if -it 
•& VV 
•it "it EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 12.02.1997 
KOM(97) 27 lopull. 
TALOUDELLINEN KERTOMUS VUODELLE 1997 
Kasvu, työllisyys ja lähentyminen 
siirryttäessä EMUun 
(Kommission esittämä) 

Taloudellinen Kertomus Vuodelle 1997 
A OSA : YHTEISÖN LAAJUISET KEHITYSSUUNTAUKSET 
YHTEENVETO JA PÄÄTELMÄT i 
LIITE 1: TÄMÄNHETKINEN TALOUDELLINEN TILANNE JA KATSAUS VUOTEEN 
1998 ASTI 1 
1.1. ODOTETTUA HEIKOMPI KASVU JA TYÖLLISYYSKEHITYS 1 990-LUVUN ENSIMMÄISELLÄ PUOLISKOLLA. 1 
1.1.1. 1990-93: Ylikuumeneminen ja lama 2 
1.1.2. Vuoden 1993 puolivälistä vuoden 1995 puoliväliin: Vakaata elpymistä 3 
1.1.3. Kasvun äkillinen hidastuminen ja pysähtyminen vuoden 1995 puolivälistä 
vuoden 1996 puoliväliin 4 
1.1.4. Pääasialliset syyt kasvun pysähtymiseen vuosina 1995-96 4 
7.7.5. Kasvun makrotaloudellisia esteitä 8 
1.2. ASTEITTAIN VAHVISTUVAA KASVUA VUOSINA 1996-98 10 
1.2.1. Kiihtyvä ja tasapainoinen taloudellisen toiminnan virkistyminen jatkuu vakaana 10 
7.2.2. Positiivisia kasvuvoimia ^ 13 
1.2.3. Epävarmuustekijöitä ja lyhyen aikavälin riskejä 17 
1.3. ASTEITTAIN PARANEVAT TYÖLLISYYSNÄKYMÄT 18 
7.3.7. Viime aikoina toteutunut ja odotettavissa oleva työllisyyden ja työttömyyden 
kehitys 18 
7.3.2. Työmarkkinoiden viimeaikainen kehitys muutamissa esimerkkimaissa 21 
1.4. ROHKAISEVAT INFLAATIONÄKYMÄT 25 
LAATIKKO 1: ALUEELLINEN TYÖTTÖMYYS YHTEISÖSSÄ 28 
LnTE 2: YHTEISÖN MERKITTÄVIMMÄT RAKENTEELLISET HAASTEET 31 
2.1. TEKNINEN KEHITYS 31 
2.2. TALOUDEN MAAILMANLAAJUISTUMINEN 35 
2.2.7. Kauppa 36 
'2.2.2. Suorat ulkomaiset investoinnit. 40 
2.2.3. Rahoituspääoman liikkeet 43 
2.2.4. Vaikutukset talouteen 43 
2.3. KILPAILUKYKY 45 
2.4. TYÖVOIMAN KORVAAMINEN PÄÄOMALLA JA TYÖLLISYYDEN KASVU 49 
2.4.1. Työvoiman korvaaminen pääomalla 49 
2.4.2. Työvoiman korvaaminen ja palkkakehitys 52 
2.5. JOHTOPÄÄTÖKSET TALOUSPOLITIIKAN SUHTEEN 56 
LAATIKKO 2 : YHTENÄISMARKKINOIDEN VAIKUTUS JA TEHOKKUUS - VUODEN 1996 TUTKIMUS 58 
LAATIKKO 3: PALKKAHAJONTA YHTEISÖSSÄ VUONNA 1994 60 
LAATIKKO 4: TALOUSKASVU JA YMPÄRISTÖ 61 
./f*. 
TULE 3: JULKISEN TALOUDEN VAKAIJTTAIVIINEN JA UUDELLEENJÄRJESTÄMINEN 
YHTEISÖSSÄ 
3.1. JULKISEN TALOUDI<;N PITKÄN AIKAVÄLIN SUUNTAUKSKT YHTEISÖSSÄ 64 
3.1.1. Julkiset menot 64 
3.1.2. Julkiset tulot 66 
3.2. VUODEN 1996 TALOUSARVIOKEHITYS SEKÄ NÄKYMÄT VUOSILLE 1997 JA 1998 69 
3.2.7. Julkisen talouden alijäämien vähentämisessä edistytään nopeasti 69 
3.2.2. Vakauttamisloimenpiteiden aikatauluja laajuus. 71 
3.2.3. Vakauttamisloimenpiteiden luonne ja jatkuvuus 73 
3.2.4. Suuntauksia julkisen velan suhteessa bruttokansantuotteeseen 75 
3.3. JULKISEN TALOUDEN VAKAUTTAMISEN VAIKUTUKSET YHTEISÖN TALOUTEEN 76 
3.3.1. Julkisen talouden vakauttamisen lyhytaikaiset kasvuvaikutukset vuosina 
1996-1997 76 
3.3.2. Finanssipolitiikan keskipitkän ajan näkymät 80 
LAATIKKO 5: SUHDANNEAUTOMATIIKKA YHTEISÖSSÄ 84 
LAATIKKO 6: ELÄKEMENOTJA-VASTUUT YHTEISÖSSÄ 86 
LIITE 4: VALUUTTAKURSSIN VAKAUS JA KORKOTASON LÄHENTYMINEN 
YHTEISÖSSÄ 89 
4.1. YLEISKATSAUS 89 
4.2. YHDYSVALTAIN DOLLARIN EPÄTASAINEN ARVONNOUSU 90 
4.3. D()L ,1 ARIN ARV()NN()L JSU JA EMU-OPTIMISMI EDISTÄVÄT VALUUTAN VAKAUTTA YHTEISÖSSÄ 92 
4.3.1. Vahva dollari heijastui EY:n sisäisten valuuttakurssien kehitykseen 92 
4.3.2. Muiden KY:n valuuttojen arvonnousu Saksan markkaan nähden täydennettynä 
lyhyiden korkojen lähentymisellä 94 
4.3.3. EMU-optimismi edisti myös pitkien korkojen lähentymistä 96 
4.4. ECUMARKKINAT JA TERMIINIKURSSIT VAHVISTAVAT EMU-NÄKYMIÄ 98 
4.5. RAI IATALOUDEN KEVENTÄMINEN LIITTYY JULKISEN TALOUDEN VAKAUTTAMISEEN 
TALOUSPOLITIIKAN TASAPAINOTTAMISEKSI 100 
4.5.1. Rahatalous kevenee vuoden aikana 100 
4.5.2. Rahapolitiikan keventäminen antaa mahdollisuuden julkisen talouden 
vakauttamisen jatkamiselle 102 
/* 
Taulukot 
1. Kasvuja työllisyys, EU, USA ja Japani 1 
2. Kasvun elpyminen ja hidastuminen yhteisössä 3 
3. Reaalinen BKT:n kasvu 11 
4. Kohentuneet talouspolitiikan toimintatavat 13 
5. Ulkoinen ympäristö 17 
6. Työllisyyden kasvu 19 
7. Työttömyysaste 20 
8. Viimeaikainen työmarkkinakehitys esimerkkimaissa 22 
9. Inflaatio 25 
10. Nimelliset työvoimakustannukset työntekijää kohti 26 
11. Pitkäaikaiset suuntaukset tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvussa 32 
12. Yhteisön ulkopuolisen kaupan maantieteellinen rakenne 38 
13. EY : n ulkopuolelta peräisin olevan teollisuustuotteiden tuonnin alueellinen rakenne 40 
14. Suorat ulkomaiset investoinnit 41 
15. Suorien ulkomaisten investointien rakenne EY:ssä 43 
16. Viennin kehitys, tavarat yhteensä 45 
17. Kolmen johtavan teollisuusmaan talouden kilpailukyky 47 
18. Tuotanto, työllisyys, tuottavuus ja työvoiman korvaaminen pääomalla 50 
19. Työvoimapotentiaali, EU 52 
20. Julkisten talouksien suuruus EY:ssä, USA:ssa ja Japanissa 64 
21. Julkisyhteisöjen tulot ja menot -EU 65 
22. Julkisyhteisöjen nettoluotonanto tai nettoluotonotto 70 
23. Julkisyhteisöjen suhdannekorjatut rahoitusasemat 72 
24. Julkisyhteisöjen tulot ja menot 73 
25. Julkisyhteisöjen menot 74 
26. Julkinen bruttovelka 76 
27. Viiden vuoden lainoja koskeva viiden vuoden termiinikurssi 99 
'/<-
Kuvat 
1. Tuotantokapasiteetti ja BKT, EU 2 
2. Pitkäaikainen korkotaso 5 
3. Valuuttakurssit suhteessa Saksanmarkkaan 6 
4. Voitto-osuus 7 
5. Lyhytaikainen korkotaso 7 
6. Vienti yhteisön ulkopuolelle 8 
7. Investoinnit ja työttömyys, EU 9 
8. Korkotaso ja tuotanto, EU 14 
9. Kannattavuus, investoinnit ja BKT:n kasvu, EU 15 
10. Työllisyys 19 
11. Inflaatio 25 
12. Bruttolisäarvo ja työllisyys eri aloilla, EU 34 
13. Työllisyys tehdasteollisuuden tyypin mukaan, EU 34 
14. Maailmankaupan joustavuus suhteessa maailmanlaajuiseen tuotantoon 3 6 
15. Osuus maailman tavaraviennistä 37 
16. Suorat ulkomaiset investoinnit Euroopan yhteisössä 42 
17. Viennin kehitys ja reaalinen efektiivinen valuuttakurssi, EU 46 
18. Työn tuottavuustasot 48 
19. Työllisyys, tuottavuus ja työvoiman korvaaminen pääomalla 51 
20. Palkkakehitys, EU 53 
21. Palkkahajonnan suuntaukset 54 
22. Työllisen väestön implisiittiset veroasteet ja muut tuotannontekijät, EU 67 
23. Julkisen talouden todellinen ja suhdannekorjattu nettoluotonotto, EU 71 
24. Julkisen talouden alijäämä ja kotitalouksien säästämisaste (Ruotsi, Italia) 79 
25. USD :n vaihtokurssit 91 
26. Valuuttakurssit: Saksan markka suhteessa ERM-valuuttoihin 93 
27. Valuuttakurssit: Saksanmarkka suhteessa ERM:n ulkopuolisiin valuuttoihin 93 
28. Lyhyet korot Saksassa 94 
29. Lyhyiden korkojen erot ERM:iin kuuluvissa jäsenvaltioissa 95 
30. Pitkät korot Saksassa ja Yhdysvalloissa 96 
31. Pitkien korkojen erot ERM:iin kuuluvissa jäsenvaltioissa 97 
32. Pitkien korkojen erot ERM:n ulkopuolisissa jäsenvaltioissa 97 
33. Teoreettisen ja markkinahintaisen ecun välinen vaihtokurssi ja korkotason ero 98 
34. Rahatalouden indeksi 100 
35. Suurimpien jäsenvaltioiden tuottokäyrät 101 
4 
A osa: Yhteisön laajuiset kehityssuuntaukset 
A 
YHTEENVETO JA PÄÄTELMÄT 
Yhteisö etenee kohti onnistunutta siirtymistä talous-ja rahaliittoon... 
Edellisen taloudellisen kertomuksen hyväksymisen jälkeen on EMUn institutionaalisissa 
valmisteluissa edistytty tuntuvasti, ja monien jäsenvaltioiden entistä vahvempi sitoutuminen 
julkisen talouden mukauttamiseen on tuonut merkittäviä etuja. Sekä lyhyt- että pitkäaikaiset 
korot ovat lähentyneet ja laskeneet ja valuuttakurssien vakaus on parantunut. Näin ollen 
eteneminen kohti EMUa auttaa jäsenvaltioita voittamaan joitakin tärkeimmistä kestävän kasvun 
ja uusien työpaikkojen luomisen tiellä viime vuosina olleista esteistä, kuten alentamaan 
reaalikorkoja ja vakauttamaan rahamarkkinoita. Monissa jäsenvaltioissa rahatalouden tilan 
helpottuminen ja julkisen talouden vakauttamisen uskottavuuden paraneminen ovat 
merkittävästi lisänneet mahdollisuuksia taloudellisen toiminnan ja työllisyyden pysyvään 
kasvuun. 
...mitä osaltaan auttaa myös institutionaalisten valmistelujen edistyminen. 
Institutionaalisten muutosten suhteen yhteisö on saavuttanut tuntuvaa edistystä EMUn 
kolmannen vaiheen valmisteluissa. Niihin kuuluvat euron käyttöönoton tekniset valmistelut sekä 
järjestelyt, joiden tarkoituksena on ohjata valuuttakurssisuhteita euron ja niiden jäsenvaltioiden 
valuuttojen välillä, joilla ei ehkä ole mahdollisuutta ottaa käyttöön yhteistä rahaa 1 päivänä 
tammikuuta 1999. Aivan yhtä tärkeää on se, että on päästy sopimukseen myös kehyksestä, jolla 
pyritään varmistamaan talousarvioiden kurinalaisuus ja yhteensovittaminen EMUn kolmannessa 
vaiheessa (vakaus- ja kasvusopimus). Mahdollisuudet valuuttakurssien vakauteen ovat myös 
parantuneet Suomen markan ja Italian liiran liityttyä EMS:n valuuttakurssijärjestelmään. 
Tämä institutionaalinen kehitys on osaltaan lisännyt huomattavasti EMUa kohtaan tunnettua 
luottamusta. On ensiarvoisen tärkeää, että yhteisö jatkaa määrätietoista työtä varmistaakseen, 
että kaikki edellytykset onnistuneelle siirtymiselle EMUn kolmanteen vaiheeseen 1 päivänä 
tammikuuta 1999 saadaan ajallaan järjestykseen. 
Taloudellisen toiminnan asteittain vahvistuva kasvu on käynnissä 
Vuoden 1995 toisella puoliskolla ja vuoden 1996 alussa talouskasvussa tapahtuneen 
taantumisen jälkeen yhteisön talous näyttää nyt päässeen takaisin suotuisammille urille. 
Taloudellinen toiminta on elpynyt käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa, ja koko 
yhteisön kasvuvauhdin odotetaan nousevan trendin mukaiselle tasolleen vuonna 1997 ja trendin 
yläpuolelle vuonna 1998. Tämä kohentaa osaltaan työllisyystilannetta. Työvoima tulee kuitenkin 
myös lisääntymään, ja vaikka työttömyyden odotetaankin laskevan vähitellen vuoden 1997 
aikana ja vielä jonkin verran nopeammin vuonna 1998, yleinen työttömyystaso pysyy edelleen 
korkeana. Viimeaikainen inflaatiokehitys on useimmissa jäsenvaltioissa ollut rohkaisevaa ja 
odotettavissa on inflaatiovauhtien jatkuva läheneminen alhaiselle tasolle. 
Vahvan, investointien tukeman talouskasvun saavuttamiselle sekä jatkuvalle työpaikkojen 
lisääntymiselle keskipitkällä aikavälillä on luotu hyvä perusta. Tarjontapuolen perusedellytykset -
jotka ilmenevät parantuneina mahdollisuuksina maltillisiin palkankorotuksiin ja investointien 
vakaana kannattavuutena - ovat nyt paremmat kuin korkean kasvun ja uusien työpaikkojen 
luomisen kaudella 1980-luvun jälkipuoliskolla, ja myöskin paremmat kuin vuoden 1994 ja 
vuoden 1995 alun elpymisen aikaan. Ennustettu investointien kasvu varmistaa 
tuotantokapasiteetin riittävän nopean laajentumisen kysynnän kasvun vauhtiin nähden. 
Talouspolitiikassa on myös alettu pyrkiä entistä enemmän vakaalla pohjalla olevaan ja 
jatkuvaan tuotannon, investointien ja työllisyyden kasvuun. 
'/ 
Kansantalous on tasapainottunut 
Vuonna 1996 sekä talousarvioissaan vuodelle 1997 jäsenvaltioiden suuri enemmistö on 
toteuttanut merkittäviä toimia vähentääkseen julkisen talouden alijäämän kolmeen prosenttiin tai 
sen allekin suhteessa BKT:hen yhtenä askeleena kohti julkisen talouden tasapainoa tai 
ylijäämää keskipitkällä aikavälillä. Vaikka jotkut jäsenvaltiot ovatkin turvautuneet jossakin 
määrin kertaluonteisiin toimenpiteisiin, joita täytyy vielä täydentää pysyvämpää laatua olevilla 
julkisen talouden parannuksilla, vakauttamispyrkimysten yleinen laajuus ja luonne korostavat 
kuitenkin jäsenvaltioiden vahvaa tahtoa saada julkinen taloutensa vakaalle pohjalle. 
Jäsenvaltioiden julkisen talouden rahoitusasema olisi jo kohentunut tähän mennessä 
enemmänkin, jos talouskasvu ei olisi hidastunut vuosina 1995/96. 
Julkisen talouden vakauttaminen on jo sinänsäkin tarpeellista ja suotavaa. Tarve edistyä 
yhteisen rahan käyttöönotolle asetettujen edellytysten täyttämisessä on osoittautunut 
ainutlaatuiseksi mahdollisuudeksi parantaa merkittävästi näiden mukautustoimien uskottavuutta. 
Vuoden 1996 aikana tämä johti korkopreemioiden erittäin merkittävään alenemiseen monissa 
jäsenvaltioissa. Silmäänpistävimpiä esimerkkejä ovat Espanja, Italia, Ruotsi ja Portugali, joissa 
pitkäaikaisten korkojen ero verrattuna alhaisimpien korkotuottojen valuuttoihin on laskenut 
tuntuvasti. Sen lisäksi, että alhaisempi korkotaso vahvistaa talouden kasvunäkymiä ja virkistää 
investointeja, se tarjoaa myös merkittävän kimmokkeen alijäämän pienentämiseen alentamalla 
julkisen velan hoitokustannuksia. 
Julkisen talouden vakauttaminen on kiinteä osa yhteisön talouspolitiikan yleistä 
tasapainottamista. Alentuneet inflaatiopaineet ja mahdollisuudet maltillisiin palkankorotuksiin 
ovat helpottaneet rahatalouden toimintaedellytyksiä merkittävästi. Terveiden tarjontapuolen 
perusedellytysten ja suotuisan kansainvälisen ympäristön muodostamaa taustaa vasten julkisen 
talouden vakauttamisen ja alhaisemman korkotason aikaansaama kasvusysäys merkitsee vireää 
talouskasvua yhteisössä vuosina 1997-98. Vaikka taloudellinen toiminta ei elpyisikään 
ennustetulla tavalla, julkisen talouden vakauttamispyrkimyksistä ei kuitenkaan pitäisi luopua. 
Lipsuminen budjettitavoitteista vaarantaa korkotason ja valuuttakurssien suotuisan kehityksen ja 
pilaa siten mahdollisuudet voimakkaampaan talouskasvuun. 
Makrotaloudellisten kasvun esteiden välttäminen ... 
Yhteisön heikosta kasvusta ja työllisyyskehityksestä 1990-luvun alkupuoliskolla on usein 
virheellisesti syytetty sellaisia tekijöitä kuin talouden maailmanlaajuistumista tai uuden 
teknologian esiintuloa. Tosiasiassa syyt löytyvät pääasiassa kansantaloudellisista kasvun 
esteistä yhteisön sisällä. 
(i) Tuotantokapasiteetin riittämätön lisääminen: 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa 
inflaatiopaineet yhteisössä kasvoivat kysynnän kasvaessa liian nopeasti suhteessa 
tuotantokapasiteettiin; 
(ii) Vääristynyt finanssi-ja rahapolitiikan yhdistelmä: vääristynyt politiikkayhdistelmä asetti liian 
suuren kuorman rahapolitiikan hoidettavaksi. Liian löyhä finanssipolitiikka (vuodesta 1988 
lähtien) ja hintojen vakauden tavoitteen kanssa ristiriidassa oleva palkkakehitys (vuodesta 
1990) aiheuttivat korkotason nousun, joka puolestaan johti kasvun ja uusien työpaikkojen 
luomisen hidastumiseen ja vuosien 1992-93 lamaan; 
(iii) Rahamarkkinoiden epävakaus: valuuttakriisit, jotka huomattavassa määrin heijastelivat 
useiden jäsenvaltioiden harjoittaman talouspolitiikan riittämätöntä uskottavuutta ja yhteisön 
koordinoinnin puutetta, ovat häirinneet talouskasvua sekä niissä valtioissa, joiden valuutan 
/} 
arvo nousi, että niissä, joiden valuutan arvo laski. Viimeisin esimerkki oli kevään 1995 
valuuttakriisi. Se tuhosi yhdessä pitkäaikaisten korkojen nousun ja Yhdysvaltain dollarin 
arvon heikkenemisen kanssa muutoin vakaan elpymisen, joka oli alkanut vuoden 1993 
puolivälissä. 
Mikäli yhteisö haluaa saavuttaa pitemmän vireän talouskasvun jakson, joka vähentäisi 
merkittävästi ja kestävästi työttömyyttä, sen on löydettävä kestäviä ratkaisuja näihin 
kansantaloudellisiin kasvun esteisiin. 
... merkitsee yhteisön kasvupotentiaalin vahvistamista... 
Vahvaa keskipitkän aikavälin talouskasvua on tuettava investoinneilla, jotta varmistettaisiin 
tuotantokapasiteetin kasvaminen samaa tahtia kysynnän kasvun kanssa. Lyhyellä aikavälillä 
talouskasvu voi ja sen pitääkin ylittää potentiaalinen tuotannon kasvu, jotta se pystyisi ottamaan 
käyttöön vapaana olevan tuotantokapasiteetin ja työllistämään ne, joiden työttömyys johtuu 
suhdanteista - tosin suhdannetyöttömyyden osuus kokonaistyöttömyydestä on pieni. 
Keskipitkällä aikavälillä talouskasvu ei kuitenkaan voi ylittää talouden potentiaalista kasvua 
ilman, että muodostuu kapasiteettirajoitteita, jotka helposti johtavat inflaation nousuun. 
Nykyisellä investointiasteella yhteisön talous pystyisi tuskin pitkällä aikavälillä kasvamaan 
enempää kuin 2,25 prosentilla vuodessa. Historiallisten kehityssuuntausten perusteella tämä 
johtaisi työllisyyden hitaaseen kasvuun. Koska yhteisön työttömyysaste on korkea ja työvoima 
voi kasvaa paljonkin, huomattavasti nopeampi ja kestävämpi talouskasvu ja uusien työpaikkojen 
luominen on tarpeen. Kiinteiden investointien nopeampi kasvu sekä parempi kohdentaminen on 
tarpeen, jotta olisi mahdollista saavuttaa 3 - 3,5 prosentin luokkaa oleva potentiaalinen 
tuotannon kasvuvauhti keskipitkällä aikavälillä. 
Investointiolosuhteet ovat nyt kansantalouden kannalta suotuisat, mutta niitä täytyisi vielä tukea 
tasapainoisella ja uskottavalla finanssi- ja rahapolitiikan yhdistelmällä keskipitkällä aikavälillä. 
Tämän vuoksi EMU-kehitykseen olennaisesti liittyvien poliittisten puitteiden vahvistaminen on 
merkittävä positiivinen tekijä. 
...tasapainoisen ja uskottavan politiikan varmistamista keskipitkällä aikavälillä... 
Yhteisö on vuodesta 1993 lähtien perättäisissä talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissaan 
hyväksynyt tavoitteekseen lähellä tasapainoa olevan julkisen talouden rahoitusaseman 
saavuttamisen keskipitkällä aikavälillä. Tälle tavoitteelle antoi lisää uskottavuutta ja merkitystä 
Eurooppa-neuvoston Dublinin kokouksessa joulukuussa 1996 hyväksymä vakaus- ja 
kasvusopimus, jonka tarkoituksena on varmistaa budjettikuri EMUn kolmannessa vaiheessa. 
Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet toteuttamaan vuoden 1997 jälkeen lisätoimenpiteitä varmistaakseen 
julkisen taloutensa rahoitusaseman jatkuvan kohentumisen, jotta keskipitkän aikavälin tavoite 
normaaleissa olosuhteissa lähes tasapainoisesta tai ylijäämäisestä julkisesta taloudesta voitaisiin 
saavuttaa. 
Tämä tavoite on ehdoton edellytys sille, että pystytään paitsi varmistamaan EMUn kannattavuus ja 
saamaan EMUsta kaikki mahdollinen hyöty irti myös saavuttamaan jatkuvaa, investointien tukemaa 
tuotannon ja työllisyyden kasvua keskipitkällä aikavälillä. Jälkimmäinen tavoite edellyttää julkisen 
talouden säästöjen lisäämistä, jotta pystyttäisiin säilyttämään sekä oikea kokonaissäästöjen ja 
investointien välinen tasapaino että alhainen korkotaso. Keskipitkän aikavälin tavoite, lähes tasapainossa 
oleva tai ylijäämäinen julkinen talous luo myös finanssipolitiikalle liikkumatilaa, jonka avulla on mahdollisuus 
sopeutua suhdannehäiriöihin ilman, että julkisen talouden alijäämä ylittää kolmea prosenttia BKT:sta 
"normaalien" laskusuhdanteiden aikana. Lisäksi se voi vielä auttaa kääntämään julkisten korkomenojen 
kasvusuuntausta takaisin laskuun, mikä estäisi muiden kuin korkomenojen karkaamisen käsistä ja 
helpottaisi veronalennuksia valmistauduttaessa väestön ikääntymisen vaikutuksiin julkisen talouden 
kannalta. Kun julkisen talouden alijäämä on yhteisössä laskenut keskimäärin kolmeen prosenttiin 
BKT:sta vuoteen 1997 mennessä, helpottuu julkisen talouden tasapainon saavuttaminen 
seuraavina vuosina ripeän talouskasvun paluun ansiosta. 
A k 
Vaikka julkisen talouden vakauttamiseen tähtäävien toimenpiteiden laajuus, ajoitus ja luonne on 
tarpeen mukauttaa maakohtaisiin olosuhteisiin, niiden tulisi kuitenkin olla uskottavia ja 
sosiaalisesti tasapainotettuja. Toimenpiteiden on myös noudatettava yhteisön talouspolitiikan 
laajoja suuntaviivoja sekä vuonna 1996 annetussa suosituksessa määriteltyjä johtavia 
periaatteita. Tämä merkitsee menojen rajoittamisen korostamista sen sijaan, että 
kokonaisverotaakkaa lisättäisiin entisestään. Se merkitsee myös julkisten menojen painopisteen 
siirtämistä tuottaviin toimintoihin, kuten infrastruktuuriin, henkiseen pääomaan ja aktiivisiin 
työmarkkina-aloitteisiin tehtäviin investointeihin; julkisten palveluiden tehokkuuden parantamista 
ja kokonaisverotaakan, erityisesti työhön kohdistuvan verotuksen, keventämistä 
mahdollisuuksien mukaan. Verotuksen alentaminen edellyttää kuitenkin ensin julkisen talouden 
alijäämän saattamista selkeästi laskusuuntaan. 
Ensimmäistä kertaa sen jälkeen kun talouspolitiikan laajat suuntaviivat hyväksyttiin vuonna 1993 
ennustetaan palkkojen keskimääräisen nousun yhteisössä nyt jäävän tasolle, joka on täysin 
johdonmukainen suhteessa sekä hintojen vakauden ylläpitämiseen että investointien paremman 
kannattavuuden saavuttamiseen yhteisössä. Se tekee samalla mahdolliseksi reaalipalkkojen 
lievän nousun. Näiden edellytysten jatkuva kunnioittaminen on välttämätöntä. Raha- ja 
finanssipoliittisen kehyksen voimakkaasti lisääntynyt uskottavuus EMUn piirissä auttaa 
välttämään kohtuuttomien hinta- ja palkkapaineiden muodostumisen. 
Asianmukaisen palkkakehityksen jatkaminen yhdessä terveen finanssipolitiikan kanssa 
helpottaisi hintojen vakauden toteuttamista ja johtaisi pysyvästi tasapainossa olevaan 
talouspolitiikkaan ja alhaiseen korkotasoon yhteisössä. Yhteisötasolla käytävät keskustelut 
komission tiedonannosta, jonka se antoi työllisyyttä koskevasta luottamussopimuksesta, auttavat 
välttämään sen vaaran, että kolme tärkeintä kansantalouden muuttujaa joutuisivat keskenään 
ristiriitaan. 
... ja rahatalouden vakauden säilyttämistä. 
Kehitys kohti EMUa vakauttaa valuuttakursseja ja alentaa korkojen riskipreemioita. EMUn 
toteuttaminen vuonna 1999 poistaa määritelmän mukaan osallistujamaiden osalta ne kasvun 
esteet, jotka johtuvat EY:n sisäisestä valuuttaturbulenssista, ja sen pitäisi myös vaikuttaa 
myönteisesti niihin jäsenvaltioihin, jotka eivät vielä ole liittyneet EMUun, koska niissä kehitys 
kohti taloudellista lähentymistä jatkuu. Euron käytön lisääntyessä EY:n sisäisessä sekä 
ulkoisessa kaupassa yhteisö on myös vähemmän alttiina Yhdysvaltain dollarin vaihtokurssin 
heilahtelulle. 
Työttömyys ei aiheudu teknologian muutoksista ja talouden 
maailmanlaajuistumisesta 
Yhteisön talouden epätyydyttävä työllisyyskehitys 1990-luvun ensimmäisellä puoliskolla on 
joskus yhdistetty nopean teknisen kehityksen ja talouden maailmanlaajuistumisen vaikutuksiin. 
Tällaisissa näkemyksissä ei kuitenkaan useinkaan oteta huomioon näiden ilmiöiden laajempia 
taloudellisia vaikutuksia. 
Tekniset ja organisatoriset edistysaskeleet, siirtyminen kohti tietopohjaista taloutta sekä varojen 
kansainvälisen kohdentamisen kehittyminen ovat olleet ja ovat jatkossakin tärkeimpiä 
tuottavuuden, talouskasvun, työllisyyden ja elintason parantumista yhteisössä pitkällä aikavälillä 
eteenpäin vieviä voimia. Tällaiset muutokset edellyttävät kuitenkin tuotannon ja työllisyyden 
rakenteen jatkuvaa kehitystä ja pyrkivät vähentämään vähän koulutetun työvoiman kysyntää. 
Jotta teknisestä kehityksestä ja talouden maailmanlaajuistumisesta saataisiin täysi hyöty, on 
kansantalouden kasvun oltava riittävän voimakasta ottaakseen käyttöönsä korkeamman 
tuottavuuden vapauttamat voimavarat. Rakenteellisella puolella on välttämätöntä: 
(i) että tehokkaasti toimivat tavara- ja palvelumarkkinat helpottavat mukauttamista sallimalla 
nopeat suhteellisten hintojen muutokset, ja että alakohtaiset muutokset tapahtuvat pehmeästi 
ja sosiaalisesti hyväksyttävällä tavalla; 
/M 
(ii) että parempi yleissivistävä ja ammatillinen koulutus lisää korkean ammattitaidon omaavan 
työvoiman tarjontaa ja että vähän koulutetun työvoiman työllisyyttä parannetaan. 
Tavara-ja palvelumarkkinoiden tehokkuuden parantaminen 
Luottamuksen ja investointihalukkuuden lisäämiseksi on välttämätöntä, että jäsenvaltiot ja 
yhteisö tehostavat ponnistuksiaan kilpailun parantamiseksi tavaroiden ja palveluiden 
markkinoilla. Tämän vuoksi olisikin toteutettava täydellisesti Euroopan yhtenäismarkkinat, jotka 
ovat jo tähän mennessä edesauttaneet BKT-tason nousemista jopa 1,5 prosentilla ja luoneet 
lähes 900 000 uutta työpaikkaa. Lisätoimia kuitenkin tarvitaan lainsäädännöllisen kehyksen 
loppuunsaattamiseksi esimerkiksi verotuksen ja yhtiöoikeuden aloilla sekä televiestinnässä ja 
energiamarkkinoiden vapauttamisessa. Vieläkin tärkeämpää on varmistaa olemassa olevan 
yhteisölainsäädännön ja kilpailupolitiikan tehokas soveltaminen ja voimaansaattaminen sekä 
keventää liiallista sääntelyä erityisesti, mutta ei suinkaan yksinomaan, kansallisella tasolla; 
liiallinen sääntely on edelleen esteenä yhtenäismarkkinoiden toiminnalle. 
Joustavan talouden luominen vaatii määrätietoista toimintaa myös muilla tärkeillä alueilla, joihin 
kuuluu muun muassa Euroopan laajuisten liikenne- ja viestintäverkkojen toteuttaminen, 
tutkimuksen ja kehittämisen tiivistäminen, tietoyhteiskunnan edistäminen sekä pk-yritysten 
markkinoille pääsyn tiellä olevien esteiden ja tarpeettomien säännösten poistaminen. Nämä 
toimenpiteet vahvistavat sisäsyntyisiä kasvuvoimia, edistävät myönteisesti yhteisön talouden 
kokonaistuottavuutta sekä lisäävät talouspolitiikan tehokkuutta. 
Kilpailukyvyn parantamiseen tähtäävien toimenpiteiden työllisyysvaikutukset sekä tavara- ja 
palvelumarkkinoiden toimivuus riippuvat kuitenkin ratkaisevasti mahdollisuudesta käyttää tämä 
potentiaali hyväksi korkeamman kokonaiskasvun kautta. EMU auttaa tasoittamaan tietä vahvalle 
ja kestävälle työllisyyttä lisäävälle kasvulle. 
Työvoimakustannusten suuremman joustavuuden tarve ja työllisyys 
Kahden viime vuosikymmenen aikana noin kahden prosentin luokkaa ollut keskimääräinen 
vuotuinen työn tuottavuuden lisäys yhteisössä on johtunut suurin piirtein samassa suhteessa 
tapahtuneesta teknisten uudistusten käyttöönotosta sekä työvoiman korvaamisesta pääomalla 
makrotalouden tasolla. Yhdysvalloissa ei tätä korvautumista ole tapahtunut juuri lainkaan, vaikka 
tekninen kehitys on siellä ollut vain aavistuksen verran hitaampaa. Euroopan yhteisössä 
työvoiman korvaaminen pääomalla johtuu kolmesta kehityssuuntauksesta. Ensinnäkin, 
työvoiman korvaamiseen on suunnattu suhteellisesti enemmän investointeja kuin kapasiteetin 
lisäämiseen. Toiseksi, kansainvälisessä työnjaossa yhteisö on erikoistunut korkeaa 
ammattitaitoa vaativaan ja pääomavaltaiseen tuotantoon. Kolmanneksi, tietyt työvoimavaltaiset, 
tuottavuudeltaan alhaiset työt ovat kadonneet yhteisöstä kokonaan. 
Työvoiman korvaaminen pääomalla on yksi keino saavuttaa taloudellisen toiminnan korkea 
kasvu sekä nostaa elintasoa. Yhteisössä nykyisin vallitsevassa jatkuvan korkean työttömyyden 
tilanteessa tämä kuitenkin muodostaa kaksinkertaisen ongelman. 
Työn tuottavuuden vakaan kasvun kannalta yhteisön talous ei ensinnäkään ole kasvanut 
riittävästi synnyttääkseen tarvittavan määrän uusia työpaikkoja, vaikka, kuten edellä korostettiin, 
vahvan kasvun edellytykset ovat paranemaan päin. 
V 
Toiseksi, työvoiman korvaamisen pääomalla voidaan nähdä heijastelevan pääoman ja 
työvoiman suhteellisten hintojen epätasapainoa sekä erityisesti työmarkkinoiden riittämätöntä 
mukautumisastetta. Ensimmäisen öljyn hintakriisin jälkeen korkeat palkkakustannukset ja 
välilliset työvoimakustannukset sekä joissakin tapauksissa tiukat työllisyysturvasäännökset ovat 
vähentäneet työvoiman houkuttelevuutta tuotannontekijänä ja pakottaneet yritykset jatkamaan 
voimakasta työvoiman korvaamista pääomalla turvatakseen kilpailukykynsä. Yhteisön 
työmarkkinat ovat kuitenkin mukautuneet vähitellen. 1980-luvun alusta lähtien työvoiman 
korvaamisella pääomalla saavutettu tuottavuuden lisäys ei yleisesti ottaen ole enää näkynyt 
reaalipalkkojen nousuna, mikä on parantanut huomattavasti kannattavuutta. Tämä kehitys luo 
pohjaa talouskasvulle, jota ylläpitävät kapasiteettia laajentavat ja työpaikkoja luovat investoinnit 
kysyntänäkymien kirkastuessa, mutta kasvun työllistämisvaikutukseen se vaikuttaa hyvin 
hitaasti. 
Toinen, nopeampi keino päästä kiinni työllistävämpään kasvuun olisi rohkaista 
palkkakustannusasteikon laajentumista alaspäin, kuten Yhdysvalloissa on tapahtunut. 
Palkkakustannusten alentaminen asteikon alapäässä tekisi mahdolliseksi sen, että 
tuottavuudeltaan alhainen toiminta säilyisi kannattavana ja/tai tulisi kannattavaksi. 
Yhdysvalloissa käytetty lähestymistapa on johtanut vähän koulutetun työvoiman 
reaalipalkkatulojen merkittävään alenemiseen, ja sen jäljittely ei ole yhteiskunnallisista ja 
poliittisista syistä yhteisön kannalta mahdollista eikä toivottavaa. Näin ollen on siis tarpeen 
saada aikaan vahvaa, investointien tukemaa talouskasvua, jonka tukena on käytännöllisiä 
ratkaisuja, kuten Eurooppa-neuvoston Essenin kokouksen joulukuussa 1994 hyväksymässä 
strategiassa laaditut ratkaisut, jotka tähtäävät kasvun suurempaan työllistämisvaikutukseen 
heikentämättä kuitenkaan kilpailukykyä. 
Jotta eurooppalaisen yhteiskuntamallin tärkeimmät osat pystyttäisiin säilyttämään uudella ja 
järkeistetyllä tavalla, seuraavat käytännön lähestymistavat ovat noudattamisen arvoisia. 
Työmarkkinaosapuolten välisten palkkasopimusten tulisi tarjota enemmän vaihtelunvaraa 
ammatillisen pätevyyden mukaan sekä eri alueiden ja jossakin määrin myös eri alojen kesken. 
Välillisiä työvoimakustannuksia (tai palkkaveroja) olisi palkka-asteikon alapäässä alennettava 
siten, että valtion tulonmenetykset korvattaisiin julkisten kokonaismenojen lisäysten tiukemmalla 
valvonnalla ja/tai muiden verojen (esim. ympäristöverojen) korotuksilla. Samaan tapaan vähän 
koulutetun työvoiman, nuorten ja pitkäaikaistyöttömien kohdalla voisi olla hyödyllistä ottaa 
käyttöön tilapäisiä työllistämistukia. Lisäksi lisäjousto työaikajärjestelyissä, räätälöitynä kunkin 
yrityksen ja työntekijöiden erityistarpeiden mukaan, vapaaehtoisen osa-aikatyön käyttäminen 
suuremmassa määrin sekä paikallisten työllistämisaloitteiden tukeminen edistäisivät 
todennäköisesti sekä uusien työpaikkojen syntymistä että lisäisivät osallistumista työelämään. 
Yleisemmin näyttää siltä, kuten Eurooppa-neuvoston Dublinin kokouksen vuonna 1996 
hyväksymässä yhteisessä työllisyysraportissa työllisyydestä ja kasvusta yhteisössä korostettiin, 
että on olemassa jatkuvaa tarvetta parantaa jäsenvaltioiden työmarkkinoiden reaktioherkkyyttä 
suhteessa taloudessa tapahtuviin muutoksiin työn organisoinnin uudistamisen ja lisääntyneen 
maantieteellisen ja ammatillisen liikkuvuuden avulla sekä porrastamalla työvoimakustannuksia 
tuottavuuden perusteella. Etenkin yleissivistävää ja ammatillista koulutusta on tuettava niin, että 
työvoima kykenee mukautumaan tulossa oleviin teknisiin muutoksiin. Tällaiset toimet ovat 
tarpeen myös siksi, että voitaisiin välttää työmarkkinoiden pullonkaulat ja palkkoihin kohdistuvan 
inflaation kiihtyminen uudelleen työttömyyden vähentyessä. 
Yhtenäismarkkinoiden sekä talous- ja rahaliiton toteuttamisen myötä yhteisöstä tulee entistä 
tiiviimpi taloudellinen kokonaisuus. Tarjontapuolen perusedellytykset ovat kunnossa ja 
paranevat entisestään, mikä vahvistaa käynnissä olevaa elpymistä. EMUssa vakaa 
Ak 
finanssipolitiikka ja maltillinen palkkakehitys helpottavat rahatalouden vakaiden 
toimintaedellytysten ylläpitämistä. Tämä perustavaa laatua oleva muutos talouspolitiikan 
yleisissä suuntaviivoissa tulee olemaan kasvun kannalta suotuisa. 
Nämä tekijät muodostavat perustan käynnissä olevan elpymisen kehittämiselle vahvaksi ja 
kestäväksi, korkeampien investointien tukemaksi talouskasvuksi, millä vältetään 
kapasiteettirajoitukset ja inflaatiopaineet. Pitkäaikainen vakaan taloudellisen kasvun kausi, 
jolloin vuosittainen kasvu olisi 3 - 3,5 prosentin luokkaa, pystyisi vähitellen työllistämään 
yhteisön suuren työvoimapotentiaalin ja vähentäisi merkittävästi työttömyyttä. Vahvempaa 
talouskasvua ja uusien työpaikkojen luomista vaaditaan myös saattamaan toteen 
yhtenäismarkkinoiden, talouden maailmanlaajuistumisen ja teknisen kehityksen tuomat hyödyt. 
Tätä taustaa vasten julkisen talouden vakauttaminen ja uudelleenjärjestäminen helpottuisivat ja 
välttämättömät rakenteelliset mukautukset helpottaisivat. Välttämättömillä rakenteellisilla 
toimenpiteillä tavara-, palvelu- ja työvoimamarkkinoilla pystyttäisiin myös tehokkaammin 
pääsemään eroon kankeudesta, välttämään inflaatiopaineita ja lisäämään kasvun työllisyyttä 
lisäävää vaikutusta erityisesti vähän koulutetun työvoiman osalta heikentämättä kuitenkaan 
kilpailukykyä. 
Nämä näkökohdat korostavat tarvetta ottaa käyttöön toimenpiteitä, jotka ovat yhdenmukaisia 
Eurooppa-neuvoston Firenzen ja Dublinin kokousten hyväksymien päätelmien kanssa. 
A 
1. TÄMÄNHETKINEN TALOUDELLINEN TILANNE JA KATSAUS VUOTEEN 1998 ASTI 
Vuoden 1995 toisella puoliskolla ja vuoden 1996 alkupuolella koetun talouskasvun 
taantuman jälkeen yhteisön talous näyttää nyt päässeen takaisin suotuisammille urille. 
