EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 29.9.2021 COM(2021) 599 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE VAARALLISISTA AINEISTA AIHEUTUVIEN SUURONNETTOMUUSVAAROJEN TORJUNNASTA ANNETUN DIREKTIIVIN 2012/18/EU TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA JA TEHOKKAASTA TOIMIVUUDESTA AJANJAKSOLLA 2015–2018



SISÄLLYSLUETTELO Johdanto 1.Yhteenveto jäsenvaltioiden kertomuksista 1.1.Tuotantolaitoksia koskevat tilastot 1.1.1.Tuotantolaitosten lukumäärä 1.1.2.Ulkoiset pelastussuunnitelmat 1.1.3.Yleisölle tiedottaminen 1.1.4.Tarkastukset 1.1.5.Toiminnan kieltäminen, seuraamukset ja muut pakkokeinot 1.2.Suuronnettomuuksia koskevat tilastot 2Jatkotoimet teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi 3Päätelmät



Johdanto Vaarallisista aineista aiheutuvat suuronnettomuudet ovat merkittävä uhka ihmisille ja ympäristölle. Tällaiset onnettomuudet aiheuttavat usein myös huomattavia taloudellisia tappioita ja häiritsevät kestävää kehitystä. Toisaalta kemikaaleilla on keskeinen osa useimmissa arjen toiminnoissamme, sillä niitä on lähes kaikissa käyttämissämme laitteissa, jotka edistävät hyvinvointiamme sekä terveytemme ja turvallisuutemme suojelua tai ratkaisevat uusia haasteita innovaatioiden avulla. Niihin liittyvien riskien minimoimiseksi tarvitaan toimenpiteitä, joilla estetään vaarallisista aineista aiheutuvia suuronnettomuuksia ja varmistetaan asianmukainen torjuntavalmius, ennaltaehkäisy ja torjunta, jos tällaisia onnettomuuksia kuitenkin tapahtuu. Euroopan vihreän kehityksen ohjelmaa koskevassa tiedonannossa edellytetään komissiota tehostamaan työtään jäsenvaltioiden kanssa teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi. Lisäksi komissio on ilmoittanut saasteettomuustoimintasuunnitelmassa tukevansa jatkossakin jäsenvaltioita muun muassa tuotantolaitosten riskien arvioinnissa, jotta ennaltaehkäisytoimia voidaan tehostaa, sekä mahdollisten onnettomuuksien seurausten arvioinnissa. Vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta annetussa direktiivissä 2012/18/EU, jäljempänä ”Seveso III ‑direktiivi”, säädetään puitteet riskinhallintatoimenpiteille, joilla ehkäistään suuronnettomuuksia ja rajoitetaan niistä aiheutuvia seurauksia. Se on ”Seveso-lain” uusin sukupolvi, ja se tuli voimaan 1. kesäkuuta 2015. Edeltäjiinsä verrattuna siinä tiukennetaan säännöksiä, jotka koskevat yleisön osallistumista ja yleisölle tiedottamista, maankäytön suunnittelua sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta, ja sillä otetaan käyttöön tiukempia tarkastusnormeja turvallisuussääntöjen tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi. Jäsenvaltiot antavat komissiolle neljän vuoden välein kertomuksen tämän direktiivin täytäntöönpanosta 21 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Tässä kertomuksessa esitetään 29 artiklan mukaisesti yhteenveto jäsenvaltioiden raportointijaksolta 2015–2018 ilmoittamista tiedoista (siihen aikaan Yhdistynyt kuningaskunta oli edelleen Euroopan unionin jäsen).

