia, tarkoitusta varten määriteltyjä vaikutuksia ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun uudistetun direktiivin nojalla. Sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmän (IMI) avulla voitaisiin lähettävän jäsenmaan (ammattihenkilön kotimaan) ja vastaanottavan jäsenmaan (maan, johon ammattihenkilö aikoo sijoittautua) välistä yhteistyötä nopeuttaa huomattavasti. Maiden välisen yhteistyön nopeuttaminen tekisi mahdolliseksi kortinhaltijoiden nopeutetun tunnustamismenettelyn. IMI:n kautta tapahtuvassa yhteistyössä olisi oltava myös määräajat, joita jäsenvaltioita vaadittaisiin jatkossa noudattamaan. Samalla yksinkertaistuisi myös kortin omistavien ammattihenkilöiden väliaikainen liikkuvuus: vastaanottavan maan tällä hetkellä mahdollisesti soveltamat tietojen antamista koskevat velvoitteet muuttuisivat tarpeettomiksi, kun kaikki tarvittavat tiedot kävisivät ilmi joko suoraan kortista tai olisivat saatavana kortin myöntäneestä kotimaasta nopean sähköisen tietojärjestelmän kautta.

Toimet kotijäsenvaltiossa

Nykyisen järjestelmän mukaan kohdejäsenvaltio vastaa siirtyvän ammattihenkilön pätevyyden todentamisesta. Tämä saattaa muodostua ammattihenkilölle hankalaksi, sillä hänen on mahdollisesti hankittava tarkoitusta varten käännökset erilaisista asiakirjoistaan. Tehtävä saattaa olla työläs myös kohdejäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, sillä hän ei välttämättä tunne tapaa, jolla pätevyyden saa muissa jäsenvaltioissa. Eurooppalainen ammattikortti – jonka myöntää toimivaltainen viranomainen siinä maassa, jossa pätevyys on hankittu, ja jonka ehtona on, että ammattihenkilöllä on lupa harjoittaa ammattiaan – helpottaisi menettelyä antamalla kotijäsenvaltiolle alkuvaiheessa suuremman roolin.

Korttia myöntäessään kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä olisi tarkistaa, että hakijalla on oikeanlainen pätevyys ja että hän muutenkin täyttää uudistetun direktiivin nojalla vaadittavat ehdot, eli hän esimerkiksi oleskelee maassa laillisesti ja hänen tutkintotodistuksensa ovat aitoja. Sama viranomainen tallentaisi myös kortin myöntämisen perusteena olleet asiakirjat ja antaisi ne vastaanottavan jäsenmaan vastaavan viranomaisen saataville tarpeen mukaan. Keskinäisen luottamuksen varmistamiseksi kortin myöntämistä ei annettaisi minkään kaupallisen tahon tehtäväksi. Jos kotijäsenvaltiossa ei säännellä jonkin tietyn ammatin harjoittamista, olisi kyseisen jäsenvaltion määritettävä, mikä toimivaltainen viranomainen vastaa kortin myöntämisestä (esimerkiksi yhteystaho[10] tai tutkintotodistusten akateemisen tunnustamisen kansallisten tiedotuskeskusten verkkoon [NARIC] kuuluva keskus[11]).

Tällaisessa järjestelmässä kohdejäsenvaltion viranomaisten ei tarvitsisi sitouttaa hallintoresursseja kotijäsenvaltiossa jo kertaalleen tutkittujen tietojen varmentamiseen. Itse kortin kelpoisuuden todentaminen riittäisi luultavasti vahvistamaan, että kortinhaltija voi harjoittaa ammattia vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

Sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmää (IMI) voitaisiin tässä yhteydessä hyödyntää toimivaltaisten viranomaisten välisen yhteistyön taustajärjestelmänä. Tällöin kaikkien kortteja myöntävien ja todentavien toimivaltaisten viranomaisten olisi rekisteröidyttävä IMI-järjestelmään, jolloin he voisivat tarvittaessa olla keskenään yhteydessä. Koko EU:n toimivaltaisista viranomaisista huomattava osuus on jo rekisteröitynyt, ja loppujenkin odotetaan rekisteröityvän vuoden 2012 loppuun mennessä.

Toimet kohdejäsenvaltiossa

Ammattihenkilöllä, joka haluaa tarjota palveluja väliaikaisesti, ammattikortti voisi korvata ennakkoilmoituksen mukaan liitettävät hallinnolliset asiakirjat, joita useimmat jäsenvaltiot direktiivin 7 artiklan nojalla edellyttävät. Pelkkä ammattihenkilön kortin numeron sisältävä sähköpostiviesti voisi riittää. Kortinhaltija voisi jopa saada luvan poiketa koko ennakkoilmoitusmenettelystä, sillä tarvittavat tiedot sisältävä kortti voisi riittää. Se voitaisiin esittää viranomaisille tai palveluiden vastaanottajalle kohdejäsenvaltiossa ilmoituksen lähettämisen sijasta. Väliaikainen liikkuvuus helpottuisi huomattavasti tarvittavien valvontamahdollisuuksien heikentymättä.

Vastaavia etuja saisivat ammattihenkilöt, jotka hakisivat pätevyytensä automaattista tunnustamista yhtenäistettyjen koulutuksen vähimmäisvaatimusten perusteella. Kortilla voitaisiin osoittaa, että ammattihenkilön pätevyys vastaa uudistetussa direktiivissä ilmoitettuja yhtenäistettyjä koulutuksen vähimmäisvaatimuksia. Tämän voisi todentaa kortin hakemushetkellä kortin myöntävä toimivaltainen viranomainen siinä jäsenvaltiossa, jossa todisteet muodollisesta pätevyydestä on annettu. Kohdejäsenvaltion viranomaisten ei enää tarvitsisi todentaa pätevyyttä, jolloin he voisivat tehdä tunnustamispäätöksen huomattavasti nykyistä nopeammin (esimerkiksi kahdessa viikossa direktiivin tällä hetkellä salliman kolmen kuukauden sijasta)[12].

Myös yleisessä järjestelmässä, jossa pätevyydet tarkistetaan tapauskohtaisesti, kortti voisi yksinkertaistaa ja nopeuttaa tunnustamista, sillä todennuksen ensimmäisen vaiheen tekisi kortin myöntävä viranomainen. Näin menettelyn kestoa voitaisiin lyhentää enintään yhteen kuukauteen nykyisestä neljän kuukauden enimmäisajasta[13].

Ammattikortista olisi hyötyä myös palveluiden vastaanottajille erityisesti avoimuusasioissa. Kortin esittämällä ammattihenkilö takaisi, että hänellä on ammatin harjoittamiseen vaadittava pätevyys. Lisäksi voitaisiin perustaa järjestelmä, jonka avulla myös kuluttajat ja työnantajat voisivat todentaa kortin kelpoisuuden (esimerkiksi ottamalla suoraan yhteyttä toimivaltaiseen viranomaiseen).

Johtoryhmän työskentely ja koetapaustutkimukset

Eurooppalaisesta ammattikortista ei tehtäisi pakollista. Asiasta kiinnostuneilla liikkuvilla ammattihenkilöillä olisi mahdollisuus, muttei velvoitetta, hankkia kyseinen kortti. Komissio on jo asettanut ohjausryhmän, joka käsittelee kortin myöntämistä valikoiduille kiinnostuksensa ilmaisseille tahoille. Ohjausryhmässä on eri ammattien, toimivaltaisten viranomaisten sekä työmarkkinajärjestöjen edustajia. Ryhmä aloitti työskentelynsä tammikuun 2011 alussa, ja sen odotetaan tekevän konkreettisia ehdotuksia tämän vuoden lokakuuhun mennessä. Ryhmä on pohtinut eurooppalaisen ammattikortin tuottamaa lisäarvoa sekä mahdollisia oikeusvaikutuksia. Ryhmä on myös tarkastellut olemassa olevia ammattikorttihankkeita sekä muita vastaavia välineitä, joista voi olla hyötyä kansalaisten arkielämässä (kuten eurooppalainen ajokortti, eurooppalainen sairaanhoitokortti tai tuleva eurooppalainen osaamispassi). Ryhmä on kiinnittänyt erityisen paljon huomiota käytännön toteuttamiseen liittyviin haasteisiin, mukaan lukien kortin sisältöä ja muotoa koskevat kysymykset, sekä pohtinut parasta tapaa varmistaa kortin luotettavuus. Tuloksia esitellään Puolan Krakovassa 3.–4. lokakuuta pidettävässä sisämarkkinafoorumissa.

Jokaisessa ammatissa pätevyyden saamista ja ammatin harjoittamista koskevat edellytykset ovat erilaisia. Tämän vuoksi ohjausryhmä katsoo, että on hyödyllistä käynnistää tapaustutkimuksia, joissa on mukana muutama valikoitu ammattikunta: insinöörit, lääkärit, sairaanhoitajat, fysioterapeutit sekä matkaoppaat.

Kysymys 1: Onko teillä huomautettavaa lähettävän jäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten rooleista?

Kysymys 2: Oletteko yhtä mieltä siitä, että ammattikortista olisi seuraavia vaikutuksia kortinhaltijan tavoitteiden mukaisesti?

a) Kortinhaltija muuttaa väliaikaisesti (väliaikainen liikkuvuus):

- Vaihtoehto 1: kortti tekisi tarpeettomaksi ilmoituksen, jota jäsenvaltiot voivat tällä hetkellä direktiivin 7 artiklan nojalla edellyttää.

- Vaihtoehto 2: ennakkoilmoitusmenettely säilyy, mutta kortti voitaisiin esittää ilmoitukseen liitettävien asiakirjojen sijasta.

b) Kortinhaltija hakee pätevyytensä automaattista tunnustamista: kortin esittäminen nopeuttaisi tunnustamismenettelyä (kohdejäsenvaltion olisi tehtävä päätös kahdessa viikossa kolmen kuukauden sijasta).

c) Kortinhaltija hakee sellaisen pätevyyden tunnustamista, joka ei ole automaattisen tunnustamisen (yleisen järjestelmän) piirissä: kortin esittäminen nopeuttaisi tunnustamismenettelyä (kohdejäsenvaltion olisi tehtävä päätös kuukauden sisällä neljän kuukauden sijasta).

Ammattiin kuuluvat tehtävät ja osittaisen pätevyyden periaate

Ammattihenkilöiden voi olla vaikeaa saada pätevyytensä tunnustettua, jos ammattiin kuuluvat tehtävät poikkeavat toisistaan kotijäsenvaltiossa ja siinä jäsenvaltiossa, johon ammattihenkilö aikoo sijoittautua. Tämä koskee esimerkiksi lumilautailun opettajan ammattia, joka on erillinen ammatti muutamissa jäsenvaltioissa, mutta toisissa lumilautailun opettaminen kuuluu hiihdonopettajille.

Toisinaan samaan ammattiin kuuluvat ammattitehtävät poikkeavat kahdessa eri jäsenvaltiossa toisistaan niin paljon, että ammattihenkilöiden olisi käytävä koko koulutus uudelleen vastaanottavassa jäsenvaltiossa korvatakseen pätevyysvaatimusten erot, kuten edellä mainitussa esimerkissä. Kysymystä pohtiessaan unionin tuomioistuin on kehittänyt osittaisen pätevyyden periaatteen[14]. Unionin tuomioistuin on todennut, että jäsenvaltioiden on tietyin edellytyksin sallittava ammattihenkilön ryhtyminen ammatin osittaiseen harjoittamiseen, jos hän tätä pyytää. Palvelun vastaanottajan suoja ja yleisesti ottaen kuluttajansuoja voivat tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan oikeuttaa oikeasuhteisiin rajoituksiin, joita tehdään sijoittautumisvapauteen ja palvelujen tarjoamisvapauteen, jos kyseiset toimenpiteet ovat tavoitteen saavuttamisen kannalta tarpeellisia ja oikeasuhteisia.