Talouskasvu on ponnahtanut takaisin nousuun, mitä on edesauttanut talouspolitiikan 
toimintatapojen tasapainottaminen sekä talous- ja rahaliittoon, EMUun, liittyvä yhteisön 
talouspoliittisen kehyksen uskottavuuden lisääntyminen. Tämä on puolestaan voimistanut 
pitkäaikaisten korkojen lähentymistä. Hyvien perusedellytysten ja vakaan talouspolitiikan 
ansiosta tuotannon odotetaan kasvavan suurin piirtein keskimääräistä vauhtiaan vuonna 
1997 ja keskimääräistä enemmän vuonna 1998. 
Taloudellisen toiminnan virkistymisen olisi johdettava työllisyyden asteittaiseen 
kohentumiseen. Lyhyellä aikavälillä työttömyys todennäköisesti pysyy korkeana, mutta 
sen odotetaan laskevan vähitellen vuoden 1997 aikana ja jonkin verran nopeammin vuonna 
1998. Inflaatiokehitys on suotuisaa lähes kaikissa jäsenvaltioissa ja odotettavissa on 
inflaation jatkuvaa alenemista, mitä yleisesti varsin maltillinen palkkojen nousu myös 
tukee. 
1.1 Odotettua heikompi kasvu ja työllisyyskehitys 1990-luvun ensimmäisellä 
puoliskolla 
Voimistuvaa taloudellista toimintaa lupailevien näkymien taustalla on kuitenkin 
epätyydyttävä kasvu ja työllisyyskehitys 1990-luvun alkupuoliskolla. Viimeisten kuuden 
vuoden aikana BKT:n keskimääräinen kasvu yhteisössä on ollut ainoastaan 1,5 prosenttia 
vuodessa (taulukko 1). Tämä ankea tulos on paljon alhaisempi kuin 1980-luvun 
jälkipuoliskolla saavutettu keskimäärin 3,3 prosentin kasvuvauhti, ja se on myös 
alhaisempi kuin vuosina 1974-85 kirjattu keskimäärin 2 prosentin kasvuvauhti siitäkin 
huolimatta, että tuohon ajanjaksoon sijoittui 
vakavia toimitushäiriöitä. 
Alhainen kasvu on heijastunut odotuksia 
heikompaan työllisyyskehitykseen. Vuosina 
1991-96 yhteisön työllisyysaste laski 
keskimäärin 0,4 prosenttia vuodessa, mikä 
merkitsee yhteensä 4,5 miljoonaa 
menetettyä työpaikkaa vuoden 1990 jälkeen 
(3,5 miljoonaa, jos Saksan uusia 
osavaltioita ei oteta lukuun). Tämän 
seurauksena melkein puolet vuosien 1986-
90 nousukauden aikana syntyneistä 10 
miljoonasta uudesta työpaikasta on 
sittemmin menetetty. Taulukko 1 
Kasvu ja työllisyys 
EU, USA ja Japani 
(keskimääräinen vuotuinen muutosprosentti) 
EUR 
USA 
Japani 
EUR 
USA 
Japani Reaalisen BKT:n kasvu 
1974-85 
2,0 
2,3 
3,4 1986-90 
3,3 
2,8 
4,6 1991-96 
1,5 
2,3 
1,7 
Työllisyyden kasvu0 
1974-85 
0,0 
1,8 
0,7 1986-90 
1,3 
2,1 
1,0 1991-96 
-0,4 
1,2 
0,7 
n Kansantalouden tilinpidon määritelmä. 
Lähde: Komissio. 
iv* 
Tämä tulos on selvästi heikompi kuin yhteisön tärkeämmän kansainvälisen 
kauppakumppanin Yhdysvaltain talous, jonka tukena on ollut korkeampi kasvu ja 
herkemmin reagoivat työmarkkinat, synnytti uusia työpaikkoja keskimäärin 1,2 prosentin 
vuosivauhdilla 1990-luvun ensimmäisen puoliskon aikana. Ja vaikka Japania koetteli 
ankara taloudellinen lama, ja keskimääräinen kasvu samana ajanjakona oli vain hieman 
korkeampi kuin Euroopan yhteisössä, Japanin talous onnistui kuitenkin synnyttämään 
uusia työpaikkoja 0,7 prosentin vuosivauhdilla. 
Yhteisön talouden suhteellisen heikko kehitys 1990-luvulla on seurausta siitä, että 
talouskasvun tiellä on toistuvasti ollut merkittäviä kansantaloudellisia esteitä. 
1.1.1 1990-93: Ylikuumeneminen ja lama 
Vuosina 1988-90 yhteisössä 
harjoitetusta talouspolitiikasta 
tuli yleisesti ottaen liian 
ekspansiivista suhteessa 
käytettävissä olevaan 
tuotantokapasiteettiin. Julkisen 
talouden epätasapainon 
vähentämiseen tähtäävät toimet 
olivat riittämättömiä, vaikka 
rahatalous olikin keskimäärin 
helpottunut lokakuun 1987 
pörssiromahduksen jälkeen. 
Sisämarkkinoiden toteuttamisen 
tuomien uusien 
mahdollisuuksien piristämän 
liike-elämän odotusten myötä 
tuotannon kasvu kiihtyi vuosina 
1988-89 keskimäärin noin 
neljään prosenttiin vuodessa. 
Kasvu oli huomattavasti 
nopeampaa kuin yhteisön 
potentiaalinen kasvunopeus, ja 
koska ylimääräistä kapasiteettia 
ei ollut, se johti talouden 
ylikuumenemiseen. Saksojen 
yhdistymiseen liittyvien valtavien 
menojen rahoittaminen 
velkarahalla johti suureen 
julkisen talouden alijäämään ja Kuva 1 Tuotantokapasiteetti ja BKT, EU 
:150 indeksi 
iQO 
:90 '.... ' !. .! ' ,l, ,.,,! .!,, ,..! 
85 90 
prosentuaalinen muutos vuotiessä :96: 
J I I L 
90 
Tuotantokuilu 
1Ö4 
96 I . I .... ' ' ' !.. 
85 90 
* Todellisen BKT:n suhde potentiaaliseen. 
Lähde: Komissio. 
kasvaviin inflaatiopaineisiin Saksassa. Koko yhteisön 
vaihtotase muuttui vuoden 1987 0,6 prosentin ylijäämästä suhteessa 
bruttokansantuotteeseen 0,9 prosentin alijäämään vuonna 1991. Samana ajanjaksona 
keskimääräinen inflaatio kiihtyi 3,5 prosentista 5,5 prosenttiin, samalla kun 
keskimääräinen nimellispalkkojen nousu kiihtyi 5,5 prosentista 7,5 prosenttiin. 
Vastauksena kasvaviin inflaatiopaineisiin rahataloutta kiristettiin asteittain eri puolilla 
yhteisöä vuodesta 1988 eteenpäin, mutta finanssipolitiikka oli hyvin löyhää. Tämä 
vääristynyt politiikka johti kasvun hidastumiseen useimmissa maissa vuosina 1990-91, 
vaikka Saksassa yhdistymisen mukanaan tuoma lyhytaikainen kysynnän kasvu hidastikin 
talouden kääntymistä laskuun. Talouspolitiikkaan kohdistuvat ristiriitaiset vaatimukset 
aiheuttivat vakavia jännitteitä valuuttamarkkinoilla. Talvella 1992-93 yhteisön talous 
liukui lamaan. Kahden vuoden aikana menetettiin lähes viisi miljoonaa työpaikkaa (4 
miljoonaa, jos Saksan uusia osavaltioita ei oteta lukuun). 
1.1.2 Vuoden 1993 puolivälistä vuoden 1995 puoliväliin: Vakaata elpymistä 
Kun inflaatiopaineet vähitellen asettuivat aloilleen, rahataloutta kevennettiin melkein 
kaikissa jäsenvaltioissa loppuvuodesta 1992 ja koko vuoden 1993. Suotuisien 
perusedellytysten - alhaisemman hintatason ja palkkoihin kohdistuvien paineiden sekä 
yritysten suhteellisen vakaan kannattavuuden - pohjalta elpyminen pääsi kunnolla käyntiin 
vuoden 1993 puolivälissä vahvan kansainvälisen talouden, alhaisemman korkotason ja 
yhteisön parantuneen kilpailukyvyn ansiosta. 
Taulukko 2 
Kasvun elpyminen ja hidastuminen yhteisössä0 
(puolivuosittaiset tiedot; prosentuaalinen muutos vuodessa) 
Lopullinen sisäinen 
kysyntä 
josta: Investoinnit 
Yksityinen kulutus 
Vienti2' 
Lopullinen kysyntä3' 
Varastot4' 
Reaalinen BKT 
Työllisyys5) 93/1 
-2.9 
-10.2 
-1.9 
-0.9 
-2.6 
-0.5 
-1.6 
-2.1 93/2 
0.2 
-2.8 
1.3 
6.9 
1.3 
-0.2 
1.3 
-1.4 94/1 
1.9 
3.8 
1.6 
9.2 
2.8 
1.4 
3.3 
-0.1 94/2 
2.0 
4.5 
1.7 
9.4 
2.9 
1.1 
3.4 
0.5 95/1 
2.1 
3.8 
2.1 
9.3 
2.9 
-0.6 
2.4 
0.7 95/2 
0.9 
-0.6 
1.2 
1.8 
1.0 
0.9 
1.2 
0.5 96/1 
1.9 
0.9 
2.5 
4.2 
2.2 
-0.8 
1.7 
-0.3 
0 EU:n 5 jäsenvaltiota = Saksa, Ranska, Italia, Espanja ja Yhdistynyt 
kuningaskunta. 
2) Tavarat ja palvelut; vienti sisältää EY:n sisäisen viennin. 
y) Lukuun ottamatta yhteisön sisäistä kauppaa; komission arvio. 
4) Vaikutus BKT:n kasvuun. 
5) Työvoimatutkimus; kausitarkistukset komission arvio. 
lAhde.: Komissio. 
prosenttiin (vuodessa) koko yhteisön alueella. Kuten on tavallista Vuoden 1993 
loppupuolelta lähtien 
aina vuoden 1995 
ensimmäiselle 
neljännekselle yhteisön 
talous kasvoi 
keskimäärin noin 3,5 
prosentin reippaalla 
vauhdilla 
(vuositasolla). 
Elpyminen oli vakaalla 
pohjalla lähinnä 
piristyneen viennin ja 
tuntuvan investointien 
kasvun saattelemana. 
Yksityisen kulutuksen 
kasvu nousi vähitellen 
noin kahteen 
taloudellisen elpymisen 
alkuvaiheessa, kasvua vauhdittivat myös varastoinvestointien suhdannemuutokset. 
Laiteinvestointien nopean lisääntymisen vuoksi (6,7 prosentin nousu vuonna 1995) yhteisö 
näytti olevan matkalla elpymisestä kohti vankkaa ja jatkuvaa taloudellisen toiminnan ja 
työllisyyden kasvua keskipitkällä aikavälillä. 
Tämä lyhyt ajanjakso osoitti jälleen kerran, että Euroopassa on taloudellista kapasiteettia 
uusien työpaikkojen luomiseen, kunhan talouskasvu jatkuu ripeänä. Kokonaistyöllisyys 
kasvoi yli prosentilla vuoden 1994 ensimmäisen neljänneksen ja vuoden 1995 kolmannen 
neljänneksen välillä. Yhteisön keskimääräinen työttömyysaste laski noin 11,3 prosentista 
10,7 prosenttiin työvoimasta. 
1.1.3 Kasvun äkillinen hidastuminen ja pysähtyminen vuoden 1995 puolivälistä vuoden 
1996 puoliväliin 
Tämä yleisesti ottaen myönteinen kasvukehitys keskeytyi äkillisesti vuoden 1995 toisella 
neljänneksellä. Hidastuminen oli erityisen jyrkkää niissä maissa, joiden valuuttojen arvo 
nousi valuuttakriisin aikana keväällä 1995. Erityisesti Saksassa ja Ranskassa koettiin 
kolme tai neljä vuosineljännestä kestänyt lamakausi. Vastaavasti useimmissa niissä maissa, 
joiden valuuttojen arvo laski, kasvu jatkui aluksi nopeampana, mutta myös niissä alkoi 
pian näkyä selkeää hidastumista. 
Koko yhteisön osalta investointien nopea kasvu loppui äkillisesti ja viennin kasvu väheni 
selvästi, kun sekä yhteisön sisäinen että ulkoinen kauppa hidastui. Yhden tai kahden 
vuosineljänneksen viiveellä yksityinen kulutuskin hidastui työllisyysnäkymien heikentyessä 
niissä jäsenvaltioissa, joiden valuutan arvo oli noussut. Inflaatio ja korkotaso puolestaan 
nousivat niissä maissa, joiden valuutan arvo oli laskenut. Yleisesti ottaen lopullisen 
kysynnän kasvu (varastojen kasvua lukuun ottamatta) hidastui edellisten puolentoista 
vuoden lähes kolmesta prosentista juuri ja juuri yhteen prosenttiin vuoden 1995 
jälkipuoliskolla (katso taulukko 2). 
1.1.4 Pääasialliset syyt kasvun pysähtymiseen vuosina 1995-96 
Pääasialliset, äkilliseen ja laajaan taloudellisen kasvun hidastumiseen johtaneet syyt, olivat 
pitkäaikaisten reaalikorkojen nousu vuoden 1994 aikana sekä dollarin heikentymisestä 
seuranneet valuuttakurssien liikkeet vuonna 1994 ja etenkin vuoden 1995 ensimmäisten 
kuukausien aikana. Monien jäsenvaltioiden harjoittaman finanssipolitiikan riittämätön 
uskottavuus oli molemmissa tapauksissa avainasemassa. Lisäksi Euroopan kilpailukyvyn 
heikkeneminen ja vientimarkkinoiden hitaampi kasvu tukahduttivat yhteisön vientiä. 
Lopuksi elpymisen alkuvaiheissa kasvuun voimakkaasti vaikuttaneet varastoinvestoinnit 
vähenivät voimakkaasti (lähes yhdestä prosenttiyksiköstä vuonna 1994 0,25 
prosenttiyksikköön vuonna 1995). 
Pitkäaikaisten korkojen nousu 
Tammikuun 1994 ja tammikuun 1995 välisenä aikana kymmenen vuoden viitelainojen 
korkotulot nousivat yhteisössä keskimäärin noin 250 basispistettä. Kokemukset niistä 
jäsenvaltioista, joissa käydään kauppaa indeksisidonnaisilla joukkovelkakirjoilla, 
osoittavat, että reaalikorot nousivat vähintään yhdellä prosenttiyksiköllä, ja joissakin 
valtioissa reaalikorot ovat todennäköisesti nousseet vielä huomattavasti enemmän. 
Kuva 2 Pitkäaikaiset korot 
(Kwute.utlti.dot) 
EU, Saksa Ja USA 
vuosina 
vähäistä, 
yhteisön 
talouden «92 1993 1SÔ4 1395 
Saksa, Italia, Ruotsi Ja Espanja Tämä kehitys liittyi osittain 
obligaatioiden tuottojen vastaavaan 
nousuun Yhdysvalloissa ja osittain 
yhteisön sisäisiin tekijöihin. 
Kansainvälinen reaalikorkojen nousu 
johtuu muun muassa lainarahan 
kysynnän huomattavaan kasvuun 
kohdistuvista, investointien kasvua 
heijastelevista odotuksista, joiden 
vastapainona ei ollut kyllin vahvaa 
uskoa julkisen talouden velkaantumisen 
pienenemiseen. Yhteisössä julkisen 
talouden vakauttaminen oli 
1994-95 hyvin 
Suhdannekorj attuna 
keskimääräinen julkisen 
alijäämä laski vuosina 1994 ja 1995 
ainoastaan 0,25 prosenttiyksikköä 
vuodessa suhteessa 
bruttokansantuotteeseen. Valtioiden 
kyvyttömyys selviytyä uskottavasti 
merkittävästä julkisen talouden 
epätasapainosta johti riskipreemioiden 
kasvamiseen ja pitkäaikaisten korkojen selvään noususuuntaukseen lähinnä maissa, joissa 
oli korkea julkisen talouden alijäämä ja velkaantuneisuusaste ja/tai perinteisesti heikko 
inflaatiokehitys. Saksan ja useiden sen naapurimaiden korot nousivat noin 180 
basispistettä, kun taas Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa nousu oli suurempaa 
(noin 250 basispistettä). Italiassa, Espanjassa ja Ruotsissa pitkäaikaisten korkojen nousu 
jatkui vuoden 1995 ensimmäisinä kuukausina, mikä nosti kumulatiivista korkotuottojen 
kasvua 400-450 basispistettä (kuva 2). 
Pitkäaikaisten reaalikorkojen nousu rajoitti taloudellista toimintaa useimmissa 
teollisuusmaissa (Yhdysvalloissa BKT:n kasvu hidastui vuoden 1994 puolivälin neljästä 
prosentista alle kahteen prosenttiin vuoden 1995 ensimmäisellä puoliskolla, lähinnä 
korkean korkotason vuoksi). Euroopan yhteisössä korkeampi reaalikorkotaso sekä eräät 
maakohtaiset tekijät vaikuttivat merkittävästi rakennusinvestointien vähenemiseen. 
Kielteisiä vaikutuksia kohdistui myös muihin koroille herkkiin kysynnän komponentteihin, 
kuten laiteinvestointeihin, varastoinvestointeihin ja kestokulutushyödykkeisiin. 
Heikko Yhdysvaltain dollari ja Euroopan sisäinen valuuttakriisi 
Kuva 3 
Valuuttakurssit suhteessa saksan markkaan 
(Viikkottédot) 
•fefimfkuilâsMMùô 
75: 
;;1J?e4;;:i;;;;;::^::;ii;i;;;r)öeS 
TN*»wuioB*-itx): Lisäisku yhteisön taloudelle oli 
Yhdysvaltain dollarin merkittävä 
heikkeneminen vuoden 1994 aikana, jota 
seurasi jyrkkä lasku vuoden 1995 alussa. 
Kokonaisuudessaan Yhdysvaltain 
valuutan arvo laski noin 20 prosenttia 
suhteessa Saksan markkaan (kuva 3). 
Heikompi dollari yhdistettynä "pakoon 
laatuun", joka seurasi Meksikon peson 
romahdusta vuoden 1995 alussa, johti 
vakaviin jännitteisiin Euroopan sisäisissä 
valuuttakursseissa. 
Päinvastoin kuin muutamat aikaisemmat 
valuuttakriisit, nämä valuuttakurssien 
liikkeet eivät johtuneet tarpeesta korjata 
kilpailun epätasapainoa. Kriisillä oli 
kielteisiä vaikutuksia niiden 
jäsenvaltioiden valuuttoihin, joiden 
harjoittama talouspolitiikka, erityisesti 
finanssipolitiikka, ei ollut markkinoiden 
näkökulmasta riittävän uskottavaa. Italian 
liiran kurssi, joka oli jo heikentynyt vuoden 1994 aikana, putosi jyrkästi vuoden 1995 
ensimmäisinä kuukausina, ja sekä punnan että Ruotsin kruunun arvo laski huomattavasti 
kaupan arvolla painotettuna. Euroopan valuuttakurssijärjestelmän ERMin sisällä Espanjan 
pesetan ja Portugalin escudon keskikurssit devalvoitiin maaliskuussa. Saksan markka ja 
siihen läheisesti sidoksissa olevat valuutat kallistuivat jopa kuudella prosentilla kaupan 
arvolla painotettuna. Saksassa joillakin teollisuudenaloilla tehdyt suhteellisen korkeat 
palkkaratkaisut vuodelle 1995 rajoittivat korkotason alennusten mahdollisuuksia ja 
pönkittivät siten epäsuorasti Saksan markan vahvaa kansainvälistä asemaa. 1994 
Lähde: Komissio. 
Valuuttakurssien vaihteluilla oli kielteinen vaikutus joka puolella Euroopan yhteisöä. 
Useimmissa niistä jäsenvaltioista, joiden valuuttojen arvo nousi, yritysten kustannusten 
pitäminen kilpailukykyisenä ja kannattavuus heikkenivät rajusti (kuvassa 4 vientisektorin 
kannattavuutta edustaa teolhsuussektori). Lisäksi useissa näistä maista lyhytaikaisia 
korkoja oli pakko nostaa keinottelun torjumiseksi (kuva 5). Vientinäkymät heikkenivät ja 
investoinnit vähenivät nopeasti. Tuotannon kasvu pysähtyi ja joissakin valtioissa jopa 
kääntyi väliaikaisesti laskuun. 
Kuva 4 Voitto-osuus* 
(prosentuaalinen muutos vuodessa, neijännesvuositjedot) 
ProMnUHaineflriuuto* Saksa 
"Koko talous 
1992 1993 1994 
Prosentuaalinen muuten Italia 
1992 1993 1994 1995 1996 
* BruttolimeyHjäämän osuus bruttoltsäarvosta, prosentuaalinen 
muutos vuodessa 
U/ffte; Kansallinen aineisto. Kuva5 l iy&ytaltaiiset korot 
(Viiktoöedcrt) 
12 % Saksa, Ranska, fielgia, Tanska |a Espanja 
Espanja 
Saksa 
1995 1996 
Saksa, Italia, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi 
Niissä jäsenvaltioissa, joiden valuutan arvo laski, lyhyitä korkoja nostettiin - useissa 
tapauksissa huomattavastikin - valuutan heikkenemisen rajoittamiseksi ja inflaatiokierteen 
ehkäisemiseksi. Lisäksi pitkäaikaiset riskipreemiot nousivat huomattavasti monissa heikon 
valuutan maissa (kuva 2). Tämä merkitsi sitä, että julkisen talouden vakauttamisen 
edellytykset olivat huomattavasti heikommat. Tuloksena oli taloudellisen kasvun selvä 
hidastuminen myös näissä maissa, kun kotimainen kysyntä supistui ja kauden alussa koettu 
viennin kasvu vähitellen hiipui. 
Ulkomaisen kysynnän heikkeneminen 
Vuosina 1993 ja 1994 Euroopassa 
tapahtunut talouden elpyminen oli 
saanut tukea erittäin korkeasta viennin 
kasvusta, mutta vuonna 1995 vienti 
EY:n ulkopuolelle hidastui (kuva 6). 
Tähän oli syynä pääasiassa kaksi tekijää. 
Ensinnäkin yhteisön valuuttojen arvon 
heikentyminen suhteessa muihin 
kansainvälisiin valuuttoihin, erityisesti 
Yhdysvaltain dollariin, heikensi 
eurooppalaisten yritysten keskimääräistä 
kustannuskilpailukykyä ja johti 
kansainvälisten markkinaosuuksien 
menettämiseen. Toiseksi Yhdysvaltain 
talouskasvun hidastuminen johti 
aikaisemmin niin vahvan Yhdysvaltain 
tuonnin laskuun. EY:n ulkopuolelle 
suuntautuvan viennin kasvu hidastui 
keskimäärin noin seitsemään prosenttiin 
vuodessa (vuonna 1994 se oli 10 
prosenttia). 
/. 1.5 Kasvun makrotaloudellisia esteitä Kuva6 1 Vienti yhteisön ulkopuolefle 
(N6lJä«Wl6sVUOSl-Ja VUÖSltledöt) 
PtoetnfcjMlinan muutot y/y 
Vienti EY:n ulkopuolelle 
1992 1993 
Ujbfta KomlMio. 1995 1996 
Yhteisön heikosta kasvusta ja työllisyyskehityksestä 1990-luvun ensimmäisellä puoliskolla 
on usein virheellisesti syytetty sellaisia tekijöitä kuin talouden maailmanlaajuistuminen tai 
uuden teknologian esiintulo (katso 2. luku). Tosiasiassa syyt löytyvät lähinnä 
makrotalouden asettamista esteistä kasvulle yhteisön sisällä: 
(i) Tuotantokapasiteetin riittämätön laajentaminen: 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun 
alussa inflaatiopaineet yhteisössä kasvoivat kysynnän kasvaessa liian nopeasti 
suhteessa tuotantokapasiteettiin; 
(ii) Vääristynyt talouspolitiikka: Huono taloudenhoito johti rahapolitiikan 
ylikuormittumiseen. Itse asiassa liian löyhä finanssipolitiikka (vuodesta 1988 lähtien) 
ja hintojen vakauden tavoitteen kanssa ristiriidassa oleva palkkakehitys (vuodesta 
1990), aiheuttivat korkotason nousun, joka puolestaan johti kasvun ja uusien 
työpaikkojen luomisen hidastumiseen ja vuosien 1992-93 lamaan; 
(iii) Rahamarkkinoiden epävakaus: valuuttakriisit, jotka paljolti johtuivat useiden 
jäsenvaltioiden harjoittaman talouspolitiikan riittämättömästä uskottavuudesta ja 
yhteisön koordinoinnin puutteesta, ovat häirinneet taloudellista kasvua sekä niissä 
valtioissa, joiden valuutan arvo nousi, että niissä, joiden valuutan arvo laski. 
Kuva 7 Investoinnit ja työttömyys, EU 
'M; i^BKE***: »•työv&Jm»w&:: 
W:\-
15 
1980 1965 
LSM» : Komlaslo.: 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Mikäli yhteisö haluaa saavuttaa pidemmän vireän taloudellisen kasvun jakson, joka 
varmistaisi merkittävän ja kestävän työttömyyden vähentymisen, sen on löydettävä 
kestäviä ratkaisuja näihin makrotaloudellisiin kasvun esteisiin. 
Tämä merkitsee sitä, että on ensiarvoisen tärkeää pitää yllä uskottavaa talouspolitiikkaa 
rahoitus- ja rahamarkkinoiden epävakauden estämiseksi. Toiseksi taloudellista elpymistä 
on tuettava voimakkaalla investointien kasvulla, jonka avulla voidaan varmistaa riittävän 
nopea tuotantokapasiteetin kasvu vastaamaan lisääntyvää kysyntää. Vaikka investointien 
ja työttömyyden välinen vuorovaikutussuhde onkin erittäin mutkikas, kuva 7 paljastaa 
koko yhteisön osalta selvän negatiivisen korrelaation näiden kahden muuttujan välillä. 
Tämä osoittaa, että korkeat investoinnit ovat välttämätön edellytys työttömyyden 
vähentämiseksi tarvittavien konkreettisten työpaikkojen luomiselle. Kolmanneksi on 
pienennettävä julkisen talouden alijäämää, jotta investointien kasvun kannalta 
välttämättömiä säästöjä vapautuisi käytettäväksi, mikä estäisi tuotannon laajentumista 
hidastavan reaalikorkojen nousun. Aivan yhtä tärkeää on myös se, että kaikki asianomaiset 
osapuolet pyrkivät vaikuttamaan osaltaan siihen, että palkkakehitys saadaan tukemaan 
hintojen vakauttamista ja työllisyyden parantamista. 
EMU tarjoaa merkittävän mahdollisuuden voittaa nämä jatkuvan kasvun ja uusien 
työpaikkojen luomisen tiellä olevat esteet. Lähentymisprosessi on vaikuttanut vahvasti 
tasapainoisemman politiikan luomiseen, ja se on myös vahvistanut ratkaisevasti vakauteen 
tähtäävän talouspoliittisen kehyksen uskottavuutta. Lisäksi ei-toivottuihin jännitteisiin ja 
valuuttakurssipreemioiden nousuun johtavan valuuttojen epävakauden vaara saadaan 
poistetuksi yhteiseen rahaan liittyvien valtioiden keskuudesta. Tällaiset vaarat vähenevät 
myös niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka eivät alkuvaiheessa ota käyttöön euroa, 
edellyttäen, että lähentymiseen tähtäävän talouspolitiikan harjoittamista jatketaan 
edelleenkin. 
1.2 Asteittain vahvistuvaa kasvua vuosina 1996-98 
Yhteisön talous kääntyi uudelleen nousuun vuoden 1996 aikana ja kasvun odotetaan 
vahvistuvan vuosina 1997 ja 1998. Tätä yleisesti ottaen suotuisaa tulevaisuudennäkymää 
vahvistavat yhteisön talouspolitiikan vakaa tasapainottuminen, EMUun liittyvä 
talouspoliittisen kehyksen uskottavuuden paraneminen sekä suotuisat tarjontapuolen 
perusedellytykset - sopivan suuruiset palkankorotukset ja investointien vakaa 
kannattavuus - jotka näyttävät olevan jopa parempia kuin ennen elpymistä vuonna 1994 ja 
alkuvuodesta 1995. Lisäksi taloudellisen toiminnan laajenemisen yhteisön kansainvälisten 
kauppakumppaneiden keskuudessa ja maailmankaupan kasvun odotetaan antavan 
jatkossakin lisätukea tälle kehitykselle. 
1.2.1 Kiihtyvä ja tasapainoinen taloudellisen toiminnan virkistyminen jatkuu vakaana 
Loppukysynnän kasvu kiihtyi vuoden 1995 jälkipuoliskon noin yhdestä prosentista 
(vuodessa) noin 2,5 prosenttiin vuoden 1996 alkupuoliskolla. Kun varastoja pienennettiin, 
tuotannon kasvu kiihtyi huomattavasti vähemmän, mutta koko vuoden aikana saavutetun 
kasvuvauhdin arvioidaan kokonaisuudessaan olleen yhteisössä keskimäärin 1,6 prosenttia. 
Positiivisten kasvuvoimien vallitessa jatkossakin tuotannon kasvun ennustetaan 
vahvistuvan 2,3 prosenttiin vuonna 1997 ja 2,8 prosenttiin vuonna 1998. 
Elpymisen odotetaan olevan tasapainoista ja laajapohjaista. Vienti on todennäköisesti 
dynaamista ja kiihtyy vähitellen vuoden 1996 4 prosentista noin 6,5 prosenttiin vuonna 
1998. Tätä kasvua vievät eteenpäin voimakas vienti EY:n ulkopuolelle ja EY:n sisäisen 
kaupan kääntyminen uuteen nousuun vahvistuneen kysynnän ylläpitämänä sekä vakaat 
valuuttakurssit ja jatkuva kaupan yhdentymisprosessi jäsenvaltioiden välillä. Yksityinen 
kulutus kasvoi vuoden 1996 alkupuoliskolla reippaaseen vauhtiin (2,5 prosenttia), mihin 
vaikutti myös osaltaan kestokulutushyödykkeiden myynnin piristyminen. Jonkinlainen 
hidastuminen on lyhyellä aikavälillä todennäköistä, mutta reaalipalkkojen maltillisen 
kasvun, vähitellen parantuvien työllisyysnäkymien ja varmuussäästöjen alenemisen myötä 
yksityinen kulutus todennäköisesti kiihtyy vain vähän alle 2 prosentista vuonna 1997 
lähemmäs 2,5 prosenttia vuonna 1998. 
10 
Viennin ja kulutuksen kasvaessa ja ylisuurten varastojen vähitellen purkautuessa 
teollisuuden toimintasuhde on saavuttanut pohjalukemansa ja kääntynyt taas uuteen 
nousuun. Tämä kiihdyttänee laiteinvestointeja, jotka alkoivat jo elpyä vuoden 1996 
alkupuoliskolla. Vakaan kannattavuuden ja alhaisen korkotason tukemana laiteinvestoinnit 
tulevat todennäköisesti kasvamaan noin viidellä prosentilla vuonna 1997 ja kiihtymään 
edelleen lähes 7 prosenttiin vuonna 1998. Rakennustoiminta oli yleisesti ottaen laimeaa 
vuoden 1996 alkupuoliskolla, mutta näkyvissä oli jo selviä merkkejä tulevasta noususta, ja 
rakennusinvestointien ennustetaankin kiihtyvän vähän yli 3 prosentin kasvuvauhtiin 
vuonna 1998. 
Saksassa talous ponnahti takaisin nousuun 
odotettua voimakkaammin Saksan markan 
efektiivisen valuuttakurssin huomattavan laskun, 
alhaisen korkotason ja kohtuullisten 
palkkavaatimusten tukemien liike-elämän 
kohentuneiden odotusten edistämänä. Kevään ja 
syksyn 1996 välillä tuotannon kasvuennustetta 
korjattiin ylöspäin lähes kokonaisella 
prosenttiyksiköllä, ja se nousikin vuonna 1996 1,4 
prosenttiin. Talouden odotetaan kehittyvän 
edelleen vuosina 1997-98 siten, että vienti vie 
edelleen myönteistä kehitystä eteenpäin ja 
laiteinvestoinnit lisääntyvät kiihtyvällä vauhdilla. 
Yksityinen kulutus kasvanee vaatimattomasti 
vuonna 1997, mutta työllisyysnäkymien vähitellen 
parantuessa yksityinen kulutus näyttäisi kasvavan 
jonkin verran nopeammin vuonna 1998. Yleisesti 
ottaen tuotannon odotetaan kasvavan 2,2 
prosenttiin vuonna 1997 ja 2,8 prosenttiin vuonna 
1998. Taulukko 3 
Reaalisen BKT: n kasvu 
(prosenttia vuodessa) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU 1995 
1,9 
2,8 
1,9 
2,0 
2,8 
2,2 
10,7 
3,0 
3,4 
2,1 
1,8 
2,3 
4,2 
3,0 
2,4 
2,4 1996 
1,4 
2,1 
1,4 
2,4 
2,1 
1,1 
7,8 
0,8 
2,3 
2,5 
1,0 
2,5 
2,3 
1,7 
2,3 
1,6 1997 
2,2 
3,1 
2,2 
2,5 
2,7 
2,1 
5,8 
1,4 
2,8 
2,8 
1,6 
2,8 
3,7 
2,1 
3,0 
2,3 1998 
2,7 
3,0 
2,8 
2,8 
3,2 
2,7 
5,2 
2,6 
3,8 
3,0 
2,5 
3,2 
3,1 
2,5 
3,0 
2,8 
Lähde: Komission marraskuun 1996 
talousennusteet. 
Ranskassa taloutta virkistää vahvistuneen kansainvälisen kysynnän myötä kohentunut 
vienti. Kuluttajien varovaisuudesta huolimatta yksityinen kulutus kehittyi vuonna 1996 
odotettua suotuisammin. Suurten varastomuutosten vuoksi tuotanto jäi selvästi kysyntää 
alhaisemmaksi vuoden 1996 alkupuoliskolla, mutta toiminta kiihtyi vuoden loppupuolella. 
Parantuvien kysyntänäkymien, hyvien perusedellytysten ja toimintasuhteen nousun 
odotetaan johtavan laiteinvestointien piristymiseen. Pitkäaikaisten korkojen aleneminen 
näyttäisi tukevan rakennustoiminnan elpymistä. Vuonna 1997 BKT:n kasvun odotetaan 
kiihtyvän 2,1 prosenttiin ja 2,7 prosenttiin vuonna 1998. 
n 
Italiassa valuutan vahvistumisella vuoden 1995 puolivälistä lähtien on ollut tyrmäävä 
vaikutus vientiin ja investointeihin. Lisäksi korkea korkotaso vuonna 1995 ja vuoden 1996 
alussa merkitsivät sitä, että julkisen talouden vakauttaminen oli toteutettava vaikeissa 
olosuhteissa, mikä rajoitti kotimaista kysyntää. Alentuneiden inflaatiopaineiden ansiosta 
mahdollisuudet saada aikaan yhteiskunnallinen sopimus, joka merkitsisi kohtuullisia 
palkankorotuksia, kuitenkin lisääntyvät, ja kun vielä mahdollisuudet julkisen talouden 
vakauttamiseen ovat vuoden 1997 talousarvion hyväksymisen jälkeen parantuneet 
suuresti, korkotaso on laskenut huomattavasti. Talouden laskukausi on nyt 
todennäköisesti päättynyt ja asteittaista elpymistä on odotettavissa tuotannon noustessa 
1,4 prosentilla vuonna 1997 ja 2,6 prosentilla vuonna 1998. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa talous on päässyt takaisin keskimääräistä korkeampaan 
kasvuun sen jälkeen kun vuoden 1996 ensimmäisellä puoliskolla tehtiin merkittäviä 
varastomuutoksia. Korkeamman kasvun taustalla ovat aikaisemmat korkotason alennukset 
ja viennin vahva kohentuminen. Kulutus kasvaa nopeasti kohenevan työllisyyden, 
kohtuullisten reaalipalkkojen korotusten ja asuntomarkkinoilla tapahtuneen kehityksen 
ansiosta. Näiden kaikkien odotetaan johtavan kotitalouksien säästämisasteen laskuun. 
Samaan aikaan investointien kukoistavan kasvun odotetaan jatkuvan. Taloudellisen 
toiminnan kasvun ennustetaan olevan 3 prosentin luokkaa vuosina 1997-98. 
Alankomaissa ja Tanskassa kotimainen kysyntä kasvoi vuonna 1996 nopeaan tahtiin. 
Parantuneet vientinäkymät tukevat tuotannon kasvua, ja sen ennustetaan kiihtyvän 
Alankomaiden 2,5 ja Tanskan 2 prosentista noin 3 prosentin vuosivauhtiin vuosina 1997-
98. Belgiassa ja Itävallassa kotimaisen kysynnän näkymät ovat lyhyellä aikavälillä 
maltillisempia, mutta viennin odotetaan kasvavan nopeaan tahtiin ja tuotannon kasvun 
odotetaan kohentuvan vähitellen siten, että se saavuttaa Belgiassa 2,5 ja Itävallassa 2,3 
prosenttia vuonna 1998. Espanjassa ja Portugalissa puolestaan kasvava vienti ja 
vähitellen vahvistuvat investoinnit ja kulutus näyttäisivät aiheuttavan taloudellisen 
toiminnan laajentumista noin 23/4 prosentilla vuonna 1997 ja jonkin verran enemmän 
vuonna 1998. Ruotsissa tämänvuotisen yli kymmenen prosentin suuruisen investointien 
kasvun odotetaan heikentyvän vähitellen, mutta yksityisen kulutuksen kohentuessa ja 
viennin kasvun jatkuessa talouden kasvuvauhti näyttäisi parantuvan. Suomessa vilkas 
kotimainen kysyntä tulee olemaan tärkein vankan tuotannon kasvun ylläpitämiseen 
vaikuttava tekijä. Irlannissa, missä kasvu ja uusien työpaikkojen syntyminen on ollut 
erittäin voimakasta, talouden kasvuvauhti todennäköisesti hidastuu, mutta tuotannon 
kasvun ennustetaan olevan edelleen yhteisön korkein. Kreikassa talouskehitys 
todennäköisesti parantuu edelleen ja tuotannon kasvun odotetaan jatkuvan 2Vi - 2 1/3 
prosentin vauhdilla, mitä ylläpitää lähinnä investointien reipas kasvu. 
12 
1.2.2 Positiivisia kasvuvoimia 
Talouspolitiikan tervehtyminen 
Viime vuosina, erityisesti vuoden 1996 aikana, yhteisö on saavuttanut erittäin merkittävää 
kehitystä talouspoliittisessa toiminnassaan, ja keskipitkän aikavälin talouspoliittisen 
kehyksen uskottavuus on myös parantunut merkittävästi. Lähes kaikissa jäsenvaltioissa on 
toteutettu merkittäviä toimenpiteitä julkisen talouden tilan kohentamiseksi vuosina 1996 ja 
1997. Näkymien parannuttua maltillisten palkankorotusten ja vakaamman julkisen 
talouden vuoksi lieventyneet inflaatiopaineet ovat tehneet mahdolliseksi yhteisön 
rahatalouden edellytysten tuntuvan helpottumisen. Tämä tasapainottuminen on ohjannut 
talouspolitiikkaa vakaapohjaisen ja jatkuvan tuotannon, investointien ja työllisyyden 
kasvun suuntaan. 
Taulukko 4 
Kohentuneet talouspolitiikan toimintatavat 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU 
!) Suhteess 
2) Suhteess 
Lähde: Ko Reaalinen 
efektiivinen 
vaihtokurssi0 
. (Yksikkö­
työkustannukset) 
(1993 = 100) 
2. nelj. 
1995 
109,1 
104,8 
106,4 
112,5 
92,9 
103,8 
93,0 
82,6 
106,0 
109,6 
106,0 
117,1 
96,2 
95,1 
100,32) 4 nelj. 
1996 
102,5 
103,7 
99,4 
122,5 
94,5 
101,9 
95,2 
102,8 
100,0 
105,5 
108,3 
116,4 
115,2 
102,7 
106,42) Muutos 
lyhytaikaisissa 
koroissa 
tammikuusta 1994 
(3 kuukauden 
interbank) 
Huhtikuu 
1995 
-1,7 
0,7 
-1,2 
-3,4 
0,6 
1,5 
0,8 
2,4 
-0,5 
-0,8 
-0,3 
0,9 
1,5 
1,3 
0,5 Joulukuu 
1996 
-3,9 
-2,7 
-2,6 
-7,5 
-2,4 
-2,9 
-0,2 
-1,2 
-2,2 
-2,2 
-4,6 
-2,0 
-2,9 
0,9 
-1,9 Muutos 
pitkäaikaisissa 
koroissa 
tammikuusta 1994 
(10 vuoden 
viitelaina) 
Tammikuu 
1995 
1,9 
3,0 
1,9 
ei saata­
villa 
3,9 
2,6 
2,7 
3,6 
2,1 
2,0 
3,0 
3,7 
4,2 
2,5 
2,6 Joulukuu 
1996 
-0,6 
0,6 
0,1 
ei saata­
villa 
-1,0 
0,1 
-0,5 
-1,0 
0,1 
-0,2 
-1,8 
0,2 
0,0 
1,4 
0,0 Vuosimuutos 
suhdanne-
korjatussa 
julkisen 
talouden 
rahoitus­
asemassa 
1996 
1,0 
0,3 
0,0 
0,8 
2,3 
1,2 
-0,7 
1,0 
1,4 
2,0 
1,1 
1,6 
3,8 
1,1 
0,9 1997 
0,3 
0,6 
1,2 
1,1 
1,3 
0,8 
0,8 
3,4 
0,0 
1,8 
1,0 
0,0 
0,5 
0,7 
1,3 
a 23 teollisuusmaahan. 
a 9 EY:n ulkopuoliseen teollisuusmaahan. 
missio . 
13 
Kehitys kohti talous- ja rahaliittoa on vahvistanut tuntuvasti talouspoliittisen kehyksen 
uskottavuutta käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa. Eurooppa-neuvoston 
Dublinin kokouksessa joulukuussa 1996 tekemä päätös talous- ja rahaliiton kolmatta 
vaihetta koskevasta Vakaus- ja kasvusopimuksesta vahvistaa entisestään mahdollisuuksia 
vakaaseen finanssipolitiikkaan keskipitkällä aikavälillä. Perustamissopimuksen talous- ja 
rahaliittoa koskevien määräysten edellyttämä inflaationvastainen rahapolitiikka vaikuttaa 
yhä enemmän talouden toimijoihin ja erityisesti hintojen ja palkkojen määräämisestä 
vastaaviin osapuoliin niiden sopeuttaessa toimiaan alhaisen inflaation toimintaympäristöön. 
