Keskuspankkien tarjoamien rahoitustukitoimenpiteiden käytön ja hyötyjen analysoinnissa on rahoituksen korvattavuudesta johtuva metodologinen ongelma. Tämä ongelma liittyy siihen, ettei ole mahdollista jäljittää pankkien keskuspankeilta lainaamaa rahaa siihen, mihin raha lopulta käytetään. Lainaksi otettua rahaa ei ole korvamerkitty mihinkään tiettyyn tarkoitukseen vaan se voidaan korvata muista rahoituslähteistä saatavilla varoilla moninaisten toimintojen tukemiseen. EPV selitti raportissaan, että tämä korvattavuuteen liittyvä ongelma estää sen, että voitaisiin tarkkaan kvantifioida keskuspankkirahoituksen käyttö ja rahoituksesta saatavat hyödyt. Kyseisen ongelman välttämiseksi EPV noudatti kvalitatiivista lähestymistapaa, joka perustui asianomaisille keskuspankeille ja valvontaviranomaisille tehtyihin kyselyihin. Vaikka tällä menetelmällä on omat etunsa, se ei valitettavasti mahdollista vankkojen päätelmien tekemistä näiden pitempiaikaisten rahoitusoperaatioiden käytöstä ja hyödyistä.

Vakavaraisuusdirektiivin 2013/36/EU 161 artiklan 9 kohdan mukaisesti ja kuultuaan Euroopan keskuspankkia (EKP) Euroopan komissio on laatinut Euroopan parlamentille ja neuvostolle tämän raportin siitä, miten Euroopan keskuspankkijärjestelmään (EKPJ) kuuluvien keskuspankkien luottolaitoksille tarjoamia pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita ja vastaavia keskuspankkien rahoitustukitoimenpiteitä käytetään ja mitä hyötyä niistä on. Raportissa otetaan huomioon Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) Euroopan komissiolle 17. heinäkuuta 2014 esittämä raportti. Tätä raporttia ei pidä nähdä kannanottona siihen, miten Euroopan keskuspankki ja muut keskuspankit käyttävät rahapoliittista toimivaltansa. Vakavaraisuusdirektiiviin sisältyvän toimeksiannon mukaisesti raportissa arvioidaan, miten pankit käyttivät keskuspankkien rahoitustukitoimenpiteitä vuosina 2011–2013, mutta siinä ei arvioida rahapoliittisten toimien tarkoituksenmukaisuutta.

Pitempiaikaisten rahoitusoperaatioiden hyödyt pankkien kannalta

Euroopan parlamentin ja neuvoston laatimassa tehtävänannossa pyydetään myös selvittämään, onko EKPJ:hin kuuluvien keskuspankkien pitempiaikaisista rahoitusoperaatioista ollut pankeille hyötyä ja miten hyötyä on syntynyt. Kun ei oteta huomioon etua, joka koituu pankeille lisääntyneestä likviditeetistä ja tämän myötä tapahtuneesta hiljattain liikkeeseen laskettujen joukkovelkakirjojen tuottojen laskusta, kysymys pitempiaikaisten tukitoimenpiteiden hyödyistä riippuu siitä, miten pankit ovat käyttäneet näitä varoja. Kuten on jo todettu reaalitaloudelle koituvien todennäköisten hyötyjen osalta, on mahdotonta tehdä lopullisia päätelmiä tällaisten varojen käytöstä, koska luotettavaa vaihtoehtoista skenaariota ei ole. Näin ollen ei voida varmuudella määrittää, missä määrin pankit ovat käyttäneet keskuspankkien rahoitusoperaatioita harjoittaakseen korkoeroja hyödyntävää sijoitustoimintaa (”carry-trades”) (eli pankit hankkivat korkeampituottoisia valtionlainainstrumentteja näiden rahoitusoperaatioiden turvin saamallaan halvalla rahoituksella).

Voidaan kuitenkin karkeasti arvioida joitakin pitempiaikaisten rahoitusoperaatioiden etuja varainhankinnan marginaalien kannalta esimerkiksi vertaamalla rahoituskustannuksia tukitoimenpiteissä (esimerkiksi 1 % vuodessa kolmivuotisissa LTRO-operaatioissa) pankkien velkapapereiden tuottoon LTRO-rahoituskaudella. Ei ole kuitenkaan mahdollista arvioida korkoeroja hyödyntävistä operaatioista saatavaa kokonaisvoittoa, sillä, tässäkään tapauksessa, ei ole mahdollista määritellä tarkasti, mikä osuus pitempiaikaisista rahoitusoperaatioista saatuja varoja on käytetty rahoittamaan korkoeroja hyödyntävää sijoitustoimintaa. Olisi myös otettava huomioon, etteivät nämä korkoeroja hyödyntävät operaatiot olleet riskittömiä, sillä valtioiden maksukyvyttömyysriski ei ollut – ainakaan jonkin aikaa – nolla.