Tämän periaatteen sisällyttäminen direktiiviin laajentaisi ammattihenkilöille annettuja takeita, kuten määräaikoja, joihin mennessä jäsenvaltioiden on tehtävä tunnustamista koskevat päätökset, myös sellaisiin ammattihenkilöihin, jotka täyttävät osittaisen pätevyyden edellytykset.

Uudistetussa direktiivissä voitaisiin myös oikeuskäytännön mukaisesti vahvistaa ehdot, joiden täyttyessä osittaisen pätevyyden periaatetta sovellettaisiin (”ehtoihin perustuva lähestymistapa”). Unionin tuomioistuimen mukaan osittaisen pätevyyden periaatetta sovelletaan silloin, kun on mahdollista objektiivisesti erottaa ne tehtävät, joissa ammattihenkilö haluaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimia, muista ammattiin kyseisessä jäsenvaltiossa kuuluvista tehtävistä. Eräs ratkaisevista ehdoista on se, voiko ammattihenkilö toimia itsenäisesti tai ilman valvojaa samassa tehtävässä siinä jäsenvaltiossa, jossa hän on saanut ammattipätevyytensä. Esimerkiksi insinööri, joka on yhdessä jäsenvaltiossa erikoistunut vesirakentamiseen ja joka haluaa työskennellä toisessa jäsenvaltiossa, jossa vesirakennusinsinöörien tehtäviä hoitavat laajemman pätevyyden saaneet, myös tie-, kanava- ja satamarakentamisesta vastaavat insinöörit, voi saada vastaanottavassa jäsenvaltiossa osittaisen pätevyyden toimia ammatissa. Tässä tapauksessa hän saa luvan toimia vain vesirakentamiseen liittyvissä tehtävissä.

Periaatteesta voidaan poiketa, jos tämä voidaan perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä, jotka ovat omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen ja jotka eivät mene pidemmälle kuin on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.

Kysymys 3: Katsotteko, että osittaisen pätevyyden periaatteen sekä sen soveltamista koskevien erityisehtojen sisällyttämisestä direktiiviin olisi merkittävää hyötyä? (Ilmoittakaa syyt, joiden vuoksi osittaisen pätevyyden periaatteesta pitäisi mielestänne poiketa.)

Yhteisten vähimmäisvaatimusten uudelleen muotoilu

Tällä hetkellä vain tietyt ammatit ovat automaattisen tunnustamisen piirissä. Myös monien ns. yleisen järjestelmän piirissä olevien ammattien harjoittajat toivovat samanlaisen liikkuvuutta helpottavan mekanismin luomista. Direktiivin 15 artiklassa mainitaan mahdollisuus ottaa käyttöön yhteisiä vähimmäisvaatimuksia, joiden tarkoituksena olisi tehdä tarpeettomiksi korvaavat toimenpiteet (kelpoisuuskokeet tai sopeutumisaika). Vähimmäisvaatimukset eivät ole ammattipätevyyden automaattisen tunnustamisen väline. Tämän vuoksi korvaavia toimenpiteitä koskevia yhteisiä vähimmäisvaatimuksia ei tähän mennessä ole kehitetty, ja laaja yksimielisyys vallitsee siitä, ettei tällaiselle kehitystyölle ole perusteita. Nykyinen yhteisten vähimmäisvaatimusten käsite onkin epäonnistunut. Jatkossa käsitettä olisi laajennettava, jotta se voisi muodostaa automaattiseen tunnustamiseen johtavan väylän.

Komissio haluaa vastata liikkuvuuden helpottamista koskevaan vaatimukseen yksinkertaistamalla ammattipätevyyden tunnustamista. Tähän tavoitteeseen voitaisiin päästä lähestymällä yhteisiä vähimmäisvaatimuksia uudesta näkökulmasta. Yhteiset vähimmäisvaatimukset voisivat toimia lähes samoin kuin lääkäreitä, hammaslääkäreitä, sairaanhoitajia, kätilöitä, proviisoreita, eläinlääkäreitä ja arkkitehteja koskeva automaattisen tunnustamisen järjestelmä, mutta järjestelmässä ei vaadittaisi kaikkien jäsenvaltioiden osallistumista tai edes kaikkien nykyään 15 artiklan nojalla vaadittavien jäsenvaltioiden osallistumista. Soveltamiskynnystä voitaisiin laskea niin, että nykyisen kahden kolmasosan sijasta vain kolmanneksen kaikista jäsenvaltioista (eli yhdeksän 27:stä) olisi osallistuttava järjestelmään, jolloin mahdollisuus luoda yhteisiä vähimmäisvaatimuksia kohenisi. Samalla tehtäisiin selväksi, että kaikilla yhteisten vähimmäisvaatimusten järjestelmän ulkopuolelle jäävillä jäsenvaltioilla olisi täysi vapaus liittyä myöhemmin mukaan.

Kaikille uusille yhteisille vähimmäisvaatimuksille tehtäisiin sisämarkkinatesti. Näin varmistettaisiin, että sovitut ehdot ovat oikeasuhtaisia ja että yhteiset vähimmäisvaatimukset eivät ole niin yksityiskohtaisia, että niistä muodostuu este sellaisten järjestelmän ulkopuolella olevien jäsenvaltioiden ammattihenkilöiden liikkuvuudelle, jotka haluavat toteuttaa oikeuttaan liikkua vapaasti yhteismarkkinoilla. Sisämarkkinatestin voisivat suorittaa asianosaiset ammatilliset järjestöt, ja sitä voidaan käyttää erityisesti sen selvittämiseen, voiko järjestelmän ulkopuolella olevasta jäsenvaltiosta kotoisin oleva ammattihenkilö ammattikokemuksensa perusteella ryhtyä harjoittamaan ammattia jossakin järjestelmään kuuluvassa maassa.

Lisäksi yhteisten vähimmäisvaatimusten olisi ammatillisten järjestöjen lisäksi saatava tukea seuraavassa vaiheessa ainakin yhdeksältä jäsenvaltiolta. Vasta ammatillisen järjestön tekemän ja riittävän monen jäsenvaltion kannattaman ehdotuksen perusteella komissio voisi tukea yhteisiä vähimmäisvaatimuksia antamalla asiaa koskevan delegoidun säädöksen, jota koskevista puitteista määrättäisiin uudistetussa direktiivissä. Esimerkkinä tällä hetkellä tehtävästä yhteisiin vähimmäisvaatimuksiin liittyvästä työstä ovat hiihdonopettajia koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset.

Kysymys 4: Oletteko samaa mieltä siitä, että nykyistä yhteisten vähimmäisvaatimusten laadinnassa sovellettavaa kynnystä (kaksi kolmasosaa jäsenvaltiosta) voitaisiin laskea yhteen kolmasosaan eli yhdeksään 27:sta jäsenvaltiosta? Katsotteko, että suhteellisuusperiaatteeseen perustuvaa sisämarkkinatestiä tarvitaan varmistamaan, että yhteisistä vähimmäisvaatimuksista ei muodostu estettä järjestelmän ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden palveluntarjoajille? (Perustelkaa vastauksenne.)

Ammatillisen pätevyyden tunnustaminen säännellyissä ammateissa

Sisämarkkinoiden toimenpidepaketissa kehotetaan arvioimaan tarkemmin ammattipätevyyteen liittyviä rajoituksia. Paketissa kehotetaan myös tarkastelemaan uudelleen laajuutta, jossa ammatteja säännellään. Tällä hetkellä 27 jäsenvaltiossa säännellään ammatillisen pätevyyden perusteella noin 4 700 ammattia. Nämä ammatit voidaan ryhmitellä noin kahdeksaansataan eri luokkaan. Nykyisessä ammattipätevyyden tunnustamisesta annetussa direktiivissä määritelty vastavuoroisen tunnustamisen mekanismi koskee suurinta osaa näistä ammateista. Jäsenvaltiot voivat määrätä pätevyyttä koskevia vaatimuksia tiettyjen ammattien harjoittamiseen, jos tarkoituksena on tiettyyn taloudelliseen toimintaan liittyvien yleisten poliittisten tavoitteiden saavuttaminen, esimerkiksi turvallisuuden takaamiseksi, mutta joissakin tapauksissa pätevyysvaatimukset voivat olla suhteettomia tai tarpeettomia kyseisten yleisten poliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi ja johtaa EU:n kansalaisten liikkuvuuden estämiseen. Mahdollisia voivat olla tapaukset, joissa jossakin toiminnassa kotijäsenvaltiossaan jo valmiiksi toimivaa EU-kansalaista koskeekin vastaanottavassa jäsenvaltiossa perusteeton ja suhteeton pätevyysvaatimus sen tasoisena tai laatuisena, ettei hän voi täyttää sitä osallistumalla kokeeseen tai suorittamalla harjoittelujakson (eli korvaavilla toimenpiteillä) ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin mukaisesti eikä hän voi myöskään anoa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaista osittaista pätevyyttä (lisätietoja osittaista pätevyyttä koskevassa 2.2 kohdassa). Tällaiseen tilanteeseen joutunut kansalainen saisi vastaanottavassa jäsenmaassa kelpaavan pätevyyden vain suorittamalla alusta loppuun vastaanottavassa jäsenvaltiossa pätevyyden antavan koulutuksen.

Kysymys 5: Onko tiedossanne sellaisia säänneltyjä ammatteja, joissa EU-kansalaiset voisivat joutua edellä kuvatun kaltaiseen tilanteeseen? Mainitkaa ammatti ja pätevyys sekä kertokaa syitä, joiden vuoksi tällainen tilanne ei olisi perusteltu.

TÄHÄNASTISTEN SAAVUTUSTEN HYÖDYNTÄMINEN

Tiedonsaanti ja sähköinen viranomaisasiointi

Toiseen jäsenvaltioon työskentelemään pyrkivien ammattihenkilöiden on tunnettava ja ymmärrettävä heitä koskevat säännökset. Direktiivin arvioinnissa ja erityisesti vuoden 2011 alussa tehdyssä julkisessa kuulemisessa on käynyt ilmi, että tämä on monille asianosaisille merkittävä ongelma. Vastaajien mukaan epäselvää on erityisesti se, mikä viranomainen vastaa heidän ammattipätevyytensä tunnustamisesta, sekä se, mitä asiakirjoja on toimitettava. Riittämättömät tiedot kullekin viranomaiselle toimitettavista asiakirjoista usein estävät nopean päätöksen saamisen vastaanottavasta jäsenvaltiosta.

Toinen asiaan liittyvä haaste koskee ammattihenkilöiden mahdollisuutta täyttää ammatillisen pätevyyden tunnustamista koskeva hakemuksensa ja vastaanottaa tunnustamista koskeva päätös tehokkaasti ja tarkoituksenmukaisesti sähköisen viranomaisasioinnin kautta.

Uudistetussa direktiivissä voitaisiin edellyttää, että jokainen jäsenvaltio ottaa käyttöön verkossa keskusyhteyspisteen, joka tarjoaa kattavaa tietoa toimivaltaisista viranomaisista sekä ammattipätevyyden tunnustamista varten tarvittavista asiakirjoista kaikille ammattihenkilöille ammattiin tai suunniteltuun ammatinharjoittamisalueeseen katsomatta. Näin vastattaisiin ensimmäiseen haasteeseen. Tarkka etukäteistieto toimitettavista asiakirjoista lisäisi avoimuutta ammattihenkilöiden näkökulmasta ja auttaisi välttämään tilanteita, joissa toimivaltaiset viranomaiset kieltäytyvät tekemästä päätöstä sillä perusteella, että muuttava ammattihenkilö ei ole esittänyt kaikkia vaadittavia asiakirjoja (ks. direktiivin 51 artiklan 2 kohta).

Seuraavana keskusyhteyspisteisiin perustuvana vaiheena voitaisiin ammattihenkilöille tarjota mahdollisuutta hoitaa kaikki pätevyyden tunnustamiseen liittyvät menettelyt internetin kautta, jolloin vastattaisiin toiseen haasteeseen.

