EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 27.10.2021 COM(2021) 663 final 2021/0341(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI direktiivin 2013/36/EU muuttamisesta valvontavaltuuksien, seuraamusten, kolmannen maan sivuliikkeiden sekä ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien osalta ja direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SEC(2021) 380 final} - {SWD(2021) 320 final} - {SWD(2021) 321 final}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Ehdotettu muutos direktiiviin 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi) on osa lainsäädäntöpakettia, joka sisältää myös muutoksia asetukseen (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus). Unioni toteutti vuosien 2008–2009 suuren finanssikriisin johdosta pankkeihin sovellettavaan vakavaraisuuskehykseen merkittäviä uudistuksia, joilla parannetaan häiriönsietokykyä ja autetaan siten estämään vastaavan kriisin toistuminen tulevaisuudessa. Uudistukset perustuivat suurelta osin kansainvälisiin standardeihin, joita Baselin pankkivalvontakomitea (BCBS) on antanut vuodesta 2010 lähtien. Standardit tunnetaan yleisesti nimellä Basel III ‑standardit, Basel III ‑uudistukset tai Basel III ‑kehys. Baselin pankkivalvontakomitean kehittämät maailmanlaajuiset standardit ovat tulleet yhä tärkeämmiksi, koska pankkiala on entistä globaalimpi ja enemmän yhteenliitetty. Vaikka globalisoitunut pankkiala helpottaa kansainvälistä kauppaa ja sijoituksia, se aiheuttaa myös monimutkaisempia rahoitusriskejä. Ilman yhdenmukaisia maailmanlaajuisia standardeja pankit voisivat päättää perustaa toimintansa lainkäyttöalueelle, jolla on lievimmät sääntely- ja valvontajärjestelmät. Tämä saattaisi johtaa sääntelykilpailuun alhaisimmalla sääntelytasolla pankkiyritysten houkuttelemiseksi, mikä lisäisi samalla maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden epävakauden riskiä. Globaaleja standardeja koskeva kansainvälinen koordinointi rajoittaa suurelta osin tämäntyyppistä riskialtista kilpailua ja on keskeisen tärkeää rahoitusvakauden säilyttämiseksi globalisoituneessa maailmassa. Maailmanlaajuiset standardit myös yksinkertaistavat kansainvälisesti toimivien pankkien – joista monet ovat EU:n pankkeja – toimintaa, sillä ne takaavat, että maailmanlaajuisesti tärkeimmissä rahoituskeskuksissa sovelletaan pitkälti samanlaisia sääntöjä. EU on ollut keskeinen kansainvälisen yhteistyön edistäjä pankkisääntelyn alalla. Ensimmäiset kriisinjälkeiset uudistukset, jotka ovat osa Basel III ‑kehystä, on pantu täytäntöön kahdessa vaiheessa: ·kesäkuussa 2013, jolloin vakavaraisuusasetus ja neljäs vakavaraisuusdirektiivi annettiin; ·toukokuussa 2019, jolloin annettiin asetus (EU) 2019/876, joka tunnetaan myös nimellä toinen vakavaraisuusasetus tai CRR II, ja direktiivi (EU) 2019/878, joka tunnetaan myös nimellä viides vakavaraisuusdirektiivi tai CRD V. Tähän mennessä toteutetuissa uudistuksissa on keskitytty parantamaan sellaisen lakisääteisen pääoman laatua ja määrää, joka pankeilla on oltava mahdollisten tappioiden kattamiseksi. Lisäksi niillä pyrittiin vähentämään pankkien liiallista velkaantumista, parantamaan pankkien kykyä kestää lyhyen aikavälin likviditeettihäiriöitä, vähentämään niiden riippuvuutta lyhytaikaisesta rahoituksesta ja keskittymisriskiä sekä puuttumaan liian suuri kaatumaan -ongelmiin. Tämän seurauksena uusilla säännöillä tiukennettiin hyväksyttävän lakisääteisen pääoman kriteereitä, korotettiin vähimmäispääomavaatimuksia ja otettiin käyttöön uusia vaatimuksia, jotka koskevat vastuun arvonoikaisuriskiä ja keskusvastapuoliin liittyviä vastuita. Lisäksi otettiin käyttöön useita uusia vakavaraisuustoimenpiteitä: vähimmäisomavaraisuusastetta koskeva vaatimus, lyhyen aikavälin maksuvalmiusvaatimus (ns. maksuvalmiusvaatimus), pidemmän aikavälin pysyvän rahoituksen vaatimus (ns. pysyvän varainhankinnan vaatimus), suuriin riskikeskittymiin sovellettavat rajoitukset ja makrovakauden pääomapuskurit. Näiden ensimmäisten unionissa toteutettujen uudistusten ansiosta EU:n pankkialan talouden häiriöiden sietokyky on kehittynyt merkittävästi, ja se toimi koronaviruskriisin alkaessa merkittävästi vakaammalla pohjalla kuin suuren finanssikriisin alussa. Lisäksi valvontaviranomaiset ja lainsäätäjät toteuttivat väliaikaisia avustustoimenpiteitä covid-19-kriisin alussa. Komissio vahvisti 28 päivänä huhtikuuta 2020 antamassaan tulkitsevassa tiedonannossa tilinpäätös- ja vakavaraisuussääntöjen soveltamisesta yrityksiä ja kotitalouksia tukevien EU:n pankkien luotonannon helpottamiseksi covid-19-pandemian aikana vakavaraisuus- ja kirjanpitosääntöihin sisältyvän joustavuuden, jota Euroopan valvontaviranomaiset ja kansainväliset elimet ovat korostaneet. Tämän perusteella EU:n lainsäätäjät hyväksyivät kesäkuussa 2020 kohdennettuja väliaikaisia muutoksia vakavaraisuuskehyksen tiettyihin näkökohtiin (ns. vakavaraisuusasetuksen pikaratkaisupaketti) . Tämä yhdessä määrätietoisten raha- ja finanssipoliittisten toimenpiteiden kanssa auttoi pankkeja jatkamaan lainanantoaan kotitalouksille ja yrityksille pandemian aikana. Tämä puolestaan auttoi lieventämään pandemian aiheuttamaa talouden häiriötä. Vaikka EU:n pankkijärjestelmän kokonaispääomatasoa pidetään nyt keskimäärin tyydyttävänä, joitakin suuren finanssikriisin jälkeen havaittuja ongelmia ei ole vielä ratkaistu. EPV:n ja EKP:n tekemät analyysit ovat osoittaneet, että EU:n pankkien sisäisiä malleja käyttäen laskemat pääomavaatimukset osoittivat merkittävää vaihtelua, jota ei voitu perustella taustalla olevien riskien eroilla ja joka viime kädessä heikentää niiden vakavaraisuussuhteiden luotettavuutta ja vertailukelpoisuutta. Lisäksi riskiherkkyyden puute standardimenetelmien avulla lasketuissa pääomavaatimuksissa johtaa siihen, että joidenkin rahoitustuotteiden tai ‑toimintojen (ja näin ollen niihin ensisijaisesti perustuvien erityisten liiketoimintamallien) pääomavaatimukset ovat riittämättömät tai kohtuuttoman korkeat. Baselin pankkivalvontakomitea sopi joulukuussa 2017 lopullisista kansainvälisten standardien uudistuksista näiden ongelmien ratkaisemiseksi. Maaliskuussa 2018 G20-maiden valtiovarainministerit ja keskuspankkien pääjohtajat ilmaisivat tyytyväisyytensä näihin uudistuksiin ja vahvistivat toistuvasti sitoutumisensa täysimääräiseen, oikea-aikaiseen ja johdonmukaiseen täytäntöönpanoon. Komissio ilmoitti vuonna 2019 aikovansa esittää lainsäädäntöehdotuksen näiden uudistusten toteuttamiseksi EU:n vakavaraisuuskehyksessä. Covid-19-pandemian vuoksi ehdotuksen valmistelutyö on viivästynyt. Viivästyminen johtui Baselin pankkivalvontakomitean 26 päivänä maaliskuuta 2020 tekemästä päätöksestä lykätä Basel III ‑uudistuksen lopullisille osille aiemmin sovittuja täytäntöönpanomääräaikoja vuodella. Edellä esitetyn perusteella tällä lainsäädäntöaloitteella on kaksi yleistä tavoitetta: rahoitusvakauden ja talouden vakaan rahoituksen edistäminen covid-19-kriisin jälkeisen elpymisen yhteydessä. Nämä yleiset tavoitteet voidaan jakaa neljään erityistavoitteeseen: (1)riskiperusteisen pääomakehyksen vahvistaminen korottamatta merkittävästi pääomavaatimuksia; (2)ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien -riskien korostaminen vakavaraisuuskehyksessä; (3)valvontavaltuuksien ja -välineiden yhdenmukaistaminen edelleen; ja

(4)julkistamiseen liittyvien pankkien hallinnollisten kustannusten vähentäminen ja pankkien vakavaraisuustietojen saatavuuden parantaminen. (1)Riskiin perustuvien vakavaraisuusvaatimusten vahvistaminen Tilapäisesti koetellut taloudelliset olosuhteet eivät ole muuttaneet tarvetta toteuttaa rakenneuudistus. Uudistus on saatettava päätökseen, jotta voidaan puuttua avoinna oleviin kysymyksiin, vahvistaa edelleen EU:n pankkien rahoitusvakautta, antaa niille paremmat mahdollisuudet tukea talouskasvua ja kestää mahdollisia tulevia kriisejä sekä helpottaa pankkien pääomatasojen vertailtavuutta. Basel III ‑uudistuksen loppuosien täytäntöönpano on myös tarpeen, jotta laitoksille voidaan luoda tarvittavaa varmuutta sääntelystä ja saattaa päätökseen kymmenen vuotta kestänyt vakavaraisuuskehyksen uudistus. Uudistuksen loppuun saattaminen on johdonmukaista myös EU:n kansainväliseen sääntely-yhteistyöhön sitoutumisen kannalta ja niiden konkreettisten toimien kannalta, joista eräät EU:n kumppanit ovat ilmoittaneet tai joita ne ovat jo toteuttaneet uudistuksen oikea-aikaiseksi ja tunnolliseksi täytäntöön panemiseksi. (2)Ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien korostaminen vakavaraisuuskehyksessä Toinen yhtä tärkeä uudistustarve johtuu komission meneillään olevasta työstä, joka koskee siirtymistä kestävään talouteen. Komission tiedonannoissa Euroopan vihreän kehityksen ohjelmasta ja komission tiedonannossa EU:n vuoden 2030 ilmastotavoitteen (”Valmiina 55:een”) saavuttamisesta ilmaistaan selkeästi komission sitoumus muuttaa EU:n talous kestäväksi taloudeksi samalla kun käsitellään ilmastonmuutoksen väistämättömiä seurauksia. Se ilmoitti myös kestävän rahoituksen strategiasta, joka perustuu aiempiin aloitteisiin ja raportteihin, kuten kestävän kasvun rahoitusta koskevaan toimintasuunnitelmaan ja kestävää rahoitusta käsittelevän teknisen asiantuntijaryhmän raportteihin, mutta vahvistaa komission toimia tällä alalla niiden saattamiseksi Euroopan vihreän kehityksen ohjelman kunnianhimoisten tavoitteiden mukaisiksi. Siirtyminen kohti komission kestävyystavoitteita edellyttää ennennäkemättömiä rahoitustoimia ilmastonmuutoksen hillitsemiseksi ja siihen sopeutumiseksi, luonnonpääoman jälleenrakentamiseksi sekä selviytymiskyvyn ja laajemman sosiaalisen pääoman vahvistamiseksi. Julkinen talous ei yksin riitä. Kestävään, hiilineutraaliin, kierrätystä ja uudelleenkäyttöä hyödyntävään ja oikeudenmukaiseen talouteen siirtymisen yksityisiä investointeja on lisättävä näiden tavoitteiden saavuttamiseksi arvioitujen tarvittavien resurssien täyttämiseksi. Vihreän ja kestävän rahoituksen asettaminen rahoitusjärjestelmän ytimeen on komission vihreän rahoituksen strategian tavoite. Pankkiperusteinen välitys on näin ollen keskeisessä asemassa kestävämpään talouteen siirtymisen rahoittamisessa. Samaan aikaan tämä siirtymä aiheuttaa todennäköisesti pankeille riskejä, joita niiden on hallittava asianmukaisesti sen varmistamiseksi, että rahoitusvakauteen kohdistuvat riskit minimoidaan. Tällä alalla tarvitaan vakavaraisuussääntelyä, ja sillä voi olla ratkaiseva rooli. Tämä tunnustetaan EU:n strategiassa, jossa korostetaan tarvetta sisällyttää ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvät riskit (ESG-riskit) paremmin EU:n vakavaraisuuskehykseen. Nykyiset oikeudelliset vaatimukset eivät yksin riitä kannustamaan pankkeja hallitsemaan ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviä riskejä järjestelmällisesti ja johdonmukaisesti. (3)Valvontavaltuuksien ja -välineiden yhdenmukaistaminen edelleen Toinen painopisteala on vakavaraisuussääntöjen asianmukainen täytäntöönpano. Valvontaviranomaisilla on oltava käytössään tätä varten tarvittavat välineet ja valtuudet (esim. valtuudet valtuuttaa pankkeja ja niiden toimintaa, arvioida niiden johdon soveltuvuutta tai määrätä niille seuraamuksia, jos ne rikkovat sääntöjä). EU:n lainsäädännöllä varmistetaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen, mutta valvontavälineistössä ja -menettelyissä on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Tämä hajanainen sääntely-ympäristö valvontaviranomaisten käytettävissä olevien tiettyjen valtuuksien ja välineiden määrittelyssä ja niiden soveltamisessa eri jäsenvaltioissa heikentää tasapuolisia toimintaedellytyksiä sisämarkkinoilla ja herättää epäilyksiä EU:n pankkien järkevästä ja vakaasta johtamisesta ja valvonnasta. Tämä ongelma on erityisen akuutti pankkiunionin yhteydessä. Erot 21 eri oikeusjärjestelmässä estävät yhteistä valvontamekanismia suorittamasta valvontatehtäviään vaikuttavasti ja tehokkaasti. Lisäksi rajat ylittävät pankkiryhmät kohtaavat useita eri menettelyjä saman vakavaraisuuskysymyksen ratkaisemiseksi, mikä lisää kohtuuttomasti niiden