KOMISSION TIEDONANTO

Ohjeet kuluttajan oikeuksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU tulkinnasta ja soveltamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2021/C 525/01)

SISÄLLYS

JOHDANTO 5

1. Soveltamisala 6

1.1. ”Elinkeinonharjoittajan” ja ”kuluttajan” käsitteet 6

1.2. ”Sopimuksen” käsite 7

1.3. Soveltamisalaan kuuluvat sopimukset 8

1.4. Sekasopimukset 9

1.5. Digitaalisten palvelujen ja digitaalisen verkkosisällön välinen ero 10

1.6. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja maksaa kauppahinnan, ja sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja luovuttaa henkilötietoja 12

1.6.1. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja maksaa kauppahinnan 12

1.6.2. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja luovuttaa henkilötietoja 13

1.7. Sopimukset, joihin direktiiviä ei sovelleta 14

1.7.1. Vuokrasopimukset ja rakentamista koskevat sopimukset 14

1.7.2. Matkapaketit 15

1.7.3. Julkisen viranhaltijan laatimat sopimukset 16

1.7.4. Päivittäiseen kulutukseen tarkoitettuja tavaroita koskevat sopimukset 16

1.7.5. Matkustajaliikenne 16

1.7.6. Automaattimyynti 17

1.7.7. Tietyt sähköiseen viestintään liittyvät sopimukset 17

1.8. Mahdollisuus olla soveltamatta direktiiviä arvoltaan vähäisiin, muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin 18

1.9. Julkisia huutokauppoja koskevat säännöt 19

2. Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset 19

2.1. Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset 19

2.2. Sopimukset, jotka tehdään sen jälkeen, kun kuluttajaan on otettu yhteyttä toimitilojen ulkopuolella 20

2.3. Elinkeinonharjoittajan järjestämän tutustumiskäynnin aikana tehtävät sopimukset 21

3. Kuluttajatiedot 22

3.1. Yleiset vaatimukset 22

3.1.1. Johdanto 22

3.1.2. Tietojen selkeys ja yhteys sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin 22

3.1.3. Muutoin asiayhteydestä ilmenevät tiedot 23

3.1.4. EU:n muuhun lainsäädäntöön sisältyvät tietovaatimukset 23

3.1.5. Tiedonantoa koskevien lisävaatimusten asettaminen 24

3.1.6. ”Päivittäisiä” liiketoimia koskeva poikkeus 25

3.1.7. Ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen sitovuus 25

3.1.8. Kieliä koskevat lisävaatimukset 25

3.1.9. Todistustaakka 26

3.2. Elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin, etäsopimuksiin ja muualla tehtyihin sopimuksiin sovellettavat yhteiset vaatimukset 26

3.2.1. Pääominaisuudet 26

3.2.2. Elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys ja yhteystiedot 27

3.2.3. Hinta 30

3.2.4. Sopimuksen ja sopimusvelvoitteiden täyttäminen 31

3.2.5. Maksuihin liittyvät järjestelyt 32

3.2.6. Vastuu, takuu ja kaupanteon jälkeiset palvelut 32

3.2.7. Sopimuksen kesto ja päättyminen 34

3.2.8. Toimivuus, yhteensopivuus ja yhteentoimivuus 34

3.3. Etäsopimuksia ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia koskevat lisävaatimukset 36

3.3.1. Yksilöity hinta 36

3.3.2. Etäviestimen käyttämisestä aiheutuvat kulut 36

3.3.3. Talletukset ja muut takuut 37

3.3.4. Tuomioistuimen ulkopuoliset oikeussuojamenettelyt 37

3.4. Verkossa toimivia markkinapaikkoja koskevat lisävaatimukset 38

3.4.1. Järjestyksen perusteet 38

3.4.2. Toisen sopimuspuolen asema 40

3.4.3. Tiedot EU:n kuluttajalainsäädännön soveltamatta jättämisestä 40

3.4.4. Sopimuksen vastuiden jakautuminen 41

3.4.5. Mahdollisuus asettaa tiedonantoa koskevia lisävaatimuksia 41

4. Etäsopimuksia koskevat erityisvaatimukset 42

4.1. Etäsopimuksen määritelmä 42

4.2. Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot 43

4.2.1. Tiedot, jotka on esitettävä suoraan ennen tilauksen tekemistä 43

4.2.2. Tilauksen vahvistusnäppäin 44

4.2.3. Tiedot toimitusrajoituksista ja maksuvälineistä 44

4.2.4. Sellaista etäviestintää käyttäen tehtävät sopimukset, jossa on rajoitetusti tilaa tai aikaa 45

4.3. Puhelimitse tehtävät sopimukset 46

4.4. Vahvistus sopimuksen tekemisestä 47

5. Peruuttamisoikeus 49

5.1. Peruuttamisen määräajan laskeminen 49

5.1.1. Johdanto 49

5.1.2. Peruuttamisen määräajan alkamisajankohta 50

5.2. Tietoja peruuttamisoikeudesta 51

5.3. Peruuttamisoikeuden käyttö 52

5.4. Tietoja koskevat peruuttamisen seuraukset 53

5.5. Tavaroita koskeva peruuttamisoikeus 54

5.5.1. Useita tavaroita koskevat sopimukset tai vialliset tavarat 54

5.5.2. Tavaroiden palautus 54

5.5.3. Kuluttajalta saatujen maksujen palauttaminen 55

5.5.4. Kuluttajan vastuu tavaroiden vääränlaisesta käsittelystä 56

5.5.5. Vastuu palautettaessa tavaroita elinkeinonharjoittajalle 58

5.6. Oikeus peruuttaa julkisia palveluja ja yleishyödyllisiä palveluja koskevat sopimukset 58

5.6.1. Kuluttajan suostumus sopimuksen välittömään suorittamiseen 58

5.6.2. Kuluttajan korvausvelvollisuus 60

5.7. Oikeus peruuttaa digitaalista verkkosisältöä koskevat sopimukset 61

5.8. Peruuttamissoikeudesta ilmoittamatta jättämisen seuraukset 62

5.8.1. Tavaroihin liittyvät seuraukset 63

5.8.2. Palveluihin ja yleishyödyllisiin palveluihin liittyvät seuraukset 63

5.8.3. Digitaaliseen verkkosisältöön liittyvät seuraukset 64

5.9. Sopimuksen päättyminen peruuttamisoikeuden käytön jälkeen 64

5.10. Liitännäissopimukset 65

5.11. Poikkeukset peruuttamisoikeudesta 65

5.11.1. Tavarat tai palvelut, joiden hinta on riippuvainen rahoitusmarkkinoilla tapahtuvista vaihteluista 65

5.11.2. Kuluttajan vaatimusten mukaisesti tai selvästi henkilökohtaisia tarpeita vastaaviksi valmistetut tavarat 66

5.11.3. Tavarat, jotka voivat pilaantua tai vanhentua nopeasti 67

5.11.4. Terveydensuojelu- tai hygieniasyistä sinetöidyt tavarat 67

5.11.5. Tavarat, jotka ovat sekoittuneet erottamattomasti muiden tavaroiden kanssa 68

5.11.6. Sopimukset, joissa edellytetään suoritusta määrättynä ajankohtana tai määrätyn ajan kuluessa 68

5.11.7. Kuluttajan pyytämät korjaukset 69

5.12. Pyytämättä tehtäviä käyntejä tai tutustumiskäyntejä koskevat sääntelymahdollisuudet 69

5.12.1. Johdanto 69

5.12.2. Peruuttamisoikeuden määräajan pidentäminen 70

5.12.3. Poikkeukset peruuttamisoikeutta koskevista poikkeuksista 71

6. Luovutus 71

7. Vaaranvastuun siirtyminen 72

8. Maksuvälineen käytöstä aiheutuvat kulut 73

8.1. Johdanto 73

8.2. ”Maksujen” määritelmä 73

8.3. Elinkeinonharjoittajalle aiheutuvien ”kustannusten” määritelmä 74

8.3.1. Kauppiaalta veloitettavat palvelumaksut ja muut välittömät kustannukset 74

8.3.2. Liiketoiminnan harjoittamisen yleiset kustannukset 74

8.3.3. Maksuvälineen käytöstä veloitettavan maksun perusteeksi hyväksyttävät kustannukset 74

8.4. Ulkomaan valuutassa suoritettavat maksut 75

9. Puhelinviestintä 76

10. Lisämaksut 77

11. Täytäntöönpanon valvonta 77

11.1. Julkisoikeudellinen ja yksityisoikeudellinen täytäntöönpano 77

11.2. Soveltaminen kolmansien maiden elinkeinonharjoittajiin 78

11.3. Seuraamukset 79

11.3.1. Seuraamusten määräämisen perusteet 79

11.3.2. Seuraamukset kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen mukaisten koordinoitujen täytäntöönpanotoimien yhteydessä 80

LIITE 82

JOHDANTO

Kuluttajan oikeuksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU (1), jäljempänä ’kuluttajanoikeusdirektiivi’ tai ’direktiivi’, tarkoituksena on saavuttaa kuluttajansuojan korkea taso kaikkialla EU:ssa ja myötävaikuttaa sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan lähentämällä kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien välisiä sopimuksia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten tiettyjä osia. (2)

Näiden ohjeiden tarkoituksena on auttaa soveltamaan direktiiviä tehokkaasti. Ohjeiden tarkoituksena on myös lisätä kaikkien asianosaisten, kuten kuluttajien, yritysten ja jäsenvaltioiden viranomaisten sekä kansallisten tuomioistuinten ja oikeusalan toimijoiden, tietoisuutta direktiivistä kaikkialla EU:ssa. Ohjeet kattavat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/2161 (3) tehdyt muutokset, jotka koskevat 28. toukokuuta 2022 voimaan tulevien unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamista ja nykyaikaistamista. Näin ollen osassa näistä ohjeista käsitellään sellaisia sääntöjä, jotka eivät ole tulleet voimaan vielä tämän tiedonannon julkaisupäivänä. Asiaankuuluvat kohdat ja alakohdat on ilmoitettu selkeästi.

Ohjeet ilmentävät Euroopan unionin tuomioistuimen, jäljempänä ’unionin tuomioistuin’ tai ’tuomioistuin’, direktiiviä koskevaa oikeuskäytäntöä sen jälkeen, kun sitä alettiin soveltaa 13. kesäkuuta 2014. Direktiivi korvasi soveltamispäivästään lähtien muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta annetun neuvoston direktiivin 85/577/ETY (4) ja kuluttajansuojasta etäsopimuksissa annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY (5). Kuluttajanoikeusdirektiivissä on säilytetty osa aiempien direktiivien 85/577/ETY ja 97/7/EY säännöksistä. Siksi tässä asiakirjassa viitataan soveltuvin osin myös kyseisten direktiivien tulkintaa koskevaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön.

Tiedonannossa ei analysoida direktiivin soveltamista yksittäisissä jäsenvaltioissa eikä siten myöskään kansallisten tuomioistuinten ja muiden toimivaltaisten elinten päätöksiä. Jäsenvaltioissa saatavilla olevien erilaisten tietolähteiden lisäksi tietoa direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskevista kansallisista säännöksistä, oikeuskäytännöstä ja oikeuskirjallisuudesta löytyy kuluttajalainsäädännön tietokannasta, johon pääsee sähköisen oikeudenkäytön portaalin (6) kautta.

Tiedonanto on tarkoitettu EU:n jäsenvaltioiden lisäksi Islannille, Liechtensteinille ja Norjalle Euroopan talousalueesta (7) (ETA) tehdyn sopimuksen allekirjoittajamaina. Viittauksia EU:hun, unioniin tai sisämarkkinoihin on siksi pidettävä viittauksina myös ETA:an tai ETA-markkinoihin.

Tämä tiedoksianto on tarkoitettu ainoastaan ohjeistavaksi, ja ainoastaan EU:n lainsäädännön teksti on lainvoimainen. Lainsäädännön sitovan tulkinnan on perustuttava direktiivin tekstiin ja suoraan unionin tuomioistuimen päätöksiin. Tässä tiedonannossa on otettu huomioon lokakuuhun 2021 mennessä julkaistut tuomioistuimen päätökset, eikä siinä voida ennakoida tuomioistuimen oikeuskäytännön tulevaa kehitystä.

Tässä tiedonannossa esitettyjä näkemyksiä ei pidä ymmärtää siten, että ne määräisivät ennalta Euroopan komission kannan unionin tuomioistuimessa mahdollisesti käsiteltävissä asioissa. Tiedonannon sisältämät tiedot ovat yleisluontoisia, eikä niitä ole osoitettu tietyille luonnollisille henkilöille tai yhteisöille. Euroopan komissio ja sen nimissä toimivat henkilöt eivät vastaa siitä, miten tämän julkaisun tietoja käytetään.

Koska tämä tiedonanto ilmentää sen laatimisajankohtana vallitsevaa tilannetta, ohjeita voidaan muuttaa myöhemmin.

1. Soveltamisala

1.1. ”Elinkeinonharjoittajan” ja ”kuluttajan” käsitteet

Kuten direktiivin 1 artiklassa säädetään, kuluttajanoikeusdirektiiviä sovelletaan kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien välisiin sopimuksiin. Jotta sopimus kuuluisi direktiivin soveltamisalaan, on siksi tarpeen vahvistaa, että toinen sopimuspuoli on 2 artiklan 2 kohdassa määritelty elinkeinonharjoittaja ja toinen sopimuspuoli 2 artiklan 1 kohdassa määritelty kuluttaja.

Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”kuluttajalla” tarkoitetaan luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa. Tästä säännöksestä seuraa, että henkilö kuuluu kyseisen käsitteen soveltamisalaan, jos seuraavat kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyvät: i) henkilö on luonnollinen henkilö ja ii) henkilö toimii muussa kuin ammattitoimintaan kuuluvassa tarkoituksessa.

Kuten johdanto-osan 13 kappaleessa todetaan, jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai hyväksyä kansallista lainsäädäntöä, joka vastaa tämän direktiivin säännöksiä, sellaisten sopimusten osalta, jotka eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan, esimerkiksi ulottamalla kansallisten sääntöjen soveltamisen koskemaan myös luonnollisia henkilöitä, jotka eivät ole 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kuluttajia, tai oikeushenkilöitä, kuten valtioista riippumattomia järjestöjä, uusia yrityksiä sekä pieniä ja keskisuuria yrityksiä.