Kertomuksessa on kaksi osaa: -Osassa I esitetään yhteenveto Seveso-direktiivin täytäntöönpanoa koskevista jäsenvaltioiden ilmoittamista tiedoista. Osio 1.1 kattaa kyselylomakkeella kerätyt tiedot, jotka liittyivät aiemmin havaittuihin ongelmakohtiin. Yhteenvedon tarkoituksena on arvioida täytäntöönpanon tasoa ja kartoittaa mahdollisia puutteita, jotka on korjattava. Osiossa 1.2 yhteenvetoa täydennetään onnettomuustiedoilla, jotka on saatu analysoimalla suuronnettomuustietokantaa (eMARS). Tietokantaa ylläpitää Euroopan komission yhteisen tutkimuskeskuksen suuronnettomuuksien riskejä tutkiva toimisto. -Osassa II esitetään toimet, joita komissio aikoo toteuttaa yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa parantaakseen edelleen teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyä muun muassa puuttumalla täytäntöönpanon puutteisiin. Aiempien arviointien tavoin komissio teki tälläkin kertaa sopimuksen ulkoisen palveluntarjoajan kanssa. Tämän tehtävä oli analysoida jäsenvaltioiden toimittamat kertomukset ja muita olennaisia tietoja. Toimeksisaajan laatimassa kertomuksessa esitetään yksityiskohtainen analyysi ilmoitetuista tiedoista myös jäsenvaltioittain sekä muita saatavilla olevia tietoja. Myös 28 jäsenvaltion toimittamat kaikki tiedot, kyselylomake ja edellisiä raportointijaksoja koskevat kertomukset ovat julkisesti saatavilla. 1.Yhteenveto jäsenvaltioiden kertomuksista Kaikki 28 jäsenvaltiota toimittivat nelivuotiskertomuksensa komissiolle ajanjaksolta 2015–2018. 1.1.Tuotantolaitoksia koskevat tilastot 1.1.1.Tuotantolaitosten lukumäärä Jäsenvaltiot ilmoittivat, että vuonna 2018 yhteensä 11 776 tuotantolaitosta kuului Seveso III ‑direktiivin soveltamisalaan (ks. Kaavio 1). Niiden määrä on kasvanut 479 tuotantolaitoksella edellisestä raportointijaksosta (2012–2014), jonka loppuun mennessä ilmoitettiin 11 297 tuotantolaitoksesta. Suurin osa näistä tuotantolaitoksista oli Saksassa (31 %), Ranskassa (11 %), Italiassa (8 %), Yhdistyneessä kuningaskunnassa (8 %), joka oli edelleen EU:n jäsenvaltio raportointijakson aikana, ja Espanjassa (7 %). Ylemmänja alemman tason tuotantolaitosten osuus oli raportointijaksolla lähes vakio. Keskimäärin 43 prosenttia (5 090 tuotantolaitosta) oli ylemmän tason tuotantolaitoksia ja 57 prosenttia (6 686 tuotantolaitosta) alemman tason tuotantolaitoksia. Kuten seuraavasta kaaviosta ( Kaavio 2 ) käy ilmi, direktiivin soveltamisalaan kuuluvien tuotantolaitosten määrä on kasvanut hitaasti mutta varmasti. On otettava huomioon, että tällä ajanjaksolla unioni on laajentunut kolme kertaa (vuosina 2004, 2007 ja 2013) ja että Seveso II ‑direktiivin tarkistamisen jälkeen vuonna 2012 hyväksytyn Seveso III ‑direktiivin soveltamisalaan sisällytettiin lisää vaarallisia aineita. Alemman tason tuotantolaitoksia koskevia tietoja on annettu ainoastaan raportointijaksosta 2009–2011 lähtien. Seveso-laitosten luokittelussa käytetyistä toiminnoista neljää harjoitetaan lähes 45 prosentissa tuotantolaitoksista: (1)Yleinen kemikaalien tuotanto ja jakelu (1 850 tuotantolaitosta = 15,1 %) (2)Sähköntuotanto, ‑toimitus ja ‑jakelu (1 606 tuotantolaitosta = 13,2 %)

