Selittävä muistio yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevasta yleissopimuksesta (Neuvoston 26 päivänä toukokuuta 1997 hyväksymä teksti)



Virallinen lehti nro C 191 , 23/06/1997 s. 0001 - 0010



SELITTÄVÄ MUISTIO YHTEISÖJEN TALOUDELLISTEN ETUJEN SUOJAAMISTA KOSKEVASTA YLEISSOPIMUKSESTA (Neuvoston 26 päivänä toukokuuta 1997 hyväksymä teksti) (97/C 191/01) Yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskeva YLEISSOPIMUS I. TAUSTA Jäsenvaltioiden hallitukset ja kansanedustuslaitokset sekä yhteisön toimielimet ovat kiinnittäneet Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamiseen erityistä huomiota jo useiden vuosien ajan. Alalla on siten toteutettu toimenpiteitä jo 1960-luvulta lähtien. Komissio esitti 10 päivänä elokuuta 1976 ehdotuksen sopimukseksi (1) Euroopan yhteisöjen perustamissopimusten muuttamiseksi tarkoituksena antaa yhteiset määräykset yhteisöjen taloudellisten etujen rikosoikeudellisesta suojasta sekä kyseisten sopimusten määräysten rikkomisesta aiheutuvista oikeudellisista seuraamuksista; tästä ehdotuksesta käytiin 1980-luvulla vilkasta keskustelua. Toiminta on tällä alalla tehostunut 1980-luvun lopulta alkaen, ja oikeudellista suojaa on alettu pohtia sekä yhteisön lainsäädännön että kansallisen lainsäädännön tasolla. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa n:o 68/88 (2) antamassaan tuomiossa 21 päivänä syyskuuta 1989, että jäsenvaltiot ovat velvollisia rinnastamaan yhteisön etujen suojaamisen omien budjettietujensa suojaamiseen sekä säätämään tehokkaista, rikokseen nähden oikeassa suhteessa olevista ja vaikutukseltaan vakuuttavista seuraamuksista. Neuvosto (oikeusministerit) puolestaan totesi 13 päivänä marraskuuta 1991 annetussa päätöslauselmassaan (3), että "jäsenvaltioiden välinen yhteistyö yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittavien petosten ehkäisemiseksi ja torjumiseksi vahvistuu, kun jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset tällaisesta toiminnasta aiheutuvista seuraamuksista saatetaan vastaamaan toisiaan" ja kehotti komissiota suorittamaan "edellä mainittujen jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä koskevan vertailevan oikeudellisen tutkimuksen sen selvittämiseksi, olisiko toteutettava toimenpiteitä näiden säännösten keskinäisen vastaavuuden parantamiseksi" (niin kutsuttu Delmas Martyn raportti). Komissio oli jo tätä ennen omasta aloitteestaan tehnyt jäsenvaltioiden hallinnollisia ja rikosoikeudellisia seuraamusjärjestelmiä sekä yhteisön seuraamusjärjestelmän yleisperiaatteita koskevan vertailevan tutkimuksen. Komissio toimitti tutkimuksen tulokset, joista ilmenee, että kummallakin alalla on sääntelyn tarvetta neuvostolle ja parlamentille heinäkuussa 1993 (4). Lokakuussa 1992 Yhdistynyt kuningaskunta esitti puheenjohtajakaudellaan Euroopan poliittisen yhteistyön yhteydessä perustetulle neuvoston tilapäiselle, rikoslainsäädäntöä ja yhteisön lainsäädäntöä käsittelevälle työryhmälle ehdotuksen yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittavien petosten torjuntaa koskevaksi hallitusten väliseksi julistukseksi. Kööpenhaminassa 21 ja 22 päivänä kesäkuuta 1993 kokoontunut Eurooppa-neuvosto puolestaan korosti voimakkaasti yhteisöjen taloudellisten etujen suojan vahvistamisen tarvetta Euroopan unionista tehdyn sopimuksen uusien määräysten yhteydessä ja "kehotti komissiota tekemään viimeistään maaliskuussa 1994 neuvostolle asiaa koskevat ehdotukset". Ensimmäisessä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen voimaantulon jälkeen pidetyssä istunnossaan 29 ja 30 päivänä marraskuuta 1993 antamallaan päätöslauselmalla yhteisön taloudellisten etujen suojaamisesta (5) neuvosto (oikeus- ja sisäasiat) ilmoitti, että olisi "tutkittava, mihin toimenpiteisiin olisi ryhdyttävä jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten keskinäisen vastaavuuden parantamiseksi yhteisöjen etuja vahingoittavien petosten torjunnassa". Roomassa marraskuussa 1990 pidetyssä oikeusministereiden epävirallisessa kokouksessa perustettu rikosoikeus/yhteisöoikeustyöryhmä, jonka tehtävänä on käsitellä yhteisön taloudellisten etujen oikeudellista suojaa, tarkasteli vuoden 1994 alkupuoliskolla perusteellisesti Delmas Martyn raportin 17 suositusta. Toimenpiteet taloudellisten etujen oikeudelliseksi suojaamiseksi petolliselta menettelyltä mainitaan nimenomaisesti sekä yhteisön taloudellisten etujen suojaamista koskevassa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 209 a artiklassa että yhteistyötä oikeus- ja sisäasioissa koskevassa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastossa. Yhdistynyt kuningaskunta esitti 3 päivänä maaliskuuta 1994 yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamiseksi toteuttavaa yhteistä toimintaa koskevan ehdotuksen, jossa se kehitteli edellä mainitun, puheenjohtajakaudellaan esittämänsä julistusehdotuksen sisältämiä ajatuksia ja joka perustui Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston määräyksiin. Korfulla 24 ja 25 päivänä kesäkuuta 1994 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti Kreikan puheenjohtajavaltiona toimiessaan Delmas Martyn raportin sisältämistä suosituksista laatiman mietinnön