FI Euroopan unionin virallinen lehti C 267/6

9. JA 10. KESÄKUUTA 2010 PIDETTY 85. TÄYSISTUNTO

Alueiden komitean oma-aloitteinen lausunto aiheesta ”YMP:n tulevaisuus vuoden 2013 jälkeen”

(2010/C 267/03)

POLIITTISET SUOSITUKSET

ALUEIDEN KOMITEA

Tausta ja haasteet

pohdittaessa kaikkialla Euroopan maatalouden tulevaa asemaa ja tehtävää

1. katsoo tehtäviinsä ja ensisijaisiin tavoitteisiinsa kuuluvan laatia oma-aloitteinen lausunto yhteisen maatalouspolitiikan pääperiaatteista ja tärkeimmistä suuntauksista vuoden 2013 jälkeen.

2. pitää välttämättömänä määritellä suotavat periaatteet ja suuntaukset, ennen kuin ryhdytään keskustelemaan politiikanlohkon talousarviosta.

3. toteaa, että maailmassa on tällä hetkellä monenlaisia mittavia haasteita: väestönkasvu, vesivarojen väheneminen, fossiilisten energiavarojen ja kaivannaisten asteittainen ehtyminen, maaperän köyhtyminen ja luonnon monimuotoisuuden uhanalaisuus sekä ilmastonmuutos.

4. toteaa, että maatalouden nykyiset haasteet (markkinoiden häilyvyys, maataloustulojen pienentyminen, kaupan maailmanlaajuistuminen, väestöpaineet ja nousevan talouden markkinoilta tuleva kilpailu, monenlaiset terveyskriisit, kaikkein pienimpien maatilojen kannattavuus ja nykyaikaistaminen, maaperän köyhtyminen, siirtyminen käyttämään muita kuin fossiilisia polttoaineita sekä muut maataloustoiminnan säilyttämiseen liittyvät ekologiset, taloudelliset ja sosiaaliset haasteet erityisesti vuoristoalueilla ja muilla epäsuotuisilla alueilla jne.) poikkeavat aiemmista haasteista.

5. katsoo, että yhteinen maatalouspolitiikka on muotoiltava uudelleen, jotta Euroopan unioni voi sopeutua uuteen tilanteeseen ja hillitä samalla käynnissä olevan tai tulevan kehityksen laajamittaisia ja kielteisiä vaikutuksia Euroopan väestöön ja maaseutuun ja taajamien lähialueisiin. On tarpeen luoda älykästä ja kestävää kasvua, joka tuottaa turvallisia elintarvikkeita sekä suojelee luonnon monimuotoisuutta ja maaseutu- ja kulttuuriympäristöä. Uudelleenmuotoilun lähtökohdaksi on otettava jäljempänä esitetyt kymmenen periaatetta ja pääasiallista suuntausta.

A. Maatalouspolitiikan on oltava edelleen yhteistä politiikkaa.

6. toteaa, että unionin maatalouden tärkein tehtävä on tuottaa elintarvikkeita jäsenvaltioiden väestölle ja huolehtia siitä, että elintarvikkeet täyttävät elintarviketurvallisuudelle asetetut reilun kilpailun, ympäristöystävällisyyden ja muut vaatimukset ja ovat laadukkaita ja kohtuuhintaisia.

7. toteaa, lisäksi että yhteisön maatalous tarjoaa eurooppalaiselle yhteiskunnalle lisäksi joukon markkinataloudellisesti vastikkeettomia julkishyödykkeitä (maankäyttö, maisemanhoito, ympäristön ja luonnonvarojen suojelu, alueellinen yhteenkuuluvuus jne.), jotka tuottavat itsessään lisäarvoa koko unionille.

8. katsoo, että maatalous ja maatalouselintarvikeala on Euroopalle strateginen ala ja että nyt jos koskaan tarvitaan Euroopan unionin tasolla koordinoitua yhteistä maatalous- ja elintarvikepolitiikkaa.