(3)Polttoaineen varastointi (1 190 tuotantolaitosta = 9,8 %) (4)Tukku- ja vähittäismyynti (930 tuotantolaitosta = 7,6 %) 1.1.2.Ulkoiset pelastussuunnitelmat Seveso III ‑direktiivin 12 artiklassa edellytetään, että toiminnanharjoittajat toimittavat toimivaltaisille viranomaisille tiedot, joita nämä tarvitsevat ylemmän tason tuotantolaitosten ulkoisten pelastussuunnitelmien laatimista varten. Ulkoisten pelastussuunnitelmien ansiosta suuronnettomuuksiin voidaan reagoida nopeasti ja koordinoidusti, ja suunnitelmilla on olennainen merkitys onnettomuuksien vaikutusten minimoinnissa. Ulkoiset pelastussuunnitelmat on tarkastettava ja niistä on järjestettävä harjoitus vähintään kolmen vuoden väliajoin. 1.1.2.1. Ulkoisten pelastussuunnitelmien laatiminen Kuten seuraavasta kaaviosta ( Kaavio 3 ) käy ilmi, useimmille ylemmän tason tuotantolaitoksille oli laadittu ulkoiset pelastussuunnitelmat raportointijakson lopussa. Keskimäärin 91 prosentilla ylemmän tason tuotantolaitoksista oli ulkoinen pelastussuunnitelma ajanjakson 2015–2018 lopussa. Neljällä prosentilla tuotantolaitoksista ei ollut ulkoista pelastussuunnitelmaa, koska toimivaltaiset viranomaiset päättivät Seveso III ‑direktiivin 12 artiklan 8 kohdan perusteella, että turvallisuusselvityksen sisältämien tietojen perusteella säännöksiä ulkoisen pelastussuunnitelman pakollisesta laatimisesta ei sovelleta. Toimivaltaisten viranomaisten yleisin peruste ulkoisen pelastussuunnitelman puuttumiselle oli se, että niiden laatiman arvion perusteella suuronnettomuuksien seuraukset eivät ulottuisi tuotantolaitoksen alueen rajan yli ja/tai ne eivät aiheuttaisi mahdollista vaaraa ihmisten terveydelle ja ympäristölle. Toinen selitys oli, että tietyissä tapauksissa onnettomuusskenaariot oli katettu muilla hätätilannesuunnitelmilla (esimerkiksi meri- ja rannikko-onnettomuuksia koskevat suunnitelmat tai toimivaltaisen palokunnan pelastussuunnitelmat). Jäljelle jäävällä viidellä prosentilla ylemmän tason tuotantolaitoksista (eli yli 200:lla EU:n ylemmän tason tuotantolaitoksista) ei ollut ulkoista pelastussuunnitelmaa, eli niiden osalta Seveso III ‑direktiivin säännöksiä ei noudatettu. Tilanne oli kuitenkin parempi kuin edellisellä raportointijaksolla, jolloin 12 prosentilla ylemmän tason tuotantolaitoksista ei ollut ulkoista pelastussuunnitelmaa. 