Kulttuuriesineiden viennistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 116/2009 , jäljempänä ’asetus’, mukaan tiettyjen kulttuuriesineiden vienti Euroopan unionin, jäljempänä ’EU’, tullialueen ulkopuolelle edellyttää vientilupaa. Lisäksi mainitun asetuksen mukaan on tarpeen varmistaa, että kyseisiin esineisiin sovelletaan yhtenäistä valvontaa unionin ulkorajoilla. Liitteessä I kuvataan asetuksen aineellinen soveltamisala luettelemalla sen soveltamisalaan kuuluvien kulttuuriesineiden luokat sekä useimpien lueteltujen luokkien ikään ja/tai arvoon liittyvät vähimmäisvaatimukset.

Tässä kertomuksessa tarkastellaan kulttuuriesineiden viennistä annetulla asetuksella (EY) N:o 116/2009 ja komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1081/2012 perustetun vientilupajärjestelmän täytäntöönpanoa.

Vientiluvat myöntää viimeisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jonka alueella kulttuuriesine on lopullisesti ja laillisesti ollut. Tämän jälkeen tullivalvonnalla varmistetaan, ettei kulttuuriesineitä viedä EU:n tullialueelta, ellei niillä ole voimassa olevaa vientilupaa.

Asetuksessa säädettyjen vientilupien yhtenäisyyden varmistamiseksi oli tarpeen määrittää lupalomakkeen laatimista, antamista ja käyttöä koskevat säännöt. Täytäntöönpanoasetuksessa (EU) N:o 1081/2012 säädetään kolmenlaisista vientiluvista (tavallinen vientilupa, erityinen avoin vientilupa ja yleinen avoin vientilupa) ja annetaan säännöt niiden soveltamisesta. Joidenkin jäsenvaltioiden kansallisesta lainsäädännöstä voi seurata lisärajoituksia, kuten lupavaatimus kansallisaarteiksi katsottujen esineiden liikkumista varten.

Päivitetty luettelo viranomaisista, jotka ovat toimivaltaisia antamaan vientilupia, ja luettelo tullitoimipaikoista, jotka saavat vastata vientimuodollisuuksien suorittamisesta, julkaistaan virallisessa lehdessä.

Asetuksen tavoitteena on sovittaa yhteen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskeva perusperiaate sekä kansallisaarteiden suojeleminen unionin sisämarkkinoilla, joiden perustaminen johti jäsenvaltioiden välisten sisärajojen poistumiseen.

Asetuksen 10 artiklan mukaan komissio antaa säännöllisesti Euroopan parlamentille, neuvostolle sekä Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle kertomuksen asetuksen soveltamisesta.

Tämä kertomus perustuu tietoihin, joita jäsenvaltiot ovat toimittaneet vastauksena vientilupajärjestelmän täytäntöönpanon kaikkia näkökohtia koskevaan kyselyyn, myös vientilupien käyttöä koskeviin tilastotietoihin, sekä kulttuuriesineisiin liittyviä tullialan kysymyksiä käsittelevässä asiantuntijaryhmässä käytyihin keskusteluihin.

3.Asetuksen asiayhteys

3.1. Eurooppalainen asiayhteys

Asetuksella otettiin käyttöön EU:n tason järjestelmä, joka täydentää kulttuuriomaisuuden suojelemista koskevia muita välineitä ja aloitteita. Näistä merkittävin on direktiivi 2014/60/EU jäsenvaltion alueelta laittomasti vietyjen kulttuuriesineiden palauttamisesta . Direktiivillä mahdollistetaan kaikkien sellaisten kulttuuriesineiden palauttaminen, jotka jäsenvaltio on määritellyt taiteellisiksi, historiallisiksi tai arkeologisiksi kansallisaarteiksi. Tässä tarkoituksessa vaaditaan, että direktiivin soveltamisalasta jäsenvaltioissa vastaavat keskusviranomaiset tekevät yhteistyötä ja vaihtavat laittomasti vietyjä kulttuuriesineitä koskevia tietoja käyttäen sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmää (IMI).