Tämä vaikuttaa siten osaltaan palkkakehitykseen, joka on työllisyyden 
kohentamistarpeiden mukainen. 
Kaikki tämä kehitys on jo tuonut suuria etuja. Valuuttakurssit ovat yleisesti ottaen 
palanneet takaisin sille tasolle, jolla ne olivat ennen kevään 1995 valuuttakriisiä, ja ERMin 
piirissä valuuttakurssit ovat olleet vakaita. Pitkäaikaiset korot ovat laskeneet 
huomattavasti ja korkotuotoissa on tapahtunut merkittävämpää lähentymistä. Vaikka 
korkotason lasku vuoden 1995 aikana oli paljolti samankaltainen kuin samaan aikaan 
tapahtunut korkojen lasku Yhdysvalloissa, vuoden 1996 kehitykselle on ollut tyypillistä 
irrottautuminen Yhdysvaltain korkotasosta. Erityisesti ne jäsenvaltiot, jotka ovat 
ilmoittaneet toteuttaneensa merkittäviä mukauttamistoimenpiteitä vuoden 1997 
talousarvioissaan, ovat onnistuneet pudottamaan huomattavasti pitkäaikaisten korkojen 
preemioita. 
Talouden valmistaminen talous- ja 
rahaliittoon parantaa siis merkittävästi 
jäsenvaltioiden talouspolitiikan 
uskottavuutta. Tämä todennäköisesti 
parantaa yksityisen sektorin luottamusta 
ja muodostaa jo sinänsä positiivisen 
kasvutekijän. 
Rahapolitiikan linja vaikuttaa suuresti 
lyhyen aikavälin kasvunäkymiin (kuva 
8). Sikäli kuin yksityisen sektorin 
luottamus ja parantuneet odotukset 
eivät tulevina vuosina täysin pysty 
tasoittamaan suoraa kysyntää 
rajoittavien julkisen talouden 
vakauttamistoimien vaikutuksia, Kuva 8 Korkotasoja tuotanto, 
4 EU-jäsenvaltiota 
70::72: ::74:::76 ;::76:::£Ö: :82: :Ö4 :S6 9o:::s2 :a4:.:96;. 
Korkotuottokäyrä 
L(4 vuosineljänneksen viive, asteikko oikealla) 
Reaalinen BKT:n kasvu 
(Kunkin vuoden kohdalla, asteikko vasemmalla) 
70 72 74 76 7« 80 82 84 86 
läftde; Komissio. 90 92! 94 :96 
14 
rahapolitiikalla tulee olemaan sekä tarvittavaa tilaa että valmiuksia pitää yllä kohtuullinen 
kysynnän kasvu tuottamatta haittaa myöskään alhaisen inflaation tavoitteelle. 
Jos talouspoliittisen kehyksen uskottavuus pystytään lisäksi säilyttämään tai jopa 
vahvistamaan sitä, yhteisö saavuttanee keskimäärin vielä suurempaa edistystä kohti 
pitkäaikaisten reaalikorkojen tason laskua. Tämä rohkaisee investointeja ja vähentää 
kokonaiskustannuksia ja hintapaineita, mikä vaikuttaa osaltaan yksityisen sektorin 
kysynnän ja toiminnan tasapainoiseen kasvuun sekä alentaa tällä hetkellä korkeata 
suhdanteista riippumatonta työttömyyttä. 
Investointien kiihtymisen kanssa yhdenmukainen palkkakehitys ja yritysten kannattavuus 
Kuva 9 Kannattavuus, investoinnit ja 
BKT: n kasvu, EU 
1000*100 Kannattavuus ja investoinnit 
Kiinteän pääoman muodostus (brutto), 
Reaalinen %-osuus/v. (asteikko oikealta) 
Nettopääomavaranto 
jon nettovoitto -
(asteikko vasemmalla) 
6D 
196Û 15: Inflaation laskiessa, rahapolitiikan uskottavuuden lisääntyessä ja työttömyyden pysyessä 
korkeana palkkaratkaisut ovat tulleet monissa maissa maltillisemmiksi viime vuoden 
aikana. Ensimmäistä kertaa sen jälkeen kun yhteisön talouspolitiikan laajat suuntaviivat 
hyväksyttiin vuonna 1993 keskimääräisten palkankorotusten yhteisössä ennustetaan jäävän 
sellaiselle tasolle (noin 3 prosenttia vuodessa vuosina 1997 ja 1998), joka sopii täysin 
pyrkimyksiin sekä ylläpitää hintatason vakaus että lisätä investointien kannattavuutta 
yhteisössä entisestään, ja tehdä kuitenkin mahdolliseksi myös reaalipalkkojen lievä nousu. 
Kuten laajoissa suuntaviivoissa 
suositeltiin, tämä kehityskulku on 
keskipitkällä aikavälillä säilytettävä. 
Kannattavuuden on parannuttava 
edelleen, jotta kotimaiset investoinnit 
saataisiin pysymään yhteisön sisällä ja 
voitaisiin houkutella ulkomaisia 
investointeja. Kilpailu hyvien 
liiketoiminnan edellytysten tarjoamisessa 
ylitysten, investointien ja työpaikkojen 
houkuttelemiseksi on kiristynyt yhä. 
Liiketoiminnan kannattavuusaste on 
keskipitkällä aikavälillä merkittävä 
investointeja määräävä tekijä (kuva 9). 
Keskimääräinen kannattavuustaso on 
korkeampi kuin kertaakaan sitten 1970-
luvun, mutta reaalikorot ovat myös 1469 1670 1973 1990 1966 1990 1995 
8KTjainy«$totnntt 
Reaalinen %*os»usW.} 
BKT.n kasvu 
Kiinteän pääoman muodostus 
(brutto) 
-1Û 
1960 1966 1970 
Lähde; Komissio. 1976 1$ 1986 1990 1996 
15 
korkeampia kuin 1960-luvulla. Vahva kannattavuus ei itsessään riitä elvyttämään 
investointeja. Mutta kasvavan toimintasuhteen ja kohentuvien kysyntänäkymien - sillä 
viennin ja kulutuksen odotetaan piristyvän - myötä hyvä kannattavuustaso johtaa 
todennäköisesti investointien nopeaan ja voimakkaaseen elpymiseen. Valuuttakurssien 
suurempi vakaus vähentää epävarmuutta ja vaikuttaa siten myönteisesti 
investointipäätöksiin. 
Suotuisa ulkoinen ympäristö jatkossakin 
Yhteisön odotetaan hyötyvän jatkossakin kansainvälisten kauppakumppaneidensa kanssa 
käymänsä kaupan voimakkaasta laajenemisesta. Yleisesti ottaen yhteisön 
vientimarkkinoiden laajentumisen ennustetaan jatkuvan tulevina vuosina voimakkaana 
(noin kahdeksan prosenttia vuodessa). Kuitenkin yhteisön reaalisen efektiivisen 
valuuttakurssin nousun vuosina 1994-96 odotetaan hillitsevän kansainvälisten 
vientimarkkinaosuuksien kasvua myös tulevina vuosina. Tästä huolimatta EY:n 
ulkopuolelle suuntautuvan viennin kokonaiskasvun arvioidaan kuitenkin pysyvän vuosina 
1997-98 suhteellisen voimakkaana, eli noin seitsemän prosentin tasolla vuodessa. 
Yhdysvalloissa taloudellisen toiminnan kasvu jatkuu ripeänä. Vaikka maan talous toimii 
sellaisilla työllisyystasolla ja toiminta-asteella, jotka on aikaisemmin yhdistetty hinta- ja 
palkkapaineiden nousuun, tämänkaltaisista paineista ei toistaiseksi ole näkynyt mitään 
merkkejä. Jos inflaatiossa ei siis tapahdu mitään odottamatonta käännettä ylöspäin, 
talouden ennustetaan kasvavan 2 Vi - 214 prosentin vuosivauhdilla vuosina 1997-98, mikä 
lähentelee talouden potentiaalista kasvuvauhtia. Kotimaisten resurssien korkean 
käyttöasteen, laiteinvestointien voimakkaan kasvun ja korkean tuontihalukkuuden myötä 
ulkomaisen kysynnän odotetaan Yhdysvalloissa kasvavan 7-7V4 prosenttia vuodessa 
vuosina 1997-98 (vuoden 1996 63/4 prosentista). 
Japanissa elpymisen odotetaan jatkuvan lähivuosina. Viime vuosina tapahtunut muutos 
kohti tuonnin suurempaa osuutta kotimaisesta kysynnästä, jota ovat edesauttaneet Japanin 
markkinoiden avaamiseen tähtäävät kaupan vapauttamistoimenpiteet, odotetaan jatkuvan 
lähitulevaisuudessa. Yhdessä vireän kotimaisen kysynnän kasvun kanssa se pitänee Japanin 
tuonnin kasvun korkeana vuosina 1997-98. 
16 
Huolimatta odotettavissa olevasta 
tuonnin kasvun hidastumisesta yhteisön 
kauppa Aasian, Latinalaisen Amerikan 
sekä Keski- ja Itä-Euroopan 
voimakkaasti kasvavien 
markkinatalouksien kanssa odotetaan 
jatkavan voimakasta laajenemistaan. 
Jatkuvien uudistusten ja tuottavuuden 
nopean paranemisen ansiosta BKT:n 
kasvun Keski- ja Itä-Euroopan maiden 
talouksissa odotetaan jatkuvan 
suhteellisen voimakkaana tai 
voimistuvan vuosina 1997-98 
muutamaa poikkeusta lukuun 
ottamatta. Myös Aasiassa ja 
Latinalaisessa Amerikassa voimakkaan 
kasvun odotetaan jatkuvan vuosina 
1997-98. Taulukko 5 
Ulkoinen ympäristö 
(reaalinen muutos prosentteina vuodessa) 
Muu maailma paitsi EY 
USA 
Japani 
DAIi» 
KJH-maal paitsi entinen 
N-liitto"' 
liY:n ulkopuoliset 
markkinat 
USA 
Japani 
DAIi3) 
KlE-maat paitsi entinen 
NL4) 
Vienti EY:n ulkopuolelle Painotus 1995 1996 1997 1998 
Reaalinen BKT 
100,0» 
26,9 
10,0 
6,6 
2,5 3,6 
2,0 
0,8 
8,0 
5,4 4,2 
2,4 
3,8 
7,1 
3,9 4,3 
2,3 
1,8 
7,2 
4,1 4,6 
2,4 
2,8 
7,2 
4,5 
Tuonti 
100, o2' 
17,8 
5,8 
11,5 
9,4 9 
8,9 
11,4 
15,1 
17,5 
7 7,5 
6,8 
10,5 
10,2 
10,9 
6 8 
7,5 
6,7 
9,5 
9,3 
7 8 
7,2 
9,8 
9,4 
8,9 
7 
1) Suhteellisten painotusten perusteena vuoden 1995 BKT. 
2) Suhteellisten painotusten perusteena vienti EY:n ulkopuolelle vuonna 
1995. 
3) Dynamic Asian Economies eli Aasian kasvavat taloudet: Hong Kong, 
Korea, Malesia, Singapore, Taiwan ja Thaimaa. 
Keski-ja Itä-Euroopan maat entista Neuvostoliittoa lukuun ottamatta: 
Albania, Bulgaria, Tsekin tasavalta, Slovakia, Unkari, Puola, Romania 
ja Slovenia. 
Lähde: Komissio; marraskuun 1996 ennusteet. 
/. 2.3 Epävarmuustekijöitä ja lyhyen aikavälin riskejä 
Taloudellisiin näkymiin liittyvät epävarmuustekijät näyttävät vähentyneen huomattavasti 
vuoden 1996 alun jälkeen. Merkittävin riski muutoin suotuisien näkymien kannalta 
näyttäisi olevan mahdollinen epäilys siitä, kuinka sitoutuneita hallitukset ovat julkisen 
talouden vakauttamiskehityksen loppuunsaattamiseen vuoden 1997 budjetin 
täysimääräisen toteuttamisen muodossa. Jos nimelliskorkotason lähentämiseen tähdättyjen 
toimenpiteiden uskottavuus kärsii joissakin jäsenvaltioissa ja jos talousarvion tulokset 
eivät pysty täyttämään niille asetettuja tavoitteita, se saattaa jälleen kohdistaa paineita 
korkotasoon ja valuuttakursseihin, millä saattaisi olla haitallisia vaikutuksia tuotantoon ja 
työllisyyteen koko yhteisössä. Vankka sitoutuminen EMUn taloudellisten edellytysten 
täyttämiseen - mikä heijastuu poliittisissa julkilausumissa, jo päätetyissä julkisen talouden 
toimenpiteissä, sekä teknisten valmistelujen edistymisessä - kuitenkin vähentää suuresti 
tätä epävarmuutta. 
Jännitteitä voi myös ilmetä, jos riittämätön kasvu ja ongelmat uusien työpaikkojen 
luomisessa joissakin jäsenvaltioissa antavat aihetta yhteisön sisäisiin poliittisiin pulmiin. 
Näin voi tapahtua, jos kuluttajien ja investoijien luottamus ei joissakin jäsenvaltioissa 
kohenekaan odotetulla tavalla. Julkisen talouden vakauttaminen saattaa myös johtaa 
17 
luottamuksen palautumiseen odotettua heikommin, mikäli toteutettujen toimenpiteiden 
nähdään olevan ainoastaan lyhytaikaisia ja luonteeltaan satunnaisia sen sijaan, että ne 
ilmentäisivät pysyvää sitoutumista vakaaseen julkiseen talouteen ja pureutuisivat itse 
ongelmaan, eli erittäin korkeisiin julkisiin menoihin ja verotukseen suhteessa 
bruttokansantuotteeseen. 
Jos talouspolitiikan uskottavuus ja maltillinen palkkakehitys pystytään toisaalta 
säilyttämään, kasvu ja uusien työpaikkojen syntyminen voi osoittautua jopa ennusteita 
voimakkaammaksi. Talous- ja rahaliiton mukanaan (uomia suuria taloudellisia etuja 
lupailevat näkymät saattavat kasvattaa yksityisen sektorin odotuksia ja luottamusta 
merkittävästi, samalla tavoin kuin sisämarkkinaohjelman myönteiset vaikutukset 1980-
luvun lopulla. Tämä voisi vapauttaa suurempia investointeja, johtaa varmuussäästöjen 
pienenemiseen useimmissa jäsenvaltioissa ja auttaa yhteisöä saavuttamaan vankan kasvun 
ja luomaan uusia työpaikkoja. 
Vielä yksi epävarmuustekijä saattaa sisältyä vaaraan, että hintapaineet heräävät uudelleen 
ennustejakson loppua kohden. Vaikka alhaisen inflaation ja lisääntyneiden investointien 
sekä parantuneen työllisyyden mukainen palkkakehitys näyttääkin nyt hyvin vakiintuneelta, 
vuosien 1994-95 kehitys joissakin valtioissa osoitti, että kohtuuttomat palkkavaatimukset 
saattavat ponnahtaa uudelleen pintaan elpymisen alkuvaiheissa. Kuten yhteisötason 
työparkkinaosapuolet korostivat jokin aika sitten antamassaan talouspoliittista kantaansa 
koskevassa yhteisessä lausunnossaan, työmarkkinaosapuolet tunnustavat tarpeen välttää 
kohtuuttomiin tuloksiin johtavia palkkaratkaisuja. Liian suuret palkankorotukset ruokkivat 
inflaatiopaineita, jotka puolestaan saavat aikaan tukahduttavia reaktioita rahataloudesta 
vastaavien viranomaisten taholta, aiheuttavat pitkäaikaisten korkojen korotuspaineita ja 
tekevät tyhjäksi Euroopan valtioiden talouksien mahdollisuudet edistää korkeampaa 
työllisyystasoa. 
1.3 Asteittain paranevat työllisyysnäkymät 
1.3.1 Viime aikoina toteutunut ja odotettavissa oleva työllisyyden ja työttömyyden 
kehitys 
Yksityiskohtainen analyysi viimeisimmistä työmarkkinasuuntauksista sekä 
toimintaperiaatteita koskevista kysymyksistä, joihin yhteisön tulisi seuraavaksi puuttua, 
esitetään komission vuonna 1996 laatimassa kertomuksessa työllisyydestä sekä Eurooppa-
neuvoston Dublinin kokoukselle valmistellussa yhteisessä työllisyyskertomuksessa 
vuodelta 1996. Seuraavassa jaksossa esitetään lyhyt yhteenveto yhteisön 
työmarkkinanäkymiin liittyvistä avaintekijöistä sekä katsaus työmarkkinakokemuksista 
joissakin jäsenvaltioissa, jotka ovat viime vuosina päässeet merkittävästi parempaan 
tulokseen kuin useimmat muut jäsenvaltiot. 
Työllisyys 
Taloudellisen toiminnan suhteellisen nopea kasvu 
vuonna 1994 ja alkuvuodesta 1995 toi mukanaan 
jonkinlaista parannusta työllisyystilanteeseen. 
Vuonna 1995 työllisyyden kokonaiskasvu oli 0,5 
prosenttia eli noin 750 000 uutta työpaikkaa koko 
yhteisön alueella. Tämä kehitys kuitenkin pysähtyi, 
kun talouskasvu alkoi horjua vuoden 1995 
jälkipuoliskolla ja vuoden 1996 alussa. Yhteisön 
heikko työllisyyskehitys vuoden 1996 
alkupuoliskolla sekä työllisyysnäkymien 
asteittainen paraneminen vuoden jälkipuoliskolla -
taloudellisen toiminnan vahvistumisen myötä -
heijastuivat työllisyyden kasvuun, joka vuonna 
1996 oli kokonaisuudessaan vain vaivaiset 0,1 
prosenttia. Koska taloudellisen toiminnan 
elpymisen odotetaan kuitenkin vahvistuvan 
vuosina 1997-98, ja kun siihen vielä lisätään 
alhaiset palkankorotukset lähes kaikissa 
jäsenvaltioissa, uusia työpaikkoja odotetaan 
syntyvän jonkin verran nopeampaan tahtiin, niin Taulukko 6 
Työllisyyden kasvu 
(prosenttia vuodessa) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU 1995 
0,4 
1,6 
-0,3 
0,9 
1,7 
1,2 
4,4 
-0,4 
2,5 
1,9 
-0,3 
-0,6 
1,1 
1,6 
0,7 
0,5 I996 
-0,1 
0,7 
-0,8 
1,2 
1,3 
-0,2 
3,4 
0,3 
1,1 
1,5 
-0,7 
0,5 
1,2 
-0,6 
0,4 
0,1 I997 
0,2 
0,8 
-0,0 
1,3 
1,6 
0,3 
2,5 
0,1 
1,7 
1,6 
-0,3 
0,6 
1,9 
-0,2 
1.1 
0,6 1998 
0,3 
0,7 
0,7 
1,3 
2,0 
0,9 
1,7 
0,5 
2,3 
1,6 
0,0 
0,7 
1,5 
0,5 
1.1 
0,9 
Lähde: Komission marraskuun 
taloudelliset ennusteet. 1996 
Kuva 10 Työttömyys 
(neljännesvuosittaiset tiedot) 
105 
97 Saksa 
9S 
;; 1993: 1996: 
105 iaaa/i =• ii»; 
95 
1993 
Lähde; Komissio, että työllisyyden kasvu vuonna 1997 
olisi 0,6 prosenttia ja vuonna 1998 0,9 
prosenttia, mikä merkitsee 2,2 
miljoonaa uutta työpaikkaa kahden 
vuoden aikana. 
Työllisyysnäkymät vaihtelevat suuresti 
jäsenvaltioittain, mikä johtuu 
pääasiassa, mutta ei yksinomaan, 
eroista tuotannon kasvunäkymissä. 
Irlannissa työllisyyden odotetaan 
kasvavan keskimäärin yli kahden 
prosentin vuosivauhdilla vuosina 1997-
98 (vuosien 1995-96 lähes neljän 
prosentin jälkeen). Työllisyyden kasvun 
odotetaan olevan voimakasta myös 
Kreikassa, Espanjassa, Luxemburgissa, 
19 
Alankomaissa ja Suomessa (noin IV2-2 prosenttia vuodessa) sekä Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa (noin 1 prosentti vuodessa) ja Tanskassa (noin % prosenttia vuodessa). 
Sen sijaan vuoden 1996 odotuksia heikommalla työllisyyskehityksellä on todennäköisesti 
kielteisiä siirtovaikutuksia työllisyyden kasvuun vuonna 1997 Saksassa, Itävallassa ja 
Ruotsissa, joissa työllisyyden odotetaan laskevan hieman entisestään, sekä Belgiassa, 
Ranskassa ja Italiassa, joissa uusia työpaikkoja arvioidaan syntyvän hyvin vähän. 
Taloudellisen toiminnan vahvistumisen myötä työllisyyden kasvun uskotaan kuitenkin 
pääsevän vauhtiin vuonna 1998, jolloin työllisyyden odotetaan parantuvan lähestulkoon 
kaikissa jäsenvaltioissa. 
Työttömyyden kehitys 
Maaliskuusta 1995 alkanut yhteisön työttömyysasteen asteittainen aleneminen pysähtyi 
vuoden 1995 lopulla ja alkuvuodesta 1996. Yhteisön keskimääräinen työttömyysaste nousi 
jonkin verran vuoden 1996 jälkipuoliskolla, ja koko vuoden aikana työttömien määrä oli 
10,9 prosenttia työvoimasta. 
Taulukko 7 
Työttömyysaste 
(prosenttia siviilityövoimasta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU 1995 
9,9 
7,1 
8,2 
9,1 
22,9 
11,5 
12,4 
11,9 
2,9 
7,3 
3,8 
7,3 
17,2 
9,2 
8,8 
10,9 1996 
9,9 
6,2 
9,0 
9,1 
22,0 
12,3 
12,5 
12,1 
3,1 
6,8 
4,2 
7,3 
16,0 
9,8 
8,3 
10,9 I997 
9,9 
6,0 
9,1 
9,0 
21,5 
12,4 
12,0 
12,3 
3,0 
6,3 
4,5 
7,1 
14,9 
9,4 
7,8 
10,8 I99X 
9,8 
5,7 
8,7 
9,0 
20,7 
11,9 
11,7 
12,1 
2,9 
5,8 
4,6 
6,8 
14,2 
9,0 
7,4 
10,4 
Lähde: Komission marraskuun 1996 
taloudelliset ennusteet. Yhteisön työllisyyden kasvun lievän vahvistumisen 
tulevina vuosina odotetaan riittävän alentamaan 
työttömyyttä vain vähän. Samalla kun 
mahdollisuudet työn löytämiseen paranevat, 
työvoiman kasvun odotetaan palautuvan takaisin 
keskipitkän aikavälin keskiarvoonsa eli noin 
puoleen prosenttiin vuodessa. Koko yhteisössä 
keskimääräisen työttömyysasteen odotetaan 
laskevan hitaasti 10,8 prosenttiin vuonna 1997 ja 
jonkin verran nopeammin noin 10,4 prosenttiin 
vuonna 1998. 
Joissakin maissa työttömyys vähenee 
todennäköisesti huomattavasti nopeammin. 
Työttömien määrän ennustetaan laskevan 
huomattavasti Yhdistyneessä kuningaskunnassa -
jossa se on jo nyt yhteisön suurimmista 
jäsenvaltioista alhaisimmalla tasolla - ja 
20 
Alankomaissa. Tämä pätee myös Espanjaan, Irlantiin ja Suomeen, vaikkakin näissä 
kolmessa valtiossa työttömyysaste pysyy edelleen erittäin korkeana. Vaatimattomampaa, 
mutta jatkuvaa työttömyyden vähenemistä saavutetaan todennäköisesti myös Tanskassa, 
Ruotsissa ja Portugalissa. 
Sen sijaan työttömyysasteen odotetaan pysyvän muuttumattomana tai nousevan seuraavan 
jakson aikana Belgiassa, Saksassa, Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa. Itävaltaa 
mahdollisesti lukuun ottamatta työttömyyden kasvusuuntauksen odotetaan kuitenkin 
kääntyvän laskuun vuoden kuluessa, ja vuonna 1998 työttömien määrän odotetaan 
vähentyvän. Useimmissa tapauksissa tämän kehityksen odotetaan alentavan työttömyyden 
alle vuoden 1996 tason. 
/. 3.2 Työmarkkinoiden viimeaikainen kehitys muutamissa esimerkkimaissa 
Vaikka työllisyyskehitys koko yhteisön tasolla on ollut odotuksia heikompaa, jotkut 
yksittäiset jäsenvaltiot ovat onnistuneet kohentamaan työllisyyttä huomattavasti ja/tai 
vähentämään merkittävästi työttömyyttä viimeisten kahden tai kolmen vuoden aikana 
(Tanska, Espanja, Irlanti, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta)!. Makrotalouden 
näkökulmasta kehitys tuotannon kasvun, uusien työpaikkojen ja työvoimasuuntausten 
kehitys näissä talouksissa on ollut hyvin erilaista. Irlannissa voimakasta työllisyyden 
kasvua eteenpäin vievänä voimana on ollut lähinnä tuotannon nopea laajeneminen. 
Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa BKT:n voimakkaaseen kasvuun on liittynyt 
positiivinen, mutta ei niinkään poikkeuksellinen uusien työpaikkojen syntyminen ja 
työttömyyden väheneminen, mikä on osittain johtunut työvoiman pienentymisestä ja/tai 
osa-aikatyön lisääntymisestä. Espanjassa ja Alankomaissa vaatimattomampi tuotannon 
kasvu on osunut yksiin suhteellisen vahvan työpaikkojen nettolisäyksen kanssa (taulukko 
8). 
Erityisen korkea talouskasvu on ollut se pääasiallinen tekijä, jonka ansiosta työpaikkojen 
määrä on Irlannissa lisääntynyt merkittävästi. Voimakasta kasvua on helpottanut 
vahvistunut tarjonta - mukaan lukien merkittävästi parantunut kannattavuus, parempi 
kilpailukykyjä työvoiman keskimääräisen ammattipätevyyden jatkuva parantuminen - sekä 
kansantaloudelliset toimenpiteet, joilla on pyritty turvaamaan alhainen inflaatio, vakaa 
julkinen talous ja alhainen korkotaso. Tätä on vielä helpottanut yhteisön rakenne- ja 
koheesiorahastoilta saatu tuki. Tärkeänä tekijänä ovat myös olleet kolmikantasopimukset 
työnantajien, ammattiliittojen ja hallituksen välillä maltillisten palkankorotusten 
säilyttämiseksi, mitä helpottaa lisäksi alhaisempi tuloverotus ja minkä ansiosta työpaikat 
Lisäksi Suomessa lyöUömyysastc ou pudonnul yli kahdella prosenttiyksiköllä vuosina 1994-19%. 
Suomi on kuitenkin jossain määrin erikoistapaus, koska siellä on käynnissä sopeutuminen 1980-
luvun lopulla ilmenneisiin poikkeuksellisiin tekijöihin. 
21 
1 Taulukko 8 
Viimeaikainen työmarkkinakehitys esimerkkimaissa 
I (1994-96) 
Työttömyys 
Työttömyysaste 1993 
1996 
Muutos vuodesta 1993 
Työllisyys ja työvoima 
Työvoiman kasvu 
Työllisyyden kasvu2 
BKT, palkat ja tuottavuus 
BKT 
Työvoiman tuottavuus 
Reaaliset palkkakustannukset 
henkeä kohti* 
Reaaliset 
yksikkötyökustannukset4 
Työvoiman korvaaminen 
pääomalla5 
Työvoimaosuus ja työllisyys 
Osallistuminen työelämään 
1993 
1996 
Työllisyysaste 1993 
1996 Irlanti Tanska UK Alanko­
maat Espanja Muu 
Eurooppa 15 EU-
valtiota 
- prosenttia työvoimasta -
15,6 
12,5 
-3,1 10,1 
6,2 
-3,9 10,4 
8,3 
-2,1 6.61 
6,8 
0,21 22.81 
22,0 
-0,81 9,5 
10,4 
0,9 10,9 
10,9 
0,0 
- keskimääräinen kasvuvauhti 1994-96; prosenttia vuodessa -
2,1 
3,6 -0,9 
0,6 -0,2 
0,4 1,3 
1,2 0,5 
0,8 0,1 
-0,2 0,1 
0,1 
- keskimääräinen kasvuvauhti 1994-96; prosenttia vuodessa -
8,6 
4,8 
1,1 
-3,5 
-0,4 3,1 
2,5 
2,0 
-0,5 
-0,1 2,8 
2,5 
0,8 
-1.6 
0,5 2,7 
1,5 
0,1 
-1,3 
0,4 2,3 
1,5 
-0,9 
-2,4 
0,7 2,0 
2,3 
0,8 
-1,5 
0,8 2,3 
2,2 
0,6 
-1,6 
0,7 
- prosentteina työikäisestä väestöstä (15-64 -vuotiaat) -
60,8 
62,5 
51,2 
55,0 82,2 
79,3 
73,9 
74,5 75,2 
73,8 
67,3 
67,7 67,8 
69,8 
63,4 
65,3 58,8 
58,7 
45,6 
46,1 65,7 
65,4 
59,5 
58,7 66,7 
66,3 
59,5 
59,2 
'Työttömyysaste nousi vuonna 1994 7,2 prosentin huippulukemaan Alankomaissa ja 24,1 prosenttiin Espanjassa; 
muutos noissa maissa oli -0,4 ja -2,1 prosenttiyksikköä vuosien 1994 ja 1996 välillä, 
kansantalouden tilinpidon määritelmä (Alankomaiden osalta: kokopäivätyö vastaavin perustein). 
Työvoimatutkimusten mukaan keskimääräinen työllisyyden kasvu oli tällä perusteella vuosina 1994-96 hieman 
korkeampi Espanjassa (1,0 prosenttia), Alankomaissa (1,4 prosenttia) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (1 
prosentti). 
3 Nimelliset työvoimakustannukset työntekijää kohti muunnettuna BKT-deflaattorilla. 
4 Reaaliset työvoimakustannukset henkeä kohti jaettuna työn tuottavuudella henkeä kohti. 
5 Positiivinen luku osoittaa pääoman korvaamista työvoimalla tuotantoprosessissa (korkeampi pääoma/työvoima 
-suhde). Lyhyellä aikavälillä käsitteeseen vaikuttavat suhdanteet. Tutkimus, joka koskee työvoiman 
korvaamista pääomalla ja sen merkitystä keskipitkällä aikavälillä yhteisön työllisyyskehityksen kannalta, ks. 2. 
luku. 
Lähde: Komissio. 
ovat lisääntyneet merkittävästi. Palkkamaltti yhdistettynä kasvun siirtymiseen enemmän 
kotimaisille tuotannonaloille on auttanut pysäyttämään aikaisemman kehityksen, joka 
uhkasi johtaa työvoiman korvaamiseen taloudessa pääomalla. Keskimääräinen vuosittainen 
työvoiman korvautumisaste on laskenut vuosien 1974-85 vuotuisesta 1,4 prosentista 0,4 
prosenttiin 1980-luvun jälkipuoliskolla ja 0,1 prosenttiin 1990-luvun alkupuoliskolla. 
Samaan aikaan suuret kapasiteetin laajentamiseen tähtäävät investoinnit ovat johtaneet 
teknisten uudistusten nopeaan käyttöönottoon. Näin ollen työn tuottavuuden kasvu on 
jatkunut korkeana, mihin on myös osaltaan vaikuttanut työntekijöiden ammattitaidon ja 
pätevyyden parantuminen. Kolmikantasopimuksen uusimista koskevan sopimuksen 
odotetaan myös tukevan jatkuvaa maltillista palkkakehitystä ja korkeaa työllisyyden 
kasvua tulevina vuosina. 
22 
Tanskassa työttömyyden huomattava lasku vuoden 1993 jälkeen ei ole johtunut 
ainoastaan uusien työpaikkojen luomisen helpottumisesta voimakkaamman talouskasvun 
myötä, vaan ennen kaikkea työvoiman vähentymisestä, mikä johtuu valtion tukemien 
lomajärjestelmien käyttöönotosta (pääasiassa koulutusta ja lastenhoitoa varten) sekä 
varhaiseläkkeelle jäävien työntekijöiden määrän kasvusta. Vaikka työllisyysaste on 
Tanskassa edelleen yhteisön korkeimpia, siellä myöskin suuri osa työikäisestä väestöstä 
saa tulonsiirtoja muun muassa työttömyyskorvausten, sosiaalietuuksien, 
varhaiseläkkeiden, työkyvyttömyyseläkkeiden ja lomajärjestelmien muodossa. Nämä 
järjestelmät aiheuttavat huomattavia kustannuksia ja vähentävät efektiivistä työvoiman 
tarjontaa. Viimeaikaisilla tukijärjestelmien tiukentamisilla ja positiivisilla 
työmarkkinauudistuksilla on pyritty vähentämään passiivista riippuvuutta ja edistämään 
uusien työpaikkojen syntymistä. Viime vuosina reaalipalkkakustannukset ovat nousseet 
jonkin verran nopeammin kuin muissa sellaisissa maissa, joiden valuutat on sidottu Saksan 
markkaan. Mikäli työllisyyden kasvun halutaan jatkuvan tasaisena ja vankkana tulevinakin 
vuosina, on ehdottoman tärkeää välttää työvoimakustannusten kohtuutonta nousua. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa työttömyyden pieneneminen vuodesta 1993 lähtien on 
johtunut osittain työllisyyden kasvusta korkeamman tuotannon kasvun sekä osa-aikatyön 
lisääntymisen myötä, ja osittain työvoiman vähentymisestä. Työvoiman osuus väestöstä ei 
ole kasvanut samaa vauhtia kuin aikaisempien talouden noususuhdanteiden aikana muun 
muassa sen vuoksi, että korkeakouluissa opintonsa aloittavien nuorten määrä on kasvanut. 
Huolimatta työttömyyden huomattavasta laskusta ei ansiotason kasvussa toistaiseksi ole 
näkynyt selvää muutosta ylöspäin. Palkankorotukset ovat olleet maltillisia ja 
reaalipalkkakustannukset (työvoimakustannukset henkeä kohden BKT-deflaattorilla 
muunnettuna) ovat kasvaneet huomattavasti hitaammin kuin tuotantokyky. Tämä saattaa 
olla merkkinä siitä, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1980-luvun alun jälkeen tehdyt 
rakennemuutokset ovat auttaneet lisäämään työvoima- ja tuotemarkkinoiden joustavuutta 
sekä vähentämään siten hintoihin ja palkkoihin kohdistuvia paineita. Mikäli työllisyyden 
kasvun halutaan jatkuvan tasaisena ja vankkana tulevinakin vuosina, on ehdottoman 
tärkeää, että suotuisa palkkakehitys jatkuu. 
Alankomaissa suotuisa työllisyyskehitys vuodesta 1994 lähtien on jatkoa 1980-luvun 
puolesta välistä alkaneelle suhteellisen voimakkaalle työllisyyden kasvulle. Lisäksi vaikka 
osa-aikatyön lisääntyminen muodostikin lähes puolet uusista työpaikoista vuosina 1983-
1994, se ei ole vaikuttanut merkittävästi työpaikkojen lukumäärän kasvuun viimeisten 
kahden vuoden aikana. Vuodesta 1983 lähtien työllisyyden kasvun tukena on ollut myös 
maltillinen palkkapolitiikka, joka perustuu ammattiliittojen, työnantajien ja hallituksen 
väliseen yksimielisyyteen. Muihin jäsenvaltioihin verrattuna Alankomaissa maltillinen 
23 
nimellis- ja reaalipalkkojen kasvu on vähentänyt työvoiman korvaamista pääomalla, 
alentanut kasvun työllistämiskynnystä ja synnyttänyt verrattain paljon uusia työpaikkoja. 
Nämä kehityssuunnat ovat vahvistuneet entisestään tämänhetkisen taloudellisen 
nousukauden aikana. Maltillisen palkkakehityksen jatkumista on tukenut lähes 
yksimielinen näkemys palkkojen rajoittamisen, vakauteen tähtäävän kansantaloudellisen 
kehyksen ylläpitämisen sekä työvoiman nopean kasvun tarpeellisuudesta. Työmarkkinoilla 
tehtyihin rakenteellisiin muutoksiin on sisältynyt verojen ja sosiaaliturvamaksujen 
alentaminen erityisesti alhaisen tulotason/ammattitaidon omaavien työntekijöiden osalta, 
lain määräämän vähimmäispalkan nousun rajoittaminen, työkyvyttömyyseläkkeiden 
myöntämisperusteiden tiukentaminen ja tukien pienentäminen sekä lisääntynyt joustavuus 
palkkasopimusten soveltamisessa alakohtaisesti tai yritystasolla. 
Espanjassa yhteisön keskiaivon kanssa yhdenmukainen talouskasvu on osunut yksiin 
suhteellisen voimakkaan työllisyyden kasvun kanssa vuodesta 1994 lähtien. Suotuisaan 
työllisyyskehitykseen ovat vaikuttaneet myös maltilliset palkankorotukset -joiden ansiosta 
reaalipalkkakustannukset henkeä kohden laskivat vuosina 1994 ja 1995 - ja 
työmarkkinauudistukset, jotka ovat väljentäneet työaikaan, työntekijöiden erottamiseen, 
työtehtävien rajaamiseen ja jossakin määrin myös palkkojen määräämiseen liittyviä 
rajoituksia. Suuri osa viimeaikaisesta työllisyyden lisäyksestä on tapahtunut tilapäisissä ja 
osa-aikaisissa töissä. Vaikka tämä onkin saattanut vähentää ei-tilapäisten työntekijöiden 
työttömyysriskiä ja lisätä heidän vaikutusvaltaansa työpaikoilla, viimeaikainen 
palkkakehitys on kuitenkin rohkaisevaa ja palkkakustannusten odotetaan kasvavan 
ainoastaan hieman hintoja nopeammin vuonna 1996. 
Aivan samoin kuin syyt suhteellisen suotuisaan työmarkkinakehitykseen näissä 
esimerkkimaissa vaihtelevat suuresti, samoin vaihtelevat myös syyt vähemmän suotuisaan 
kehitykseen useimmissa muissa jäsenvaltioissa. Yksi merkittävä tekijä on se, että 
useimmissa muissa jäsenvaltioissa talouskasvu on ollut huomattavasti alhaisempaa kuin 
Tanskassa, Irlannissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Samaan aikaan 
uusien työpaikkojen määrä suhteessa talouskasvuun ei yleisesti ottaen ole lisääntynyt siinä 
määrin kuin Espanjassa ja Alankomaissa. Joissakin maissa työpaikkojen menetys on 
jatkunut huolimatta viimeaikaisesta pyrkimyksistä palkkojen nousun hillitsemiseen, mikä 
heijastelee osittain työmarkkinakustannusten aikaisempaa ylikorkeaa tasoa ja/tai 
vähäisempää taloudellista aktiviteettia. Kaiken kaikkiaan suhdanne-erot ja eriasteiset 
työmarkkinauudistukset ovat toistaiseksi estäneet parantuneista perusedellytyksistä 
koituvien hyötyjen täysimääräiseen toteutumisen useissa jäsenvaltioissa. 
24 
1.4 Rohkaisevat inflaationäkymät 
Hintojen vakauttamisessa 
saavutettua edistystä tarkasteltiin 
yksityiskohtaisesti vuonna 1996 
ilmestyneessä 
lähentymiskertomuksessa, jonka 
komissio esitteli Maastrichtin 
sopimuksen 109J artiklan mukaisesti. 
Tässä jaksossa käsitellään lyhyesti 
viimeaikaisia kehityssuuntauksia sekä 
lyhyen aikavälin näkymiä inflaation 
lähentymisen suhteen. 
Jäsenvaltiot ovat edistyneet 
merkittävästi pyrkimyksessä hintojen 
vakauteen ja inflaation 
lähentymiseen, mikä on ehdoton 
vaatimus yhteisen rahan 
käyttöönotolle. Keskimääräinen 
inflaatio (mitattuna yksityisen 
kulutuksen deflaattorilla) hidastui 
yhteisössä vuonna 1996 2,6 
prosenttiin ja inflaatioerot 
jäsenvaltioiden kesken kaventuivat 
merkittävästi. 
Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, 
Ranskassa, Irlannissa, 
Luxemburgissa ja Alankomaissa, 
joiden valuutta oli 
valuuttakurssijärjestelmän kapean 
vaihteluvälin sisällä, sekä Itävallassa 
yleisesti ottaen vakaa palkkakehitys 
ja alhaiset tuontihintojen korotukset 
edistivät hintojen vakautta vuonna 
1996. Inflaatio (yksityisen 
kulutuksen deflaattori) pysyi kahden 
prosentin tasolla tai sen alle kaikissa 
edellämainituissa maissa. Lisäksi Taulukko 9 
Inflaatio 
(prosentuaalinen muutos) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU ncp" 
1995 
1,4 
2,3 
1,6 
9,0 
4,7 
1,7 
2,4 
5,4 
1,9 
1,1 
2,0 
3,8 
1,0 
2,9 
3,0 
3,0 Mar. 
19962) 
1,9 
2,3 
1,3 
8,3 
3,6 
2,1 
2,1 
4,2 
1,4 
1,4 
1,8 
2,9 
1,1 
1,1 
3,0 
2,6 Yksityisen kulutuksen deflaattori 
1995 
1,6 
2,1 
1,9 
9,3 
4,7 
1,7 
2,0 
5,8 
2,0 
0,9 
2,3 
4,2 
0,2 
2,7 
2,6 
3,0 1996 
2,0 
2,0 
1,8 
8,5 
3,6 
1,9 
2,0 
3,9 
1,7 
1,9 
2,0 
3,3 
0,9 
1,7 
2,5 
2,6 1997 
2,1 
2,4 
1,7 
6,9 
2,9 
1,4 
2,2 
2,9 
2,1 
2,0 
1,9 
3,0 
1,6 
2,3 
2,4 
2,2 1998 
2,0 
2,7 
1,8 
5,8 
2,7 
1,5 
2,6 
2,6 
2,1 
2,0 
2,0 
2,9 
2,0 
2,6 
2,5 
2,2 
1} Väliaikaiset kuluttajahintaindeksit. 
2) Mitattuna kahdentoista kuukauden indeksien aritmeettisen 
keskiarvon prosentuaalisena muutoksena suhteessa edellisen 
kauden kahdentoista kuukauden indeksien aritmeettiseen 
keskiarvoon. 
Lähde: Komissio ia marraskuun 1996 talousennusteet. 