9. katsoo, että on luovuttava kaikesta houkutuksesta uudelleenkansallistaa yhteinen maatalouspolitiikka edes osittain.

B. Yhteisellä maatalouspolitiikalla on varmistettava eurooppalaisten omavaraisuus ja elintarviketurva.

10. katsoo, että unionin omavaraisuuden ja elintarviketurvan on edelleen oltava kaksi yhteisen maatalouspolitiikan perustavoitetta.

11. korostaa, että on tärkeää varmistaa, että tuotanto on Euroopan unionissa riittävän monipuolista, laadukasta ja turvallista, ja samalla on pidettävä mahdollisimman hyvin huoli siitä, että se jakaantuu optimaalisesti sekä jäsenvaltioiden että eri alueiden kesken niiden omien luonteenpiirteiden mukaisesti.

12. katsoo lisäksi, että tavoitteena oleva elintarvikkeiden omavaraisuus edellyttää, että pohditaan maataloustuotannon osia, joilla tuotanto ei ole riittävää, kuten kasviproteiinien tuotantoa.

13. katsoo, että unionin maataloustuotannon on vaikea kilpailla missä tahansa muualla maailmassa harjoitettavan maatalouden kanssa, jos ainoaksi vertailukohdaksi otetaan loppuhinta; on näet otettava huomioon, että tuotantokustannukset, lainsäädäntö ja kehitys ovat hyvin erilaisia.

14. katsoo sen vuoksi, että yhteisön tuotanto on edelleen asetettava etusijaan.

15. tukee lisäksi voimakkaasti Euroopan parlamentin kannanottoa (0088/2007), jossa kehotetaan tutkimaan suurten supermarkettien valta-aseman vaikutuksia ja tekemään mahdollisia asiaan liittyviä ehdotuksia asianmukaisiksi toimiksi.

16. kehottaa soveltamaan yhdenmukaisia kasvien ja eläinten terveyttä sekä ympäristöä koskevia vaatimuksia EU:ssa kulutettaviin elintarvikkeisiin, olivatpa ne sitten EU:ssa tai EU:n ulkopuolisissa maissa tuotettuja.

C. Yhteisellä maatalouspolitiikalla on taattava vakaa tulotaso.

17. toteaa, että Euroopan maatalouden toimitukset on turvattava pysyvästi.

18. katsoo, että tuottajien on ehdottomasti saatava asianmukainen palkka tuotannostaan.

19. on sitä mieltä, että maatalouden ja elintarviketeollisuuden työpaikkojen säilyttäminen on asetettava etusijaan.

20. pitää näin ollen tarpeellisena kehittää tehokkaita hintojenvakauttamisvälineitä ja tuotannonhallitsemisvälineitä, joilla puolestaan taataan viljelijöille vakaat tulot. Niitä on kuitenkin käytettävä erittäin harkiten.

21. katsoo, että tuotannonhallitsemisvälineiden tarkoituksena on rajoittaa liian suuria kysynnän ja tarjonnan eroja, jotka nekin ovat hintoja laskevia tekijöitä.

22. katsoo, että hintojenvakauttamisvälineiden (tuotteiden vetäminen markkinoilta, varastointi, sääolosuhteiden tai terveystilanteen aiheuttamiin epävarmuustekijöihin liittyvät takuut jne.) tarkoituksena on lievittää markkinoiden epävakaudesta johtuvia vaikutuksia.

23. katsoo, että mikäli WTO-neuvotteluissa saadaan sovittua kokonaispaketista, vientitukivälineestä kuten kaikista muistakin kauppaa vääristävistä vientitukien muodoista tulisi luopua.

24. katsoo, että on erittäin tärkeää pitää maataloushinnat vakaina maatalouden tuotantokauden aikana, jotta tuetaan tuotantohaluja ja säilytetään tuotantotekijät kestäväpohjaisina.