1.1.2.2. Ulkoisten pelastussuunnitelmien harjoitukset ja tarkastukset Seveso III ‑direktiivin 12 artiklan 6 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että ulkoiset pelastussuunnitelmat tarkastetaan, harjoitellaan ja tarpeen vaatiessa ajanmukaistetaan asianmukaisin väliajoin, kuitenkin enintään kolmen vuoden välein. Tätä velvoitetta noudatettiin raportointijaksolla 2015–2018 hieman paremmin kuin aiemmilla jaksoilla. Raportointijaksolla 2006–2008 tarkastettiin ja harjoiteltiin 60 prosenttia ulkoisista pelastussuunnitelmista; jaksolla 2009–2011 osuus kasvoi 73 prosenttiin ja oli 75 prosenttia vuoden 2014 loppuun mennessä. Raportointijaksolla 2015–2018 ylemmän tason kaikkiaan 5 090 tuotantolaitoksesta 77 prosentin ulkoiset pelastussuunnitelmat oli harjoiteltu. Komissio toteaa, että tilanne vaihtelee jäsenvaltioiden välillä: useimmat jäsenvaltiot noudattavat täysin Seveso III ‑direktiivin säännöksiä ulkoisten pelastussuunnitelmien tarkastuksista ja harjoituksista, kun taas muutamissa jäsenvaltioissa säännösten laiminlyöntiaste on hyvin korkea. Raportoidut tiedot on esitetty seuraavassa kaaviossa ( Kaavio 4 ). 1.1.3.Yleisölle tiedottaminen

Seveso III ‑direktiivin 14 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että liitteessä V tarkoitetut tiedot ovat pysyvästi yleisön saatavilla, myös sähköisessä muodossa. Tiedot kaikista tuotantolaitoksista pidetään pystyvästi saatavilla, myös sähköisessä muodossa, ja tietoja saatetaan ajan tasalle tarpeen mukaan 17 jäsenvaltiossa. Loput 11 jäsenvaltiota eivät noudattaneet täysin 14 artiklan 1 kohtaa, vaikka nämä tiedot saatettaisiin pyynnöstä yleisön saataville. Jäsenvaltioita pyydettiin ilmoittamaan niiden tuotantolaitosten osuus, joita koskevia direktiivin liitteessä V lueteltuja tietoja ei pidetty saatavilla. Tämä tieto esitetään seuraavassa kaaviossa ( Kaavio 5 ). Kaavio 5: Niiden tuotantolaitosten osuus, joita koskevia liitteessä V lueteltuja tietoja ei pidetä pysyvästi saatavilla Lisäksi 14 artiklan 2 kohdassa edellytetään jäsenvaltioita varmistamaan ylemmän tason tuotantolaitosten osalta, että kaikki henkilöt, joihin suuronnettomuus todennäköisesti vaikuttaisi, saavat säännöllisesti ja heidän sitä pyytämättä tietoa turvallisuustoimenpiteistä ja suuronnettomuuden tapahtuessa noudatettavasta käyttäytymisestä. Yhteensä 92 prosenttia ylemmän tason tuotantolaitoksista on asettanut nämä tiedot julkisesti saataville. Osuus on kasvanut 11 prosentilla 81 prosentista ylemmän tason tuotantolaitoksia, jotka olivat asettaneet nämä tiedot saataville raportointijaksolla 2012–2014. Täytäntöönpanoon liittyvistä näkökohdista ilmoitetut tiedot on esitetty seuraavassa kaaviossa ( Kaavio 6 ). 1.1.4.Tarkastukset Seveso III ‑direktiivin 20 artiklassa edellytetään jäsenvaltioita perustamaan tarkastusjärjestelmän ja tarkastusohjelman kaikkia tuotantolaitoksia varten. Ylemmän tason tuotantolaitokset on tarkastettava vuoden välein ja alemman tason tuotantolaitokset kolmen vuoden välein, jollei tarkastusohjelma perustu järjestelmälliseen arviointiin. Seveso III ‑direktiivin 20 artiklan 5 kohdan mukaan asianomaisten tuotantolaitosten vaarojen järjestelmällisen arvioinnin on perustuttava vähintään kyseessä olevien tuotantolaitosten mahdollisiin vaikutuksiin ihmisen terveyteen ja ympäristöön sekä direktiivin