perusteella neuvostoa (oikeus- ja sisäasiat) "saavuttamaan yhteisymmärryksen petoksiin liittyvien rangaistavien seikkojen torjunnasta ja antamaan asiasta selvityksen seuraavassa Eurooppa-neuvoston istunnossa" Essenissä. Samanaikaisesti komissio teki 11 päivänä heinäkuuta 1994 ehdotuksen neuvoston säädökseksi yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen tekemisestä (6). Tähän ehdotukseen liittyi ehdotus neuvoston asetukseksi yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta Euroopan yhteisön perustamissopimuksen nojalla. Saksan puheenjohtajakaudella 6 päivänä joulukuuta 1994 antamassaan päätöslauselmassa (7) neuvosto pyysi, että yhteistä toimintaa koskevan Yhdistyneen kuningaskunnan ehdotuksen ja komission yleissopimusehdotuksen pohjalta laadittaisiin oikeudellinen asiakirja, joka takaisi yhteisöjen taloudellisten etujen suojan kansallisen rikoslainsäädännön puitteissa, ottaen huomioon neuvoston määrittelemät suuntaa-antavat periaatteet. Eurooppa-neuvosto pyysi istunnossaan Essenissä 9 ja 10 joulukuuta 1994 tämän päätöslauselman perusteella neuvostoa (oikeus- ja sisäasiat) "jatkamaan aktiivisesti neuvottelujaan, jotta yhteisestä toiminnasta voitaisiin päättää tai yleissopimus tehdä vuoden 1995 alkupuoliskolla". Neuvosto (oikeus- ja sisäasiat) totesi istunnossaan 9 ja 10 maaliskuuta 1995, että neuvostossa vallitsi poliittinen yhteisymmärrys siitä, että on tarkoituksenmukaista ensin laatia tiettyjä peruskysymyksiä koskeva "erillinen oikeudellinen asiakirja" ja että "myöhemmin työtä jatketaan kattavamman oikeudellisen asiakirjan valmistelemiseksi" (8). Tämän asiakirjan oli määrä sisältää petollisen toiminnan määritelmä, säännökset siitä, että petoksia on välttämättä pidettävä rangaistavina tekoina ja että rangaistusseuraamukset on suhteutettava rikkomuksiin, jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivaltaa koskevat säännökset sekä säännökset rikostentekijöiden luovuttamisesta ja yritysjohtajien rikosoikeudellisesta vastuusta. Rikoslainsäädäntöä ja yhteisön lainsäädäntöä käsittelevä työryhmä jatkoi työtään Kreikan, Saksan ja Ranskan puheenjohtajakaudella edellä mainittujen kahden ehdotuksen pohjalta (Yhdistyneen kuningaskunnan ehdotus yhteiseksi toiminnaksi ja komission yleissopimusehdotus) Saksan ja Ranskan puheenjohtajakaudellaan esittämillä välitysehdotuksilla täydennettyinä. Neuvoston (oikeus- ja sisäasiat) istunnossa Luxemburgissa 20 ja 21 päivänä kesäkuuta 1995 tehtyjen kompromissien perusteella Cannesissa 26 ja 27 päivänä kesäkuuta 1995 pidetty Eurooppa-neuvosto totesi, että yleissopimustekstistä vallitsi yksimielisyys. II. YLEISSOPIMUKSEN PERIAATTEET Yleissopimus perustuu havainnolle, että yhteisön talousarvioon kohdistuva petollinen toiminta on saanut yhä huolestuttavampia piirteitä. Esimerkkinä mainittakoon, että julkistaessan yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten torjuntaa koskevan vuosikertomuksensa vuodelta 1994 komissio korosti tämän petollisen toiminnan vakavuutta ja yhteisöjen budjetille aiheutuneiden vahinkojen laajuutta. Yhteisön vuoden 1995 talousarvion loppusumma on yli 70 miljardia ecua. Säädösperusteisesti toimitettujen tietojen ja muiden tietolähteiden mukaan petoksia tehtiin vuonna 1994 1,033 miljardin ecun arvosta, mikä vastaa 1,5 prosenttia vuoden 1994 kokonaistalousarviosta. Jäsenvaltioiden tehtävänä on tietenkin ensisijaisesti torjua tällaisia petoksia, ja niiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen petosten tehokkaan ennaltaehkäisyn ja torjunnan sekä väärinkäytösten ja petosten seurauksena menetettyjen rahasummien palautuksen. Kansallisten viranomaisten tehtävänä on käytännössä periä maksut, joista tulot muodostuvat, ja hallinnoida suurinta osaa menoista. Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 5 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on pantava yhteisön lainsäädäntö täytäntöön sekä varmistettava perustamissopimuksen sisältämien velvoitteiden täyttäminen. Lisäksi perustamissopimuksen 209 a artiklassa määrätään että: "Jäsenvaltiot toteuttavat samat toimenpiteet suojatakseen yhteisön taloudellisia etuja petolliselta menettelyltä kuin ne toteuttavat suojatakseen omia taloudellisia etujaan petolliselta menettelyltä. Jäsenvaltiot sovittavat yhteen toimintansa, jonka tarkoituksena on suojata yhteisön taloudellisia etuja petolliselta menettelyltä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän sopimuksen muiden määräysten soveltamista. Tätä varten ne komission avulla järjestävät toimivaltaisten hallintoyksikköjensä kiinteän ja säännöllisen yhteistoiminnan." Perustamissopimuksen 209 a artiklassa vahvistetaan siis rinnastamisperiaate, joka on todettu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asiassa n:o 68/88, ja määrätään nimenomaisesti jäsenvaltioiden välisestä läheisestä ja säännöllisestä komission avustuksella tapahtuvasta yhteistyöstä yhteisön taloudellisten etujen suojaamiseksi petolliselta menettelyltä. Lisäksi K.1 artiklan johdantokappaleessa ja sen 5 alakohdassa määrätään m. m. seuraavaa: "Jäsenvaltiot pitävät unionin tavoitteiden, erityisesti henkilöiden vapaan liikkuvuuden, saavuttamiseksi seuraavia aloja yhteistä etua koskevina asioina, tämän