25. kehottaa näin ollen Euroopan komissiota tekemään mahdollisimman pian toimintaehdotuksia, tuotannonhallitsemis- ja hintojenvakauttamisvälineineen.

26. katsoo, että maatalouden kilpailusääntöjen on annettava viljelijöille, heidän tuottajaorganisaatioilleen ja toimialajärjestöille mahdollisuus pitää huolta siitä, että toiminnasta saadaan palkaksi oikeudenmukainen hinta.

D. Yhteisellä maatalouspolitiikalla on edistettävä kaikkea tuotantoa, tuettava maatalouskäytänteiden muuttamista ja suosittava työpaikkojen luomista ja kestävyysperiaatteen mukaista maan hyötykäyttöä.

27. toteaa, että vaikka tuoreimmat uudistukset ovat merkinneet edistymistä, yhteiselle maatalouspolitiikalle on yhä ominaista se, että tuki jakautuu erittäin epätasaisesti eri tuotantosuuntien kesken ja ylipäätään tilojen ja alueiden kesken.

28. katsoo, että uudelleen muotoiltavassa maatalouspolitiikassa on luovuttava kohtelusta, jota ei voida perustella asianmukaisesti, kun myönnetään tukea tuotantosuunnille ja eri alueille sekä erimuotoisille ja -kokoisille maatiloille.

29. toteaa toisaalta, että yhteisellä maatalouspolitiikalla on tuettu sellaisia tuotantomuotoja, joissa ei huomioida riittävästi ympäristöä eikä luonnonvaroja, vaikka fossiiliset energialähteet ja kaivannaiset käyvät yhä harvinaisemmiksi, kasvinsuojeluaineita kertyy maaperään, vesivarat saastuvat, maaperän hedelmällisyys on vaarassa heikentyä ja terveysriskit lisääntyvät.

30. katsoo, että maatalouden tulevissa tuotantojärjestelmissä on säästettävä vettä ja fossiilista energiaa nykyistä enemmän sekä kulutettava lannoitteita ja kasvinsuojeluaineita nykyistä vähemmän. Järjestelmien on oltava aiempaa monipuolisempia, ja niiden puitteissa on osattava hyödyntää entistä paremmin viljelyn ja karjankasvatuksen toisiaan täydentävää roolia.

31. katsoo, että vuoden 2013 jälkeisessä yhteisessä maatalouspolitiikassa on asetettava etusijalle päätoimisten viljelijöiden tukeminen.

32. katsoo, että vuoden 2013 jälkeisellä yhteisellä maatalouspolitiikalla on tuettava edellä mainittua muutosta ja autettava viljelijöitä heidän kehittäessään tuotantoa.

33. toteaa niin ikään, että yhteiselle maatalouspolitiikalle on useiden vuosien ajan ollut ominaista se, että sillä tuetaan enemmän investointeja kuin työllisyyttä.

34. katsoo, että maatalous voi luoda myös tulevaisuudessa runsaasti työpaikkoja.

35. toteaa kaiken kaikkiaan, että YMP:n uudistuksella on ollut alueellisia vaikutuksia, jotka eivät vastaa maatalouteen liittyvien elinkeinojen säilyttämistä kaikkein herkimmillä alueilla.

36. katsoo, että vuoden 2013 jälkeisen yhteisen maatalouspolitiikan tuet on tasapainotettava siten, että niiden turvin sekä edistetään työllisyyttä että säilytetään maatalous herkillä alueilla, taajamien lähialueet mukaan luettuina.

37. kehottaa luopumaan vähitellen edellä mainittuja pääasiallisia suuntaviivoja käyttöön otettaessa historiallisista viittauksista koko Euroopan alueeseen vuoden 2013 jälkeen ja siirtymään hehtaariperusteiseen tilatukeen, jossa otetaan huomioon alueelliset erot tuotantokustannuksissa ja liikenneyhteyksiin liittyvissä kustannuksissa, eri tilatyypit sekä julkishyödykkeiden tuotanto.