Miten näillä ratkaisuilla käytännössä vastattaisiin mainittuihin kahteen haasteeseen? Ensimmäisessä vaihtoehdossa hyödynnettäisiin direktiivin 57 artiklassa mainittuja kansallisia yhteystahoja, jotka nytkin neuvovat ja opastavat pätevyytensä tunnustamista hakevia ammattihenkilöitä. Tällä hetkellä yhteystahojen tehtävänä on tarjota tietoa pääasiassa kirjeitse tai puhelimitse sen sijaan, että ne oma-aloitteisesti varmistaisivat ammatillisesta liikkuvuudesta kiinnostuneiden EU-kansalaisten tarvittavia asiakirjoja ja toimivaltaisia viranomaisia koskevan tiedonsaannin. Jatkossa kansalliset yhteystahot voisivat myös huolehtia keskusyhteyspisteistä ja koordinoida yhdessä toimivaltaisten viranomaisten kanssa sähköistä viranomaisasiointia, jossa kaikki muodollisuudet voitaisiin hoitaa internetin kautta.

Toisessa vaihtoehdossa hyödynnettäisiin palveludirektiivissä[15] mainittuja keskitettyjä asiointipisteitä. Keskitetyistä asiointipisteistä on tarkoitus tulla täysimittaisia sähköisen viranomaisasioinnin portaaleja, joita käyttämällä palveluntarjoajat voivat saada helposti internetin kautta kaikkea toimintaansa liittyvää tietoa esimerkiksi säädöksistä, menettelyistä ja määräajoista. Lisäksi keskitetyissä asiointipisteissä palveluntarjoajat voivat hoitaa sähköisesti kaikki palvelutoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen liittyvät hallinnolliset toimet, mukaan lukien pätevyyksien tunnustamisessa vaadittavat menettelyt, mikä on välttämätön edellytys käsittelyaikojen lyhentämiselle ja hallinnollisiin muodollisuuksiin liittyvän taakan keventämiselle. Tällä hetkellä keskitetyt palvelupisteet ovat palveludirektiivin[16] piirissä olevien palveluntarjoajien käytettävissä (mukaan lukien palveluntarjoajien tilapäisesti siirretty henkilöstö sekä itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivat ammattihenkilöt), mutta palvelupisteiden toiminta-aluetta olisi mahdollista laajentaa, jos jäsenvaltio katsoisi tämän tarpeelliseksi kaiken ammattitoiminnan, ei vain palveludirektiivin piiriin kuuluvan toiminnan kannalta. Samalla jäsenvaltiot voisivat hyödyntää keskitetyistä palvelupisteistä saatuja kokemuksia kehittäessään edelleen verkkotoimintoja, joiden avulla kaikkien ammattihenkilöiden pätevyyksien tunnustamismenettelyitä voitaisiin nopeuttaa ja yksinkertaistaa EU:n tietosuojalakia eli direktiiviä 95/46/EY[17] noudattaen.

Synergiavaikutusten aikaansaamiseksi olisi myös tärkeää huolehtia läheisestä yhteistyöstä jäsenvaltioiden sähköisten viranomaispalveluiden sekä Sinun Eurooppasi -portaalin välillä. Tavoitteena on, että Sinun Eurooppasi -portaalin kautta saa jatkossa kaiken hyödyllisen tiedon EU:n lainsäädännön takaamista oikeuksista[18] sekä oikeuksien täytäntöönpanoon liittyvistä haasteista.

Kysymys 6: Olisiko jäsenvaltiot mielestänne velvoitettava varmistamaan, että ammattipätevyyden tunnustamisessa toimivaltaisia viranomaisia ja tarvittavia asiakirjoja koskevat tiedot ovat saatavana kaikissa jäsenvaltioissa verkossa keskusyhteyspisteiden kautta? Tukisitteko velvoitetta, jonka mukaan kaikkien ammattihenkilöiden on voitava hoitaa pätevyyden tunnustamiseen liittyvät toimet internetin välityksellä? (Perustelkaa vastauksenne.)

Väliaikainen liikkuvuus

Vuonna 2005 otettiin käyttöön väliaikaista palveluiden tarjoamista helpottava uusi menettely. Tässä menettelyssä väliaikaisesti palveluita tarjoavalla ammattihenkilöllä, joka pysyy edelleen kotijäsenvaltionsa asukkaana, ei ole velvollisuutta hankkia pätevyydelleen muodollista tunnustamista vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Jäsenvaltiot voivat edellyttää vain toimivaltaiselle viranomaiselle liiteasiakirjoineen toimitettavan ennakkoilmoituksen tekemistä siinä tapauksessa, että tämä on tarpeen. Huomattavan monet jäsenvaltiot käyttävät tätä mahdollisuutta erittäin laajasti.

Runsaasti hämmennystä aiheuttavat tilanteet, joissa jonkin ammatin harjoittamista sääntelemättömästä jäsenvaltiosta kotoisin oleva ammattihenkilö muuttaa tilapäisesti sellaiseen jäsenvaltioon, jossa ammatin harjoittamista säännellään. Tällaisissa tapauksissa uutta menettelyä voivat hyödyntää vain henkilöt, joilla on todistettavasti kahden vuoden kokemus ammatista tai jotka osoittavat osallistuneensa ”säänneltyyn ammatilliseen koulutukseen”. Eräät sidosryhmät ovat vaatineet kuluttajille suurempaa valinnanvapautta, mikä toteutuisi, jos kevennetyn menettelyn soveltamisalaa laajennettaisiin. Samalla menettelyn pelätään kuitenkin altistuvan väärinkäytölle, kuten oikeuspaikkaa koskevalle keinottelulle (”forum shopping”). Uudistuksessa olisi voitava löytää tasapaino näiden kahden perustellun näkökulman välillä.

Rajojen yli liikkuvat kuluttajat

Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa mainittua kahden vuoden sääntöä pidetään yleisesti tarpeellisena, koska se suojelee kuluttajia sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa kyseinen ammatti on säännelty. Tämä sääntö voi kuitenkin muodostua kohtuuttomaksi silloin, kun kuluttajat matkustavat kotijäsenvaltiostaan toiseen jäsenvaltioon eivätkä ole valinneet vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimivaa ammatinharjoittajaa vaan kotijäsenvaltiosta olevan ammatinharjoittajan, esimerkiksi matkailijaryhmä on valinnut kotimaasta olevan oppaan. Tässä tapauksessa kyseinen ammatinharjoittaja ei ole missään kosketuksessa isäntäjäsenvaltion paikallisten kuluttajien kanssa. Ennakkoilmoituksen ja kahden vuoden ammattikokemuksen vaatiminen ei siis välttämättä ole kuluttajansuojan näkökulmasta perusteltua. Kuluttajien valinnanvapauden kunnioittamisen olisi oltava tärkeämpää kuin mahdollisesti tapahtuvan oikeuspaikkaa koskevan keinottelun (”forum shopping”), joka ei tällaisissa tilanteissa vaikuta todennäköiseltä[19]. Tämän vuoksi ennakkoilmoituksen tekemistä koskeva vaatimus vaikuttaa tarpeettomalta. Kuluttajien valinnanvapautta rajoitettaisiin vain silloin, kun pätevyyden tarkastamista etukäteen voitaisiin perustella myös kansanterveyteen tai kuluttajien turvallisuuteen liittyvillä riskeillä (kuten voimassa olevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa on mainittu).

Kysymys 7: Katsotteko, että kahden vuoden ammattikokemusta koskevaa vaatimusta ei pitäisi soveltaa jonkin ammatin harjoittamista sääntelemättömästä jäsenvaltiosta saapuvaan ammattihenkilöön silloin, kun kuluttaja ylittää rajoja eikä valitse vastaanottavassa jäsenvaltiossa toimivaa paikallista ammatinharjoittajaa? Olisiko vastaanottavalla jäsenvaltiolla tästä huolimatta säilytettävä oikeus vaatia ennakkoilmoitusta tällaisissa tapauksissa? (Perustelkaa vastauksenne.)

”Säännelty ammatillinen koulutus”

Säänneltyyn ammatilliseen koulutukseen osallistuneilta ammattihenkilöiltä ei myöskään vaadita kahden vuoden ammattikokemusta. Direktiivissä ”säännelty ammatillinen koulutus” määritellään suhteellisen kapeasti koulutukseksi, joka on erityisesti suunnattu tietyn ammatin harjoittamiseen, ja erityisesti mainitaan direktiivin liitteessä III lueteltu koulutus.

Koulutusasioissa tapahtuu kuitenkin jatkuvasti muutoksia, ja direktiivin on pysyttävä mukana näissä muutoksissa. Elinikäisen oppimisen ja työllistyvyyden kohentamisen vuoksi ammatillista ja yleissivistävää koulutusta koskevassa politiikassa tavoitteena ovat yhä useammin yleiset, monilla aloilla sovellettavat taidot (esimerkiksi viestintä- ja johtamistaidot) tietyssä työtehtävässä tarvittavien taitojen (teknisten taitojen) lisäksi. Tässä yhteydessä ei vaikuta perustellulta rajata säännellyn ammatillisen koulutuksen käsitettä vain sellaiseen koulutukseen, joka on erityisesti suunnattu tietyn ammatin harjoittamiseen (katso direktiivin 3 artiklan 1 kohdan e alakohta). Säännellyn ammatin käsitettä voitaisiin laajentaa niin, että se käsittää minkä hyvänsä jossakin jäsenvaltiossa tunnustettavan, ammatin harjoittamisen kannalta tarpeellisen koulutuksen. Oppilaitokset voisivat antaa tietoa koulutusohjelman sisällöstä ja tavoitteista korkeakoulututkintotodistuksen[20] tai ammattitutkintotodistuksen[21] Europass-liitteessä. Jos säännellyn ammatillisen koulutuksen käsitteen määritelmää tarkistettaisiin, useammat soveltuvan koulutuksen saaneet ammattihenkilöt voisivat hyötyä väliaikaista liikkuvuutta koskevasta kevennetystä järjestelmästä. Kuitenkin myös uudistetun direktiivin nojalla jäsenvaltioilla olisi oikeus edelleen vaatia vuosittaista ennakkoilmoitusta (paitsi niissä tapauksissa, joissa ammattikortti tekee tämän tarpeettomaksi).

Kysymys 8: Pidättekö mahdollisena, että säännellyn ammatillisen koulutuksen käsite voisi pitää sisällään kaiken jossakin jäsenvaltiossa tunnustettavan, ammatin harjoittamisen kannalta tarpeellisen koulutuksen, eikä vain sellaista koulutusta, joka on erityisesti suunnattu tietyn ammatin harjoittamiseen? (Perustelkaa vastauksenne.)

Yleisen järjestelmän laajentaminen

Pätevyystasot

Direktiivin 11 artiklassa mainitaan viisi koulutuksen tyyppiin ja kestoon perustuvaa pätevyystasoa. Kun ammattihenkilö anoo ammattipätevyytensä tunnustamista yleisessä järjestelmässä, toimivaltaisen viranomaisen on päätettävä näiden tasojen perusteella, koskeeko direktiivi hakijaa. Jos ammattihenkilöllä olevan pätevyyden ja vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämän pätevyyden välillä on kahden tai useamman tason ero, direktiiviä ei tällä hetkellä sovelleta.

Direktiivin 11 artiklassa määritellyt tasot saattavat olla osittain päällekkäisiä eurooppalaisessa tutkintojen viitekehyksessä mainittujen, oppimistuloksiin perustuvien kahdeksan tason kanssa, kunhan viitekehystä ryhdytään vuonna 2012 soveltamaan[22]. Kahden luokittelujärjestelmän samanaikainen olemassaolo saattaa hämmentää toimivaltaisia viranomaisia ja muita sidosryhmiä. Sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosasto arvioi myös parhaillaan tekemässään tutkimuksessa näiden kahden luokitusjärjestelmän hyötyjä ja rajoituksia tunnustamisen kannalta. Tutkimuksesta saadaan tuloksia syksyllä.