kuitenkaan rajoittamatta Euroopan yhteisön toimivaltaa: - petollisten menettelytapojen torjuminen kansainvälisellä tasolla siltä osin kuin siitä ei määrätä 7, 8 ja 9 alakohdassa" (yhteistyö rikosoikeuden alalla, tulliyhteistyö ja poliisiyhteistyö). Yhteistä etua koskeviin asioihin liitetään K.1 artiklan 7 alakohdassa yhteistyö rikosoikeuden alalla. Jäsenvaltioiden petostentorjuntakeinojen vahvistaminen on kuitenkin muodostunut välttämättömäksi sen vuoksi, että huomattava osa petollisesta toiminnasta on ylikansallista ja talousrikollisuus kehittyy rikollisjärjestöjen kautta, jotka käyttävät hyväkseen eri oikeusjärjestelmien aukkoja sekä organisoivat ja jakavat laitonta toimintaansa kaikkialle jäsenvaltioihin ja kolmansiin maihin. Vaikka jäsenvaltioissa on jo monilla aloilla rikosoikeudellisia säännöksiä, jotka mahdollistavat yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisen, vertailevissa tutkimuksissa on kuitenkin ilmennyt aukkoja ja epäyhtenäisyyksiä, jotka haittaavat petosten torjuntaa ja jäsenvaltioiden välistä rikosoikeudellista yhteistyötä. Tällä yleissopimuksella on siksi tarkoitus jäsenvaltioiden ja yhteisöjen nykyinen toimivallan jako huomioon ottaen saada aikaan jäsenvaltioiden rikosoikeuden säännösten parempi keskinäinen vastaavuus ottamalla käyttöön rikosoikeudelliset vähimmäissäännökset yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten torjunnan tehostamiseksi ja sen vakuuttavuuden lisäämiseksi sekä jäsenvaltioiden välisen yhteistyön vahvistamiseksi rikosoikeuden alalla. Siten jäsenvaltiot sitoutuvat kyseisellä yleissopimuksella petoksen yhtenäisen määritelmän perusteella periaatteessa säätämään rangaistaviksi (1 artikla) menettelyt, jotka on määritelty yhteisöjen talousarvioon kohdistuviksi petoksiksi, sekä säätämään rikosoikeudellisista seuraamuksista, joihin kuuluu myös vankeusrangaistus sekä ainakin törkeissä petostapauksissa tekijän luovuttaminen (2 artikla). Lisäksi jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta yritysjohtajat tai muut päätösvaltaa käyttävät voidaan saattaa tietyissä tapauksissa rikosoikeudellisesti vastuuseen (3 artikla). Tässä yleissopimuksessa on määräykset jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivallasta, ja se sisältää myös aivan uusia määräyksiä rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta (4 artikla) ja syytteeseen asettamisesta (5 artikla). Yleissopimuksen (6 artiklassa) vahvistetaan myös selkeästi periaate jäsenvaltioiden välisestä lujemmasta rikosoikeuden alan yhteistyöstä erityisesti ylikansallisten petosten yhteydessä. Yleissopimuksen 7 artiklassa muistutetaan "non bis in idem" -periaatteen noudattamisesta. Yleissopimuksen 8 artiklassa on määräykset siitä, millä edellytyksillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan jäsenvaltioiden sekä jäsenvaltioiden ja komission väliset riidat. Yleissopimuksen 9 artiklassa ilmaistun periaatteen mukaan tämä yleissopimus ei estä jäsenvaltioita antamasta kansallisessa lainsäädännössään toimenpiteitä, jotka ovat ankarampia kuin yleissopimuksessa määrätyt. Yleissopimuksen 10 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden ja komission välisen tiedotusjärjestelmän perustamisesta. Kuten Euroopan unionin perustamisesta tehdyn sopimuksen K.3 artiklan 2 kohdan c alakohdan perusteella tehtyjen yleissopimusten osalta yleensäkin, muita kuin yleissopimuksessa nimenomaisesti määrättyjä varaumia ei sallita. III. ARTIKLOJA KOSKEVAT SELITYKSET 1. 1 artikla: Petoksen määritelmä ja rangaistavuus Yleissopimuksen 1 artiklassa otetaan ensimmäistä kertaa käyttöön jäsenvaltioille yhteinen yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvan petoksen, jäljempänä "petos", määritelmä. Että kyseessä on tärkeä saavutus, korostaa se, että yhteisön hallinnollisia seuraamuksia koskevan, Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18 päivänä joulukuuta 1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 (9) johdanto-osan kappaleissa esitetään petollisesta menettelystä tässä artiklassa olevan määritelmän mukainen määritelmä. Jollei 2 artiklan 2 kohdasta muuta johdu, tässä artiklassa määrätään jäsenvaltioille yleinen velvoite säätää siinä kuvatut petolliset menettelyt sellaisenaan rangaistaviksi, jotta varmistettaisiin yhteinen vähimmäistaso taloudellisten toimijoiden eri jäsenvaltioissa suorittamien petosten rangaistuksille. Näin varmistetaan, että petosten torjuminen muodostuu vaikutuksiltaan täysin vakuuttavaksi. 