hallinnollisia kustannuksia. (4)Julkistamiseen liittyvien pankkien hallinnollisten kustannusten vähentäminen ja pankkien vakavaraisuustietojen saatavuuden parantaminen. Tämä ehdotus on tarpeen myös markkinakurin parantamiseksi. Tämä on toinen tärkeä väline, jonka avulla sijoittajat voivat valvoa pankkien käyttäytymistä. Tätä varten niiden on saatava käyttöönsä tarvittavat tiedot. Vakavaraisuustietojen saatavuuteen liittyvät nykyiset vaikeudet estävät markkinatoimijoita saamasta tarvitsemansa tiedot pankkien vakavaraisuustilanteista. Tämä heikentää viime kädessä pankkien vakavaraisuuskehyksen tehokkuutta ja saattaa herättää epäilyjä pankkialan häiriönsietokyvystä erityisesti stressikausien aikana. Tästä syystä ehdotuksella pyritään keskittämään toiminnan vakautta koskevien tietojen julkistaminen, jotta voidaan parantaa toiminnan vakautta koskevien tietojen saatavuutta ja vertailukelpoisuutta eri toimialoilla. Tietojen julkistamisen keskittämisellä EPV:n perustamaan keskitettyyn yhteyspisteeseen pyritään myös keventämään, erityisesti pienten ja rakenteeltaan yksinkertaisten, laitosten hallinnollista taakkaa. Toinen monialainen tavoite, joka tarjoaa vankan EU:n kehyksen pankkipalveluja EU:ssa tarjoaville kolmannen maan ryhmille, on saanut uuden ulottuvuuden brexitin jälkeen. Kolmannen maan sivuliikkeiden perustamiseen sovelletaan pohjimmiltaan vain kansallista lainsäädäntöä, ja kyseistä lainsäädäntöä yhdenmukaistetaan vakavaraisuusdirektiivillä hyvin vähän. EPV:n tuore raportti toimielimille osoittaa, että nykyinen hajanainen sääntely-ympäristö tarjoaa kolmannen maan sivuliikkeille merkittäviä mahdollisuuksia sääntelyn ja valvonnan katvealueiden hyväksikäyttöön, jotta ne voivat harjoittaa pankkitoimintaansa. Tämä puolestaan johtaa valvonnan puutteeseen ja lisää EU:n rahoitusvakauteen kohdistuvia riskejä. Valvontaviranomaisilla ei useinkaan ole tarvittavia tietoja ja valtuuksia puuttua riskeihin asianmukaisesti. Koska yhteisiä vakavaraisuus- ja valvontatapavaatimuksia ja valvontaan liittyvää raportointia koskevia yksityiskohtaisia vaatimuksia ei ole ja koska kolmannen maan ryhmän eri yhteisöjen/toimintojen valvonnasta vastaavien viranomaisten välinen tietojenvaihto ei ole riittävää, jää kuolleita pisteitä. EU on ainoa merkittävä lainkäyttöalue, jolla konsolidointiryhmän valvojalla ei ole täydellistä kuvaa sekä tytäryritysten että sivuliikkeiden kautta toimivien kolmannen maan ryhmien toiminnasta. Nämä puutteet eivät ainoastaan vaaranna EU:n rahoitusvakautta ja markkinoiden eheyttä, vaan ne vaikuttavat myös tasapuolisiin toimintaedellytyksiin eri jäsenvaltioissa toimivien kolmannen maan ryhmien välillä sekä EU:ssa päätoimipaikkaansa pitäviin pankkeihin nähden. •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Useat vakavaraisuusdirektiiviä ja vakavaraisuusasetusta koskevat ehdotukset perustuvat kansainvälisellä tasolla tai EPV:ssä tehtyyn työhön, kun taas vakavaraisuuskehyksen muut mukautukset ovat osoittautuneet tarpeellisiksi niiden käytännön kokemusten vuoksi, joita on saatu sen jälkeen, kun vakavaraisuusdirektiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä ja kun sitä on sovellettu, myös yhteisen valvontamekanismin yhteydessä. Ehdotuksella muutetaan voimassa olevaa lainsäädäntöä ja tehdään siitä täysin yhdenmukainen vakavaraisuussääntelyn ja pankkien valvonnan alalla voimassa olevien poliittisten säännösten kanssa. Vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin uudelleentarkastelun tavoitteena on saattaa päätökseen Basel III ‑uudistuksen täytäntöönpano EU:ssa ottamalla käyttöön toimenpiteitä, joita tarvitaan pankkialan häiriönsietokyvyn vahvistamiseksi edelleen. •Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Lähes kymmenen vuotta on kulunut siitä, kun Euroopan valtion- ja hallitusten päämiehet sopivat pankkiunionin perustamisesta; Pankkiunionin kaksi pilaria – yhteinen valvonta ja kriisinratkaisu – ovat olemassa, ja ne perustuvat kaikille EU:n toimielimille tarkoitetun yhteisen sääntökirjan luomaan vankkaan perustaan. Tämän ehdotuksen tarkoituksena on varmistaa, että yhteinen sääntökirja on voimassa kaikille EU:n toimielimille sekä pankkiunionin sisällä että sen ulkopuolella. Tämän aloitteen edellä kuvatut yleiset tavoitteet ovat täysin johdonmukaisia ja sopusoinnussa EU:n perimmäisten tavoitteiden kanssa, joita ovat tavoite edistää rahoitusvakautta, tavoite pienentää sellaisen tilanteen todennäköisyyttä ja laajuutta, jossa tarvittaisiin veronmaksajien tukea laitoksen kriisin ratkaisemiseksi, sekä tavoite edistää tasapainoista ja kestävää taloudellisen toiminnan rahoitusta, millä parannetaan samalla korkeatasoista kilpailukykyä ja kuluttajansuojaa. Koska ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvät riskit tunnustetaan ja ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvät tekijät sisällytetään vakavaraisuuskehykseen, tämä aloite täydentää EU:n laajempaa strategiaa kestävämmän ja häiriönsietokykyisemmän rahoitusjärjestelmän luomiseksi.

2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE •Oikeusperusta Ehdotuksessa käsitellään toimia, joilla luodaan puitteet pankkien liiketoiminnan aloittamiselle, harjoittamiselle ja valvonnalle unionissa ja pyritään varmistamaan sisämarkkinoiden vakaus. Pankkiala tarjoaa tällä hetkellä suurimman osan rahoituksesta sisämarkkinoilla, mikä on yksi unionin rahoitusjärjestelmän perustekijöistä. Unionilla on selkeä toimeksianto toimia sisämarkkinoiden alalla, ja asianmukainen oikeusperusta muodostuu asiaa koskevista perussopimuksen artikloista, jotka tukevat unionin toimivaltaa tällä alalla. Ehdotetut muutokset perustuvat samaan oikeusperustaan kuin muutettavina olevat säädökset eli vakavaraisuusasetuksen muuttamista koskeva asetusehdotus SEUT 114 artiklaan ja vakavaraisuusdirektiivin muuttamista koskevan direktiiviehdotus SEUT 53 artiklan 1 kohtaan. •Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta) Oikeusperusta kuuluu sisämarkkinoiden alaan, johon sovelletaan SEUT 4 artiklassa tarkoitettua jaettua toimivaltaa. Useimmat tarkasteltavista toimista ovat voimassa olevan unionin lainsäädännön päivityksiä ja muutoksia, ja sellaisina ne koskevat aloja, joilla unioni on jo käyttänyt toimivaltaansa eikä aio lakata käyttämästä tällaista toimivaltaa. Muutamilla toimilla (erityisesti vakavaraisuusdirektiiviä muuttavilla toimilla) pyritään lisäämään yhdenmukaistamista, jotta direktiivissä määritellyt tavoitteet saavutettaisiin johdonmukaisesti. Kun otetaan huomioon, että ehdotetuilla toimenpiteillä on tarkoitus täydentää jo olemassa olevaa EU:n lainsäädäntöä, tavoitteet voidaan saavuttaa paremmin EU:n tasolla kuin toteuttamalla erilaisia kansallisia aloitteita. Kansalliset toimenpiteet, joiden tavoitteena on esimerkiksi luonteeltaan kansainvälisten sääntöjen – kuten Basel III ‑standardien kaltainen maailmanlaajuinen normisto tai ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien parempi torjuminen – saattaminen sovellettavaksi kansalliseksi lainsäädännöksi, eivät olisi yhtä tehokkaita rahoitusvakauden varmistamisen kannalta kuin EU:n säännöt. Jos aloite jää pelkästään kansalliselle tasolle valvontatoimenpiteiden, julkistamisvaatimusten ja kolmannen maan sivuliikkeiden osalta, avoimuus saattaa heikentyä ja arbitraasikustannukset saattavat lisääntyä, mikä voi johtaa kilpailun vääristymiseen ja vaikuttaa pääomavirtoihin. Lisäksi kansallisten toimenpiteiden hyväksyminen olisi oikeudellisesti haastavaa, koska vakavaraisuusasetuksessa säännellään jo pankkitoimintaa koskevia asioita, joita ovat muun muassa riskipaino, raportointi ja julkistaminen, sekä muita vakavaraisuusasetukseen liittyviä vaatimuksia. Tämän vuoksi vakavaraisuusasetuksen ja ‑direktiivin muuttamisen katsotaan olevan paras vaihtoehto. Näin löydetään oikea tasapaino sääntöjen yhdenmukaistamisen ja kansallisen joustavuuden tarvittavilta osin säilyttämisen välillä vaikuttamatta kuitenkaan kielteisesti yhteiseen sääntökirjaan. Muutosten avulla edistettäisiin vakavaraisuusvaatimusten yhdenmukaista soveltamista ja valvontakäytäntöjen lähentämistä sekä varmistettaisiin tasapuoliset toimintaedellytykset kaikkialla pankkipalvelujen sisämarkkinoilla. Tämä on erityisen tärkeää pankkialalla, jolla monet luottolaitokset toimivat eri puolilla EU:n sisämarkkinoita. Täysipainoinen yhteistyö ja luottamus yhteisen valvontamekanismin (YVM) toteutuksessa ja valvontakollegioiden ja YVM:n ulkopuolisten toimivaltaisten viranomaisten keskuudessa on olennaisen tärkeää, jotta voidaan varmistaa luottolaitoksien tehokas konsolidoitu valvonta. Kansallisilla säännöillä ei saavutettaisi näitä tavoitteita. •Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaate on ollut olennainen osa ehdotukseen liittyvää vaikutustenarviointia. Eri sääntelyaloilla ehdotettuja muutoksia on arvioitu erikseen suhteellisuusperiaatteen kannalta. Lisäksi nykyisten sääntöjen oikeasuhteisuutta on arvioitu useilla aloilla, ja on analysoitu erityisiä vaihtoehtoja, joilla pyritään vähentämään pienemmille laitoksille aiheutuvaa hallinnollista rasitetta ja säännösten noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia. Esimerkiksi muutoksiin, joilla otetaan käyttöön pankkien ennakkoilmoituksia koskevat vaatimukset, jotka liittyvät toiminnan vakauden kannalta merkityksellisiin tapahtumiin, sovelletaan olennaisuusrajoja, joiden alittuessa tapahtumia ei tarvitse ilmoittaa. Kolmannen maan sivuliikkeitä koskevan uuden kehyksen mukaan niihin sivuliikkeisiin, jotka katsotaan pieniksi ja vähemmän riskialttiiksi (kolmannen maan luokan 2 sivuliikkeet), sovelletaan vastaavasti vähemmän tiukkoja vakavaraisuus- ja raportointivaatimuksia. Lisäksi vaatimustenmukaisuuden ennakkoarviointia koskevat uudet vaatimukset on kalibroitu koskemaan vain suuria rahoituslaitoksia. •Välineen valinta Ehdotuksena on, että toimenpiteet toteutetaan muuttamalla vakavaraisuusasetusta asetuksella ja vakavaraisuusdirektiiviä direktiivillä. Ehdotetuissa toimenpiteissä viitataan kyseisiin säädöksiin sisältyviin jo olemassa oleviin säännöksiin tai kehitetään niitä edelleen (eli kehys, jolla lasketaan riskiperusteisia pääomavaatimuksia, valtuuksia ja välineitä, jotka annetaan valvontaviranomaisten käyttöön kaikkialla unionissa). Jotkin ehdotetuista vakavaraisuusdirektiivin muutoksista, joilla on vaikutusta seuraamusten määräämisvaltaan, jättäisivät jäsenvaltioille jonkin verran liikkumavaraa pitää voimassa eri sääntöjä, kun muutokset saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. 3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET •Jälkiarvioinnit/toimivuustarkastukset Komissio on toteuttanut useita toimia ja erilaisia aloitteita arvioidakseen, ovatko EU:n nykyinen pankkien vakavaraisuuskehys ja jäljellä olevien kansainvälisten standardien täytäntöönpano riittäviä varmistamaan, että EU:n pankkijärjestelmä on vakaa ja talouden häiriöitä sietävä ja pysyy EU:n talouden vakaan rahoituksen kestävänä lähteenä. Komissio keräsi sidosryhmien näkemyksiä luottoriskiin, operatiiviseen riskiin, markkinariskiin, vastuun arvonoikaisuriskiin ja arvopapereilla toteutettaviin rahoitustoimiin liittyvistä erityisaiheista sekä kokonaisriskipainolattiasta. Näiden Basel III ‑uudistuksen toteuttamiseen liittyvien seikkojen lisäksi komissio on kuullut myös tiettyihin muihin aiheisiin liittyen varmistaakseen valvontakäytäntöjen lähentymisen ja johdonmukaisuuden koko unionissa ja keventääkseen laitosten hallinnollista taakkaa. Lokakuun 2019 ja tammikuun 2020 alun välisenä aikana toteutettua julkista kuulemista edelsi keväällä 2018 järjestetty ensimmäinen valmisteleva kuuleminen, jossa pyydettiin sidosryhmistä koostuvan kohderyhmän ensimmäisiä näkemyksiä kansainvälisestä sopimuksesta. Näiden kahden kuulemisen tuloksia on hyödynnetty vaikutustenarviointiin liittyvän lainsäädäntöaloitteen valmistelussa. Kaikki edellä mainitut aloitteet ovat osoittaneet selvästi, että nykyisiä sääntöjä on päivitettävä ja täydennettävä, jotta i) vähennetään edelleen pankkialan riskejä ja ii) parannetaan laitosten kykyä kanavoida riittävä rahoitus talouteen.