vaatimusten aiempaan noudattamiseen. Näillä arviointiperusteilla on varmistettava vähintään samantasoinen tehokkuus kuin vuoden tai kolmen vuoden välein tehtävillä tarkastuksilla. Tämä säännös kattaa sekä ylemmän että alemman tason tuotantolaitokset. Tarvittaessa otetaan huomioon unionin muun lainsäädännön perusteella tehtyjen tarkastusten asiaan liittyvät tulokset. Toimivaltaisten viranomaisten tällä viime raportointijaksolla 2015–2018 ilmoittamien tietojen perusteella useimmat ylemmän tason tuotantolaitokset (3 556 kaikkiaan 5 090:stä ylemmän tason tuotantolaitoksesta) tarkastetaan vuosittain (ks. Kaavio 7 ). Muiden ylemmän tason tuotantolaitoksen tarkastusohjelma, mukaan lukien laitosvierailujen tiheys, perustuu kyseisen tuotantolaitoksen suuronnettomuuden vaaran järjestelmälliseen arviointiin. Kaavio 7: Ylemmän tason tuotantolaitosten tarkastusosuudet jäsenvaltioittain Alemman tason tuotantolaitoksista lähes kaikki (6 140 kaikkiaan 6 686 alemman tason tuotantolaitoksesta) tarkastetaan kolmen vuoden välein (ks. Kaavio 8 ). Muiden alemman tuotantolaitoksen tarkastusohjelma, mukaan lukien laitosvierailujen tiheys, perustuu kyseisen tuotantolaitoksen suuronnettomuuden vaaran järjestelmälliseen arviointiin. Kaavio 8: Alemman tason tuotantolaitosten tarkastusosuudet jäsenvaltioittain 1.1.5.Toiminnan kieltäminen, seuraamukset ja muut pakkokeinot

Seveso III ‑direktiivin 19 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on kiellettävä minkä tahansa tuotantolaitoksen toiminta, jos toiminnanharjoittajan toteuttamissa toimenpiteissä suuronnettomuuksien estämiseksi ja rajoittamiseksi on vakavia puutteita. Tällaisia voivat olla muun muassa tarkastusraportissa tarpeellisiksi katsottujen toimenpiteiden vakavat laiminlyönnit. Lisäksi 28 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vahvistettava seuraamukset, joita sovelletaan Seveso III ‑direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen. Seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Useimmat jäsenvaltiot eivät ilmoittaneet kieltäneensä minkään tuotantolaitoksen toimintaa sillä perusteella, että toiminnanharjoittajan suuronnettomuuksien estämiseksi ja rajoittamiseksi toteuttamat toimenpiteet olisivat olleet vakavasti puutteellisia raportointijakson aikana (ks. Kaavio 9 ja Kaavio 10 ). Pakkokeinoja otettiin raportointijaksolla käyttöön yhteensä 8 207 tapauksessa. Alankomaat (4 023) ja Romania (3 586) ilmoittivat selvästi suurimmasta tapausten määrästä. Jotkin jäsenvaltiot ovat toimittaneet yksityiskohtaiset tiedot soveltamiensa seuraamusten kokonaissummasta (esimerkiksi Slovakia 25 250 euroa ja Latvia 6 335 euroa). Yleensä etusijalle asetetaan korjaavat toimet, kuten varoitusten antaminen, pakkotoimenpiteiden sijaan. Aiempaa tiiviimpi yhteistyö toiminnanharjoittajien kanssa toimii yleensä hyvin, joten pakkotoimet ja seuraamukset ovat yleensä poikkeus. 