1.1 1 kohta Eri petostyyppien huomioon ottamiseksi 1 artiklan 1 kohdassa on kaksi eri määritelmää, jotka kuitenkin ovat keskenään yhdenmukaisia; toinen koskee menoihin liittyviä ja toinen tuloihin liittyviä petoksia. Menoilla ei tarkoiteta pelkästään tukia ja avustuksia, joita hallinnoidaan suoraan Euroopan yhteisöjen yleisellä talousarviolla, vaan myös Euroopan yhteisöjen hoidossa olevista tai sen lukuun hoidetuista budjeteista maksettavia tukia ja avustuksia. Pääasiassa on kyse Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston kautta myönnettävästä tuesta, mutta myös rakennerahastoista (Euroopan sosiaalirahasto, Euroopan aluekehitysrahasto, Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston ohjausosasto, kalatalouden ohjauksen rahoitusväline sekä koheesiorahasto) myönnettävästä tuesta. Lisäksi kyseeseen tulee komission ja Euroopan investointipankin hoitama kehitysrahasto. Kyseeseen tulevat myös tietyt budjetteihin kuulumattomat erilliset rahastot, joita hoitavat omaan lukuunsa muussa kuin toimielimen asemassa olevat yhteisön laitokset kuten Euroopan ammatillisen koulutuksen kehittämiskeskus ja Euroopan ympäristökeskus. Näiden tukien ja avustusten, joita ei ole tarkoitettu henkilökohtaiseen käyttöön, avulla on yleensä tarkoitus rahoittaa yhteistä maatalouspolitiikkaa, myötävaikuttaa talous-, sosiaali- ja kulttuurialan rakenteiden uudistamiseen tai lujittaa yhteenkuuluvuutta unionin sisällä. Tuloilla tarkoitetaan tuloja, jotka ovat peräisin Euroopan yhteisöjen omista varoista 31 päivänä lokakuuta 1994 tehdyn neuvoston päätöksen 94/728/EY (10) 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista kahdesta ensimmäisestä tuloryhmästä, eli toisaalta kolmansien valtioiden kanssa käytävälle kaupalle asetettuja maksuja yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa ja sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrättyjä maksuja sekä toisaalta kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan yhteydessä perittäviä tulleja. Niihin eivät sisälly tulot, jotka ovat peräisin yhtenäisen tariffin soveltamisesta jäsenvaltioiden arvonlisäveroperusteeseen, sillä arvonlisävero ei ole suoraan yhteisölle kannettavia yhteisön omia varoja. Niihin eivät myöskään sisälly tulot, jotka johtuvat yhtenäisen asteikon soveltamisesta jäsenvaltioiden yhteenlaskettuun BKTL:oon. Yhteistä näiden kahden petostyypin määritelmille on petollisen teon tai laiminlyönnin tahallisuus sekä petollisen menettelyn pääasialliset tunnusmerkit. Tahallisuuden on liityttävä kaikkiin rikoksen tunnusmerkkeihin, erityisesti tekoon itseensä ja sen seurauksiin. Petollisen menettelyn pääasiallisiin tunnusmerkkeihin kuuluvat väärien asiakirjojen käyttö, erityisten oikeudellisten säännösten mukaista velvoitetta rikkoen tapahtuva tietojen ilmoittamatta jättäminen tai varojen väärinkäyttö. Menoihin kohdistuvien petosten ja tuloihin kohdistuvien petosten ero ilmenee lähinnä niiden seurauksissa: menojen osalta, että "varoja nostetaan tai pidätetään oikeudettomasti" ja tulojen osalta, että "varat vähenevät oikeudettomasti". Varojen väärinkäytössä on lisäksi menojen osalta edellytettävä, että tämä seuraus (varoja nostetaan tai pidetetään oikeudettomasti) toteutuu; tämä johtuu siitä, että väärinkäyttö on sellaisten varojen huonoa käyttöä, jotka on laillisesti myönnetty, mutta jotka siten on tuhlattu tai käytetty muuhun kuin siihen tarkoitukseen, johon ne on myönnetty. Tällaisen väärinkäytön voidaan katsoa vastaavan oikeudetonta pidättämistä. 1.2 2 kohta Yleissopimuksen 1 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset ja aiheelliset toimenpiteet säätääkseen 1 kohdassa määritellyn menettelyn rangaistavaksi kansallisessa rikoslainsäädännössään. Jäsenvaltioiden on siis selvitettävä, sisältyvätkö kaikki 1 kohdassa määritellyt petolliset menettelyt niiden nykyisessä rikoslainsäädännössä rangaistaviin tekoihin. Jos näin ei ole, jäsenvaltioiden on säädettävä yhdestä tai useammasta rangaistavasta teosta, joiden tunnusmerkistöön sisältyvät edellä mainitut menettelyt. Ne voivat säätää menettelyn rangaistavuudesta joko erityislainsäädännöllä tai sisällyttämällä tätä koskevat säännökset yleisessä rikoslaissa olevaan petosta koskevaan säännöstöön. Kun on kyseessä yleissopimuksen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu vähäisempi petos, jäsenvaltioilla on mahdollisuus olla säätämättä siitä rikosoikeudellista seuraamusta. 1.3 3 kohta Yleissopimuksen 1 artiklan 3 kohdan mukaan sellaisten väärien, virheellisten tai puutteellisten ilmoitusten tai asiakirjojen laatiminen tai toimittaminen, joilla on 1 kohdassa mainittu seuraus, ovat rangaistavia tekoja. Pääsääntöisesti tällaisen menettelyn on oltava rangaistava itsenäisenä rikoksena, joten henkilöt, joiden oletetaan olevan syyllisiä näihin tekoihin tai laiminlyönteihin, asetetaan syytteeseen tekijöinä tai avunantajina. Jos nämä menettelyt eivät ole jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan itsenäisinä tekoina rangaistavia, syyte on kuitenkin voitava nostaa ainakin petoksen yrityksestä, avunannosta petokseen tai petokseen yllyttämisestä. Yrityksen, avunannon ja yllyttämisen osalta sovelletaan tältä osin kansallisen rikoslainsäädännön määritelmiä. Tahallisuuden on liityttävä kaikkiin rikoksen tunnusmerkkeihin, myös tekoon itseensä ja sen seurauksiin. 1.4 4 kohta Teon tahallisuuden todisteena voivat olla objektiivisesti havaittavat tosiasialliset olosuhteet; tämä sanamuoto, joka perustuu huumaus- ja psykotrooppisten aineiden laittomasta kaupasta Wienissä 16 päivänä joulukuuta 1988 tehdyn Yhdstyneiden Kansakuntien yleissopimuksen 3 artiklan 3 kohtaan sekä rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10 päivänä kesäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/308/ETY (11) 1 artiklaan, koskee todistelua. 2. 