Tuomioistuin vahvisti asiassa C-329/19, Condominio di Milano (8), että ”kuluttajan” käsitettä voidaan laajentaa kansallisella oikeuskäytännöllä siten, että sen suojasääntöjä sovelletaan myös Italian oikeuden mukaisen condominion (yhteisomistajien yhtymä) kaltaisen oikeussubjektin, joka ei ole luonnollinen henkilö, elinkeinonharjoittajan kanssa tekemään sopimukseen.

Lisäksi tuomioistuin katsoi, että kuluttajan käsitteellä tarkoitetaan henkilöä, joka ei harjoita elinkeino- tai ammattitoimintaa. (9) Tätä toista kriteeriä olisi tulkittava johdanto-osan 17 kappaleen perusteella, jossa otetaan käyttöön ”vallitsevan käytön” luokittelu: ”Jos kuitenkin kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus eli sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain muuhun kuin ammattitoimintaan ja kun ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa , kyseistä henkilöä olisi myös pidettävä kuluttajana.”

Näin ollen ”kuluttajan” määritelmän piiriin kuuluisi myös luonnollinen henkilö, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa sopimuksissa toimii ensisijaisesti tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen omaan elinkeino- tai ammattitoimintaansa. Tällaisen luokittelun olisi perustuttava tapauskohtaiseen arviointiin. (10)

’Elinkeinonharjoittaja’ määritellään 2 artiklan 2 kohdassa luonnolliseksi henkilöksi tai oikeushenkilöksi, joka ”toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa, sekä elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä”. Yksityisessä omistuksessa olevien oikeushenkilöiden lisäksi myös julkisessa omistuksessa olevia oikeushenkilöitä voidaan pitää elinkeinonharjoittajina.

Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-105/17, Kamenova (11), että käsite ”elinkeinonharjoittaja” on määritelty lähes samalla tavoin sekä kuluttajanoikeusdirektiivissä että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä (12), joten sitä on tulkittava yhtenäisellä tavalla. Unionin tuomioistuin tulkitsi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla kehitetyn oikeuskäytännön perusteella ”elinkeinonharjoittajan” käsitettä laajasti ottaen huomioon, että se on määriteltävä suhteessa korrelatiiviseen mutta vastakkaiseen kuluttajan käsitteeseen. Kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli, ja häntä on pidettävä sopimuskumppaniaan tiedollisesti ja taloudellisesti heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana. Luokittelu ”elinkeinonharjoittajaksi” edellyttää tapauskohtaista arviointia, jossa otetaan huomioon seuraavat ohjeelliset kriteerit:

(i) onko myynti ollut organisoitua

(ii) onko tällä myynnillä tavoiteltu voittoa

(iii) onko myyjällä sellaista myymiinsä tuotteisiin liittyvää tietoa tai teknistä asiantuntemusta, jota kuluttajalla ei välttämättä ole ja jonka perusteella myyjä on kyseistä kuluttajaa edullisemmassa asemassa

(iv) onko myyjällä oikeudellinen asema, joka mahdollistaa liiketoimet

(v) missä määrin verkkomyynti liittyy myyjän kaupalliseen tai ammatilliseen toimintaan

(vi) onko myyjä arvonlisäverovelvollinen

(vii) onko myyjä, joka on toiminut tietyn elinkeinonharjoittajan puolesta, omasta puolestaan tai omissa nimissään ja puolestaan toimineen henkilön kautta, saanut korvauksen tai palkkion

(viii) ostaako myyjä uusia tai käytettyjä tavaroita myydäkseen ne edelleen siten, että toiminta on säännöllistä, toistuvaa ja/tai samanaikaista suhteessa myyjän elinkeinotoimintaan tai ammatilliseen toimintaan

(ix) ovatko myynnissä olevat tuotteet kaikki samantyyppisiä tai samanarvoisia

(x) onko myytävänä vain vähäinen määrä tuotteita.

Unionin tuomioistuin korosti, että nämä perusteet eivät ole tyhjentävät eivätkä täydelliset, joten lähtökohtaisesti pelkästään yhden tai useamman kriteerin täyttymisen perusteella ei voida päätellä, onko henkilö elinkeinonharjoittaja. Pelkästään se seikka, että myynnillä tavoitellaan voittoa tai että henkilö julkaisee verkkosivustolla samanaikaisesti useita uusia ja käytettyjä tavaroita koskevia myynti-ilmoituksia, ei siis itsessään ole riittävä, jotta tätä henkilöä voitaisiin pitää elinkeinonharjoittajana. (13)

Tilanteissa, joissa on mukana välittäjä (kuten verkossa toimiva markkinapaikka) tai toista elinkeinonharjoittajaa edustava elinkeinonharjoittaja, näiden eri elinkeinonharjoittajien olisi tehtävä kuluttajalle selväksi, mikä elinkeinonharjoittajista on kuluttajan sopimuspuoli ja mitkä ovat eri elinkeinonharjoittajien tehtävät ja vastuut. Tätä asiaa käsitellään tarkemmin 3.2.2.1 kohdassa.

Direktiivillä (EU) 2019/2161 muutettiin kuluttajanoikeusdirektiiviä tämän osalta ja otettiin käyttöön vaatimus, jonka mukaan verkossa toimivien markkinapaikkojen tarjoajien on annettava kuluttajalle tieto siitä, toimiiko ulkopuolinen toimittaja elinkeinonharjoittajana vai muuna tahona (vertaiskuluttaja), ulkopuolisen toimittajan verkossa toimivan markkinapaikan tarjoajalle tekemän ilmoituksen perusteella. Verkossa toimivien markkinapaikkojen tiedonantovaatimuksia käsitellään 3.4.2 kohdassa.

1.2. ”Sopimuksen” käsite

Direktiivin soveltamisen lähtökohtana on elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen tekeminen. Direktiivissä ei määritellä ”sopimusta” eikä olosuhteita, joissa direktiivin soveltamisen kohteena olevan sopimuksen teon katsotaan tapahtuneen. Kyseisen jäsenvaltion kansallisten tuomioistuinten ja täytäntöönpanoviranomaisten tehtävänä on arvioida, onko oikeussuhde ”sopimus”. Direktiivin 3 artiklan 5 kohdassa todetaan seuraavaa:

3 artikla 5. Tämä direktiivi ei vaikuta kansalliseen yleiseen sopimusoikeuteen, kuten sopimuksen pätevyyttä, tekemistä tai vaikutuksia koskeviin sääntöihin, ellei yleisen sopimusoikeuden näkökohtia säännellä tällä direktiivillä.

Direktiivi ei esimerkiksi vaikuta kansallisiin sopimusoikeuden sääntöihin, jotka koskevat sopimusoikeuksien ja -velvoitteiden siirtämistä kuluttajalta toiselle.

On huomattava, että yksi sopimus voi kattaa useita tuotteita ja sekä tavaroita että digitaalista sisältöä. Esimerkiksi yksi toistuvia suorituksia koskeva sopimus voi sopimusehdoista riippuen koskea monenlaisten digitaalisen sisältöjen toimittamista. Jos sopimus on tehty toistuvista suorituksista, kyseisen sopimuksen alaisista, yksittäisiä digitaalisia sisältötuotteita koskevista toimituksista ei näin ollen tehdä uusia sopimuksia tämän direktiivin tarkoituksessa.

Asiassa C-922/19, Stichting Waternet (14), tuomioistuin käsitteli kysymystä siitä, onko asukkaan vaihtumiseen liittyvä veden asuntoon toimittamisen jatkaminen ilman uuden asukkaan nimenomaista pyyntöä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin liitteessä I olevassa 29 kohdassa tarkoitettu ”toimitus, jota ei ole tilattu” (”musta lista”), jonka vuoksi kuluttajalla on oikeus olla maksamatta tällaisesta toimituksesta kuluttajanoikeusdirektiivin 27 artiklan mukaisesti. Asiassa oli muun muassa selvitettävä, voidaanko katsoa, että vesihuoltoyhtiön ja kuluttajan välillä on tehty sopimus, vaikka kuluttajan nimenomainen suostumus puuttuu.

Tuomioistuin totesi, että veden toimitus ei välttämättä aina edellytä sopimuksen olemassaoloa. On myös mahdollista, että kyseisen palvelun tarjoajan ja kuluttajan välistä oikeussuhdetta säännellään täysimääräisesti kansallisella lainsäädännöllä niin (kyseisen) elinkeinonharjoittajan suorittaman juomaveden toimituksen kuin tähän toimitukseen liittyvien, kuluttajalle aiheutuvien kulujen osalta . (15)

Jos sopimusta ei ole, direktiiviä ei sovelleta toimittajan ja kuluttajan väliseen suhteeseen. Joka tapauksessa ratkaisevaa on, katsotaanko kyseinen suhde sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti ”sopimukseksi”.

1.3. Soveltamisalaan kuuluvat sopimukset

Direktiivissä säädetään elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten sopimusten tietyistä näkökohdista. Ensinnäkin siinä erotetaan toisistaan erilaiset sopimukset niiden tekemiseen liittyvien olosuhteiden mukaan:

(1) muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset

(2) etäsopimukset eli sopimukset, jotka on tehty etäviestimiä käyttäen, esimerkiksi internetin välityksellä verkossa toimivilla markkinapaikoilla, tai puhelimitse

(3) elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset eli muut kuin etäsopimukset ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset (tehdään yleensä perinteisissä fyysisissä liiketiloissa).

Lisäksi direktiivissä erotetaan toisistaan aiheen mukaan seuraavan tyyppiset sopimukset:

(1) kauppasopimukset

(2) palvelusopimukset, mukaan lukien digitaalisia palveluja koskevat sopimukset

(3) digitaalista verkkosisältöä koskevat sopimukset (sopimukset sellaisen digitaalisen sisällön toimittamisesta, jota ei toimiteta aineellisella välineellä)

(4) yleishyödyllisten palvelujen toimittamista koskevat sopimukset (sopimukset veden, kaasun tai sähkön toimittamisesta, jos niitä ei pidetä kaupan tiettynä tilavuutena tai määrättynä määränä, tai kaukolämmön toimittamisesta).

Myyntisopimukset ja palvelusopimukset määritellään direktiivin 2 artiklan 5 ja 6 kohdassa. Digitaalista verkkosisältöä ja yleishyödyllisten palvelujen toimittamista koskevia sopimuksia ei nimenomaisesti määritellä, mutta johdanto-osan 19 kappaleessa selitetään, ettei niitä olisi direktiiviä sovellettaessa pidettävä kauppa- eikä palvelusopimuksina.

Vaikka monia direktiivin säännöksistä sovelletaan yleensä kaikkiin neljään sopimustyyppiin, siinä on myös säännöksiä, joita sovelletaan vain tietyntyyppisiin sopimuksiin. Erityisesti voidaan mainita, että erilaisiin sopimuksiin (ks. 9 artikla) sovelletaan erilaisia peruuttamisen määräajan laskemista koskevia sääntöjä (ks. myös peruuttamisoikeutta koskeva 5 kohta).

Johdanto-osan 19 kappaleessa selvennetään myös, että direktiivissä katsotaan ”tavaraksi” aineellisella välineellä toimitettava digitaalinen sisältö. Siinä viitataan esimerkiksi CD- tai DVD-levyllä toimitettuun digitaaliseen sisältöön, mutta sama lähestymistapa koskee myös muilla siirtovälineillä tai älylaitteissa toimitettua digitaalista sisältöä, kuten valmiiksi asennettuja pelejä sisältävää pelikonsolia. Aineellisen välineen tyypistä (16) riippumatta tällaista digitaalista sisältöä koskeva sopimus kuuluu kauppasopimuksiin sovellettavan kuluttajanoikeusdirektiivin sääntöjen soveltamisalaan (17).

Koska kauppasopimuksen määritelmässä (ks. jäljempänä) viitataan omistusoikeuden luovuttamiseen elinkeinonharjoittajalta kuluttajalle (yrityksen ja kuluttajan välinen sopimus, jossa yritys on myyjä ja kuluttaja ostaja), direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, joissa kuluttaja luovuttaa elinkeinonharjoittajalle tavaran, esimerkiksi käytetyn auton tai korun.

1.4. Sekasopimukset

2 artikla 5) ”kauppasopimuksella” [tarkoitetaan] sopimusta, jonka mukaisesti elinkeinonharjoittaja luovuttaa tai sitoutuu luovuttamaan tavaran omistusoikeuden kuluttajalle, mukaan lukien sopimus, joka koskee sekä tavaroita että palveluja; 6) ”palvelusopimuksella” [tarkoitetaan] muuta sopimusta kuin myyntisopimusta, jonka mukaisesti elinkeinonharjoittaja suorittaa tai sitoutuu suorittamaan kuluttajalle palvelun, mukaan lukien digitaalinen palvelu;

Käytännössä monet elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliset sopimukset, joihin direktiiviä sovelletaan, käsittävät sekä palveluiden että tavaroiden piirteitä. Tällaisissa tapauksissa 2 artiklan 5 kohdassa säädetyn määritelmän loppuosa on oleellinen, koska siinä määritellään kauppasopimus myös ”sopimukseksi, joka koskee sekä tavaroita että palveluja”.

Direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa säädetyn määritelmän mukaan peruste sopimuksen luokittelemiseksi ”kauppasopimukseksi” on tavaran omistusoikeuden luovuttaminen kuluttajalle. Näin ollen jos sopimuksen päätarkoitus on tietyn tavaran omistusoikeuden luovuttaminen, sopimus olisi luokiteltava kauppasopimukseksi, vaikka se koskisi myös myyjän toimittamia tavaraan liittyviä palveluja, kuten asennus- ja huoltopalveluja tai muita käsittelyjä, riippumatta tavaran ja palvelujen suhteellisesta arvosta.

Esimerkkejä sopimuksista, jotka koskevat sekä tavaroita että palveluja ja joita olisi tavallisesti päätarkoituksensa vuoksi pidettävä kauppasopimuksina:

— uusien keittiökalusteiden osto, mukaan lukien niiden asennus kuluttajan asuntoon

— erityisten rakennusosien, kuten ikkunoiden ja ovien, osto, mukaan lukien niiden asennus kuluttajan taloon

— sähköisen viestintäpalvelun tilaamiseen yhdistetty uuden älypuhelimen osto.

Jos sitä vastoin tietyn tavaran omistusoikeuden luovuttaminen ei ole sekasopimuksen päätarkoitus, sopimusta ei olisi pidettävä kauppasopimuksena.