Vaikutustenarvioinnin liitteessä 2 esitetään tiivistelmä kuulemisesta. •Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö Komissio hyödynsi EPV:n asiantuntemusta ja laati vaikutustenarvioinnin Basel III ‑uudistuksen loppuunsaattamisesta. Lisäksi komission yksiköt tarkastelivat EKP:n makrotaloudellista analyysiä. Tämä esitetään vaikutustenarvioinnissa, ja sillä päivitetään joulukuussa 2019 julkaistu aiempi makrotaloudellinen analyysi. •Vaikutustenarviointi Vaikutustenarvioinnissa tarkasteltiin useita toimintavaihtoehtoja neljällä keskeisellä politiikan osa-alueella sen perustilanteen lisäksi, jossa unionin toimia ei toteuteta. Kuten vaikutustenarvioinnissa kehitetty simulaatioanalyysi ja makrotaloudellinen mallinnus osoittavat, parhaaksi arvioitujen vaihtoehtojen täytäntöönpanon ja kaikkien ehdotukseen sisältyvien toimenpiteiden odotetaan johtavan siihen, että EU:n pankkien vähimmäispääomavaatimukset nousevat painotetusti keskimäärin + 6,4 prosentista + 8,4 prosenttiin pitkällä aikavälillä (vuoteen 2030 mennessä) suunnitellun siirtymäkauden jälkeen. Keskipitkällä aikavälillä (vuonna 2025) kasvun odotetaan olevan + 0,7...+ 2,7 prosenttia. EPV:n arvioiden mukaan tämä vaikutus voisi johtaa siihen, että rajallinen määrä suuria EU:n pankkeja (10 pankkia 99:stä testiotokseen kuuluvasta pankista) joutuisi hankkimaan kollektiivisesti lisäpääomaa (alle 27 miljardia euroa 10 pankille) täyttääkseen parhaaksi arvioidun vaihtoehdon mukaiset uudet vähimmäispääomavaatimukset. Tämän määrän huomioon ottamiseksi otokseen valituilla 99 pankilla (jotka edustivat 75:tä prosenttia EU:n pankkivaroista) oli vuoden 2019 lopussa yhteensä 1414 miljardia euroa lakisääteistä pääomaa, ja niiden yhteenlasketut voitot olivat 99,8 miljardia euroa vuonna 2019. Vaikka pankeille aiheutuisi kertaluonteisia hallinnollisia ja toiminnallisia kustannuksia sääntöjen muutosten täytäntöönpanosta, useasta parhaaksi arvioidusta vaihtoehdosta johtuvien yksinkertaistamisten (esim. sisäisesti mallinnettujen menetelmien poistaminen) odotetaan vähentävän toistuvia kustannuksia nykyiseen verrattuna. •Sääntelyn toimivuus ja yksinkertaistaminen Tämän aloitteen tarkoituksena on saattaa päätökseen Baselin pankkivalvontakomitean vuosina 2017–2020 sopimien pankkien kansainvälisten vakavaraisuusvaatimusten täytäntöönpano EU:ssa. Se saattaa päätökseen Basel III ‑uudistuksen, jonka Baselin komitea käynnisti suuren finanssikriisin jälkeen, toteuttamisen EU:ssa. Uudistus oli itsessään vakavaraisuutta koskevan Basel II ‑kehyksen, joka oli voimassa ennen suurta finanssikriisiä ja sen aikana, kattava uudelleentarkastelu (EU:ssa kyseinen kehys pantiin täytäntöön direktiivillä 2006/48/EY eli alkuperäisellä vakavaraisuusdirektiivillä). Komissio hyödynsi Baselin pankkivalvontakomitean vakavaraisuuskehyksen kattavan tarkastelun tuloksia sekä EPV:ltä, EKP:ltä ja muilta sidosryhmiltä saatuja tietoja täytäntöönpanotyönsä tueksi. Odotettaessa Basel III ‑uudistusten loppuun saattamista EU:ssa toimivuustarkastusta tai refit-tarkastusta ei ole vielä suoritettu. •Perusoikeudet EU on sitoutunut edistämään korkeatasoista perusoikeuksien suojelua ja allekirjoittanut useita ihmisoikeussopimuksia. Tämän osalta ehdotuksella ei pitäisi olla suoraa vaikutusta kyseisiin oikeuksiin, sellaisina kuin ne on lueteltu YK:n tärkeimmissä ihmisoikeusyleissopimuksissa, Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, joka on keskeinen osa EU:n perussopimuksia, ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa (EIS). 4.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. 5.MUUT SEIKAT •Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt Ehdotettujen muutosten odotetaan alkavan tulla voimaan aikaisintaan vuonna 2023. Muutokset liittyvät tiiviisti muihin vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin säännöksiin, jotka ovat jo voimassa ja joita on seurattu vuodesta 2014 lähtien ja riskienvähentämistoimenpidepaketissa käyttöön otettujen toimenpiteiden osalta vuodesta 2019 lähtien. Baselin pankkivalvontakomitea ja EPV keräävät edelleen tietoja, joita tarvitaan keskeisten mittareiden (pääomasuhteet, vähimmäisomavaraisuusaste, likviditeettimittarit) seurantaa varten. Tämä mahdollistaa uusien poliittisten välineiden arvioinnin tulevaisuudessa. Säännölliset vakavaraisuuden arviointiprosessit (SREP) ja stressitestit auttavat myös seuraamaan, millaisia vaikutuksia uusilla ehdotetuilla toimenpiteillä on asianomaisiin laitoksiin, ja arvioimaan säädetyn joustavuuden ja oikeasuhteisuuden asianmukaisuutta pienempien laitosten erityispiirteiden huomioimisen kannalta. Lisäksi EPV kehittää yhdessä YVM:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa yhdennettyä raportointivälinettä (EUCLID), jonka odotetaan olevan hyödyllinen väline uudistusten vaikutusten seurannassa ja arvioinnissa. Lopuksi komissio osallistuu jatkossakin Baselin pankkivalvontakomitean työryhmään sekä Euroopan keskuspankin (EKP) ja EPV:n perustamaan yhteiseen työryhmään. Ensiksi mainitut työryhmät seuraavat laitosten omien varojen ja likviditeettipositioiden dynamiikkaa maailmanlaajuisesti ja viimeksi mainittu työryhmä vastaavasti EU:ssa. •Selittävät asiakirjat (direktiivien osalta) Selittäviä asiakirjoja ei pidetä tarpeellisina.





•Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset Toimivaltaisten viranomaisten riippumattomuus Viimeaikainen kehitys on osoittanut, että toimivaltaisten viranomaisten riippumattomuuden periaatteesta tarvitaan selkeämpiä ja toimivampia säännöksiä. Sen vuoksi 4 artiklaa muutetaan sen selventämiseksi, miten jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaisten viranomaisten, myös niiden henkilöstön ja hallintoelinten, riippumattomuus säilyy. Eturistiriitojen ehkäisemiseksi toimivaltaisten viranomaisten, niiden henkilöstön ja hallintoelinten valvontatehtävissä otetaan käyttöön vähimmäisvaatimukset, ja EPV:n tehtävänä on laatia asiaa koskevia ohjeita ottaen huomioon kansainväliset parhaat käytännöt. Valvontavaltuudet Jotta pankkiunioni olisi tehokas, se tukeutuu valvontakäytäntöjen lähentämiseen ja viime kädessä valvontatoimia koskevien kansallisten sääntöjen riittävään yhdenmukaistamiseen. Joitakin jäsenvaltioiden välisiä eroja pidetään tässä suhteessa erittäin haitallisina pankkiunionin moitteettomalle toiminnalle. Tämä koskee erityisesti valvontavaltuuksia. Vaikka vakavaraisuusdirektiivissä luetellaan vähimmäisvalvontavaltuudet, joiden on oltava toimivaltaisten viranomaisten käytettävissä kaikkialla unionissa, osa niistä on jo käytössä monissa jäsenvaltioissa, kun taas toisissa niitä ei ole. Tilanne johtaa epätasapuolisiin toimintaedellytyksiin ja mahdollisesti sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöön. Joidenkin toimivaltaisten viranomaisten on myös mahdotonta puuttua tiettyihin valvottavan yhteisön toteuttamiin liiketoimiin, jotka voivat aiheuttaa vakavia vakavaraisuuteen ja/tai rahanpesun/terrorismin rahoitukseen liittyviä huolenaiheita. Tilanteen korjaamiseksi komission ehdotuksessa laajennetaan vakavaraisuusdirektiivissä olevaa toimivaltaisten viranomaisten valvontavaltuuksien luetteloa siten, että se kattaa erilaisia toimia, kuten luottolaitoksen suorittamat rahoitusyhteisön tai muun kuin rahoitusyhteisön olennaisten omistusosuuksien hankinnat (nykyisen III osaston uusi 3 luku), varojen tai velkojen olennaiset siirrot (uusi 4 luku) ja sulautumiset tai jakautumiset (uusi 5 luku). Näillä valvontavaltuuksilla varmistetaan, että toimivaltaisille viranomaisille ilmoitetaan etukäteen (27 a, 27 f ja 27 j artikla), että niillä on kaikki tarvittavat tiedot toiminnan vakauden arvioimiseksi ja että ne voivat viime kädessä vastustaa sellaisten toimien loppuun saattamista (27 b, 27 g ja 27 k artikla), jotka heikentävät niitä harjoittavien valvottavien yhteisöjen vakavaraisuusprofiilia. Nämä uudet valvontavaltuudet on laadittu siten, että ne pysyvät oikeasuhteisina ja erityisesti siten, että vältetään valvottavien yhteisöjen ja toimivaltaisten viranomaisten tarpeeton hallinnollinen lisärasite. Ensinnäkin valtuudet, jotka liittyvät luottolaitosten suorittamiin huomattavien omistusosuuksien hankintaan sekä varojen ja velkojen siirtoihin, koskevat ainoastaan olennaisina pidettäviä liiketoimia. Säädetään luottolaitosten olennaisten omistusosuuksien hankintaan sovellettavan kaltaisesta hiljaisesta hyväksyntämekanismista, jolla taataan oikeusvarmuus valvottaville yhteisöille ja estetään se, että toimivaltaiset viranomaiset velvoitetaan osallistumaan vakiomuotoiseen päätöksentekomenettelyyn silloin, kun se ei ole tarpeen. Ainoastaan sulautumisten ja jakautumisten tapauksessa toimivaltaisten viranomaisten ennakkohyväksyntä vaaditaan kaikissa tapauksissa (paitsi jos liiketoimi on ryhmän sisäinen), kunhan se ei johda tilanteeseen, jossa jakautumisesta tai sulautumisesta syntyvän uuden yksikön olisi haettava toimilupaa luottolaitoksena tai hyväksyntää rahoitusholdingyhtiöksi. Jotta voidaan varmistaa, että yhteen toimenpiteeseen liittyvät eri arvioinnit (mahdollisesti useiden toimivaltaisten viranomaisten kanssa) sovitetaan asianmukaisesti yhteen, asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten odotetaan tekevän tiivistä yhteistyötä, ja niitä rajaavat ristiinilmoituksia ja tietojen jakamista koskevat vaatimukset (27 c, 27 h ja 27 k artikla). Tämän yhteistyön helpottamiseksi mutta myös sen varmistamiseksi, että ilmoitus- ja arviointiprosesseja virtaviivaistetaan asianmukaisesti ja vältetään sekä valvottavien yhteisöjen että toimivaltaisten viranomaisten tarpeeton hallinnollinen rasite, ehdotetaan joitakin EPV:n toimeksiantoja, joilla täydennetään vakavaraisuusdirektiivissä näille uusille valvontavaltuuksille suunniteltua oikeudellista kehystä. Nämä toimeksiannot koskevat esimerkiksi toimivaltaisille viranomaisille toimitettavia tietoja, arviointiprosessia, arviointiperusteita koskevia lisätietoja tai mahdollisesti mukana olevien eri toimivaltaisten viranomaisten välistä yhteistyötä. Näistä muutoksista keskusteltiin pankki-, maksu- ja vakuutusalan asiantuntijaryhmässä. Sopivuus ja luotettavuus Tarkoituksenmukainen kehys on yksi EU:n pankkivalvontalainsäädännön vähiten yhdenmukaistetuista osa-alueista, ja sen vuoksi vakavaraisuusdirektiiviin katsotaan tarpeelliseksi tehdä muutoksia, jotta ylimmän hallintoelimen jäsenten ja keskeisistä toiminnoista vastaavien henkilöiden valvonta olisi johdonmukaisempaa, tehokkaampaa ja vaikuttavampaa. Vaikka sääntely- ja valvontaviranomaiset ovat pyrkineet varmistamaan valvonnan lähentämisen edelleen, lainsäädäntöä on muutettava niiden valvonnan parantamiseksi. Nykyinen hallituksen jäseniä koskeva kehys, joka perustuu vakavaraisuusdirektiivin täytäntöönpanemiseksi annettuihin kansallisiin lakeihin, perustuu suurelta osin periaatteisiin, eikä siinä näin ollen täsmennetä, miten ja milloin valvontaviranomaisten olisi tehtävä soveltuvuusarviointeja. Keskeisistä toiminnoista vastaavaa henkilöä koskevan määritelmän ja kehyksen puuttuminen vakavaraisuusdirektiivistä on johtanut siihen, että jotkin valvontaviranomaiset eivät tunnista tällaisia henkilöitä asianmukaisesti eivätkä näin ollen arvioi heidän soveltuvuuttaan tehtäviensä hoitamiseen, kun taas toiset tekevät sen monin tavoin. Tämä hajanainen sääntely-ympäristö on akuutti ongelma erityisesti pankkiunionissa. Sen vuoksi 91 artiklassa säädettyjen soveltuvuuskriteerien lisäksi otetaan käyttöön 91 a ja 91 b artikla, joilla selvennetään pankkien ja toimivaltaisten viranomaisten roolia hallituksen jäsenten vaatimustenmukaisuuden tarkastamisessa, mukaan lukien tällaisen arvioinnin ajoitus. Lisätään 91 c ja 91 d artikla keskeisistä toiminnoista vastaavaa henkilöä koskevien vähimmäisvaatimusten asettamiseksi. Rahoitusvakauden varmistamiseksi tapauksissa, joissa ylimmän hallintoelimen tai toimivan johdon jäsenet erotetaan tai korvataan uusilla kiireellisissä tilanteissa, kun toimivaltaiset viranomaiset ja kriisinratkaisuviranomaiset soveltavat varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteitä tai toteuttavat kriisinratkaisutoimia, soveltuvuusarviointi olisi tehtävä sen jälkeen, kun kyseiset henkilöt ovat aloittaneet tehtävissään. Lähellä kaatumista olevaksi tai todennäköisesti