Kuva 11 
12 
11 
i& 
9 
8 
7 
6 
5 
4 
3 
2 
1 Inflaatio 
(vuoteinen myytos) 
Kreikka 
Muiden jäsenvaltioiden keskiarvo 
:s8: ;;«;•;• 37: 
L9hde, Komissio 
25 
niissä maissa, joissa rahapolitiikka on sidoksissa inflaatiotavoitteeseen, hinnannousujen 
vauhti pysyi alhaisena: Yhdistyneessä kuningaskunnassa se lähenteli 2,5 prosenttia ja 
Ruotsissa ja Suomessa alle PA prosentin tasoa, mitä edesauttoi niiden valuuttojen arvon 
merkittävä nousu aikaisemmista varsin alhaisista lukemista. 
Myös neljässä muussa jäsenvaltiossa, joissa inflaatio vaihteli vuonna 1995 4,2 prosentista 
9,3 prosenttiin, ovat hinnat lähentyneet huomattavasti (kuva 11). Portugalissa 
inflaatiovauhti laski 3,3 prosenttiin; Espanjassa hintojen nousuvauhti hidastui 3,6 
prosenttiin ja Italiassa 3,9 prosenttiin vuonna 1996. Kreikassa inflaatiovauhti aleni 8,5 
prosenttiin. Niissä maissa, joiden valuutan arvo oli laskenut huomattavasti vuoden 1995 
alussa, johtivat tiukentuva rahatalous sekä parantuneet mahdollisuudet vakaampiin 
budjettiratkaisuihin valuuttakurssien nousuun. Yhdessä maltillisten palkkasopimusten 
kanssa tämä auttoi alentamaan nopeasti inflaatiota vuoden 1995 lopulla ja vuoden 1996 
alussa. 
Inflaationvastaisen politiikan uskottavuus on 
lisääntynyt kaikkialla ja alhaisen inflaation tavoite 
on nyt laajalti hyväksytty kaikkialla yhteisössä. 
Tätä taustaa vasten hintojen lähentymisen 
odotetaan vahvistuvan edelleen tulevina vuosina. 
Yhteisön keskimääräisen inflaatioasteen 
ennustetaan laskevan edelleen 2,2 prosenttiin 
vuosina 1997 ja 1998. Nämä luvut ovat 
historiallisesti katsoen alhaisia ja lähellä sitä, mitä 
tavallisesti tarkoitetaan hintojen vakaudella. 
Saksassa sekä maissa, joiden rahapolitiikka on 
siihen tiiviisti sidoksissa, inflaation odotetaan 
vuosina 1997-98 jäävän noin kahteen prosenttiin 
tai sen allekin kahta poikkeusta lukuunottamatta: 
Tanskassa ja Irlannissa vahvan kotimaisen 
kysynnän jatkuminen ja palkkakustannusten nousu 
yli muiden maiden, joiden valuutat ovat tiukasti 
sidoksissa Saksan markkaan (vuodessa noin neljä 
prosenttia tai ylikin), saattaa johtaa inflaation 
kiihtymiseen yli 2,5 prosentin. Taulukko 10 
Nimelliset työvoimakustannukset 
työntekijää kohti1* 
(prosentuaalinen muutos) 
B 
DK 
D 
EL 
K 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1995 
2,5 
3,6 
3,6 
12,7 
3,0 
2,3 
1,1 
5,2 
3,8 
2,0 
3,8 
5,3 
4,7 
3,1 
2,9 1996 
1,6 
4,1 
2,6 
11,1 
3,9 
2,2 
4,0 
6,2 
3,4 
1,0 
2,9 
5,8 
4,0 
6,6 
3,3 1997 
2,6 
3,8 
2,5 
9,2 
3,2 
2,2 
4,2 
4,1 
3,8 
2,3 
2,4 
5,0 
3,2 
4,3 
4,1 
EU | 3,4 | 3,4 | 3,2 1998 
2,6 
4,2 
2,5 
7,5 
3,0 
2,5 
4,3 
3,1 
3,6 
2,9 
3,2 
4,0 
2,9 
2,9 
4,3 
3,1 
kokonaispalkat ja välilliset 
palkkakustannukset. 
Lähde: Komission, marraskuun 1996 
talousennusteet. 
26 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ruotsissa ja Suomessa maltillisen rahapolitiikan 
jatkamisen odotetaan takaavan sen, että inflaatio pysyy 2 - 2,5 prosentissa, mihin kahdessa 
viimeksi mainitussa valtiossa auttaa työntekijöille maksettavien nimellispalkkojen nousun 
merkittävä hidastuminen. Italian, Espanjan ja Portugalin odotetaan myös kaikkien 
pystyvän alentamaan inflaatiota entisestään, niin että se vuonna 1998 olisi noin 23/4 
prosenttia, kun taustalla on muun muassa pienentyvät palkkakustannukset. Kreikassa 
inflaatioasteen ennustetaan putoavan noin 53A prosenttiin vuoteen 1998 mennessä. 
27 
Laatikko 1 : Alueellinen työttömyys yhteisössä 
Työttömyysasteet vaihtelevat suuresti eri jäsenvaltioiden kesken, Luxemburgin 3 prosentista 
Espanjan lähes 22 prosenttiin (tiedot vuodelta 1995). Yksittäisten alueiden tasolla hajonta on 
vieläkin suurempaa. Vuonna 1995 niillä lähes sadalla alueella, joista yhdenmukaistettuja 
alueellisia työttömyystietoja on saatavilla, työttömyysaste vaihteli Portugalin keskiosien alle 4 
prosentista Etelä-Espanjan lähes 32 prosenttiin (taulukko B1.1). 
Taulukko B1.1 
Alueellinen työttömyys yhteisössä 
(NUTS 1-alueet) 1995 
B DK WD EL IRL NL FIN UK EU 
Korkein alueellinen 
työttömyysaste 
Valtakunnallinen 
työttömyysaste 
Alhaisin alueellinen 
työttömyysaste 
Suhde: 
korkea/alhainen 12,9 
9,9 
6,9 
1.9 12,3 
7,1 
4,5 
2,7 11,2 
6,6 
5,5 
2.0 11,0 
9,1 
7,4 
1,5 31,8 
22,9 
18,5 
1,7 15,3 
11,5 
8,7 
1,8 15,8 
14,3 
13,5 
1.2 25,9 
11,9 
6,0 
4,3 8,9 
7,3 
6,9 
1.2 11,4 
7,3 
3,9 
2.9 21,2 
17,2 
15,2 
1.4 12,0 
9,2 
7,7 
1.6 11,0 
8,8 
6,7 
1,6 31,8 
10,9 
3,9 
8,2 
Lähde: Komissio. 
Vuonna 1995 työttömyysaste oli alle kuusi prosenttia työvoimasta kymmenellä noin sadasta 
alueesta (taulukko B1.2). Alhainen työttömyys keskittyi jossain määrin muutamille tietyille 
alueille: Etelä-Saksaan, sen naapurissa olevaan Pohjois-ltaliaan, Alankomaiden eteläosiin, 
Tanskan koillis- ja lounaisosiin sekä Pohjois- ja Keski-Portugaliin. Tämä kuvio on pysynyt varsin 
vakaana viimeiset kymmenen vuotta. Merkille pantavia poikkeuksia ovat Ruotsin etelä- ja 
itäosissa sijaitsevat alueet sekä suurin osa Suomea, jotka olivat aikaisemmin alhaisen 
työttömyyden alueita, sekä île de France (Pariisin seutu) ja Yhdistyneen kuningaskunnan 
kaakkoisosat, joissa työllisyystilanne alkoi heiketä 1990-luvun alussa. Missään näistä tapauksista 
heikkeneminen ei johtunut erityisistä alueellisista syistä, vaan työttömyyden lisääntymisestä 
maanlaajuisesti. 
Toisessa ääripäässä on noin 20 aluetta, joissa työttömyysaste oli vuonna 1995 yli 15 prosenttia. 
Nämä alueet ovat keskittyneet Espanjaan, Etelä-Italiaan ja joihinkin osiin Irlantia ja Suomea. 
Suomea lukuun ottamatta korkeasta työttömyydestä eniten kärsivät alueet ovat olleet pitkälti 
samoja kymmenen viime vuoden ajan. 
12 i J Alueellisen työttömyyden hajonta 
Työttömyysaste yhteisössä Keski poikkeama 
Alueellisten työttömyysasteiden keskipoikkeama 
(asteikko oikealla) 
EU:n 15 jäsenvaltion työttömyysaste 
(asteikko vasemmalla) 
1983 1985 
lähde: Komissio . 1987 1989 1991 1993 1995 
28 
7 — ' • ' •-•••••••' • — ••• Ti*' ". "7 '•—~~—•—ITT 
Taulukko B1.2 
Alueellisten 
työttömyysasteiden jakauma 
Alueiden lukumäärä 
Työttömyys- Keskiarvo 1095 
aste 1983-95 
_____ _ _ 
5 - 6% 9 6 
6 - 7% 10 13 
7 - 8% 14 13 
8 - 9% 13 11 
9 -11% 15 15 
11-13% 10 10 
13-15% 2 6 
15-17% 8 4 
17-20% 7 5 
20-25% 1 8 
> 25% 1 2 
Yhteensä 97 97 Työttömyyden jatkuvan maantieteellisen keskittymisen lisäksi työttömyys on lisäksi alkanut yhä 
enemmän hajautua eri alueiden kesken viimeisten parin vuoden aikana. Yksi keino mitata 
hajautumista on alueellisten työttömyysasteiden keskihajonta1 Tämä keskihajonta korreloi 
positiivisesti yhteisön työttömyysasteessa tapahtuvien suhdannevaihteluiden kanssa (kuva 
B1.1). 
Tämä kuva syventyvästä alueellisesta epätasapainosta on 
ollut totta useimpien jäsenvaltioiden kohdalla vuosina 1983-
1995, jotka ovat hyvin verrattavissa keskenään niiden 
suhdanneaseman suhteen (taulukko B1.3). Hajautumisessa 
tapahtunut muutos korreloi positiivisesti valtakunnallisen 
työttömyysasteen muutoksen kanssa. Joissakin maissa, 
missä on toteutettu huomattavia työmarkkinauudistuksia 
(Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta), työttömyyden 
hajautuminen ja valtakunnalliset työttömyysasteet ovat 
molemmat pienentyneet. 
Vaikka useimmissa maissa vallitsee jatkuvasti kuilu korkean 
ja alhaisen työttömyyden alueiden välillä, työttömyys oli 
erittäin suhdanneherkkää molemman tyyppisillä alueilla 
(esimerkkimaiden osalta ks. kuva B1.2). Useimmissa maissa 
työttömien määrän huiput ja notkahdukset ovat korkean 
työttömyyden alueilla pyrkineet seuraamaan alhaisen 
työttömyyden alueiden vastaavia notkahduksia noin yhden 
vuoden viiveellä. Tämä osoittaa, että korkean työttömyyden 
alueet reagoivat edelleen alhaisen työttömyyden alueiden 
toiminta-asteeseen, mutta ovat myös samalla riippuvaisia 
siitä. Tämä johtuu pääasiassa kysyntäsidoksista: korkea tai nouseva toiminta-aste alhaisen 
työttömyyden alueilla saa aikaan kasvavaa kysyntää näiltä alueilta. Lisäksi yritykset laajentavat 
mielellään toimintaansa alueille, joilla on runsaasti työvoimaa saatavilla. Ja kun mahdollisuudet 
löytää työpaikka paranevat alhaisen tai laskevan 
työttömyyden alueilla, yhä useammat työntekijät ovat 
halukkaita muuttamaan korkean työttömyyden alueilta 
alhaisen työttömyyden alueille. 
Hellittämätön työttömyyden alueellinen epätasapaino 
useimmissa jäsenvaltioissa heijastelee yleisesti 
verrattain alhaista reaktioherkkyyttä taloudellisessa 
ympäristössä tapahtuville muutoksille sekä erityisesti 
alueellisten palkkarakenteiden suhteellisen suurta 
joustamattomuutta. Kun palkkajousto on rajoitettua, eri 
alueiden väliset tuottavuuserot eivät useinkaan näy 
riittävästi erisuuruisina palkkakustannuksina. Sen 
vuoksi alueellisten työttömyyserojen vähentäminen 
saattaa vaatia enemmän alueellista palkkajoustoa. 
Sekä toimintojen uudelleen sijoittaminen huonommassa 
asemassa oleville alueille, työntekijöiden liikkuvuus eri 
alueiden kesken että kohtuuttoman suurten 
palkankorotusten välttäminen kansallisella tasolla 
palkkoihin kohdistuvien paineiden edessä alhaisen 
työllisyyden alueilla tulisivat kaikki helpommiksi, jos 
alueelliset palkkaerot olisivat alueellisten 
tuottavuustasoerojen mukaisesti suurempia. Taulukko B1.3 
Alueellisten työttömyysasteiden 
hajonta 
B 
DK 
WD 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Keskihajonta 
19831 
0,81 
2,08 
1,71 
2,02 
3,28 
1,45 
0,58 
2,77 
1,31 
3,18 
1,87 
0,55 
2,79 
4,06 1995 
3,40 
2,01 
1,84 
2,23 
4,69 
1,89 
0,86 
7,14 
0,58 
1,97 
2,38 
1,29 
0,87 
5,70 Valtakunnallinen 
työttömyysaste 
19831 
11,9 
9,5 
6,9 
7,8 
21,4 
7,6 
14,8 
8,5 
11,7 
8,6 
3,7 
1,4 
11,1 
9,1 1995 
9,9 
7,1 
6,6 
9,1 
22,9 
11,5 
14,3 
11,9 
7,3 
7,3 
18,1 
9,2 
8,8 
10,9 
1988 - Kreikka ja Alankomaat, 1986 
Portugali, 1989-Suomi, 1990-Ruotsi. 
1 Keskihajonta on herkkä alueellisen eriytymisen asteelle. Keskihajonnan mittaamisesta NUTS 2 -tasolla 
ks. komission ensimmäinen kertomus koheesiosta (marraskuu 1996). 
29 
Alueellisten työttömyysasteiden 
suhdannevaihtelut 
Saksa 
19&3 1B86 1987 
Yhdistynyt kuningaskunta 
WM 1QHS l'.IB7 IOH',1 1Î1U1 1003 1HD'> 1903 1BBS 1967 198» 1091 19113 1005 
Alankomaat Espanja 
1993 1985 1987 1999 19B1 1993 1995 
Lähde: Komissio, 
30 
2. YHTEISÖN MERKITTÄVIMMÄT RAKENTEELLISET HAASTEET 
Yhteisön talouden epätyydyttävä kehitys 1990-luvun ensimmäisellä puoliskolla on 
nostanut esiin uusia huolenaiheita tiettyjen yhteisöön pitkällä aikavälillä vaikuttavien 
rakenteellisten kehityssuuntauksien vaikutuksista. Yksi sellainen on teknologian uudet 
saavutukset, jotka, kuten usein ajatellaan, eivät ainoastaan tahdo olla taitopainotteisia, 
vaan samalla myös säästävät työvoimaa ja vähentävät jopa koulutetun työvoiman tarvetta. 
Toinen tällainen kehityssuuntaus on talouden lisääntynyt maailmanlaajuistuminen, joka on 
nostanut esiin pelkoja, että erityisesti Kaakkois-Aasian äskettäin teollistuneet valtiot vievät 
yhteisön työpaikat, ja että näiden markkinavoimien vallitessa heikommin koulutetut 
työntekijät yhteisössä joutuvat kärsimään joko palkkojen alentamispaineista tai korkeasta 
työttömyydestä. Tällaisia pelkoja on vielä pahentanut se, että monet yhteisömaiden 
yritykset ovat siirtäneet toimintojaan uusiin teollisuusmaihin. 
Vaikka nämä huolenaiheet ja pelot ovatkin ymmärrettäviä, ne rakentuvat usein 
virheelliselle analyysille teknisen kehityksen ja maailmanlaajuistumisen taloudellisista 
vaikutuksista. Nämä tekijät ovat olleet ja ovat jatkossakin pitkällä aikavälillä tärkeimpiä 
yhteisön tuottavuuden, kasvun, työllisyyden ja elintason parantamiseen vaikuttavia 
muutosvoimia. Mutta lyhyellä aikavälillä ne vaativat joskus tuskallisiakin 
sopeuttamistoimia joillakin talouden aloilla. Lisääntyneeseen tekniseen kehitykseen, 
talouden maailmanlaajuistumiseen ja tehostettuihin kilpailukyvyn parantamispyrkimyksiin 
liittyvien mahdollisesti merkittävienkin pitkän aikavälin hyötyjen saavuttaminen riippuu 
ratkaisevasti kahden ehdottoman edellytyksen täyttämisestä: väistämättömien 
sopeutustoimien on tapahduttava pehmeästi ja sosiaalisesti hyväksyttävällä tavalla, ja 
talouskasvun on oltava riittävän vahvaa, jotta se pystyy ottamaan käyttöön teknisen 
kehityksen ja maailmanlaajuistumisen vapauttamat voimavarat. 
2.1 Tekninen kehitys 
Kolmen viime vuosikymmenen aikana esiin on tullut teknisen kehityksen uusi aalto 
sellaisilla merkittävillä aloilla kuin elektroniikassa, tietokoneissa, televiestinnässä sekä hio­
ja ympäristötekniikassa. Useimpien näiden tekniikan alueiden vaikutukset ulottuvat 
kaikille talouden aloille. Erityisesti tieto- ja viestintätekniikka vievät käynnissä olevaa 
rakennemuutosta eteenpäin. Niiden taloudellinen vaikutus ulottuu kaikkialle. Ne eivät 
merkitse ainoastaan nopeaa kustannusten laskua, vaan ne myös muuttavat perusteellisesti 
työmenetelmiä ja -suhteita, yritysten organisaatiota sekä tapaa, jolla tietoa tuotetaan ja 
välitetään. 
31 
Kansantalouden termein teknologian merkitys taloudelle voidaan arvioida 
tuotannontekijäin kokonaistuottavuuden (total factor productivity, TFP) kasvussa 
nähtävissä olevien suuntausten avulla. Se määritellään tuotannon kasvun osuudeksi, joka 
ei johdu työvoima- ja pääomapanosten, kahden kaikkein perustavanlaatuisimman 
tuotannontekijän, lisäämisestä2. Tässä mielessä TFP:n parantuminen heijastelee 
taloudellisiin prosesseihin sisältyvien teknisen kehityksen, inhimillisten voimavarojen ja 
organisatorisen tehokkuuden vaikutuksia. TFP voidaan siten tulkita taloudessa 
vaikuttavien sisäsyntyisten kasvuvoimien vahvuuden indikaattoriksi. 
Taulukosta 11 käy ilmi, että 
TFP:n kasvu yhteisössä, samoin 
kuin yhteisön tärkeimmissä 
kauppakumppanimaissa, hidastui 
merkittävästi vuosina 1960-73 
sekä 1974-85. Yhteisön osalta 
tämä hidastuminen selittyy 
suurelta osin kolmella tekijällä: 
teknisen johtajan, Yhdysvaltain, 
kiinni saamiseen käytettävissä 
olevan tilan merkittävä 
kaventuminen; kansantalouden häiriöiden haittavaikutukset, jotka ovat seurausta 
suhteellisten hintojen äkillisistä muutoksista sekä hitaasta sopeutumisesta uusiin 
olosuhteisiin vuoden 1973 jälkeisellä kaudella, sekä investointien osuuden jatkuva lasku 
suhteessa yhteisön bruttokansantuotteeseen. 
Huolimatta merkittävistä teknologisista muutoksista erityisesti tiedonvälityksen ja 
viestinnän alalla TFP:n kasvu ei ole viime vuosikymmenen aikana kääntynyt selvästi 
takaisin nousuun niistä alhaisista lukemista, missä se oli 1970-luvun toisella puoliskolla ja 
1980-luvun alussa. Tästä huolimatta yhtenäismarkkinaohjelman alulle panemisesta ja 
toteuttamisesta lähtien kasvun hidastuminen on saatu pysäytetyksi ja jopa hienoista Taulukko 11 
Pitkäaikaiset suuntaukset TFP: n kasvussa1) 
EY 
USA 
Japani 1961-73 
2,8 
1,6 
6,3 1974-85 
1,0 
0,4 
1,1 1986-95 
1,2 
0,8 
0,9 1986-90 
1,5 
0,6 
2,3 1991-95 
1,0 
0,9 
-0,5 
^ Total factor productivity; työvoiman ja pääoman 
keskimääräinen tuottavuus painotettuna tuotannontekijöiden 
tulo-osuuksilla. 
Lähde: Komissio. 
2 tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus (total factor productivity) on laskettu tuotantofunktiolla, jossa 
tuotannon tason oletetaan määräytyvän kahden tuotannontekijän, työvoiman ja pääoman, panosten 
tason sekä tietyn teknologian kehitysvauhdin (total factor productivity) perusteella: Y = A(t)F(L,K), 
jossa Y on tuotannon taso, L ja K työvoima- ja pääomapanokset ja A(t) teknologian kehityksen 
vaikutus. Jatkuvien tuottojen olettamuksen mukaan teknologian kehitysvauhti voidaan laskea 
likimain seuraavalla kaavalla: g = y - ak, missä g on teknologian kehitysvauhti 
(kokonaistuotantotekijän muutos), y on BKT:n volyymin kasvuvauhti työntekijää kohden, a on 
BKT:n kasvuosuus tietyillä tuotannontekijäkustannuksilla ja k on pääomavarannon kasvuvauhti 
työntekijää kohden. Siten siis tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus (total factor productivity) 
mitataan taannehtivasti jäännösosana, ja se sisältää muiden tekijöiden kuin pääoman ja työvoiman 
panokset. Uusissa kasvuteorioissa sen sijaan tekninen kehitys on talousjärjestelmään sisäänrakennettu 
elementti, johon voidaan vaikuttaa talouspolitiikalla sekä investoimalla aineelliseen ja henkiseen 
pääomaan. 
32 
elpymistä on havaittavissa. Viimeksimainittu heijastelee olennaisesti TFP.n kasvun osittain 
kausiluontoista kohentumista 1980-luvun lopulla, jolloin investointien vilkkaus oli 
tyypillistä yhteisön taloudelle. Viimeisten kahden vuosikymmenen aikana TFP kasvoi 
yhteisössä suurin piirtein samaa vauhtia kuin Japanissa ja noin kaksi kertaa niin nopeasti 
kuin Yhdysvalloissa. 
Se, että nopea teknologinen kehitys ei ole näkynyt koko talouden laajuisessa TFP.n 
kasvussa 1980- ja 1990-luvuilla (niin kutsuttu "tuottavuusparadoksi eli Solowin 
paradoksi"), saattaa liittyä suurelta osin riittämättömään talouskasvuun sekä erityisesti 
investointien vähäisyyteen. Muitakin selityksiä on esitetty3, esimerkiksi teknisen 
muutoksen ja tuottavuuden mittaamiseen erityisesti palvelualoilla liittyvät ongelmat, 
täydentävien organisatoristen investointien ja institutionaalisten muutosten tarve, 
muutokset innovaatioiden luonteessa, siten että tuotteiden erilaistamisen kanssa nähdään 
enemmän vaivaa kuin tuottavuuden parantamisen tai kokonaan uusien tuotteiden 
kehittelyn, ja viiveet uuden teknologian etenemisessä aaltoina läpi koko talouden. 
Mikään näistä selityksistä ei kuitenkaan kyseenalaista sitä, että tekninen edistys ja 
siirtyminen kohti tietoyhteiskuntaa ovat taloudellisen toiminnan, tuottavuuden ja elintason 
kasvua yhteisössä keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä eteenpäin vieviä voimia. Tekninen 
kehitys edellyttää jatkuvaa muutosta tuotannon ja työllisyyden rakenteessa maataloudesta 
ja teollisuustuotannosta palveluihin sekä uusille kasvualueille, kuten viestintä, bio- ja 
ekotekniikan, terveydenhuollon, vapaa-ajan ja ympäristön. Erityisesti uuden teknologian 
käyttöönotto hävittää tiettyjä huonosti palkattuja ja tuottavuudeltaan alhaisia 
kouluttamattoman työvoiman töitä ja luo uusia, tuottavapia töitä, jotka vaativat parempaa 
ammattitaitoa ja ovat paremmin palkattuja. Tällainen muutosprosessi on ollut yhteisössä 
jatkuvasti käynnissä aivan alusta alkaen. 
Kuten kuvasta 12 näkyy, maatalouden ja teollisuustuotannon työllisyys on viimeisten 25 
vuoden aikana ollut laskussa. Mutta siinä missä maataloudessa työllistyneiden henkilöiden 
määrä on laskenut tasaiseen tahtiin, työllisyys on teollisuudessa vakiintunut tai jopa 
kasvanut aikoina, jolloin talouden kasvu on ollut suhteellisen voimakasta. Lisääntynyt 
työllisyys palvelualoilla on korvannut työpaikkojen menetykset maataloudessa ja 
teollisuustuotannossa. Tämä jälkimmäinen kasvusuuntaus keskeytyi ainoastaan 
väliaikaisesti vuosien 1992-93 laman aikana, osaksi kilpailukykyisemmän ympäristön, 
esimerkiksi finanssipalvelujen vaikutuksesta, ja osittain monien pienten ja keskisuurten 
yritysten suhdanneherkkyyden vuoksi. 
3 Ks. OECD (1996), Technology, productivity and job creation. Analytical report", erityisesti s. 26-29. 
33 
Kuva 12 
Bruttolisäarvo ja työllisyys eri aloilla *, EU 
(kiinteät hinnat) 
indeksi Iâ70 - 1C0 
1870 1975 1Ô80 1985 1890 1985 
Alakohtainen työllisyyskehitys, EUR 
indeksi i97ö m iöo 
Maatalous^^v 
] *: BtmmmrvQ tw*st* EU:nj$sèttva«ôista paitsi E. IRL. l ja P. 
Lähde. Komissio ja QECDn LFS Kuva 13 Työllisyys tehdasteollisuuden 
tyypin mukaan, EUR 
1ÔTO = 100 
Ammattitaitoinen 
60 
1970 1974 1978 1882 1886 1980 1894 
1970 » 100 
1970 1874 1978 1882 1986 1990 1994 
Lähde: OECD:n STAN tietokanta. 
Valmistusteollisuuden osalta kuva 13 osoittaa, että korkean teknologian 
teollisuudenaloilla työllisyys on yhteisössä kasvanut selvästi 1980-luvun aikana, vaikkakin 
nämä uudet työpaikat katosivat kasvun hidastuttua 1990-luvun ensimmäisellä puoliskolla. 
Sen sijaan alhaista teknologiaa käyttävässä valmistusteollisuudessa työpaikkoja on 
menetetty nopeaan ja tasaiseen tahtiin 1970-luvun alkupuolelta lähtien. 
Jotta teknisen kehityksen uudesta aallosta saataisiin täysi hyöty, on välttämätöntä, että 
seuraavat neljä vaatimusta täyttyvät. 
Ensinnäkin tehokkaiden tavara- ja palvelumarkkinoiden on sallittava suhteellisten hintojen 
nopeat muutokset. Suhteellisen hintatason täytyy laskea niillä aloilla, joilla tuottavuus 
kasvaa teknisten innovaatioiden, markkinoiden vapautumisen tai säännöstelyn purkamisen 
vaikutuksesta suhteellisen nopeasti, jotta tuottavuuden paranemisen tuomat hyödyt 
siirtyisivät eteenpäin talouden muiden osa-alueiden hyväksi. Tällä tavoin suhteellinen 
hintataso voi puolestaan nousta niillä aloilla, joilla tuotannon kasvu jää alle keskitason. 
Vain tällä edellytyksellä voivat työvoimavaltaisemmat alat pystyä tarjoamaan tuottavia 
työpaikkoja. Näyttää siltä, että yhteisössä tämä edellytys on otettu suhteellisen hyvin 
34 
huomioon4. Kilpailupaineiden ja tehokkaan kilpailupolitiikan tulisi varmistaa, että tämä 
vaatimus täytetään jopa vieläkin paremmin tulevaisuudessa. 
Toiseksi, väistämättömien alakohtaisten muutosten täytyy tapahtua pehmeästi ja olla 
sosiaalisesti hyväksyttäviä. Yhteisön taloudessa vaikuttaa siltä, että tämä vaatimus tulee 
täytetyksi, joskaan ei täysin ongelmitta. Lisääntynyt ammatillinen ja maantieteellinen 
liikkuvuus sekä työvoiman sivukustannusten ja kouluttamattomalle työvoimalle 
suunnattujen työllistämistukien alentaminen voisi auttaa pehmentämään teknisestä 
kehityksestä, maailmanlaajuistumisesta ja vaikeuksissa oleville teollisuudenaloille 
maksettavien tukien pienenemisestä johtuvia mukautustoimia. 
Kolmanneksi, siirtymistä kohti tietovaltaista tavaroiden ja palvelujen tuotantomallia täytyy 
helpottaa yhteisössä henkisen pääoman kehittämiseen tähtäävillä yleisillä toimenpiteillä 
sekä toimilla, jotka parantavat erityisesti ammattitaidottoman työvoiman 
työllistymismahdollisuuksia (esimerkiksi alhaisempien välillisten työvoimakustannusten, 
alhaisempien verojen, työllistämistukien, paremman yleissivistävän ja ammatillisen 
koulutuksen jne. avulla). 
Neljänneksi, korkeamman talouskasvun täytyy todella pystyä hyödyntämään teknisen 
kehityksen ja piristyneen kilpailun luoma tuotantokyky. Mikäli vapautuneita voimavaroja 
ei oteta käyttöön, uusia työpaikkoja ei synny kaiken kaikkiaan kyllin paljon enemmän kuin 
vanhoja katoaa, jotta ne riittäisivät työllistämään lisääntyvän työvoiman ja vähentämään 
työttömyyttä. Riittämätön talouskasvu on ollut yhteisön pahin ongelma, mikä korostaa 
entisestään tarvetta ryhtyä määrätietoisesti poistamaan ensimmäisessä luvussa esiin tuotuja 
makrotaloudellisia kasvun esteitä. 
2.2 Talouden maailmanlaajuistuminen 
Tekninen kehitys, kilpailu ja talouden maailmanlaajuistuminen vahvistavat toisiaan. 
Maailmanlaajuistuminen voidaan määritellä prosessiksi, jossa eri maiden markkinat ja 
tuotanto tulevat yhä enemmän riippuvaisiksi toisistaan. Tämä johtuu tavaroilla ja 
palveluilla käytävän kaupan dynamiikasta sekä pääoman ja teknologian virroista. Se ei ole 
uusi ilmiö, vaan jatkoa jo jonkin aikaa käynnissä olleelle kehitykselle. Itse asiassa 
maailmantalouden suurempaa yhtenäisyyttä on tavoiteltu aktiivisesti toisen maailmansodan 
päättymisestä lähtien. On tunnustettu tosiasia, että maailmanlaajuistumisella on ollut ja 
tulee jatkossakin olemaan suuri merkitys elintason nostamisessa parantamalla 
voimavarojen kohdentamista ja pitämällä talouspolitiikka kurissa. Heti yhteisön 
Yksityiskohtaisempi analyysi tuottavuuden ja työllisyyden kasvun välisestä suhteesta ks. laatikko 6 
taloudellisessa vuosikertomuksessa vuodelle 1996, European Economy, n:o 61, s. 64. 
35 
perustamisesta lähtien sillä on ollut merkittävä vaikutus tässä prosessissa. Euroopan 
yhdentymistä ei pidä nähdä ainoastaan tähän maailmanlaajuistumiskehitykseen oleellisesti 
kuuluvana osana, vaan se myös tuo mukanaan täysin uuden ulottuvuuden. Pyrkimystä 
entistä tiiviimpään integraatioon muun muassa tulliliiton luomisen, yhtenäismarkkinoiden 
loppuunsaattamisen ja tulevan talous- ja rahaliiton avulla on seurannut samaan aikaan 
merkittävä institutionaalinen kehitys ja itsemääräämisoikeuden jakaminen eräillä politiikan 
aloilla. 
Viimeisten kahden vuosikymmenen aikana maailmanlaajuistuminen on saanut uutta 
vauhtia. Monenlaisten voimallisten tekijöiden ajamana teollisuusmaiden taloudelliset siteet 
ovat tiivistyneet merkittävästi 1970-luvun puolivälistä lähtien. Tärkeimpiä näistä voimista 
ovat viestintä- ja kuljetuskustannusten tuntuva pienentyminen, kaupan esteiden 
asteittainen purkaminen maailmanlaajuisesti (Uruguayn kierroksesta lähtien myös 
maataloustuotteet mukaan lukien, GATS-sopimuksen myötä ensimmäiset askeleet 
palvelujen vapauttamisessa), pääomaliikkeiden jatkuva vapauttaminen ja lopuksi 
muutokset yritysten organisaatiossa ja strategioissa. Lisäksi tähän asti sulkeutuneet 
kehitysmaat ovat vähitellen avanneet markkinoitansa ja ovat yhä enemmän 
integroitumassa maailmantalouteen. Aivan viimeisintä kehitystä tässä suhteessa on 
aikaisemmin valtion valvonnassa olleiden Keski-ja Itä-Euroopan ja entisen Neuvostoliiton 
talouksien avautuminen. Keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä tämä kehitys varmasti kiihtyy 
ja sulkee piiriinsä laajemman ja väestöltäänkin suuremman joukon maita. 
Maailmanlaajuistumisen astetta voidaan 
arvioida kansainvälisen kaupan 
suuntausten ja pääoman liikkeiden 
perusteella. 
2.2.1 Kauppa 
Vuosina 1950-73 maailmankaupan 
volyymi (tavaroina ja palveluina) kasvoi 
lähes kahdeksalla prosentilla vuodessa, 
kun taas maailman BKT:n vuotuinen 
kasvu oli viisi prosenttia. Bretton 
Woodsin kiinteiden valuuttakurssien 
järjestelmän hylkäämistä ja ensimmäistä 
öljykriisiä seuranneella 
vuosikymmenellä sekä maailmankaupan 
että maailman BKT: n kasvunopeus 
hidastui huomattavasti. Kuva 14 
Maailmankaupan joustavuus suhteessa 
maailmanlaajuiseen tuotantoon * 
' Maailmankauppaan kuuluvattavaratja palvelut ja se lasketaan 
vuotuisen prosentuaalisen muutoksen keskiarvona reaalisen viennin Ja 
tuonnin suhteen. Jousto lasketaan siten, että maailmankaupan 
vuotuinen prosentuaalinen muutos jaetaan maailman BKT;n vuotuisella 
prosentuaalisella muutoksella (molemmat reaalisilla arvoilla). 
Lähde: IMF. 
36 
Vuodesta 1983 lähtien maailmankaupan kasvuvauhti on kuitenkin jälleen kiihtynyt 
(keskimäärin 5,7 prosentin vuosivauhdilla) ja ohittaa siten kevyesti maailman BKT:n 
kasvun (joka nousi ainoastaan 3,4 prosenttia vuodessa). 1990-luvun alusta lähtien 
maailmankaupan jousto suhteessa maailman bruttokansantuotteeseen on ponnahtanut jopa 
yli kahden (katso kuva 14). Tämän luonnollisena seurauksena viennin (tavarat ja palvelut) 
suhde koko maailman bruttokansantuotteeseen on noussut huomattavasti. 
Kaksinkertaistuttuaan vuosina 1950-1973 16 prosenttiin se saavutti lähes 25 prosentin 
tason vuonna 19955. 
Kuva 15 Osuus maailman tavarakaupasta' 
1963 1968 1973 1978 1983 1988 
* nimellisarvoina ilmaistuna; lukuun pttamattta EY;n sisäistä vientiä. 
Lähde- Komissio, ulkomaankauppatilastot. mmi 
Yhteisö on osallistunut aktiivisesti ja myönteisellä tavalla tähän 
maailmanlaajuistumiskehitykseen. Se on myöskin kestänyt lisääntyneen kilpailun 
aiheuttamat paineet varsin hyvin. Yhteisön osuus maailman kauppatavaraviennistä 1970-
luvun alun jälkeen on laskenut, mutta se on edelleen niinkin korkea kuin 24 prosenttia 
(kun EU:n sisäinen kauppa jätetään pois laskuista). Sikäli kuin tuo pudotus yhteisön 
osuudessa maailmanmarkkinoista heijastelee uusien kauppakumppaneiden ilmestymistä 
mukaan maailmankauppaan ja tiiviimpää kaupan integraatiota jäsenvaltioiden kesken, tämä 
ei ole huolestuttava ilmiö. Tässä suhteessa on merkillepantavaa, että valtaosa Aasian 
maiden maailmankauppaosuuksien noususta6 tapahtui pääasiassa muiden kehitysmaiden 
kustannuksella. 
EU:n sisäinen kauppa mukaan lukien. 
Aasian nopeasti kasvavien talouksien osuus maailman viennistä on kasvanut 1970-luvun alun viidestä 
tai kuudesta prosentista nykyiseen 15 prosenttiin. 
37 
Taulukko 12 
Yhteisön ulkopuolisen kaupan maantieteellinen rakenne 
(Tavarat, EY:n ulkopuolinen) 
Prosenttia nimellisestä 
BKT:sta 
19761> 19822> 19953) Prosenttimuutos 
vuodessa suhteessa 
arvoon 
82/771) 87/822> 95/873) rästä 
1995 
Vienti: 
• Yhteensä 
• OECD 
joista: 
USA 
Japani 
• Ei-OECD 
joista: 
DAE4) 
Kiina 
Muu Aasia5) 
KIE6) 
Tuonti: 
• Yhteensä 
• OECD 
joista: 
USA 
Japani 
• Ei-OECD 
joista: 
DA F. 
Kiina 
Muu Aasia 
KIE 
Kauppatase 
• Yhteensä 
• OECD 
joista: 
USA 
Japani 
Ei-OECD 
joista: 
DAE 
Kiina 
Muu Aasia 
KIE 10,9 
4,6 
1,2 
0,2 
6,2 
0,3 
0,1 
0,2 
0,9 
12,1 
4,9 
1,9 
0,5 
7,2 
0,5 
0,1 
0,3 
0,8 
-1,3 
-0,3 
-0,7 
-0,3 
-1,0 
-0,2 
0,0 
-0,1 
0,1 11,5 
5,0 
1,7 
0,3 
6,4 
0,4 
0,1 
0,5 
0,7 
12,9 
5,7 
2,2 
0,7 
7,2 
0,6 
0,1 
0,3 
1,0 
-1,4 
-0,7 
-0,4 
-0,5 
-0,7 
-0,1 
0,0 
0,1 
-0.3 9,8 
4,9 
1,6 
0,5 
4,9 
1,1 
0,2 
0,4 
1,0 
9,6 
5,1 
1,6 
0,8 
4,5 
0,9 
0,4 
0,4 
1,0 
0,3 
-0,2 
-0,1 
-0,3 
0,5 
0,1 
-0,2 
0,0 
0,0 12,5 
13,0 
17,9 
14,6 
12,1 
17,7 
10,5 
25,9 
5,7 
12,6 
14,3 
13,5 
18,8 
11,4 
14,7 
12,0 
13,3 
15,9 
(7) 
-1,2 
-0,4 
-0,5 
-0,4 
-0,8 
-0,2 
0,0 
0,0 
-0.1 3,3 
9,3 
10,9 
15,5 
-2,5 
11,3 
18,7 
3,7 
1,4 
0,8 
5,6 
0,9 
12,4 
-3,9 
10,3 
14,2 
5,8 
0,8 
(7) 
-0,5 
-0,1 
0,2 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
0,0 
0,1 
-0.3 8,7 
4,9 
3,3 
10,2 
12,9 
16,4 
11,3 
8,5 
16,4 
8,2 
5,9 
7,2 
4,8 
10,7 
9,3 
21.5 
10,0 
13,2 
(7) 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
-0,5 
-0,1 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 100,0 
49,7 
15,8 
5,0 
50,3 
10,6 
2,2 
4,0 
10,7 
100,0 
53,2 
17,1 
8,8 
46,8 
9,4 
4,3 
3,9 
10.9 
î) EU:9: HU.15 paitsi HL. K, A, I\ FIN ja S 
2) lilklO: litki 5 paitsi lv, A, l\ FIN ja S. 
3>EU:12: I'U:15 paitsi A, FIN ja S. 
4) Hong Kong, Korea, Malesia, Singapore, Taiwan ja Thaimaa. 
5) Afganistan, Pakistan. Intia, Bangladesh, Malediivit, Sri Lanka, Nepal, tihutan, 
Myanmar, Laos, Vietnam, Kampulsea, Indonesia, Brunei, Filippiinit, Mongolia, Macao. 
") Albania, Bulgaria, Tsekin tasavalta, Slovakia, Unkari, Puola, Romania, entinen. 
Neuvostoliitto ja Slovenia. 
') Keskimääräinen kauppatase ajanjaksona prosenttia BKT.sta. 
Lähde: Komissio. 
38 
Yhteisön EY:In ulkopuolisesta viennistä suhteellisen pieni osuus suuntautuu Aasian 
markkinoille, jotka ovat kasvaneet nopeasti ja todennäköisesti jatkavat ennustettavissa 
olevassa tulevaisuudessa. Vuonna 1995 yhteisön vienti Aasiaan (Kiina mukaan lukien) oli 
vain 17 prosenttia EY:n ulkopuolisen viennin kokonaismäärästä, kun Yhdysvaltain ja 
Japanin vastaavat osuudet olivat 20 prosenttia ja 44 prosenttia. On kuitenkin syytä 
huomata, että yhteisön vienti näihin maihin on noussut voimakkaasti 1980-luvun lopun 
jälkeen (katso taulukko 12). Lisäksi osuus yhteisön viennistä Keski- ja Itä-Euroopan 
maihin, jotka muodostavat myöskin nopeasti kasvavan markkina-alueen, on huomattavasti 
korkeampi kuin osuus Yhdysvaltain tai Japanin viennistä näihin maihin. 
Huolenaiheitakin kuitenkin on. Yhteisön erikoistuminen tiettyihin huipputekniikan aloihin, 
joilla kysyntä on voimakasta, on verrattain vähäistä. Korkean kysynnän alojen osuus EY:n 
ulkopuolelle suuntautuvan kokonaisviennin määrästä oli vuonna 1994 30 prosenttia, kun 
se oli 39 prosenttia Yhdysvaltain viennistä ja 34 prosenttia Japanin viennistä; korkean 
teknologian alojen osuus EY:n ulkopuolelle suuntautuvan viennin kokonaismäärästä 
(vuonna 1993) oli 23 prosenttia, kun sen osuus Yhdysvaltain ja Japanin viennistä oli 37 
prosenttia. 