Esimerkkejä sopimuksista, jotka koskevat sekä tavaroita että palveluja ja joita olisi päätarkoituksensa vuoksi pidettävä palvelusopimuksina:

— sopimus, joka koskee rakennuksen korjaamista tai kunnostusta tai lisäosan rakentamista (ks. johdanto-osan 26 kappale)

— sopimus, joka koskee luennon järjestämistä ja sisältää kynien ja kansioiden toimituksen osallistujille

— sopimus, joka koskee koulutuskurssia ja sisältää kurssikirjan toimituksen jokaiselle osallistujalle.

Tätä tulkintaa tukee vakiintunut unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee tavaroiden vapaata liikkuvuutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta ja joka on edelleen merkityksellinen myös tämän direktiivin yhteydessä.

Esimerkiksi asiassa C-20/03, Marcel Burmanjer, tuomioistuin totesi, että taloudellista toimintaa olisi tutkittava joko tavaroiden vapaan liikkuvuuden tai palvelujen tarjoamisen vapauden osalta, jos toinen näistä ”on täysin toissijainen ensimmäiseen perusvapauteen nähden ja voidaan liittää siihen”. (18)

Tämä tarkoittaa myös sitä, että sekasopimusta olisi pidettävä kauppasopimuksena, jos tosiseikat osoittavat, että sen todellinen tarkoitus on tavaran omistusoikeuden luovuttaminen.

— Jos esimerkiksi kurssikirjan myymisellä on erityisen näkyvä asema elinkeinonharjoittajan koulutuskurssia koskevassa tarjonnassa ja osapuolten välisessä viestinnässä ja jos kurssikirjan suhteellinen arvo on merkittävä koulutuksen kokonaishintaan verrattuna, sopimusta saatetaan pitää direktiiviä sovellettaessa kauppa- eikä palvelusopimuksena.

Toisaalta vaikka sekasopimus johtaisi jonkin aineellisessa muodossa olevan tuottamiseen, sitä olisi pidettävä palvelusopimuksena, kunhan sopimuksen kohde on henkinen suoritus tai ammattitaitoa vaativa palvelu ja sen toimitus on vain toissijainen tehtävä (19):

— Esimerkiksi arkkitehdin kanssa tehty sopimus talon suunnittelusta ja asianajajan kanssa tehty sopimus oikeudenkäynnin valmistelemisesta ja vireille panemisesta ovat molemmat palvelusopimuksia, vaikka lopputulos on aineellinen (esim. rakennuspiirustukset, kanne tai hakemus). Vastaavasti taiteilijan kanssa maalauksesta tehty sopimus ja kuvaajan kanssa hääkuvauksesta tehty sopimus ovat palvelusopimuksia.

Lyhyesti sanottuna kukin sekasopimus olisi luokiteltava todellisen päätarkoituksensa perusteella. Sen, että sopimus saattaa sisältää mahdollisuuden tehdä myöhempiä sopimuksia, ei sinänsä pitäisi muuttaa sen perusominaisuuksia. Esimerkki:

— Jos tavaran vuokrasopimus sisältää vain mahdollisuuden omistusoikeuden siirtymiseen mutta ei velvoita siihen, sopimusta olisi pidettävä direktiiviä sovellettaessa palvelusopimuksena.

Se, pidetäänkö sopimusta kauppa- vai palvelusopimuksena, määrää, miten peruuttamisen määräaika lasketaan (9 artikla). Palvelusopimusten peruuttamisen määräaika päättyy 14 päivän kuluttua sopimuksen tekopäivästä. Kauppasopimusten peruuttamisen määräajan laskeminen alkaa tavaroiden vastaanottamisen jälkeen. Lisäksi joitakin direktiivin säännöksistä, kuten luovutusta ja vaaranvastuun siirtymistä koskevia 18 ja 20 artiklaa, sovelletaan vain kauppasopimuksiin.

Sama kauppa- tai palvelusopimus saattaa myös koskea palveluja, joita ei säännellä direktiivissä. Esimerkiksi kauppa- tai palvelusopimuksen mukaan saattaa olla mahdollista maksaa hinta erinä niin, että hinnasta maksetaan tietty korko. Tällaiseen sopimukseen sovellettaisiin myös kuluttajille tarkoitettuja rahoituspalveluja säänteleviä erityissääntöjä. (20) Liitännäissopimuksia koskevia direktiivin 15 artiklan sääntöjä sovellettaisiin analogisesti (ks. 5.10 kohta).

1.5. Digitaalisten palvelujen ja digitaalisen verkkosisällön välinen ero

Direktiivissä (EU) 2019/2161 selkeytettiin direktiivin ”palvelusopimuksen” määritelmää niin, että se sisältää myös digitaalisia palveluja koskevat sopimukset (ks. määritelmä edellisessä kohdassa). Lisäksi direktiivillä (EU) 2019/2161 otettiin käyttöön 2 artiklan 16 kohdassa ”digitaalisen palvelun” määritelmä, joka viittaa sen määritelmään digitaalista sisältöä koskevan Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/770 (21) 2 artiklan 2 kohdassa.

Digitaalista sisältöä koskevan direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:

2 artikla 1) ’digitaalisella sisällöllä’ [tarkoitetaan] digitaalisessa muodossa tuotettua ja toimitettua dataa; 2) ’digitaalisella palvelulla’ [tarkoitetaan] a) palvelua, jonka avulla kuluttaja voi luoda, käsitellä, tallentaa tai käyttää digitaalisessa muodossa olevaa dataa; tai b) palvelua, joka mahdollistaa kuluttajan tai palvelun muiden käyttäjien lataaman tai luoman digitaalisessa muodossa olevan datan jakamisen tai muun vuorovaikutuksen sen kanssa;

Digitaalista sisältöä koskevan direktiivin johdanto-osan 19 kappaleessa todetaan näin: ”Jotta voitaisiin ottaa huomioon tekniikan nopea kehitys ja varmistaa digitaalisen sisällön tai digitaalisen palvelun käsitteen joustavuus tulevaisuudessa, tämän direktiivin olisi katettava muun muassa tietokoneohjelmat, sovellukset, videotiedostot, äänitiedostot, digitaaliset pelit, sähköiset kirjat tai muut sähköiset julkaisut sekä digitaaliset palvelut – –, mukaan lukien verkkosovelluspalvelut (SaaS) , kuten videoiden ja äänitallenteiden jakaminen ja muu verkkoon tallentaminen, pilvipalveluympäristössä tarjolla olevat tekstinkäsittelymahdollisuudet tai pelit sekä sosiaalinen media.” On huomattava, että vaikka toinen esimerkkijoukko liittyy selvästi digitaalisten palvelujen luokkaan, ensimmäisen esimerkkijoukon luokittelu digitaaliseksi sisällöksi tai digitaalisiksi palveluiksi riippuu lähetys- tai käyttötavasta ja liiketoimintamallin muista erityispiirteistä.

Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 30 kappaleessa annetaan lisäohjeita digitaalista verkkosisältöä koskevien sopimusten erottamiseksi digitaalisia palveluja koskevista sopimuksista. Erityisesti ”[e]simerkkejä digitaalisista palveluista ovat videoiden ja äänitallenteiden jakaminen ja muu verkkoon tallentaminen, pilvipalvelussa tarjolla olevat tekstinkäsittelymahdollisuudet tai pelit, pilvitallennus, selainsähköposti, sosiaalinen media ja pilvisovellukset”. Sen sijaan ”[u]seille sellaisen digitaalisen [verkko]sisällön toimittamista koskeville sopimuksille – – on tyypillistä, että kuluttaja saa kertatoimituksena tietyn osan tai tiettyjä osia digitaalisesta sisällöstä, esimerkiksi tiettyjä musiikki- tai videotiedostoja”.

Näin ollen digitaalisia palveluja ovat esimerkiksi

— kuluttajan luoman internetpohjaisen kuvavaraston, sosiaalisen verkoston tai internetissä käytettävän ääni-/videopuhelinpalvelun käyttöoikeudet

— sää- tai liikennetietoja välittävän verkkopalvelun käyttöoikeudet

— verkkosanomalehtien/-tiedotteiden käyttöoikeudet (ks. myös poikkeus peruuttamisoikeudesta 16 artiklan ensimmäisen kohdan j kohdassa, joka koskee yksittäisen sanomalehden toimittamista mutta ei sanomalehtitilauksia).

Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 30 kappaleessa todetaan, että digitaalisen sisällön ja digitaalisten palvelujen tiettyjä tyyppejä saattaakin olla vaikea erottaa toisistaan. Näin ollen ”[j]os ei ole selvää , onko sopimus palvelusopimus vai sellaisen digitaalisen sisällön toimittamista koskeva sopimus, jota ei toimiteta aineellisella välineellä, olisi sovellettava palvelujen peruuttamisoikeutta koskevia sääntöjä”.

Digitaalista verkkosisältöä koskevien sopimusten ja digitaalisia palveluja koskevien sopimusten erottaminen toisistaan on tärkeää erilaisten peruuttamisoikeusjärjestelmien vuoksi. Palvelusopimusten peruuttamisoikeutta koskevien sääntöjen mukaan kuluttaja voi kokeilla palvelua ja päättää 14 päivän kuluessa sopimuksen tekemisestä, pitääkö hän sen vai ei.

Sen sijaan 16 artiklan ensimmäisen kohdan m alakohdan mukaan peruuttamisoikeutta ei ole, kun on kyse digitaalisen verkkosisällön toimittamisesta, jollei useista edellytyksistä muuta johdu. Direktiivillä (EU) 2019/2161 tehtyjen muutosten mukaisesti edellytyksenä on, että suoritus on alkanut kuluttajan nimenomaisella ennakkosuostumuksella ja että kuluttaja menettää siten peruuttamisoikeuden ja elinkeinonharjoittaja on antanut vahvistuksen tehdystä sopimuksesta (ks. myös 5.7 kohta).

Tuomioistuin selvensi asiassa C-641/19, PE Digital, että direktiivin 16 artiklan ensimmäisen kohdan m alakohdan mukaista digitaalista verkkosisältöä koskeviin sopimuksiin sovellettavaa poikkeusta peruuttamisoikeudesta olisi tulkittava suppeasti. (22) Asia koski kumppaninvälityspalvelun premium-tilaussopimuksen peruuttamista, joka tehtiin kuitenkin vasta sen jälkeen, kun kuluttaja oli suorittanut persoonallisuustestin, jonka perusteella hänelle ehdotettiin luottamukselliseen algoritmiin perustuvaa kumppaniehdokkaiden joukkoa.

Unionin tuomioistuin totesi, että direktiivin 16 artiklan ensimmäisen kohdan m alakohtaa, tarkasteltuna yhdessä sen 2 artiklan 11 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että tällaisen persoonallisuutta koskevan lausunnon laatiminen ei merkitse digitaalisen sisällön toimittamista. Tuomioistuin totesi myös yleisemmin, että direktiivin johdanto-osan 19 kappaleen mukaan verkkopohjaista palvelua, jonka avulla kuluttaja voi luoda, käsitellä, tallentaa tai käyttää digitaalisessa muodossa olevaa dataa ja joka mahdollistaa kuluttajan tai kyseisen palvelun muiden käyttäjien lataaman ja luoman digitaalisessa muodossa olevan datan jakamisen tai muun vuorovaikutuksen sen avulla, ei sellaisenaan voida pitää 16 artiklan ensimmäisen kohdan m alakohdassa tarkoitettuna ”digitaalisen sisällön” toimittamisena. (23)

Esimerkiksi videopelien tarjontaan voi liittyä sekä digitaalista verkkosisältöä koskevia sopimuksia että digitaalisia palveluja koskevia sopimuksia. Ladattavat pelit katsottaisiin yleensä digitaaliseksi verkkosisällöksi, jos niiden käyttö ei ole riippuvainen pelin toimittajan jatkuvasta osallistumisesta. Sen sijaan pilviympäristössä tarjottavia verkkopelejä voitaisiin pitää digitaalisina palveluina.

Tällaisissa peleissä pelin sisäiset mikrotransaktiot (sovelluksen sisäiset ostot), jotka parantavat käyttäjän pelikokemusta, kuten virtuaaliesineet, katsottaisiin yleensä digitaalista verkkosisältöä koskeviksi sopimuksiksi. Myös sellaisen sisällön, jota voidaan käyttää pelin ulkopuolella (esim. videonjakoalustalla ladattavan tai jaettavan peli-istunnon tallennuksen), ostaminen sovelluksen sisällä muodostaisi yleensä digitaalista verkkosisältöä koskevan sopimuksen. Sen sijaan verkkopeliympäristöä laajentavan premium-sisällön ostaminen merkitsisi uutta digitaalista palvelua, joka täydentää alkuperäistä palvelua.

1.6. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja maksaa kauppahinnan, ja sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja luovuttaa henkilötietoja

Kuluttajanoikeusdirektiivin 3 artiklaa, jossa määritellään direktiivin soveltamisala, muutettiin direktiivillä (EU) 2019/2161. Muutetussa 1 kohdassa viitataan nyt kauppahinnan maksamiseen direktiivin soveltamisen edellytyksenä.

Samalla direktiiviin lisättiin uusi 1 a kohta, jolla laajennettiin direktiivin soveltamisalaa digitaalista verkkosisältöä koskeviin sopimuksiin ja digitaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, joissa kuluttaja luovuttaa henkilötietoja elinkeinonharjoittajalle (joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta).

3 artikla 1. Tätä direktiiviä sovelletaan siinä vahvistetuin edellytyksin ja siinä säädetyssä laajuudessa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin, joiden mukaisesti kuluttaja maksaa tai sitoutuu maksamaan kauppahinnan . Sitä sovelletaan veden, kaasun, sähkön tai kaukolämmön toimittamista koskeviin, myös julkisten palveluntarjoajien kanssa tehtäviin sopimuksiin, jos kyseisiä hyödykkeitä toimitetaan sopimuksen perusteella. 1 a. Tätä direktiiviä sovelletaan myös silloin kun elinkeinonharjoittaja toimittaa tai sitoutuu toimittamaan kuluttajalle digitaalisen sisällön, jota ei toimiteta aineellisella välineellä, tai digitaalisen palvelun ja kuluttaja luovuttaa tai sitoutuu luovuttamaan elinkeinonharjoittajalle henkilötietoja , paitsi silloin kun elinkeinonharjoittaja käsittelee kuluttajan luovuttamia henkilötietoja yksinomaan digitaalisen sisällön, jota ei toimiteta aineellisella välineellä, toimittamista tai digitaalisen palvelun suorittamista varten tämän direktiivin mukaisesti taikka voidakseen täyttää elinkeinonharjoittajaa koskevat lakisääteiset vaatimukset eikä elinkeinonharjoittaja käsittele näitä tietoja mitään muuta tarkoitusta varten.