Maksimoidakseen rahoituksen kohdentamisen tiettyihin käyttötarkoituksiin ja välttääkseen korvattavuuteen liittyvän ongelman Unkarin keskuspankki ja Englannin keskuspankki ovat ottaneet käyttöön yksilöllisiä tukitoimenpiteitä, jotka ovat riippuvaisia luottolaitoksen luotonantokäyttäytymisestä. Yhdistyneen kuningaskunnan Funding for Lending Scheme järjestelmä on eritoten suunniteltu kannustamaan luotonantoon rahoitusalan ulkopuoliselle talouden sektorille siten, että pitempiaikaisen halvan rahoituksen hinta ja määrä yhdistetään siihen, miten pankit luotottavat tätä talouden sektoria. Järjestelmään osallistuvat pankit ja asuntorahastot pystyivät ottamaan lainaa jopa 5 prosenttia rahoitusalan ulkopuoliselle talouden sektorille myöntämiensä nykyisten luottojen kannasta. Määrää voitiin korottaa viitekauden (kesäkuun 2012 lopusta joulukuun 2013 loppuun) aikaisella luotonannon nettokasvulla. Lisäksi rahoituksen hinta Funding for Lending Scheme (FLS) -järjestelmässä vaihteli sen mukaan, mikä oli kunkin edunsaajana olevan pankin nettoluotonanto (verrattuna kesäkuun 2012 lopun tilanteeseen). Näin pankkeja haluttiin kannustaa luotonantoon rahoitusalan ulkopuoliselle talouden sektorille. Ne pankit, jotka lisäsivät nettoluotoantoaan verrattuna kesäkuun 2012 lopun tilanteeseen, saivat kaikki lainat FLS-järjestelmästä alhaisimmalla mahdollisella tasolla, joka oli 25 peruspistettä vuodessa. Sitä vastoin niiden pankkien, jotka pienensivät lainakantaansa, oli maksettava lisää 25 peruspistettä jokaisesta prosenttiyksiköstä, jolla niiden luotonanto väheni, aina enintään 150 peruspisteeseen saakka. Tällainen kannustinjärjestelmä on omiaan lisäämään sitä todennäköisyyttä, että keskuspankeista lainatut varat hyödyttävät luottojen myöntämistä laajemmalle taloudelle.

Samaan tapaan EKP:n neljännesvuotuisissa TLTRO-operaatioissa (kohdennetut pitempiaikaiset rahoitusoperaatiot), joita ei arvioida tässä yhteydessä ja jotka olivat saatavilla syyskuusta 2014 alkaen , käytetään samankaltaisia tekniikoita yhdistämään varainhankinnan volyymi rahoitusalan ulkopuoliselle talouden sektorille myönnettävän luotonannon volyymiin . Sitä vastoin kahdessa kolmivuotisessa LTRO-operaatiossa, joiden kiinteä korko oli 1 prosentti, ei ollut erityisiä kannustimia tai mekanismeja, joilla keskuspankkirahoitus olisi yhdistetty pankkien luotonantoon yrityksille, pk-yrityksille ja kotitalouksille.

Päätelmät

Vakavaraisuusdirektiivin 161 artiklan 9 kohdassa kehotetaan komissiota esittämään raportti siitä, miten EKPJ:hin kuuluvien keskuspankkien luottolaitoksille tarjoamia pitempiaikaisia rahoitusoperaatioita ja vastaavia keskuspankkien rahoitustukitoimenpiteitä käytetään ja mitä hyötyä niistä on, ja yhdessä kyseisen raportin kanssa tarpeen mukaan lainsäädäntöehdotus, jolla rajoitettaisiin tehokkaasti sitä, että pankit mahdollisesti käyttävät opportunistisella tavalla keskuspankkien toimenpiteitä, joilla tuetaan likviditeettiä. Koska rahoituslähteiden korvattavuus aiheuttaa teoreettisia ja käytännön rajoituksia, ei ole kuitenkaan mahdollista yksilöidä luotettavasti, miten pankit käyttävät EKPJ:hin kuuluvien keskuspankkien rahoitustukitoimenpiteitä. Tämän vuoksi on mahdotonta luotettavasti määritellä ja kvantifioida voittoja, jotka olisivat seurausta tällaisen rahoitustuen helpottamasta luottolaitosten mahdollisesta opportunistisesta käyttäytymisestä. Päätelmänä voidaan todeta, ettei ole kunnollista empiiristä perustaa, jolta komissio voisi antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle asiaa koskevan lainsäädäntöehdotuksen. Lopuksi komissio panee merkille ja pitää tervetulleena sitä, että hiljattaisessa EKP:n TLTRO-ohjelmassa kannustetaan pankkeja myöntämään luottoja rahoitusalan ulkopuoliselle yksityissektorille.