Yksi viimeaikaisen maailmanlaajuistumiskehityksen näkyvimmistä piirteistä on uusien 
teollisuusvaltioiden esiintulo joidenkin kansainvälisen kaupan kohteena olevien tavaroiden 
tärkeimpinä toimittajina tai viejinä (erityisesti teollisuustuotteiden valmistajat). Tuonti 
Aasian valtioista Euroopan yhteisöön kasvoi rajusti viime vuosikymmenen aikana, mikä 
nosti jyrkästi niiden osuutta EY:n ulkopuolisesta tuonnista. Vaikka tuonti Aasian maista 
muodosti ainoastaan 1,3 prosenttia yhteisön BKT:sta vuonna 1995, näistä maista on yhä 
enemmän muodostumassa vakavasti otettava kilpailija EY:n markkinoilla. Vuonna 1995 
ne vastasivat jo 18 prosentista EY:n kokonaistuonnista koko muusta maailmasta 
(taulukko 12). 
Taulukko 13 osoittaa, että Aasian EY:hyn suuntautuvan viennin kasvu ei rajoitu 
perinteisiin, vähän ammattitaitoa vaativiin aloihin kuten vaatteisiin ja tekstiileihin. Korkeaa 
ammattitaitoa vaativat, pääomavaltaiset alat, kuten kone- ja kuljetuslaiteteollisuus sekä 
huipputekniikka muodostavat kasvavan osuuden Aasian viennistä Euroopan yhteisöön. 
Rahoituspääoman suurempi maailmanlaajuinen liikkuvuus sekä teknologian helpompi 
saatavuus 1980-luvun alusta lähtien ovat edesauttaneet merkittävästi tätä kehitystä. Myös 
"herkkien" tuotteiden (esim. tekstiilit ja vaatteet, teräs ja rauta) rajoitettu markkinoille 
pääsy on saattanut rohkaista Aasian valtioita suuntautumaan suurempaa erikoistumista 
vaativille markkinasegmenteille. Tämän tuloksena EY:ssä osa sopeutumistaakasta on 
siirtynyt aloille, joilla EY-maat ovat vasta aivan viime aikoina kohdanneet suoraa kilpailua 
Aasian viennin taholta. 
39 
Taulukko 13 
EY:n ulkopuolelta peräisin olevan11 teollisuustuotteiden tuonnin alueellinen 
jakauma 
Yhteensä Prosenttia teollisuustuotteiden tuonnista kustakin 
valtiosta tai valtioryhmästä. 
Prosenttia LY:n 
ulkopuolelta 
peräisin olevan 
teollisuustuotteiden 
tuonnin 
kokonaismäärästä Koneet 
kuljetus 
laitteet Kemikaalit Vaatteet ja 
tekstiilit Huippu­
tekniikka 
USA 
Japani 
Kehitys­
maat" 
joista: 
DAE 
Kiina 
Muu Aasia 
KIE 1980 
1995 
19X0 
1995 
1980 
1994 
1980 
1995 
1980 
1995 
1980 
1995 
1980 
1995 22,9 
21,6 
8,6 
12,4 
27,4 
36,4 
7,6 
12,2 
0,9 
5,7 
2,5 
4,6 
5,2 
11.6 26,4 
30,8 
37,6 
47,4 
4,7 
13,7 
3,1 
30,8 
0,8 
9,6 
1,5 
4,1 
9,8 
14,0 9,1 
8,9 
3,5 
5,0 
6,2 
4,7 
0,4 
1,7 
13,5 
5,8 
1,1 
2,9 
12,7 
7,3 4,3 
2,2 
3,1 
1,4 
23,7 
23,7 
31,3 
11,1 
44,1 
23,9 
42,2 
50,2 
16,9 
17,5 24,3 
33,5 
38,9 
36,1 
7,4 
17,3 
20,2 
34,3 
1,9 
21,3 
2,9 
8,6 
3,6 
9.0 
"iilJ: 9 vuodelta 1980 ja LU: 12 vuodelta 1995. 
21 Loinen sopimusten osapuolina olevat Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren alueen valtiot, Keski- ja Ltelä-
Amerikka, Lähi-itä, Aasian kasvavat taloudet, Kiina, Muu Aasia, Keski-ja Itä-Lurooppa. 
[.älulc: Komissio. 
Yhteisön viennin kasvu maailman muille alueille ja tuonnin kasvu muilta alueilta ovat 
pysyneet suurin piirtein tasapainossa. Samaan aikaan yhteisön kauppatase kehitysmaihin 
nähden on muuttunut juuri ensimmäisen öljykriisin jälkeen vallinneesta noin yhden 
prosentin alijäämästä suhteessa bruttokansantuotteeseen tämän hetkiseen lievään 
ylijäämään. Toisaalta kauppa Aasian kasvavien talouksien sekä Keski- ja Itä-Euroopan 
maiden kanssa on ollut suurin piirtein tasapainossa viimeisten kahden vuosikymmenen 
ajan. 
2.2.2 Suorat ulkomaiset investoinnit 
Kahdeksankymmentäluvun toiselta puoliskolta lähtien maailmanlaajuiset suorat ulkomaiset 
investoinnit ovat kasvaneet erittäin nopeasti sekä absoluuttisesti että suhteessa 
kauppavirtoihin ja tuotannon kasvuun. Vuosittaiset sijoitusvirrat paisuivat vuosien 1981-
85 keskimäärin 50 miljardista Yhdysvaltain dollarista keskimäärin 155 miljardiin dollariin 
vuosina 1986-90, ja saavuttivat vuonna 1990 200 miljardia dollaria. 1990-luvun alussa 
40 
suorat ulkomaiset investoinnit vähenivät huomattavasti maailmantalouden kasvuvauhdin 
hidastumisen ja yritysten heikkojen taseiden myötä monissa teollisuusmaissa, mutta ne 
ovat elpyneet voimakkaasti vuodesta 1994 lähtien. UNCTAD:in mukaan7 suorien 
ulkomaisten investointien maailmanlaajuinen määrä saavutti vuonna 1995 315 miljardia 
Yhdysvaltain dollaria. Viimeisten kymmenen vuoden aikana maailmanlaajuiset suorat 
ulkomaiset sijoitukset kasvoivat nimellisarvoltaan keskimäärin kaksi kertaa niin nopeasti 
kuin maailman BKT. 
Euroopan yhteisö on ollut sekä 
merkittävä suorien ulkomaisten 
investointien lähde että niiden kohde. 
Vaikka 1990-luvun alussa koetuinkin 
taloudellisen laskusuhdanteen 
vaikutuksesta pieni takaisku, sekä 
yhteisöstä lähtevien että sinne 
kohdistuvien suorien ulkomaisten 
investointien taso oli historiallisesti 
katsoen korkea (katso taulukko 14). 
Yhteisöstä (EU:n sisäiset investoinnit 
mukaan lukien) oli peräisin 42 prosenttia 
maailman suorista ulkomaisista 
investoinneista vuonna 1995 ja sinne 
kohdistui 36 prosenttia investoinneista. 
Sen jälkeen kun yhtenäismarkkinaohjelma 
1980-luvun puolivälissä käynnistettiin 
yhteisöstä on tullut yhä houkuttelevampi 
kohde sekä perinteisille investoijille, 
kuten Yhdysvalloille ja Japanille, että 
Kaakkois-Aasian uusille tulokkaille niiden 
pyrkiessä vahvistamaan asemaansa 
sisämarkkinoilla. Muiden kuin 
tulliesteiden poistaminen, hallinnollisten 
muodollisuuksien yksinkertaistaminen, 
suuren ja yhä kasvavan 
markkinakysynnän mahdollisuudet sekä suurtuotannon edut näyttävät tarjonneen 
voimakkaan kiihokkeen Euroopan yhteisöön investoimiselle. Yhtenäismarkkinaohjelma on 
myös houkutellut ennennäkemättömän määrän suoria ulkomaisia investointeja EY:n 
jäsenvaltiosta toiseen. EY:n sisäisten investointivirtojen osuus kaikista EY:n suorista 
ulkomaisista investoinneista nousi huimaa vauhtia vuoden 1983 20 prosentista vuoden 
1994 59 prosenttiin. Taulukko 14 I 
Suorat ulkomaiset investoinnit (Mrd $) 
Tulovirrat 
% maailman 
suorista ulkom. 
inv. 
% GFCP) 
Lähtövirrat 
% maailma n 
suorista ulkom. 
inv. 
% GFCF:stal) 
Nettovirrat 
Tulovirrat 
% GFCF:stal) 
Lähtövirrat 
% GFCF:stal) 
Tulovirrat 
% GFCFista» 
Lähtövirrat 
% GFCF:stal) 1975 1980 1985 1990 1995 
15 EU-maata 
(ulkoinen + sisäinen) 
9,9 
45,9 
2.6 
9,9 
36,0 
2.6 
0,0 21,3 
40,9 
2.8 
27,0 
46,8 
3.6 
5,7 15,4 
31,1 
2,9 
25,5 
42,6 
4,8 
10,1 97,4 
47,8 
7.0 
133,0 
55,4 
9,5 
35,6 111, 
9 
35,5 
7,0 
132, 
3 
47,6 
8.3 
20,4 
USA 
2,6 
0.9 
14,2 
5,1 16,9 
3.1 
21,9 
4,0 19,2 
2,5 
15,2 
1,9 47,9 
5.1 
27,2 
2,9 60,2 
4.9 
95,5 
7,8 
Japani 
0,2 
0.1 
1,8 
1.1 0,3 
0,1 
2,4 
0,7 0,6 
0,2 
6,4 
1.7 1,7 
0.2 
48,0 
5.1 0,5 
0,0 
21,3 
1.5 
" Gross fixed capital formation = Kiinteän pääoman 
muodostuksen kokonaismäärästä. 
| Lähde: UNCTAD. 
UNCTAD (1996), World investment report, Geneve. 
41 
Kuva 16 Suorat ulkomaiset investoinnit Euroopan 
yhteisössä EUR12 
£Y:n ulkoiset ja sisäiset Investointivarat 
miljardia ecua 
M KY:slä ulospäin muihin kuin EY-maihin suuntautuviin investoinneista taas osa (noin 60 
prosenttia vuonna I994) suuntautuu muihin teollisuusmaihin. Tämä luku on laskemaan 
päin; 1980-luvun puolivälissä se oli vielä 75 prosenttia. Kehitysmaista Aasian maat ovat 
yhä tärkeämpiä EY:stä tulevien investointien kohteita. Sama pätee Kiinaan, jonka osuus 
EY:n suorista ulkomaisista investoinneista on kasvanut viime vuosina voimakkaasti. On 
merkillepantavaa, että EY:stä ulospäin suuntautuvat suorat ulkomaiset investoinnit ovat 
varsin vähäisiä suhteessa yhteisön kiinteän pääoman muodostukseen (noin 2-3 prosenttia 
EY.n ulkopuolelle suuntautuvien suorien investointien kokonaismäärästä)8. 
Suorat investoinnit ulkomaille on 
tavanomainen yrityksen kasvustrategioissa 
käytetty keino, joka tekee yritykselle 
mahdolliseksi käyttää hyväkseen 
erityisvahvuuttaan laajemmassa 
mittakaavassa. Tästä näkökulmasta suorat 
ulkomaiset investoinnit dynaamisiin, 
nopeasti kasvaviin talouksiin voisivat olla 
osoitus kilpailuetumatkasta. Ainoastaan 
silloin, kun tämä uudelleen sijoittautuminen 
ei sovi yhteen suurin piirtein vastaavan 
suuruisten sisäänpäin suuntautuneiden 
sijoitusvirtojen kanssa tai kun sitä seuraa 
heikot kotimaiset investoinnit, maan 
houkuttelevuus tuotantopaikkana saattaa 
osoittautua kyseenalaiseksi. Tähän asti 
yhteisö on menestynyt suhteellisen hyvin 
kansainvälisessä kilpailussa suorista 
investoinneista, mistä osoituksena on sekä 
yhteisöön päin suuntautuneiden sijoitusten 
voimakas kasvu että niiden kohtalainen 
ylijäämä suorien ulkomaisten investointien 
nettovhrassa. Näyttää siltä, että yhteisöstä tapahtuva valmistus ja ulkomainen tuotanto 
täydentävät toisiaan, edellyttäen että viennin suunnan ja ulospäin suuntautuvien suorien 
ulkomaisten investointien välillä vallitsee vahva, joskin laskeva, korrelaatio. Sitäpaitsi ei Lähtevät 
investoinnit EY:n 
ulkopuolelle 
1984 1*86 1986 1987 1988 1889 1990 1991 i99* 1993 1994 
Lähd?: Komissio. 
8 Tämä analyysi rajoittuu koko yhteisön laajuiseen kehitykseen, joka kätkee merkittäviä jäsenvaltioiden 
välisiä eroja. Esimerkiksi Saksaan suuntautuvien investointien määrä on perinteisesti ollut alhainen 
Saksasta muualle suuntautuviin investointeihin. Siinä missä 1980-luvulla runsaat suorien ulkomaisten 
investointien nerrovirrat olivat vaihtotaseen vankan ylijäämän peilikuva, Saksojen yhdistymisestä 
lähtien ero on suurentunut vaihtotaseen käännyttyä negatiiviseksi, mikä on antanut vauhtia käynnissä 
olevalle keskustelulle Saksan houkuttelevuudesta tuotantopaikkana. Saksan markan voimakkaalla 
vahvistumisella viime vuosina on epäilemättä ollut suuri merkitys, vaikka Saksan talouden 
rakenteellinen heikkous onkin lisännyt merkittävästi tämänhetkisiä huolenaiheita tällä alalla. Sitä 
vastoin Yhdistynyt kuningaskunta koki 1980-luvulla tapahtuneiden säännöstelyn purkamisen ja 
yksityistämisen jälkeen vuosikymmenen lopussa jyrkän lisäyksen maahan virtaavien suorien 
ulkomaisten investointien määrässä erityisesti japanilaisten yritysten taholta. 
42 
ole olemassa mitään merkkejä siitä, että tuotannon 
siirtäminen ulkomaille määräytyisi pelkästään 
palkkakustannusten perusteella, vaikka näin 
saattaakin olla joillakin työvoimavaltaisilla aloilla, 
kuten vaate-, jalkine-ja lelutuotannossa. 
2.2.3 Rahoituspääoman liikkeet 
Suorien investointivirtojen lisäksi myös 
kansainvälisen rahoituspääoman liikkeet ovat 
merkittävästi lisääntyneet viimeisten 20 vuoden 
aikana rahoituksen sääntelyn purkautumisen ja 
innovaatioiden yhteisestä vaikutuksesta. 
Joukkovelkakirjojen ja osakkeiden siirrot rajojen yli 
lisääntyivät suurimmissa teollisuusmaissa alle 10 
prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 1980 150 -
250 prosenttiin vuonna 1995. Valuuttakaupan 
maailmanlaajuinen volyymi on myös kasvanut 
nopeasti, ja sen päivittäinen liikevaihto on tällä 
hetkellä 1 500 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Olisi 
otettava huomioon, että nämä liiketoimet koskevat 
lähinnä rahoitusomaisuuspääomia (valtion 
obligaatiot mukaan lukien), jotka ovat kertyneet 
ajan mittaan ja jotka reagoivat välittömästi korkojen 
pienimpiinkin eroihin. Taulukko 15 1 
Suorien ulkomaisten 
investointien jakauma EY:ssä 
(Mrd ecua) 
Lähde: 
-USA 
- Japani 
- Aasia3) 
- Muut 
Kohde: 
-USA 
- Japani 
- Aasia3) 
- Kiina 
-KIE 
-Muut 
EY:n 
sisäiset 1984*> 1990!) I9942) 
EY:n ulkopuoliset 
tulovirrat 
3,0 
0,4 
2,8 9,2 
5,4 
18,2 8,5 
1,4 
0,5 
9,5 
EY:n ulkopuoliset 
lähtövirrat 
11,5 
0,3 
0,0 
5,6 
4,2 7,2 
0,9 
0,2 
12,2 
39,3 6,4 
0,3 
2,4 
0,5 
3,3 
8,6 
37,4 
(1) 12 EY-maata. 
(2)15EY-maata. 
(3) Aasia: Thaimaa, Malesia, Indonesia, 
Singapore, Filippiinit, Etelä-Korea, 
Taiwan, Hong Kong ja Intia. 
tJihde: Komissio. 
Rahoitusmarkkinoiden vapautuminen auttaa myös kohdentamaan varat paremmin. Koska 
rahoitusomaisuuden osakkuudet ovat hyvin herkkiä kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden 
ilmapiirin muutoksille, ne säätelevät voimakkaasti valuuttakursseja ja talouspolitiikkaa. 
Markkinasignaalien huomiotta jättäminen johtaa väistämättä valuutta- ja 
lainamarkkinakriiseihin, jotka puolestaan - kuten 1. luvussa esitettiin - ovat merkittävä 
kansantalouden kasvun este. 
2.2.4 Vaikutukset talouteen 
On vain vähän näyttöä siitä, että talouden maailmanlaajuistuminen sinänsä sekä kasvanut 
kauppa ja sijoitustoiminta kehitysmaiden kanssa olisivat pääasiallinen syy yhteisön 
työttömyyteen. Kasvanut kauppa on päinvastoin tärkein talouskasvua lisäävä ja elintasoa 
kohottava tekijä, koska varat kohdennetaan paremmin. 
43 
Yhteisö maailmantalouteen verrattuna ei ole kovin avoin, mikä muistuttaa suuresti 
Yhdysvaltojen ja Japanin tilannetta. Vuonna 1995 yhteisön avoimuusaste9 oli noin 10 
prosenttia, kun se oli Yhdysvalloissa 12 prosenttia ja Japanissa 9 prosenttia. Tämä 
merkitsee sitä, että talouden maailmanlaajuistuminen vaikuttaa suoraan vain pieneen osaan 
yhteisön taloutta. 
Olisi myös otettava huomioon, että suurin osa EY:n taloussuhteista on yhteisön sisällä ja 
EY:n tärkeimpien kauppakumppanien kanssa. Talous maailmanlaajuistuu siis lähinnä 
sellaisten maiden välillä, joiden talouden rakenteet, tuotannontekijöiden jakauma sekä 
palkka- ja tuottavuustasot ovat pitkälti samanlaiset. Näin ollen kansainvälisen kaupan ja 
suorien ulkomaisten investontivirtojen ensisijainen vaikutus työpaikkojen luomiseen 
kohdistuukin kolmen johtavan teollisuusmaan sisälle (ts. yhteisön, Yhdysvaltojen ja 
Japanin välille). Teollisuusmaiden taloudellisia yhteyksiä ei saisi pitää haittana vaan 
pikemminkin yhteisön hyvinvoinnin edistäjinä. Ne ovatkin antaneet uutta pontta EY.n eri 
politiikoille, etenkin uudelle markkinoille pääsyä koskevalle aloitteelle, jonka 
tarkoituksena on saada yhteisölle mahdollisimman suuri hyöty talouden 
maailmanlaajuistumisesta. 
Kolmanneksi, yhteisön kauppa matalapalkkaisten talouksien kanssa on yhä vähäistä: tuonti 
EY.n ulkopuolelta, matalapalkkamaista on tällä hetkellä alle 3 prosenttia yhteisön BKT.sta 
ja yhteisön kauppa näiden talouksien kanssa on suurin piirtein tasapainossa. Toisinaan 
väitetään, että jopa tasapainoinen kauppatase näiden maiden kanssa toisi mukanaan 
työpaikkojen menetyksiä yhteisössä, koska matalapalkkamaista peräisin olevalla tuonnilla 
on taipumus olla työvaltaisempaa (ja vähemmän ammattitaitoa vaativaa) kuin yhteisön 
vienti näihin maihin. Tällöin ei kuitenkaan oteta huomioon varojen paremmasta 
kohdistamisesta saatavia dynaamisia vaikutuksia eikä sitä, että halpatuonti lisää yhteisön 
reaalituloja ja sisäistä kysyntää. Kaiken kaikkiaan tällainen kauppa voidaan kiteyttää vähän 
koulutusta vaativan työn vaihtamiseksi korkeaa ammattitaitoa vaativaan ja paremmin 
palkattuun työhön. 
Tietyn tyyppistä taloudellista toimintaa ei myöskään pitäisi liikaa siirtää ulkomaille eikä 
tämä ole välttämättä suotavaakaan. Matalapalkkaisissa maissa luotua työpaikkaa ei voida 
rinnastaa yhteisössä menetettyyn työpaikkaan eikä voida olettaa, että ulkomaista tuotantoa 
ja työllisyyttä voitaisiin siirtää yhteisöön. Myyntiin suuntautunut investointitoiminta 
ulkomailla voi yhteisön viennin syrjäyttämisen sijaan avata markkinoita ja johtaa 
kilpailukykyisten yhteisön teollisuuden alojen viennin lisääntymiseen. Yhteisön yritykset 
käyttävät hyväksi näitä mahdollisuuksia, kuten yhteisön jatkuva kauppataseen ylijäämä 
Keski- ja Itä-Euroopan sekä Aasian uusien teollisuusmaiden kanssa osoittaa. 
9 Tavaroiden ja palvelujen tuonnin ja viennin aritmeettinen keskiarvo prosentuaalisena osuutena 
nimellisestä BKT.sta. 
44 
Tuote- ja rahoitusmarkkinoiden maailmanlaajuistuminen kuitenkin kiihdyttää alakohtaisia 
muutoksia ja aiheuttaa laskupaineita vähän koulutetun työvoiman palkkoihin. Se painostaa 
myös tehokkaasti yhteisön taloutta käyttämään uutta tekniikkaa, säilyttämään ja lisäämään 
kilpailukykyä, kohdentamaan varat mahdollisimman hyvin ja harjoittamaan tervettä 
talouspolitiikkaa. 
2.3 Kilpailukyky 
Tekniikan edistyminen ja talouden maailmanlaajuistuminen aiheuttaa jäsenvaltioille 
jatkuvia paineita säilyttää kilpailuasemansa ja parantaa sitä. Kilpailukyky on 
monimutkainen ja moniselitteinen käsite, joka usein sekoitetaan muihin, kuten 
tuottavuuden käsitteeseen. 
Yrityksen tasolla kilpailukyvyn merkitys on selkeä: yritys on kilpailukykyinen, jos se 
pystyy myymään tuotteensa markkinahintaan ja sen toiminta on kannattavaa keskipitkällä 
ja pitkällä aikavälillä. 
Valtion tasolla kilpailukyvyn käsite ei ole 
niin yksiselitteinen. Maan talouspolitiikan 
perimmäisenä tavoitteena on lisätä 
kansalaisten elintasoa ja hyvinvointia. Maan 
ulkomaankaupalla on näin ollen yleensä 
tärkeä merkitys, koska se osoittaa hyvin 
maan pitkäaikaisen kyvyn lisätä tuottavuutta 
ja siirtää kansainvälinen talouskasvu 
kotimaisiksi työpaikoiksi. Maan 
kilpailukykyä arvioidaankin usein sen viennin 
suuntauksien perusteella. Kuten taulukosta 
16 käy ilmi, yhteisö on menettänyt vakaasti 
ja verkkaan vientimarkkinaosuuksiaan 1980-
luvun puolivälistä lähtien. Muiden 
taulukossa esitettyjen alueiden osalta on 
huomionarvoista, että myös Japani on 
menettänyt jatkuvasti ja huomattavassa 
määrin vientimarkkinaosuuksiaan mutta 
Yhdysvallat (1980-luvun lopulla) ja Aasian 
markkinaosuuksiaan merkittävästi. 1 
Taulukko 16 
Viennin kehitys, tavarat yhteensä 
prosenttia markkinaosuuden reaalilisäyksestä tai 
menetyksestä1^, 
(keskimääräinen vuosimuutos) 
EU 
USA 
JAPANI 
Muut kuin OECD 
joista: 
-l)Alv*> 
- Muu Aasia 1981-85 
1,6 
-2,8 
1,6 
-1,4 
3,0 
2,5 1986-90 
-1,9 
4,3 
-3,9 
1,0 
3,3 
2,4 1991-95 
-0,1 
-0,2 
-7,8 
1,6 
1,7 
5,5 1996(2) 
-1,6 
1,7 
-5,9 
1,9 
3,1 
3.6 
') Mitattuna viennin määrän kasvun ja vienli-
markkinamäärän kasvun välisenä suhteena. 
2) Arvio 
•*) DAE-maat (Dynamic Asian Economies) Thaimaata 
ja Malesiaa lukuun ottamatta. 
Lähde: OECD. 
taloudet (1980-luvun alusta) ovat lisänneet 
45 
Kuva 17 
140 
130 
120 
110 
100 
90 
80 Viennin kehitys ja reaalinen efektiivinen 
valuuttakurssi, Euroopan yhteisö 
1987 = 1:00;: 
Vienti** 
:n sisäisillä ja ulkopuolisilla markkinoilla) 
1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1994 
• Kotka» kuutta yMaitöii ulkopuolisia taollauutmaata, kafcslnkaitaiaan vteraiin painotut (doubla «port waightt). 
Daflaattori: nlmalHtat ykaikkOtybiu.ia«annuk»at. 
" MM anuria v(wtt*> rt>a**i kasvud JA vkMrtMxtfkkJnoldan maarito k«»vw> vaUaart* »uhtaatia. 
Utoto; K««w»io|aoecp. 1996 
Vientimarkkinaosuuksien kehitys voidaan osaksi selittää kansainvälisen 
kustannuskilpailukyvyn suuntauksilla (jotka mitataan reaalisina efektiivisinä 
valuuttakursseina). Tässä yhteydessä kuva 17 osoittaa, että yhteisön vientikehityksen 
heikkeneminen viime vuosikymmenen aikana on osaksi johtunut sen reaalisen efektiivisen 
valuuttakurssin arvon merkittävästä noususta. Kahden muuttujan välinen negatiivinen 
korrelaatio on selvää yhteisön valuuttojen arvon huippuhetkillä 1980-luvun puolivälissä ja 
1990-luvun alussa. 
Vaikka vientikehityksen ja kustannuskilpailukyvyn suuntaukset saattavat sisältää 
mielenkiintoisia näkemyksiä, ne kertovat vain osan maan kilpailukyvystä. Valtiontalouden 
kannalta sekä keskipitkän ja pitkän aikavälin näkymiä tarkastellen kilpailukyvyn käsite10 
olisi laajemmin määriteltävissä seuraavasti: Maa on kansainvälisesti kilpailukykyinen, jos 
sillä on samanaikaisesti seuraavat ominaisuudet: 
- sen tuottavuus kasvaa samaa tai nopeampaa vauhtia kuin sen samalla kehitystasolla 
olevien pääasiallisten kauppakumppaneiden 
- sen ulkomaankauppa on tasapainossa ja se on avoin, vapaa markkinatalous, ja 
- sillä on korkea työllisyysaste 
10 Katso myös Competitiveness Policy Council (1993), "A competitiveness strategy for America ". 
46 
Taulukko 17 osoittaa, että tämän määritelmän mukaisesti yhteisön tulos vaihtelee. Työn 
tuottavuus yhteisössä on kasvanut enemmän kuin Yhdysvalloissa ja viime vuosina myös 
enemmän kuin Japanissa ja sen ulkomaankauppa on samalla pysynyt tasapainossa, mutta 
yhteisön työllisyys on huomattavasti alempi kuin sen kahdella tärkeimmällä 
kauppakumppanilla. 
Taulukko 17 
Kolmen johtavan teollisuusmaan talouden kilpailukyky 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 1961-73 1974-85 1986-95 1986-90 1991-95 
Työn tuottavuuden kasvu (prosenttia vuodessa) 
4,4 
1,9 
8,2 2,0 
0,5 
2,7 1,9 
0,8 
2,0 1,9 
0,6 
3,6 1,9 
1,1 
0,6 
Vaihtotase (prosenttia BKT:sta) 
0,3 
0,5 
0,6 -0,3 
-0,4 
0,9 -0,2 
-1,9 
2,7 0,1 
-2,5 
2,8 -0,4 
-1,3 
2,7 
1960 1973 1985 1990 1995 
Työllisyysasteet (%)X) 
67,0 
62,7 
74,3 64,8 
66,7 
70,8 59,1 
68,5 
70,6 62,2 
72,6 
72,6 59,6 
73,0 
73,9 
Työttömyysaste (%) 
2,4 
5,5 
1,7 2,6 
4,9 
1,3 10,0 
7,2 
2,6 7,8 
5,5 
2,1 10,9 
5,4 
3,3 
!) Työllisyyden suhde työlliseen väestöön (15-64 -vuotiaisiin). 
Lähde: Komissio. 
Kaikki teollisuusmaat ovat kärsineet työn tuottavuuden näennäiskasvun rakenteellisesta 
muutoksesta öljyn ensimmäisen hintakriisin jälkeen. Työn tuottavuus on kasvanut 
yhteisössä vakaata, keskimäärin 2 prosentin vuosivauhtia viimeisten 20 vuoden ajan, joten 
se on kasvanut noin kolme kertaa nopeammin kuin Yhdysvalloissa. Japanissa työn 
tuottavuus kasvoi eniten vuosina 1960 - 1990 mutta lähti dramaattiseen laskuun 1990-
luvun alkupuolella ja laski paljon alemmaksi kuin yhteisössä tai jopa Yhdysvalloissa. 
Japanin hiljattain julkaisema tulos osoittaa työtä varastoidun 1990-luvun alun voimakkaan 
ja pitkällisen laskusuhdanteen aikana. 
47 
Työn tuottavuuden parempi kasvu 
yhteisössä on aiheuttanut sen, että yhteisö 
on vakaasti saavuttamassa Yhdysvaltojen 
työn tuottavuuden tason (katso kuva 18). 
Koko talouden kattava yhteisön työn 
tuottavuustaso (ostovoimastandardin 
perusteella) suhteessa Yhdysvaltoihin nousi 
45 prosentista vuonna 1960 82 prosenttiin 
vuonna 1995 ja on yhä paljon korkeampi 
kuin Japanissa, vaikka tämä johtaakin 
tilannetta eräillä tehdasteollisuuden aloilla. 
Yhteisö ei kuitenkaan kyennyt kyseisen 
ajanjakson aikana kaventamaan sen ja 
Yhdysvaltain välistä elintasokuilua yhtä 
paljon. BKT asukasta kohden 
Yhdysvaltoihin verrattuna oli 55 prosenttia 
vuonna 1960 mutta nousi vain 71 
prosenttiin vuonna 1995. Tämä onkin 
johtanut työllisyysasteiden erilaiseen 
kehitykseen näissä maissa (katso alla). Kuva 18 Työn tuottavuustasot 
BKT pysyvinä vuoden 1990 hintoina työntekijää kohti 
(PPS; U5A-100) 
Japani 
1960 1968 197Q 1976 1980 198S 1990 1995 
BKT työntekijää kohti nykyisinä hintoina ja 
valuuttakursseina. 
(ECU; USA-100) 
I960 196$ 1970 1975 1980 1985 1990 1995 
Lähde:: Komissio, 
Tuotanto työntekijää kohden on yhteisössä nykyisinä hintoina ja valuuttakursseina 
mitattuna tällä hetkellä sama kuin Yhdysvalloissa mutta huomattavasti alempi kuin 
Japanissa. Tämä merkitsee sitä, että vallitsevien valuuttakurssien mukaan yhteisön 
työntekijä saa aikaan keskimäärin yhtä paljon taloudellista hyvinvointia kuin 
yhdysvaltalainen työntekijä. 
Yhteisö ei ole koskaan aiemmin kohdannut todellisia, ulkomaankaupan tasapainoon 
liittyviä ongelmia. Vuodesta 1960 1980-luvun lopulle yhteisön vaihtotase oli yleisesti 
ottaen tasapainoinen tai lievästi ylijäämäinen. Tämä ei näy kovinkaan selvästi taulukosta 
17 (jossa esitetään ajanjaksojen keskiarvot), koska yhteisön kauppavaihto muun maailman 
kanssa oli öljyn kahden hintakriisin vuoksi lyhyen aikaa selvästi alijäämäinen. Talouden 
ylikuumennuttua vuosina 1989 - 1990 ja Saksan yhdistyttyä vaihtotase kääntyi tilapäisesti 
negatiiviseksi, mutta vuodesta 1995 yhteisön vaihtotase on jälleen ollut ylijäämäinen (noin 
0,75 prosenttia suhteessa BKT:hen). Yhdysvaltojen vaihtotase on puolestaan ollut 
huomattavan alijäämäinen 1980-luvun alusta lähtien mutta Japanin vaihtotase on ollut 
voimakkaasti ylijäämäinen, koska kansallinen säästäminen on rakenteellisesti 
huomattavasti suurempi kuin kotimaiset investoinnit. 
48 
Yhteisön talous on sen kahteen tärkeimpään kauppakumppaniin verrattuna työllisyyden 
osalta lohduton. Työllisyystilanne oli yhteisössä suhteellisen hyvä 1970-luvun alkuun 
saakka. Sen jälkeen työllisyys kasvoi hieman 1980-luvun lopulla mutta yleisesti ottaen 
uusia työpaikkoja on syntynyt liian hitaasti ja vähemmän kuin suhteellisen hitaasti kasvanut 
työvoima edellyttäisi. Yhdysvalloissa työllisyys on sitä vastoin kasvanut nopeasti 1960-
luvun alusta lähinnä siksi, että työvoima on kasvanut voimakkaasti. Työllisyysaste (ts. 
työllisyys suhteessa työikäiseen väestöön) on siis kehittynyt eri suuntiin EY:ssä ja 
Yhdysvalloissa. Yhdysvaltojen työllisyysaste lähti kasvuun yhteisöä alemmalta tasolta ja 
on tällä hetkellä noin 73 prosenttia. Yhteisön työllisyysaste puolestaan laski alle 60 
prosenttiin. 
2.4 Työvoiman korvaaminen pääomalla ja työllisyyden kasvu 
2.4.1 Työvoiman korvaaminen pääomalla 
Nopeasti kehittyvä tekniikka ja talouden maailmanlaajuistuminen edellyttävät jatkuvia 
toimenpiteitä kilpailukyvyn säilyttämiseksi ja voimistamiseksi. Yhteisö ja sen kaksi 
tärkeintä kauppakumppania ovat joutuneet samojen mukautumisongelmien eteen, mutta 
niiden vaikutukset työmarkkinoihin ovat olleet yllättävän erilaiset. Yhteisön ja sen 
kauppakumppanien erilaiset työllisyysnäkymät näyttävät johtuvan työn tuottavuuden, 
pääomalla korvattavan työvoiman ja kasvun välisistä suhteista11. 
Kuten edellisessä osassa esitettiin, yhteisön työn tuottavuus on kasvanut viimeisten 35 
vuoden aikana jatkuvasti nopeammin kuin sen tärkeimmän kauppakumppanin, 
Yhdysvaltojen, ja viime aikoina jopa nopeammin kuin Japanissa. On kuitenkin ilmeistä, 
että lähes puolet työn tuottavuuden kasvusta on johtunut työvoiman korvaamisesta 
pääomalla. 
Työn tuottavuuden kasvu voidaan jakaa siihen liittyvän teknologian kehityksen kasvuun 
[tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus (total factor productivity)] ja työvoiman 
korvaamiseen pääomalla. Taulukko 18 osoittaa, että työn tuottavuuden 4,5 prosentin 
vuotuisesta kasvusta yhteisössä vuosina 1961-73 noin 3 prosenttiyksikön voidaan katsoa 
johtuneen tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden kasvusta ja jäljelle jäävien 1,5 
prosenttiyksikön työvoiman korvaamisesta pääomalla. Öljyn ensimmäisen hintakriisin 
jälkeisten kahden vuosikymmenen aikana työn tuottavuus kasvoi vakaasti 2 prosentin 
vuosivauhtia. Vain vähän yli puolet tästä kasvusta voidaan lukea teknologian kehityksen 
ansioksi. Lähes puolet työn tuottavuuden kasvusta johtui työvoiman korvaamisesta 
pääomalla. 
1 ' Yhteisön työllisyyttä ci ole verrattu Japanin työllisyyteen, sillä Japanin tilanne eroaa kulttuurisesti ja 
sosiaalisesti liian paljon yhteisön tilanteesta. 
49 
Taulukko 18 
Tuotanto, työllisyys, tuottavuus ja työvoiman korvaaminen pääomalla 
(vuotuinen muutos prosentteina) 
1961-73 1974-85 1986-95 1986-90 1991-95 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 
EU 
USA 
Japani 1. Teknologian kehitys = Tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus^ 
endogeeninen kasvu 
2,8 
1,6 
6,3 1,0 
0,4 
1,1 1,2 
0,8 
0,9 1,5 
0,6 
2,3 1,0 
0,9 
-0,5 
2. Työvoiman korvaaminen pääomalla kansantaloudessa 
= työtä säästävä kasvu (2 = 3- 1 ) 
1,5 
0,3 
1,8 1,0 
0,1 
1,6 0,7 
0,1 
1,1 0,4 
0,0 
1.2 1,1 
0,2 
1,1 
3. Näennäinen työn tuottavuus = BKT työntekijää kohden 
talouskasvu ilman työllisyyttä (3=1+2) 
4,4 
1,9 
8.2 2,0 
0,5 
2,7 1,9 
0,8 
2,0 1,9 
0,6 
3,6 1,9 
1,1 
0,6 
4. Työllisyys = työllisyyttä lisäävä kasvu (4 = 5-3) 
0,3 
1,9 
1,3 0,0 
1,8 
0,7 0,4 
1,7 
0,9 1,3 
2,1 
1,0 -0,5 
1,2 
0,7 
5. Todellisen BKT:n kasvu (5 = 1+2+4 = 3+4) 
4,7 
3,9 
9,7 2,0 
2,3 
3,4 2,3 
2,5 
2,9 3,3 
2,8 
4,6 1,4 
2,3 
1,3 
Yhdysvaltojen tilanne on yllättävän erilainen. Työn tuottavuuden kasvu oli Yhdysvalloissa 
vuosina 1961-73 ja 1974-95 vain kolmanneksen yhteisön kasvusta, ja työvoiman 
korvaaminen pääomalla vaikutti tilanteeseen vain vähän. Yhdysvaltojen talous on siis 
laajentanut pääoma- ja työvoimapanostaan suurin piirtein samanaikaisesti. On huomattava, 
että Yhdysvaltojen tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus näyttää 1980-luvun 
puolivälistä alkaen nousseen edellisen vuosikymmenen hyvinkin alhaiselta tasolta osaksi 
voimakkaasti lisääntyneen investointitoiminnan vuoksi. 
50 
Kuva 19 Työllisyys, tuottavuus ja työvoiman 
korvaaminen pääomalla 
(Indeksi 1960-= 100) ninsinnHiiii 
Todellinen Pääomakanta 
1 MW : : : : K '' ' ': n•" " ' • ' »' : W- '• : : : : »5 ': : : : 90 : ; : : K 
Työvoiman 
korvaaminen 
pääomalla EUR 
im\ • ••• -, ' : ;«*; : : ; : : ; : n\ ; : :: ; n ; ; ;. : : : m • : : ; : : «s : : ; : : : »••• : :W: : ': : Y: :::«•:::::•:• :>«: : : :: : : : »: : : :::::>« : : ! : : : : MK : : : : ÏW. : 
Reaalipalkka 
työntekijää kohden 
Työvoiman korvaaminen pääomalla ei sinänsä ole huolestuttavaa. Korkea korvausaste 
pitää taloudellisen toiminnan ja elintason kasvun jatkuvan korkeana. Jos suuri osa 
käytettävissä olevasta työvoimareservistä on kuitenkin työttömänä, mikä on ollut yhä 
yleisempää yhteisössä öljyn ensimmäisen hintakriisin jälkeen (katso taulukko 18), esiintyy 
kahdenlaisia ongelmia: 
- koska työvoimamarkkinat ovat joustamattomat, yritykset joutuvat korvaamaan 
työvoimaa pääomalla säilyttääkseen kilpailukykynsä tuottavuutta kasvattamalla 
- makrotalouden kasvu ei ollut riittävän voimakasta tunnettuun ja vakaaseen työn 
tuottavuuden kasvuun verrattuna, jotta olisi voitu luoda riittävän monta uutta 
työpaikkaa. 
51 
Potentiaalinen työvoimareservi on noin 17 miljoonaa henkeä, jos mittapuuna käytetään 
vuosien 1961-73 keskimääräistä työllisyysastetta, ja 26 miljoonaa, jos mittapuuna 
käytetään Pohjois-Euroopan, USA:n ja Japanin työllisyysasteita. Se on siis merkittävä 
kasvupotentiaali. Tämä edellyttää kuitenkin, että työvoimareserviä hyödynnetään riittävän 
tehokkailla poliittisilla toimenpiteillä. 
Taulukko 19 
Työvoimapotentiaali, EU 
(1960-95, miljoonaa) 
I960 1973 1985 1990 1991') 19912) 1995 
1. Työikäinen väestö ( 15-64 -
vuotiaat) 
2. Työssäkäyvän väestön osuus 
koko väestöstä (= 3 /1 ) 
3. Aktiiviväestö (=4 + 5) 
4. Työttömyys 
5. Kokonaistyöllisyys 
6. Työllisyysaste (= 5 /1 ) 
7. Mahdollinen työllisyys vuosien 
1961 -73 keskimääräisen 
työllisyysasteen mukaan (66,2%) 
8. Työllisyyskuilu 1 (=5-7) 
9. Mahdollinen työllisyys 70 %:n 
työllisyysasteen mukaan3* 
10. Työllisyyskuilu 2 (=5 -9) 193,8 
68,9 
133,4 
3,1 
130,4 
67,3 
128,4 
2,0 
135,6 
-5,3 208,4 
66,9 
139,5 
3,5 
136,0 
65,2 
138,1 
-2,1 
145,9 
-10,0 229,7 
65,7 
150,9 
14,8 
136,2 
59,3 
152,2 
-16,0 
160,8 
-24,6 234,2 
67,2 
157,5 
12,0 
145,4 
62,1 
155,2 
-9,7 
163,9 
-18,5 235,4 
67,3 
158,3 
12,7 
145,6 
61,9 
155,9 
-10,3 
164,8 
-19,1 246,0 
67,7 
166,6 
13,6 
153,0 
62,2 
163,0 
-10,0 
172,2 
-19,3 249,0 
66,6 
165,9 
17,9 
148,1 
59,5 
165,0 
-16,9 
174,3 
-26,2 
'* 1900-91 Länsi-Saksa mukaan lukien 
2) 1991-95 yhdistynyt Saksa mukaan lukien 
3) Verrattavissa Pohjois-Euroopan, USA:n ja Japanin korkeimpiin työllisyysasteisiin. 
Lähde: Komissio. 
2.4.2 Työvoiman korvaaminen ja palkkakehitys 
Kuten edellä korostettiin, yhteisön työvoiman korvaaminen pääomalla selittää noin puolet 
työn tuottavuuden kasvusta. Yhdysvalloissa, jossa teknologia on kehittynyt vain hieman 
hitaammin, työvoiman korvaamista kansantaloudessa ei ole tapahtunut lähes lainkaan. 
Onkin pohdittava, voidaanko korvaamiskehitystä hidastaa kilpailukykyä heikentämättä. 