Asiaa voitaisiin edistää esimerkiksi välttämällä sellaisia pätevyysluokituksia, jotka jättävät tiettyjen alojen ammattihenkilöt direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Eräänä ratkaisuna voitaisiin 11 artiklassa (sekä 11 artiklaan liittyvässä liitteessä II) mainitut pätevyystasot poistaa kokonaan. Näin toimivaltaiset viranomaiset eivät enää tekisi päätöstä hakijan kelpoisuudesta ennalta määritettyjen pätevyystasojen mukaan, vaan keskittyisivät merkittävien koulutuksessa olevien eroavaisuuksien tarkasteluun ja päättäisivät tällä perusteella, tarvitaanko korvaavia toimenpiteitä. Tämä tarkoittaisi sitä, etteivät toimivaltaiset viranomaiset enää voisi hylätä tunnustamista koskevia hakemuksia sillä perusteella, että pätevyystasot, esimerkiksi yliopistotasoinen tutkinto ja keskiasteen koulutus, eroavat toisistaan. Viranomaiset eivät myöskään voisi jättää ammattihenkilöiden pätevyyttä tunnustamatta ammattikokemuksen perusteella, jos kokemuksesta on jäsenvaltion antama todistus (kuten voimassaolevan direktiivin 11 artiklan a kohdassa säädetään). Tällaisten luokitusten poistaminen antaisi myös jäsenvaltioille enemmän harkinnanvaraa.

Kysymys 9: Kannatatteko 11 artiklassa (sekä liitteessä II) mainitun luokituksen poistamista? (Perustelkaa vastauksenne.)

Korvaavat toimenpiteet

Jos 11 artikla poistetaan, vaarana on, että korvaavia toimenpiteitä tarvitaan lisää. Jos 11 artikla poistetaan, eräs mahdollinen vaihtoehto olisi korvaavien toimenpiteiden järjestelmän uudistaminen neljässä vaiheessa:

1) Direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa määritellään vastaanottavan jäsenmaan määräämiä korvaavia toimenpiteitä koskevat ehdot. Yksi ehdoista koskee koulutuksen kestoa: vuoden mittainen ero koulutuksen kestossa riittää sellaisenaan korvaavien toimenpiteiden edellytykseksi. On kyseenalaista, onko direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohta enää perusteltu.

2) Direktiivin 13 artiklan 2 kohdan mukaan ammattihenkilöillä on oltava ainakin kahden vuoden ammattikokemus, ellei heidän ammattinsa ole kotijäsenvaltiossa säännelty ammatti. Jos ammattihenkilö ei täytä tätä vaatimusta, yleinen järjestelmä ei tällä hetkellä koske häntä. Vähemmän ammattikokemusta saaneiden ammattihenkilöiden jääminen järjestelmän ulkopuolelle on perusteetonta. Vastaanottavan jäsenvaltion on joka tapauksessa arvioitava ammattihenkilöiden nykyinen pätevyys, mukaan lukien ammattikokemus. Jos pätevyys poikkeaa huomattavasti kansallisella tasolla sovellettavista vaatimuksista, vastaanottava jäsenvaltio voisi määrätä tarvittavia korvaavia toimenpiteitä. Tämän vuoksi direktiivin 13 artiklan 2 kohta poistettaisiin.

3) Komissio on saanut kansalaisilta runsaasti valituksia toimivaltaisista viranomaisista, jotka määräävät suhteettoman ankaria korvaavia toimenpiteitä. Jos uudistetussa direktiivissä ei ole enää luokitusta, voitaisiin siihen sisällyttää uusi suojakeino, joka suojaisi EU:n kansalaisia mielivaltaisilta korvaavilta toimenpiteiltä. Määrätessään hakijalle korvaavia toimenpiteitä vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen olisi ilmoitettava päätöksessään seuraavat perusteet:

a) hakijan koulutuksen ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaadittavan koulutuksen väliset huomattavat eroavaisuudet (erityisesti olisi mainittava, millä vastaanottavan jäsenvaltion vaatimilla koulutuksen osa-alueilla hakijan koulutuksessa on puutteita ja miksi nämä puutteet katsotaan huomattaviksi eroavaisuuksiksi);

b) syy, minkä vuoksi kyseiset huomattavat eroavaisuudet estävät ammattihenkilöä harjoittamasta ammattiaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

4) Korvaavien toimenpiteiden täytäntöönpanon helpottamiseksi direktiivin soveltamisalaan kuuluvien kansallisia hallinnollisia käytänteitä koskevien käytännesääntöjen[23] keskeisten määräysten (kuten vaatimuksen, jonka mukaan toimivaltaisten viranomaisten on tarjottava mahdollisuutta suorittaa kelpoisuuskoe ainakin kahdesti vuodessa) noudattamisesta voitaisiin tehdä pakollista. Muilta osin käytännesääntöjen noudattamista ei kuitenkaan pitäisi muuttaa pakolliseksi.

Kysymys 10: Jos direktiivin 11 artikla poistetaan, olisiko edellä mainituista neljästä vaiheesta säädettävä uudistetussa direktiivissä? Ellette kannata kaikkien neljän vaiheen täytäntöönpanoa, hyväksyisittekö kuitenkin jonkin tai jotkin niistä? (Ilmoittakaa perustelut erikseen kullekin vaiheelle.)

Osittain pätevät ammattihenkilöt

Direktiivillä helpotetaan täysin pätevien ammattihenkilöiden liikkumista. Sitä ei tällä hetkellä sovelleta henkilöihin, jotka ovat saattaneet opintonsa päätökseen, mutta eivät ole vielä täysin päteviä harjoittamaan ammattiaan itsenäisesti. Yhä useammat henkilöt kuitenkin haluaisivat hyötyä sisämarkkinoista suorittamalla palkallisen, valvotun harjoittelun ulkomailla, ja heillä pitäisi olla tähän mahdollisuus. Morgenbesser-asiassa[24] unionin tuomioistuimen päätöksellä tarkennettiin, että perussopimuksen vapaata liikkuvuutta koskevia säännöksiä sovelletaan myös tällaisissa tapauksissa ja että jäsenvaltiot eivät periaatteessa voi estää ketään suorittamasta palkallista, valvottua harjoittelua, jos ne tarjoavat samaa mahdollisuutta omille kansalaisilleen. Jäsenvaltioiden on verrattava hakijan pätevyyttä kansallisella tasolla vaadittuun pätevyyteen ja arvioitava, ovatko ne samanlaiset tai ainakin toisiaan vastaavat.

Uudistetussa direktiivissä voitaisiin vahvistaa Morgenbesser-asian oikeuskäytännön mukaisesti kaksi periaatetta: Direktiivissä olevat menettelyitä koskevat takeet voitaisiin ulottaa myös akateemisesta koulutuksesta valmistuneisiin henkilöihin, jotka haluavat suorittaa ammattiin liittyvän palkallisen, valvotun käytännön harjoittelujakson ulkomailla, jos myös vastaanottavan jäsenmaan omilla kansalaisilla on mahdollisuus valvottuun harjoitteluun. Tämä koskee erityisesti toimivaltaisten viranomaisten päätöksenteossa sovellettavia määräaikoja, mutta myös velvoitteita ilmoittaa hakemuksen vastaanottamisesta tietyn ajan kuluessa sekä kertoa hakijalle, jos hakemuksesta puuttuu asiakirjoja. Samassa yhteydessä direktiivissä voitaisiin myös ilmoittaa selvästi, että harjoittelijan kotimaa ei voi periaatteessa kieltäytyä tunnustamasta harjoittelua vain sillä perusteella, että se on suoritettu ulkomailla. Direktiivissä olevia menettelyitä koskevia takeita voitaisiin soveltaa myös tässä yhteydessä.

Kysymys 11: Olisiko direktiivin soveltamisalaa mielestänne laajennettava kattamaan myös akateemisesta koulutuksesta valmistuneet henkilöt, jotka haluavat suorittaa ammattiin liittyvän palkallisen, valvotun käytännön harjoittelun ulkomailla? (Perustelkaa vastauksenne.)

Sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmän hyödyntäminen

Sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmän käyttö pakolliseksi kaikille ammateille

Sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmän (IMI) kautta tapahtuva jäsenvaltioiden välinen yhteistyö on jo nyt päivittäistä. Tästä huolimatta IMI:n käyttö ei ole pakollista toimivaltaisille viranomaisille silloin, kun kyseessä ovat ammattihenkilöt, joiden toiminta ei kuulu palveludirektiivin piiriin. Toimivaltaisten viranomaisten kokemustensa perusteella laatimissa raporteissa sekä julkisessa kuulemisessa annettu palaute osoitti, että järjestelmän pakollista käyttöä myös muita kuin palveludirektiivin piirissä olevia ammatteja käsiteltäessä kannatetaan laajasti. Direktiivin uudistamisen yhteydessä asiaa voitaisiin edistää esimerkiksi varmistamalla, että kaikki toimivaltaiset viranomaiset vastaavat muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten tiedusteluihin IMI:n välityksellä[25].

Terveydenhuoltoalan ammattien hälytysmekanismi

Myös edellä mainittuja ennakoivamman yhteistyömuodon käyttöönotto olisi mahdollista. Palveludirektiivin piiriin kuuluville ammateille on jo olemassa hälytysmekanismi, jonka avulla toimivaltaiset viranomaiset voivat tietyissä olosuhteissa tiedottaa toisilleen sellaisesta palvelutoiminnasta, joka saattaa aiheuttaa vakavaa vaaraa ihmisten tai ympäristön terveydelle tai turvallisuudelle. Näin ollen esimerkiksi käsityöläisten toiminta on tällä hetkellä hälytysmekanismin piirissä, toisin kuin terveydenhuoltoalan ammattilaisten, jotka eivät kuulu palveludirektiivin soveltamisalaan.

Millainen ratkaisu siis sopisi terveydenhuoltoalan ammattihenkilöille parhaiten? Ensimmäisessä vaihtoehdossa terveydenhuoltoalan ammattilaisiin sovellettaisiin samaa hälytysmekanismia, joka on jo käytössä palveludirektiivin piiriin kuuluvissa ammateissa. Hälytyksiä annettaisiin tällöin vain tilanteissa, joissa on selkeät todisteet siitä, että terveydenhuoltoalan ammattilainen on muuttamassa toiseen jäsenvaltioon, vaikka häneltä on kurinpitotoimia käyttäen kielletty ammattinsa harjoittaminen kotijäsenvaltiossa. Hälytys rajattaisiin vain niihin tiettyihin jäsenvaltioihin, joissa riskien todennäköisyys olisi riittävän suuri. Huomioon olisi siis otettava kaikki seikat, joiden perusteella näyttää siltä, että kyseinen ammattihenkilö aikoo ryhtyä harjoittamaan ammattiaan toisissa jäsenvaltioissa. Toisessa, vaihtoehdossa, joka suojaisi potilaita paljon tehokkaammin, tehtäisiin pakolliseksi antaa hälytys kaikissa jäsenvaltioissa heti, kun muuttava ammattihenkilö menettää kurinpitotoimien vuoksi oikeutensa harjoittaa ammattiaan jossakin jäsenvaltiossa. Kaikissa tässä yhteydessä tehdyissä toimissa olisi noudatettava Euroopan unionin perusoikeuskirjaa erityisesti henkilötietojen suojan ja tehokasta oikeussuojakeinoa koskevan oikeuden suhteen.

Kysymys 12: Kumpi on mielestänne parempi tapa järjestää terveydenhuoltoalan ammattilaisia koskeva hälytysmekanismi sisämarkkinoiden tiedonvaihtojärjestelmän (IMI) kautta?

Vaihtoehto 1: Palveludirektiivissä mainitun hälytysmekanismin laajentaminen koskemaan kaikkia ammattihenkilöitä, myös terveydenhuoltoalan ammattilaisia. (Hälytyksen käynnistävä jäsenvaltio päättäisi, mihin muihin jäsenvaltioihin hälytys osoitetaan.)