1.6.1. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja maksaa kauppahinnan

Direktiivillä (EU) 2019/2161 muutettiin kuluttajanoikeusdirektiivin 2 artiklan 5 ja 6 kohdassa vahvistettuja kauppa- ja palvelusopimuksen määritelmiä, joissa ei enää viitata siihen, että kuluttaja maksaa tavaran tai palvelun ”hinnan”. Kun kuitenkin otetaan huomioon 3 artiklan muutokset, näihin sopimuksiin sovelletaan direktiiviä ainoastaan silloin, kun kuluttajan on maksettava jokin kauppahinta (ellei palvelusopimuksen kohde ole digitaalinen palvelu – ks. jäljempänä).

”Kauppahinnan maksaminen” olisi ymmärrettävä laajasti niin, että se kattaa myös välineet, joilla on tietty muunnettava tai rahallinen arvo (vaikka se voikin vaihdella ajan mukaan), kuten maksusetelit (24), lahjakortit ja kanta-asiakaspisteet, sekä digitaaliset arvonkantajat (25), kuten sähköiset arvosetelit, sähköiset kupongit ja virtuaalivaluutat.

Direktiiviä sovelletaan liiketoimen arvosta riippumatta, joten se kattaa myös arvoltaan vähäiset tilauspalvelut (esim. viisi euroa kuukaudessa tai vuodessa premium-tavaroiden tai -tarjousten saamisesta). Direktiiviä sovelletaan myös palvelusopimuksiin, myös digitaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, joihin sisältyy maksuton kokeiluaika ja jotka muuttuvat automaattisesti maksullisiksi sopimuksiksi kokeiluajan päätyttyä (jollei kuluttaja pura sopimusta ennen kokeiluajan päättymistä).

Jos digitaalinen palvelu (rajoitettu versio) on saatavilla maksutta, minkä jälkeen kuluttaja voi valita maksullisen (täydellisen) palvelun, tehdään kaksi erillistä sopimusta. Direktiiviä sovelletaan tässä tapauksessa maksulliseen sopimukseen, kun taas sen soveltaminen digitaalisen palvelun maksutonta (rajoitettua) versiota koskevaan ensimmäiseen sopimukseen riippuu siitä, luovuttaako kuluttaja henkilötietoja 3 artiklan 1 a kohdassa säädetyin edellytyksin.

Direktiiviä ei sovelleta elinkeinonharjoittajan maksutta eli ”ilmaiseksi” tarjoamiin lahjoihin tai palveluihin. (26)

1.6.2. Sopimukset, joiden mukaisesti kuluttaja luovuttaa henkilötietoja

Direktiiviä sovelletaan digitaalista verkkosisältöä koskeviin sopimuksiin ja digitaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, joiden mukaisesti kuluttaja antaa elinkeinonharjoittajalle henkilötietoja. (27) Tässä suhteessa kuluttajanoikeusdirektiivissä noudatetaan samaa lähestymistapaa kuin digitaalista sisältöä koskevassa direktiivissä.

— Kuluttajanoikeusdirektiiviä sovelletaan esimerkiksi sopimuksiin, joilla tarjotaan vapaa pääsy digitaaliseen verkkosisältöön tai digitaalisiin palveluihin, ja kuluttaja antaa suostumuksensa henkilötietojen käsittelyyn myös markkinointia varten.

Digitaalista sisältöä koskevan direktiivin tavoin kuluttajanoikeusdirektiivi ei kuitenkaan kata digitaalista verkkosisältöä koskevia sopimuksia eikä digitaalisia palveluja koskevia sopimuksia, joissa henkilötietoja käsitellään ainoastaan sopimuksen täyttämiseksi ja lakisääteisten vaatimusten noudattamiseksi. Direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 34 kappaleessa selvennetään, että tällaisiin lakisääteisiin vaatimuksiin voi sisältyä esimerkiksi kuluttajan rekisteröinti turvallisuussyistä ja tunnistamista varten, jos siitä nimenomaisesti säädetään sovellettavassa lainsäädännössä.

Kuten direktiivin (EU) 2019/2161 johdanto-osan 35 kappaleessa todetaan, direktiiviä ei myöskään sovelleta tilanteisiin, joissa kuluttaja, joka ei ole tehnyt sopimusta elinkeinonharjoittajan kanssa, joutuu seuraamaan mainoksia vain saadakseen pääsyn digitaaliseen sisältöön tai digitaaliseen palveluun. (28)

Siinä selvennetään myös, että direktiiviä ei sovelleta tilanteisiin, joissa elinkeinonharjoittaja kerää ainoastaan metatietoja, kuten tietoja kuluttajan laitteesta tai selaimesta (”laitteen sormenjälki” tai ”selaimen sormenjälki”) tai selaushistoriasta, paitsi jos tätä tilannetta pidetään kansallisessa lainsäädännössä sopimuksena. (29)

Jos sopimus koskee henkilötietojen käsittelyä, elinkeinonharjoittajan on noudatettava kuluttajalainsäädännön mukaisia velvollisuuksiaan ja rekisterinpitäjän ominaisuudessa myös Euroopan parlamentin ja neuvoston antaman yleisen tietosuoja-asetuksen (EU) 2016/679 (30) mukaisia velvollisuuksiaan. Nämä molemmat oikeudelliset puitteet koskevat yritysten ja kuluttajien välistä suhdetta samanaikaisesti ja toisiaan täydentävästi.

Kaikissa sopimuksissa, joissa kuluttaja luovuttaa henkilötietoja (riippumatta siitä, liittyykö siihen maksu vai ei), elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle käsittelyn tarkoituksista silloin, kun henkilötietoja saadaan. Lisäksi rekisterinpitäjän on osoitettava, että henkilötietojen käsittely voi perustua johonkin yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetyistä oikeudellisista perusteista. ”Sopimus” (yleisen tietosuoja-asetuksen 6 artiklan 1 kohdan b alakohta) on yksi sen mukaisista oikeutetuista oikeudellisista perusteista. Se koskee kuitenkin ainoastaan ”sopimuksen täytäntöönpanon kannalta tarpeellista” käsittelyä, jota tulkitaan tiukasti. (31)

Jos siis käsittelytoimet eivät ole tarpeen sopimuksen täytäntöön panemiseksi, elinkeinonharjoittajan on lisäksi käytettävä yleisen tietosuoja-asetuksen mukaiseen käsittelyyn muuta hyväksyttyä laillista perustaa, esimerkiksi kuluttajan vapaaehtoista ja tietoista suostumusta (6 artiklan 1 kohdan a alakohta). (32) Yleisen tietosuoja-asetuksen mukaan kuluttajien suostumus on pätevä vain, jos se annetaan vapaaehtoisesti, yksilöidysti, tietoisesti ja yksiselitteisesti. Sopimussuhteessa suostumus voidaan antaa vapaaehtoisesti vain, jos sitä ei ole asetettu sopimuksen täytäntöönpanon ehdoksi (yleisen tietosuoja-asetuksen 7 artiklan 4 kohta). Suostumuksen peruuttaminen ilman, että siitä aiheutuu haittaa, on siksi olennainen edellytys suostumuksen pätevyydelle (yleisen tietosuoja-asetuksen johdanto-osan 42 kappale). Kun suostumus on peruutettu, elinkeinonharjoittaja ei voi enää käsitellä laillisesti henkilötietoja, joiden käsittely perustui kyseiseen suostumukseen.

Näin ollen niiden käsittelytoimien osalta, jotka eivät ole tarpeen sopimuksen täytäntöön panemiseksi, elinkeinonharjoittaja-rekisterinpitäjän on varmistettava, että yleisen tietosuoja-asetuksen mukaiselle käsittelylle on muu oikeusperuste. Sen sijaan kuluttajanoikeusdirektiivissä tarkoitettu ”sopimus” kattaa kaikki sopimuspuolten oikeudet ja velvollisuudet riippumatta siitä, onko yleisen tietosuoja-asetuksen mukaisen henkilötietojen käsittelyn oikeusperuste eri.

Kuluttajien kanssa tehtyjen sopimusten yhteydessä tapahtuvien käsittelytoimien määrittäminen ja yleisen tietosuoja-asetuksen mukainen asianmukainen oikeusperuste voivat auttaa elinkeinonharjoittajaa ymmärtämään, koskeeko sen kuluttajan kanssa tekemä ”sopimus” kuluttajanoikeusdirektiiviä. Käytännössä silloin, kun elinkeinonharjoittajan on käytettävä kuluttajien henkilötietojen käsittelyyn erillistä suostumusta tai muuta yleisen tietosuoja-asetuksen mukaista oikeusperustetta (lukuun ottamatta lakisääteistä velvoitetta), sopimukseen, jonka yhteydessä käsittely tapahtuu, sovelletaan kuluttajanoikeusdirektiivin vaatimuksia.

1.7. Sopimukset, joihin direktiiviä ei sovelleta

Kuten edellisessä kohdassa todettiin, direktiivillä (EU) 2019/2161 kuluttajanoikeusdirektiivin 3 artiklaan tehdyn muutoksen mukaisesti direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, joiden mukaisesti kuluttaja ei maksa kauppahintaa, eikä digitaalista verkkosisältöä tai digitaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, joiden mukaisesti kuluttaja ei maksa kauppahintaa eikä luovuta elinkeinonharjoittajalle henkilötietoja.

Lisäksi 3 artiklan 3 kohdassa luetellaan direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jätettyjen sopimusten erityisluokat. Direktiiviä ei esimerkiksi sovelleta sopimuksiin, jotka koskevat rahoituspalveluja, mukaan lukien vakuutus- ja sijoituspalvelut. Myöskään sosiaalipalvelut, terveydenhuolto, rahapelitoiminta sekä aikaosuudet ja niihin liittyvät lomapalvelut eivät kuulu uuden direktiivin soveltamisalaan. Matkustajien kuljetuspalvelu- ja matkapakettisopimukset (33) on periaatteessa suljettu direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, mutta niihin sovelletaan edelleen erityissäännöksiä.

Seuraavassa on lisätietoja. Yleisenä sääntönä voidaan todeta, että kaikkia poikkeuksia on tulkittava suppeasti. (34)

1.7.1. Vuokrasopimukset ja rakentamista koskevat sopimukset

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka e) koskevat kiinteän omaisuuden tai kiinteään omaisuuteen kohdistuvien oikeuksien syntymistä, hankkimista tai luovutusta; f) koskevat uusien rakennusten rakentamista, olemassa olevien rakennusten huomattavia muutostöitä ja asumiseen tarkoitettujen tilojen vuokraamista;

Artiklan 3 kohdan e alakohdassa tarkoitettu poikkeus koskee kiinteän omaisuuden yleistä luokkaa, myös maata, kun taas f alakohta koskee rakennuksia.

Asumiseen tarkoitettujen tilojen vuokraaminen ei kuulu direktiivin soveltamisalaan, kun taas majoitustilojen vuokraaminen muuhun kuin asumiskäyttöön kuuluu direktiivin soveltamisalaan. Tätä selitetään myös johdanto-osan 26 kappaleessa: ”– – Palvelusopimusten, erityisesti niiden, jotka koskevat lisäosien rakentamista rakennuksiin (esimerkiksi autotalli tai kuisti), ja niiden, jotka koskevat rakennusten muunlaista korjaamista tai kunnostusta kuin huomattavia muutostöitä, olisi kuuluttava tämän direktiivin soveltamisalaan , kuten myös sopimusten, jotka koskevat kiinteistönvälittäjän palveluja, ja sopimusten, jotka koskevat majoitustilan vuokraamista muuhun kuin asumiskäyttöön.”

— Esimerkiksi pysäköintipaikan tai juhlasalin vuokraus kuuluu direktiivin soveltamisalaan.

Rakentamista koskevat sopimukset ja rakentamiseen liittyvät palvelusopimukset olisi erotettava toisistaan. Unionin tuomioistuin totesi asiassa C-208/19, NK, että 3 artiklan 3 kohdan f alakohdan mukaista poikkeusta ei sovellettaisi arkkitehdin ja kuluttajan väliseen sopimukseen, jonka mukaan ensiksi mainitun on laadittava suunnitelmat uuden rakennuksen rakentamista varten. Vaikka suunnittelu edeltää rakennustöitä, se on erillinen prosessi, eikä rakennuksen rakentamisesta ole varmuutta. (35)

Lisäksi 2 artiklan 3 ja 4 kohdan ja 16 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan perusteella tällaista sopimusta ei voida pitää sellaisten tavaroiden toimittamisena, jotka on valmistettu kuluttajan vaatimusten mukaisesti tai selvästi henkilökohtaisia tarpeita vastaaviksi, jälkimmäisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Vaikka suunnitelmat voitaisiin toimittaa aineellisessa muodossa paperilla tai digitaalisena sisältönä, sopimuksen kohteena on henkinen suoritus eli arkkitehdin toteuttama suunnittelu, ja sitä seuraava toimitus on vain oheistehtävä. (36)

Edellä esitetyn logiikan mukaisesti kuluttajanoikeusdirektiiviä olisi sovellettava palvelusopimuksiin, jotka voivat liittyä rakentamiseen mutta muodostavat erillisen prosessin, jossa toteutetaan itsenäinen suorite. Tällaisia ovat esimerkiksi geometrikkojen kanssa tehdyt sopimukset, sisustussuunnittelua koskevat sopimukset tai maisemasuunnittelua koskevat sopimukset.