Ensiksi on tarkasteltava tuotannontekijöiden suhteellisten hintojen (relative factor prices) 
kehitystä kansantaloudessa. Palkkojen nouseminen liian suuriksi öljyn kahden hintakriisin 
jälkeen sai työttömyyden nousuun ja yhteisön palkkakehitys kansantalouden tasolla on 
tullut tarkoituksenmukaisemmaksi. Vuodesta 1982 (vuosia 1990 - 1992 lukuun ottamatta) 
palkkojen kokonaiskustannukset henkeä kohti (sosiaaliturvamaksut mukaan lukien) ovat 
kehittyneet laskevan inflaation mukaisesti. Yksikkötyökustannukset ovat kasvaneet 
52 
BKT:n hintadeflaattoria vähemmän ja reaalipalkkojen kasvu on 1 prosenttiyksikköä 
pienempi kuin työn tuottavuuden kokonaiskasvu (kuva 20). Tämä kehitys on 
huomattavasti parantanut pääoman kannattavuutta (katso 1. luvun kuva 9) ja luonut hyvän 
perustan voimakkaammalle investointivetoiselle talouskasvulle kysynnän piristyessä. 
Palkkojen tarkoituksenmukainen kehitys makrotalouden tasolla onkin tärkeää, jotta 
työttömyyttä voitaisiin vähentää investointien tukemalla kasvulla (joka on talouspolitiikan 
laajojen suuntaviivojen makrotaloutta koskevan osion mukaista). Ekonometriset analyysit 
näyttävät kuitenkin osoittavan, että suotuisat suuntaukset yhteenlasketuissa palkoissa 
hidastavat työvoiman korvaamista pääomalla kansantalouden tasolla kovin hitaasti. 
Nopeampi tapa heikentää 
korvaamiskehitystä on 
laajentaa 
palkka(kustannus)asteikkoa 
alaspäin. Tähän suuntaan 
vaikuttavat markkinavoimat 
ovat voimakkaat ja 
luultavasti voimistuvat 
talouden 
maailmanlaajuistumisen 
vuoksi, ja erityisesti Keski- ja 
Itä-Euroopan sekä entisen 
Neuvostoliiton avautumisen 
vuoksi. Jos palkkarakenne on 
kovin hajanainen, 
talouskasvu lisää 
työpaikkoja, koska laaja 
palkkajakauma mahdollistaa 
sen, että huonostikin tuottava 
toiminta säilyy kannattavana 
tai muuttuu kannattavaksi. 
53 
Kuva 21 
1979 Yhdysvalloissa palkka-asteikko 
miesten osalta laajeni alaspäin 
1970- ja 1980-luvuilla yli 30 
prosenttia12. Näin ollen 
suhteellisen vähän kohonneita 
Yhdysvaltojen keskimääräisiä 
reaalipalkkoja (keskimääräinen 
kasvuvauhti vuodessa oli noin 0,5 
prosenttia vuosina 1974-90) 
seurasi reaalipalkkojen 
dramaattinen lasku palkka-
asteikon alemmilla tasoilla. 
Voidaankin väittää, että 
Yhdysvaltojen suuri 
palkkahajonta on ollut korkean 
työllisyyden säilyttämisen 
kannalta välttämätöntä. Palkkojen 
joustaminen alaspäin on taannut 
sen, että reaalipalkkojen ja työn 
tuottavuuden laajentamisen 
välinen ero (joka on aiheutunut 
teknologian kehityksestä ja 
talouden maailmanlaajuistumisesta) on kaventunut. Palkkahajonnan suuntaukset 
(miehet, 09/01) 
1983 1887 1991 1995 
20 MUUtos vuosina 1979* -1995** 
palkkahajonnan ylimpien ja alimpien (D) suhde keskiarvoon 
:• !«;;•-
m. 
mm 
-15 E&ID1 BBD9 
I I I 1 1 L. 
Ranska Saksa Italia UK Japani 
* Saksa 1983 «100, 
** italian tiedot vuoteen 1992, Ranskan vuoteen 1994, Saksan 
vuoteen 1993 Ja Japanin vuoteen 1994 saakka.. 
iqftd»; OECD. USA 
Vaikka tämä suuntaus näyttää Yhdysvalloissa heikentyneen viime vuosina, palkkahajonta 
on pysynyt suurena ja vaikuttaa edelleen myönteisesti tuotannon kasvun työvaltaisuuteen. 
Yhdysvallat harjoittaa lisäksi parhaillaan politiikkaa, jonka tavoitteena on lisätä 
investointeja ja tuottavuuden kasvua sekä tarjota parempia palkkoja ammattitaidottomalle 
työvoimalle. Näin ollen on näyttöä siitä, että useimmat Yhdysvalloissa viime vuosina 
luoduista työpaikoista eivät ole matalapalkkaisia tai vähän ammattitaitoa vaativia vaan 
edellyttävät pikemminkin korkeata ammattitaitoa. Vuosina 1994 - 1996 kokoaikaisten 
työpaikkojen nettokasvusta 68 prosenttia kohdistuikin juuri keskimääräistä korkeammin 
palkattuihin työpaikkoihin13. 
12 Katso BURTLESS, G. (1993), "The contribution of employment and hours changes to family income 
inequality", American Economic Review, Papers and Proceedings, Vol. 83, n:o 2, ss. 131-135. 
13 US Council of Economic Advisers (1996), "Job creation and employment opportunities: The United 
States labour market, 1993-96". 
54 
Euroopan yhteisössä palkkahajonta sitä vastoin pysyi joko yleisesti ottaen 
muuttumattomana tai laajeni vain hieman työvoiman kysynnän rakenteessa tapahtuneista 
muutoksista huolimatta. Poikkeuksia tähän yleiseen tilanteeseen ovat Yhdistynyt 
kuningaskunta ja jossain määrin myös Italia vuodesta 1991 alkaen (katso myös laatikko 
3). Yhdysvaltain ja Euroopan yhteisön välillä vallitsevat palkkojen eriarvoisuutta koskevat 
erot johtuvat pääasiassa työmarkkinainstituutioiden eroista. Yhdysvalloissa ollaan paljon 
riippuvaisempia markkinavoimista kuin Euroopan yhteisössä. Vähimmäispalkat ovat 
esimerkiksi Yhdysvalloissa matalammat ja työttömyyskorvaukset sekä muut sosiaaliset 
tulonsiirrot huomattavasti huonommat kuin yhteisössä. Yhdysvalloissa ovat myös 
kollektiiviset palkkaneuvottelut harvinaisempia, julkisen sektorin työpaikkojen osuus 
pienempi sekä yleissivistävän ja työpaikkakoulutuksen tukeminen vähäisempää kuin 
yhteisössä. 
Yhdysvaltojen käytännön jäljittely yhteisössä ei ole sosiaalisista ja poliittisista syistä 
mahdollista eikä edes suositeltavaa, sillä se edellyttäisi huomattavia muutoksia Euroopan 
sosiaalisissa oloissa. Yhdysvaltojen mallin käyttäminen yhteisössä edellyttäisi 
työttömyyskorvausten ja sosiaalietuuksien huomattavaa heikentämistä. Tämä merkitsisi 
ceteris paribus palkkarakenteen laajentamista ja aiheuttaisi suurempia tuloeroja. 
Yhteisöönkin alkaisi syntyä köyhien työläisten ryhmiä, mikä on yhteiskunnalle yhtä 
haitallinen sosiaalisen syrjäytymisen muoto kuin työttömyys. 
Edellä esitetyt näkökohdat eivät kuitenkaan merkitse sitä, ettei Euroopan yhteisön 
tilannetta pyrittäisi helpottamaan käytännöllisillä ratkaisuilla Eurooppa-neuvoston Essenin 
kokouksessa esitetyn strategian mukaisesti; strategian tavoitteenahan on lisätä kasvun 
työvaltaisuutta. Tässä yhteydessä kannattaa erityisesti noudattaa seuraavia periaatteita. 
Työmarkkinaosapuolten välisissä palkkasopimuksissa olisi voitava tehdä eroja 
palkkaukseen pätevyyden, alueiden ja jossain määrin myös eri alojen välillä. Alempien 
palkkaluokkien välillisiä työvoimakustannuksia (tai tuloveroja) olisi vähennettävä ja 
valtion tulonmenetykset korvattava valvomalla tiukemmin valtion kokonaismenojen 
kasvua ja/tai muiden verojen (esim. ympäristömaksujen) korotuksia. Samoin vähän 
koulutetuille, nuorille tai pitkäaikaistyöttömille voitaisiin ottaa käyttöön väliaikaiset 
aloituspaikat. Toimenpiteiden kohteet olisi määritettävä tarkkaan ja toteutettava 
vaiheittain. Uusien työpaikkojen luomista ja osallistumista työelämään voidaan myös lisätä 
joustavammilla, yritysten ja työntekijöiden erityistarpeita vastaavilla työaikajärjestelyillä, 
lisäämällä vapaaehtoista osa-aikatyötä ja edistämällä paikallisia työllisyysaloitteita. 
Yhteisön työttömyysongelma on siis ensisijaisesti ratkaistava paremmalla talouskasvulla, 
rakenteellisilla uudistuksilla ja mikrotalouden joustoilla. 
55 
2.5 Johtopäätökset talouspolitiikan suhteen 
Yhteisön työttömyyden osuus siviilityövoimasta oli 1960-luvun alussa 2,25 prosenttia 
mutta on tällä hetkellä noussut noin 11 prosenttiin. Työllisyys on kyseisenä ajanjaksona 
kasvanut vuosittain keskimäärin vain 0,3 prosenttia, kun työssä käyvän väestön osuus 
koko väestöstä ja työllisyysaste ovat sitä vastoin olleet laskussa. Tämä on johtanut siilien, 
että yhteisössä on tällä hetkellä suuri määrä käyttämätöntä työvoimaa. Kuten edellä 
esitettiin, ei ole kovinkaan perusteltua väittää, että yhteisön synkät työmarkkinanäkymät 
johtuisivat teknologian kehityksestä, talouden maailmanlaajuistumisesta ja kilpailukyvystä. 
Teknologian edistyminen ja talouden maailmanlaajuistuminen, etenkin ankara 
maailmanlaajuinen kilpailu ja kauaskantoiset toimialojen muutokset, korostavat kiireellistä 
tarvetta toteuttaa toimenpiteitä kilpailukyvyn edistämiseksi ja toisaalta tuote- ja 
työvoimamarkkinoiden uudenaikaistamiseksi. Tarvittava talouspolitiikka on jo esitetty 
kasvua, kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevassa valkoisessa kirjassa sekä talouspolitiikan 
laajoissa suuntaviivoissa, joita on annettu vuodesta 1993. Jäsenvaltiot tunnustavat 
toimenpiteiden kiireellisyyden ja ovat ottaneet käyttöön toisinaan uskaliaitakin 
uudistusohjelmia, joiden tarkoituksena on vastata myönteisesti maiden talouksien 
tärkeimpiin rakenteellisiin haasteisiin. Toimenpiteitä olisi jatkettava ja lisättävä erityisesti 
niillä aloilla, joilla kehitys on ollut hitaampaa tai sitä ei ole ollut lainkaan. 
EY:n kilpailukyvyn ja työllisyyden turvaamiseksi ja edistämiseksi vapaan kaupan ja 
teknologisten muutosten leimaamassa maailmassa jäsenvaltioiden ja Euroopan yhteisön on 
ehdottomasti tehostettava toimenpiteitään tavara- ja palvelumarkkinoidensa 
uudistamiseksi talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen mukaisesti. Tämä edellyttää 
ensiksikin Euroopan yhtenäismarkkinoiden toteuttamista, mitä myös komissio korosti 
hiljattain laatimassaan arviossa14. Tutkimuksen mukaan yhtenäismarkkinoita koskevan 
ohjelman avulla on tähän mennessä korotettu BKT:n tasoa 1,5 prosenttia ja luotu lähes 
900 000 uutta työpaikkaa, koska kauppa ja kilpailu ovat lisääntyneet. Toimenpiteitä on 
vielä toteutettava muun muassa verotusta ja yhtiöoikeutta koskevan lainsäädäntökehyksen 
loppuun saattamiseksi sekä televiestintä- ja energiamarkkinoiden vapauttamiseksi. 
Vieläkin tärkeämpää on varmistaa, että yhteisön nykyistä lainsäädäntöä sovelletaan 
tehokkaasti ja vahvistetaan sekä vähennetään liiallista sääntelyä etenkin, mutta ei 
ainoastaan, kansallisella tasolla, sillä se haittaa yhä yhtenäismarkkinoiden toimintaa. 
14 Euroopan komissio, (1996), "Yhtenäismarkkinoiden vaikutus ja tehokkuus", komission tiedonanto 
Euroopan parlamentille ja neuvostolle KOM(96) 520 lopull. 
56 
Joustavan talouden aikaansaaminen edellyttää myös tehokkaampia rakenneuudistuksia 
muilla tärkeillä aloilla. Tällaisia uudistuksia ovat Euroopan laajuisten liikenne- ja 
viestintäverkkojen toteuttaminen, tutkimuksen ja kehittämisen edistäminen, 
tietoyhteiskunnan edistäminen sekä pk-yrityksien markkinoille pääsyä koskevien esteiden 
ja pk-yritystoiminnan liiallisen sääntelyn poistaminen. Näillä toimenpiteillä vahvistetaan 
endogeenista kasvua ja saadaan yhteisön talouden kokonaistuottavuutta merkittävästi 
parannettua. Perustamalla asianmukaiset toimintakehykset voidaan saada aikaan kestävää 
investointien tukemaa kasvua ja samalla säilyttää terveellinen ympäristö (katso laatikko 4). 
Kuten korostettiin neuvoston ja komission laatimassa vuoden 1996 yhteisessä 
kertomuksessa yhteisön työllisyydestä ja kasvusta, jonka Eurooppa-neuvoston Dublinin 
kokous hyväksyi, jäsenvaltioiden työvoimamarkkinoiden valmiutta talouden muutoksiin 
on parannettava edelleen uudenaikaistamalla työjärjestelyjä, lisäämällä maantieteellistä ja 
eri ammattialojen välistä liikkuvuutta sekä erittelemällä tuottavuuteen liittyvät 
työvoimakustannukset. Erityisen tärkeää on tukea koulutusta, jotta työvoiman 
ammattitaito voidaan mukauttaa teknologisiin ja muihin muutoksiin. Nämä toimenpiteet 
ovat myös tarpeen, jotta voitaisiin välttää pullonkaulojen syntyminen 
työvoimamarkkinoille ja palkkainflaation jatkuminen työttömyyden vähentyessä. Lisäksi 
olisi aktiivisesti pyrittävä löytämään käytännöllisiä ratkaisuja kasvun työvoimavaltaisuuden 
lisäämiseksi (katso alakohta 2.4.2). Niiden avulla lisätään työllisyyttä mutta ne auttavat 
myös hillitsemään hankalia mukautustoimenpiteitä.15 
15 Ks. "The composition of unemployment from an economic perspective", European Economy, n:o 59, 
1995 sekä "Growth, employment and employment-intensive growth", European Economy n:o 62, 
1996. 
57 
Laatikko 2: Yhtenäismarkkinoiden vaikutus ja tehokkuus 
- vuoden 1996 tutkimus 
Yhtenäismarkkinoita koskeva ohjelma on kunniahimoisin ja laajin tarjontajohteinen ohjelma, jota 
koskaan on aloitettu. Sen tarkoituksena oli poistaa kaikki jäljellä olevat muut kuin tulleista 
johtuvat kaupan esteet EY:n jäsenvaltioiden väliltä. Komission hiljattain (lokakuussa 1996) 
laatima arvio yhtenäismarkkinoita koskevan ohjelman vaikutuksesta ja tehokkuudesta 
(KOM(96)520 lopull.) sekä Economic Evaluation of the Internal Market1 -nimisessä European 
Economyn seuraavassa painoksessa julkistettava yksityiskohtaisempi tutkimus tarjoavat näyttöä 
yhtenäismarkkinoiden tähän mennessä saavuttamista taloudellisista vaikutuksista. Komission 
arvioissa päätellään, että yhtenäismarkkinoilla on selvästikin ollut myönteinen vaikutus yhteisön 
talouteen, etenkin tehdasteollisuuden aloihin. Vielä on kuitenkin selvitettävä ongelmia ja 
valvottava tarkkaan, etteivät yhteisön markkinat pirstoutuisi uudelleen, mutta 
yhtenäismarkkinoista on selvästikin tulossa todellisuutta. 
Yhtenäismarkkinoiden myönteiset vaikutukset voidaan jakaa kolmeen alueeseen: 
• muutokset kaupassa ja suorien ulkomaisten investointien virrassa: teorian mukaisesti 
maiden välisten kaupan esteiden poistaminen laajentaisi jäsenvaltioiden välistä kauppaa ja 
korvaisi tehottomamman kotimaisen tuotannon tehokkaammin tuotetuilla tuontituotteilla, 
jolloin hyvinvointi nousee. Yhtenäismarkkinoita koskeva ohjelma saattaa myös johtaa 
jäsenvaltioiden suurempaan erikoistumiseen suhteellisen edun perusteella, jolloin 
jäsenvaltioiden teollisuustuotteiden kauppa lisääntyisi, tai mittakaavaetujen, epätäydellisen 
kilpailun ja tuotteiden eriyttämisen hyödyntämiseen, jolloin ristikkäiskauppa (ts. samojen 
tuotantolinjojen, kuten autojen samanaikainen tuonti ja vienti) lisääntyisi. Ensin mainittu 
vaihtoehto lisäisi tehokkuutta, sillä jäsenvaltiot erikoistuisivat niihin toimintoihin, joissa ne jo 
ovat suhteellisen tehokkaita, ja kuluttajat hyötyisivät alemmista hinnoista. Toisaalta 
vaihtoehto saattaa myös aiheuttaa vaativia teollisia rakennemuutoksia. Ristikkäiskauppa sitä 
vastoin tarjoaa kuluttajalle enemmän erilaisia tuotteita ja tuottajille alempia 
muutoskustannuksia. Koska yhtenäismarkkinaohjelma muuttaa yhteisöä muita maailman 
kolkkia houkuttelevammaksi paikaksi kansainvälisille tuotantolaitoksille, sen odotettiin myös 
vaikuttavan suorien ulkomaisten investointien virtoihin. 
• Muutokset jäsenvaltioiden tuotantorakenteissa, kilpailun tasoissa ja muutoksista 
johtuvat hintavaikutukset: yhtenäismarkkinoita koskevan ohjelman odotettiin vaikuttavan 
myönteisesti yhteisön talouteen etenkin lisäämällä kilpailukykyä yhdentymisen ansiosta, sillä 
se saa aikaan tehokkaampaa tuotantoa alemmin kustannuksin ja hinnoin sekä lisää 
tuotevalikoimaa. Näiden vaikutusten odotettiin johtuvan mittakaavaetujen hyödyntämisestä ja 
lisääntyneestä kilpailusta. Näin ollen tehottomat yritykset lopettaisivat toimintansa ja 
teollisuus kokisi rakennemuutoksen. Lisääntyneellä kilpailulla varmistettaisiin myös se, että 
tehokkuuden ansiosta alentuneet tuotantokustannukset näkyisivät alempina kuluttajahintoina. 
• Muutokset EY: n tuotannontekijöiden kokonaistuottavuudessa, kasvussa, 
työllisyydessä ja lähentymisessä: yhtenäismarkkinoita koskevan ohjelman voidaan 
arvioida vaikuttavan myönteisesti tuotannontekijöiden kasaantumiseen, mikä johtaa 
parempaan talouskasvuun yhteisössä. Ensiksikin yhtenäismarkkinoita koskevasta ohjelmasta 
saatavat staattiset tehokkuusvoitot muuttuvat paremmiksi tuloiksi, mikä saattaa lisätä 
investointeja ja nostaa kasvua keskipitkällä aikavälillä. Toiseksi yhtenäismarkkinoita koskeva 
ohjelma voisi parantaa EY:n tuoteinnovaatioista saatavia etuja ja vähentää innovaatioiden 
kustannuksia ja lisätä näin kasvua pitkällä aikavälillä. 
1. Muutokset kaupassa ja ulkomaisissa suorissa investoinneissa 
Tutkimuksessa arvioidaan, että poistamalla kaupan esteitä yhtenäismarkkinaohjelma on lisännyt 
jäsenvaltioiden välistä teollisuustuotteiden kauppaa 20 - 30 prosenttia. Vuodesta 1985 vuoteen 
1995 EY:n sisäisen tuonnin osuus teollisuustuotteiden kokonaistuonnista kasvoi 6,7 
prosenttiyksikköä, 67,9 prosentista vuonna 1985 67,9 prosenttiin vuonna 1995. Kun tarkastellaan 
palvelujen tuontia samalla ajanjaksolla, EY:n sisäisen tuonnin osuus palvelujen 
kokonaistuonnista kasvoi 3,1 prosenttiyksikköä, 46,9 prosentista vuonna 1985 50,0 prosenttiin 
vuonna 1995. Jäsenvaltioiden välinen kauppa ei kuitenkaan ole lisääntynyt kolmansien maiden 
kanssa käytävän kaupan kustannuksella: teollisuustuotteiden tuonti EY:n ulkopuolelta on 
kasvattanut osuuttaan kulutuksesta 12 prosentista 14 prosenttiin vuosina 1980 - 1993, ja on 
arvioitu, että 70 prosenttia tästä kasvusta johtuu yhtenäismarkkinaohjelmasta. 
1 Economic Evaluation of the Internal Market, European Economy - Reports and Studies, 1997, 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto, Luxemburg. 
58 
Yhteisön sisäinen kauppa voitiin 1980-luvun alussa luokitella lähinnä eri toimialojen väliseksi 
kaupaksi (noin 45 prosenttia teollisuustuotteiden kokonaiskaupasta), joka vastaa jäsenvaltioiden 
vertailuetuihin perustuvaa erikoistumista. Tämä kauppa alkoi hiipua 1980-luvun puolivälissä 
yhtenäismarkkinaohjelman vuoksi, mutta ristikkäiskauppa sitävastoin lisääntyi. 
Ristikkäiskaupassa voidaan kuitenkin erottaa kaksi erilaista suuntausta: hinnaltaan ja laadultaan 
samanlaisten tuotteiden kauppa sekä hinnaltaan ja laadultaan erilaisten tuotteiden kauppa (esim. 
yksi maa vie kalliita merkkipaitoja ja toinen huokeita, huonolaatuisia paitoja). Lisääntynyt 
ristikkäiskauppa on ollut pääasiassa jälkimmäisen tyyppistä (sen osuus teollisuustuotteiden 
kokonaiskaupasta oli vuonna 1985 alle 35 % mutta nousi yli 42 %:iin vuonna 1994), kun taas 
ensiksi mainittu tyyppi on pysynyt suurin piirtein vakaana (noin 20 % koko EY:n sisäisestä 
teollisuustuotteiden kaupasta). Toisin sanoen jäsenvaltioiden tuotantorakenteet näyttävät 
lähentyvän, sillä ne erikoistuvat lisääntyvässä määrin samankaltaisilla aloilla, mutta niiden 
hintaan ja laatuun liittyvät markkinaraot ovat erilaiset. Tämä helpottaa siirtymistä EMUun. 
Yhtenäismarkkinoita koskeva ohjelma näyttää vaikuttaneen suoriin ulkomaisiin investointeihin 
myönteisemmin kuin kauppaan. Kaikkien maailman maiden tekemistä suorista ulkomaisista 
investoinneista 44,4 prosenttia keskittyi EY:n alueelle 1990-luvun alussa, kun niiden osuus 
vuosina 1982 - 1987 oli vain 28,2 prosenttia. Vuosina 1984 - 1992 suorien ulkomaisten 
investointien määrä EY:n sisällä kasvoi neljä kertaa nopeammin kuin EY:n sisäinen kauppa. 
2. Muutokset jäsenvaltioiden tuotantorakenteissa, kilpailun tasoissa ja muutosten 
vaikutukset hintoihin 
EY:n sisällä tapahtunutta teollisuuden rakennemuutosta on luonnehdittu yritysfuusioiden ja -
kauppojen (mergers and acquisitions, M&A) lukumäärän huomattavana kasvuna. Ne ovat 
lisääntyneet erityisen voimakkaasti rajat ylittävässä yritystoiminnassa, vaikka suurin osa 
yritysfuusioista ja -kaupoista onkin pysynyt kotimaisina (yli 70 % EY:n 15 jäsenvaltion välisistä 
operaatioista vuosina 1990 - 1995). Yritysfuusioiden ja -kauppojen suuri kotimaisuusaste on 
puolestaan osoitus siitä, että teollisuuden rakenteita muutetaan ainakin aluksi muuttamalla 
kotimaisia markkinarakenteita. Vuosina 1988 - 1992 yritysfuusioita ja -kauppoja tehtiin 
aktiivisesti tehdasteollisuudessa. Myöhemmin niitä on tehty eniten palvelualoilla, joilla 
yhtenäismarkkinäohjelmaan kuuluvien toimenpiteiden toteuttaminen on viivästynyt. Tämä on 
johtanut toimialojen keskittymiseen EY:n sisällä (mutta ei jäsenvaltioiden sisällä). 
Yrityskeskittymät ovat monella alalla lisääntyneet yli viidellä prosenttiyksiköllä. Tämä on ollut 
yleistä etenkin hyvin teknisillä aloilla. 
Yrityskeskittymien lisääntyminen saattaa alentaa taloudellista hyvinvointia, sillä ne vähentävät 
kilpailua. Aktiivisen kilpailupolitiikan edistäminen onkin siksi erityisen tärkeää. 
Hintakustannusmarginaalit ja liiketoiminnasta saadut havainnot näyttävät kuitenkin osoittavan, 
että voitot, joita suuryritykset ovat saaneet tehokkuuden lisääntymisen ansiosta, on siirretty 
kuluttajille, koska kilpailu on vastaavasti lisääntynyt. Tämä puolestaan selittyy rajat ylittävän 
kaupan lisääntymisellä. 
3. Muutokset EY:n tuotannontekijöiden kokonaistuottavuudessa, kasvussa, 
työllisyydessä ja lähentymisessä 
Yhteisön tulojen arvioidaan vuonna 1994 olleen 1,1 - 1,5 prosenttiyksikköä suuremmat 
yhtenäismarkkinoiden ansiosta kuin ne olisivat olleet ilman yhtenäismarkkinoita. Tästä 
parannuksesta ovat hyötyneet eniten syrjäiset jäsenvaltiot. Toisin sanoen jäsenvaltioiden 
reaalitulot henkeä kohti ovat lähentyneet. Työllisyys on myös lisääntynyt: 
yhtenäismarkkinaohjelman ansiosta on voitu luoda noin 300 000 - 900 000 ylimääräistä 
työpaikkaa. Työllisyysvaikutusta on tosin heikentänyt yhtenäismarkkinoista riippumaton 
epäsuotuisa taloudellinen tilanne Rakennerahastojen huomattava lisääntyminen vahvisti 
yhtenäismarkkinoita koskevan ohjelman kasvuvaikutusta. 
Economic Evaluation of the Internal Market -tutkimuksessa päädyttiin näihin päätelmiin sen 
jälkeen kun oli käyty läpi vuonna 1996 tehtyä yhtenäismarkkmatutkimusta varten suoritetun 
lähes 40 osatutkimuksen taloudelliset tulokset. Yhtenäismarkkinatutkimus oli komission 
kaksivuotinen laaja tutkimushanke yhtenäismarkkinaohjelmasta, ja se aloitettiin neuvoston 
pyynnöstä vuoden 1992 lopulla. Lähes puolet tutkimuksista keskittyi tutkimaan kehitystä eräillä 
tärkeillä teollisuus- ja palvelualoilla (ts. sellaisilla aloilla, joiden markkinat yhteisössä olivat 
vuonna 1985 hajanaisimmat aloilla vallitsevien merkittävien muista kuin tulleista johtuvien 
kaupan esteiden vuoksi, joita yhtenäismarkkinaohjelmassa pyrittiin poistamaan). Puolet 
tutkimuksista keskittyi sitä vastoin laaja-alaisiin aiheisiin, kuten yhtenäismarkkinoiden 
aiheuttamaan hintakehitykseen yhteisön eri osissa, edistymiseen tärkeimpien muiden kuin 
tulliesteiden poistamisessa ja yhtenäismarkkinoiden vaikutukseen yhteisön sisäisessä kaupassa 
sekä kolmansien maiden kanssa käytävässä kaupassa. Useimpien tutkimusten suorittajina 
toimivat riippumattomat asiantuntijat, joita valvoivat komission edustajista koostuvat 
valvontakomiteat. Lähinnä laadunvalvontaan keskittyneiden arviointikomiteoiden työn 
täydentämiseksi ja tutkimusten puolueettomuuden lisäämiseksi perustettiin yhteisön eri maista 
peräisin olevista tieteen asiantuntijoista koostuva neuvontaraati. Nämä asiantuntijat ohjasivat 
pääasiassa myös Economic Evaluation of the Internal Market -tutkimuksen laatimista. 
=3eBS=a==s=n=sr=g=== —————————————————^^ 
59 
Laatikko 3: Palkkahajonta yhteisössä vuonna 1994 
EY:n uusi Household Panel-94 -tutkimus tarjoaa hyvän tilaisuuden saada tuore ja jokseenkin 
yksityiskohtainen kuva bruttopalkkojen hajonnasta EU:ssa. Taulukossa B3.1 esitetään tietoja 
kokopäivätoimisten työntekijöiden bruttoansioiden jakautumisesta vuonna 1994. Näitä 
palkkavaihteluita tarkastelemalla voidaan tehdä seuraavia johtopäätöksiä: 
• palkkojen kokonaiserot ovat huomattavan suuret Espanjassa, Ranskassa, Luxemburgissa, 
Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja erityisesti Irlannissa ja Portugalissa, joissa 
erot ovat huomattavasti EY:n keskiarvoa suuremmat. Koska näiden joukossa on sekä 
nopean että hitaan työllisyyskasvun maita, näyttää siltä, että palkkahajonnan suuruus on 
makrotalouden tasolla vain yksi vaikkakin merkittävä työllisyyden kasvuun vaikuttava tekijä. 
• suhteellisen suuret erot vaikuttavat sekä ylempiin että alempiin palkkadesiileihin kyseisissä 
maissa, lukuun ottamatta Portugalia ja Ranskaa, joissa ansioasteikon alemman puoliskon 
hajonta näyttää olevan suhteellisen vähäistä (lähinnä suhteellisen korkean vähimmäispalkan 
vuoksi). 
• bruttopalkkojen jakaumat ovat huomattavan vähäisiä Belgiassa, Tanskassa, Italiassa, 
Alankomaissa, Suomessa ja Ruotsissa ja erityisesti alempien palkkojen osalta Belgiassa, 
Tanskassa ja Ruotsissa. Palkkahierarkian mataluus johtuu maiden talouden 
yhtenäisemmästä rakenteesta sekä historiallisista ja sosiaalisista syistä. 
Taulukko B3.1. 
Palkkahajonta EY.ssä 
B 
DK 
DO) 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
US ECHP 
Kokonais-
hajonta 
(D9/D1) 
2,42 
2,10 
2,95 
2,50 
3,64 
3,20 
4,18 
2,13 
3,38 
2,33 
ei tietoja 
4,20 
ei tietoja 
ei tietoja 
3,73 
3,05 
ei tietoja OECD(96) 
Kokonais-
hajonta 
(D9/D1) (2) 
2,25 
2,17 
2,32 
ei tietoja 
ei tietoja 
3,28 
ei tietoja 
2,80 
ei tietoja 
2,59 
3,66 
4,05 
2,38 
2,13 
3,38 
ei tietoja 
4,39 ECHP 
Ylemmän 
lohkon hajonta 
D9/D5) 
1,64 
1,53 
1,76 
1,60 
2,04 
1,98 
2,00 
1,52 
1,94 
1,62 
ei tietoja 
2,63 
ei tietoja 
ei tietoja 
1,94 
1,83 
ei tietoja OECD (96) 
Ylemmän 
lohkon hajonta 
(D9/D5) 
1,57 
1,57 
1,61 
ei tietoja 
ei tietoja 
1,99 
ei tietoja 
1,60 
ei tietoja 
1,66 
1,82 
2,47 
1,70 
1,59 
1,87 
ei tietoja 
2,10 ECHP 
Alemman 
lohkon hajonta 
(D5/D1) 
1,47 
1,37 
1,68 
1,56 
1,78 
1,62 
2,08 
1,40 
1,74 
1,44 
ei tietoja 
1,60 
ei tietoja 
ei tietoja 
1,92 
1,66 
ei tietoja OECD (96) 
Alemman 
lohkon hajonta 
(D5/D1) 
1,43 
1,38 
1,44 
ei tietoja 
ei tietoja 
1,65 
ei tietoja 
1,75 
ei tietoja 
1,56 
2,01 
1,64 
1,40 
1,34 
1,81 
ei tietoja 
2,09 
Avain: (1) OECD:n tiedot vain Länsi-Saksan osalta. 
(2)(D9/D1) = (D9/D5)*(D5/D1) 
Huom: tiedot perustuvat ECHP-94:n (EC Household Panel-94) -alustaviin tietoihin. Ansiohajonta on 
laskettu kokopäivätoimisten työntekijöiden tavanomaisista bruttokuukausiansioista (Alankomaissa 
nettokuukausiansioista). Luvut kuvaavat ylempien/alempien desiilien suhdetta ansiohajonnassa. 12 
vanhan jäsenvaltion suhteet on laskettu kunkin jäsenvaltion hajontalukujen yhteissummana ja painotettu 
asiaankuuluvalla osuudella kokonaistyöllisyydestä (saatu Labour Force Survey 1994 -tutkimuksesta). 
Lähde: Komissio ja OECD. 
60 
Laatikko 4: Talouskasvu ja ympäristö 
Aiheuttaako kestävä talouskasvu automaattisesti ympäristön pilaantumista? Kokemus on 
osoittanut, ettei talouskasvun ja sen ympäristövaikutuksen välillä ole mitään suoraa yhteyttä. 
Vaikka tavara- ja palvelutuotannon kasvu saattaa aluksi lisätä luonnonvarojen käyttöä ja 
saastumista, tilanne usein korjautuu esimerkiksi teknologian edistymisen, rakennemuutoksen ja 
ympäristöystävällisten valintojen kaltaisilla vastailmiöillä. Talouskasvu edellyttää investointeja. 
Ottamalla käyttöön riittävät ympäristöpoliittiset toimintaperiaatteet voidaan uuteen 
pääomakantaan tarvittavia luonnonvaroja hoitaa tehokkaammin ja puhtaamman tekniikan 
avulla. Tällöin talouskasvu voi myös helpottaa rakennemuutosta, joka edellyttää vähittäistä 
luopumista perinteisistä saastuttavista raskaan teollisuuden laitoksista ja 
ympäristöystävällisempien palvelutoimintojen lisäämistä. 
Näin voidaan siis löytää vaihtoehtoja usein havaitulle ilmiölle, jossa ympäristönsuojelusta 
luovutaan talouskasvun Oa korkeamman työllisyyden) vuoksi. Olisi myös muistettava, että 
perinteisesti mitatussa BKT:ssa jätetään luonnonvarojen ryöstökäyttö ja saastuminen yleensä 
huomiotta. Poliittisilla päättäjillä on käytössään lukuisia käsitteitä ja välineitä, joiden avulla nämä 
näkökohdat voidaan ottaa huomioon. On jopa olemassa vakuuttavia todisteita siitä, että 
talouskasvu ja terve ympäristöpolitiikka tukevat toisiaan. Mikään talous ei menesty pitkällä 
aikavälillä, jos se on tuhonnut luonnonympäristönsä ja luonnonvarantonsa. On kuitenkin 
korostettava, että talouskasvun aiheuttamat lisääntyvät ympäristöpaineet voidaan poistaa 
ainoastaan toteuttamalla tehokkaita sekä ympäristö- että talouspoliittisia toimenpiteitä, toisin 
sanoen laatimalla tarkoituksenmukaiset ympäristöpoliittiset toimintaperiaatteet. 
Tarkoituksenmukaisiin ympäristöpoliittisiin toimintaperiaatteisiin kuuluu (1) tarjota 
talouden toimijoille oikeat hintasignaalit ympäristön kannalta kestävien ratkaisujen tekemiseksi, 
(2) suunnitella ympäristöpoliittiset toimenpiteet mahdollisen kannattavasti ottamalla huomioon 
paikalliset ympäristöolot sekä yhtenäismarkkinoiden toiminnan todennäköiset vaikutukset, ja (3) 
pyrkiä liittämään ympäristöä koskevia tavoitteita muihin politiikan aloihin. 
Antamalla tarkoituksenmukaisia hintasignaaleja, eli liittämällä ympäristökustannukset 
markkinahintoihin, markkinaehtoisilla poliittisilla toimenpiteillä, kuten ympäristöveroilla tai 
myytävillä päästöluvilla on lukuisia etuja perinteiseen sääntelypolitiikkaan nähden. Ne toimivat 
esimerkiksi pysyvänä taloudellisena kannustimena ympäristöpaineiden vähentämiselle ja 
edistävät innovatiivisten ja kustannustehokkaiden ratkaisujen tekemistä. Niiden avulla voidaan 
myös helposti vähentää poliittisten toimenpiteiden kustannuksia, koska ympäristöongelmia 
voidaan ratkaista samanaikaisesti monen eri kanavan kautta. Ilmakehän lämpenemistä 
rajoittavalla hiiliverolla voidaan esimerkiksi vähentää päästöjä niin, että markkinoilla toimitaan 
tarjoamalla kannustimia energiatehokkuutta lisäävien laitteiden parantamiseen, kannustamalla 
ihmisiä muuttamaan käyttäytymistään (esim. käyttämään autoaan harvemmin) ja toteuttamalla 
suotuisia rakennemuutoksia (esim. siirtymällä "puhtaampiin" talouden sektoreihin). 
Ympäristönsuojeluun liittyvien hintasignaalien käyttöön ottaminen ei kuitenkaan ole 
tarkoituksenmukaista, jos nykyiset hinnat ovat vääristyneitä, jos esimerkiksi nykyiset verot 
tai verovaraukset ja avustukset aiheuttavat tahattomia ja haitallisia ympäristövaikutuksia. 
Kertomuksessaan verojärjestelmien kehityksestä - Verotus Euroopan unionissa (KOM(96) 546) -
joka esitettiin lokakuussa 1996, Euroopan komissio esitti näkemyksensä Euroopan unionin 
tulevasta ympäristöverotuksesta. Asiakirjassa korostetaan, että kansalliset 
ympäristöverojärjestelmät on suunniteltava hyvin ja niiden on oltava yhtenäismarkkinoiden 
toiminnan kanssa yhdenmukaisia. Siinä esitetään myös, että energiaverotus on se yhteisön 
toiminnan ala, jolla on suuri merkitys hiilidioksidipäästöjen rajoittamisessa. Komissio laatiikin 
parhaillaan uusia ehdotuksia EU:n tulevasta energiaverotusjärjestelmästä. Järjestelmän 
tarkoituksena on yhdenmukaistaa edelleen energian valmisteverokantoja ja tutkia, miten 
jäsenvaltiot voivat liittää ympäristötavoitteita energiaverotusjärjestelmiinsä. Komissio teki 
liikenteen alalla heinäkuussa 1996 ehdotuksen neuvoston direktiiviksi raskailta 
tavarankuljetusajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä kannettavista maksuista 
(KOM(96)331). Lainsäädäntöehdotuksen tärkeänä tavoitteena on tarjota jäsenvaltioille 
yhdenmukaiset puitteet teiden käyttöön liittyvien kustannusten perimiseksi, haitat mukaan lukien, 
ja suurempien erojen sallimiseksi kustannusten mukaisten maksujen määrittämisessä. 
61 
Kustannukset kattavien ympäristöpoliittisten näkemysten kehittäminen on ehdoton 
edellytys sille, että ympäristönsuojelu saadaan taloudellisesti kestäväksi. Tavoitteena on oltava 
sellaisten ympäristöpoliittisten parannusten tarjoaminen, jotka aiheuttavat mahdollisimman 
vähän kustannuksia yhteiskunnalle. Tämä on mahdollista käyttämällä perinpohjaista politiikan 
suunnittelun taloudellista arviointia esimerkiksi kustannus-hyötyanalyysin tai 
kustannustehokkuusanalyysin avulla. Viimeaikainen esimerkki kyseisestä politiikan 
etukäteisarviosta on yhteisön Auto-Oil -ohjelma, joka on kyseisen teollisuusalan kanssa 
toteutettava yhteistyöhanke ja joka saatiin päätökseen kesäkuussa 1996. Ohjelmassa laadittiin 
strategia maantieliikenteen päästöjen valvomiseksi keskittyen henkilöautojen päästönormeihin 
sekä bensiinin ja dieselpolttoaineen laatustandardeihin (KOM(96) 248 lopull.). Ennen strategian 
määrittelemistä toteutettiin mittava kustannustehokkuusanalyysi, jossa tarkasteltiin teknisiä ja 
muita toimenpiteitä. 
Ympäristönsuojeluun liittyvien toimenpiteiden soveltamisalan laajentaminen paikallisiin 
ympäristöoloihin vastaamiseksi ja samalla yhtenäismarkkinoiden joustavan toiminnan 
edistämiseksi lisää usein ympäristöpolitiikan kustannustehokkuutta. Kansallisten politiikkojen 
lainsäädännöllisen ja institutionaalisen kehyksen selkeyttäminen on keskeinen osa-alue yhteisön 
toiminnassa. Ympäristösopimuksia koskevassa tiedonannossaan (KOM(96) 561) komissio 
esimerkiksi käsittelee joukon suuntaviivoja vapaaehtoisten politiikkojen soveltamiseksi 
tehokkaasti ympäristöön. Parhaillaan laaditaan myös tiedonantoa ympäristöveroista ja -
maksuista yhtenäismarkkinoilla. 
Liittämällä ympäristöpoliittiset kysymykset muihin politiikan aloihin voitaisiin parantaa 
nykyisten toimenpiteiden taloudellista tehokkuutta, ja tämä parantaisi samanaikaisesti Euroopan 
talouden talouteen ja ympäristöön liittyvää suorituskykyä. Eräät jäsenvaltiot tutkivat esimerkiksi 
parhaillaan mahdollisuuksia löytää synergiaetuja ekologisten verouudistusten ja 
työllisyyspolitiikkojen välillä. Eräissä maissa, kuten Tanskassa, Alankomaissa, Belgiassa ja 
Ruotsissa on perustettu "vihreitä" verokomiteoita arvioimaan, toteuttamaan ja seuraamaan 
kyseisiä verouudistuksia. 
Teollisuus tarjoaa merkittäviä mahdollisuuksia synergiaetuihin ympäristöpolitiikan liittämisessä 
muihin politiikan aloihin. Vuoden 1996 kilpailukykyä koskevassa kertomuksessa (SEC(96) 2121) 
komission valmisteluasiakirjassa, painotetaan, että terve ympäristöpolitiikka voi avata uusia 
liiketoiminnan mahdollisuuksia tehostamalla taloudellista toimintaa ja innovaatioita. 