Vaihtoehto 2: Laajempi ja sitovampi hälytysvelvollisuus, jossa jäsenvaltioiden olisi välittömästi annettava hälytys kaikille muille jäsenvaltioille, jos terveydenhuoltoalan ammattilainen ei kurinpitotoimien vuoksi enää voisi harjoittaa ammattiaan. (Hälytyksen käynnistävän jäsenvaltion olisi suunnattava hälytykset aina kaikille muille jäsenvaltioille.)

Kielitaitoa koskevat vaatimukset

Direktiivin 53 artiklan mukaan ammattihenkilöillä on oltava sellainen kielitaito, jota tarvitaan heidän ammattinsa harjoittamiseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Tässä yhteydessä jäsenvaltioiden on noudatettava suhteellisuusperiaatetta, jossa kielletään järjestelmälliset kielikokeet. Ammatillisesta liikkuvuudesta kiinnostuneiden EU-kansalaisten tapauskohtainen kielitaidon testaaminen voi olla perusteltu tapa turvata kuluttajien ja potilaiden etu. Järjestelmällisillä, kohtuuttomasti sovellettavilla kielikokeilla voidaan kuitenkin estää epäoikeudenmukaisesti ulkomaiden kansalaisia ryhtymästä harjoittamaan ammattiaan. Työnantaja on pääasiallisesti vastuussa sen varmistamisesta, että ammattihenkilöllä on ammatin harjoittamiseen tarvittava kielitaito.

Muutamissa jäsenvaltioissa keskustellaan parhaillaan terveydenhuoltoalan ammattilaisten kielitaitovaatimuksista. Terveydenhuoltoalan ammattilaisten maahan- ja maastamuuton lisääntyessä on kielitaidosta tulossa yhä tärkeämpi kysymys, joka koskee erityisesti niitä terveydenhuoltoalan ammattilaisia, joiden ammattipätevyys tunnustetaan automaattisesti ja jotka ovat suorassa kosketuksessa potilaiden kanssa. Olisiko tällaisille ammattihenkilöille tehtävä kielikokeita? Jos olisi, milloin ne tehtäisiin?

- Yksi vaihtoehto olisi selkeyttää käytännesääntöjä[26], jolloin muutosten tekeminen olisi myöhemmin helpompaa.

- Toinen vaihtoehto olisi liittää direktiiviin säännös, jota sovelletaan erityisesti potilaiden kanssa suorassa kosketuksessa oleviin terveydenhuoltoalan ammattilaisiin. Säännöksessä sallittaisiin tarvittavan kielitaidon kertaluonteinen testaaminen, joka tapahtuisi ennen kuin terveydenhuoltoalan ammattilainen on ensi kerran suorassa kosketuksessa potilaiden kanssa.

Kysymys 13: Kumpaa edellä mainituista vaihtoehdoista kannatatte?

Vaihtoehto 1: Nykyisten käytännesääntöjen selkeyttäminen.

Vaihtoehto 2: Direktiivin muuttaminen siltä osin kuin se koskee potilaiden kanssa suorassa kosketuksessa olevia terveydenhuoltoalan ammattilaisia, joiden pätevyys tunnustetaan automaattisesti.

AUTOMAATTISEN TUNNUSTAMISEN UUDISTAMINEN

Kolmivaiheinen uudistamistapa

Ammattipätevyyden tunnustamisesta annetussa direktiivissä on eräitä yhtenäistettyjä vähimmäisvaatimuksia, jotka koskevat lääkärien, hammaslääkärien, yleissairaanhoidosta vastaavien sairaanhoitajien, kätilöiden, proviisorien, eläinlääkärien ja arkkitehtien koulutusta. Nämä vähimmäisvaatimukset ovat olleet automaattisen tunnustamisen perustana jo useiden vuosien ajan. Näiden ammattien kohdalla automaattista tunnustamisjärjestelmää pidetään yleisesti onnistuneena. Muutamat koulutusta koskevat vaatimukset ovat kuitenkin jopa kolmekymmentä vuotta vanhoja, ja useiden asianosaisten mielestä direktiiviä olisi uudistettava. Uudistetussa direktiivissä automaattisen tunnustamisen perusperiaatteiden olisi edelleen säilyttävä kotikohtana, ja tiettyjen koulutusvaatimusten ajantasaistamisessa olisi käytettävä joustavaa mekanismia. Samaa mekanismia voitaisiin tämän jälkeen hyödyntää, kun nyt käynnissä olevia koulutusuudistuksia ryhdyttäisiin sisällyttämään automaattiseen tunnustusjärjestelmään. Samalla uudistamisessa on otettava huomioon myös tieteen ja tekniikan edistyminen. Uudistaminen voisi siis tapahtua kolmessa vaiheessa:

Ensimmäisessä vaiheessa itse direktiiviä voitaisiin muuttaa selkeyttämällä ja mukauttamalla koulutusvaatimusten perusteita. Tämä tapahtuisi esimerkiksi määrittämällä tarkemmin koulutusjaksojen vähimmäiskesto ja vahvistamalla toimia, joilla tuetaan ammattihenkilöiden tarjoamien palveluiden laatua. Lisäksi on tarpeen muuttaa institutionaalisia puitteita ja korvata nykyinen komitologiajärjestelmä joko toimeenpanosäädöksillä tai delegoiduilla säädöksillä[27] Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaisesti. Ihannetapauksessa ministerineuvosto ja Euroopan parlamentti päättäisivät muutoksista komission vielä vuoden 2011 aikana tekemän esityksen perusteella. Huhtikuun 13. päivänä annetun sisämarkkinoiden toimenpidepaketin perusteella näyttää siltä, että poliittinen yksimielisyys tästä vaiheesta voitaisiin saavuttaa vuoden 2012 loppuun mennessä.

Toisessa vaiheessa uusien toimeenpanosäännösten tai delegoitujen säännösten puitteissa ajantasaistettaisiin kaikkien kyseeseen tulevien ammattien nykyiset oppiaineet, mutta tarvittaessa otettaisiin mukaan myös taitoja. (Tässä yhteydessä on huomattava, että komissiolla on mahdollisuus toimia jo nykyisen komitologiamenettelyn nojalla.) Näillä alueilla tehtävien muutosten toteuttamisessa olisi oltava mukana valmisteluvaiheessa myös toimivaltaiset viranomaiset, jotka ovat jo ryhtyneet verkostoitumaan ja kohentamaan asiantuntemustaan ja auttoivat komissiota nykyisen direktiivin arvioinnissa vuonna 2010. Toinen vaihe alkaisi vuonna 2013, ja se saataisiin valmiiksi vuonna 2014.

Lopuksi kolmannessa vaiheessa koulutuksen vähimmäisvaatimusten yhtenäistämistä hiottaisiin tarvittaessa vielä lisää esimerkiksi siirtymällä koulutukseen käytettyjen tuntien määrään perustuvasta järjestelmästä eurooppalaisen opintosuoritusten ja arvosanojen siirtojärjestelmän (ECTS)[28] käyttöön kaikissa jäsenvaltioissa, jolloin automaattinen tunnustaminen helpottuisi jatkossa. Parhaillaan käynnissä olevassa koulutusuudistusten vaikutuksia tarkastelevassa tutkimuksessa[29] arvioidaan, millaisia mahdollisia hyötyjä ECTS-pisteiden käytöstä olisi tässä yhteydessä. Tutkimuksen tulosten perusteella voitaisiin laatia mekanismi, jossa selvennettäisiin, kuinka montaa ECTS-pistettä uudistetussa direktiivissä mainitut vähimmäisvuosimäärät vastaavat. Tämä vaatisi kuitenkin lisätyötä ja sitoutumista yliopistoilta ja ammattihenkilöiltä. Ensimmäinen arviointi voisi alkaa vuonna 2014.

Kysymys 14 : Oletteko sitä mieltä, että direktiivissä säädettyjen koulutuksen vähimmäisvaatimusten uudistamisen on syytä tapahtua kolmivaiheisesti seuraavalla tavalla:

- ensimmäisessä vaiheessa tarkastellaan uudelleen perusteita, erityisesti koulutusjaksojen vähimmäiskestoa, sekä laaditaan institutionaaliset puitteet myöhempiä muutoksia varten osana direktiivin uudistamista vuosina 2011–2012;

- toisessa vaiheessa (2013–2014) hyödynnetään uusia institutionaalisia puitteita hyväksikäyttäen uudistettuja perusteita, tarvittaessa mukaan lukien myös ajantasaistetut oppiaineet sekä taitojen sisällyttämistä koskeva alkuvaiheen työ;

- kolmannessa vaiheessa (vuoden 2014 jälkeen) tarkastellaan ECTS-pisteitä koskevaa kysymystä uusia institutionaalisia puitteita hyväksikäyttäen?

Luottamuksen lisääminen automaattiseen tunnustamiseen

Toimivaltaisten viranomaisten kokemustensa perusteella laatimissa raporteissa vaadittiin automaattisen tunnistamisjärjestelmän vahvistamista. Osa toimivaltaisista viranomaisista katsoo, että direktiivissä mainittuja koulutusjaksojen vähimmäiskestoja on yhtenäistettävä esimerkiksi säätämällä direktiivissä koulutustuntien määristä tai selventämällä, sovelletaanko sekä koulutusvuosia että -tunteja. Asiassa voitaisiin edetä myös pohtimalla, mikä kansallisen tason elin tai viranomainen voisi vastata entistä suuremmassa määrin siitä, että johonkin tiettyyn ammattinimikkeeseen johtavan koulutuksen sisältö vastaa aina direktiivin vaatimuksia.

Ammattihenkilöiden aseman selkeyttäminen

Ammattipätevyyden tunnustamisesta annetussa direktiivissä on eräitä yhtenäistettyjä vähimmäisvaatimuksia, jotka koskevat lääkärien, hammaslääkärien, yleissairaanhoidosta vastaavien sairaanhoitajien, kätilöiden, proviisorien, eläinlääkärien ja arkkitehtien koulutusta. Kyseiset koulutusta koskevat vähimmäisvaatimukset ovat tällä hetkellä ainoa peruste näiden ammattihenkilöiden pätevyyden automaattiselle tunnustamiselle. Tutkintotodistus, joka todistaa koulutusta koskevien vähimmäisvaatimusten täyttymisen, riittää tällä hetkellä antamaan todistuksen haltijalle oikeuden sijoittautua muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa pätevyys on saatu. Tästä huolimatta eteen voi tulla myös tilanteita, joissa tutkintotodistuksen haltija menettää oikeutensa harjoittaa ammattia, jota varten hän on saanut pätevyyden kotijäsenvaltiossaan (esimerkiksi siksi, että hän ei ole täyttänyt jatkuvaa ammatillista kehittymistä koskevia kansallisia vaatimuksia).

Direktiivi ei tällä hetkellä kata kaikkia tilanteita. Kun ammattihenkilö tarjoaa palveluita väliaikaisesti, hänen on osoitettava, että hänellä on oikeus harjoittaa ammattiaan kotijäsenvaltiossa eikä ammatin harjoittamista ole kielletty häneltä esimerkiksi siksi, että hän ei ole täyttänyt oman maansa jatkuvaa ammatillista kehittymistä koskevia vaatimuksia. Direktiivistä puuttuu selkeä sijoittautumista koskeva vastaava säännös. Olisi johdonmukaista laajentaa vaatimusta koskemaan myös sellaisia tapauksia, joissa ammattihenkilö aikoo sijoittautua toiseen jäsenvaltioon pysyvästi. Siten estettäisiin esimerkiksi yhdessä jäsenvaltiossa ammatinharjoituslupansa menettäneitä lääkäreitä muuttamaan toiseen jäsenvaltioon harjoittamaan ammattiaan.