1.7.2. Matkapaketit

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka g) koskevat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2302 3 artiklan 2 kohdassa määriteltyjä matkapaketteja. Tämän direktiivin 6 artiklan 7 kohtaa, 8 artiklan 2 ja 6 kohtaa sekä 19, 21 ja 22 artiklaa sovelletaan soveltuvin osin direktiivin (EU) 2015/2302 3 artiklan 2 kohdassa määriteltyihin matkapaketteihin mainitun direktiivin 3 artiklan 6 kohdassa tarkoitettujen matkustajien osalta;

Direktiivin tiettyjä säännöksiä sovelletaan Euroopan parlamentin ja neuvoston antamassa matkapakettidirektiivissä (EU) 2015/2302 (37) määriteltyihin matkapakettisopimuksiin. Nämä säännökset koskevat jäsenvaltioiden sääntelymahdollisuutta sopimuksiin liittyviä tietoja koskevien kielivaatimusten osalta (6 artiklan 7 kohta), tietoja, jotka elinkeinonharjoittajien on annettava kuluttajille välittömästi ennen sopimuksen tekemistä sähköisessä muodossa, mukaan lukien kuluttajan maksuvelvollisuutta koskevat tiedot (8 artiklan 2 kohta), jäsenvaltioiden sääntelymahdollisuutta tarjouksen vahvistamista puhelimitse tehtyjen etäsopimusten osalta (8 artiklan 6 kohta), maksuvälineen käytöstä perittävän maksun kieltämistä (19 artikla), sellaisten puhelinnumerojen käytön estämistä, joista veloitetaan enemmän kuin perushinta (21 artikla), ja vaatimusta kuluttajien nimenomaisesta suostumuksesta lisämaksuihin (22 artikla).

On huomattava, että matkapakettidirektiivissä säännellään myös niin kutsuttuja ”yhdistettyjä matkajärjestelyjä” (38). Ne käsittävät vähintään kaksi erityyppistä, samaa matkaa tai lomaa varten ostettua matkapalvelua, jotka eivät muodosta matkapakettia (kyseisen direktiivin mukaisesti) ja johtuvat erillisten sopimusten tekemisestä yksittäisten matkapalvelujen tarjoajien kanssa. Kuluttajanoikeusdirektiivissä vahvistetaan sopimusta edeltävät tiedonantovaatimukset, ja sitä sovelletaan yksittäisiin palvelusopimuksiin, jotka koskevat yhdistettyä matkajärjestelyä, jollei sen 3 artiklan 3 kohdassa ja 16 artiklan ensimmäisen kohdan l alakohdassa säädetyistä rajoituksista muuta johdu. Esimerkiksi matkustajaliikenteen palveluja koskeviin sopimuksiin sovelletaan ainoastaan 8 artiklan 2 kohdan sekä 19, 21 ja 22 artiklan vaatimuksia (ks. jäljempänä oleva 1.7.5 kohta).

1.7.3. Julkisen viranhaltijan laatimat sopimukset

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka i) jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti laatii riippumattomuuteen ja puolueettomuuteen velvoitettu julkinen viranhaltija, jonka on annettava kuluttajalle kattavaa oikeudellista tietoa varmistaakseen, että kuluttaja tekee sopimuksen huolellisen harkinnan perusteella ja tietoisena sen oikeudellisesta merkityksestä;

Direktiivissä ei määritellä tässä säännöksessä tarkoitettuja julkisia viranhaltijoita. Direktiivissä vahvistetaan kuitenkin perusteet, jotka heidän on täytettävä, jotta sopimus ei kuulu direktiivin soveltamisalaan. Poikkeusta sovelletaan vain sellaisen julkisen viranhaltijan (kuten julkisen notaarin) laatimiin sopimuksiin, joka on kansallisen lainsäädännön mukaisesti kaikkien 3 artiklan 3 kohdan i alakohdassa vahvistettujen edellytysten mukainen.

— Poikkeusta ei sovellettaisi esimerkiksi sopimukseen, jossa riippumattomuuteen ja puolueettomuuteen velvoitettu julkinen viranhaltija on ainoastaan todistanut osapuolten henkilöllisyyden.

Poikkeuksen soveltamiseksi ei vaikuta olevan välttämätöntä, että kansallisessa lainsäädännössä vaaditaan kyseisen sopimuksen tekemistä käyttämällä julkisen viranhaltijan palveluja. Poikkeusta olisi sovellettava myös tilanteissa, joissa toinen tai molemmat sopimuksen osapuolet pyytävät vapaaehtoisesti julkista viranhaltijaa laatimaan heidän sopimuksensa. (39)

1.7.4. Päivittäiseen kulutukseen tarkoitettuja tavaroita koskevat sopimukset

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka j) koskevat kotitalouden päivittäiseen kulutukseen tarkoitettujen ja elinkeinonharjoittajan kuluttajan kotiin, asuinpaikkaan tai työpaikalle toistuvilla ja säännöllisillä jakelukierroksilla fyysisesti toimittamien elintarvikkeiden, juomien tai muiden tavaroiden toimittamista;

Tämä poikkeus edellyttää, että seuraavat kaksi edellytystä täyttyvät:

(a) elinkeinonharjoittaja toimittaa tavarat ”toistuvilla ja säännöllisillä jakelukierroksilla”

(b) tavarat on tarkoitettu ”kotitalouden päivittäiseen kulutukseen”.

Tämän säännöksen nimenomainen viittaus kuluttajan ”työpaikalle” toimittamisesta viittaa siihen, ettei tavaroiden varsinaisen kulutuksen tarvitse välttämättä tapahtua kuluttajan kotona.

1.7.5. Matkustajaliikenne

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka k) koskevat matkustajaliikenteen palveluja, lukuun ottamatta 8 artiklan 2 kohtaa sekä 19, 21 ja 22 artiklaa;

Direktiivillä (EU) 2019/2161 muutettiin tätä poikkeusta muutamalla sopimuksen jälkeisen puhelinviestinnän perushintavaatimusta koskevaa 21 artiklaa niin, että sitä sovelletaan myös matkustajaliikenteeseen (ks. lisätietoja 9 kohdassa).

Unionin tuomioistuin katsoi asiassa C-583/18, DB Vertrieb, että tätä poikkeusta ei sovelleta vastaavasti direktiivin soveltamisalaan kuuluvien liikenteen alennuskorttien myyntiin.

Tuomioistuin katsoi, että viimeksi mainittu on eräänlainen ”palvelusopimus”, jolla ei sellaisenaan pyritä suoraan mahdollistamaan matkustajien kuljetusta. Sen sijaan sopimus, jonka tarkoituksena on, että kuluttaja saa hinnanalennuksen tulevaisuudessa tehtävistä matkustajakuljetussopimuksista, ja sopimus, joka koskee matkalippujen hankintaa, ovat kaksi toisistaan oikeudellisesti erillistä sopimusta, joten ensin mainittua sopimusta ei voida pitää jälkimmäiseen erottamattomasti liittyvänä sopimuksena. Sellaisen kortin hankkiminen, jonka haltija voi saada hinnanalennuksia matkalippuja ostaessaan, ei välttämättä merkitse sopimuksen, jonka kohteena on matkustajaliikenne sellaisenaan, tekemistä tulevaisuudessa. (40)

1.7.6. Automaattimyynti

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka l) tehdään jakeluautomaatin avulla tai automatisoidussa liiketilassa;

Tätä poikkeusta sovelletaan sopimuksiin, jotka on tehty kuluttajan ollessa fyysisesti läsnä ja paikassa, jossa tavaraa tai palvelua myydään/luovutetaan automatisoitujen välineiden, kuten jakeluautomaattien, avulla, automatisoiduilla polttoaineasemilla tai pysäköintipaikoilla.

1.7.7. Tietyt sähköiseen viestintään liittyvät sopimukset

3 artikla 3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sopimuksiin, jotka m) tehdään teletoiminnan harjoittajien kanssa maksullisten yleisöpuhelimien kautta niiden käyttöä varten tai kuluttajan luoman yhden puhelin-, Internet- tai faksiyhteyden käyttöä varten.

Tällä säännöksellä jätetään kahdentyyppiset sopimukset direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.

Ensimmäisen kuluttajanoikeusdirektiivissä mainitun tyypin muodostavat sopimukset, jotka tehdään sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien kanssa maksullisten yleisöpuhelimien kautta niiden käyttöä varten. Termillä ”maksullinen yleisöpuhelin” tarkoitetaan yleisesti käytettävissä olevaa puhelinta, jonka käytön maksuvälineitä voivat olla esimerkiksi kolikot ja/tai luotto- tai maksukortit ja/tai puhelukortit, myös valintatunnuksella käytettävät kortit. (41)

— Koska tätä poikkeusta sovelletaan sopimuksiin, jotka tehdään yleisöpuhelimen ”kautta”, poikkeusta olisi sovellettava tapauksissa, joissa sopimus tehdään esimerkiksi syöttämällä kolikkoja maksulliseen puhelimeen tai vetämällä luottokortti sen lukijan läpi äänipuhelun soittamiseksi tai saman operaattorin tarjoaman numerotiedustelun tai muun tiedonhakupalvelun käyttämiseksi.

— Poikkeusta ei olisi sovellettava sopimuksiin, jotka tehdään maksullisia yleisöpuhelimia tarjoavien operaattorien kanssa esimerkiksi ostamalla etukäteen puhelukortti.

Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan m alakohdan jälkimmäisellä osalla, joka koskee kuluttajan luoman ”yhden puhelin-, Internet- tai faksiyhteyden” käyttöä varten tehtäviä sopimuksia, on laajempi soveltamisala. Toisin kuin maksullisten yleisöpuhelimien käyttöä varten tehtävillä sopimuksilla näiden sopimusten yhteydessä ei määritellä sopimuksen osapuolta, mikä viittaa siihen, että soveltamisalaan kuuluvat muutkin kuin sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien kanssa tehtävät sopimukset. Myöskään tämäntyyppisen sopimuksen tarkoituksesta tai sisällöstä ei säädetä tarkemmin.

Tämän poikkeuksen piiriin kuuluu esimerkiksi

— sopimus langattoman liityntäpisteen (WAP) käytöstä yksittäisessä internetistunnossa.

Sitä vastoin poikkeusta ei olisi sovellettava sähköisiä viestintäpalveluja koskeviin sopimuksiin (42), jotka käsittävät tietyn ajan ja/tai määrän käyttöä, esimerkiksi seuraaviin sopimuksiin:

— sopimukset, jotka tehdään ostamalla etukäteen ennalta maksettu SIM-kortti matkaviestinpalveluja varten taikka useamman kerran tai pitkäaikaisesti käytettävä salasana Wi-Fi-palveluja varten.

Poikkeusta voidaan soveltaa myös sopimuksiin, jotka tehdään lisämaksullisten palvelujen tarjoajien kanssa – eli sellaisten palvelujen tarjoajien kanssa, jotka maksetaan kuluttajan puhelinlaskun kautta (43) – silloin, kun sopimus tehdään ja täytetään samanaikaisesti kokonaisuudessaan yhdellä kuluttajan maksulliseen palvelunumeroon soittamalla puhelulla tai lähettämällä tekstiviestillä, esimerkiksi

— puhelu numerotiedusteluun tai tv-ohjelman puhelinäänestys.

Sitä vastoin kuluttajanoikeusdirektiiviä sovelletaan sopimuksiin, joissa lisämaksullisen palvelun numeroon soitettu äänipuhelu tai lähetetty tekstiviesti on myöhemmin täytettävän ja maksettavan sopimuksen tekoväline:

— esimerkiksi pysäköintipalvelujen tarjoajalle lähetetyllä tekstiviestillä tehdyt sopimukset.

Näissä tapauksissa elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle äänipuhelun tai tekstiviestin hinta lisämaksullisen palvelun numeroon, koska tämä hinta muodostaa kyseisen sopimuksen ”hinnan” 6 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Lisäksi direktiivin 6 artiklan 1 kohdan f alakohdassa edellytetään tietoja etäviestimen käyttämisestä sopimuksen tekemisessä aiheutuvista kuluista, jos ne ylittävät ”perushinnan”. ”Perushinnan” käsitteen tulkintaa tarkastellaan lähemmin 8 kohdassa.

Se, ettei direktiiviä sovelleta 3 artiklan 3 kohdan m alakohdan mukaan tiettyihin sopimuksiin, joihin liittyy lisämaksullinen palvelu, ei tarkoita, ettei kyseisiin sopimuksiin sovellettaisi kuluttajansuojasääntöjä. EU:n sääntelykehys sähköisen viestinnän alalle, erityisesti eurooppalainen sähköisen viestinnän säännöstö (Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2018/1972 (44)), antaa jäsenvaltioille ja kansallisille sääntelyviranomaisille mahdollisuuden hyväksyä erityistoimenpiteitä kuluttajien suojelemiseksi lisämaksullisten palvelujen yhteydessä. Siksi monet jäsenvaltiot ovat säätäneet tällä alalla ylimääräisistä turvatoimista, kuten kulutusrajoista tai velvollisuudesta ilmoittaa hinta puhelun alussa.

1.8. Mahdollisuus olla soveltamatta direktiiviä arvoltaan vähäisiin, muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin

Direktiivin 3 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta direktiiviä sellaisiin muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin, joiden mukaan maksu, joka kuluttajan on suoritettava, on enintään 50 euroa tai kansallisessa lainsäädännössä säädetty tätä pienempi rahamäärä. Jos jäsenvaltio päättää käyttää tätä sääntelymahdollisuutta, vaarana on, että elinkeinonharjoittajat saattavat kiertää direktiiviä jakamalla arvoltaan säädetyn raja-arvon ylittävän yhden sopimuksen keinotekoisesti useammaksi sopimukseksi. Johdanto-osan 28 kappaleessa todetaankin seuraavaa: ”– – Jos kuluttaja tekee samanaikaisesti vähintään kaksi samanaiheista sopimusta, tätä raja-arvoa sovellettaessa olisi otettava huomioon niiden kokonaiskustannukset.” Tätä periaatetta sovellettaisiin seuraavissa tapauksissa:

— esimerkiksi trilogian jokaisen kirjan myyminen kolmella erillisellä sopimuksella tai korvakoruparin myyminen kahdella eri sopimuksella samanaikaisesti.

Pitkäaikaisten sopimusten (liittymät) osalta tämän poikkeuksen soveltamisen kannalta merkityksellinen määrä on kokonaismäärä, jonka kuluttaja sitoutuu maksamaan sopimuksen tekemisen yhteydessä, eli kuukausittaisten maksuerien tai maksujen kokonaismäärä sovitulla sopimuskaudella, mukaan lukien ”maksuvapaat” jaksot.

1.9. Julkisia huutokauppoja koskevat säännöt

Direktiiviä sovelletaan huutokauppoihin, joihin sovelletaan erityisiä sääntöjä, jotka koskevat ”julkista huutokauppaa”. Julkisella huutokaupalla tarkoitetaan 2 artiklan 13 kohdan mukaan ”myyntimenetelmää, jossa elinkeinonharjoittaja tarjoaa huutokaupanpitäjän hoitaman avoimen tarjouskilpailumenettelyn kautta tavaroita tai palveluja kuluttajille, jotka osallistuvat tai joilla on mahdollisuus osallistua huutokauppatilaisuuteen henkilökohtaisesti , ja jossa hyväksytyn tarjouksen tehneen on ostettava tavara tai palvelu”.

Direktiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaan julkisen huutokaupan osalta tavaran tai palvelun myyvän elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys, yhteystiedot sekä maantieteellinen osoite, johon elinkeinonharjoittaja on sijoittautunut, ja elinkeinonharjoittajan toimipaikan maantieteellinen osoite voidaan korvata vastaavilla tiedoilla huutokaupanpitäjästä. Lisäksi julkisessa huutokaupassa tehtyihin sopimuksiin ei direktiivin 16 artiklan ensimmäisen kohdan k alakohdassa säädetyn poikkeuksen nojalla liity peruuttamisoikeutta.

Julkisessa huutokaupassa kuluttajilla olisi oltava mahdollisuus osallistua huutokauppatilaisuuteen henkilökohtaisesti, vaikka tarjouksia olisikin mahdollista tehdä myös verkossa tai puhelimitse. Sitä vastoin sellaisia verkossa järjestettäviä huutokauppoja, joihin kuluttajilla ei ole mahdollista osallistua henkilökohtaisesti, ei olisi katsottava julkisiksi huutokaupoiksi.

Johdanto-osan 24 kappaleessa todetaan seuraavaa: ”– – Kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien käytettävissä olevien verkkoalustojen käyttöä huutokauppatarkoituksiin ei olisi katsottava tässä direktiivissä tarkoitetuksi julkiseksi huutokaupaksi.” Näin ollen direktiiviä olisi sovellettava verkossa järjestettäviin huutokauppoihin kaikilta osin. Tämä koskee esimerkiksi tietoja, jotka on annettava kuluttajalle ennen sopimuksen (tarjouksen) muuttumista sitovaksi, sekä peruuttamisoikeutta.

— Esimerkki edellä mainitun poikkeuksen rajoista on verkkoalusta, joka tarjoaa kuluttajille myytäväksi erilaisia tuotteita, kuten ajoneuvon osia, pienkoneita, työkaluja, elektroniikkaa ja huonekaluja. Vaikka liiketoimet voidaan toteuttaa huutokauppana, jossa tavaroiden myyntihinta määritetään lähtöhinnan lisäksi tehtyjen tarjousten perusteella, tätä ei katsota ”julkiseksi huutokaupaksi”. Näin ollen kuluttajalla olisi oikeus peruuttaa tarjous, jos se on tehty kuluttajanoikeusdirektiivin ehtojen mukaisesti.

2. Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset

2.1. Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset

Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset määritellään 2 artiklan 8 kohdassa seuraavasti:

2 artikla 8) ”muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyllä sopimuksella” [tarkoitetaan] elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta, (a) joka tehdään sekä elinkeinonharjoittajan että kuluttajan ollessa samanaikaisesti fyysisesti läsnä paikassa, joka ei ole elinkeinonharjoittajan toimitila; (b) josta kuluttaja on tehnyt tarjouksen a alakohdassa tarkoitetuissa olosuhteissa; – –

Toimitilat määritellään 2 artiklan 9 kohdassa seuraavasti:

2 artikla 9) ”toimitiloilla” [tarkoitetaan]: (a) kiinteää vähittäismyyntipaikkaa, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa vakituisesti; tai (b) siirrettävää vähittäismyyntipaikkaa, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa tavanomaisesti;

Johdanto-osan 22 kappaleessa esitetään useita esimerkkejä siitä, mitä olisi pidettävä ”toimitiloina”. Käsitteeseen kuuluisivat toisaalta myymälät, kioskit ja kuorma-autot sekä myyntikojut ja näyttelyosastot, ”jotka ovat elinkeinonharjoittajan pysyviä tai tavanomaisia liikepaikkoja”.

Vastaavasti vähittäismyyntipaikat, joissa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa kausiluonteisesti, esimerkiksi matkailukautena hiihtokeskuksissa tai rantalomapaikoissa, olisi katsottava toimitiloiksi, sillä elinkeinonharjoittaja harjoittaa niissä toimintaansa tavanomaisella tavalla.

Toisaalta yleisölle avoimia paikkoja, kuten katuja, ostoskeskuksia, rantoja, urheilutiloja ja julkisia liikennevälineitä, joita elinkeinonharjoittaja käyttää poikkeuksellisesti liiketoimintansa harjoittamiseen, ei olisi pidettävä toimitiloina. Yksityiskoteja tai työpaikkoja ei myöskään olisi pidettävä toimitiloina.

Elinkeinonharjoittajan koti- tai työpaikkakäynnin aikana tehdyt sopimukset ovat muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia riippumatta siitä, onko käynnin aiheena kuluttajan kutsu vai ei. Tällaista muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyä sopimusta voivat edeltää valmistelutoimet:

— Esimerkiksi elinkeinonharjoittajan edustajan (teknikon) käyntiä kuluttajan asuntoon, jossa samalla myydään ja asennetaan laite tai laitteisto, pidetään muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtynä palvelusopimuksena, vaikka kuluttaja olisi aiemmin pyytänyt tällaista käyntiä (varannut käynnin) sen jälkeen, kun hän on käynyt henkilökohtaisesti elinkeinonharjoittajan myymälässä.

— Jos sopimus sen sijaan todella on tehty asiakkaan myymälässä käynnin aikana tai etäviestimen avulla, teknikon myöhemmin tekemä käynti tarvittavan laitteen asentamiseksi kuluttajan asuntoon ei muuttaisi sopimuksen luokittelua muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtäväksi sopimukseksi.

Tuomioistuin vahvisti asiassa C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), että 2 artiklan 9 kohdan b alakohdassa tarkoitettu ilmaisu ”tavanomaisesti” on ymmärrettävä siten, että siinä viitataan siihen, että kyseessä olevan toiminnan harjoittaminen asianomaisissa tiloissa on ”tavallista”. Tämän käsitteen soveltaminen edellyttää tapauskohtaista arviointia, jossa otetaan huomioon erityisesti myytyjen tavaroiden tai palvelujen tyyppi ja kyseisen elinkeinonharjoittajan kaupallinen menettely.

Tarkemmin sanottuna tuomioistuin käsitteli tilannetta, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa kaupallisilla messuilla olevalla näyttelyosastolla joitakin päiviä vuodessa. Sen tuomion mukaan tällainen näyttelyosasto muodostaa ”toimitilat”, jos kaikkien tähän toimintaan liittyvien tosiasiallisten olosuhteiden nojalla ja etenkin kyseisestä näyttelyosastosta saadun vaikutelman ja itse messujen tiloissa levitettyjen tietojen perusteella tavanomaisesti valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja saattoi kohtuudella varautua siihen, että kyseinen elinkeinonharjoittaja harjoittaa siellä toimintaansa ja ottaa häneen yhteyttä sopimuksen tekemiseksi. (46)

Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin tunnusti, että sen asiassa C-423/97, Travel-Vac, S.L., tekemät aiemmat päätelmät entisen neuvoston direktiivin 85/577/ETY tulkinnasta ovat edelleen merkityksellisiä. Kyseisessä tuomiossa tuomioistuin totesi nimenomaisesti seuraavaa:

”Sen kysymyksen osalta, onko sopimus tehty elinkeinonharjoittajan toimitilojen ulkopuolella, on todettava, että tällä käsitteellä tarkoitetaan tiloja, joissa elinkeinonharjoittaja tavallisesti harjoittaa toimintaansa ja jotka ovat selvästi tunnistettavissa myyntitiloiksi .” (47)

Näin ollen jos elinkeinonharjoittaja käyttää tavaroiden ja palvelujen myyntiin toimitiloja, joita ei tavallisesti käytetä tähän tarkoitukseen ja jotka eivät ole selvästi tunnistettavissa myyntitiloiksi, kuluttajien kanssa tehdyt sopimukset ovat todennäköisesti muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia.

— Esimerkiksi tavaroiden myynti tapahtumissa (kuten kokouksissa, seminaareissa tai juhlissa), jotka järjestetään kyseistä tapahtumaa varten vuokratuissa ravintoloissa, kahviloissa tai hotelleissa, on todennäköisesti muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehty sopimus.

Sopimuksen luokittelu muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyksi sopimukseksi riippuu sopimuksen tekemiseen liittyvistä olosuhteista. Elinkeinonharjoittaja tietää, minkä luonteista hänen toimintansa on, ja hänen olisi sen mukaisesti noudatettava joko elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia tai muualla tehtyjä sopimuksia koskevia sääntöjä. Mahdollisia erimielisyyksiä esimerkiksi siitä, olisiko sovellettava peruuttamisoikeutta, koska sopimus olisi ollut katsottava muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyksi sopimukseksi, on arvioitava tapauskohtaisesti.

2.2. Sopimukset, jotka tehdään sen jälkeen, kun kuluttajaan on otettu yhteyttä toimitilojen ulkopuolella

2 artikla 8) ”muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyllä sopimuksella” [tarkoitetaan] elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta, – – (c) joka tehdään elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tai etäviestimien avulla välittömästi sen jälkeen, kun kuluttajaan on otettu henkilökohtaisesti erikseen yhteyttä paikassa, joka ei ole elinkeinonharjoittajan toimitila, elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan ollessa samanaikaisesti fyysisesti läsnä; tai – –

Direktiivin 2 artiklan 8 kohdan c alakohdassa on toinen esimerkki muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyistä sopimuksista. Säännöksen ilmaisua ”otettu henkilökohtaisesti erikseen yhteyttä” olisi sovellettava tarjouksiin ja vastaavaan kaupalliseen viestintään (niiden oikeudellisesta luokittelusta riippumatta), joiden perusteella tehdään virallinen sopimus elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tai etäviestimen avulla välittömästi yhteydenoton jälkeen.

Säännöksen soveltaminen edellyttää, että elinkeinonharjoittajan tekemä tarjous on osoitettu tietylle kuluttajalle, esimerkiksi:

— Elinkeinonharjoittajan edustaja esittää kadulla tietylle kuluttajalle kuukausittain ilmestyvää aikakauslehteä koskevan tarjouksen, ja sopimus tehdään lähellä sijaitsevissa elinkeinonharjoittajan toimitiloissa välittömästi tämän jälkeen.

— Sitä vastoin pelkkää kadulla, lähellä elinkeinonharjoittajan toimitiloja tapahtuvaa mainoslehtisten jakelua, joka ei kohdistu yksittäisiin kuluttajiin, ei tule pitää säännöksessä tarkoitettuna ”henkilökohtaisesti erikseen” tehtynä yhteydenottona.

Lisäksi säännöksen soveltaminen edellyttää, että sopimus tehdään välittömästi. Sopimusta ei katsota välittömästi tehdyksi, jos kuluttaja poistuu elinkeinonharjoittajan toimitiloista saatuaan sinne kutsun mutta palaa sinne omasta aloitteestaan myöhemmin, esimerkiksi seuraavana päivänä, tarjousta harkittuaan.

Unionin tuomioistuin totesi asiassa C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, että näyttelyhallissa, jossa elinkeinonharjoittajan myyntiosasto oli, olevien eri myyntiosastojen yhteisen käytävän ei voida katsoa olevan ”toimitila”, koska tältä käytävältä oli pääsy kaikille kyseisessä hallissa oleville elinkeinonharjoittajien myyntiosastoille. Näin ollen jos elinkeinonharjoittaja ottaa asiakkaaseen yhteyttä messuilla tällaisella yhteisellä alueella ja sopimus tehdään välittömästi sen jälkeen elinkeinonharjoittajan pitämällä näyttelyosastolla, kyseessä on kuluttajanoikeusdirektiivin 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettu ”muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehty sopimus”. (48)

2.3. Elinkeinonharjoittajan järjestämän tutustumiskäynnin aikana tehtävät sopimukset

2 artikla 8) ”muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyllä sopimuksella” [tarkoitetaan] elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta, – – (d) joka tehdään elinkeinonharjoittajan järjestämän tutustumiskäynnin aikana, jonka tarkoituksena tai seurauksena on tavaroiden tai palvelujen esitteleminen ja myyminen kuluttajalle;

Direktiivin 2 artiklan 8 kohdan d alakohdassa määritellään muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyiksi sopimuksiksi sopimukset, jotka tehdään elinkeinonharjoittajan järjestämän tutustumiskäynnin aikana, riippumatta siitä, tehdäänkö tällaiset sopimukset elinkeinonharjoittajan toimitiloissa vai muualla.

Lisäksi direktiivissä todetaan, että määritelmä kattaa tutustumiskäynnit, joiden ”tarkoituksena” tai ”seurauksena” on tuotteiden esitteleminen ja myyminen kuluttajalle, eli sillä, ilmoitetaanko kuluttajalle ennen tilaisuutta aikomuksesta myydä tuotteita, ei pitäisi olla merkitystä.

”Tutustumiskäynnillä” tarkoitetaan matkoja, joihin liittyy nähtävyyksiä tai muuta vapaa-aikaan liittyvää toimintaa, tai matkoja esimerkiksi ravintoloihin, kahviloihin tai hotelleihin, joissa järjestetään muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tapahtuva myyntitapahtuma. Käsitettä sovellettaessa sillä, järjestääkö tuotteita tutustumiskäynnin aikana kauppaava elinkeinonharjoittaja kuljetuksen itse vai onko hän sopinut kuljetusjärjestelyistä kuljetusyrityksen kanssa, ei pitäisi olla merkitystä.

— Esimerkiksi jos elinkeinonharjoittaja on sopinut tutustumiskäynnin järjestäjän kanssa, että matkailijat tuodaan aina linja-autoyrityksen tutustumiskäyntien aikana myös hänen myymäläänsä, myymälässä tehtävät sopimukset katsotaan todennäköisesti muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyiksi sopimuksiksi siitä huolimatta, että kyseinen myymälä on elinkeinonharjoittajan toimitila.

— Sitä vastoin ostoskeskuksen järjestämä sukkulaliikenteen linja-autoyhteys, jonka yksinomaisena tarkoituksena on tuoda mahdolliset asiakkaat ostoskeskukseen, on vain toiminnan päätarkoituksen (eli tavaroiden ja palvelujen myymisen) liitännäinen, jota ei olisi pidettävä 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuna ”tutustumiskäyntinä”.