Kertomuksessa tunnistetaan merkittävä tehokkuuspotentiaali, jota voitaisiin hyödyntää 
esimerkiksi veden ja energian käytössä. "Vihreiden" arvojen korostaminen teollisuudessa ja 
ympäristöönsuojeluun liittyvien tavaroiden ja palvelujen tarjoaminen liittyvät laajenevaan 
työllisyyssuuntaukseen. Päättäväisellä mutta talouden kannalta terveellä ympäristöpolitiikalla 
voidaan kannustaa kilpailukykyisen ja innovatiivisen ympäristöteknologian tarjontaa ja luoda 
vastaavasti sen kysyntää markkinoilla. Taulukossa B4.1 esitetään ympäristönsuojeluun liittyvän 
työllisyyden laajuus Saksassa vuonna 1994 vuoteen 1990 verrattuna. 
Taulukko B4.1 
Ympäristönsuojelun työllisyysvaikutusten arviointi Saksassa 
1990 ja 1994 
Ympäristönsuojelutoiminta (esim. 
luonnonsuojelu, vedenpuhdistus) 
Ympäristönsuojeluun liittyvien 
tavaroiden ja palvelujen tarjoaminen 
- suoraan 
- välillisesti 
Yhteensä 1990(1) 
tuhansina 
255 
341 
203 
137 
597 1990(1) 
prosenttia koko 
siviilityövoimasta 
0,9 
1,2 
0,7 
0,5 
2,1 1994(2) 
tuhansina 
508 
448 
256 
192 
956 1994(2) 
prosenttia koko 
siviilityövoimasta 
1,5 
1,3 
0,7 
0,6 
2,8 
(1) Länsi-Saksa 
(2) Yhdistynyt Saksa 
Huom: Lukuja on tulkittava varoen. Etenkin vuotta 1994 koskeviin työllisyyslukuihin vaikuttaa merkittävästi Saksan 
yhdistyminen. IFO.n tutkimuksesta saatu "ympäristönsuojelualan" määritelmä ei myöskään vastaa OECD:n tai Eurostatin 
määritelmää. 
Lähteet: IFO Schnelldienst 28/1996 ja komissio. 
62 
3. JULKISEN TALOUDEN VAKAUTTAMINEN JA UUDELLEENJÄRJESTÄMINEN 
YHTEISÖSSÄ 
Julkisten talouksien nykyisten epätasapainojen päättäväinen korjaaminen on tällä hetkellä 
makrotaloudellisesti ja rakenteellisesti välttämätöntä lähes kaikille jäsenvaltioille. Se on 
tehtävä, jotta saataisiin aikaan voimakasta ja kestävää investointien, tuotannon ja 
työllisyyden kasvua lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä, jotta valtioiden velkaantumisesta ja 
velanhoidosta aiheutuneita kustannuksia saataisiin vähennettyä ja jotta voitaisiin varmistaa, 
että jäsenvaltioiden finanssipolitiikat saadaan jälleen riittävän joustaviksi vastaamaan 
suhdannevaihteluihin kasvattamatta jatkuvasti julkista velkaa. Julkisen talouden 
kurinalaisuuden tavoite sisältyy lisäksi laajempaan pyrkimykseen vähentää julkisen 
talouden osuutta talouselämässä, luoda liiketoiminnalle suotuisampi ympäristö ja parantaa 
kilpailukykyä laajenevan maailmantalouden myötä. On myös aivan yhtä tärkeää varmistaa, 
että EMUun siirtyminen onnistuu ja että EMU toimii onnistuneesti myös tulevaisuudessa. 
Useimmat jäsenvaltiot ovat viime vuosina onnistuneet tasapainottamaan julkista taloutta, 
joka oli heikentynyt ensimmäisen öljykriisin jälkeisten kahden vuosikymmenen aikana. 
Tasapainottamista on kuitenkin vielä jatkettava. Vaikka julkisen talouden 
vakauttamistoimenpiteiden laajuus, ajoitus ja suunnittelu onkin mukautettava eri maiden 
olosuhteisiin, niiden johtavat periaatteet on esitetty talouspolitiikan laajoissa 
suuntaviivoissa, joihin sisältyy myös vuonna 1996 annettu suositus: 
• leikata mieluummin menoja kuin kasvattaa kokonaisverotaakkaa 
• suunnata valtion menot ensisijaisesti tuotannolliseen toimintaan, kuten 
infrastruktuurisijoituksiin, henkiseen pääomaan ja aktiivisiin työmarkkina-aloitteisiin 
• parantaa julkisten palvelujen tehokkuutta 
• vähentää kokonaisverotaakkaa ja erityisesti työvoiman verotusta siten, että julkisen 
talouden alijäämä saadaan ensin vakaaseen laskuun. 
Perustamalla vakauttamisohjelmansa näiden periaatteiden varaan jäsenvaltiot varmistavat 
samalla budjettikurin noudattamisen ja saavat mittavia tehokkuus- ja työllisyysvoittoja, 
sillä julkisia menoja valvotaan ja järkeistetään ja verotaakkaa kevennetään ja siirretään 
muualle. Julkisen talouden vakauttamiskehitys tarjoaa jäsenvaltioille hyvän tilaisuuden 
tarkastella yksityiskohtaisesti meno-ohjelmiaan ja verojärjestelmiensä rakennetta. 
63 
3.1 Julkisen talouden pitkän aikavälin suuntaukset yhteisössä 
Julkisten talouksien nykyinen epätasapaino yhteisössä johtuu menojen ja verotuksen 
pitkän aikavälin suuntauksista, joita on esiintynyt kaikissa tai lähes kaikissa jäsenvaltioissa. 
3.1.1 Julkiset menot 
Viimeisten 35 vuoden aikana julkisen talouden 
osuus jäsenmaiden taloudessa on kasvanut 
nopeasti. Julkisen talouden menot olivat 34 
prosenttia BKT.sta vuonna 1961 mutta 
nousivat yli 52 prosenttiin vuonna 1993. Viime 
vuosina julkisten menojen osuus on hieman 
laskenut. Vaikka julkisten menojen osuus 
BKT:sta kasvoi yleisesti kaikissa 
teollisuusmaissa ainakin 1980-luvun alkuun 
saakka, se kasvoi yhteisön maissa enemmän 
kuin EY:n pääasiallisten kauppakumppaneiden 
keskuudessa (katso taulukko 20). 
Julkiset menot yhteisössä ovatkin nousseet 
huomattavasti aina kun taloudellinen toiminta 
on taantunut, eikä nousu ole loppunut 
taloudellisen toiminnan jälleen elpyessä. Taulukko 20 
Julkisen talouden koko EY:ssä, 
USA:ssa ja Japanissa 
(prosenttia BKT:sta) 
EU 
USA 
JAP 
EU 
USA 
JAP 
EU 
USA 
JAP 
Lähde 1961 
33,6 
30,3 
17,3 1973 1982 1996 
Vienot yhteensä | 
38,7 
32,9 
22,3 49,3 
38,9 
33,6 50,6 
36,7 
36,6 
Tulot yhteensä 
34,3 
29,5 
19,7 38,2 
33,2 
22,8 44,3 
35,0 
30,0 46,2 
34,6 
31,6 
Nettoluotonanto(+)/ 
luotonotto(-) 
0,7 
-0,6 
2,4 -0,6 
0,3 
0,5 -5,1 
-3,9 
-3,6 -4,4 
-2,2 
-5,0 | 
Komissio. | 
Nopeimmin kasvanut menoluokka 1960-luvun alun jälkeen ovat olleet tulonsiirrot, joiden 
osuus on ollut yli puolet julkisten menojen kokonaiskasvusta yhteisössä (katso taulukko 
21). Tulonsiirrot ovat tällä hetkellä suurin menoluokka, jonka osuus on lähes neljännes 
BKT:sta ja noin puolet julkisista kokonaismenoista. Tulonsiirtojen nopea kasvu on 
johtunut lähes yksinomaan kotitalouksille maksettujen tulonsiirtojen kasvusta, kun taas 
yrityksille maksettavien suorien tukien osuus BKT:sta on pysynyt yleisesti ottaen vakaana, 
noin kolmessa prosentissa. 
Kotitalouksille maksettavien tulonsiirtojen kasvu johtui lähinnä sosiaalipolitiikan kolmen 
tärkeimmän alan, eläkkeiden, terveydenhuollon ja työttömyyskorvauksien laajenemisesta. 
Hyvinvointivaltion laajeneminen 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin sosiaalisten ohjelmien 
64 
kattavuutta kasvatettiin, tukeen oikeutettujen määrää lisättiin ja korvausten tasoa 
nostettiin, lisäsi merkittävästi maksuja näillä aloilla. Väestön ja talouden kehitys 
(ikääntyminen, korkeampi työttömyys sekä kustannusten nousu ja terveydenhoidon 
kysynnän suuri tulojousto) ovat olleet merkittävässä asemassa. 1980-luvun puolivälistä 
lähtien kasvanut huoli valtioiden budjettipaineista ja työmarkkinoiden lamaantumisesta 
saivat monet jäsenvaltiot kiristämään tulonsiirtojärjestelmiään. Tämä on hidastanut 
sosiaalimenojen kasvua viime vuosikymmenen aikana, mutta korkeana pysynyt 
sosiaalipalvelujen kysyntä ja työttömyyden uusi kasvu 1990-luvulla ovat panneet alulle 
menojen jatkuvan nousupaineen. Jotta sosiaalisin perustein maksettavien tulonsiirtojen 
kasvua voitaisiin tulevaisuudessa valvoa, politiikan eri aloilla on pyrittävä saavuttamaan 
kestävää ja merkittävää talouden kasvua, lisäämään työllisyyttä ja järjestämään uudelleen 
ja/tai järkeistämään eläke-, terveydenhuolto- ja työttömyysturvajärjestelmiä kasvaviin 
väestöpaineisiin valmistautumiseksi. 
Taulukko 21 
Menot yhteensä, 
joista: 
1. Tulonsiirrot 
1 a. josta: 
titaloudet 
2. Todelliset korkomenot 
3. Julkinen kulutus 
4. Pääoman nettosiirrol 
5. Pääoman brutto-
muodostus 
Tulot 
joista: 
6. Välilliset verot 
7. Välittömät verot 
8. Sosiaaliturvamaksut 
9. Muut tulot 
Lisätietoja 
10. Bruttosäästäminen 
11. Nettoluotonanto -
luotonotto 
12. Julkinen bruttovelkab; Julkisyht eisöjen tulot ja menot -
(prosenttia BKT.sta) 
Tasot 
1961 
33,6 
11,5 
3,1 
13,7 
0,8 
4,5 
34,3 
13,9 
8,7 
10,2 
1,5 
6,0 
0,7 
65,2 1973 
38,7 
16,0 
13,0 
1,7 
16,4 
0,9 
3,7 
38,2 
12,9 
10,7 
11,8 
2,8 
4,1 
-0,6 
35,3 1982 
49,3 
21,6 
17,9 
4,1 
19,6 
1,0 
2,9 
44,3 
13,2 
12,4 
14,7 
4,0 
-1,0 
-5,1 
45,6 1989 
47,2 
20,7 
17,1 
4,6 
18,2 
0,9 
2,8 
44,8 
13,5 
13,3 
14,6 
3,4 
1,2 
-2,4 
54,1 1993 
52,4 
23,7 
19,9 
5,4 
19,6 
1,1 
2,8 
46,3 
13,6 
12,9 
16,0 
3,7 
-2,5 
-6,3 
66,1 1996 
50,6 
23,3 
19,8 
5,4 
18,9 
0,6 
2,4 
46,2 
14,0 
12,8 
16,1 
3,4 
-1,3 
-4,4 
73,5 EY») 
Muutokset 
73/61 
5,1 
4,5 
-1,4 
2,7 
0,1 
-0,8 
3,9 
-1,0 
2,0 
1,6 
1,3 
-1,9 
-1,3 
-29,9 82/73 
10,6 
5,6 
4,9 
2,4 
3,2 
0,1 
-0,8 
6,1 
0,3 
1,7 
2,9 
1,2 
-5,1 
-4,5 
10,3 89/82 
-2,1 
-0,9 
-0,8 
0,5 
-1,4 
-0,1 
-0,1 
0,5 
0,3 
0,9 
-0,1 
-0,6 
2,2 
2,7 
8,5 93/89 
5,2 
3,0 
2,8 
0,8 
1,4 
0,2 
0,0 
1,5 
0,1 
-0,4 
1,4 
0,3 
-3,7 
-3,9 
12,0 96/93 
-1,8 
-0,4 
-0,1 
0,0 
-0,7 
-0,5 
-0,4 
-0,1 
0,4 
-0,1 
0,1 
-0,3 
1,2 
1,9 
7,4 
a) 1961 : EY:n 15 jäsenvaltiota Kreikkaa, Portugalia, Itävaltaa, Ruotsia ja Suomea lukuun ottamatta; 1973 : EY:n 15 
jäsenvaltiota Luxemburgia, Kreikkaa ja Portugalia lukuun ottamatta. 
") 1973 : EY:n 15 jäsenvaltiota Ranskaa ja Alankomaita lukuun ottamatta. 
Lähde: Komissio. 
65 
Korkomenot ja maksamatta oleva julkinen velka ovat myös nostaneet merkittävästi 
julkisia menoja. Velkojen korkomenojen osuus BKTsta laski alle kahleen prosenttiin 
1970-luvun alussa mutta on sen jälkeen noussut nopeasti ja on tällä hetkellä 5,5 prosenttia 
BKT:sta. Korkomenojen nousu johtuu siitä, että kasvavia julkisia menoja pyritään 
rahoittamaan verotuksen sijaan luotonotolla, mikä lisää jyrkästi julkista velkaa mutta 
samalla myös BKT-astetta ja korkotasoja. Velanhoitomaksujen kasvava osuus on 
merkittävästi vähentänyt talousarvion joustavuutta ja saanut sen reagoimaan herkemmin 
korkotasojen nousuun. Tämän suuntauksen katkaisemiseksi on erittäin tärkeää luoda 
vakaat makrotaloudelliset puitteet, joiden avulla vähennetään lainakustannuksia. 
Julkinen kulutus nosti huomattavasti (noin kuusi prosenttiyksikköä) julkisten menojen 
kokonaisosuutta 1960- ja 1970-luvuilla, mutta sen jälkeen sen osuus on pysynyt 
suhteellisen vakaana. Julkisen kulutuksen osuus BKT:sta on ollut yhteisössä keskimäärin 
19 prosenttia. 
Muista menoluokista poiketen julkisten investointien osuus BKT:sta on laskenut tasaisesti 
viimeisten 35 vuoden aikana. Sen osuus BKTsta on tällä hetkellä 2,5 prosenttia, eli vain 
vähän yli puolet vuoden 1961 tasosta. Vaikka tämä johtuu osaksi 
infrastruktuurijärjestelmien valmistumisesta, se paljastaa myös sen poliittisen totuuden, 
että julkisten investointien vähentäminen on osoittautunut helpommaksi kuin julkisten 
menojen hillitseminen. Tiettyjen julkisten palvelujen yksityistämisellä on myös saattanut 
olla osuutta asiaan. Julkisissa investoinneissa tehdyt säästöt saattavat aiheuttaa 
huomattavia pitkän aikavälin kustannuksia taloudelle, sillä investointimenoilla edistetään 
merkittävästi tuottavuuden kasvua yksityisellä sektorilla. Tätä on korostettu myös 
viimeaikaisissa tutkimuksissa, jotka koskevat Euroopan laajuisten liikenneverkkojen 
toteuttamisesta saatavia mahdollisia etuja16. 
3.1.2 Julkiset tulot 
Julkisten menojen kasvu yhteisössä on nostattanut merkittävästi kokonaisverotaakkaa (ts. 
välillisten ja välittömien verojen sekä sosiaaliturvamaksujen yhteissummaa). Viimeisten 35 
vuoden aikana julkisten tulojen osuus BKT:sta kasvoi 12 prosenttiyksikköä ja nousi 46 
prosenttiin vuonna 1996. Julkisten tulojen osuus kasvoi eniten vuosina 1960 - 1982 mutta 
verotaakka pysyi suhteellisen vakaana vuosina 1982 - 1989. Menot nousivat voimakkaasti 
1990-luvun alussa osaksi taloudellisen laman vuoksi, mikä lisäsi edelleen veropaineita. 
Katso Euroopan laajuiset verkot: vuosikertomus 1996, KOM(96) 645 lopull. 
66 
Hallitusten toteuttamat mittavat - joskaan eivät aina niin onnistuneet - toimenpiteet 
verotaakan vakiinnuttamiseksi tai keventämiseksi johtuivat monista eri tekijöistä. 
Ensiksikin monet valtiot olivat haluttomia ottamaan käyttöön uusia veronkorotuksia, 
koska olivat tietoisempia korkean verotuksen vääristävistä ja työllisyyttä heikentävistä 
vaikutuksista ja koska äänestäjät vastustivat verojen korottamista. Toiseksi 
veroasteikkojen tasoittaminen, verojärjestelmien sitominen indeksiin sekä alentunut 
inflaatio kevensivät verotaakkaa. Kolmanneksi verouudistukset, verokilpailun 
lisääntyminen eri maiden välillä sekä harmaan talouden kasvu eräissä maissa ovat myös 
saattaneet osaltaan hidastaa verotulojen kasvua. 
Verotaakan kasvaminen aiheutti huomattavia muutoksia verorakenteeseen. Julkisten 
tulojen kokonaiskasvuun vaikuttivat pääasiassa sosiaaliturvamaksut sekä jossain määrin 
myös välitön verotus. Keskimääräisen työllisyysasteen putoaminen (67 prosenttia 
työikäisestä väestöstä vuonna 1961 ja 59 prosenttia vuonna 1996) merkitsi 
veronmaksajien ja sosiaaliturvan rahoittajien lukumäärän vähentymistä ja johti korvauksia 
saavien lukumäärän lisääntymiseen. Sosiaaliturvamaksujen voimakkaat korotukset eivät 
riittäneet kattamaan sosiaalietuuksien huimaa kysyntää. Sen vuoksi kasvava osa 
sosiaalietuuksista oli rahoitettava muilla verovaroilla, erityisesti välittömillä veroilla. 
Välillisten verojen osuus BKT:sta pysyi lähes muuttumattomana koko ajanjakson ajan 
mutta viime vuosina välillisiä veroja on haluttu nostaa samalla kun muiden julkisten tulojen 
suhteellista merkitystä on haluttu vähentää. 
Muutokset verotuksen rakenteessa ovat toisaalta lisänneet työlliseen väestöön 
kohdistuvaa verotusta ja samalla tietenkin pienentäneet muihin tuotannontekijöihin, kuten 
pääomaan, energiaan ja luonnonvaroihin kohdistuvaa verotusta. Työvoimaan kohdistunut 
yhteisön keskimääräinen implisiittinen veroaste (ts. verotulot jaettuna veropohjalla) kasvoi 
vuosina 1980 - 1994 jo hyvinkin korkeasta 35 prosentista yli 40 prosenttiin. Toisaalta 
lKuva22 1 Työllisen väestön ja muiden tuotannontekijöiden 
implisiittiset veroasteet, EU 
60 
30 
1980 1382 1984 1986 1988 1990 1992 1994 
67 
muiden tuotannontekijöiden implisiittinen veroaste laski noin 44 prosentista vähän yli 35 
prosenttiin (katso kuva 22). Työvoiman verotuksen korottaminen vähentää työllisyyttä, 
koska se lisää välillisiä työvoimakustannuksia ja palkankorotuspaineita sekä vähentää 
työhalukkuutta. Korkeat sosiaaliturvamaksut ja tuloveroasteet vaikuttavat tulonsiirto- ja 
sosiaalietuusjärjestelmiin. Ne saavat aikaan pienituloisia rasittavia korkeita efektiivisiä 
marginaaliveroasteita, korkeita reservaatiopalkkoja ja korkeita "kiiloja" työnantajien 
työvoimakustannusten ja työntekijöiden saamien nettotulojen välille. 
Yhtenä verotuksen rakennemuutoksiin taustalla vaikuttavana tekijänä mainittakoon 
jäsenvaltioiden veropohjan heikkeneminen, johon liittyy sekä kansallisia että kansainvälisiä 
tekijöitä. Korkeat kansalliset verot ja työtulojen suuret verokiilat näyttävät edistäneen 
harmaan talouden kehittymistä. Maiden välinen verokilpailu on johtanut kansainvälisellä 
tasolla liikkuvien verovarojen, kuten pääoman veropohjan heikentymiseen ja verotettavien 
pääomien siirtämiseen niihin maihin, joissa efektiiviset veroasteet ovat edullisimmat. Tämä 
kehitys on saanut monet jäsenvaltiot muuttamaan verojärjestelmiensä rakennetta, ja 
verotaakkaa on siirretty suhteellisen kiinteänä pysyvän työvoiman maksettavaksi, jotta 
vakaasti vähentyneiden "vientikelpoisempien" valtion verotulojen menetykset saataisiin 
korvattua. 
Jäsenvaltiot on laajasti yhtä mieltä siitä, että työvoimaan kohdistuvien verojen 
korottamisesta on pitkällä aikavälillä luovuttava. Tämä tavoite saavutetaan toteuttamalla 
sekä erityistoimenpiteitä (vähentämällä esimerkiksi tiettyjen työntekijöiden, kuten 
vähänkoulutettujen, nuorten tai uusien työntekijöiden välillisiä työvoimakustannuksia) että 
yleisempiä toimenpiteitä, varsinkin vähentämällä julkisten menojen osuutta BKT:sta ja 
lisäämällä muiden tuotannontekijöiden, kuten energian ja pääoman verotusta. Tällaisten 
toimenpiteiden on oltava yhdenmukaisia yhteisön muiden tavoitteiden kanssa ja edistettävä 
niiden saavuttamista. Muita tavoitteita ovat lähinnä jäsenvaltioiden verojärjestelmien 
vakiinnuttaminen ja veroesteiden poistaminen sisämarkkinoilta sekä sellaisen 
veroympäristön luominen, joka edistää voimakasta, työllisyyttä lisäävää kasvukehitystä ja 
tehokasta ympäristöpolitiikkaa17. 
17 Monipuolisen lähestymistavan tarvetta korostettiin Euroopan unionin verotusta koskevassa komission 
tiedonannossa, joka esiteltiin epäviralliselle Eeofln-ncuvoslon kokoukselle Veronassa huhtikuussa 
1990. sekä lokakuussa 1990 annetussa Euroopan unionin verotusta koskevassa komission loisessa 
kertomuksessa. 
68 
3.2 Vuoden 1996 talousarviokehitys sekä näkymät vuosille 1997 ja 1998 
Terveen julkisen talouden saavuttamiseksi toteutettavia toimenpiteitä on tehostettu 
kaikissa yhteisön jäsenvaltioissa. Useimmat jäsenvaltiot ovat vuosien 1996 ja 1997 
talousarvioissaan toteuttaneet tehokkaita toimenpiteitä julkisen talouden alijäämäänsä 
vähentämiseksi kolmeen prosenttiin BKT:sta tai vielä enemmänkin saavuttaakseen julkisen 
talouden tasapainon keskipitkällä aikavälillä. Tämän kehityksen taustalla vaikuttaa kaksi 
eri tekijää. Ensiksikin viime vuosien kokemukset ovat selvästi osoittaneet, että liiallisilla 
julkisen talouden alijäämillä ja riittämättömillä vakauttamistoimenpiteillä saattaa olla 
haitallisia vaikutuksia korkotasoihin, valuuttakurssipaineisiin ja lopulta koko taloudelliseen 
kasvuun. Toiseksi tarve edistyä EMUn edellytyksenä olevan lähentymisperusteen 
saavuttamisessa on noussut keskeiseksi jäsenvaltioiden toteuttamissa julkisen talouden 
mukauttamistoimenpiteissä ja on monissa maissa nähty ainutlaatuisena tilaisuutena lisätä 
selkeästi mukauttamistoimenpiteiden uskottavuutta. 
Näiden toimenpiteiden ansiosta ja ottaen huomioon taloudelliset kasvuennusteet sekä 
korkotasoja koskevat ennusteet yhteisön keskimääräisen julkisen talouden alijäämän 
arvioidaankin vähenevän puoleen vuosina 1995 - 1998, eli laskevan 2,5 prosenttiin 
bruttokansantuotteesta. Tämä on merkittävä askel julkisen talouden 
tervehdyttämispyrkimyksessä. 
3.2.1 Julkisen talouden alijäämien vähentämisessä edistytään nopeasti 
Lähes kaikki jäsenvaltiot edistyivät julkisen talouden alijäämiensä vähentämisessä vuonna 
1996. Siinä epäonnistuivat ainoastaan Saksa, jossa alijäämä kasvoi toisena peräkkäisenä 
vuotena, ja Luxemburg, jossa ylijäämä pieneni. Alijäämiä vähennettiin erityisen 
tehokkaasti Ruotsissa, Espanjassa ja Suomessa, mutta myös monissa muissa maissa 
alijäämän osuutta bruttokansantuotteesta vähennettiin prosentilla tai enemmänkin 
(taulukko 22). 
Julkisen talouden alijäämän suhde BKT:hen jäi turvallisesti alle 3 prosentin kolmessa 
jäsenvaltiossa, joihin ei sovelleta neuvoston päätöstä liiallisten alijäämien olemassaolosta 
(Tanska, Irlanti ja Luxemburg). Alankomaissa sitä vastoin julkisen talouden alijäämää 
vähennettiin Maastrichtin sopimuksen viitearvoa enemmän. 
Syksyllä 1996 tehtyjen komission ennusteiden mukaisesti lähes kaikkien jäsenvaltioiden 
oletetaan vähentävän alijäämiään vielä enemmän vuonna 1997. Italian oletetaan 
vähentävän merkittävästi julkisen talouden alijäämäänsä (noin 3,5 prosenttiin BKT:sta) ja 
lähes kaikkien muidenkin jäsenvaltioiden alijäämien ennustetaan vähenevän 1-1,5 
prosenttiyksikköä. 
69 
Koska alijäämiä on vähennetty näinkin 
laajasti ja merkittävästi, ainakin 12 
jäsenvaltion arvioidaan saavan 
alijäämänsä vuonna 1997 tasolle, joka 
on 3 prosenttia tai vähemmän 
BKT.sta. Tästä ovat poikkeuksena 
Kreikka, jonka julkisen talouden 
alijäämä on korkea mutta 
pienenemässä, sekä Italia ja 
Yhdistynyt kuningaskunta, joiden 
molempien arvioidaan tällä hetkellä 
saavan alijäämänsä noin 3,5 prosenttiin 
BKT.sta1*. Niistä maista, joiden 
alijäämän osuus BKT:sta on alle 3 
prosenttia, sekä Tanska että Irlanti 
saanevat julkisen taloutensa lähes 
tasapainoon. 
Vuotta 1998 koskevia talousarvioita ei 
vielä ole saatavilla. Vuotta 1998 
koskevassa ennusteluonnoksessa, joka 
perustuu vuonna 1997 arvioitujen 
suuntausten perusteella tehtyihin 
julkisen talouden 
arvioidaan yleisesti 
edelleen ja Kreikkaa 
ottamatta kaikkien 
jäsenvaltioiden odotetaan saavan 
alijäämänsä alle 3 prosenttiin BKT.sta 
vuoteen 1998 mennessä. päätelmiin, 
alijäämien 
pienenevän 
lukuun Taulukko 22 
Julkisyhteisöjen nettoluotonanto (+) 
tai nettoluotonotto (-) 
(prosenttia BKT.sta) 
B 
DK 
D'> 
EL2) 
E 
pj) 
IRLZ) 
|4) 
L 
NL5» 
A 
P 
FIN 
S 
UK2) 
EU Taso 
1995 
4,1 
1,6 
3,5 
9,1 
6,6 
4,8 
2,0 
7,1 
1,5 
4,0 
5,9 
5,1 
5,2 
8,1 
5,8 
5,0 1996 
-3,3 
-1,4 
-4,0 
-7,9 
-4,4 
-4,0 
-1,6 
-6,6 
0,9 
-2,6 
-4,3 
-4,0 
-3,3 
-3,9 
-4,6 
-4,4 1997 
-2,9 
-0,3 
-2,9 
-6,5 
-3,0 
-3,0 
-0,9 
-3,3 
0,5 
-2,5 
-3,0 
-2,9 
-2,2 
-2,9 
-3,5 
-3,0 1998 
-2,5 
-0,3 
-2,4 
-5,3 
-2,8 
-2,9 
-0,5 
-3,0 
0,9 
-2,0 
-2,9 
-2,9 
-1,4 
-1,0 
-2,2 
-2,5 Muutos | 
1996 
0,8 
0,2 
-0,5 
1,2 
2,2 
0,8 
0,4 
0,5 
-0,6 
1,4 
1,6 
1,1 
1,9 
4,2 
1,2 
0,6 1997 
0,4 
1,1 
1,1 
1,4 
1,4 
1,0 
0,7 
3,3 
-0,4 
0,1 
1,3 
1,1 
1,1 
1,0 
1,1 
1,4 1998 
0,4 
0,0 
0,5 
1,2 
0,2 
0,1 
0,4 
0,3 
0,4 
0,5 
0,1 
0,0 
0,8 
1,9 
1,3 
0,5 
^ Lukuun ottamatta liittohallituksen vuonna 1995 tekemiä, 
yhdistymiseen liittyviä velka- ja omaisuusarvioita 
(Treuhand, idän asuntoyhtiöt sekä Deutsche Kreditbank), 
jotka ovat yhteensä 229 miljardia Saksan markkaa. 
2) Komission ennusteita laadittaessa Kreikka, Irlanti ja 
Yhdistynyt kuningaskunta eivät vielä olleet tehneet 
talousarvioitaan vuodelle 1997. "Ei politiikan muutosta" -
olettamusta käytettiin myös vuonna 1997. Myöhempien 
arvioiden mukaan Kreikan alijäämä oli 7,6% vuonna 1996. 
"" Vuotta 1997 koskevaan lukuun sisältyy France Telecomin 
37,5 miljardin (rangin suuruinen maksu Ranskan valtiolle. 
4) Vuotta 1997 koskevaan lukuun sisältyy 6 triljoonaa Italian 
liiraa vähennyksiä tulonsiirtoina valtionjohtoisille 
yrityksille. Lukuun ei sisälly 6,5 triljoonaa liiraa muita 
toimenpiteitä, joiden yhdenmukaisuutta EKT:n sääntöjen 
kanssa tutkitaan parhaillaan. 
5) Vuotta 1995 koskevaan lukuun ei sisälly 32,84 miljardin 
Hollannin guldenin nettomäärää poikkeuksellisia menoja, 
jotka liittyvät sosiaalisten asuntotuotantoyhteisöjen 
rahoituksen uudistamiseen. 
Lähde: Komissio. 
18 Komission syksyllä 1996 tekemään Italian alijäämää koskevaan ennusteeseen ci sisälly 6,5 triljoonan 
Italian liiran suuruisia alijäämän vähennystoimenpiteitä, joiden yhdenmukaisuutta EKT:n sääntöjen 
kanssa tutkitaan parhaillaan. Yhdistynyttä kuningaskuntaa koskevaan ennusteeseen ci sisälly 
marraskuussa 1996 tehdyssä talousarviossa ilmoiteltuja toimenpiteitä. Maan viranomaiset arvioivat 
näiden toimenpiteiden vakauttavan julkista taloutta lisää varainhoitovuotena 1997 -1998. 
70 
Kuva 23 
-2 
-3 
-4 
-5 
-7 %:BKT:sta Julkisyhteisöjen todellinen ja 
suhdannekorjattu nettoluotonotto, EU 
Todellinen nettoluotonotto 
Suhdannekorjattu 
1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1994 19Ô6 1998 
Lähde: Komissio. 
3.2.2 Vakauttamistoimenpiteiden aikataulu ja laajuus 
Suhdanteiden heikkeneminen vuonna 1996 vaikutti koko yhteisössä haitallisesti menoihin 
ja verotuloihin. Toteutuneiden alijäämien osuus BKT:sta pieneni keskimäärin 0,6 
prosenttiyksikköä vuonna 1996. Julkisen talouden rahoitusasemat, jotka oli mukautettu 
tuotannon trendistä tapahtuneiden suhdannepoikkeamien aiheuttamiin 
talousarviovaikutuksiin ("suhdannekorjattu" julkisen talouden rahoitusasema), parantuivat 
puolestaan hieman enemmän, eli noin 0,9 prosenttiyksikön osuudella BKT:sta19. Vuonna 
1997 suhdannemuutosten arvioidaan vaikuttavan julkiseen talouteen vain vähän koko 
yhteisöä ajatellen, ja näin ollen alijäämien arvioitu pieneneminen noin 1,3 prosenttiyksikön 
osuudella BKT:sta johtuu täysin suhdannekorjatun alijäämän pienentymisestä. Tämä on 
ennennäkemättömän suuri aleneminen ja osoittaa selvästi, että jäsenvaltiot ovat vakaasti 
päättäneet saada julkisen taloutensa vakaalle pohjalle. 
|(; Arvioi suhdannekorjatusla julkisen talouden rahoilusascmasta ovat jokseenkin epävarmoja, koska 
niihin vaikuttava! sekä (potentiaalisen) trcndi-BKT:n taso että (potentiaalisen) trcndi-BKT:n 
suhdannepoikkeamien vaikutukset talousarvioon. Komission suhdannekorjausmenetclmällä asiaa 
lähestytään varovasti, sillä sen avulla lasketaan suhdannekorjattujen julkisen talouden alijäämien 
tasoja, joilla on taipumus olla korkeampia kuin muilla, esim. OECD:n ja IMF:n käyttämillä 
menetelmillä saadut tasot. Koska nämä poikkeamat liityvät lähinnä eroihin (potentiaalisen) trendi-
BKT:n arvioidussa tasossa, suhdannekorjattun alijäämän vuosittaiset muutokset ovat jokseenkin samat 
eri menetelmissä. 
71 
Komission käyttämän menetelmän 
mukaisesti suhdannekorjatun julkisen 
talouden alijäämän arvioidaan olevan 3 
prosenttia tai vähemmän BKT:sta 13 
maassa vuoteen 1997 mennessä. Koko 
yhteisön suhdannekorjatun alijäämän 
arvioidaan vähenevän vuosina 1992 -
1998 osuudeksi, joka on yli 3 
prosenttia BKT:sta. Alijäämän 
arvioidaan vähenevän eniten vuosina 
1996- 1997. 
Tarkasteltaessa sekä vuotta 1996 että 
vuotta 1997 suhdannekorjatun julkisen 
talouden alijäämän odotetaan 
vähenevän kaikissa jäsenvaltioissa 
(Luxemburgia lukuun ottamatta). 
Neljässä maassa (Espanjassa, Italiassa, 
Itävallassa ja Ruotsissa) alijäämän 
odotetaan vähenevän poikkeuksellisen 
paljon: alijäämän vähennyksen 
arvioidaan olevan 3,5 - 4,5 
prosenttiyksikköä BKT.sta kyseisten 
kahden vuoden aikana. Alijäämän 
osuuden BKT.sta odotetaan lisäksi 
vähenevän huomattavasti (I - 2 
prosenttiyksikköä) kahdeksassa muussa 
1995 oli yli 3 prosenttia BKT:sta. Taulukko 23 
Julkisyhteisöjen suhdannekorjatut 
rahoitusasemat" 
(prosenttia BKT:sla) 
B 
DK 
D2) 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Taso 
1995 
3,7 
1,5 
3,5 
8,3 
5,8 
4,6 
3,2 
7,1 
1,7 
3,7 
6,1 
4,6 
3,8 
6,8 
5,1 
4,7 1996 
-2,7 
-1,2 
-3,5 
-7,5 
-3,5 
-3,4 
-3,9 
-6,1 
1,3 
-2,3 
-4,1 
-3,5 
-2,2 
-3,0 
-4,0 
-3,8 1997 
-2,4 
-0,6 
-2,3 
-6,4 
-2,2 
-2,6 
-3,1 
-2,7 
0,9 
-2,3 
-2,3 
-2,5 
-2,2 
-2,5 
-3,3 
-2,5 1998 
-2,5 
-1,1 
-2,0 
-5,7 
-2,3 
-2,9 
-2,4 
-2,8 
0,6 
-2,1 
-2,5 
-2,9 
-2,1 
-1,3 
-2,2 
-2,4 Muutos 
1996 
1,0 
0,3 
0,0 
0,8 
2,3 
1,2 
-0,7 
1,0 
-0,4 
1,4 
2,0 
1,1 
1,6 
3,8 
1,1 
0,9 1997 
0,3 
0,6 
1,2 
1,1 
1,3 
0,8 
0,8 
3,4 
-0,4 
0,0 
1,8 
1,0 
0,0 
0,5 
0,7 
1,3 1998 
-0,1 
-0,5 
0,3 
0,7 
-0,1 
-0,3 
0,7 
-0,1 
-0,3 
0,2 
-0,2 
-0,4 
0,1 
1,2 
1,1 
0,1 
!) Julkisyhteisöjen rahoitusasemat korjattuna trenditasostaan 
suhdanteiden mukaan poikkeavan BKT:n 
talousarviovaikutusta koskevan arvion perusteella. 
Komission arviot. Menetelmä selitetään julkaisussa 
European Economy; N:o 60, 1995, sivut 35 - 90. 
2) Katso alaviite 1 taulukossa 22. 
Lähde: Komissio. 
jäsenvaltiossa, jossa toteutunut alijäämä vuonna 
Monet näistä maista ovat toteuttaneet suurimman osan vakauttamistoimenpiteistään jo 
vuonna I996. Näin on etenkin Belgiassa, Alankomaissa, Suomessa ja Ruotsissa, joiden 
odotetaan tehostavan toimenpiteitään vain vähän -jos lainkaan - vuonna 1997. Saksassa 
alijäämä ei sitä vastoin kehittynyt suotuisasti vuonna 1996, joten 
vakauttamistoimenpiteiden toteuttaminen keskittyy vuoteen 1997. Italian kunnianhimoinen 
talousarvio vuodelle 1997 edellyttää, että kyseisenä vuotena toteutetaan erityisen mittavia 
vakauttamistoimenpiteitä. 
72 
3.2.3 Vakauttamistoimenpiteiden luonne ja jatkuvuus 
Julkista taloutta mukautettiin 
vuonna 1996 koko yhteisössä 
hyvin samankaltaisin toimenpitein 
vähentämällä julkisten menojen 
osuutta BKT.sta ja lisäämällä 
julkisten tulojen jo hyvinkin 
korkeaa osuutta BKTsta Jos 
vuoden 1997 menosuunnitelmaa 
noudatetaan, julkista taloutta 
voitaneen vakauttaa kyseisenä 
vuotena lähinnä menosupistuksin. 
Hieman kohonneet veropaineet 
hellittänevät vuonna 1998. 
Yhteisön odotetaankin pystyvän 
koko kolmen vuoden ajan 
vähentämään julkisten menojen 
osuutta BKT:sta merkittävästi 
(noin 2,5 prosenttiyksiköllä), 
mutta veropaineiden ennustetaan 
yleisesti ottaen pysyvän samoina. Taulukko 24 
B 
DK 
I) 
EL" 
E 
pi) 
IRL^ 
IJ) 
L 
NL'> 
A 
P 
FIN 
S 
UK1} 
EU Julkisyhteisöjen tulot ja menot 
(prosenttia BKT:sta) 
Tulot 
1995 
50,3 
58,1 
46,3 
37,6 
39,7 
49,5 
35,4 
44,8 
40,8 
49,1 
46,9 
40,1 
53,5 
60,1 
37,8 1996 
50,5 
58,8 
45,7 
38,0 
40,3 
50,6 
34,7 
46,3 
41,7 
48,3 
48,2 
40,4 
55,3 
63,0 
37,6 
45,8 46,2 1997 
50,1 
58,0 
46,0 
38,4 
40,5 
50,5 
34,3 
47,7 
41,2 
47,7 
48,7 
41,3 
54,3 
61,7 
37,7 
46,4 1998 
49,7 
56,4 
45,9 
38,7 
40,2 
50,2 
33,9 
47,1 
40,8 
47,0 
48,3 
41,1 
53,9 
60,5 
38.0 
46,1 Menot 
1995 
54,5 
59,7 
49,9 
46,7 
46,3 
54,3 
37,4 
51,8 
40,0 
53,2 
52,8 
45,3 
58,8 
68,2 
43,5 
50,9 1996 
53,8 
60,3 
49,7 
46,0 
44,8 
54,7 
36,3 
52,9 
40,7 
50,9 
52,5 
44,5 
58,7 
66,9 
42,3 
50,6 1997 
53,0 
58,2 
48,9 
44,9 
43,5 
53,5 
35,2 
51,0 
40,7 
50,1 
51,7 
44,3 
56,5 
64,6 
41,3 
49,4 
0 Katso taulukon 22 alaviitteet. 
Lähde: Komissio. 1998 
52,1 
56,7 
48,2 
44,0 
43,0 
53,1 
34,3 
50,1 
39,9 
49,0 
51,2 
44,0 
55,3 
61,5 
40,2 
48,5 
Jäsenvaltioiden välillä voidaan havaita eroja, jotka koskevat menoihin ja tuloihin 
kohdistuvien toimenpiteiden tasapainoa sekä vakauttamistoimenpiteiden jatkuvuutta. 
Julkisten menojen osuuden BKT:sta odotetaan vähenevän merkittävästi kaikissa 
jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Portugalia ja Luxemburgia. Menoja voidaan supistaa 
merkittävästi vain tarkasti menosuunnitelmia noudattamalla. Useimmiten menojen kasvun 
voidaan olettaa hidastuvan, kun hillitään julkisen kulutuksen ja tulonsiirtojen kasvua. 
Yleensä tällaisilla toimenpiteillä saadaan aikaan kestäviä vaikutuksia. 
Useissa maissa, joissa velkojen suhde bruttokansantuotteeseen on laskusuunnassa ja joissa 
korkotasot ovat huomattavasti alentuneet, julkista taloutta voidaan todennäköisesti 
merkittävästi vakauttaa tulevina vuosina vähentyneiden velanhoitokustannusten ansiosta. 
73 
Italiassa korkomenojen ennustetaan supistuvan 3 prosenttiyksikköä osuudella BKT.sta 
vuosina 1995 - 1998. Korkomenojen odotetaan vähenevän merkittävästi myös muissa 
jäsenvaltioissa, joissa velkaantumisaste on saatu laskuun. Vuonna 1998 velanhoidon 
odotetaan vähenevän kaikissa jäsenvaltioissa. 