38. ehdottaa etenkin, että hehtaariperusteisten ja muiden tukien myöntämisedellytykseksi asetetaan yhtäältä maatalouden harjoittaminen ammattina ja toisaalta entistä vahvemmin ja paremmin ympäristöä ja luonnonvaroja kunnioittavien tuotantojärjestelmien käyttöönotto.

39. ehdottaa, että unionin julkisten tukien myöntämisessä otetaan huomioon kunkin maatilan työllisyysvaikutukset, ja kehottaa Euroopan komissiota pohtimaan tilakohtaisen tuen määrälle asetettavan ylärajan tarkoituksenmukaisuutta.

E. Yhteisessä maatalouspolitiikassa on asetettava etusijaan ympäristöä ja luonnonvaroja vähiten kuormittavat tuotantojärjestelmät.

40. katsoo, että muotoiltaessa uudelleen vuoden 2013 jälkeistä yhteistä maatalouspolitiikkaa ympäristön ja luonnonvarojen kunnioittaminen on itsestään selvästi uudistuksen pääasiallinen suuntaviiva.

41. katsoo niin ikään, että viljelijöitä olisi kannustettava ja autettava ottamaan käyttöön tuotantojärjestelmiä, joissa pyritään kuormittamaan vähiten ympäristöä ja luonnonvaroja.

42. ehdottaa, että kannustetaan ja hyödynnetään ympäristöä ja luonnonvaroja vähiten kuormittavia tuotantokäytäntöjä ja -järjestelmiä (luomuviljelyä, tuotantopanosten rajoittamista, kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä, vesivarojen suojelua, luonnon monimuotoisuuden vaalimista, maiseman säilyttämistä jne.) soveltamalla erityisiä lisäkannustimia (esimerkiksi alueellisten viljelysopimusten muodossa) sen lisäksi, että ensimmäisen tukitason saamiselle (hehtaariperusteiset tilatuet) asetetaan vähimmäisvaatimuksia.

43. ehdottaa niin ikään, että ympäristön kannalta erittäin herkillä alueilla yhteisen maatalouspolitiikan tuen jyrkäksi myöntämisehdoksi ja tukitason määräytymisperusteeksi asetetaan nykyistä tiukemmat ympäristövaatimukset kuitenkin niin, että pyritään välttämään suhteetonta byrokratiaa.

44. toistaa aiemman kehotuksensa siitä, että AK:n on voitava osallistua tavanomaisen ja muuntogeenisiä organismeja käyttävän viljelyn rinnakkaiselon määrittelyyn yhteisötasolla, sillä se koskettaa alueita ja sillä on niihin vaikutuksia.

F. Yhteisessä maatalouspolitiikassa on otettava huomioon luonnonhaitat ja maantieteelliset haitat (vuoristoalueet, saaret, harvaanasutut alueet, syrjäisimmät alueet).

45. toteaa, että vuoristo-, saari- tai harvaanasutuilla alueilla sekä muilla alueilla, joiden myönnetään olevan heikommassa asemassa, tuotanto-olosuhteet poikkeavat muista, koska niillä on pysyviä haittoja (rinteet, korkeus merenpinnasta, ilmasto, kaukainen sijainti, köyhä maaperä) sekä yhteiskunnallis-taloudellisia erityispiirteitä.

46. toteaa, että edellä mainitut olosuhteet saavat aikaan sen, että maatalouden harjoittaminen on yhtä aikaa sekä hankalampaa (heikko taloudellinen tuottavuus) että kuitenkin ympäristötasapainon ja kyseisten maaseutualueiden kehittämisen kannalta välttämätöntä (luonnonriskien torjunta, luonnon monimuotoisuuden suojelu, maiseman säilyttäminen avarana ja monipuolisena).