1.2.Suuronnettomuuksia koskevat tilastot Suuronnettomuuksien määrä on yksi keskeisistä indikaattoreista, joilla mitataan Seveso III ‑direktiivin yleistä tehokkuutta suuronnettomuuksien ja niiden haitallisten vaikutusten minimoinnissa. Jäsenvaltioiden on 18 artiklan mukaisesti ilmoitettava komissiolle niiden alueilla tapahtuneista suuronnettomuuksista, jotka täyttävät liitteessä VI esitetyt perusteet. EMARS-tietokantaan kirjattiin vuosina 2000–2018 yhteensä 518 onnettomuutta. Näistä 518 onnettomuudesta 442 (85 %) on todettu suuronnettomuuksiksi, jotka täyttävät Seveso III ‑direktiivin liitteessä VI määritellyt kriteerit. Kuten seuraavassa kaaviossa ( Kaavio 11 ) on esitetty, suuronnettomuuksien kokonaismäärä oli viime vuosina vakaa, vaikka Seveso III ‑direktiivin soveltamisalaan kuuluvien tuotantolaitosten lukumäärä on kasvanut. Ajanjaksolla 2005–2015 onnettomuuksien lukumäärä oli todennettujen tietojen perusteella vuositasolla alle 25 tapausta yhteensä 11 776 tuotantolaitoksessa, joihin direktiivin vaatimuksia sovelletaan. Kun otetaan huomioon EU:n erittäin korkea teollistumisaste, seuraavat tiedot osoittavat Seveso III ‑direktiivin vaikuttavan merkittävästi siihen tavoitteeseen, että suuronnettomuuksia tapahtuu entistä harvemmin. Seveso III ‑direktiiviä pidetään myös yleisesti teollisuusonnettomuuksien toimintapolitiikan vertailukohtana, ja useat maailman maat ovat laatineet omaa lainsäädäntöään sen pohjalta. Vaikka viime vuosina kemikaaleista aiheutuneista suuronnettomuuksista johtuvia kuolemantapauksia on ollut melko vähän, vielä vuosina 2014 ja 2015 kuolemantapauksia oli paljon enemmän. Tämä osoittaa, miten tärkeää on pysyä valppaana kemikaalionnettomuuksien riskien suhteen (ks. Kaavio 12 ja Kaavio 13 ).

Kaavio 13: Vammojen määrä tuotantolaitosten alueella ja niiden ulkopuolella vuosina 2000–2018 Liitteessä VI esitetään kuusi perustetta, joiden vuoksi komissiolle on ilmoitettava suuronnettomuudesta. Vuosina 2000–2018 yleisimmät ilmoittamisperusteet eivät ole muuttuneet, ja ne ovat -onnettomuuteen liittyvät vaaralliset aineet; -henkilövahingot; -omaisuusvahingot. Teollisen toiminnan osalta kerätyistä tiedoista ilmenee, että suuronnettomuuksille alttiimpia ovat kemikaalien valmistus (114 suuronnettomuutta) sekä petrokemian teollisuus ja öljynjalostamot (105 suuronnettomuutta) (ks. Kaavio 15 ). 2Jatkotoimet teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi Jäsenvaltioiden ilmoittamat tiedot Seveso III ‑direktiivin täytäntöönpanosta auttavat tunnistamaan, millaisia toimenpiteitä tarvitaan teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi entisestään. Tätä varten on määritetty kolme keskeistä keinoa, joiden avulla direktiivin soveltamisalaa voidaan arvioida mielekkäästi: 1.täytäntöönpanon ja noudattamisen parantaminen; 2.raportoinnin parantaminen ja yksinkertaistaminen; 3.saatuja kokemuksia ja hyviä käytänteitä koskevan jäsenvaltioiden ja komission välisen tietojenvaihdon vahvistaminen.