kaatuvaksi luottolaitokseksi (FOLTF) toteamisen ja toimiluvan peruuttamisen välisen vuorovaikutuksen selventäminen Direktiivin 18 artiklaa muutetaan sen selventämiseksi, että jos toimivaltainen viranomainen tai kriisinratkaisuviranomainen on todennut luottolaitoksen olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan, toimivaltaisella viranomaisella on valtuudet peruuttaa pankkitoimilupa. Joissakin viimeaikaisissa tapauksissa on käynyt ilmi, että vakavaraisuuskehyksen ja kriisinratkaisukehyksen yhdenmukaistaminen ei ole optimaalista. Esimerkkinä voidaan mainita, että unionin pankkien kriisinratkaisukehyksessä luottolaitoksen tosiasiallisen maksukyvyttömyyden tai tosiasiallisen epälikvidisyyden lisäksi myös todennäköinen maksukyvyttömyys ja todennäköinen epälikvidisyys muodostavat perustan sen määrittämiselle, että luottolaitos on lähellä kaatumista oleva tai todennäköisesti kaatuva luottolaitos. Sen sijaan kansallisissa maksukyvyttömyyslainsäädännöissä edellytetään yleensä, että tosiasiallinen maksukyvyttömyys ja/tai tosiasiallinen epälikvidisyys toteutuu ennen kuin maksukyvyttömyysmenettely voidaan aloittaa. Joitakin kansalliseen maksukyvyttömyyttä koskevaan lainsäädäntökehykseen sisältyviä osatekijöitä ei voida käsitellä muuttamalla vakavaraisuusdirektiiviä. Ehdotuksen 18 artiklan g alakohdassa ehdotetaan kuitenkin, että jos luottolaitos on lähellä kaatumista oleva tai todennäköisesti kaatuva luottolaitos ja se ei täytä muita kriisinratkaisun edellytyksiä (yleinen etu olemassa, markkinalähtöinen vaihtoehto kriisin ratkaisemiseksi puuttuu), sen olisi lopetettava pankkitoiminta ja se olisi likvidoitava kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvät riskit (ESG-riskit) Vakavaraisuusdirektiivin ja vakavaraisuusasetuksen useisiin artikloihin lisätään uusia säännöksiä ja tehdään mukautuksia, jotta voidaan puuttua merkittäviin riskeihin, joita luottolaitoksiin kohdistuu ilmastonmuutoksen ja muiden ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien hallitsemiseksi tarvittavien perusteellisten taloudellisten muutosten vuoksi. Järjestelmäriskipuskuria koskevia 133 artiklan säännöksiä voidaan jo käyttää erilaisten järjestelmäriskien, kuten ilmastonmuutokseen liittyvien riskien, käsittelemiseen. Asianomaiset toimivaltaiset tai nimetyt viranomaiset voivat tapauksen mukaan vaatia luottolaitoksia pitämään yllä järjestelmäriskipuskuria sellaisten riskien käsittelemiseksi, joilla voi olla vakavia kielteisiä seurauksia jäsenvaltioiden rahoitusjärjestelmälle ja reaalitaloudelle, jos järjestelmäriskipuskurikannan asettaminen katsotaan tehokkaaksi ja oikeasuhteiseksi riskin pienentämiseksi. Ehdotuksen 133 artiklan 5 kohdan mukaan toimivaltaisten tai nimettyjen viranomaisten 133 artiklan mukaisesti toteuttamia toimenpiteitä voidaan soveltaa tiettyihin vastuiden alueisiin tai osa-alueisiin, esimerkiksi niihin, joihin kohdistuu ilmastonmuutokseen liittyviä fyysisiä ja siirtymäriskejä. Makrovakauskehyksen soveltuvuutta tällaisten riskien käsittelyyn arvioidaan kattavasti ja jäsennellysti vuoden 2022 makrovakauskehyksen uudelleentarkastelun yhteydessä. Vakavaraisuusdirektiivin 73 ja 74 artiklaa muutetaan edellyttämällä, että ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien lyhyen, keskipitkän ja pitkän aikavälin aikajänteet sisällytetään luottolaitosten strategioihin ja prosesseihin sisäisten pääomatarpeiden arvioimiseksi sekä asianmukaiseen sisäiseen hallintoon. Ehdotuksen 76 artiklassa mainitaan myös ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien nykyiset ja ennakoidut vaikutukset ja pyydetään ylintä hallintoelintä laatimaan konkreettisia suunnitelmia näihin riskeihin puuttumiseksi. Vakavaraisuusdirektiivin 87 a artiklassa lisätään vakavaraisuuskehykseen kestävän kehityksen ulottuvuus, jolla varmistetaan ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien parempi hallinta ja kannustetaan pankkirahoituksen parempaa kohdentamista kestäviin hankkeisiin ja edistetään siten siirtymistä kestävämpään talouteen. Lisäksi 87 a artiklan nojalla toimivaltaiset viranomaiset voivat tarkastella pankkien mukautumista asiaa koskeviin unionin toimintapoliittisiin tavoitteisiin tai laajempia siirtymätrendejä, jotka liittyvät ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviin tekijöihin sekä siihen, miten pankit hallinnoivat ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviä riskejä lyhyellä, keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä, mikä parantaa ymmärrystä näistä riskeistä ja antaa toimivaltaisille viranomaisille mahdollisuuden puuttua rahoitusvakautta koskeviin huolenaiheisiin, joita saattaa aiheutua siitä, että luottolaitokset edelleen hinnoittelevat väärin ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviä riskejä. Ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien arviointien johdonmukaisuuden varmistamiseksi 87 a artiklassa valtuutetaan EPV täsmentämään ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien arviointiperusteet, mukaan lukien se, miten ne olisi tunnistettava, mitattava ja hallittava ja miten niitä olisi seurattava, sekä se, miten luottolaitosten olisi laadittava konkreettisia suunnitelmia häiriönsietokyvyn sisäisten stressitestien ja ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviin riskeihin pitkällä aikavälillä kohdistuvien kielteisten vaikutusten varalta.

Vakavaraisuuden arviointiprosessin (SREP) osalta EPV:lle annetaan 98 artiklassa valtuudet antaa ohjeita ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien yhdenmukaisesta sisällyttämisestä SREP-prosessiin. Kun otetaan huomioon tulevaisuuteen suuntautuvien stressitestien merkitys ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien arvioinnissa 97 artiklan mukaisessa vakavaraisuuden arviointiprosessissa, 100 artiklaa muutetaan siten, että EPV voi yhdessä muiden Euroopan valvontaviranomaisten kanssa laatia yhdenmukaiset standardit näiden riskien stressitestimenetelmiä varten ja asettaa etusijalle ympäristöön liittyvät riskit, sillä ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien data ja menetelmät kehittyvät muiden tekijöiden huomioon ottamiseksi. Luottolaitosten vastuiden vakavaraisuuden arviointiprosessiin, ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien hallinnon ja hallinnan helpottamiseksi 98 artiklaa muutetaan siten, että toimivaltaisten viranomaisten edellytetään arvioivan laitosten vastuiden asianmukaisuutta sekä järjestelyjä, strategioita, prosesseja ja mekanismeja näiden riskien hallitsemiseksi uudelleentarkastelun ja arvioinnin yhteydessä. Jotta voidaan helpottaa toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuutta puuttua pankin vakavaraisuustilanteeseen lyhyellä, keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä vaikuttaviin ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyviin riskeihin ja ottaa huomioon näiden riskiluokkien erityispiirteet, 104 artiklaan lisätään konkreettiset valvontavaltuudet ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien torjumiseksi. Kolmansien maiden yritysten suora pankkipalvelujen tarjonta EU:ssa Luottolaitoksiin sovelletaan vakavaraisuussääntelyä ja -valvontaa kaatumisriskin minimoimiseksi ja kaatumisen tapahtuessa sen hallitsemiseksi, jotta estetään sen mahdollinen leviäminen hallitsemattomasti muihin luottolaitoksiin ja markkinatoimijoihin ja siitä seuraava rahoitusjärjestelmän romahtaminen (tarttumisriski). Näin ollen yksi vakavaraisuussääntelyn ja -valvonnan päätavoitteista on suojata unionin ja sen jäsenvaltioiden rahoitusvakautta. Tämä tavoite huomioon ottaen on olennaisen tärkeää estää se, että markkinoiden osa-alueet tai segmentit jäisivät toiminnan vakauden valvonta- ja sääntelyjärjestelmän soveltamisalan ulkopuolelle, sillä tässä skenaariossa riskit voisivat muodostua kyseisille segmenteille valvomattomalla tavalla ja levitä rahoitusjärjestelmän muihin osiin erittäin vahingollisin vaikutuksin. Tämä on erityisen tärkeää niillä rahoitusmarkkinoiden osa-alueilla, joilla luottolaitokset ovat tiiviisti mukana. Vuosien 2008–2009 finanssikriisi on viimeisin historiallinen ennakkotapaus, joka korostaa sitä, miten pienet markkinasegmentit voivat aiheuttaa merkittäviä uhkia unionin ja sen jäsenvaltioiden rahoitusvakaudelle, jos ne jätetään vakavaraisuuden valvonnan ja sääntelyn ulkopuolelle. Tästä syystä pankkipalvelujen tarjoaminen unionissa edellyttää fyysistä läsnäoloa jäsenvaltiossa sivuliikkeen tai oikeushenkilön välityksellä, koska ainoastaan tällaisen fyysisen läsnäolon kautta luottolaitokset voivat kuulua tehokkaan vakavaraisuussääntelyn ja -valvonnan piiriin unionissa. Vastakohtaispäätelmänä pankkipalvelujen tarjoaminen unionissa ilman jäsenvaltioon sijoittautunutta sivuliikettä tai oikeushenkilöä edistää sellaisten markkinasegmenttien syntymistä, jotka jäävät unionin vakavaraisuussääntelyn ja -valvonnan soveltamisalan ulkopuolelle ja ulottumattomiin ja joilla riskit voivat muodostua vapaasti ja uhata unionin tai sen jäsenvaltioiden rahoitusvakautta. Näin ollen kolmansiin maihin sijoittautuneiden yritysten on perustettava jäsenvaltioon sivuliike ja haettava kyseiselle sivuliikkeelle vakavaraisuusdirektiivin VI osaston mukaista toimilupaa edellytyksenä sille, että ne voivat aloittaa pankkitoiminnan kyseisessä jäsenvaltiossa. Vakavaraisuusdirektiiviin lisätään 21 c artikla, jotta tämä vaatimus voidaan asettaa nimenomaisesti. Tätä vaatimusta ei kuitenkaan tarvitse soveltaa tapauksiin, joissa tällaiset kolmannen maan yritykset tarjoavat pankkipalveluja jäsenvaltiossa sijaitsevien asiakkaiden ja vastapuolten kanssa pyytämällä palveluja käänteisesti, sillä tällaisissa tapauksissa kyseinen asiakas tai vastapuoli lähestyy kolmannessa maassa toimivaa yritystä pyytääkseen palvelun tarjoamista.

Kolmannen maan sivuliikkeet Yleiskatsaus kolmannen maan sivuliikkeisiin EU:ssa EU:ssa oli 31. joulukuuta 2020 yhteensä 106 kolmannen maan sivuliikettä 17 jäsenvaltiossa. Niiden kyseisenä päivänä hallussa olleiden varojen kokonaismäärä oli hieman yli 510 miljardia euroa, josta 86 prosenttia oli keskittynyt vain neljään jäsenvaltioon (Belgia, Luxemburg, Ranska ja Saksa). Suuntauksena näyttää olevan, että kolmannen maan sivuliikkeitä käytetään yhä enemmän jäsenvaltioiden pankkimarkkinoille pääsyyn, sillä niiden kokonaislukumäärä kasvoi 14:llä ja niiden hallussa olevien varojen määrä 120,5 miljardilla eurolla vuonna 2020 vuoteen 2019 verrattuna. Lähde: EPV:n kertomus kolmannen maan sivuliikkeistä Suurimmalla osalla kolmannen maan sivuliikkeistä (70:llä 106:sta) oli varoja alle 3 miljardia euroa, kahdella yksittäisellä kolmannen maan sivuliikkeellä oli varoja yli 30 miljardia euroa ja 14:llä kolmannen maan sivuliikkeellä oli varoja 10–30 miljardia euroa (verrattuna kuuteen samana päivänä edellisenä vuonna). EU:hun sijoittautuneet kolmannen maan sivuliikkeet olivat 31. joulukuuta 2020 päivätyn katsauksen mukaan peräisin 23 kolmannesta maasta ja niistä suurin osa oli peräisin Kiinasta (18), Yhdistyneestä kuningaskunnasta (15), Iranista (10), Yhdysvalloista (9) ja Libanonista (9). Useilla kolmannen maan ryhmillä (23) on kolmannen maan sivuliikkeitä useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa. Lisäksi joillakin näistä kolmannen maan ryhmistä on yksi tai useampi tytäryritys EU:ssa. Esimerkiksi 14:llä kolmannen maan ryhmällä on sekä kolmannen maan sivuliike että tytäryritys samassa jäsenvaltiossa. Näistä yhdeksällä kolmannen maan ryhmällä on EU:ssa yksi tytäryritys ja vähintään kaksi kolmannen maan sivuliikettä. Kahdella kolmannen maan ryhmällä on kolmannen maan sivuliike ja tytäryritys useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa. EU:ssa toimivilla 15 suurimmalla kolmannen maan ryhmällä on hallussaan yli ¾ EU:ssa olevista varoistaan kolmannen maan sivuliikkeiden kautta. Kolmannen maan sivuliikkeiden läsnäolon vaikutusta EU:ssa voidaan mitata seuraavilla kahdella mittarilla: (a)Kolmannen maan sivuliikkeiden kaikkien varojen yhteenlaskettu määrä jäsenvaltioittain 31. joulukuuta 2019 verrattuna kansallisen pankkijärjestelmän kokoon. Osuus on alle yksi prosentti seitsemässä jäsenvaltiossa, 1–10 prosenttia kuudessa jäsenvaltiossa ja nousee yli 25 prosenttiin yhdessä jäsenvaltiossa.