3. Kuluttajatiedot

3.1. Yleiset vaatimukset

3.1.1. Johdanto

Ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevista vaatimuksista säädetään direktiivin 5–8 artiklassa. Elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia koskevat vaatimukset määritellään 5 artiklan 1 kohdassa, etäsopimuksia ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia koskevat vaatimukset taas 6 artiklan 1 kohdassa. Etäsopimuksia ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia koskevat vaatimukset ovat kattavampia ja perustuvat elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjä sopimuksia koskeviin vaatimuksiin. Verkossa toimivilla markkinapaikoilla tehtyihin sopimuksiin liittyvät tiedonantoa koskevat erityiset lisävaatimukset vahvistetaan 6 a artiklassa, joka lisättiin kuluttajanoikeusdirektiiviin direktiivillä (EU) 2019/2161.

Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan h–k alakohdan mukaisia peruuttamisoikeutta koskevia tiedonantovaatimuksia käsitellään myös erikseen 5 kohdassa.

3.1.2. Tietojen selkeys ja yhteys sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklassa kielletään harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset eli kaupalliset menettelyt, joissa salataan tai annetaan epäselvällä, käsittämättömällä tai moniselitteisellä tavalla tai väärään aikaan ”olennaisia tietoja, joita keskivertokuluttaja tarvitsee asiayhteyden mukaan perustellun kaupallisen ratkaisun tekemiseen”, jos tällainen menettely saa keskivertokuluttajan tekemään ostopäätöksen, jota hän ei muuten olisi tehnyt. Direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa vahvistetaan ”ostokehotusta” koskevat tietovaatimukset. Ostokehotuksella tarkoitetaan kaupallista viestintää, joka sisältää tiedot tuotteen pääominaisuuksista ja hinnasta ja kattaa näin ollen myös liiketoimen sopimuksen tekoa edeltävän vaiheen.

Kuluttajanoikeusdirektiivi säätelee sopimuksen tekoa edeltävää vaihetta yksityiskohtaisemmin kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi. Kuluttajanoikeusdirektiivin 5 ja 6 artikla kattavat kaikki sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa säädetyt tietovaatimukset (49). Kun elinkeinonharjoittaja antaa ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja kuluttajanoikeusdirektiivin mukaisesti, hänen on samalla noudatettava myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan mukaisia ostokehotusta koskevia erityisiä tiedonantovaatimuksia. Tämä ei rajoita muiden sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisten avoimuus- ja oikeudenmukaisuusvaatimusten soveltamista.

Sekä kuluttajanoikeusdirektiivin 5 artiklan 1 kohdassa että 6 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että tiedot on annettava ”selvällä ja ymmärrettävällä tavalla”. Johdanto-osan 34 kappaleessa todetaan, että ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja antaessaan ”– – elinkeinonharjoittajan olisi otettava huomioon sellaisten kuluttajien erityistarpeet, jotka ovat erityisen haavoittuvassa asemassa psyykkisen, fyysisen tai psykologisen heikkoutensa, ikänsä tai hyväuskoisuutensa vuoksi tavalla, jonka elinkeinonharjoittajan voidaan kohtuudella odottaa pystyvän ennakoimaan. Tällaisten erityistarpeiden huomioon ottaminen ei saisi kuitenkaan johtaa eritasoiseen kuluttajansuojaan.”

Lisäksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 2 kohdan yleisten sääntöjen mukaan elinkeinonharjoittajien on varmistettava, että tiedot ovat ymmärrettäviä ja oikea-aikaisia, eli asiaankuuluvien sopimusta edeltävien tietojen toimittamistavan ja -ajankohdan on mahdollistettava se, että keskivertokuluttaja pystyy tekemään perustellun ostopäätöksen.

Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen on kuluttajanoikeusdirektiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaan oltava lisäksi ”helposti luettavia, ja ne on esitettävä selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä”. Etäsopimusten osalta kuluttajanoikeusdirektiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaan tiedot on asetettava kuluttajan saataville ”etäviestimelle soveltuvalla tavalla esitettyinä selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä. Jos nämä tiedot annetaan pysyvällä välineellä, niiden on oltava helposti luettavassa muodossa.”

Ei riitä, että pakolliset ennen sopimuksen tekemistä annettavat tiedot toimitetaan vain osana yleisiä ehtoja, jotka kuluttajan on mahdollisesti hyväksyttävä ennen siirtymistä transaktioprosessiin. (50) Vaatimus tietojen antamisesta ”selkeällä ja ymmärrettävällä tavalla” tarkoittaa, että pakollisten tietojen yksittäiset elementit on saatettava kuluttajan tietoon.

Elinkeinonharjoittajien on saatettava pakolliset tiedot verkossa helposti kuluttajien saataville ja selvästi näkyville. Koska kuluttajalle annettavia pakollisia tietoja on niin paljon, niitä ei välttämättä ole mahdollista esittää ”selvästi ja ymmärrettävästi” yhdellä sivulla. Olisi vältettävä liian pitkiä sivuja, joita kuluttajien olisi vieritettävä pitkälle alaspäin voidakseen lukea sisällön kokonaan.

Sen sijaan ennen sopimuksen tekemistä annettavien tietojen eri elementit olisi annettava silloin, kun ne ovat merkityksellisimpiä sopimuksen tekomenettelyn aikana kuluttajan siirtyessä verkkokäyttöliittymässä sivulta toiselle. Tarvittaessa tiedot tietyistä aiheista on kerrostettava niin, että etusivulla oleva näkyvä viittaus johtaa linkitetylle sivulle, jolla on kaikki kyseistä aihetta koskevat tiedot. (51)

Sähköisessä muodossa tehtyjä etäsopimuksia koskevat lisävaatimukset tietojen esittämiselle vahvistetaan direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa, jota käsitellään tarkemmin 4.2.4 kohdassa.

3.1.3. Muutoin asiayhteydestä ilmenevät tiedot

Elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta elinkeinonharjoittajan ei 5 artiklan mukaan tarvitse antaa tietoja, jotka ilmenevät muutoin asiayhteydestä.

Muutoin asiayhteydestä ilmenevien tietojen käsitettä käytetään myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa. (52) Esimerkiksi elinkeinonharjoittajan maantieteellinen osoite ja henkilöllisyys voidaan katsoa itsestään selviksi tai asiayhteydestä ilmeneviksi, koska kuluttajat tietävät yleensä, missä kaupassa tai ravintolassa he ovat.

3.1.4. EU:n muuhun lainsäädäntöön sisältyvät tietovaatimukset

Direktiivi on luonteeltaan monialainen. Se täydentää tuote- ja alakohtaisia kuluttajansuojasääntöjä erityisesti tietovaatimusten osalta.

Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan (53) mukaan kuluttajanoikeusdirektiivi ei vaikuta EU:n muun alakohtaisen lainsäädännön mukaisten tietovaatimusten soveltamiseen. Tämä koskee myös yleistä tietosuoja-asetusta (EU) 2016/679 ja Euroopan parlamentin ja neuvoston antamaa sähköisen viestinnän tietosuojadirektiiviä 2002/58/EY (54). Niillä on erityisen suuri merkitys verkkokaupassa esimerkiksi tietojenkäsittelyä koskevien tietojen ja rekisteröityjen henkilötietojensa käsittelyä varten antaman suostumuksen kannalta, silloin kun sellaista edellytetään.

Lisäksi sähköisiä viestintäpalveluja koskevista lisätietovaatimuksista säädetään eurooppalaisessa sähköisen viestinnän säännöstössä (direktiivi (EU) 2018/1972) ja hankintasopimusten sopimustiivistelmän mallista annetussa komission täytäntöönpanoasetuksessa (EU) 2019/2243 (55).

Eurooppalaisen sähköisen viestinnän säännöstön 102 artiklan 1 kohdassa täsmennetään kuluttajanoikeusdirektiivin 5 ja 6 artiklaan ja eurooppalaisen sähköisen viestinnän säännöstön liitteeseen VIII viitaten, että yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien on annettava tiedot, ennen kuin sopimus tai sitä vastaava tarjous sitoo kuluttajaa. Yleisesti saatavilla olevan sähköisen viestintäpalvelun tarjoajan on myös annettava kuluttajille ytimekäs ja helppolukuinen sopimustiivistelmä (eurooppalaisen sähköisen viestinnän säännöstön 102 artiklan 3 kohta ja täytäntöönpanoasetus (EU) 2019/2243). Pelkkä sopimustiivistelmän antaminen ei kuitenkaan täysin täytä kaikkia sopimuksen tekemistä edeltäviä tiedonantovelvollisuuksia, joista säädetään eurooppalaisen sähköisen viestinnän säännöstön 102 artiklan 1 kohdassa ja liitteessä VIII.

Tiedonantoa koskevia lisävaatimuksia asetetaan myös audiovisuaalisia mediapalveluja koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2010/13/EU (56), sähkön sisämarkkinoita koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/72/EY (57), maakaasun sisämarkkinoita koskevassa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/73/EY (58) jne. (59)

Kuluttajanoikeusdirektiivin 6 artiklan 8 kohdassa käsitellään erityisesti tässä direktiivissä, Euroopan parlamentin ja neuvoston antamassa palveludirektiivissä 2006/123/EY (60) ja sähköisestä kaupankäynnistä annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2000/31/EY (61) säädettyjen tiedonantovaatimusten välistä suhdetta. Ensinnäkin siinä täsmennetään, että näiden kolmen säädöksen tiedonantovaatimukset täydentävät toisiaan. Toiseksi siinä selvennetään, että jos näiden kahden direktiivin jokin säännös siitä, ”mitä ja miten tietoa on annettava”, on ristiriidassa jonkin kuluttajanoikeusdirektiivin säännöksen kanssa, etusijalla on kuluttajanoikeusdirektiivin säännös. (62)

3.1.5. Tiedonantoa koskevien lisävaatimusten asettaminen

Kuluttajanoikeusdirektiivin 4 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Ellei tässä direktiivissä toisin säädetä, jäsenvaltiot eivät saa kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön tässä direktiivissä vahvistetuista säännöksistä poikkeavia säännöksiä eivätkä myöskään tiukempia tai sallivampia säännöksiä kuluttajan suojan erilaisen tason varmistamiseksi.”

Yksi poikkeus tästä täyttä yhdenmukaisuutta koskevasta lähestymistavasta vahvistetaan 5 artiklan 4 kohdassa, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta hyväksyä lisävaatimuksia ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista tai pitää tällaiset vaatimukset voimassa.

Vaikka muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtäviä sopimuksia ja etäsopimuksia koskevat tietovaatimukset ovat periaatteessa tyhjentävät, direktiivin 6 artiklan 8 kohdan ja johdanto-osan 12 kappaleen mukaan jäsenvaltiot voivat asettaa lisätietovaatimuksia palveludirektiivin 2006/123/EY ja sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 2000/31/EY mukaisesti.

Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin asian kannalta olennainen säännös on 5 artikla, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että palvelun tarjoaja huolehtii siitä, että palvelun vastaanottajat ja toimivaltaiset viranomaiset saavat helposti, välittömästi ja pysyvästi ainakin kyseisessä artiklassa säädetyt tiedot. Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 10 artiklassa asetetaan lisätietovaatimuksia sopimuksen tekoa koskevalle menettelylle.

Palveludirektiivin 22 artiklan 1–4 kohdassa asetetaan erityisiä vaatimuksia tiedoille, jotka palveluntarjoajien on asetettava palvelujen vastaanottajien saataville, ja edellytetään, että ne ilmoitetaan selkeästi, yksiselitteisesti ja hyvissä ajoin. Lisäksi 22 artiklan 5 kohdassa säädetään, että se ei ”estä jäsenvaltioita antamasta säännöksiä lisävelvoitteista, joita sovelletaan palveluntarjoajiin, joilla on toimipaikka asianomaisten jäsenvaltioiden alueella”.

Tiedottamista koskevien lisävaatimusten asettaminen kuluttajanoikeusdirektiivin 6 artiklan 8 kohdan mukaisesti on yksi niistä sääntelymahdollisuuksista, joista jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle 29 artiklan mukaisesti. Komissio julkaisee nämä tiedot verkkosivustollaan. (63)

3.1.6. ”Päivittäisiä” liiketoimia koskeva poikkeus

Direktiivin 5 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ei edellytetä soveltavan ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevia 5 artiklan 1 kohdan mukaisia vaatimuksia elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin, ”jotka liittyvät päivittäisiin liiketoimiin ja jotka täytetään välittömästi sopimuksen tekemisen yhteydessä”.

Luonteeltaan nämä liiketoimet koskevat todennäköisesti arvoltaan vähäisiä nimikkeitä. Yksi selvä esimerkki on välittömään kulutukseen tarkoitettujen elintarvikkeiden ja juomien, kuten välipalojen ja noutoruokien, ostaminen.

Lisäksi 5 artiklan 3 kohtaa voidaan soveltaa myös tiettyihin palveluihin eikä pelkästään tavaroihin. Tässä yhteydessä erityisen tärkeä on 5 artiklan 3 kohdassa mainittu toinen peruste eli sitä koskeva vaatimus, että sopimus täytetään välittömästi sopimuksen tekemisen yhteydessä.

— Esimerkkejä tällaisista mahdollisista päivittäisistä palveluista ovat kadulla tarjottavat kengänpuhdistuspalvelut ja elokuvateatteripalvelut, joissa lippu ostetaan (eli sopimus tehdään) välittömästi ennen elokuvan katselua.

3.1.7. Ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen sitovuus

Direktiivin 6 artiklan 5 kohdassa todetaan 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen sitovuudesta seuraavaa: ”5. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut tiedot ovat olennainen osa etäsopimusta tai muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyä sopimusta, eikä niitä saa muuttaa, elleivät sopimuspuolet nimenomaisesti sovi toisin.”

Näin ollen elinkeinonharjoittajan verkkosivustolla annettujen tietojen olisi oltava osapuolia sitovia. Jos elinkeinonharjoittaja haluaa muuttaa mitä tahansa näistä tiedoista, hänen on pyydettävä kuluttajan nimenomainen suostumus.

— Osapuolet voisivat esimerkiksi sopia nimenomaisesti sähköpostitse toimitusajasta, joka on eri kuin elinkeinonharjoittajan verkkosivustolla määritelty tavaroiden toimitusaika.

— Yleisiin ehtoihin sisältyvä säännös, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja voi poiketa verkkosivustoilla annetuista tiedoista, ei kuitenkaan olisi osapuolten nimenomaista suostumusta koskevan vaatimuksen mukainen.