47. toteaa toisaalta, että luonnonhaitoista kärsivien alueiden maataloustuotanto suuntautuu pikemminkin laatuun, joten on kiinnitettävä erityistä huomiota heikkoon tuottavuuteen ja jatkuviin lisäkustannuksiin antamalla niille erityiskohtelu.

48. ehdottaa, että ongelmat ratkaistaan käytännössä myöntämällä erityistä lisätukea maataloustuotannon säilyttämisen tukemiseen ja julkisten hyödykkeiden tarjoamiseen siten, että huomioidaan tuotannon läheisyys, laadukas ympäristö sekä alueellinen, sosiaalinen ja kulttuurinen yhteenkuuluvuus.

49. toteaa, että jos julkisia välineitä ja politiikkoja on monia, toimijoiden runsaslukuisuus estää todella johdonmukaisen toiminnan, joka on välttämätöntä, jotta viljelijät jäävät maaseudulle vuoristo- ja saarialueilla tai pohjoisilla alueilla.

50. katsoo, että pysyvistä luonnonhaitoista kärsivät alueet tarvitsevat nykyistä kokonaisvaltaisemman strategian, joka pannaan täytäntöön tarkoituksenmukaisella tasolla (esimerkiksi vuoristoalueilla ja saarilla), jotta niiden potentiaalia voidaan hyödyntää täysimääräisesti ja kehittää yhteisön tukitoimien lisäarvoa. Tähän liittyen komitea toivoo, että ohjelmakaudella 2014–2020 Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 174 artiklaa sovelletaan täysimääräisesti.

G. Yhteisessä maatalouspolitiikassa on keskityttävä maatalouteen ja ravintoon.

51. katsoo, että yhteisessä maatalouspolitiikassa on aivan ensimmäiseksi keskityttävä ennen kaikkea maatalouteen ja ravintoon ja sen avulla on vahvistettava maataloutta kaikilla Euroopan unionin alueilla.

52. toteaa, että toisen pilarin puitteissa saattaa ajoittain esiintyä sekaannusta tai kilpailua maatalouden kehittämistoimien ja maaseudun kehittämiseen tähtäävien muiden kuin maataloustoimenpiteiden välillä. Komitea pitää siksi tarpeellisena erottaa nämä toimenpidekategoriat paremmin toisistaan. Lisäksi se kehottaa Euroopan komissiota määrittelemään maaseudun kehittämispolitiikan entistä paremmin. Komitea kehottaa Euroopan komissiota myös määrittelemään entistä paremmin maaseudun kehittämispolitiikan ja alue- ja koheesiopolitiikan väliset suhteet, jotta voidaan varmistaa alueella toteutettavien samantyyppisten toimenpiteiden yhdenmukaisuus.

53. korostaa yleisesti maaseutualueiden tukemista alueellisen yhteenkuuluvuuden tavoitteen saavuttamiseksi.

H. On kehitettävä tiettyjä yhteisen maatalouspolitiikan toimeenpanotapoja.

54. katsoo, että tehokkaan tuen myöntäminen ympäristöä ja luonnonvaroja vähiten kuormittaville tuotantojärjestelmille, luonnonhaittojen ja maantieteellisten haittojen huomioiminen sekä huomion kiinnittäminen nykyistä enemmän paikallisiin aloitteisiin ja elämänlaatuun maaseudulla edellyttävät keinojen ja välineiden mukauttamista aluetasolla.

55. pitää välttämättömänä ottaa huomioon sekä alueelliset erityispiirteet että alueiden poliittiset painopisteet. Jälkimmäiset voivat itse asiassa vaihdella huomattavasti alueelta toiselle.

56. on sitä mieltä, että yhteisen maatalouspolitiikan toimeenpano- ja hallintatapoja on kehitettävä. Niitä ei enää voida jättää pelkästään unionin ja jäsenvaltioiden hoidettaviksi, kuten useimmissa jäsenvaltioissa tehdään.