2 artikla: Seuraamukset Rikosoikeudellinen seuraamus on esimerkinomaisen ja vakuuttavan luonteensa vuoksi eri seuraamusvaihtoehdoista tehokkain talourikosten torjuntakeino. Sen vuoksi 2 artikla sisältää yhden tämän yleissopimuksen perusperiaatteista: että jäsenvaltiot ovat velvollisia säätämään 1 artiklassa määritellyt, yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvat petolliset menettelyt rikoksina rangaistaviksi. Tämä velvoite ei rajoita jäsenvaltioiden mahdollisuutta käyttää myös hallinnollisia seuraamuksia. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti näiden seuraamusten on oltava oikeasuhtaisia, tehokkaita ja vakuuttavia. Jäsenvaltioilla on kuitenkin tietyissä rajoissa mahdollisuus määrätä rikosoikeudellisten seuraamusten määrästä ja suuruudesta. Seuraamuksena ei siis välttämättä kaikissa tapauksissa ole vankeusrangaistus, vaan rangaistuksena voi olla myös sakkorangaistus tai sakko- ja vankeusrangaistuksen yhdistelmä. Yleissopimuksessa määrätään kuitenkin, että jäsenvaltioiden on säädettävä ainakin törkeistä petostapauksista vankeusrangaistukset, joista voi seurata tekijän luovuttaminen. Muissa kuin sellaisissa petostapauksissa, joissa on kyseessä kunkin jäsenvaltion vahvistama, enintään 50 000 ecun suuruinen vähimmäismäärä, yleissopimus jättää jäsenvaltioiden määriteltäväksi oikeuskäytäntönsä mukaisesti tilanteet, joissa tietyn petollisen menettelyn voidaan katsoa täyttävän törkeän petoksen tunnusmerkit. Tällaisia tilanteita voivat olla esimerkiksi, että kyse on rikoksen uusimisesta, että kyse on tietynasteisesta järjestäytyneestä petoksesta, että tekijä kuuluu rikollisjärjestöön tai rikollisjoukkoon, että asianomainen on kansallisen julkishallinnon tai yhteisön virkamies tai toimihenkilö, että kyseessä on virkamiehen lahjonta tai se, että vahingot ylittävät tietyn summan ecuissa laskettuna. Jäsenvaltiot saavat kuitenkin säätää vankeusrangaistuksia myös muista petostapauksista. Nämä rangaistukset määrää tuomioistuin. Itävallassa on kuitenkin tietyillä hallintoviranomaisilla tietyissä rajoitetuissa tapauksissa valtuudet määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, kuten esimerkiksi vankeusrangaistuksia. Itävallan järjestelmän voidaan katsoa kokonaisuudessaan täyttävän myös 2 artiklan 1 kohdan velvoitteen. Myös tällaisen petoksen yrityksen sekä avunannon ja yllyttämisen siihen on oltava rikosoikeudellisesti rangaistavia tekoja. Nämä kolme käsitettä määritellään jäsenvaltioiden rikoslaeissa. Avunanto ja yllyttäminen käsittävät yleensä ottaen tietoisen avustamisen rikoksessa, tai rikokseen houkuttelemista tai rohkaisemista. Poikkeuksena 1 kohdassa ilmaistusta periaatteesta 2 artiklan 2 kohdassa määrätään tietystä joustosta, sillä jäsenvaltiot voivat säätää vähäisten petosten osalta muusta kuin rikosoikeudellisesta seuraamuksesta, eli lähinnä hallinnollisesta seuraamuksesta. Yleissopimuksessa tarkoitetussa vähäisessä petoksessa on kyse 4 000 ecua pienemmästä summasta, eikä siihen saa liittyä erityisiä raskauttavia asianhaaroja. "Erityisten raskauttavien asianhaarojen" olemassaolo arvioidaan jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön ja oikeuskäytännön perusteella. Jäsenvaltiot, jotka käyttävät 2 kohdan poikkeusmahdollisuutta, ja säätävät pelkästään hallinnollisista seuraamuksista vähäisissä petostapauksissa, eivät myöskään ole velvollisia säätämään rangaistusta tällaisen petoksen yrityksestä tai avunannosta tai yllyttämisestä siihen. 3. 3 artikla: Yritysjohtajien rikosoikeudellinen vastuu Tässä artiklassa määritellään periaate, jonka mukaan yrityksessä laillista tai tosiasiallista valtaa käyttäviä johtajia ei pitäisi ilman muuta vapauttaa kaikesta rikosoikeudellisesta vastuusta, kun heidän alaisensa on yrityksen lukuun syyllistynyt yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittavaan petokseen. Tämän artiklan mukaan jäsenvaltiot toteuttavat tarpeellisiksi katsomansa toimenpiteet, jotta yritysjohtajat tai muut yrityksessä päätös- tai valvontavaltaa käyttävät henkilöt voitaisiin saattaa rikosoikeudellisesti vastuuseen, jos jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä määritellyt periaatteet sen sallivat, esimerkiksi silloin, kun petos on näiden johtajien alaisen henkilön suorittama. Yleissopimuksessa sallitaan jäsenvaltioille suuri liikkumavara johtajien rikosoikeudellisen vastuun perusteiden määrittelyssä. Yritysjohtajien ja yrityksissä päätösvaltaa käyttävien henkilöiden henkilökohtaisen toiminnan perusteella (tekijöinä, osallisina, avustajina tai yllyttäjinä) syntyvän rikosoikeudellisen vastuun ohella 3 artiklassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus toteuttaa johtajien rikosoikeudellisen vastuun myös muilla perusteilla. Jäsenvaltio voi siis 3 artiklan mukaan säätää johtajien rikosoikeudellisesta vastuusta siinä tapauksessa, että he ovat laiminlyöneet valvonta- tai tarkastusvelvollisuutensa (culpa in vigilando). Yritysjohtajien rikosoikeudellinen vastuu voi myös perustua kansallisessa lainsäädännössä säädettyyn, itse petoksesta erilliseen seuraamukseen, joka koskee valvonta- ja tarkastusvelvollisuuden rikkomista. Yritysjohtajien rikosoikeudellinen vastuu voi myös perustua laiminlyöntiin tai huolimattomuuteen. Yleissopimuksen 3 artiklan määräykset eivät liioin estä jäsenvaltioita säätämästä yritysjohtajien ja päättäjien objektiivisesta rikosoikeudellisesta vastuusta toisen suorittamista teoista, ilman että olisi osoitettava näiden syyllistyneen virheeseen, laiminlyöntiin tai puutteelliseen valvontaan. 