(b)Kolmannen maan sivuliikkeiden kaikkien varojen yhteenlaskettu määrä jäsenvaltioittain 31. joulukuuta 2019 verrattuna kansallisen BKT:n määrään. Osuus on alle yksi prosentti seitsemässä jäsenvaltiossa, 1–10 prosenttia kuudessa jäsenvaltiossa ja nousee yli 25 prosenttiin yhdessä jäsenvaltiossa. Liiketoimintamallien osalta voidaan todeta, että käytettävissä olevien tietojen perusteella 50 kolmannen maan sivuliikettä toimii yleispankkeina ja 48 toimii ainoastaan tukkupankkeina. Vain neljä kolmannen maan sivuliikettä toimii vähittäispankkeina. Tämänhetkiset haasteet Kuten edellisestä jaksosta käy ilmi, kolmannen maan sivuliikkeiden jalanjälki EU:ssa on jo erittäin merkittävä. Useissa tapauksissa kolmannen maan sivuliikkeillä on yhteen laskettuna erittäin merkittävä määrä varoja suhteessa niiden sijoittautumisjäsenvaltion BKT:hen ja saman jäsenvaltion pankkialaan. Joidenkin yksittäisten kolmannen maan sivuliikkeiden varojen suuruus ylittää kynnysarvon, jonka perusteella ne voitaisiin katsoa merkittäviksi laitoksiksi, jotka ovat Euroopan keskuspankin (EKP) suorassa valvonnassa yhteisen valvontamekanismin (YVM) puitteissa. Kolmansien maiden sivuliikkeet jäävät kuitenkin yhteisen valvontamekanismin soveltamisalan ulkopuolelle, eikä niihin sovelleta vakavaraisuusdirektiivissä säädettyjä valvontavaatimuksia, koska ne eivät ole luottolaitoksia, joille on myönnetty toimilupa kyseisen direktiivin III osaston 1 luvun nojalla. Toisin kuin tällaisessa tilanteessa, kolmannen maan sivuliikkeiden perustaminen pankkipalvelujen tarjoamista varten EU:ssa kuuluu pohjimmiltaan kansallisen lainsäädännön piiriin, sillä vain niitä koskevat korkean tason tiedonantovelvoitteet on vastikään yhdenmukaistettu osana viidettä vakavaraisuusdirektiiviä. Tämä luo hajanaisen sääntely-ympäristön, joka aiheuttaa kolmannen maan sivuliikkeille erilaisia vaatimuksia kussakin jäsenvaltiossa ja asettaa toimivaltaisille viranomaisille merkittäviä haasteita valvoa asianmukaisesti riskejä, joita niiden EU:ssa harjoittamasta toiminnasta aiheutuu. Esimerkiksi: (a)koska kolmannen maan sivuliikkeille ei ole olemassa mitään yhteistä vakavaraisuuden tai hallinnon sääntelykehystä, joihinkin niistä sovelletaan vain rajoitettuja vaatimuksia joissakin jäsenvaltioissa; (b)nykyiset EU:n laajuiset valvontayhteistyömekanismit eivät kata kolmannen maan sivuliikkeitä, mikä luo sokeita pisteitä, koska kolmannen maan sivuliikkeet aiheuttavat riskejä, jotka voivat levitä rajoituksetta ryhmän muihin yhteisöihin tai markkinoille. Tämä johtuu esimerkiksi siitä, että toimivaltaisten viranomaisten ei tarvitse vaihtaa kattavia tietoja kolmannen maan sivuliikkeistä, kolmannen maan ryhmää yhdessä jäsenvaltiossa valvovilla viranomaisilla ei ole riittävästi tietoa saman ryhmän kolmannen maan sivuliikkeistä toisessa jäsenvaltiossa ja siitä, että niillä ei myöskään ole riittäviä välineitä tällaisten mahdollisten heijastusriskien käsittelemiseksi; (c)useat kolmannen maan ryhmät käyttävät monimutkaisia oikeudellisia rakenteita tytäryritysten ja sivuliikkeiden yhdistelmän kautta tai tarjotuista palveluista riippuen rajat ylittäviä toimintoja harjoittaakseen toimintaansa EU:ssa. Tällaiset monimutkaiset rakenteet voivat olla vaikeaselkoisia, ja toimivaltaisten viranomaisten on hyvin vaikea valvoa niitä asianmukaisesti, kun otetaan huomioon kuhunkin niistä sovellettavat erilaiset ja toisistaan erotetut vaatimukset. Esimerkiksi hallituksen jäsenten kaksoistehtävät voivat johtaa eturistiriitoihin, kun taas joustava kirjaaminen ja kirjanpito voivat johtaa riskien siirtymiseen yhteisöltä toiselle; (d)vaikka kolmannen maan sivuliikkeiden olisi tarjottava palveluja vain niissä jäsenvaltioissa, joihin ne ovat sijoittautuneet, tämän vaatimuksen noudattamisen valvonta ei ole vain vaikeaa, vaan se on nykyisessä kehyksessä lähes mahdotonta rahoituspalvelujen digitalisoinnin yleistymisen vuoksi. Kolmannen maan sivuliikkeet herättävät myös huolta sääntelyn katvealueiden hyväksikäytöstä. Jos sijoittautumisjäsenvaltio asettaa matalat vakavaraisuusstandardit, kolmannen maan sivuliikkeet voivat tosiasiallisesti mahdollistaa sen, että kolmannen maan ryhmät alittavat EU:n pankkialan vaatimukset, jos niiden pääkonttoriin sovelletaan lievempiä vakavaraisuus- tai valvontastandardeja kyseisessä kolmannessa maassa. Kolmannen maan sivuliikkeiden yhdenmukaistettu kehys Kun otetaan huomioon merkittävä jalanjälki, joka kolmannen maan sivuliikkeillä on jo EU:n pankkimarkkinoilla, ja koska niihin sovelletaan tällä hetkellä hajanaisia ja irrallisia vakavaraisuus- ja valvontavaatimuksia, EU:n rahoitusvakauteen ja markkinoiden eheyteen kohdistuu ilmeisiä riskejä sekä mahdollisuuksia sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöön, johon on puututtava uuden kolmannen maan sivuliikkeiden yhdenmukaistetun kehyksen avulla. Nykytilanteen säilyttäminen ei ole toivottava vaihtoehto, mutta se, että kolmannen maan sivuliikkeisiin sovelletaan kaikkia vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin nojalla luottolaitoksiin sovellettavia vakavaraisuus- ja valvontavaatimuksia, saattaisi olla suhteetonta, koska se ei ottaisi asianmukaisesti huomioon niiden ominaispiirteitä suhteessa luottolaitoksiin, joiden pääkonttori on EU:ssa, ja sillä olisi merkittävä haitallinen vaikutus tällaisiin kolmannen maan sivuliikkeisiin. Sen sijaan asianmukaisempi tapa edetä olisi luoda tilapäiset yhdenmukaistamista koskevat vähimmäisvaatimukset, jotka perustuvat tällä hetkellä voimassa oleviin jäsenvaltioiden nykyisiin kansallisiin kehyksiin ja joilla varmistetaan vähimmäisvaatimukset ja johdonmukaiset vaatimukset kaikkialla unionissa. Tällainen kehys tarjoaisi tarvittavan selkeyden, ennakoitavuuden ja avoimuuden kolmannen maan yrityksille, jotka haluavat tarjota pankkipalveluja yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevien sivuliikkeiden kautta. Se mukauttaisi myös kolmannen maan sivuliikkeitä koskevat EU:n vaatimukset voimassa oleviin kansainvälisiin käytäntöihin siltä osin kuin monet kolmannet maat soveltavat samanlaisia tai vastaavia vaatimuksia alueellaan toimivien ulkomaisten pankkien sivuliikkeisiin. Sen vuoksi vakavaraisuusdirektiivin VI osastoa muutetaan siten, että siihen sisällytetään säännöksiä seuraavista seikoista: (a)toimilupa: Kolmannen maan sivuliikkeiden perustamiseen sovelletaan nimenomaista toimilupamenettelyä ja vähimmäisvaatimuksia. Näihin vaatimuksiin on sisällyttävä yhteistyö- ja tiedotusjärjestelyt, joiden avulla kolmannen maan sivuliikkeiden toimivaltaisilla viranomaisilla i) on käytettävissään riittävästi tietoja sivuliikkeen pääkonttorina toimivasta kolmannen maan yrityksestä, jäljempänä kolmannen maan sivuliikkeen ’pääyritys’, ja ii) ne voivat tehdä yhteistyötä pääyrityksen valvontaviranomaisten kanssa siinä määrin kuin on tarpeen tai tarkoituksenmukaista valvoa tehokkaasti kolmannen maan sivuliikettä jäsenvaltiossa; (b)sääntelyn vähimmäisvaatimukset: näihin kuuluvat kolmannen maan sivuliikkeiden velvoitteet, joiden mukaan niiden on i)ylläpidettävä vähimmäisperustamispääomaa, joka lasketaan prosenttiosuutena sivuliikkeen veloista suuremmille ja riskialttiimmille kolmannen maan sivuliikkeille (luokka 1) tai joka on kiinteä määrä pienemmille kolmannen maan sivuliikkeille (luokka 2); ii)täytettävä maksuvalmiusvaatimus, jonka on luokan 1 kolmannen maan sivuliikkeiden osalta oltava sama kuin maksuvalmiusvaatimus, jota sovelletaan luottolaitoksiin komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/61 mukaisesti; iii)täytettävä sisäistä hallintoa ja riskienhallintaa koskevat vaatimukset ja pantava täytäntöön kirjausjärjestelyt, jotta voidaan jäljittää kolmannen maan sivuliikkeen jäsenvaltiossa harjoittamaan liiketoimintaan liittyvät varat ja velat.

(c)raportointivaatimukset: kolmannen maan sivuliikkeiden on raportoitava säännöllisesti toimivaltaisille viranomaisilleen i) tiedot siitä, miten ne noudattavat vakavaraisuusdirektiivissä ja kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä vaatimuksia, ja ii) taloudelliset tiedot, jotka koskevat varoja ja velkoja niiden kirjanpidossa; (d)valvonta: Toimivaltaisten viranomaisten on säännöllisesti tarkistettava, noudattavatko kolmannen maan sivuliikkeet niitä koskevan sääntelyn vaatimuksia, myös rahanpesun torjuntaa varten, ja toteutettava valvontatoimenpiteitä kyseisten vaatimusten noudattamisen varmistamiseksi tai palauttamiseksi. Luokan 1 kolmannen maan sivuliikkeiden toimivaltaisten viranomaisten on sisällytettävä ne kyseisen ryhmän valvontakollegioihin, jos ne ovat jo olemassa, tai muutoin perustettava tilapäinen kollegio saman ryhmän luokan 1 kolmannen maan sivuliikkeille, jotka toimivat useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa. Oikeasuhteisuuden vuoksi ja erityisesti sen välttämiseksi, että pienille (tai pienemmille) kolmannen maan sivuliikkeille aiheutuisi tarpeetonta hallinnollista lisärasitetta, vakavaraisuusvaatimusten soveltamisalaa ja tasoa mukautetaan siten, että luokan 1 ja luokan 2 kolmannen maan sivuliikkeet erotetaan toisistaan. Ensiksi mainittuun luokkaan kuuluvat suuremmat kolmannen maan sivuliikkeet (eli ne, joilla on varoja vähintään viisi miljardia euroa) sekä kolmannen maan sivuliikkeet, joilla on lupa ottaa vastaan talletuksia vähittäisasiakkailta, ja kolmannen maan sivuliikkeet, joita ei pidetä ehdot täyttävinä, nämä kaksi viimeksi mainittua niiden koosta riippumatta. Luokkaan 2 kuuluvat kaikki kolmannen maan sivuliikkeet, joita ei ole luokiteltu luokkaan 1. Kolmannen maan sivuliike katsotaan ehdot täyttäväksi, jos sen pääkonttori on maassa, i) jolla on käytössä sellaisia pankkeja koskeva valvonta- ja sääntelykehys ja luottamuksellisuusvaatimukset, joiden on arvioitu vastaavan unionin vaatimuksia, ja ii) jota ei ole luetteloitu suuririskiseksi kolmanneksi maaksi, jolla on strategisia puutteita rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevassa järjestelmässään. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden toimivaltaisilla viranomaisilla on tarvittavat valtuudet vaatia, että niiden alueelle sijoittautuneet kolmannen maan sivuliikkeet hakevat erityistapauksissa lupaa tytäryrityksenä toimivina laitoksina (toimivaltuus vaatia tytäryrityksenä toimimista). Tätä toimivaltuutta on esimerkiksi voitava käyttää kolmannen maan sivuliikkeeseen, joka tekee liiketoimia tai harjoittaa liiketoimintaa toisten jäsenvaltioiden vastapuolten kanssa sisämarkkinasääntöjen vastaisesti. Lisäksi saman toimivaltuuden on oltava käytettävissä myös tapauksissa, joissa kolmannen maan sivuliike aiheuttaa riskejä asianomaisen jäsenvaltion tai EU:n rahoitusvakaudelle, ottaen huomioon tietyt vakavaraisuusdirektiivissä vahvistetut ja teknisissä sääntelystandardeissa tarkemmin määritellyt järjestelmäriski-indikaattorit. Jos kolmannen maan sivuliikkeen taseessa on varoja vähintään 30 miljardia euroa, toimivaltaisten viranomaisten on arvioitava säännöllisesti, aiheuttavatko tällaiset kolmannen maan sivuliikkeet kyseisen jäsenvaltion ja EU:n rahoitusvakaudelle riskin vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin mukaisesti systeemisiksi määriteltyjä laitoksia vastaavasti (järjestelmän kannalta merkittävyyden arviointi). Edellä mainittu 30 miljardin euron raja-arvo on laskettava siten, että otetaan huomioon kaikkien samaan kolmannen maan ryhmään EU:ssa kuuluvien, joko yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevien kolmannen maan sivuliikkeiden varat, jotka mitataan joko kolmen peräkkäisen vuoden keskiarvona tai vähintään kolmena peräkkäisenä vuotena viiden peräkkäisen vuoden aikana saavutetun absoluuttisen vähimmäismäärän perusteella. Arvioidessaan järjestelmän merkitystä toimivaltaisten viranomaisten on otettava huomioon edellisessä kohdassa tarkoitetut järjestelmäriski-indikaattorit. Jos toimivaltaiset viranomaiset toteavat näiden indikaattorien perusteella, että asianomaiset kolmannen maan sivuliikkeet ovat systeemisiä, ne voivat vaatia, että tällaiset kolmannen maan sivuliikkeet hakevat lupaa tytäryrityksenä toimivina laitoksina vakavaraisuusdirektiivin nojalla, jotta ne voivat jatkaa pankkitoiminnan harjoittamista jäsenvaltiossa ja EU:ssa (tytäryrityksenä toimimista koskeva vaatimus). Vaihtoehtoisesti toimivaltaiset viranomaiset voivat joko i) vaatia kolmannen maan sivuliikkeitä järjestelemään toimintojaan tai varojaan uudelleen niin, että ne lakkaavat täyttämästä järjestelmän kannalta merkittävyyden kriteerit tai 30 miljardin euron raja-arvon (uudelleenjärjestelyä koskeva vaatimus); tai ii) asettaa toisen pilarin mukaisia lisävaatimuksia kolmannen maan ryhmän kolmannen maan sivuliikkeille ja tytäryrityksinä toimiville laitoksille EU:ssa (esim. pääomaa, likviditeettiä, raportointia tai julkistamista koskevat lisävaatimukset), jos nämä toisen pilarin mukaiset vaatimukset ovat asianmukaisia ja riittäviä rahoitusvakauteen kohdistuvien mahdollisten riskien lieventämiseksi (toisen pilarin mukaiset vaatimukset). Toimivaltaiset viranomaiset voivat päättää olla asettamatta mitään edellä