57. katsoo, että aluetason osallistuminen käy ensiarvoisen tärkeäksi, vaikka politiikalle on edelleen asetettava unionin laajuiset ja kansalliset puitteet.

58. kehottaa lisäksi Euroopan komissiota pohtimaan sitä, miten tärkeä ja asianmukainen yhteisen maatalouspolitiikan nykyinen jako kahteen pilariin on.

59. katsoo, että POSEI-ohjelmien mukaiset, syrjäisimmille alueille tarkoitetut maatalouden erityistoimenpiteet on säilytettävä ja niitä on vahvistettava, jotta kyseisillä alueilla harjoitettavan maatalouden erityispiirteet otetaan huomioon, sillä maatalouden harjoittaminen on näillä alueilla erityisen hankalaa tuotannosta ja markkinoinnista aiheutuvien lisäkustannusten vuoksi sekä siksi, että maataloustuotannon monipuolistamiseen on niukasti mahdollisuuksia.

60. toivoo, että alueellisten toimien rinnalla kehitetään useamman alueen yhteisiä ja alueidenvälisiä toimia, joilla täydennetään alueiden omia toimia.

61. vahvistaa toissijaisuusperiaatteen käytännön arvon kaikkein kansalaisläheisimmän hallintomuodon kannalta.

62. katsoo, että vuoden 2013 jälkeisessä yhteisessä maatalouspolitiikassa olisi varmistettava yhtäältä, että sen soveltaminen on viljelijöiden kannalta yksinkertaista, ja toisaalta, että se säilyy unionin kansalaisille avoimena ja ymmärrettävänä.

I. On kehitettävä yhteisen maatalouspolitiikan hallintotapoja.

63. katsoo, etteivät alueet eivätkä maaseutuyhteisöt voi olla enää pelkkiä osarahoittajia osallistumatta tiettyjen toimeenpano- ja hallintatapojen ja niitä koskevien suuntaviivojen valintaan.

64. on sitä mieltä, että yhteisen maatalouspolitiikan muotoileminen uudelleen onnistuu vain, jos aluetaso ja tietyissä tapauksissa paikallistaso otetaan yleisesti mukaan asian käsittelyyn.

65. katsoo, että nykyisin ainoastaan aluetasolla ja tietyissä tapauksissa paikallistasolla pystytään huolehtimaan siitä, että

— otetaan käyttöön nykyistä tehokkaampi ja reaktiivisempi hallintotapa

— tuet suunnataan alueilla vallitsevien maatalouden, ympäristön ja territoriaalisten erityispiirteiden mukaan

— yhteinen maatalouspolitiikka suunnataan tehokkaasti uudelleen hyödyntämään ympäristöä ja luonnonvaroja kunnioittavia tuotantojärjestelmiä

— tuetaan sellaista maataloustuotantoa (vihannesviljelyä, metsänhoitoa ja viininviljelyä) ja sellaisia tuotantojärjestelmiä (luomuviljelyä), jotka eivät vielä ole hyötyneet tarpeeksi yhteisestä maatalouspolitiikasta

— mukautetaan viljelijäksi ryhtymiseen tähtäävät tukipolitiikat alueiden ja tietyissä tapauksissa kuntien todellisuuteen

— vahvistetaan maatalouden ja elintarvikealan yritysten välisiä siteitä

— tuetaan lyhyiden markkinointiketjujen perustamista maataloustuotteiden kaupan pitämistä varten

— parannetaan yhtäältä yhteisen maatalouspolitiikan ja toisaalta alue- ja koheesiopolitiikan keskinäistä johdonmukaisuutta

— suunnitellaan Euroopan alue entistä tasapainoisemmin ja kestävämmin.

66. katsoo, että vuoden 2013 jälkeisen yhteisen maatalouspolitiikan muotoileminen uudelleen onnistuu vain ottamalla käyttöön unionin, jäsenvaltioiden ja alueiden muodostama monitasoinen hallintokehys.