4. 4 artikla: Jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivaltaa koskevat määräykset Yleissopimuksessa on toimivaltaa koskevia määräyksiä, jotka antavat jäsenvaltioiden tuomioistuimille mahdollisuuden käsitellä yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittavia petoksia, erityisesti sellaisia, joissa tekoa ei ole tehty kokonaisuudessaan niiden alueella, sekä antaa niitä koskevia ratkaisuja. Yleissopimuksen 4 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään kansallisten tuomioistuintensa toimivallasta seuraavissa kolmessa tilanteessa: 1) Petos, osallisuus petokseen tai petoksen yritys on tapahtunut kokonaan tai osittain jäsenvaltion alueella. Mukaan luetaan tapaukset, joissa petoksen tuottama etu on saatu tällä alueella. 2) Henkilö on valtion alueella tahallisesti syyllistynyt toisen jäsenvaltion tai kolmannen valtion alueella tehdyn petoksen avustamiseen tai siihen yllyttämiseen. Kuten 2 artiklaa koskevissa selityksissä on todettu, avustamisen ja yllyttämisen käsitteitä on tulkittava kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tietyt jäsenvaltiot voivat kuitenkin käyttää laajempaa määritelmää; esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta on ilmoittanut tulkitsevansa avustamisen käsitettä ("assist") lähtökohtanaan kansallisen lainsäädäntönsä "conspiracy"-käsite. On myös todettava, että silloin, kun petos on tapahtunut kolmannessa valtiossa, jotkut jäsenvaltiot voivat vaatia kaksoisrangaistavuuden periaatteen soveltamista edellytyksenä syytetoimiin ryhtymiselle petoksessa avustamisen tai siihen yllyttämisen osalta, toisin sanoen petoksen on oltava rangaistava teko myös asianomaisen kolmannen maan lain mukaan. Lisäksi viitataan siihen, että jotkut jäsenvaltiot voivat tarkoituksenmukaisuus- tai oikeudellisista syistä ryhtyä syytetoimiin petoksessa avustamisesta tai siihen yllyttämisestä ainoastaan, jos jäsenvaltion tai asianomaisen kolmannen maan toimivaltaisen tuomioistuimen lopullisella päätöksellä on todettu, että petos on todella tapahtunut. 3) Petokseen syyllistynyt henkilö on asianomaisen jäsenvaltion kansalainen, riippumatta siitä, missä teko on tehty (jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa). Jäsenvaltio voi vaatia että teon on, jotta jäsenvaltio olisi toimivaltainen asiassa, oltava kaksoisrangaistava. Joidenkin jäsenvaltioiden oikeuskäytännössä ei hyväksytä tällaista ekstraterritoriaalista toimivaltaa. Sen vuoksi 4 artiklan 2 kohdassa säädetään mahdollisuudesta poiketa tästä määräyksestä antamalla julistus. 5. 5 artikla: Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista ja syytteeseen asettamista koskevat määräykset Yleissopimuksen 5 artiklan luovuttamista koskevat kolme sääntöä täydentävät yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisen osalta jäsenvaltioiden välillä voimassa olevia, kansalaisten luovuttamista ja verorikoksia koskevia määräyksiä, jotka perustuvat luovuttamista koskeviin kahden- ja monenvälisiin sopimuksiin. a) Jäsenvaltion kansalaisten luovuttaminen Tietyt jäsenvaltiot eivät luovuta omia kansalaisiaan. Yleissopimuksen 5 artiklassa on määräykset, joilla on tarkoitus estää, että yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuviin petoksiin syyllisiksi epäillyt jäisivät täysin rankaisematta tämän periaatteellisen kannan vuoksi. "Kansalaisella" tarkoitetaan tässä artiklassa, mitä 13 päivänä joulukuuta 1957 tehdyn, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen osapuolina olevat valtiot ovat ilmoittaneet yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan b alakohdan osalta antamissaan julistuksissa. Yleissopimuksen 5 artiklassa määrätään ensisijaisesti niille valtioille, jotka eivät luovuta omia kansalaisiaan, velvoite toteuttaa tarvittavat toimenpiteet toimivaltansa ulottamiseksi oman kansalaisensa niiden alueen ulkopuolella tekemiin rikoksiin, jotka on määritelty tämän yleissopimuksen 1 artiklassa ja 2 artiklan 1 kohdassa ja joista rangaistaan niiden nojalla. Rikos voi olla tehty toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa. Tämä määräys ei koske vähäisiä petoksia, joista 2 artiklan 2 kohdan nojalla voidaan tietyissä jäsenvaltioissa määrätä ainoastaan hallinnollisia seuraamuksia. Lisäksi 5 artiklassa määrätään, että kun petokseen on syyllistynyt jäsenvaltion alueella toisen jäsenvaltion kansalainen, jonka luovutukseen tämä jäsenvaltio ei voi suostua yksinomaan siitä syystä, että tämä jäsenvaltio ei luovuta omia kansalaisiaan, jäsenvaltion, jolle pyyntö on esitetty, on saatettava asia omien oikeusviranomaistensa käsiteltäväksi syytteen nostamista varten. Yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan siis selvästi "aut dedere aut judicare" -periaate. Tällä määräyksellä ei kuitenkaan ole tarkoitus vaikuttaa kansallisiin rikosasioiden käsittelyä koskeviin säännöksiin. Jotta tätä periaatetta voitaisiin soveltaa, pyynnön esittävä jäsenvaltio sitoutuu toimittamaan rikosta koskevat asiakirjat, tiedot ja todisteet jäsenvaltiolle, joka