Kysymys 15 : Kun ammattihenkilö pyrkii sijoittautumaan toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa hän on hankkinut pätevyytensä, olisi hänen osoitettava vastaanottavalle jäsenvaltiolle, että hänellä on oikeus harjoittaa ammattiaan kotijäsenvaltiossaan. Tämä periaate koskee väliaikaista liikkuvuutta. Olisiko soveltamista laajennettava myös tapauksiin, joissa ammattihenkilö aikoo sijoittautua toiseen jäsenvaltioon pysyvästi? (Perustelkaa vastauksenne.) Olisiko direktiivissä puututtava laajemmin kysymykseen jatkuvasta ammatillisesta kehittymisestä?

Lääkärien, sairaanhoitajien ja kätilöiden koulutusjaksojen vähimmäiskeston selkeyttäminen

Tällä hetkellä eräiden alojen ammateissa koulutuksen vähimmäiskesto ilmaistaan vuosina tai koulutustunteina. Tämä saattaa aiheuttaa epäselvyyttä siitä, onko kyseessä kaksi erillistä vaihtoehtoa vai sovelletaanko molempia yhdessä. Useat sidosryhmät ovat esittäneet mainittujen vähimmäiskestojen yhdistämistä. Uudistetussa direktiivissä asiaa voitaisiin selkeyttää lääkärien, sairaanhoitajien ja kätilöiden osalta. Näissä ammateissa molemmat vähimmäiskestot ovat jo vakiintuneet, mutta ne esitetään vaihtoehtoina.

Kysymys 16: Olisiko lääkärien, sairaanhoitajien ja kätilöiden koulutuksen vähimmäiskestoa koskevan kohdan selventämiseksi täsmennettävä, että niin koulutuksen vähimmäisvuosimäärää kuin -tuntimäärää koskevien vaatimusten on täytyttävä? (Perustelkaa vastauksenne.)

Direktiivin säännösten noudattamisesta huolehtiminen kansallisella tasolla

Niissä ammateissa, joiden koulutusta koskevat vähimmäisvaatimukset on yhtenäistetty, automaattinen tunnustaminen tapahtuu ammattikunnan jäsenille myönnettyjen ammattinimikkeiden perusteella sen jälkeen, kun direktiivissä määritetyt vähimmäiskoulutusvaatimukset on täytetty. Koulutussisällöt kuitenkin muuttuvat ajan myötä. Lisäksi monet yliopistot ovat tehneet uudistuksia Bolognan prosessin[30] nojalla, mikä aiheuttaa runsaasti muutoksia, kuten siirtymisen kohti opiskelijakeskeistä oppimista. Onkin aiheellista kysyä, miten jäsenvaltiot voivat jatkossa varmistaa, että jatkuvia uudistuksia tekevät yliopistot ja muut oppilaitokset noudattavat edelleen direktiivissä määriteltyjä puitteita.

Toinen haaste liittyy siihen, ilmoittavatko jäsenvaltiot komissiolle muutoksista, erityisesti jäsenvaltiossa käyttöön otetuista uusista ammattinimikkeistä. Käytännössä tieto saadaan usein vasta sitten, kun valmistuvat opiskelijat saavat uudella nimikkeellä varustetun tutkintotodistuksensa, mikä rajoittaa eräiden valmistuneiden mahdollisuutta hyödyntää automaattista tunnustamista, tai ainakin tekee vapaasta liikkuvuudesta epävarmaa.

Uudistetussa direktiivissä voitaisiin puuttua näihin kahteen seikkaan liittämällä mukaan jäsenvaltioita koskeva vaatimus, jonka mukaan tutkinnoissa tapahtuvista muutoksista olisi ilmoitettava heti kun akkreditointielin tai jokin muu julkinen taho ne hyväksyy, siis hyvissä ajoin ennen kuin opiskelijat valmistuvat ja saavat uudenlaiset tutkintotodistuksensa. Tehtävään määrätyt laitokset (joiden ei välttämättä tarvitsisi olla tätä tehtävää varten perustettuja) ottaisivat vastuulleen säännösten noudattamisesta huolehtimisen kansallisella tasolla ja varmistaisivat, että direktiivin mukaisia yhtenäistettyjä koulutusta koskevia vähimmäisvaatimuksia noudatetaan. Kansallinen säännösten noudattamisesta huolehtiva laitos voisi liittää asiaa koskevan raportin mahdollisiin ilmoituksiin. Muutosten myötä vastavalmistuneet nuoret voisivat luottaa entistä enemmän siihen, että automaattinen tunnustaminen koskee heitäkin, mutta myös jäsenvaltioiden välinen keskinäinen luottamus lisääntyisi.

Kysymys 17: Katsotteko, että jäsenvaltioiden olisi ilmoitettava heti kaikista uusista hyväksytyistä koulutusohjelmista? Kannatatteko jäsenvaltioille asetettavaa velvoitetta toimittaa komissiolle raportti siitä, miten kussakin ammattinimikkeen käyttöoikeuteen johtavassa koulutusohjelmassa noudatetaan direktiivin määräyksiä? Olisiko jäsenvaltioiden perustettava taho, joka vastaa kansallisesta säännösten noudattamisesta? (Perustelkaa vastauksenne.)

Erikoislääkärit

Komissio sai lukuisia erikoislääkärien koulutusta koskevia huomautuksia, jotka koskivat pääasiassa kahta asiaa. Uudet erikoistumisalat voidaan ensinnäkin ottaa tällä hetkellä automaattisen tunnustamisen piiriin vain, jos erikoistumisala on käytössä ainakin kahdessa viidesosassa jäsenvaltioista. Tällainen raja voi tyrehdyttää innovaatiota ja rajoittaa mahdollisuutta saada uusia erikoistumisaloja mukaan direktiiviin. On mahdollisesti syytä alentaa vaadittavien jäsenvaltioiden määrää kahdesta viidesosasta yhteen kolmasosaan. Näin käytettäisiin vastaavanlaisia rajoja otettaessa direktiiviin mukaan uusia erikoistumisaloja ja sovellettaessa yhteisiä vähimmäisvaatimuksia (katso luku 2.3).

Kysymys 18 : Oletteko samaa mieltä siitä, että niiden maiden lukumäärää, joissa jonkin lääketieteellisen erikoistumisalan on oltava käytössä, olisi laskettava kahdesta viidesosasta yhteen kolmasosaan? (Perustelkaa vastauksenne.)

Toinen kysymys koskee erikoisalan koulutuksen järjestämisen yleisiä puitteita. Direktiivi ei juuri jätä mahdollisuutta sellaisten aiempien opintojen tunnustamiselle osaksi koulutusta, jotka tasoltaan ovat vähintään vastaavia kuin tietyn erikoistumisalan koulutus. Merkitys on erityisen suuri erikoistumisaloilla, jotka ovat kehittyneet sisätautiopista tai kirurgiasta[31]. Jos lääkäri on osallistunut erikoistumiskoulutukseen ja osallistuu myöhemmin toiseen erikoistumiskoulutukseen, hänen olisi periaatteessa käytävä toinen erikoistumiskoulutus kokonaan alusta loppuun. Direktiivin uudistamisen yhteydessä jäsenvaltioille voitaisiin antaa mahdollisuus myöntää osittaisia poikkeuksia erikoistumiskoulutukseen kuuluvista osioista, jos sama koulutusosio on opiskeltu jo toisen erikoistumiskoulutusohjelman osana.

Kysymys 19 : Katsotteko, että direktiivin uudistaminen voisi olla sopiva tilaisuus antaa jäsenvaltioille mahdollisuus myöntää osittaisia poikkeuksia koulutuksesta, jos osa koulutuksesta on jo suoritettu toisen erikoistumiskoulutusohjelman osana? Jos vastaus on kyllä, pitäisikö osittaiselle poikkeusluvalle olla jotain ehtoja? (Perustelkaa vastauksenne.)

Sairaanhoitajat ja kätilöt

Sairaanhoitajakoulutukseen pääsemiseen vaaditaan tällä hetkellä vähintään kymmenen vuoden oppimäärä yleissivistäviä kouluopintoja (sama vaatimus koskee myös linjan I kätilöopintoja; 40 artiklan 2 kohdan a alakohta). Sairaanhoitajan ammatti on kuitenkin kehittynyt huomattavasti viimeisten kolmen vuosikymmenen aikana: yhteisöperustainen terveydenhuolto, monimutkaisten hoitojen käyttö ja jatkuvasti kehittyvä tekniikka edellyttävät sairaanhoitajilta kykyä itsenäisempään työskentelyyn. Useissa jäsenvaltioissa vallitsevan lääkäripulan vuoksi sairaanhoitajien ja kätilöiden on nykyään hoidettava tehtäviä, jotka kuuluivat aiemmin vain lääkäreille. Vaarana on, että opiskelijoilla, jotka aloittavat sairaanhoitajakoulutuksen vain kymmenen vuoden yleissivistävien kouluopintojen jälkeen, ei ole riittäviä perustietoja ja -taitoja aloittaa koulutusta, jonka olisi valmistettava heitä vastaamaan monitahoisiin terveydenhoidon tarpeisiin. Yhtenä vaihtoehtona olisikin määrätä jäsenvaltiot ottamaan sairaanhoitajakoulutukseen vain sellaisia hakijoita, jotka ovat suorittaneet ainakin kahdentoista vuoden oppimäärän yleissivistäviä opintoja (saman olisi koskettava myös linjan I kätilöopintoja). Monissa jäsenvaltioissa tällainen vaatimus on jo käytössä. Toisena vaihtoehtona olisi tilanteen säilyttäminen nykyisellään.

Kysymys 20: Kumpaa edellä mainituista vaihtoehdoista kannatatte?

Vaihtoehto 1: Jatkossakin vaaditaan kymmenen vuoden oppimäärää yleissivistäviä opintoja.

Vaihtoehto 2: Vaatimusta muutetaan niin, että kymmenen vuoden sijasta edellytetään kahdentoista vuoden oppimäärää yleissivistäviä opintoja.

Proviisorit

Proviisorien perinteinen rooli on muuttumassa pelkästä lääkkeiden jakelusta suorempaan potilastyöskentelyyn, johon kuuluu neuvontaa, tiedottamista ja tarvittaessa jopa hoidon arviointia, valvontaa ja mukauttamista. Apteekeista on tulossa yhä tärkeämpiä. Useat sidosryhmät esittävät, että direktiivin 45 artiklan 2 kohdan luetteloa niistä farmasian alan ammattitoiminnoista, joita proviisorit saavat jäsenvaltioissa suorittaa, laajennettaisiin näitä muutoksia vastaavaksi. Useimmiten sidosryhmät ovat esittäneet uusiksi ammattitoiminnoiksi lääkehoitoa, apteekkitoimintaa ja lääketurvatoimintaa. Lisäksi monet sidosryhmät esittävät, että direktiivissä (nykyisen direktiivin 44 artiklan 2 kohdan b alakohta) olisi mukana maininta tulevia proviisoreja tehtäväänsä valmistavasta kuusi kuukautta kestävästä pakollisesta käytännön harjoittelusta, joka suoritetaan heti yliopisto-opintojen jälkeen.

Toinen kysymys on, pitäisikö jäsenvaltioilla olla oikeus kieltää toisessa jäsenvaltiossa pätevyyden saaneita täysin päteviä proviisoreja avaamasta uusia apteekkeja. Direktiivin 21 artiklan 4 alakohdassa sallitaan tällä hetkellä jäsenvaltioille mahdollisuus jättää vahvistamatta proviisorin pätevyyden automaattinen tunnustaminen, kun kyse on uuden apteekin perustamisesta tai enintään kolme vuotta toimineen apteekin hoitamisesta. Tällainen lopputulos on ristiriidassa automaattisen tunnustamisen yleisen periaatteen kanssa ja merkitsee EU:n proviisorien syrjintää. Toisista jäsenvaltioista kotoisin olevien EU-kansalaisten syrjintä ei ole sisämarkkinoiden mukaista. Irlannissa on jo luovuttu tämän poikkeuksen soveltamisesta, ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa se aiotaan hylätä kesään mennessä. Proviisorien vapaan liikkuvuuden edistämisen ja automaattisen tunnustamisen periaatteen täysimääräisen soveltamisen vuoksi tätä säännöstä esitetään poistettavaksi. Joka tapauksessa direktiivin 61 artiklassa sallitaan poikkeukset silloin, kun niille on todellista tarvetta.