Toinen asetusta merkittävällä tavalla täydentävä tekijä on hiljattain hyväksytty Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 2019/880 kulttuuriesineiden tullialueelle siirtämisestä ja tuonnista . Uudessa säädöksessä vahvistetaan säännöt ja edellytykset sellaisten kulttuuriesineiden väliaikaiselle ja pysyvälle tuonnille unionin tullialueelle, jotka on luotu kolmansissa maissa tai löydetty kolmansista maista, sekä näiden esineiden passitusta varten. Ulkoisen kaupallisen ulottuvuutensa vuoksi asetuksen (EU) N:o 2019/880 luokituksessa noudatettiin kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi vuonna 1970 tehtyä Unescon yleissopimusta .

Lopuksi kahdessa väliaikaisessa unionin välineessä, neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1210/2003 ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 36/2012 kielletään kulttuuriesineiden kauppa Irakin ja Syyrian kanssa.

3.2. Kansainvälinen asiayhteys

Kansainvälisellä tasolla merkittävin kulttuuriesineiden vientiin sovellettava väline on vuoden 1970 Unescon yleissopimus. Tällä hetkellä yleissopimuksen sopimuspuolina on 140 valtiota, ja 26 jäsenvaltiota on ratifioinut sen.

4.Asetuksen täytäntöönpano

4.1 Tavoitteet ja tulokset

Asetuksessa esitetään yhdenmukaiset säännöt kulttuuriesineiden valvonnalle ennen niiden vientiä unionin tullialueelta. Tällä pyritään toisaalta säilyttämään vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla ja toisaalta suojelemaan jäsenvaltioiden kansallisaarteita. Jäsenvaltiot katsovat yleisesti, että asetuksella on saavutettu nämä tavoitteet. Myös parannuskohteita on kuitenkin havaittu.

Asetuksen tulokset ovat olleet varsin hyviä kulttuuriesineiden laittoman kaupan torjunnassa. Useimmat jäsenvaltiot pitävät asetuksen lupajärjestelmää hyvin tärkeänä välineenä, jolla varmistetaan kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan laillisuus, erityisesti kun on kyse kulttuuriesineistä, joilta niiden arvosta riippumatta edellytetään vientilupaa (esim. arkeologiset esineet, monumenttien osat jne.). Muiden kulttuuriesineiden luokkien osalta on havaittu tapauksia, joissa esineen arvo on tahallisesti aliarvioitu, jotta se voitaisiin viedä ilman vientilupaa.

Jäsenvaltiot painottivat, että lisätiedot muiden jäsenvaltioiden kansallisperintöä koskevasta lainsäädännöstä auttaisivat lupien myöntämisestä vastaavia toimivaltaisia viranomaisia torjumaan tehokkaammin laitonta kauppaa. Tullivalvonnan tehokkuutta voidaan aina parantaa osoittamalla ulkorajoille enemmän henkilöresursseja ja aineellisia resursseja sekä määrittelemällä ja soveltamalla parhaita käytäntöjä.

Vuonna 2017 perustettiin hankeryhmä, jonka oli määrä tutkia jäsenvaltioiden käyttämiä työmenetelmiä kulttuuriesineiden alkuperän selvittämiseksi niin toimivaltaisissa viranomaisissa (lupahakemusten osalta) kuin tullissa (kuljetuksia tarkasteltaessa tai vientilupia tarkistettaessa) sekä määritellä parhaita käytäntöjä ja laatia käytännön ohjeita lupien myöntämiseen ja tullivalvontaan.

Muita jäsenvaltioiden määrittelemiä keinoja asetuksen yleisen toimivuuden parantamiseksi ovat ilmaisun ’jonka alueella kulttuuriesine on laillisesti ja lopullisesti’ tulkintaa koskevat ohjeet, koska niiden avulla määritetään vientiluvan myöntämiseen toimivaltainen jäsenvaltio. Tämä estäisi häikäilemättömiä toimijoita siirtämästä kulttuuriesineitä väliaikaisesti toiseen jäsenvaltioon yksinomaan siinä tarkoituksessa, että vientilupaa haetaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, joka on nimennyt esineen kansallisaarteeksi ja suojelee sitä.