ryhtyy syytetoimiin omaa kansalaistaan vastaan. Pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle on tiedotettava syytetoimien etenemisestä ja siitä, mihin asiassa päädytään. Yleissopimuksen 5 artiklassa ei aseteta mitään ennakkoehtoja syytteen nostamiselle siinä valtiossa, joka on vastaanottanut pyynnön. Syytetoimiin ryhtymisen edellytyksenä ei ole, että pyynnön esittävä valtio pyytää pyynnön vastaanottanutta valtiota ryhtymään syytetoimiin. b) Verorikokset: Tämän yleissopimuksen mukaan luovuttamisesta ei voida kieltäytyä pelkästään siksi, että luovutuspyyntö koskee vero- ja tullirikoksia. Tämä merkitsee rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen osapuolille, että kyseisen yleissopimuksen 5 artiklaa rajoitetaan. Sanalla "vero" käsitetään rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevassa eurooppalaisessa yleissopimuksessa tarkoitettuja veroja ja julkisia maksuja. 6. 6 artikla: Jäsenvaltioiden välinen yhteistyö Sen vuoksi, että tietyt petostapaukset ovat monimutkaisia ja useampaa kuin yhtä jäsenvaltiota koskevia, jäsenvaltioiden välisellä yhteistyöllä on perustavanlaatuinen merkitys. Jäsenvaltioiden välisen tehostetun yhteistyön on helpotettava petostapausten selvittämistä ja torjuntaa ja tehtävä mahdolliseksi keskittää mahdollisimman usein samaa, useampaa kuin yhtä valtiota koskevaa petostapausta koskevat syytetoimet yhteen valtioon. Kun sama yhteisöjen taloudellisia etuja vahingoittava petos koskee kahta tai useampaa jäsenvaltiota, niiden on oltava tehokkaassa yhteisyössä kaikissa käsittelyvaiheissa, erityisesti tutkinnassa, syytetoimien ja tuomion täytäntöönpanon osalta. Yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa mainitut yhteistyömuodot ovat esimerkinomaisia. Tässä määräyksessä käytetyn ilmaisun "esimerkiksi" tarkoituksena on, että voitaisiin ottaa huomioon sellaisten jäsenvaltioiden tilanne, jotka eivät ole kaikkien rikosoikeudellista yhteistyötä koskevien eurooppalaisten yleissopimusten osapuolia. Esimerkkeinä mainitaan keskinäinen oikeusapu rikosasioissa, rikoksen johdosta tapahtuvat luovutukset sekä syytetoimien tai ulkomailla annettujen tuomioiden täytäntöönpanon siirrot, ja jokaisessa tapauksessa on mahdollista valita sopivimmat yhteistyökeinot. Tämä yleissopimus ei vaikuta jäsenvaltioiden välillä tällä alalla tehtyihin voimassa oleviin yleissopimuksiin. Yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohta koskee tilannetta, jossa useamman jäsenvaltion toimivaltaan kuuluu syytetoimiin ryhtyminen saman rikoksen johdosta. Kyseinen kohta velvoittaa jäsenvaltioita tekemään tällaisessa tapauksessa yhteisyötä keskenään päättääkseen, mikä valtio on toimivaltainen ryhtymään syytetoimiin. Määräyksen tarkoituksena on mahdollistaa tehokkuutta varten syytetoimien keskittäminen yhteen jäsenvaltioon. Selvittäessään tällaisia toimivaltaristiriitoja jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon esimerkiksi seuraavat seikat: petoksen laajuus kunkin valtion alueella, missä varat on saatu laittomasti haltuun, missä syytteeseen asetetut henkilöt on pidätetty ja mikä heidän kansalaisuutensa on, sekä heihin kohdistuneet aikaisemmat syytetoimet ja niin edelleen. 7. 7 artikla: non bis in idem Yleissopimuksen 7 artiklan 1 kohta sisältää "non bis in idem" -periaatteen. Tällä periaatteella on aivan erityinen merkitys niissä tapauksissa, joissa kyse on useita valtioita koskevista petoksista, jotka voidaan ottaa useiden jäsenvaltioiden tuomioistuinten käsiteltäviksi, kun ei ole ollut mahdollista keskittää syytetoimia yhteen valtioon 6 artiklan 2 kohdan periaatetta noudattaen. Artiklan 2 kohdassa luetellaan joidenkin jäsenvaltioiden välillä tehdyissä tai sovellettavissa yleissopimuksissa määrätyt tilanteet, joissa on mahdollista antaa poikkeuksia koskevia julistuksia. Artiklan 4 kohdassa määrätään, että tämä artikla ei vaikuta jäsenvaltioiden välillä voimassa oleviin periaatteisiin eikä kahden- tai monenvälisiin sopimuksiin sisältyviin julistuksiin. Jäsenvaltioiden, jotka tällä hetkellä ovat edellä mainittujen sopimusten sopimus- tai osapuolia, on uudistettava niihin liittyvät, aikaisemmin antamansa julistukset. On myös korostettava, että näillä valtioilla ei ole mahdollisuutta antaa muita julistuksia kuin ne, jotka ne jo aikaisemmin ovat näiden yleissopimusten yhteydessä antaneet. Tehdessään 11 artiklan 2 kohdan mukaisen ilmoituksen voivat myös jäsenvaltiot, jotka eivät ole edellä mainittujen yleissopimusten osapuolia, halutessaan antaa julistuksia, jotka koskevat yksinomaan 2 kohdassa tarkoitettuja poikkeuksia. 8. 