Seveso III ‑direktiivin täytäntöönpanon ja noudattamisen parantaminen Seveso III ‑direktiivi oli saatettava osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöjärjestelmiä viimeistään 1. kesäkuuta 2015. Koska 16 jäsenvaltiota ei saattanut direktiiviä ajoissa osaksi kansallista lainsäädäntöään, komissio käynnisti niitä vastaan ilmoittamatta jättämisestä johtuvat rikkomismenettelyt vuosina 2015–2017. Kaikki tapaukset päätettiin sen jälkeen, kun jäsenvaltiot ilmoittivat antaneensa kansallisen täytäntöönpanosäädöksen. Komissio on myös seurannut tiiviisti direktiivin asianmukaista saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä havaittiin ongelmia 16 jäsenvaltiossa, ja rikkomismenettelyjä on käynnistetty tai käynnistetään niiden torjumiseksi. Vaikka tilanne paranee yleisesti ottaen vuosi vuodelta, kuten jäsenvaltioiden kertomusten analyysi osoittaa, komissio on havainnut joitakin puutteita ja tutkii sääntöjen noudattamatta jättämisen taustalla olevia syitä (esimerkiksi ulkoisiin pelastussuunnitelmiin ja yleisölle tiedottamiseen liittyen). Jos tällaiset puutteet, jotka lisäävät onnettomuusriskejä ja siten vaarantavat direktiivin tavoitteet, johtuvat pikemminkin rakenteellisista kuin yksittäisistä seikoista, komissio harkitsee tarvittaessa rikkomusmenettelyn käynnistämistä. Raportoinnin parantaminen ja yksinkertaistaminen Komissio pyrkii edelleen parantamaan ja yksinkertaistamaan raportointiprosessia sekä maksimoimaan synergiat yhdistämällä eri tietokantoja, jotka sisältävät tietoja teollisuuslaitoksista. Tällä pyritään parantamaan jäsenvaltioiden toimittamien tietojen asianmukaisuutta ja laatua sekä vähentämään samalla hallinnollista taakkaa. Ensinnäkin komissio haluaa kehittää teollisia suuronnettomuuksia koskevaa tietokantaa (eMARS ), joka sisältää tällä hetkellä rajallisesti tietoa laajoista pitkän aikavälin sosioekonomisista vaikutuksista (joita ovat muun muassa menetetty tai vahingoittunut omaisuus, pitkäaikainen ympäristövahinko, työpaikanmenetys, imagonmenetys, pitkän aikavälin vaikutukset naapurustoon), koska ilmoitetut tiedot koskevat tyypillisesti onnettomuuksien välittömiä vaikutuksia (esimerkiksi vammoja ja kuolemantapauksia). Onnettomuuksien sosioekonomisten ja ympäristövaikutusten tarkempi arviointi on tärkeää, jotta suurten teollisuusonnettomuuksien pitkän aikavälin seurauksia saadaan rajoitettua entistä paremmin. Toiseksi komissio haluaa parantaa ”läheltä piti -tapauksista” ilmoittamista. Ne ovat vaaratilanteita, joissa omaisuutta ei vahingoittunut eikä henkilövahinkoja sattunut mutta joissa vahinko tai vamma olisi voinut sattua helposti. Näin ollen ne ovat arvokas tietolähde niistä saatujen kokemusten jakamiseksi koko EU:n sisällä. Kolmanneksi raportointi viime vuosien suurista teollisuusonnettomuuksista on todennäköisesti puutteellista, koska täydelliset oikeudelliset tutkinnat vaativat aikaa ja koska kaksivaiheista raportointia on vaikeaa mahdollistaa nykyisessä raportointijärjestelmässä. Raportointijärjestelmää olisi parannettava tulevaisuudessa siten, että se helpottaisi kaksivaiheista raportointia, jossa (1) toimitetaan lyhyt alustava kertomus pian onnettomuuden tapahtumisen jälkeen ja (2) toimitetaan täydellinen raportti sitten, kun kaikki asiaankuuluvat tutkimukset on suoritettu. Lopuksi entistä useampien tilastollisten indikaattorien ottaminen käyttöön jäsenvaltioiden ilmoituksissa (esimerkiksi tarkastajien ja tarkastusten määrä) mahdollistaisi direktiivissä säädettyjen vaatimusten entistä paremman seurannan. Myös tämä antaisi tärkeää tietoa