Kysymys 21: Katsotteko, että luetteloa farmasian alan toiminnoista olisi laajennettava? Tuetteko edellä kerrotun kaltaista esitystä, jonka mukaan proviisorien olisi suoritettava kuuden kuukauden mittainen harjoittelu? Kannatatteko direktiivin 21 artiklan 4 kohdan poistamista? (Perustelkaa vastauksenne.)

Arkkitehdit

Useissa jäsenvaltioissa yliopistot tarjoavat vähintään viiden vuoden mittaisia arkkitehtuurin alan opintoja. Direktiivi ei estä tätä suuntausta millään tavalla: direktiivin 46 artiklassa määritetty neljän vuoden akateemisten opintojen koulutusvaatimus on vain vähimmäismäärä, ja jäsenvaltioilla ja yliopistoilla on vapaus soveltaa tulevien arkkitehtien koulutuksessa korkeampia standardeja. Tästä huolimatta arkkitehteja edustavat ammatilliset järjestöt esittävät, että direktiivin mukaista koulutuksen vähimmäiskestoa voitaisiin pidentää neljästä viiteen vuoteen ammatissa tapahtuneen kehityksen mukaisesti.

Esitys, jonka mukaan yhtenäinen viiden vuoden vähimmäiskesto olisi otettava käyttöön kaikkialla EU:n alueella, aiheuttaa haastavia kysymyksiä. Komissiolla ei ensinnäkään ole mahdollisuutta tarkistaa, mitkä direktiivissä nykyisten vaatimusten mukaisiksi mainitut tutkinnot vastaavat viiden vuoden mittaista koulutusta. Näin ollen koulutuksen vähimmäiskestoa koskevan vaatimuksen yhtenäistäminen viiteen vuoteen vaatisi saavutettuja oikeuksia koskevaa menettelyä niille arkkitehdeille, joiden koulutus alkoi (tai tulee alkamaan) ennen kuin uudistettu direktiivi tulee voimaan vuonna 2012 tai 2013, sen lisäksi, että jo nyt on käytössä saavutettuja oikeuksia koskeva menettely niille arkkitehdeille, jotka ovat suorittaneet opintonsa ennen ensimmäisen arkkitehteja koskevan direktiivin voimaantuloa vuonna 1985 (katso direktiivin 2005/36/EY 49 artikla sekä liite VI).

Toiseksi tämänkaltainen ratkaisu vähentäisi joustavuutta huomattavasti ilman, että sillä puututtaisiin toiseen liikkuvuutta koskevaan todelliseen ongelmaan: miten otetaan huomioon ammattiin liittyvien tehtävien valvottu harjoittaminen, arkkitehtien koulutukseen kuuluva jakso, joka useissa jäsenmaissa jo tunnustetaan arkkitehtien koulutuksen tärkeäksi osaksi?

Tätä taustaa vasten vaihtoehtoja on ilmeisesti kaksi:

Ensimmäinen vaihtoehto olisi pitää nykyinen neljän vuoden vaatimus entisellään.

Toinen vaihtoehto olisi lähentää direktiivin säännöksiä useimmissa jäsenvaltiossa vallitsevaan tilanteeseen sallimalla kuitenkin samalla jäsenvaltioille jonkin verran joustoa: jotta arkkitehdit voisivat hyödyntää automaattista tunnustamista, heidän olisi suoritettava ainakin viisi vuotta kestävät akateemiset opinnot ja niiden jälkeen vähintään yhden vuoden mittainen jakso, jonka aikana he harjoittaisivat ammattiin liittyviä tehtäviä valvotusti, tai heidän olisi suoritettava vähintään neljä vuotta kestävät akateemiset opinnot ja sen jälkeen harjoitettava ammattiin liittyviä tehtäviä valvotusti vähintään kahden vuoden ajan. Näin täyden arkkitehdin pätevyyden saavuttaminen Euroopan unionissa kestäisi vähintään kuusi vuotta, ja pätevöitymiseen kuuluisi aina valvottua harjoittelua.

Kysymys 22: Kumpaa edellä mainituista vaihtoehdoista kannatatte?

Vaihtoehto 1: Nykyisen vähintään neljän vuoden akateemisia opintoja koskevan vaatimuksen säilyttäminen ennallaan.

Vaihtoehto 2: Nykyisen vähintään neljän vuoden akateemisia opintoja koskevan vaatimuksen täydentäminen kahden vuoden mittaisella ammattiin liittyvien tehtävien hoitamisella. Vaihtoehtoisesti arkkitehdit voisivat saada pätevyytensä automaattisesti tunnustettua myös viiden vuoden akateemisten opintojen ja niitä täydentävän vuoden mittaisen ammattiin liittyvien tehtävien hoitamisen jälkeen.

Automaattinen tunnustaminen käsiteollisuusalalla sekä kaupan ja teollisuuden alalla

Käsiteollisuusalalla sekä kaupan ja teollisuuden alalla automaattiselle tunnustamiselle on kaksi ehtoa: 1) tietty toiminnan mukaan vaihteleva vuosissa mitattava määrä kokemusta sekä 2) ammattitoiminta tunnistetaan selkeästi direktiivin liitteen IV perusteella. Ensimmäisestä ehdosta arviointi on osoittanut, ettei vähintään vaadittavan kokemuksen määrää ole syytä muuttaa. Toisesta ehdosta ollaan voimakkaasti sitä mieltä, että nykymuotoisen liitteen IV nojalla ei ammattia aina voida selkeästi tunnistaa liitteessä lueteltujen toimintojen perusteella. Tällä hetkellä liitteessä IV viitataan kansainväliseen toimialaluokitusstandardiin (ISIC)[32], muttei kuitenkaan sen uusimpaan versioon, vaan mahdollisesti jopa 1950- tai 1960-luvuilta peräisin oleviin versioihin.

Eräs vaihtoehto olisi ottaa perustaksi ISIC-luokituksen viimeisin tarkistettu versio vuodelta 2008, jossa on nyt mukana täsmällisemmin määritelty luettelo toiminnoista. Tekniikan kehittyessä nopeasti on myös pätevyyksien sekä niitä vastaavien ammattien määrittäminen ja ajantasaistaminen tärkeää. Useat sidosryhmät ovat myös esittäneet vaihtoehtoisiksi ratkaisuiksi säännöllisesti ajantasaistettavaa EU:n yhteistä hankintanimikkeistöä[33] sekä kansainvälisen ammattiluokituksen (ISCO)[34] vuoden 2008 versiota.

Uudistetussa direktiivissä olisi säilytettävä automaattisen tunnustamisen periaate myös käsiteollisuusalalla sekä kaupan ja teollisuuden alalla, mutta itse toiminnan luokittaminen voisi tapahtua myöhemmin tutkimuksen tulosten perusteella.

Kysymys 23: Mitä seuraavista vaihtoehdoista pidätte parhaana?

Vaihtoehto 1: Direktiivi uudistetaan välittömästi korvaamalla vuoden 1958 ISIC-luokitus vuoden 2008 ISIC-luokituksella.

Vaihtoehto 2: Direktiivi uudistetaan välittömästi korvaamalla liite IV julkisissa hankinnoissa käytettävällä yhteisellä nimikkeistöllä.

Vaihtoehto 3: Direktiivi uudistetaan välittömästi korvaamalla liite IV ISCO:n luokituksen vuoden 2008 versiolla.

Vaihtoehto 4: Direktiivin uudistaminen tapahtuu kahdessa vaiheessa: Uudistetussa direktiivissä todetaan, että automaattista tunnustamista sovelletaan edelleen käsiteollisuusalan sekä kaupan ja teollisuuden alan toimintoihin. Näihin aloihin liittyvät toiminnat säilyvät liitteessä IV ilmoitetussa muodossaan vuoteen 2014 saakka, jolloin uusi toimintaluettelo vahvistetaan delegoidulla säädöksellä. Toimintaluettelo perustuu johonkin vaihtoehdoissa 1, 2 ja 3 mainituista luokituksista.

Kolmansissa maissa myönnetyt pätevyydet

Ammattipätevyyden tunnustamisesta annettua direktiiviä sovelletaan ennen kaikkea EU:n jäsenmaassa pätevyyden saaneisiin EU-kansalaisiin. Direktiivistä on kuitenkin hyötyä myös EU-kansalaisille, joilla on Euroopan unionin ulkopuolella saatu pätevyys (esimerkiksi Kanadasta tai Kiinasta saatu tutkintotodistus).

Direktiiviä sovelletaan EU-kansalaisiin, jotka ovat alun perin hankkineet jossakin kolmannessa maassa pätevyyden, joka on jo tunnustettu jossain jäsenvaltiossa, ja jotka ovat hankkineet myös kolme vuotta ammattikokemusta kyseisessä jäsenvaltiossa. Direktiivin 3 artiklan 3 kohta helpottaa toiseen jäsenmaahan muuttavan EU-kansalaisen vapaata liikkuvuutta. EU-kansalainen hyötyy sen vuoksi kaikista yleisen järjestelmän mukaisista menettelytakeista (kuten saa nopean ja perustellun päätöksen sitä, voidaanko pätevyys tunnustaa). Lyhyesti voidaan sanoa, että jostakin jäsenmaasta saadun kolmen vuoden laillisen ja tosiasiallisen ammattikokemuksen jälkeen alun perin kolmannesta maasta saatua pätevyyttä kohdellaan ikään kuin se olisi saatu jostakin jäsenmaasta.

Direktiivissä säädetään kuitenkin myös takeista, joilla varmistetaan Euroopan tasolla jo yhtenäistettyjen koulutusta koskevien vähimmäisvaatimusten noudattaminen (eräissä terveydenhuoltoalan ammateissa sekä arkkitehdin ammatissa). Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ei pitäisi hyväksyä EU-kansalaisen kolmannessa maassa hankittua pätevyyttä, jos pätevyyden taso ei täytä EU:ssa hankitulle pätevyydelle asetettuja vähimmäisvaatimuksia. Jäsenvaltioiden olisi myös vältettävä käynnistämästä ammattitaitoisen työvoiman aivovuotoa EU:n ulkopuolisista maista[35].

Tärkein kysymys on, vaatiiko pula ammattitaitoisesta työvoimasta näiden säännösten muuttamista. Tällainen muutos hyödyttäisi ensisijaisesti EU-kansalaisia. Sillä saattaisi kuitenkin olla vaikutusta myös eräisiin kolmansien maiden kansalaisiin, joilla on EU:n lainsäädännön turvaamia oikeuksia: EU-kansalaisten perheenjäseniä[36], pitkään oleskelleita henkilöitä[37], pakolaisia[38] sekä sinisen kortin haltijoita[39] kohdellaan samoin kuin EU-kansalaisia, kun on kyse ammatillisen pätevyyden tunnustamisesta (huolimatta siitä, että asiaa koskeva lainsäädäntö ei sido kaikkia Euroopan unionin jäsenvaltioita). Tällainen mukauttaminen tukisi Euroopan unionin tavoitetta edistää liikkuvuutta myös tarkistetun eurooppalaisen naapuruuspolitiikan yhteydessä.

Kysymys 24:

Pidättekö tarpeellisena muuttaa tapaa, jolla direktiivin nojalla kohdellaan pätevyytensä kolmannessa maassa suorittaneita EU-kansalaisia, esimerkiksi lyhentämällä 3 artiklan 3 alakohdassa mainittua kolmen vuoden sääntöä? Pitäisittekö toivottavana vastaavaa muutosta myös silloin, kun se koskee kolmansien maiden kansalaisia, mukaan luettuina Euroopan naapuruuspolitiikan soveltamisalaan kuuluvien maiden kansalaisia, jotka hyötyvät yhdenmukaisesta kohtelusta asiaa koskevan Euroopan unionin lainsäädännön nojalla? (Perustelkaa vastauksenne.)