Sopimuksen 6 artiklan 5 kohtaa ei sovellettaisi muutoksiin, jotka tehdään sopimusehtoihin sopimuksen tekemisen jälkeen. Jos tällaiset muutokset perustuvat sopimusehtoihin, niitä koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi (64).

3.1.8. Kieliä koskevat lisävaatimukset

Direktiivin 6 artiklan 7 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat asettaa etäsopimuksiin ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin sovellettavia sopimukseen liittyviä tietoja koskevia kielivaatimuksia. (65)

Jos jäsenvaltio käyttää tätä sääntelymahdollisuutta, kyseisiä vaatimuksia esimerkiksi tietojen antamisesta asianomaisen jäsenvaltion virallisella kielellä sovellettaisiin rajatylittävää kauppaa harjoittaviin elinkeinonharjoittajiin, jotka kuuluvat sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (66) (Rooma I) säännösten soveltamisalaan. Sen 6 artiklan mukaan sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, jos elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien.

Jos osapuolet ovat valinneet jonkin muun lain, kuluttaja ei voi valinnan johdosta menettää asuinmaansa pakollisten säännösten antamaa suojaa. Näin ollen myös tässä tilanteessa pätee se, että jos elinkeinonharjoittajan verkkosivusto on suunnattu sellaisen jäsenvaltion kuluttajille, joka on asettanut kielivaatimuksia direktiivin 6 artiklan 7 kohdan mukaisesti, elinkeinonharjoittajan on annettava kuluttajalle sopimuksiin liittyviä tietoja kyseisen jäsenvaltion edellyttämällä kielellä, jos kyseistä kielivelvoitetta pidetään kansallisen lainsäädännön mukaisesti pakollisena ”sopimusvelvoitteena”.

Unionin tuomioistuin on tulkinnut yhdistetyissä asioissa C-585/08 ja C-144/09, Peter Pammer ja Hotel Alpenhof GmbH, kaupallisen tai ammattitoiminnan ”suuntaamista” maahan, jossa kuluttaja on. Tuomiossa esitetään useita perusteita sen selvittämiseksi, voidaanko verkkosivuston katsoa olevan ”suunnattu” tiettyyn jäsenvaltioon, kuten eri kielten tai valuuttojen käyttö verkkosivustolla. (67)

On huomattava, että tämä kuluttajanoikeusdirektiivin mukainen sääntelyvaihtoehto täydentää unionin ala- ja tuotekohtaisia lakeja, joiden perusteella jäsenvaltiot voivat asettaa kielivaatimuksia esimerkiksi leluja (68) tai radiolaitteita (69) koskeville varoituksille tai ohjeille. Lisäksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/771 (70) voidaan asettaa tavaroiden kaupallisia takuita koskevia kielivaatimuksia.

3.1.9. Todistustaakka

Koska se, että elinkeinonharjoittaja laiminlyö tiettyjen direktiivin edellyttämien tietojen antamisen, johtaa erilaisiin direktiivin mukaisiin seuraamuksiin (mahdollisten kansallisen lainsäädännön mukaisesti sovellettavien seuraamusten lisäksi), 6 artiklan 9 kohta sisältää erittäin tärkeän säännöksen, jossa säädetään muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta seuraavaa: ”Elinkeinonharjoittajalla on todistustaakka tässä luvussa säädettyjen tiedonantovaatimusten täyttämisestä.”

Vaikka otetaan huomioon mahdollisuus näyttää tosiseikat toteen muulla tavoin, elinkeinonharjoittajan asema on selvästi heikompi, jos edellytetyt tiedot puuttuvat pysyvällä välineellä annetusta sopimuksen vahvistuksesta. Sopimuksen vahvistuksen on direktiivin 7 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 8 artiklan 7 kohdan mukaisesti aina sisällettävä 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tiedot, ellei niitä ole jo annettu pysyvällä välineellä. Kyseisiä säännöksiä käsitellään jäljempänä 4.4 kohdassa.

3.2. Elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin sopimuksiin, etäsopimuksiin ja muualla tehtyihin sopimuksiin sovellettavat yhteiset vaatimukset

3.2.1. Pääominaisuudet

5 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 6 artiklan 1 kohdan a alakohta ”tavaroiden tai palvelujen pääominaisuudet, siinä laajuudessa kuin viestimen ja tavaroiden tai palvelujen kannalta on asianmukaista”

Vaikka tässä tiedonantovaatimuksessa viitataan nimenomaisesti ”tavaroihin ja palveluihin”, sitä sovelletaan 5 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan 2 kohdan nojalla myös yleishyödyllisiin palveluihin ja digitaaliseen verkkosisältöön.

Samasta tiedonantovaatimuksesta säädetään sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa, jossa vahvistetaan ostokehotusta koskevat tiedonantovaatimukset. Tämän mukaisesti elinkeinonharjoittajien olisi sovellettava kuluttajalle ilmoitettavien pääominaisuuksien valinnassa samaa lähestymistapaa kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitetuissa tilanteissa eli ilmoitettava niistä ominaisuuksista, joita kuluttajat tarvitsevat tehdäkseen tietoon perustuvan ostopäätöksen. Kuluttaja voi saada tietoja tavaroiden pääominaisuuksista niiden pakkauksista tai merkinnöistä. Monimutkaisemmat tavarat voivat edellyttää lisätietojen antamista niiden pääominaisuuksien esittämiseksi.

Kuluttajille on ilmoitettava erityisesti kaikista tuoteominaisuuksista ja rajoittavista ehdoista, joiden keskivertokuluttaja ei tavallisesti odota liittyvän tietynlaiseen tavaraan tai palveluun, koska todennäköisesti erityisesti ne vaikuttavat heidän ostopäätöksiinsä. (71)

Kaikissa sopimuksissa, joissa kuluttaja luovuttaa henkilötietoja, riippumatta siitä, liittyykö siihen maksu vai ei, elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle käsittelyn tarkoituksista silloin, kun henkilötietoja saadaan.

3.2.2. Elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys ja yhteystiedot

5 artiklan 1 kohta b) elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys, kuten toiminimi, maantieteellinen osoite, johon hän on sijoittautunut, ja puhelinnumero; 6 artiklan 1 kohta b) elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys, kuten toiminimi; c) maantieteellinen osoite, johon elinkeinonharjoittaja on sijoittautunut, ja elinkeinonharjoittajan puhelin- ja faksinumero sekä sähköpostiosoite; lisäksi jos elinkeinonharjoittaja tarjoaa käyttöön muita verkkoviestintävälineitä, joilla taataan, että kuluttaja voi tallentaa elinkeinonharjoittajan kanssa käymänsä kirjallisen kirjeenvaihdon, mukaan lukien tällaisen kirjeenvaihdon päivämäärä ja kellonaika, pysyvälle välineelle, tietoihin on sisällyttävä myös yksityiskohtaiset tiedot näistä muista keinoista; kaikkien näiden elinkeinonharjoittajan yhteystietojen antamisen tarkoituksena on varmistaa, että kuluttaja voi ottaa nopeasti ja tehokkaasti yhteyttä elinkeinonharjoittajaan; tarvittaessa elinkeinonharjoittajan on annettava myös sen elinkeinonharjoittajan maantieteellinen osoite ja henkilöllisyys, jonka puolesta hän toimii; d) elinkeinonharjoittajan toimipaikan maantieteellinen osoite ja tapauksen mukaan sen elinkeinonharjoittajan, jonka puolesta hän toimii, toimipaikan maantieteellinen osoite, johon kuluttaja voi osoittaa mahdolliset valitukset, jos kyseiset osoitteet poikkeavat c alakohdan mukaisesti ilmoitetusta osoitteesta;

3.2.2.1. Elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys

Kuluttajanoikeusdirektiivin säännösten lisäksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan b alakohdassa säädetään, että ostokehotuksessa pidetään olennaisina elinkeinonharjoittajan maantieteellistä osoitetta ja henkilöllisyyttä koskevia tietoja. Elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta tällaiset tiedot voivat ilmetä asiayhteydestä (ks. myös 3.1.3 kohta).

Etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta kuluttajanoikeusdirektiivissä edellytetään, että elinkeinonharjoittajan, joka toimii toisen elinkeinonharjoittajan puolesta, on ilmoitettava myös viimeksi mainitun henkilöllisyys ja maantieteellinen osoite. Myös verkossa toimivien markkinapaikkojen, vaikka ne olisivat pelkkiä välittäjiä eivätkä toimisi toisen elinkeinonharjoittajan puolesta, on toteutettava toimia sen varmistamiseksi, että kuluttaja saa asianmukaisesti tietoa kyseessä olevia tavaroita tai palveluja tarjoavan tosiasiallisen elinkeinonharjoittajan henkilöllisyydestä elinkeinonharjoittajan itsensä toimittamien tietojen perusteella. Itse asiassa jos se, että markkinapaikka ei ilmoita tosiasiallisen elinkeinonharjoittajan henkilöllisyyttä, antaa sellaisen vaikutelman, että markkinapaikka on tosiasiallinen elinkeinonharjoittaja, markkinapaikka voi joutua vastuuseen elinkeinonharjoittajan velvollisuuksista.

Unionin tuomioistuin käsitteli asiassa C-149/15, Wathelet (72), muualla kuin verkossa toimivan välittäjän (autokaupan) Euroopan parlamentin ja neuvoston antaman entisen kuluttajankauppadirektiivin 1999/44/EY (73) mukaista vastuuta kuluttajille myytyjen tavaroiden sopimuksenmukaisuudesta. Tuomioistuin totesi, että vaikka direktiivin 1999/44/EY kohteena ei ole välittäjän vastuu kuluttajaan nähden, se ”ei kuitenkaan itsessään estä sitä, että direktiivin 1999/44/EY 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettua käsitettä ”myyjä” voidaan tulkita siten, että se kattaa yksityishenkilön lukuun toimivan elinkeinonharjoittajan , joka esiintyy kuluttajan kannalta arvioituna myyjänä, joka sopimuksen nojalla myy elinkeinotoimintaansa harjoittaessaan kulutustavaroita. Tällainen elinkeinonharjoittaja voisi nimittäin luoda sekaannuksen kuluttajan mielessä antamalla kuluttajan virheellisesti luulla, että hän toimii tavaran omistavana myyjänä”. (74)

Tuomioistuin totesi myös seuraavaa: ”Tässä yhteydessä merkitystä voi olla erityisesti välittäjän myyntiin osallistumisen ja sen siinä käyttämien ponnistelujen intensiteetillä, olosuhteilla, joissa tavara esitettiin kuluttajalle, ja kuluttajan toiminnalla sen selvittämiseksi, onko viimeksi mainittu voinut ymmärtää, että välittäjä toimi yksityishenkilön lukuun.” (75)

Nämä tuomioistuimen päätelmät, jotka koskevat muualla kuin verkossa toimivan välittäjän vastuuta tavaroiden sopimuksenmukaisuudesta, voivat koskea myös muita välittäjiä ja muita elinkeinonharjoittajien EU:n lainsäädännön mukaisia velvoitteita, myös verkossa. Verkossa toimivien markkinapaikkojen voidaan erityisesti katsoa olevan vastuussa elinkeinonharjoittajan velvoitteista, jotka koskevat ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja tai sopimuksen täyttämistä kuluttajanoikeusdirektiivin mukaisesti, jos ne kuluttajan näkökulmasta esiintyvät elinkeinonharjoittajina (ehdotetun) sopimuksen mukaisesti.

Unionin tuomioistuin painotti asiassa C-149/15, Wathelet, että ”se, että kuluttaja saa tiedon myyjän henkilöllisyydestä ja erityisesti hänen asemastaan yksityishenkilönä tai elinkeinonharjoittajana, on ratkaisevan tärkeää, jotta hän voi saada suojan, joka hänelle direktiivillä 1999/44 myönnetään.” (76) Vaikka tosiasiallinen toimittaja olisi myös elinkeinonharjoittaja eikä kuluttajalta evättäisi hänen oikeuksiaan, kuluttaja ei välttämättä olisi tehnyt sopimusta, jos tosiasiallisen elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys olisi ollut tiedossa. Kuluttaja saattaisi erityisesti olla huolissaan esimerkiksi tällaisen elinkeinonharjoittajan luotettavuudesta ja mahdollisuudesta valvoa kuluttajanoikeuksiaan sen suhteen.

Jos elinkeinonharjoittajan henkilöllisyyttä koskevia tietoja ei anneta tai annetut tiedot ovat virheellisiä, se on kuluttajanoikeusdirektiivin vastaista. Se voisi myös olla sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaan harhaanjohtava menettely, siltä osin kuin se vaikuttaa kuluttajan ostopäätökseen. EU:n lainsäädännössä on myös alakohtaisia säännöksiä, jotka vahvistavat tätä vaatimusta. Esimerkiksi lääkkeiden verkkokaupassa (77) on ehdottomasti kiellettyä hämärtää markkinoiden ja vähittäismyyjän välistä eroa. Lääkkeitä EU:n markkinoilla tarjoavan markkinapaikan olisi varmistettava, että kuluttajat voivat varmistaa, että elinkeinonharjoittajalla on asianmukaiset luvat ja että se toimii lainsäädännön mukaisesti. (78)

Kolmannen asemassa olevan elinkeinonharjoittajan kanssa tehdyn sopimuksen täyttämisen tapa ei vaikuta kuluttajanoikeusdirektiivistä johtuviin sopimuksen mukaisiin oikeuksiin ja velvollisuuksiin. Esimerkiksi ”dropshipping” eli suoratoimitusliiketoimintamallissa elinkeinonharjoittaja ei varastoi tiettyjä myynnissä pitämiään tavaroita, vaan kun kuluttaja tilaa tavaran, elinkeinonharjoittaja ostaa sen kolmannelta osapuolelta ja se toimitetaan suoraan asiakkaalle.

Jos elinkeinonharjoittaja kuitenkin käsittelee tilausta vain välittäjänä, toimittaa sen sitten toiselle elinkeinonharjoittajalle tilauksen täyttämiseksi tämän toisen elinkeinonharjoittajan nimellä, asiassa Wathelet annetun tuomion mukaan ensimmäisen elinkeinonharjoittajan voidaan katsoa olevan vastuussa kuluttajalle, jos tämä elinkeinonharjoittaja esiintyy kuluttajan kannalta myyjänä, joka myy kulutustavaroita sopimuksen nojalla elinkeinotoimintaansa harjoittaessaan. Tällaisen vastuun välttämiseksi elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle selvästi toimivansa välittäjänä ja annettava tiedot tosiasiallisen myyjä