erityisesti teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyä parantavien saatujen kokemusten osalta, ja siitä voisi olla hyötyä yhdennetylle saasteettomuuden seuranta- ja ennustekehykselle. Jäsenvaltioiden ja komission välisen tietojenvaihdon vahvistaminen Suurista teollisuusonnettomuuksista saatuja kokemuksia koskeva työ ja tarkastukset ovat tärkeimpiä tekijöitä, joilla teollisuuden turvallisuuskulttuuria ylläpidetään kaikkialla Euroopan unionissa ja parannetaan onnettomuuksien ennaltaehkäisyä ja niiden seurausten rajoittamista. Komissio suorittaa tärkeitä teollisuusonnettomuuksien ehkäisyyn liittyviä tehtäviä. Erityisesti komissio analysoi teollisuusonnettomuuksia, tukee jäsenvaltioita riski- ja seurausanalyyseissä sekä johtaa tarkastuksia ja tarkastusvälineiden toimittamista käsittelevää teknistä työryhmää. Tätä työtä on jatkettava ja vahvistettava, jotta Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitteet saavutetaan. Kertomuksen kattaman ajanjakson aikana komissio teki tiivistä yhteistyötä jäsenvaltioiden kanssa parantaakseen tarpeen mukaan niiden valmiuksien kehittämistä ja määrittääkseen puitteet teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi toteutettaville toimille. Tulevina vuosina tähän voisi sisältyä lisätuki läheltä piti ‑tilanteiden raportoinnille, pitkän aikavälin vaikutusten sisällyttäminen raportointiin sekä onnettomuuksien sosioekonomisten ja ympäristövaikutusten tuntemuksen edistäminen. Euroopan vihreän kehityksen ohjelman ja erityisesti sen saasteettomuustoimintasuunnitelman ja siihen liittyvän kestävyyttä edistävän kemikaalistrategian täytäntöönpanon myötä odotettu asteittainen edistys kemikaalien riskinhallinnan alalla (esimerkiksi erityistä huolta aiheuttavien aineiden tunnistaminen, välttämättömien käyttötarkoitusten kriteerien määrittäminen , ehdotus komissiolle annettavasta velvollisuudesta suorittaa tarkastuksia jäsenvaltioissa) lisää entisestään tietämystä, jota tarvitaan teollisuusonnettomuuksien ehkäisemiseksi entistä paremmin. 3Päätelmät Seveso III ‑direktiivin soveltamisalaan kuuluu noin 12 000 tuotantolaitosta, joissa saattaa olla vaarallisia aineita. Direktiivillä on tärkeä tehtävä erittäin teollistuneen EU:n ohjaamisessa kohti saasteettomuustavoitetta teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn avulla. Ajanjaksolla 2005–2015 tapahtui vuositasolla keskimäärin alle 25 suuronnettomuutta, ja niiden vaikutukset ovat vähentyneet entisestään. Direktiiviä pidetään yleisesti teollisuusonnettomuuksien toimintapolitiikan vertailukohtana, ja useat maailman maat ovat laatineet omaa lainsäädäntöään sen pohjalta. Jäsenvaltioiden kertomusten analyysi osoittaa, että lähes kaikilla osa-alueilla (joita ovat muun muassa yleisölle tiedottaminen, ulkoisten pelastussuunnitelmien laatiminen ja vammojen määrä) Seveso III ‑direktiivin säännösten täytäntöönpano on parantunut verrattuna aiemmilla raportointijaksoilla ilmoitettuihin tietoihin. Yksikin onnettomuus on silti liikaa, ja onnettomuuksien estämiseksi tarvitaan lisätoimia, kuten Euroopan vihreän kehityksen ohjelmassa ja saasteettomuustoimintasuunnitelmassa vaaditaan. Näin ollen komissio pyrkii tukemaan entistä tehokkaammin Seveso III ‑direktiivin säännösten asianmukaista täytäntöönpanoa ja ryhtyy tarvittaessa täytäntöönpanotoimiin varmistaakseen, että näitä säännöksiä noudatetaan tehokkaasti ja että ne tuottavat tavoitellut ympäristö- ja terveyshyödyt. Se aikoo myös vahvistaa yhteistyötään jäsenvaltioiden kanssa teollisuusonnettomuuksien ennaltaehkäisyn parantamiseksi.