J. Yhteisen maatalouspolitiikan talousarvion on vastattava politiikan edessä olevia haasteita.

67. katsoo, että vuoden 2013 jälkeinen yhteinen maatalouspolitiikka on muotoiltava uudelleen, jotta Euroopan unioni pystyy vastaamaan lukuisiin haasteisiin, joita maataloustoiminta asettaa, koska sillä on mittavia seurauksia ihmisille, yhteiskunnalle, taloudelle, ympäristölle ja alueille, ja jotta Eurooppa 2020 strategiassa asetettuihin ensisijaisiin tavoitteisiin (järkevä kasvu, kestäväpohjainen kasvu, osallistava kasvu) voidaan päästä mahdollisimman tuloksellisesti. Unionin maatalouselintarvikealan tulisi olla strategia-asiakirjassa keskeisemmin esillä, sillä alalla on EU:ssa strateginen rooli kyseisten ensisijaisten tavoitteiden joukossa..

68. on sitä mieltä, että politiikan uudelleenmuotoilu, jonka yhteydessä on erityisesti asetettava etusijaan ympäristöä ja luonnonvaroja kunnioittaviin tuotantojärjestelmiin annettava julkinen tuki, edellyttää huomattavia ponnisteluja Euroopan kaikkien alueiden viljelijöiden ja tuotantoketjujen mukauttamiseksi uuteen tilanteeseen ja jopa tuotantorakenteen muuttamiseksi. Tässä yhteydessä on tärkeää, että korkeakoulut ovat edelleen tiiviisti mukana maatalouden kehittämisessä ja että tieteelliset näkökohdat otetaan entistä enemmän huomioon YMP:n ja siihen liittyvien eri toimien, mm. valvontatoimenpiteiden, suunnittelussa ja täytäntöönpanossa. Osaamiskeskusten avulla maatalousalan uudistamiseen kohdistuvat lukuisat toiveet on mahdollista muuntaa todellisiksi toteuttamiskelpoisiksi vaihtoehdoiksi. Niiden tehokas kytkeminen innovointiohjelmiin ja rahastoihin on välttämätöntä.

69. katsoo, että Euroopan unionin on tarjottava välineet uudelleenmuotoilun onnistumiseen.

70. katsoo, että onnistuakseen yhteiseen maatalouspolitiikkaan on varattava vuosiksi 2014–2020 haasteita vastaava vakiinnutettu ja lujitettu talousarvio.

Päätelmä

71. palauttaa Euroopan komission, Euroopan parlamentin ja unionin neuvoston mieliin, että tulevan yhteisen maatalouspolitiikan lisäarvo, samoin kuin sen panos Eurooppa 2020 -strategian tärkeimpien tavoitteiden saavuttamiseen, mitataan suhteessa politiikan kykyyn

— taata unionin omavaraisuus ja elintarviketurva terveen monipuolisen ja laadukkaan maataloustuotannon avulla

— varmistaa viljelijöille ja alalle vakaa ja riittävä tulotaso, jotta voidaan tukea kestävien työpaikkojen syntyä ja säilyttää ne

— auttaa torjumaan ilmastonmuutosta ja vaalimaan luonnon monimuotoisuutta yleistämällä ympäristövaatimukset sekä tukemalla ympäristöä ja luonnonvaroja parhaiten kunnioittavia tuotantojärjestelmiä

— edistää Euroopan unionin alueellista yhteenkuuluvuutta varmistamalla maatalouden ja elinvoimaisten maaseutuyhteisöjen säilyminen kaikilla Euroopan alueilla.

72. katsoo, että vain selkeiden suuntaviivojen ja pitkäjänteisen lähestymistavan sekä tarpeellisten rahoitusvälineiden pohjalta uudelleen muotoiltu yhteinen maatalouspolitiikka pystyy tarjoamaan Euroopan unionille tilaisuuden vastata sitä odottaviin mittaviin haasteisiin.