8 artikla: Yhteisöjen tuomioistuin Yleissopimuksen 8 artiklan 1 kohdassa määrätään, millä edellytyksillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan jäsenvaltioiden väliset riidat, jotka liittyvät yleissopimuksen tulkintaan tai soveltamiseen. Tämän kohdan mukaan riidat on tutkittava ensin neuvostossa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastossa määrättyä menettelyä noudattaen ratkaisun löytämiseksi. Jos ratkaisuun ei ole päästy kuuden kuukauden kuluessa, riidan osapuolena oleva jäsenvaltio tai jäsenvaltiot voivat saattaa asian yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Yleissopimuksen 8 artiklan 2 kohdassa puolestaan määrätään, että kaikki yleissopimuksen 1 artiklaa tai 10 artiklaa koskevat, yhden tai usean jäsenvaltion ja komission väliset riidat on ensisijaisesti pyrittävä sopimaan neuvotteluteitse. Jos neuvottelut eivät johda tulokseen, riita voidaan saattaa yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Ne yhden tai usean jäsenvaltion ja komission väliset, 1 ja 10 artiklaan liittyvät riidat, jotka voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi, koskevat tapaa, jolla jäsenvaltio on antanut säädökset tietynlaisten tekojen rangaistavuudesta tai tapaa, jolla jäsenvaltio on täyttänyt velvoitteensa toimittaa komissiolle tietyt tiedot. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella ei ole missään tapauksessa toimivaltaa riitauttaa kansallisten tuomioistuinten päätöksiä (asioissa, jotka koskevat yleissopimuksen tai sen soveltamiseen liittyvien kansallisten säännösten rikkomista). Korkeat sopimuspuolet voivat halutessaan myöhemmin lisäpöytäkirjalla antaa yksityiskohtaiset määräykset yhteisöjen tuomioistuimen toimivallasta antaa ennakkopäätöksiä yleissopimuksen määräysten tulkinnasta (12). 9. 9 artikla: Sisäistä oikeutta koskevat säännöt Yleissopimus sisältää ainoastaan vähimmäisvaatimukset. Sen vuoksi 9 artiklassa ilmaistaan periaate, jonka mukaan mikään yleissopimuksen määräys ei estä jäsenvaltioita antamasta sisäisessä oikeudessaan rajoittavampia säännöksiä, jotka sisältävät laajempia velvoitteita kuin yleissopimuksesta johtuvat, tai tekemästä sopimuksia Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.7 artiklan nojalla. Siten jäsenvaltiot voivat esimerkiksi ulottaa 1 artiklan 1 kohdassa mainitun subjektiivisen tunnusmerkin koskemaan myös törkeää huolimattomuutta tai olla vaatimatta 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan mukaisten seurausten toteutumista ehtona syytetoimiin ryhtymiselle. Lisäksi jäsenvaltiot voivat päättää seuraamusten osalta, että kaikissa petostapauksissa määrätään vankeusrangaistus. 10. 10 artikla: Tietojen toimittaminen Yleissopimuksen 10 artiklassa määrätään järjestelmästä, jonka mukaisesti jäsenvaltiot toimittavat tietoja komissiolle. Jäsenvaltioiden on 1 kohdan mukaan toimitettava komissiolle tekstit, joilla niitä koskevat yleissopimuksen määräyksistä johtuvat velvoitteet saatetaan osaksi niiden kansallista lainsäädäntöä. Artiklan 2 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot vaihtavat Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti keskenään ja komission kanssa yleissopimuksen soveltamista koskevia tietoja, jotka määritellään neuvostossa, noudattaen neuvostossa määriteltyjä tietojen siirtämistä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta yhteisön määräyksistä johtuvia velvoitteita. On päätetty, että korkeat sopimuspuolet tekevät tätä koskevat päätökset kahden kolmasosan enemmistöllä. Erityisesti voidaan ottaa huomioon esitutkintasalaisuutta, vaitiolovelvollisuutta ja henkilötietojen suojaa koskevat kansalliset säännökset. 11. 11 artikla: Voimaantulo Artiklassa määrätään yleissopimuksen voimaantulosta neuvoston vahvistamien asiaa koskevien sääntöjen mukaisesti. Yleissopimus tulee voimaan yhdeksänkymmenen päivän kuluttua siitä, kun viimeisenä tämän muodollisuuden suorittava jäsenvaltio on tehnyt 11 artiklan 2 kohdan mukaisen ilmoituksen. 12. 12 artikla: Liittyminen Yleissopimuksen 12 artiklassa määrätään, että yleissopimukseen voi liittyä jokainen valtio, josta tulee Euroopan unionin jäsen, sekä tällaista liittymistä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Jos yleissopimus on jo voimassa silloin kun uusi jäsenvaltio liittyy siihen, yleissopimus tulee voimaan tämän valtion osalta yhdeksänkymmenen päivän kuluttua siitä päivästä, kun valtio on tallettanut liittymisasiakirjansa. Jos yleissopimus sen sijaan ei ole vielä tullut voimaan yhdeksänkymmenen päivän kuluttua liittymispäivästä, se tulee voimaan tämän valtion osalta silloin, kun se 11 artiklan mukaan tulee yleisesti voimaan. On huomattava, että jos valtiosta tulee Euroopan unionin jäsen ennen kuin yleissopimus tulee yleisesti voimaan, ja jos kyseinen valtio ei heti liity tähän yleissopimukseen, yleissopimus tulee kuitenkin voimaan heti, kun kaikki ne valtiot, jotka olivat unionin jäseniä silloin, kun neuvosto antoi säädöksen yleissopimuksen tekemisestä, ovat tallettaneet ratifioimiskirjansa. (1) EYVL N:o C 222, 22.9.1976, s. 2. (2) Kok. 1989, s. 2965. (3) EYVL N:o C 328, 17.12.1991, s. 1. (4) Komission työasiakirja: SEK(93) 1172, 16.7.1993. (5) EYVL N:o C 224, 31.8.1992, s. 2. (6) KOM(94) 214 lopull., 15.6.1994. (7) EYVL N:o C 355, 14.12.1994, s. 2. (8) Ensimmäinen yleissopimuksen pöytäkirja tehtiin 27 päivänä syyskuuta 1996 (EYVL N:o C 313, 23.10.1996, s. 1). (9) EYVL N:o L 312, 23.12.1995, s. 1. (10) EYVL N:o L 293, 12.11.1994, s. 9. (11) EYVL N:o L 166, 28.6.1991, s. 77. (12) Neuvosto antoi istunnossaan 28 ja 29 päivänä marraskuuta 1996 säädöksen Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklaan perustuvasta pöytäkirjasta, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen antamilla ennakkoratkaisuilla (asiak. 11899/96, JUR 348 COUR 21 + COR 1 (d), COR 2 (en), REV 1 (gr)).