mainituista vaatimuksista kolmannen maan sivuliikkeille vain, jos ne voivat osoittaa, että riskit, joita tällaiset kolmannen maan sivuliikkeet aiheuttavat rahoitusvakaudelle ja markkinoiden eheydelle, eivät merkittävästi kasvaisi ilman kyseisiä vaatimuksia (lykkäyspäätös). Toimivaltaisten viranomaisten on arvioitava uudelleen päätöstään lykätä päätöstä vuoden kuluessa päätöksen tekemisestä. Arviointia kolmannen maan sivuliikkeiden, jotka kuuluvat kolmannen maan ryhmään, jolla on sivuliikkeitä ja tytäryrityksiä eri puolilla EU:ta, merkittävyydestä järjestelmän kannalta johtaa i) asianomaisen ryhmän konsolidointiryhmän valvoja unionissa, kun sovelletaan vakavaraisuusdirektiivin 111 artiklaa; ii) toimivaltainen viranomainen, josta tulee ryhmän konsolidointiryhmän valvoja EU:ssa kyseisen artiklan mukaisesti, jos kolmannen maan sivuliikkeitä kohdeltaisiin tytäryrityksinä toimivina laitoksina; tai iii) EPV, jos johtava toimivaltainen viranomainen ei ole aloittanut arviointia tai jos hypoteettista konsolidoitua valvojaa ei ole määritetty kolmen kuukauden kuluessa. Johtavan toimivaltaisen viranomaisen ja saman kolmannen maan ryhmän kolmannen maan sivuliikkeiden ja tytäryritysten valvonnasta vastaavien toimivaltaisten viranomaisten on tehtävä päätös siitä, asetetaanko jokin edellä mainituista vaatimuksista vai lykätäänkö tällaisten vaatimusten asettamista systeemisiksi arvioiduille kolmannen maan sivuliikkeille. Lisäksi uusi kolmannen maan sivuliikkeitä koskeva kehys ei korvaa tai estä jäsenvaltioita asettamasta tiettyihin kolmansiin maihin sijoittautuneille yrityksille yleisesti sovellettavaa vaatimusta, jonka mukaan niiden on harjoitettava alueellaan pankkitoimintaa sellaisten tytäryritysten välityksellä, joille on myönnetty toimilupa vakavaraisuusdirektiivin III osaston 1 luvun mukaisesti. Uuden kehyksen vaikutus Ehdotetun uuden kehyksen mukaan EU:ssa tällä hetkellä toimiville kolmannen maan sivuliikkeille on myönnettävä uusi toimilupa. Tästä toimiluvasta ja käynnissä olevasta toiminnasta aiheutuvia sääntöjen noudattamisesta ja siirtymäajasta aiheutuvia kustannuksia lievennettäisiin kuitenkin merkittävästi seuraavilla olosuhteilla: (a)kolmannen maan sivuliikkeillä on 12 kuukauden siirtymäaika direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä saattamiselle asetetun 18 kuukauden määräajan jälkeen, minkä vuoksi ne voivat jakaa siirtymäkauden kustannukset kyseiselle ajanjaksolle; (b)toimilupaa ja toiminnan vakautta koskevat vaatimukset perustuvat suurelta osin eri jäsenvaltioissa voimassa oleviin kansallisiin vaatimuksiin, ja koska uuteen kehykseen sisältyy hyvin samankaltaisia vaatimuksia kuin ne, kolmannen maan keskuspankkien sopeutumiskustannukset ovat rajalliset; (c)joulukuun 31 päivänä 2020 saatujen tietojen perusteella 106:sta eri jäsenvaltioissa toimiluvan saaneesta kolmannen maan sivuliikkeestä jopa 40 olisi luokiteltu luokkaan 2, minkä vuoksi näihin 40:een sovellettaisiin uudessa kehyksessä verrattain lievempiä vakavaraisuus- ja raportointivaatimuksia; (d)samojen tietojen perusteella ja kyseisenä päivänä vain kolmella kolmannen maan sivuliikkeellä oli yli 30 miljardin euron arvoisia omaisuuseriä, joten ne kuuluisivat järjestelmän kannalta merkityksellisen arvioinnin piiriin. Vaikka kolmannen maan sivuliikkeille saattaa aiheutua lisäkustannuksia uusien raportointivaatimusten noudattamisesta, ne olisivat perusteltuja rahoitusvakauden ja markkinoiden eheyden suojelun parantamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi. Hallinnollisen seuraamusjärjestelmän uudelleentarkastelu Uhkasakot otetaan käyttöön uutena täytäntöönpanovälineenä, jolla pyritään varmistamaan, että luottolaitokset noudattavat vakavaraisuussääntöjä nopeasti. Lisäksi tehdään selvä ero uhkasakkojen ja hallinnollisten seuraamusten välillä. Luetteloa rikkomuksista, joihin sovelletaan hallinnollisia seuraamuksia ja sanktioita, täydennetään vakavaraisuusvaatimuksilla, jotka tällä hetkellä puuttuvat vakavaraisuusdirektiivin 67 artiklan mukaisesta seuraamuskelpoisten rikkomusten luettelosta. Vakavaraisuusdirektiivin 66 ja 67 artiklaa muutetaan "vuotuisen kokonaisnettoliikevaihdon" määritelmän selventämiseksi ja sen määrittelemiseksi viittaamalla vakavaraisuusasetuksen uuden 314 artiklan mukaiseen liiketoimintaindikaattoriin. Jotta voidaan varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset seuraamusvaltuusasioissa, jäsenvaltioiden on säädettävä hallinnollisista seuraamuksista, uhkasakoista ja muista hallinnollisista toimenpiteistä, joita sovelletaan vakavaraisuusdirektiivin ja vakavaraisuusasetuksen saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen. Lisäksi otetaan käyttöön menettelytakeita seuraamusten tehokasta soveltamista varten erityisesti silloin, kun samasta säännösten rikkomisesta aiheutuu hallinnollisia ja rikosoikeudellisia seuraamuksia. Tätä varten vakavaraisuusdirektiivin 70 artiklaa muutetaan siten, että jäsenvaltioiden edellytetään antavan säännöt toimivaltaisten viranomaisten ja oikeusviranomaisten välisestä yhteistyöstä tapauksissa, joissa samasta rikkomuksesta on päällekkäisiä rikosoikeudellisia ja hallinnollisia menettelyjä ja seuraamuksia. Näiden sääntöjen tarkoituksena on antaa riittävä suoja sellaiselle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, jota tämä kaksinkertainen menettely koskee, ”ne bis in idem” -periaatteen mukaisesti. Pilarin 2 mukaisten vaatimusten koostumuksen tarkistaminen Sääntelykehyksen sisäisen johdonmukaisuuden lisäämiseksi viidennessä vakavaraisuusdirektiivissä yhdenmukaistettiin sen lakisääteisen pääoman luonne, joka pankeilla on oltava pilarin 2 mukaisen pääomavaatimuksen täyttämiseksi, pilarin 1 mukaisen pääomavaatimuksen vähimmäispääoman kanssa. Vakavaraisuusdirektiivin 104 a artiklan 4 kohdassa säädetystä yleissäännöstä poiketen valvontaviranomaisilla on harkintavalta päättää tapauskohtaisesti asettaa pilarin 2 mukaisia pääomavaatimuksia, joilla on suurempi osuus ensisijaisesta pääomasta (T1) tai ydinpääomasta (CET1). Tämä uusi kohtelu on otettu käyttöön vasta äskettäin covid-19-kriisin aikana. Vaikka on vielä liian aikaista tehdä kattavia päätelmiä viimeaikaisesta yhdenmukaistamisesta, ensimmäisessä tarkistamisessa vahvistettiin, että vähimmäispääomavaatimusten (pilari 1) ja täydentävien (pilari 2) pääomavaatimusten yhdenmukainen vakiomuotoinen koostumus on hyödyllinen.

Kokonaisriskipainolattian käyttöönottoon liittyvät mukautukset Kokonaisriskipainolattian (OF) käyttöönotto kokonaisriskin määrän laskemisessa vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan mukaisesti vaikuttaa niihin vakavaraisuusdirektiivissä säädettyihin pääomavaatimuksiin, joiden laskeminen riippuu kokonaisriskin määrästä (TREA). Näitä vaatimuksia ovat yleisen pääomapuskurin vaatimus, vastasyklistä pääomapuskuria koskeva vaatimus, puskurivaatimukset maailmanlaajuisille järjestelmän kannalta merkittäville ja muille järjestelmän kannalta merkittäville laitoksille, järjestelmäriskipuskuria koskeva vaatimus ja – siltä osin kuin toimivaltainen viranomainen käyttää menetelmää, jossa se asetetaan kokonaisriskin määrän prosenttiosuutena alusta alkaen – laitoskohtainen pilarin 2 mukainen pääomavaatimus (omien varojen lisävaatimus, P2R). Kahta näistä vaatimuksista, nimittäin omien varojen lisävaatimusta ja järjestelmäriskipuskurivaatimusta, voidaan käyttää sellaisten riskien torjumiseen, jotka ovat luonteeltaan samankaltaisia kuin ne, joita OF-rajoitus koskee. Näin ollen on mahdollista, että tietyt riskit (esim. malliriski) voidaan laskea kahteen kertaan, kun OF-rajoitusta aletaan soveltaa. Tätä on vältettävä. Basel III ‑uudistuksen loppuunsaattamista koskevaan EPV:n lausuntoon sisältyy asiaa koskeva erityinen suositus, ja siinä kehotetaan yleisesti toimivaltaisia ja nimettyjä viranomaisia harkitsemaan uudelleen omien varojen lisävaatimuksen ja järjestelmäriskipuskurivaatimuksen asianmukaista tasoa sen jälkeen, kun OF-rajoituksen soveltaminen alkaa. Edellä esitetyn perusteella ehdotuksella muutetaan vakavaraisuusdirektiivin 104 a artiklaa ja 133 artiklaa – joissa vahvistetaan omien varojen lisävaatimusta ja järjestelmäriskipuskuria koskevaa vaatimusta koskevat säännöt – ottamalla käyttöön suojatoimia, joiden tarkoituksena on estää omien varojen lisävaatimuksen ja järjestelmäriskipuskurivaatimuksen perusteettomat korotukset laitoksen tullessa sidotuksi OF-rajoitukseen: ·Omien varojen lisävaatimus ja järjestelmäriskipuskurivaatimus ”jäädytetään”, jotta vältetään lakisääteisen pääoman automaattiset (aritmeettiset) korotukset näiden kahden vaatimuksen mukaisesti. Tämä suojatoimenpide on perusteltu siksi, että riskipainotettujen vastuuerien kasvu, joka johtuu siitä, että laitosta sitoo OF-rajoitus, on täysin samansuuruinen ja täysin laskennallinen eikä heijasta sellaista todellista riskien kasvua, joka oikeuttaisi vaatimaan laitokselta lisäpääomaa; ·laitoksen toimivaltaisen viranomaisen on tarkistettava omien varojen lisävaatimuksen kalibrointi, ja toimivaltaisen tai nimetyn viranomaisen on tarkasteltava uudelleen järjestelmäriskipuskuria koskevan vaatimuksen kalibrointia sen selvittämiseksi, onko riski laskettu kahteen kertaan, ja jos on, kalibroitava kyseiset vaatimukset uudelleen tällaisen kaksinkertaisen laskennan välttämiseksi; ·nämä kaksi vaatimusta jäädytetään, kunnes vastaavat tarkistukset on saatu päätökseen ja vaatimusten asianmukaista kalibrointia koskevista päätöksistä ilmoitetaan. Vakavaraisuusdirektiivin 104 a ja 133 artiklaa muutetaan myös sen selventämiseksi, että omien varojen lisävaatimusta ja järjestelmäriskipuskurivaatimusta ei voida käyttää kattamaan riskejä, jotka on jo katettu kokonaan OF-rajoituksella. Lopuksi 131 artiklaa muutetaan siten, että toimivaltaisten viranomaisten tai nimettyjen viranomaisten edellytetään tapauksen mukaan tarkistavan O-SII-laitoksen O-SII-puskurivaatimuksen kalibroinnin, kun O-SII-laitosta sitoo OF-rajoitus, sen varmistamiseksi, että kalibrointi pysyy asianmukaisena. Tietojen antaminen Direktiivin 106 artiklaa muutetaan siten, että jäsenvaltiot voivat antaa valvontaviranomaisille valtuudet vaatia laitoksia toimittamaan tiedot EPV:lle määräajassa. Tämä on seurausta vakavaraisuusasetuksen 433 ja 434 artiklaan tehdyistä muutoksista, joiden mukaan EPV:n on keskitettävä laitosten julkistamien tietojen julkistaminen. Lisäksi ehdotuksessa annetaan valvontaviranomaisille mahdollisuus sallia, että laitokset käyttävät tiettyjä tiedotusvälineitä ja paikkoja julkaistakseen muita kuin EPV:n verkkosivustoja. Tämä vastaa vakavaraisuusasetukseen ehdotettua muutosta, jonka mukaan keskitetyn EPV:n julkaisun lisäksi laitokset voivat vapaasti julkistaa omat tiedonantonsa muilla tavoin. Omien varojen vaatimusten laskentamenetelmien vertailuanalyysi Ehdotuksessa muutetaan 78 artiklaa siten, että omien varojen vaatimusten laskemista koskevien menettelyjen vertailuun valvontatarkoituksissa lisätään kaksi menetelmää: (a)mallintamismenetelmät, joita käytetään odotettavissa olevien luottoriskitappioiden laskemiseen sekä kansainvälisten tilinpäätösstandardin (IFRS-standardi) 9 että kansallisten tilinpäätösstandardien mukaisesti; ja (b)asetuksen (EU) N:o 575/2013 kolmannen osan IV osaston 1 a luvussa säädetty markkinariskiä koskeva vaihtoehtoinen standardimenetelmä, koska laitokset voivat mallintaa tiettyjä parametreja kyseisessä menetelmässä. Koska myös laitokset, jotka käyttävät vakavaraisuusasetuksen kolmannen osan II osaston 2 luvussa säädettyä luottoriskin standardimenetelmää, voivat käyttää odotettujen luottoriskien laskennassa käytettäviä menetelmiä, kyseiset laitokset kuuluvat myös valvontaan liittyvään vertailuun. EPV:n on kuitenkin päätettävä, mitkä näistä laitoksista on otettava mukaan, suhteellisuusperiaate huomioon ottaen. Lisäksi 78 artiklaa muutetaan siten, että sallitaan mahdollisuus harventaa esikuva-analyysien tiheyttä vuosittaisesta joka toiseen vuoteen, kun otetaan huomioon, että kun tietty määrä harjoituksia on suoritettu, harvempi tiheys todennäköisesti riittää seuraamaan laitosten lähestymistapojen tuloksia. Tämä vähentää myös vertailuarvoja käyttäville laitoksille aiheutuvaa hallinnollista taakkaa. 2021/0341 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI

direktiivin 2013/36/EU muuttamisesta valvontavaltuuksien, seuraamusten, kolmannen maan sivuliikkeiden sekä ympäristöön, yhteiskuntaan ja hyvään hallintotapaan liittyvien riskien osalta ja direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 53 artiklan 1 kohdan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen, kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1)Toimivaltaisten viranomaisten, niiden henkilöstön ja hallintoelinten jäsenten olisi oltava riippumattomia poliittisesta ja taloudellisesta vaikutusvallasta. Eturistiriitojen riskit heikentävät unionin rahoitusjärjestelmän eheyttä ja vaarantavat yhdennetyn pankki- ja pääomamarkkinaunionin tavoitteen. Direktiivissä 2013/36/EU olisi annettava yksityiskohtaisempia säännöksiä jäsenvaltioille sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset, mukaan lukien niiden henkilöstö ja johto, toimivat riippumattomasti ja puolueettomasti. Tässä yhteydessä olisi vahvistettava eturistiriitojen ehkäisemistä koskevat vähimmäisvaatimukset. Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) olisi annettava toimivaltaisille viranomaisille eturistiriitojen ehkäisemistä koskevat ohjeet, jotka perustuvat kansainvälisiin parhaisiin käytäntöihin. (2)Toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava tarvittavat valtuudet peruuttaa luottolaitokselle myönnetty toimilupa, jos luottolaitoksen on todettu olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan eikä se ole samanaikaisesti täyttänyt muita Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/59/EU tai Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 806/2014 säädettyjä kriisinratkaisuedellytyksiä. Tällaisessa tilanteessa luottolaitos olisi likvidoitava sovellettavan kansallisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisesti tai muun tyyppisissä menettelyissä, joista säädetään kyseisiä laitoksia varten kansallisessa lainsäädännössä, ja sen olisi sen vuoksi lopetettava toiminta, jota varten toimilupa oli myönnetty. (3)Pankkipalvelujen tarjoaminen unionissa edellyttää, että luottolaitoksella on aiempi toimilupa ja että se on fyysisesti läsnä oikeushenkilön tai sivuliikkeen välityksellä sen alueella. Vain tällä tavoin luottolaitoksiin voidaan soveltaa tehokasta vakavaraisuussääntelyä ja -valvontaa, jotka ovat tarpeen kaatumisriskin minimoimiseksi ja kaatumisen hallitsemiseksi, jotta estettäisiin sen leviäminen hallitsemattomasti ja rahoitusjärjestelmän romahtaminen (esim. pankin kaatumisen tai varovaisen luotonannon aiheuttaman pankin kaatumisen aiheuttama tartuntariski). Pankkipalvelujen tarjoaminen unionissa ilman fyysistä läsnäoloa lisäisi niiden rahoitusmarkkinoiden esiintymistä ja yleisyyttä, joilla luottolaitokset ovat tiiviisti mukana riskisegmenteissä, jotka eivät kuulu unionin vakavaraisuussääntelyn ja -valvonnan piiriin ja jotka voivat mahdollisesti uhata unionin tai sen yksittäisten jäsenvaltioiden rahoitusvakautta. Vuosien 2008–2009 finanssikriisi on viimeisin historiallinen ennakkotapaus, joka korostaa sitä, miten pienet markkinasegmentit voivat aiheuttaa merkittäviä uhkia unionin ja sen jäsenvaltioiden rahoitusvakaudelle, jos ne jätetään vakavaraisuuden valvonnan ja sääntelyn ulkopuolelle. Sen vuoksi on tarpeen säätää unionin lainsäädännössä nimenomaisesta vaatimuksesta, jonka mukaan kolmanteen maahan sijoittautuneiden yritysten, jotka haluavat tarjota pankkipalveluja unionissa, olisi ainakin perustettava jäsenvaltioon sivuliike ja että tällaiselle sivuliikkeelle olisi myönnettävä toimilupa unionin lainsäädännön mukaisesti, paitsi jos yritys haluaa tarjota pankkipalveluja unionissa tytäryrityksen välityksellä. Tätä vaatimusta sivuliikkeen perustamisesta ei kuitenkaan pitäisi soveltaa tapauksiin, joissa palveluja pyydetään käänteisesti, koska tässä tapauksessa asiakas pyytää kolmannessa maassa sijaitsevaa yritystä pyytämään palvelun tarjoamista. (4)Luottolaitosten valvontaviranomaisilla olisi oltava kaikki tarvittavat valtuudet, joiden avulla ne voivat suorittaa tehtävänsä ja jotka kattavat valvottavien yhteisöjen toteuttamat erilaiset toimenpiteet. Tätä varten ja tasapuolisten toimintaedellytysten lisäämiseksi valvontaviranomaisilla on oltava käytettävissään kaikki valvontavaltuudet, joiden avulla ne voivat kattaa merkittävät toimenpiteet, joita valvottavat yhteisöt voivat toteuttaa. Euroopan keskuspankille ja kansallisille toimivaltaisille viranomaisille olisi sen vuoksi ilmoitettava, jos valvottavan yhteisön toteuttamat merkittävät toimenpiteet, mukaan lukien valvottavien yhteisöjen hankkimat merkittävät omistusosuudet rahoitus- tai muissa yhteisöissä, varojen ja velkojen merkittävät siirrot valvotuilta yhteisöiltä tai valvotuille yhteisöille, sekä valvottavan yhteisön toteuttamat sulautumiset ja jakautumiset, joissa on mukana valvottuja yhteisöjä, herättävät huolta sen vakavaraisuusprofiilista tai mahdollisesta rahanpesusta ja terrorismin rahoituksesta. Lisäksi EKP:llä ja kansallisilla toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava valtuudet puuttua tällaisiin tapauksiin. (5)Sulautumisten ja jakautumisten osalta direktiivissä (EU) 2017/1132 vahvistetaan yhdenmukaistetut säännöt ja menettelyt erityisesti osakeyhtiöiden rajat ylittäviä sulautumisia ja jakautumisia varten. Sen vuoksi tässä direktiivissä säädetyn toimivaltaisten viranomaisten arviointimenettelyn olisi täydennettävä direktiiviä (EU) 2017/1132 eikä se saisi olla ristiriidassa minkään sen säännöksen kanssa. Kun on kyse rajat ylittävistä sulautumisista ja jakautumisista, jotka kuuluvat direktiivin (EU) 2017/1132 soveltamisalaan, toimivaltaisen valvontaviranomaisen antaman perustellun lausunnon olisi oltava osa kaikkien asiaankuuluvien ehtojen noudattamisen arviointia ja kaikkien sulautumista tai jakautumista edeltävän todistuksen edellyttämien menettelyjen ja muodollisuuksien asianmukaista suorittamista. Perusteltu lausunto olisi sen vuoksi siirrettävä nimetylle kansalliselle viranomaiselle, joka vastaa sulautumista tai jakautumista edeltävän todistuksen myöntämisestä direktiivin (EU) 2017/1132 mukaisesti. (6)Sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset voivat puuttua asiaan ennen kuin jokin näistä olennaisista toimista toteutetaan, niistä olisi ilmoitettava etukäteen. Ilmoitukseen olisi liitettävä tiedot, joita toimivaltaiset viranomaiset tarvitsevat arvioidakseen suunniteltua toimintaa vakavaraisuuden sekä rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunnan näkökulmasta. Toimivaltaisten viranomaisten olisi aloitettava arviointi siitä hetkestä, kun ilmoitus, joka sisältää kaikki pyydetyt tiedot, vastaanotetaan, ja jos kyseessä on olennaisen omistusosuuden hankkiminen tai varojen ja velkojen merkittävä siirto, arvioinnin olisi oltava ajallisesti rajoitettu. (7)Kun on kyse huomattavan omistusosuuden hankinnasta tai varojen tai velkojen olennaisesta siirrosta, toimivaltainen viranomainen voi arvioinnin päätelmien perusteella päättää vastustaa toimenpidettä. Jos toimivaltaiset viranomaiset eivät vastusta toimenpidettä tietyn ajan kuluessa, toimenpide katsotaan hyväksytyksi. (8)Oikeasuhteisuuden varmistamiseksi ja tarpeettoman hallinnollisen rasitteen välttämiseksi näitä toimivaltaisten viranomaisten lisävaltuuksia olisi sovellettava ainoastaan olennaisina pidettäviin toimiin. Ainoastaan sulautumisista tai jakautumisista koostuvia toimia olisi automaattisesti käsiteltävä olennaisina liiketoimina, koska vastaperustetun yksikön toiminnan vakauden voidaan odottaa olevan merkittävästi erilainen kuin sulautumiseen tai jakautumiseen alun perin osallistuneiden yhteisöjen. Sulautumia tai jakautumisia ei pitäisi myöskään tehdä niitä toteuttavien yhteisöjen toimesta ennen kuin toimivaltaisilta viranomaisilta on saatu myönteinen lausunto. Toimivaltaisten viranomaisten olisi arvioitava muut toimet (mukaan lukien hallussapidon hankinta sekä varojen ja velkojen siirrot), jos ne katsotaan olennaisiksi, hiljaisen hyväksynnän menettelyllä. (9)Joissakin tilanteissa (esimerkiksi jos mukana on eri jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhteisöjä) toimet saattavat edellyttää useilta toimivaltaisilta viranomaisilta useita ilmoituksia ja arviointeja, mikä edellyttää tehokasta yhteistyötä kyseisten viranomaisten välillä. Sen vuoksi on tarpeen täsmentää yhteistyövelvoitteita, erityisesti varhaisia ristiinilmoituksia, sujuvaa tietojenvaihtoa ja arvioinnin koordinointia. (10)On tarpeen yhdenmukaistaa säännökset, jotka koskevat huomattavan omistusosuuden hankkimista luottolaitoksesta, niiden säännösten kanssa, jotka koskevat laitoksen hankkimaa huomattavaa omistusosuutta, jos molemmat arvioinnit on suoritettava samasta toimenpiteestä. Ilman asianmukaista muotoilua nämä säännökset voivat johtaa epäjohdonmukaisuuksiin toimivaltaisten viranomaisten suorittamassa arvioinnissa ja viime kädessä niiden tekemissä päätöksissä. Sen vuoksi on tarpeen säätää vastaavasta toimivaltaisille viranomaisille annettavasta lisäajasta ilmoituksen vastaanottamisen ilmoittamiseksi, kun toimi katsotaan monimutkaiseksi).

(11)EPV:lle olisi annettava valtuudet laatia teknisiä sääntelystandardeja ja teknisiä täytäntöönpanostandardeja, jotta voidaan varmistaa näiden ylimääräisten valvontavaltuuksien asianmukainen käyttö. Kyseisissä teknisissä sääntelystandardeissa ja teknisissä täytäntöönpanostandardeissa olisi erityisesti täsmennettävä tiedot, jotka toimivaltaisten viranomaisten on saatava, arvioitavat seikat ja yhteistyö, jos mukana on useampi kuin yksi toimivaltainen viranomainen. Nämä eri osatekijät ovat ratkaisevan tärkeitä sen varmistamiseksi, että riittävän yhdenmukaistetut valvontamenetelmät mahdollistavat lisävaltuuksia koskevien säännösten tehokkaan täytäntöönpanon ja mahdollisimman vähäisen hallinnollisen lisärasituksen. (12)On ratkaisevan tärkeää, että luottolaitokset, rahoitusalan holdingyhtiöt ja rahoitusalan sekaholdingyhtiöt noudattavat vakavaraisuusvaatimuksia, jotta voidaan varmistaa niiden turvallisuus ja vakaus ja säilyttää rahoitusjärjestelmän vakaus sekä koko unionin tasolla että kussakin jäsenvaltiossa. Sen vuoksi EKP:llä ja kansallisilla toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava valtuudet toteuttaa oikea-aikaisia ja päättäväisiä toimenpiteitä, jos kyseiset luottolaitokset, rahoitusalan holdingyhtiöt ja rahoitusalan sekaholdingyhtiöt ja niiden tosiasialliset hoitajat eivät noudata vakavaraisuusvaatimuksia tai valvontapäätöksiä. (13)Tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamiseksi seuraamusten määräämisvalta-asioissa jäsenvaltiot olisi velvoitettava säätämään tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista hallinnollisista seuraamuksista, uhkasakoista ja muista hallinnollisista toimenpiteistä, jotka liittyvät tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 rikkomiseen. Jäsenvaltiot voivat määrätä hallinnollisia seuraamuksia erityisesti silloin, kun asianomaiseen rikkomiseen sovelletaan myös kansallista rikoslainsäädäntöä. Kyseisten hallinnollisten seuraamusten, uhkasakkojen ja muiden hallinnollisten toimenpiteiden olisi täytettävä tietyt vähimmäisvaatimukset, mukaan lukien vähimmäisvaltuudet, jotka toimivaltaisille viranomaisille olisi annettava, jotta ne voivat määrätä niitä, perusteet, jotka toimivaltaisten viranomaisten olisi otettava huomioon niiden soveltamisessa, julkistamista koskevissa vaatimuksissa tai hallinnollisten seuraamusten ja uhkasakkojen tasoissa. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava uhkasakkojen soveltamista koskevat erityiset säännöt ja tehokkaat mekanismit. (14)Hallinnollisilla taloudellisilla seuraamuksilla olisi oltava pelotevaikutus, jotta estetään luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka rikkoo kansallisia säännöksiä, joilla direktiivi 2013/36/EU saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, tai asetuksen (EU) N:o 575/2013 vastaisesti, harjoittamasta samaa tai samankaltaista toimintaa tulevaisuudessa. Jäsenvaltioita olisi vaadittava säätämään hallinnollisista seuraamuksista, jotka ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Toimivaltaisten viranomaisten olisi lisäksi otettava huomioon mahdolliset aiemmat rikosoikeudelliset seuraamukset, jotka on mahdollisesti määrätty samasta rikkomuksesta vastuussa olevalle samalle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, määrittäessään hallinnollisten seuraamusten tai muiden hallinnollisten toimenpiteiden tyyppiä ja hallinnollisten taloudellisten seuraamusten tasoa. Tarkoituksena on varmistaa, että kaikkien seuraamusten ja muiden hallinnollisten toimenpiteiden ankaruus hallinnollisten ja rikosoikeudellisten menettelyjen kasaantuessa rajoitetaan siihen, mikä on tarpeen kyseisen rikkomuksen vakavuuden kannalta. Tätä varten on olennaisen tärkeää tehostaa toimivaltaisten viranomaisten ja oikeusviranomaisten välistä yhteistyötä, kun on kyse hallinnollisten ja rikosoikeudellisten menettelyjen kasautumisesta samasta rikkomuksesta vastuussa olevia samoja henkilöitä vastaan. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava erityiset säännöt ja mekanismit tällaisen yhteistyön helpottamiseksi. (15)Toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava määrätä hallinnollisia seuraamuksia samalle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, joka on vastuussa samoista teoista tai laiminlyönneistä. Tällaisella menettelyjen ja seuraamusten kumuloitumisella samasta rikkomisesta olisi kuitenkin pyrittävä erilaisiin yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava säännöt hallinnollisten ja rikosoikeudellisten menettelyjen asianmukaisesta koordinoinnista. Tällaisilla säännöillä olisi rajattava kyseiselle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle samasta rikkomuksesta määrättävät kumulatiiviset seuraamukset siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä näiden eri tavoitteiden saavuttamiseksi. Lisäksi jäsenvaltioiden olisi vahvistettava säännöt sen varmistamiseksi, että menettelyjen kasautuessa määrättyjen hallinnollisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten ja muiden toimenpiteiden ankaruus rajoitetaan siihen, mikä on tarpeen kyseisen rikkomuksen vakavuuden vuoksi. Jäsenvaltioiden olisi myös varmistettava, että tällainen menettelyjen ja myöhempien seuraamusten päällekkäisyys on ne bis in idem -periaatteen mukaista ja että asianomaisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön oikeuksia suojellaan asianmukaisesti. (16)Oikeushenkilöitä koskevia hallinnollisia taloudellisia seuraamuksia olisi sovellettava johdonmukaisesti, erityisesti määritettäessä hallinnollisten seuraamusten enimmäismäärää, jossa olisi otettava huomioon asianomaisen yrityksen vuotuinen kokonaisnettoliikevaihto. Direktiivissä 2013/36/EU esitetty vuotuisen kokonaisnettoliikevaihdon nykyinen määritelmä ei kuitenkaan ole riittävän kattava eikä riittävän selkeä eikä täydellinen, jotta varmistettaisiin tasapuoliset toimintaedellytykset hallinnollisten taloudellisten seuraamusten soveltamisessa. Sen vuoksi on tarpeen selventää useita nykyisen vuotuisen kokonaisnettoliikevaihdon määritelmän osatekijöitä, jotta vältetään epäyhtenäinen tulkinta. (17)Hallinnollisten seuraamusten lisäksi toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava valtuudet määrätä uhkasakkoja luottolaitoksille, rahoitusalan holdingyhtiöille, rahoitusalan sekaholdingyhtiöille ja niiden tosiasiallisille johtajille, koska ne tai he eivät ole noudattaneet direktiivistä 2013/36/EU tai asetuksesta (EU) N:o 575/2013 johtuvia velvoitteitaan tai toimivaltaisen viranomaisen antamaa päätöstä. Nämä täytäntöönpanotoimenpiteet olisi määrättävä, jos toimivaltaisen viranomaisen vaatimuksen tai valvontapäätöksen rikkominen jatkuu. Toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava määrätä tällaisia täytäntöönpanotoimenpiteitä ilman, että niiden tarvitsee osoittaa rikkomisen kohteena olevalle osapuolelle etukäteen esitettyä pyyntöä, määräystä tai varoitusta. Koska uhkasakkojen tarkoituksena on pakottaa luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt lopettamaan jatkuva rikkominen, uhkasakkojen soveltaminen ei saisi estää toimivaltaisia viranomaisia määräämästä myöhemmin hallinnollisia seuraamuksia samasta rikkomisesta. (18)On tarpeen säätää hallinnollisista seuraamuksista, uhkasakoista ja muista hallinnollisista toimenpiteistä, jotta voidaan varmistaa mahdollisimman laajat toimintamahdollisuudet rikkomuksen jälkeen ja auttaa estämään uusia rikkomuksia riippumatta siitä, luokitellaanko ne kansallisen lainsäädännön mukaiseksi hallinnolliseksi seuraamukseksi tai muuksi hallinnolliseksi toimenpiteeksi. Jäsenvaltioiden olisi sen vuoksi voitava säätää lisäseuraamuksista ja korkeammista hallinnollisista taloudellisista seuraamuksista. (19)Toimivaltaisten viranomaisten olisi määrättävä uhkasakkoja, jotka ovat oikeasuhteisia ja tehokkaita. Toimivaltaisen viranomaisen olisi näin ollen otettava huomioon uhkasakon mahdollinen vaikutus rikkomiseen syyllistyneen oikeushenkilön tai luonnollisen henkilön taloudelliseen tilanteeseen ja pyrittävä välttämään se, että seuraamus aiheuttaisi rikkoneelle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle maksukyvyttömyyden, johtaisi vakavaan taloudelliseen ahdinkoon tai muodostaisi suhteettoman prosenttiosuuden sen vuotuisesta kokonaisliikevaihdosta. (20)Jos jäsenvaltion oikeusjärjestelmässä ei sallita tässä direktiivissä säädettyjä hallinnollisia seuraamuksia, hallinnollisia seuraamuksia koskevia sääntöjä voidaan soveltaa siten, että seuraamuksen käynnistää toimivaltainen viranomainen ja sen määrää oikeusviranomaiset. Sen vuoksi kyseisten jäsenvaltioiden on varmistettava, että sääntöjen ja seuraamusten soveltamisella on vastaava vaikutus kuin toimivaltaisten viranomaisten määräämillä hallinnollisilla seuraamuksilla. Tällaisia seuraamuksia määrätessään oikeusviranomaisten olisi otettava huomioon toimivaltaisen viranomaisen antama suositus, jolla seuraamus pannaan vireille. Seuraamusten olisi oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. (21)Jotta voidaan säätää asianmukaisista seuraamuksista direktiivin 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 575/2013 saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta, luetteloa rikkomuksista, joihin sovelletaan hallinnollisia seuraamuksia, uhkasakkoja ja muita hallinnollisia toimenpiteitä, olisi täydennettävä. Sen vuoksi direktiivin 2013/36/EU 67 artiklan mukaista rikkomusten luetteloa olisi muutettava. (22)Kolmanteen maahan sijoittautuneiden yritysten johonkin jäsenvaltioon pankkipalvelujen tarjoamista varten perustamien sivuliikkeiden sääntelyyn sovelletaan kansallista lainsäädäntöä, ja sitä yhdenmukaistetaan vain hyvin rajoitetusti direktiivillä 2013/36/EU. Vaikka kolmannen maan sivuliikkeillä on merkittävä asema unionin pankkimarkkinoilla, niihin sovelletaan tällä hetkellä vain hyvin korkeita tietovaatimuksia, mutta niihin ei sovelleta unionin tason vakavaraisuusstandardeja tai valvontayhteistyöjärjestelyjä. Yhteisen vakavaraisuuskehyksen täydellinen puuttuminen johtaa siihen, että kolmannen maan sivuliikkeisiin sovelletaan erilaisia varovaisuus- ja kattavuusvaatimuksia. Toimivaltaisilla viranomaisilla ei myöskään ole kattavia tietoja eikä tarvittavia valvontavälineitä, joiden avulla voitaisiin seurata asianmukaisesti niitä erityisiä riskejä, joita yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa toimivat kolmannen maan ryhmät aiheuttavat sekä sivuliikkeiden että tytäryritysten kautta. Niihin ei tällä hetkellä sovelleta integroituja valvontajärjestelyjä, eikä kolmannen maan ryhmän kunkin sivuliikkeen valvonnasta vastaava toimivaltainen viranomainen ole velvollinen vaihtamaan tietoja saman ryhmän muita sivuliikkeitä ja tytäryrityksiä valvovien toimivaltaisten viranomaisten kanssa. Tällainen hajanainen sääntely-ympäristö aiheuttaa riskejä unionin rahoitusvakaudelle ja markkinoiden eheydelle, mihin olisi puututtava asianmukaisesti kolmannen maan sivuliikkeitä koskevan yhdenmukaistetun kehyksen avulla. Tällaisen kehyksen olisi sisällettävä toimilupia, vakavaraisuusstandardeja, sisäistä hallintoa, valvontaa ja raportointia koskevat yhteiset vähimmäisvaatimukset. Näiden vaatimusten olisi perustuttava vaatimuksiin, joita jäsenvaltiot jo soveltavat kolmannen maan sivuliikkeisiin alueellaan, ja niissä olisi otettava huomioon samanlaiset tai vastaavat vaatimukset, joita kolmannet maat soveltavat ulkomaisiin sivuliikkeisiin, jotta voidaan varmistaa johdonmukaisuus jäsenvaltioiden välillä ja mukauttaa unionin kolmannen maan sivuliikkeitä koskeva kehys alalla vallitseviin kansainvälisiin käytäntöihin. (23)Oikeasuhteisuuden vuoksi kolmannen maan sivuliikkeitä koskevissa vaatimuksissa olisi otettava huomioon riski, jonka ne aiheuttavat rahoitusvakaudelle ja markkinoiden eheydelle unionissa ja jäsenvaltioissa. Sen vuoksi kolmannen maan sivuliikkeet olisi luokiteltava joko luokkaan 1, jos niiden katsotaan olevan riskialttiimpia, tai muussa tapauksessa luokkaan 2, jos ne ovat pieniä ja rakenteeltaan yksinkertaisia eivätkä aiheuta merkittävää rahoitusvakauteen liittyvää riskiä (yhdenmukaisesti asetuksessa (EU) N:o 575/2013 olevan ”pienen ja rakenteeltaan yksinkertaisen laitoksen” määritelmän kanssa). Näin ollen kolmannen maan sivuliikkeiden, joiden varat ovat vähintään 5 000 000 000 euroa, olisi katsottava aiheuttavan tällaisen suuremman riskin suuremman kokonsa ja monimuotoisuutensa vuoksi, koska niiden kaatuminen voisi aiheuttaa merkittäviä häiriöitä jäsenvaltion pankkipalvelumarkkinoilla tai sen pankkijärjestelmässä. Myös kolmannen maan sivuliikkeitä, joilla on lupa ottaa vastaan vähittäistalletuksia, olisi pidettävä samalla tavalla riskialttiimpina niiden koosta riippumatta, koska niiden kaatuminen vaikuttaisi erittäin haavoittuvassa asemassa oleviin tallettajiin ja voisi johtaa luottamuksen menettämiseen jäsenvaltion pankkijärjestelmän turvallisuuteen ja vakauteen kansalaisten säästöjen suojaamiseksi. Nämä kolmannen maan sivuliikkeet olisi sen vuoksi luokiteltava luokkaan 1. (24)Kolmannen maan sivuliikkeet olisi luokiteltava luokkaan 1 myös silloin, kun kolmannessa maassa sijaitsevaan yritykseen, joka on niiden pääkonttori, jäljempänä ’pääyritys’, sovelletaan sääntelyä, valvontaa ja täytäntöönpanoa, joiden ei katsota vastaavan vähintään direktiiviä 2013/36/EU ja asetusta (EU) N:o 575/2013, tai jos kyseinen kolmas maa on merkitty suuririskiseksi kolmanneksi maaksi, jonka rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevassa järjestelmässä on strategisia puutteita Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 mukaisesti. Kyseiset kolmannen maan sivuliikkeet aiheuttavat merkittävän riskin unionin ja sijoittautumisjäsenvaltion rahoitusvakaudelle, koska niiden pääyritykseen sovellettavissa pankkialan sääntelypuitteissa tai rahanpesun vastaisissa kehyksissä ei oteta riittävästi huomioon sivuliikkeen jäsenvaltiossa harjoittamasta toiminnasta aiheutuvia erityisiä riskejä tai kolmannen maan ryhmästä aiheutuvia vastapuolille jäsenvaltiossa aiheutuvia riskejä tai niiden riskien asianmukaista seurantaa. Jotta voidaan määrittää kolmannen maan pankkialan vakavaraisuus- ja valvontastandardien vastaavuus unionin standardien kanssa, komission olisi voitava antaa EPV:lle tehtäväksi suorittaa arviointi asetuksen (EU) N:o 575/2013 33 artiklan mukaisesti. EPV:n olisi varmistettava, että arviointi suoritetaan tinkimättömällä ja avoimella tavalla ja vakaan menetelmän mukaisesti. Lisäksi EPV:n olisi kuultava kolmannen maan valvontaviranomaisia ja pankkialan sääntelystä vastaavia ministeriöitä ja tarvittaessa yksityisen sektorin osapuolia ja tehtävä tiivistä yhteistyötä niiden kanssa pyrkien kohtelemaan kyseisiä osapuolia oikeudenmukaisesti ja antamaan niille mahdollisuus toimittaa asiakirjoja ja esittää huomautuksia kohtuullisessa ajassa. Lisäksi EPV:n olisi varmistettava, että asetuksen (EU) N:o 575/2013 33 artiklan mukaisesti annettu kertomus on asianmukaisesti perusteltu, sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen arvioiduista seikoista ja toimitetaan kohtuullisen ajan kuluessa. (25)Toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava nimenomainen toimivalta vaatia tapauskohtaisesti, että kolmannen maan sivuliikkeet hakevat toimilupaa direktiivin 2013/36/EU III osaston 1 luvun mukaisesti ainakin silloin, kun kyseiset sivuliikkeet harjoittavat toimintaa muissa jäsenvaltioissa toimivien vastapuolten kanssa sisämarkkinasääntöjen vastaisesti tai jos ne aiheuttavat merkittävän riskin unionin tai sen jäsenvaltion rahoitusvakaudelle, johon ne ovat sijoittautuneet. Lisäksi toimivaltaisia viranomaisia olisi vaadittava arvioimaan säännöllisesti, ovatko kolmannen maan sivuliikkeet, joilla on kirjanpidossaan varoja vähintään 30 000 000 000 euroa, järjestelmän kannalta merkittäviä. Kaikille samaan kolmannen maan ryhmään kuuluville sivuliikkeille, jotka ovat sijoittautuneet yhteen jäsenvaltioon tai koko unioniin, olisi tehtävä yhteinen arviointi. Arvioinnissa olisi tarkasteltava erityiskriteerien mukaisesti, aiheuttavatko kyseiset sivuliikkeet samantasoisen riskin unionin tai sen jäsenvaltioiden rahoitusvakaudelle järjestelminä, jotka on määritelty ”järjestelmän kannalta merkittäviksi” direktiivin 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 575/2013 mukaisesti. Jos toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että kolmannen maan sivuliikkeet ovat järjestelmän kannalta merkittäviä, niiden olisi asetettava sivuliikkeille vaatimuksia, jotka ovat asianmukaisia rahoitusvakauteen kohdistuvien riskien lieventämiseksi. Tätä varten toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava vaatia, että kolmannen maan sivuliikkeet hakevat direktiivin 2013/36/EU mukaista toimilupaa tytäryrityksenä toimiviksi laitoksiksi voidakseen jatkaa pankkitoiminnan harjoittamista jäsenvaltiossa tai koko unionissa. Lisäksi toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava asettaa muita vaatimuksia, erityisesti velvoitteen järjestää uudelleen kolmannen maan sivuliikkeiden varat tai toiminnot unionissa siten, että kyseiset sivuliikkeet lakkaavat olemasta järjestelmän kannalta merkittäviä, tai vaatimuksen noudattaa lisäpääomaa, likviditeettiä, raportointia tai julkistamista koskevia vaatimuksia, jos tämä riittää rahoitusvakauteen kohdistuvien riskien käsittelemiseksi. Toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava mahdollisuus olla asettamatta mitään näistä vaatimuksista järjestelmän kannalta merkittäviksi arvioiduille kolmannen maan sivuliikkeille vain, jos toimivaltaiset viranomaiset voivat osoittaa, että riskit, joita kyseiset sivuliikkeet aiheuttavat unionin ja jäsenvaltioiden rahoitusvakaudelle ja markkinoiden eheydelle, eivät kasvaisi merkittävästi, jos tällaisia vaatimuksia ei olisi, enintään yhden vuoden ajan. (26)Jotta voidaan varmistaa, että kolmanne