VIHREÄÄN KIRJAAN VASTAAMINEN

Komissio pyytää kaikkia vastaajia toimittamaan kommenttinsa 20. syyskuuta 2011 mennessä mieluiten sähköpostilla seuraavaan osoitteeseen:

DG Internal Market and Services, Unit E-4 “Free movement of professionals"”(Sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosasto, yksikkö E-4: ammattihenkilöiden vapaa liikkuvuus)

Sähköpostiosoite: MARKT-PQ-EVALUATION@ec.europa.eu

Postiosoite: European Commission

Internal Market Directorate General, Unit E-4

Rue de Spa 2

Office 06/014

B-1049 Brussels

Belgium

Vastauksissa ei tarvitse ottaa kantaa kaikkiin tässä vihreässä kirjassa mainittuihin kysymyksiin. Voitte vastata vain niihin kysymyksiin, jotka koskettavat teitä erityisesti. Yksilöikää selkeästi, mihin kysymyksiin vastauksenne liittyy. Perustelkaa mahdollisuuksien mukaan, miksi kannatatte tai vastustatte kirjassa esiteltyjä vaihtoehtoja ja näkökulmia.

Kaikki vastaukset julkaistaan sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosaston verkkosivuilla, ellei vastaaja toisin pyydä. Tutustukaa tähän vihreään kirjaan liitettyyn yksityisyydensuojaa koskevaan lausekkeeseen sekä siihen, miten henkilötietojanne ja vastaustanne käsitellään.

[1] Tämä koskee myös kolmansien maiden kansalaisia, joilla on oikeuksia EU:n lainsäädännön nojalla: EU-kansalaisten perheenjäseniä, EU:ssa pitkään asuneita, pakolaisia ja ”sinisen kortin” haltijoita kohdellaan ammattipätevyyden tunnustamista koskevissa asioissa samalla tavalla kuin EU:n kansalaisia.

[2] Komission tiedonanto – Eurooppa 2020: Älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun strategia, KOM(2010) 2020 lopullinen, 3.3.2010.

[3] Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle – Sisämarkkinoiden toimenpidepaketti: 12 viputekijää kasvun vauhdittamiseksi ja luottamuksen lisäämiseksi – ”Yhdessä uuteen kasvuun” , KOM(2011) 206, 4 luku; SEC (2011) 467.

[4] Katsaus Euroopan unionin kansalaisuuteen vuonna 2010: Unionin kansalaisoikeuksien esteiden poistaminen, 27.10.2010, KOM(2010) 603 lopullinen.

[5] Raportti Skill supply and demand in Europe: medium-term forecast up to 2020 (2010) on luettavissa osoitteessa http://www.cedefop.europa.eu/en/Files/3052_en.pdf .

[6] Toinen asia on mereen liittyvät säännellyt ammatit, joihin liittyen komissio aikoo julkaista vuonna 2012 tiedonannon ”sinisestä kasvusta”, eli valtamerien, merien ja rannikoiden mahdollistamasta kestävästä kasvusta. Komissio haluaisi tietää, onko tällä alalla erityisiä esteitä vastavuoroisessa tunnustamisessa.

[7] Ammattipätevyyden tunnustamiseen liittyvät vaikeudet ovat eräs este ammattihenkilöiden liikkuvuudelle EU:ssa. Muita vastaavia ovat esimerkiksi eläkeoikeuksien siirrettävyys ja kielirajat.

[8] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/36/EY, annettu 7 päivänä syyskuuta 2005, ammattipätevyyden tunnustamisesta (EUVL L 225, 30.9.2005, s. 22).

[9] Sisämarkkinoiden tulostaulu, heinäkuu 2010.

[10] Direktiivin 57 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot nimeämään yhteystaho, joka toimittaa tietoa kansalaisille ja muiden jäsenvaltioiden yhteystahoille ja avustaa kansalaisia heidän oikeuksiensa toteuttamisessa.

[11] Tutkintotodistusten akateemisen tunnustamisen kansalliset tiedotuskeskukset (NARIC) avustavat kansalaisia akateemiseen pätevyyteen liittyvissä kysymyksissä. Lisätietoa on osoitteessa http://www.enic-naric.net/index.aspx?s=n&r=g&d=about#NARIC.

[12] Vaikka kotimaan entistä suurempi rooli saattaisi edellyttää hallintoresurssien sitomista, kokonaisrasitusta tällainen toimintatapa todennäköisesti vähentää, sillä pätevyyden tunnustaminen on luultavasti helpompaa kotimaassa eli siinä maassa ja sillä kielellä, jossa pätevyys on myönnetty, jolloin todentamisen toistamisesta aiheutuneet kulut pienenevät.

[13] Myös tässä tapauksessa lähettävän maan viranomaisella kuluu enemmän aikaa tietojen todentamiseen. Menettelyn kokonaiskesto kuitenkin luultavasti lyhenisi, sillä lähettävän maan viranomaisella on parhaat mahdollisuudet todentaa tietoja (esim. kielisyyt sekä hallinnollisten asiakirjojen kelpoisuuden tarkastaminen).

[14] Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos vastaan Administración del Estado . Asia C-330/03, 19.1.2006. Kok. 2006, sivu I-801.

[15] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/123/EY, annettu 12 päivänä joulukuuta 2006, palveluista sisämarkkinoilla (EUVL L 376, 27.12.2006, s. 36).

[16] Katso komission yksiköiden valmisteluasiakirja, joka koskee ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä sekä täytäntöönpanoa (Commission staff working document on the transposition and implementation of the Professional Qualifications Directive), 22.10.2010, SEK(2010) 1292, http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/docs/evaluation/staff-working-doc_en.pdf.

[17] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY, annettu 24 päivänä lokakuuta 1995, yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta, EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31.

[18] Sinun Eurooppasi -portaalin (ec.europa.eu/youreurope) on kehittänyt Euroopan komissio yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Jäsenvaltioiden edustajista koostuvan Sinun Eurooppasi -portaalin toimituskunnan on huolehdittava, että tarvittava kansallisen tason tieto on saatavana Sinun Eurooppasi -portaalin kautta ja että Sinun Eurooppasi -portaali ja kansalliset tiedotusportaalit ovat riittävästi yhteydessä toisiinsa.

[19] Ihannetapauksissa tällaisilla ammattihenkilöillä olisi eurooppalainen ammattikortti. .

[20] Korkeakoulututkintotodistuksen Europass-liite annetaan korkeakoulutusta antavista oppilaitoksista valmistuville tutkintotodistuksen mukana. Liitteen avulla helpotetaan korkeakoulututkintotodistusten tulkintaa erityisesti niiden myöntämismaan ulkopuolella. Ks. http://europass.cedefop.europa.eu/europass/home/vernav/InformationOn/EuropassDiplomaSupplement.csp?loc=fi_FI

[21] Ammattitutkintotodistuksen Europass-liite annetaan henkilölle, jolla on tutkintotodistus ammatillisesta koulutuksesta. Liitteessä on lisätietoa virallisessa tutkintotodistuksessa mainituista asioista, mikä tekee tutkintotodistuksen tulkinnan helpommaksi erityisesti todistuksen myöntämismaan ulkopuolisille työnantajille tai oppilaitoksille. Lisätietoa on osoitteessa http://europass.cedefop.europa.eu/europass/home/vernav/InformationOn/EuropassCertificateSupplement.csp;jsessionid=43770C133C7D2B78EA4522BF5ABFF581.wpc1.

[22] Kokemukseen pohjautuvien raporttien sekä julkiseen kuulemiseen saatujen vastauksien perusteella vaikuttaa siltä, että järjestelmän soveltamista näiden ennakolta määritettyjen tasojen perusteella pidetään huomattavan monimutkaisena.

[23] Katso http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/docs/future/cocon_fi.pdf.

[24] Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-313/01, Christine Morgenbesser vastaan Consiglio dell'Ordine degli avvocati di Genova, 13 päivänä marraskuuta 2003 antama tuomio, Kok. 2003 sivu I-13467. (Tuomioistuin oli samalla kannalla asiassa C-345/08, Krzysztof Pesla v. Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern, antamassaan tuomiossa.)

[25] Jos tällaiseen yhteistyöhön liittyy myös henkilötietojen käsittelyä, on toiminnassa ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin 56 artiklan 2 kohdan mukaan noudatettava EU:n asiaa koskevaa lainsäädäntöä. Erityisesti kysymykseen tulee Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY, annettu 24 päivänä lokakuuta 1995, yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta, EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31.

[26] Jäsenvaltioilla on nykyään mahdollisuus valvoa, että ammattihenkilöillä on työtehtäviensä suorittamisessa tarvittava kielitaito, mutta valvonnan on oltava oikeasuhtaista. Jäsenvaltiot eivät voi siis tehdä kielikokeita järjestelmällisesti kaikille ulkomaalaisille ammattihenkilöille. Ammattihenkilöillä olisi oltava mahdollisuus osoittaa kielitaitonsa muilla tavoin (esimerkiksi kielitodistuksella, mainitulla kielellä suoritetulla tutkinnolla tai maassa saadulla ammattikokemuksella). Näin ollen myös vaaditun kielitaidon taso vaihtelee tehtävien ja niiden suorittamispuitteiden mukaisesti. Kielitaidon kontrollointi voi lisäksi tapahtua vasta tunnustamismenettelyn jälkeen, eikä tuloksella voi yksinään perustella ammattipätevyyden tunnustamatta jättämistä.

[27] Katso perussopimuksen 290 ja 291 artikla.

[28] Lisätietoa on osoitteessa http://ec.europa.eu/education/lifelong-learning-policy/doc48_en.htm.

[29] Yhdistyneen kuningaskunnan tekemä tutkimus julkaistaan lokakuussa.

[30] Vuonna 1999 käynnistetyn Bolognan prosessin tavoitteena on lisätä eurooppalaisten korkeakoulujärjestelmien vertailtavuutta, yhteensopivuutta ja yhtenäisyyttä. Lisätietoa on osoitteessa http://www.ehea.info/.

[31] Sisätautiopista kehittyneitä erikoistumisaloja on 11: immunologia, reumatologia, keuhkosairaudet, gastroenterologia, kardiologia, endokrinologia, geriatria, nefrologia, kliininen hematologia, tartuntataudit ja kliininen syöpäsairauksien tutkimus. Kirurgiaan läheisesti liittyviä erikoistumisaloja ovat seuraavat 11: plastiikkakirurgia, thoraxkirurgia, lastenkirurgia, verisuonikirurgia, gastroenterologinen kirurgia, neurokirurgia, ortopedia, leukakirurgia, stomatologia, verisuonikirurgia ja urologia.

[32] Yhdistyneet Kansakunnat on hyväksynyt luokituksen vuonna 1948, ja sitä on uudistettu vuosina 1958, 1968, 1989 ja 2006 (viimeisin tarkistus julkaistiin vuonna 2008).

[33] Katso Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 2195/2002, annettu 5 päivänä marraskuuta 2002, yhteisestä hankintasanastosta (CPV) (julkaistu EYVL:ssä L 340, 16.12.2002, s. 1) ja sen viimeisin versio vuodelta 2009. Asetus on saatavana osoitteessa http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2002:340:0001:0001:FI:PDF .

[34] Kansainvälisen työjärjestön (ILO) hyväksymä nimikkeistö on saatavana osoitteessa http://www.ilo.org/public/english/bureau/stat/isco/index.htm .

[35] Tässä yhteydessä on otettava huomioon terveydenhoitoalan henkilökunnan kansainvälistä rekrytointia koskevat WHO:n käytännesäännöt.

[36] Direktiivi 2004/38/EY.

[37] Direktiivi 2003/109/EY.

[38] Direktiivi 2004/83/EY.

[39] Direktiivi 2009/50/EY.