Taulukko 25 
Julkisyhteisöjen menot 
(muutokset prosentteina BKTsta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Julkinen 
kulutus 
97/95 
-0,4 
-0,3 
-0,2 
0,2 
-0,9 
-0,2 
-0,7 
0,0 
0,4 
-0,4 
-0,6 
0,8 
-0,4 
-0,6 
-0,9 
-0,4 98/97 
-0,3 
-0,4 
-0,4 
-0,1 
-0,3 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,1 
-0,3 
-0,2 
-0,5 
-0,7 
-0,4 
-0,3 Julkiset 
investoinnit 
97/95 
0,0 
0,0 
-0,4 
-0,1 
-0,0 
-0,3 
0,0 
-0,1 
0,2 
-0,1 
-0,1 
0,5 
0,2 
-0,2 
-0,4 
-0,3 98/97 
0,0 
0,0 
-0,1 
0,1 
0,1 
0,0 
0,0 
0,1 
0,1 
0,0 
0,0 
0,3 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,0 Tulonsiirrot 
kotitalouksille 
97/95 
-0,3 
-1,2 
0,1 
0,3 
-0,6 
-0,1 
-0,9 
0,8 
0,0 
-1,7 
-0,4 
0,6 
-1,7 
-1,8 
-0,5 
-0,2 98/97 
-0,3 
-0,7 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,3 
-0,3 
0,1 
-0,4 
-0,8 
-0,3 
0,1 
-0,8 
-1,0 
-0,4 
-0,3 Tulonsiirrot 
yrityksille 
97/95 
-0,3 
-0,6 
-0,3 
-0,1 
-0,2 
0,3 
-0,3 
-0,7 
-0,2 
-0,2 
-0,4 
-0,1 
-0,2 
-0,7 
0,0 
-0,2 98/97 
-0,1 
-0,1 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,1 
-0,2 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 
-0,2 
-0,1 
0,0 Pääoman 
siirrot 
97/95 
0,1 
1,0 
-0,1 
-0,2 
-0,2 
-0,5 
-0,1 
0,3 
0,0 
-0,2 
-0,1 
-0,5 
-0,5 
-0,1 
-0,4 
-0,2 98/97 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
0,0 
0,4 
0,0 
0,4 
0,0 
0,0 
0,0 
-0,1 
-0,1 
0,0 
-0,1 
0,1 
Lähde: Komissio. Korkomenot 
97/95 
-1,0 
-0,8 
0,2 
-1,9 
-0,1 
0,1 
-0,8 
-1,6 
0,1 
-0,6 
0,3 
-1,1 
0,4 
-0,1 
0,2 
-0,1 98/97 
-0,2 
-0,3 
0,0 
-0,6 
-0,1 
0,0 
-0,3 
-1,5 
0,0 
-0,1 
0,1 
-0,3 
0,0 
-0,8 
0,0 
-0,3 Yhteensä 
97/95 
-1,5 
-1,5 
-1,0 
-1,8 
-2,8 
-0,8 
-2,2 
-0,8 
0,7 
-3,1 
-1,1 
0,2 
-2,3 
-3,6 
-2,2 
-1,5 98/97 
-0,9 
-1,5 
-0,7 
-0,9 
-0,5 
-0,4 
-0,9 
-0,9 
-0,8 
-1,1 
-0,5 
-0,2 
-1,2 
-3,1 
-1,1 
-0,9 
Sosiaalimenojen hillitsemiseksi ja joissain tapauksissa myös työttömyyden alentamiseksi 
tehtyjen uudistusten arvioidaan alentavan kotitalouksille maksettujen tulonsiirtojen osuutta 
BKT.sta lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Julkinen kulutus suhteutettuna BKT.hen alenee 
käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa vuosien 1995-1998 välillä; erityisen 
nopeasti julkisen kulutuksen suhde BKT:hen alenee Espanjassa, Ruotsissa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Ranskassa ja Saksassa julkisen kulutuksen kasvua 
arvioidaan hillittävän voimakkaasti vuonna 1997, koska se kasvoi näissä maissa 
suhteellisen paljon vuonna 1996. Julkisen sektorin virkoja vähennetään todennäköisesti 
useissa maissa (Saksassa, Espanjassa, Italiassa, Ruotsissa, Itävallassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa), ja muissa maissa (Belgiassa ja Ranskassa) niiden määrän arvioidaan 
pysyvän yleisesti ottaen vakaana. Eräät jäsenvaltiot ovat saaneet aikaan säästöjä 
pienentämällä julkisen sektorin palkkojen kasvua. 
Muutamissa maissa on turvauduttu julkisten investointien vähentämiseen tai lykkäämiseen. 
Näin on tehty etenkin Espanjassa (jossa lähtötaso oli hyvin korkea) ja jossain määrin myös 
Saksassa, Ranskassa sekä Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Eräissä maissa julkisia 
74 
investointeja on vähennetty käyttämällä tehokkaammin julkisia rahastoja. Yleensä julkisiin 
investointeihin kohdistetut säästöt ovat kuitenkin osoittautuneet väliaikaisiksi tai niiden on 
havaittu olevan pitkällä aikavälillä liian kalliita. Yhdistyneessä kuningaskunnassa julkisia 
investointeja on päädytty rahoittamaan julkisen sektorin sijaan yksityisellä sektorilla. 
Syksyllä 1996 tehtyjen komission ennusteiden taustaolettamusten mukaisesti julkista 
taloutta on joissain jäsenvaltioissa mukautettu toisinaan vain yksittäisillä toimenpiteillä. 
Esimerkiksi Ranskassa tulonsiirrot France Telecomilta tehtiin osana sen rakenneuudistusta 
ja yksityistämistä; toisen esimerkin muodostavan Italian valtion kassatoimenpiteet. 
Kyseisillä väliaikaisilla toimenpiteillä ei selvästikään paranneta julkisen talouden 
rahoitusasemaa. 
Kun vuoden 1998 alussa päätetään, mitkä maat ovat lähentyneet riittävän pysyvästi niitä 
perusteita, jotka ovat edellytyksenä osallistumiselle 1 päivänä tammikuuta 1999 alkavaan 
EMUn kolmanteen vaiheeseen, arvioidaan myös se, miten joissain maissa vuosina 1996 -
1997 toteutettuja yksittäisiä toimenpiteitä on täydennetty julkisen talouden 
rahoitusasemaan tehdyillä pysyvillä parannuksilla. 
Useimpien maiden veropaineet tulopuolella lisääntyivät vuonna 1996 ja saattavat joissain 
maissa lisääntyä edelleen vuonna 1997. Julkisten tulojen osuus BKT:sta laskee vakaasti 
ainoastaan Irlannissa ja Alankomaissa. Kokonaisverorasituksen odotetaan toisaalta 
laskevan lähes kaikissa jäsenvaltioissa vuonna 1998. Joissain maissa (esim. Saksassa ja 
Itävallassa) tuloja on lisätty sosiaaliturvamaksujen korotuksilla, mikä on puolestaan 
lisärasitteena työllisyydelle. Monissa maissa on kuitenkin lisätty erilaisia kulutusveroja, 
minkä voidaan arvioida vääristävän vähemmän työllisyyttä, jos palkkavaatimuksia ei 
vastaavasti koroteta korkeiden hintojen korvaamiseksi. 
3.2.4 Suuntauksia julkisen velan suhteessa bruttokansantuotteeseen 
Julkisen velan suhde bruttokansantuotteeseen kasvoi yhteisössä keskimäärin noin 2 
prosenttiyksikköä vuonna 1996 ja nousi näin 73,5 prosenttiin BKT:sta. Noususuuntaus 
kuitenkin päättynee vuonna 1997, ja velkaantumisasteen odotetaan hieman alenevan 
vuonna 1998. Tämä johtuu siitä, että lähes kaikkien jäsenvaltioiden hallitukset ovat 
toteuttaneet merkittäviä toimenpiteitä vähentääkseen julkisen talouden alijäämää sekä 
siitä, että talouskasvun odotetaan elpyvän ja korkomenojen alenevan. Velkaantumisastetta 
pystytään lisäksi alentamaan monessa jäsenvaltiossa yksityistämisen ansiosta. 
75 
Ranskassa, Luxemburgissa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
velan suhteen bruttokansantuotteesta 
odotetaan lähivuosina jäävän alle 60 
prosenttiin BKT:sta. Saksassa ja 
Suomessa alijäämän suhde BKT:hen 
nousi yli 60 prosenttiin vuonna 1996, 
ja nykyarvioiden mukaan se saattaa 
jäädä hieman sen yläpuolelle vuosina 
1997 ja 1998. 
Useimpien niiden maiden, joissa 
bruttovelan suhde 
bruttokansantuotteeseen on yli 60 
prosenttia, odoict<i;m edistyvän 
velkataakkansa vähentämisessä 
vuosina 1996 - 1998. Tanskassa ja 
Irlannissa velan suhteen BKT:hen 
odotetaan lähestyvän nopeasti 60 
prosentin viitearvoa (velan osuus 
putoaa Tanskassa 6,5 ja Irlannissa 16 
prosenttiyksikköä ja asettuu noin 65 
prosenttiin BKT:sta). Belgiassa, 
Kreikassa ja Italiassa, joissa velan 
suhde BKT:hen on erityisen korkea, 
osuuden BKT:sta odotetaan laskevan Taulukko 26 
Julkinen bruttovelka 
(prosenttia BKT:sta) 
B 
DKJ) 
D 
EL2) 
E 
F 
IRL2) 
I 
L 
NL 
A 
1» 
FIN 
S 
UK21 
EU Taso 
1993 
137,0 
80,1 
48,2 
111,8 
60,5 
45,6 
94,5 
119,3 
6,2 
80,8 
62,8 
68,2 
57,3 
76,0 
48,5 
66,1 1995 
133,7 
71,9 
58,1 
111,8 
65,7 
52,8 
81,6 
124,9 
6,0 
79,7 
69,0 
71,7 
59,2 
78,7 
54,1 
71,3 1996 
130,6 
70,2 
60,8 
110,6 
67,8 
56,4 
74,7 
123,4 
7,8 
78,7 
71,7 
71,1 
61,3 
78,1 
56,2 
73,5 1997 
127,0 
67,8 
61,9 
109,3 
67,1 
58,1 
70,0 
122,3 
8,8 
76,8 
72,2 
69,0 
61,5 
77,6 
57,0 
73,7 1998 
123,9 
65,5 
61,9 
107,2 
65,8 
59,2 
65,4 
119,4 
9,2 
75,1 
72,2 
67,8 
61,7 
74,9 
56,5 
72,9 Muutos 
95/93 
-3,3 
-8,2 
9,9 
0,0 
5,2 
7,2 
-12,9 
5,6 
-0,2 
-1,1 
6,2 
3,5 
1,9 
2,7 
5,6 
5,2 98/95 
-9,8 
-6,4 
3,8 
-4,6 
0,1 
6,4 
-16,2 
-5,5 
3,2 
-4,6 
3,2 
-3,9 
2,5 
-3,8 
2,4 
1,6 
IJ Valtion talletukset keskuspankissa, valtion omistamat muut 
kuin valtion velkakirjat sekä valtion yrityksiin liittyvät velat 
nousivat noin 18 prosenttiin BKT:sta vuonna 1995. 
2) Katso alaviite 2 taulukossa 22. 
Lähde: Komissio. 
sekä Alankomaissa, Ruotsissa ja Portugalissa velan 
4-10 prosenttiyksikköä vuosina 1996 - 1998. 
3.3 Julkisen talouden vakauttamisen vaikutukset yhteisön talouteen 
3.3. f Julkisen talouden vakautlamiscn lyhytaikaiset kasvuvaikutukset vuosina 1996 -1997 
Useimmissa jäsenvaltioissa vuosiksi 1996 - 1997 suunnitellut hyvinkin laajat julkisen 
alijäämän supistukset ovat herättäneet joidenkin asiantuntijoiden keskuudessa pelkoa siitä, 
että Maastrichtin finanssipoliittisten perusteiden saavuttamispyrkimykset saattavat 
lähivuosina heikentää tuotannon kasvua ja uusien työpaikkojen luomista. Tällaisten 
pelkojen esittäjät eivät kuitenkaan ymmärrä sitä talouspoliittista kokonaistilannetta, jonka 
puitteissa julkista taloutta vakautetaan, eivätkä sitä, että talouselämän kannalta yhteisön 
jäsenmaiden julkiset taloudet on Maastrichtin kehityksestä huolimatta vakautettava 
mahdollisimman nopeasti. 
76 
Useimmissa jäsenvaltioissa julkisen talouden vakauttaminen on välttämätöntä, jos julkinen 
velkaantuminen ja velanhoitokustannusten kohoaminen halutaan pysäyttää. Jatkuvasti 
suuret julkisen talouden alijäämät johtaisivat tulevina vuosina korkomenojen nopeaan 
nousuun, mikä aiheuttaisi lisäpaineita verotuksen korottamiseen työllisyyden 
kustannuksella ja vähentäisi tuottavampien tai suositeltavampien julkisten menojen 
osuutta. Siksi nykyistä tarvetta saada talouspolitiikka edistämään kasvua ei voida eikä saa 
täyttää "laajentumishenkisellä" finanssipolitiikalla. Useimmissa jäsenvaltioissa julkisen 
talouden vakauttaminen on tarpeen ja toivottavaa maan oman tilanteen kannalta. 
Jäsenvaltioiden siirtyminen kohti EMUa lujittaa niitä puitteita, joissa tarvittavat 
vakauttamistoimenpiteet toteutetaan. 
Olisi todennäköisesti harhaanjohtavaa uskoa, että vakauttamispyrkimysten vähentäminen 
toisi mukanaan toivottuja etuja edes lyhyellä aikavälillä. Julkisen talouden vakauttamisen 
lieventämisellä olisi välittömiä ja vakavia haitallisia seurauksia rahoitusmarkkinoihin, se 
nostaisi korkopreemioita sekä aiheuttaisi mitä todennäköisimmin uusia 
valuuttakurssiheilahteluja. Kuten edellä 1. luvussa yksityiskohtaisesti selitettiin, tällaisten 
heilahtelujen nettovaikutus yhteisön lyhytaikaiseen talouskasvuun olisi vuoden 1995 
valuuttaliikkeiden vuoksi haitallinen ja lisäisi vain useimpien maiden nykyistä korkeaa ja 
lisääntyvää työttömyyttä. Budjettikurin jatkamiselle ei siis ole käytännössä muita 
vaihtoehtoja. 
Nykyisten ja suunnitteilla olevien talousarviopolitiikkojen kokonaisvaikutusta kasvuun ja 
kysyntään ei voida tarkastella erillisenä ilmiönä vaan on otettava huomioon myös sen 
jälkiseuraukset korko- ja valuuttakursseihin, rahapolitiikan ja muiden talouspolitiikan 
alojen linjaukset sekä ne kansainväliset ja suhdannesidonnaiset edellytykset, joissa julkista 
taloutta vakautetaan. Julkisen talouden vakauttamisen suora menoja hillitsevä vaikutus 
vuosina 1996 - 1997 korvautuu todennäköisesti erinäisillä tekijöillä, joita voidaan 
tarkastella kahdesta näkökulmasta. 
Ensiksikin julkisen talouden vakauttaminen on olennainen osa talouspolitiikan saattamista 
yleiseen tasapainoon. Tämä työ on alkanut yhteisössä ja näkyy muun muassa matalampina 
korkotasoina ja vakaampina valuuttakursseina. Kyseiset edut näkyvätkin käytännössä 
kaikissa jäsenvaltioissa ja ovat laskeneet korkoja erityisen paljon sellaisissa maissa, joissa 
riskipreemiot olivat aiemmin korkeat. Selkeimpinä esimerkkeinä voidaan mainita Espanja, 
Italia ja Ruotsi: pitkäaikaisten korkojen erot Saksaan verrattuna laskivat vuoden 1995 
huipusta joulukuuhun 1996 Espanjassa 380, Italiassa 430 ja Ruotsissa 340 basispistettä. 
Suurin osa koroista saatiin laskuun sen jälkeen kun maat olivat ilmoittaneet toteuttavansa 
uskottavia ja merkittäviä toimenpiteitä vähentääkseen julkisen talouden alijäämänsä 3 
prosenttiin BKT:sta tai vieläkin alemmaksi vuonna 1997 ja vähentääkseen alijäämiään 
77 
edelleen tulevina vuosina. Korkotasojen aleneminen keventää merkittävästi julkisen 
talouden sekä yksityisen sektorin toiminnan rasitteita lähes kaikissa maissa. Alemmat 
reaalikorot edistävät todennäköisesti uusia investointeja. Investoinnit näyttävät alkavan 
lisääntyä suhteellisen hyvää vauhtia, koska investointien kannattavuus on nykyään hyvä ja 
koska nykyistä ja tulevaa kysyntää tuetaan vapaammalla rahapolitiikalla. 
Uskottava ja hyvin suunniteltu julkisen talouden vakauttamispolitiikka herättää myös 
todennäköisesti parempaa luottamusta yrityksissä ja kuluttajien keskuudessa. Erityisesti 
maissa, joissa julkinen talous on voimakkaasti alijäämäinen ja/tai joissa julkiset menot ovat 
kasvaneet nopeasti, uskotaan yleisesti, että seurauksena on veronkorotuksia ja ollaan 
epävarmoja siitä, mitä toimenpiteitä olisi toteutettava ja ketkä vakauttamisesta kärsisivät. 
Tämä on aiheuttanut varovaista mielialaa ja "kaiken varalta" tapahtuvaa säästämistä 
yksityisellä sektorilla. Tällaisissa maissa toiminta julkisten menojen kasvun hillitsemiseksi 
ja verojen korottaminen aiemmin arvioitua vähemmän saattaa hyvinkin parantaa yksityisen 
sektorin "luottamusta" julkiseen talouteen ja lisätä sekä kulutusta ja investointeja että 
yritysten halukkuutta palkata lisää työntekijöitä. 
Yksityisen kulutuksen osalta on olemassa yhä enemmän kokemusta siitä, että luottamusta 
herätetään tai ei-keynesiläisiä vaikutuksia saavutetaan erityisesti silloin kun suurta julkisen 
talouden alijäämää pienennetään pyrkimällä uskottavasti hillitsemään julkisten menojen 
kasvua. Julkisen talouden suhdannekorjatun rahoitusaseman ja kotitalouksien 
säästämisasteen välinen negatiivinen korrelaatio suurien finanssipoliittisten 
mukautusten/laajentumisten aikana esitetään kahden maan osalta kuvassa 24. Alemmat 
korkotasot ja rahapoliittisen epävarmuuden lieventyminen nostattavat omaisuuden hintoja 
(mukaan lukien osakkeiden, velkakirjojen ja kiinteistöjen hintoja) ja lisäävät yksityisen 
sektorin hyvinvointia, joka ainakin joissain maissa todennäköisesti lisää merkittävästi 
yksityistä kulutusta. 
78 
Kuva 24 Julkisen talouden alijäämä ja kotitalouksien säästämisaste 
Ruotsi Prosenttia BKT.sta prosenttia kotitalouksien nettotuloista 
Suhdannekorjattu julkisen talouden alijäämä 
(vasemmanpuoleinen asteikko) 
Kotitalouksien säästämisaste 
(oikeanpuoleinen asteikko) 
1982 1984 
L%fc: Komissio ja OECD. 
Italia 
; Proserrttia BKT.sta : : Pröserrttia »<<3tita|pwMl«rt nô«otM»oi«ta \ 
Jos inflaatio pysyy matalana, perusperiaatteet terveinä ja kansainväliset olosuhteet 
suotuisina, komission ennusteissa arvioidaan nykyisten ja odotettujen finanssi- ja 
rahapolitiikan linjausten olevan yhdenmukaisia tasapainoisen talouskasvun elpymisen 
kanssa. Talous kasvaa pitkän aikavälin keskimääräistä kasvuvauhtia vuonna 1997 ja 
keskimääräistä kasvuvauhtia nopeammin vuonna 1998. Tämä arvio on yleisesti ottaen 
yhdenmukainen muiden kansainvälisten laitosten ja useimpien yksityisten ennusteiden 
laatijoiden näkemysten kanssa. 
Vaikka talouskasvu ei elpyisikään ennusteissa arvioitua vauhtia, julkisen talouden 
vakauttamispyrkimyksiä ei pidä lieventää. Vakauttamistavoitteista lipsuminen vaarantaa 
korkotasojen ja valuuttakurssien suotuisat suuntaukset ja heikentää näin nopeamman 
talouskasvun näkymiä. 
79 
3.3.2 Finanssipolitiikan keskipitkän ajan näkymät 
Terveen ja kurinalaisen julkisen talouden saavuttaminen ja ylläpitäminen jäsenvaltioissa on 
tarpeen, jotta voitaisiin luoda asianmukaiset edellytykset voimakkaalle ja kestävälle 
tuotannon kasvulle ja parantaa uusien työpaikkojen luomista keskipitkällä aikavälillä. 
Koska tämä näkemys on saavuttanut laajan hyväksynnän, yhteisö on päättänyt asettaa 
tavoitteekseen julkisen talouden rahoitusaseman saamisen lähes tasapainoon keskipitkällä 
aikavälillä vuodesta 1993 antamissaan talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa20. Tätä 
tavoitetta on toistettu ja sen uskottavuutta ja merkitystä on lisätty vakaus- ja 
kasvusopimuksen yhteydessä, jotta budjettikurin noudattaminen varmistettaisiin EMUn 
kolmannessa vaiheessa. Jäsenvaltiot ovatkin sitoutuneet toteuttamaan lisätoimenpiteitä 
vuoden 1997 jälkeen varmistaakseen, että niiden julkisen talouden rahoitusasemat 
paranevat edelleenkin ja että ne saavuttavat keskipitkän aikavälin tavoitteen, lähes 
tasapainoisen tai ylijäämäisen julkisen talouden tavanomaisissa olosuhteissa. 
Toisinaan on väitetty, että sitoutuminen kurinalaisen finanssipolitiikan noudattamiseen 
hillitsisi taloudellista toimintaa vuoden 1997 jälkeen. Tällainen pelko näyttää kuitenkin 
perustuvan väärinkäsitykseen terveen finanssipolitiikan keskipitkän aikavälin 
kasvuvaikutuksista ja jättävän huomiotta sen seikan, että budjettikuri on ehdoton edellytys 
EMUn toteutumiselle ja parhaan mahdollisen hyödyn saamiselle yhteisestä rahasta. Kun 
yhteisön keskimääräinen julkisen talouden alijäämä on lisäksi saatu pienennettyä 3 
prosenttiin BKT:sta vuonna 1997, paluu keskipitkän aikavälin voimakkaaseen kasvuun 
helpottaa talousarvion tasapainon saavuttamista seuraavina vuosina. 
Keskipitkän aikavälin tavoitetta lähes tasapainoisesta tai ylijäämäisestä julkisesta 
taloudesta onkin noudatettava, jotta 
(i) saataisiin aikaan kestävää, investointivetoista tuotannon kasvua ja lisättäisiin 
työllisyyttä keskipitkällä aikavälillä ja samalla kuitenkin säilytettäisiin oikea 
tasapaino säästämisen ja investointien välillä 
(ii) finanssipolitiikalle annettaisiin tilaa mukautua suhdannehäiriöihin ilman, että 
alijäämän osuus nousisi yli 3 prosentin BKT:sta "tavallisten" laskusuhdanteiden 
aikana 
(iii) lopetettaisiin korkomenojen asettaminen muiden menojen edelle ja lisättäisiin 
verovähennyksiä 
(iv) valmistettaisiin jäsenvaltioiden julkisia talouksia väestön ikääntymisen vaikutuksiin 
talousarviossa. 
20 Talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa esitettyjen poliittisten suositusten mukaisesti neljä maata 
(Tanska, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) ovat ottaneet lähentymisohjelmansa tavoitteeksi 
alijäämän poistamisen tai sen muuttamisen ylijäämäksi. 
80 
Terve julkinen talous on edellytyksenä kestävälle keskipitkän aikavälin kasvulle ja 
työllisyydelle 
Keskeisenä kohtana siinä yhteisön strategiassa, jolla pyritään varmistamaan kestävä ja 
elpyvä talouskasvu sekä työpaikkojen luominen keskipitkällä aikavälillä, on luoda oikeat 
edellytykset investointien merkittävälle vilkastumiselle, jotta tuotantokyky saataisiin 
riittävän nopeaan kasvuun. Investointien kasvun ennustetaan kiihtyvän merkittävästi 
vuosina 1997 ja 1998 ja kiihtyvän vielä entisestäänkin seuraavina vuosina, jos suotuisat 
edellytykset säilyvät. Investointien elpymiseen on liityttävä kansantalouden säästämisen 
elpyminen jäsenvaltioissa, ellei se tuo mukanaan vakavaa vaihtotaseen alenemista koko 
yhteisössä ja reaalikorkojen voimakkaita nousupaineita. Koska erityisesti yksityisen 
sektorin (kotitalouksien ja yritysten) säästämisasteen osuus yhteisön keskimääräisestä 
BKT:sta on suhteellisen vakaa, lisäsäästöt on saatava aikaan lähinnä tervehdyttämällä 
julkista taloutta ja vahvistamalla positiivista julkista säästämistä21. 
Kokemus on osoittanut, että teollisuusmaiden julkisen sektorin velkaantumisen 
kiihtyminen viimeisten kahden vuosikymmenen aikana on ollut pääasiallisena syynä 
pitkäaikaisten reaalikorkojen maailmanlaajuiseen nousuun (arviot vaihtelevat 1-2,5 
prosenttiyksikön välillä)22. Sitä vastoin yhteisön julkisten talouksien tulevina vuosina 
odotettua alemmat alijäämät, jotka ovat Maastrichtin sopimuksen sekä vakaus- ja 
kasvusopimuksessa esitetyn budjettikurin tehostamisen mukaisia, johtavat 
lainakustannusten alenemiseen yhteisössä. Koska yhteisö on riittävän merkittävä tekijä 
maailmantaloudessa, se edistäisi myös keskipitkän aikavälin korkojen alenemista koko 
maailmassa. Parantuneet budjettikurinäkymät yhteisön kansainvälisten kauppakumppanien 
keskuudessa, etenkin Yhdysvalloissa, edistäisivät myös keskipitkän aikavälin 
reaalikorkojen alenemista koko maailmassa. 
21 Katso "Trends in and structure of gross national saving in the Community", European Economy, 
Supplement A, n.o 11/12. 1992. 
22 Katso IMF, World Economic Outlook (Toukokuu 1996) sekä Group of Ten (1995), "Saving, 
Investment and Real Interest Rates", Lokakuu 1995, ja niissä annetut viittaukset. 
81 
Finanssipolitiikan vakauUamislehtävän vahvistaminen 
Finanssipolitiikan käyttäminen vakauttamistarkoituksiin nousee yhä merkittävämmäksi 
EMUssa ainakin niiden maiden osalta, jotka ovat tähän mennessä harjoittaneet jokseenkin 
itsenäistä raha- tai valuuttapolitiikkaa. Samanaikaisesti Maastrichtin sopimuksessa 
määrätään, että budjettikurin takaamiseksi julkistalouden alijäämä ei EMUun osallistuvissa 
maissa saa olla yli 3 prosenttia BKT:sta, paitsi "poikkeuksellisissa ja väliaikaisissa" 
olosuhteissa. Tavanomaisia laskusuhdanteita ei katsota tällaisiksi olosuhteiksi. 
Julkisen talouden tasapainon, tai kansallisten olosuhteiden mukaisesti julkisen talouden 
ylijäämän, saavuttaminen "normaaleina" aikoina on siis ehdoton edellytys finanssipolitiikan 
joustavuuden lisäämiselle terveissä ja uskottavissa keskipitkän aikavälin puitteissa. Se 
antaa riittävästi tilaa finanssipolitiikalle, jolloin suhdanneautomatiikka toimii ilman, että 
julkisen talouden ylijäämä ylittää viitearvona olevan 3 prosentin osuuden BKT:sta 
tavanomaisten laskusuhdanteiden aikana ja ilman, että tämä johtaisi julkisen 
velkaantumisen ja BKT:hen liittyvien velanhoitokustannusten armottomaan kasvuun. 
Vuosina 1960 - 1996 julkisen talouden alijäämän suhdannekomponentti ylitti tai alitti 3 
prosenttia BKT:sta ainoastaan kahdessa jäsenvaltiossa. Useimmissa jäsenvaltioissa sen 
osuus BKT:sta jäi alle 2 prosentin (katso laatikko 5). Suhdanneautomatiikka toimii lisäksi 
todennäköisesti tehokkaammin silloin, kun julkisen talouden tilanne on terveellä pohjalla, 
koska tällöin rahoitusmarkkinoiden negatiivisten reaktioiden tai luottamuksen häviämisen 
vaara on pienempi. Aikaisempi kokemus on osoittanut, että maat, joiden julkinen talous 
on terveellä pohjalla, ovat pystyneet käyttämään suhdanneautomatiikkaa ja suhdanteisiin 
perustuvaa finanssipolitiikkaa myönteisesti, kun sitä vastoin maat, joiden alijäämä ja velat 
ovat suuret, ovat jatkuvasti joutuneet kiristämään finanssipolitiikkaansa laskusuhdanteen 
mukaisesti. 
Korkomenojen vähentäminen ja verotuksen noususuuntaus 
Viimeisten kahden vuosikymmenen aikana julkisten korkomenojen kasvu on "syrjäyttänyt" 
muut julkiset menot. Julkisen talouden saaminen tasapainoon tai ylijäämäiseksi 
"tavallisina" aikoina johtaa itseäänruokkivaan kehitykseen, jossa ylijäämä, velka ja 
velanhoitokustannukset alenevat. Vähentämällä velanhoitorasitetta kurinalainen julkinen 
talous auttaa suuntaamaan menoja tuottaviin kohteisiin, kuten infrastruktuureihin, 
koulutukseen ja aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan. 
82 
Pyrkimys vahvistaa tervettä ja kurinalaista julkista taloutta tarjoaa mahdollisuuden ottaa 
käyttöön pysyviä toimenpiteitä ja uudistuksia monissa jäsenvaltioissa todettujen julkisten 
menojen nousupaineiden hillitsemiseksi. Menojen kasvun hillitseminen ja velanhoito 
kustannusten alenemiseen auttavat lopettamaan verotuksen pitkän noususuuntauksen. 
Verotuksen vähentämisellä ja vähentämällä julkisen talouden menojen osuutta BKT.sta 
pystytään samalla vaikuttamaan positiivisesti tarjontaan. Alemmilla efektiivisillä koroilla ja 
joissain tapauksissa sosiaalimenojen paremmalla kohdentamisella kannustetaan säästämistä 
ja investointeja sekä työhalukkuutta ja työpaikkojen luomista, ja edistetään näin 
työllisyyden lisäämistä. 
Valmistautuminen väestön ikääntymiseen 
Julkisen talouden säästämistä on nopeasti lisättävä, jotta jäsenvaltioiden julkiset taloudet 
saataisiin valmistautumaan niihin suuriin haasteisiin, jotka liittyvät väestön ikääntymiseen 
2000-luvulla ja ikääntymisen vuoksi kohoavin huoltosuhteisiin. Nämä väestökehityksen 
suuntaukset aiheuttavat sosiaalimenojen, erityisesti eläke- ja terveydenhoitokustannusten 
kohoamispaineita (katso laatikko 6). Nämä kustannukset on korvattava osaksi 
pyrkimyksillä supistaa menoja kyseisillä sosiaalipolitiikan aloilla. Yksityisellä sektorilla 
saavutettavat korkeammat säästöt yksityisten eläkejärjestelmien mahdollisen lisääntymisen 
ansiosta saattavat myös lieventää näitä talousarviopaineita. 
83 
Taulukko B5.1. 
Julkisten talouksien rahoitusaseman 
suhdannekomponentti EY:ssä 
(1960-1996) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Laatikko 5: Suhdanneautomatiikka yhteisössä 
Taloudellisen toiminnan suhdannevaihtelut vaikuttavat merkittävästi julkisen talouden 
rahoitusasemaan: verotulot pienenevät ja sosiaalimaksut lisääntyvät lamojen aikana ja talouden 
elpyessä kehitys on päinvastainen. Nämä suhdanteista johtuvat muutokset rahoitusasemassa 
vakauttavat puolestaan taloudellista toimintaa, eli toimivat suhdanneautomatiikan tapaan. 
Komissiossa on kehitetty oma menetelmä, jolla 
arvioidaan suhdanteiden vaikutusta valtioiden 
talousarvioihin1'. Laskelmat osoittavat, että 
suhdanneautomatiikan laajuus yhteisössä, 
mitattuna julkisen talouden rahoitusaseman 
suhdannekomponentilla, on melko merkittävä ja 
vaihtelee suuresti eri aikoina ja eri 
jäsenvaltioissa (katso taulukko B5.1). 
Suhdanneautomatiikka toimii suhteessa 
korkeammalla tasolla ja vaihtelee suhteellisesti 
enemmän pienissä jäsenvaltioissa, mutta myös 
Espanjassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. Suhdannetekijän 
vaihtelevuutta ja suuruutta koko yhteisössä 
heikentää se, että se ilmoittaa eri 
jäsenvaltioiden suhdannetilanteiden keskiarvon 
tietyllä hetkellä. Keski­
hajonta 
1,0 
1,1 
0,9 
0,7 
1,3 
0,6 
1,0 
0,6 
1,2 
1,3 
0,8 
1,1 
2,1 
1,8 
1,3 
0,7 Vähintään 
Arvo 
-1,8 
-2,3 
-1,6 
-1,0 
-2,1 
-1,2 
-2,2 
-1,2 
-2,8 
-2,8 
-1,4 
-2,4 
-5,2 
-3,8 
-2,7 Vuosi 
1986 
1981 
1967 
1987 
1984-85 
1985 
1986 
1975 
1982-83 
1983 
1987 
1984 
1993 
1993 
1982 Enintään 
Arvo 
2,0 
2,5 
1,9 
1,6 
2,7 
1,5 
2,1 
1,1 
4,1 
1,8 
1,4 
2,4 
5,2 
3,2 
3.1 Vuosi 
1974 
1986 
1991 
1973 
1990 
1990 
1996 
1980-90 
1974 
1974 
1973-74 
1973 
1989 
1990 
1989 Suhdannekomponentin vähimmäis- ja 
enimmäisarvot osoittavat, että vuosina 1960-
1996 lähes kaikkien jäsenvaltioiden (kahta 
lukuun ottamatta) suhdannekomponentin 
vähimmäis- ja enimmäisarvot jäivät alle 3 
prosentin ja useimmissa jäsenvaltioissa arvo jäi 
jopa alle 2 prosentin. Suhdannekomponentin 
osuus nousi 4 - 5 prosenttiin ainoastaan 
Suomessa ja Ruotsissa 1990-luvun 
alkupuolella. 
Suhdanneautomatiikan laajuuteen vaikuttaa talouden avoimuusaste, julkisen sektorin laajuus, 
verojärjestelmän progressiivisuus, työttömyyskorvausjärjestelmien anteliaisuus sekä 
työttömyyden herkkyys tuotannon vaihteluille. Näiden tekijöiden erot eri jäsenvaltioissa selittävät 
suhdanneautomatiikan merkityksessä havaitut erot. 
Kaavamaisesti edellä mainittujen tekijöiden vaikutus saadaan ottamalla huomioon kaksi tekijää: 
tuotantokuilun koko ja toisaalta budjettitulojen ja -menojen suhdanneherkkyys. 
Suhdannevaihtelut voidaan arvioida määrittämällä tuotannon trendi2 ja vähentämällä nämä 
tuotannon trendiarviot todellisista tuotannontasoista. Tuotantokuilu määritellään tämän jälkeen 
todellisen BKT:n ja trendi-BKT:n tasojen väliseksi eroksi, ja se ilmoitetaan trendi-BKT.sta 
laskettavina prosentteina. Kun tuotantokuilu on positiivinen (negatiivinen), suhdanteella on 
positiivinen (negatiivinen) vaikutus julkisen talouden rahoitusasemaan. 
Kuten taulukko B5.2 osoittaa, keskihajontana mitattu tuotantokuilun vaihtelevuus on koko 
yhteisöä ajatellen suhteellisen pieni, sillä suhdannetilanteet vaihtelevat eri jäsenvaltioissa, mutta 
1 Katso Euroopan komissio/Technical note: the Commission services' method for the cyclical adjustment of 
government budget balances", European Economy, n:o 60, Marraskuu 1995. 
- Tuotantokuilu]en laskemiseksi käytetyllä kehitysarviomenetelmällä (Hodrick-Prescott filter) saadaan 
tuotantokuilu]a, jotka ovat eri sarjoissa symmetrisiä ja ovat siksi keskimäärin yhteensä nolla vuosina 1960 -
1996. Tämän menetelmän avulla saadut negatiiviset tuotantokuilut ovat lisäksi suhteellisen pieniä verrattuna 
muiden menetelmien (esim. tuotantofunktioon perustuvan lähestymistavan) avulla saataviin arvoihin. 
Menetelmä tasoittaa myös rakenteellisia (esimerkiksi Suomessa ja Ruotsissa 1990-luvun alussa tapahtuneita) 
muutoksia. 
14 
vaihtelevuus on suhteellisen korkea "elpyvissä" maissa (Kreikassa, Espanjassa, Irlannissa ja 
Portugalissa) sekä Luxemburgissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Suomessa ja Ruotsissa 
esiintyvän tuotantokulujen suuren vaihtelevuuden, joka näkyy niiden vähimmäis- ja 
enimmäisarvoissa, voidaan katsoa johtuvan osaksi maiden syvästä taloudellisesta lamasta 
1990-luvun alussa. 
Julkisyhteisöjen tulojen ja menojen suhdanneherkkyys lasketaan erikseen. Tulojen osalta 
otetaan huomioon seuraavat luokat: yhtiöverot (jotka vaihtelevat eniten suhdanteiden mukaan 
voittojen suhdanneherkkyyden vuoksi), henkilökohtaiset tuloverot, välilliset verot ja 
sosiaaliturvamaksut (jotka vaihtelevat vähiten suhdanteiden mukaan, koska ne maksetaan 
takautuvasti). Tulojen kokonaisjousto suhteessa BKT:hen on lähes 1,0 koko yhteisön osalta ja 
vaihtelee jäsenvaltioissa Yhdistyneen kuningaskunnan 1,38 prosentista Italian 0,77 prosenttiin, 
koska maiden veroprosentit ja verorakenteet ovat erilaisia. Tulojoustojen soveltaminen verojen 
suhteeseen BKT:sta kertoo budjettitulojen rajaherkkyyden suhteessa BKT:hen. 
Julkisyhteisöjen tulojen arvioitu suhdanneherkkyys koko yhteisössä oli 0,4 vuonna 1995. Tämä 
merkitsee sitä, että aina kun negatiivinen tuotantokuilu laajenee 1 prosenttiyksikön valtion 
talousarviotulojen osuus BKT:sta vähenee 0,4 prosenttiyksikköä. Tulojen suhdanneherkkyys 
vaihtelee Kreikan ja Italian 0,3 prosentista Ruotsin 0,6 prosenttiin. 
Valtion tulonsiirrot kotitalouksille työttömyydestä aiheutuvien kustannusten kattamiseksi ovat 
tärkein julkinen menoluokka, joka reagoi automaattisesti suhdannevaihteluihin. Näin ollen 
julkisten menojen herkkyys suhdannevaihteluille on huomattavasti alempi kuin julkisten tulojen. 
Julkisten menojen arvioitu suhdanneherkkyys koko yhteisössä vuonna 1995 oli -0,1, mikä 
merkitsee sitä, että aina kun negatiivinen tuotantokuilu laajenee 1 prosenttiyksikön 
julkisyhteisöjen menojen osuus BKT:sta kasvaa 0,1 prosenttiyksikköä. Menojen 
suhdanneherkkyys on lähes sama eri jäsenvaltioissa: se vaihtelee Ranskan -0,05 prosentista 
Saksan -0,26 prosenttiin. 
Koko yhteisöä tarkasteltaessa julkisen talouden rahoitusaseman marginaalinen muutos 
suhteessa BKT:hen saadaan laskemalla yhteen tulojen marginaalinen suhdanneherkkyys ja 
menojen marginaalinen suhdanneherkkyys. Julkisen talouden rahoitusaseman 
suhdanneherkkyys on yhteisössä keskimäärin noin 0,5. Tämä merkitsee sitä, että aina kun 
negatiivinen tuotantokuilu laajenee 1 prosenttiyksiköllä julkisen talouden keskimääräinen 
alijäämä kasvaa 0,5 prosenttiyksiköllä. Julkisen talouden rahoitusaseman suhdanneherkkyys 
vaihtelee Kreikan 0,4 prosentista Ruotsin 0,85 prosenttiin. 
Taulukko B5.2. 
Tuotantokuilujen suuruus EY:ssä 
(1960-1996) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Keski­
hajonta 
1,7 
1,8 
2,0 
2,1 
2,5 
1,4 
2,2 
1,8 
2,8 
1,6 
1,6 
2,9 
3,5 
1,9 
2,2 
1,4 Vähintään 
Arvo 
-2,7 
-3,6 
-3,9 
-3,4 
-4,5 
-2,2 
-4,2 
-3,4 
-4,6 
-3,4 
-2,8 
-5,5 
-7,4 
-4,3 
-4,0 
-2,2 Vuosi 
1986 
1981 
1967 
1962 
1960 
1985 
1966 
1975 
1967 
1983 
1987 
1984-85 
1993 
1993 
1982 
1983 Enintään 
Arvo 
3,9 
3,7 
4,2 
5,8 
5,3 
3,0 
4,2 
3,1 
8,6 
2,4 
3,2 
8,2 
9,0 
3,6 
5,1 
3,2 Vuosi 
1974 
1986 
1991 
1973 
1974 
1990 
1978 
1980 
1974 
1974 
1974 
1973 
1989 
1990 
1988-89 
1973 I Taulukko B5.3. 
Julkisten tulojen ja menojen 
| suhdanneherkkyys yhteisössä (1995)* 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EU Julkiset 
tulot 
0,5 
0,5 
0,4 
0,3 
0,5 
0,5 
0,4 
0,3 
0,4 
0,5 
0,4 
0,4 
0,5 
0,6 
0,5 
0,4 Julkiset 
menot 
-0,1 
-0,3 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,1 
-0.2 
-0,1 
-0,2 
-0,2 
-0,1 
-0,1 
-0,2 
-0,2 
-0,2 
-0,1 Julkinen 
rahoitus­
asema 
0,6 
0,7 
0,5 
0,4 
0,6 
0,5 
0,5 
0,5 
0,6 
0,8 
0,5 
0,5 
0,6 
0,9 
0,6 
0,5 
* Luvut on pyöristetty. 
•••mM^H 
85 
Laatikko 6; Eläkemenot ja -vastuut yhteisössä 
1. Julkisten eläkemenojen näkymät 
Euroopan maiden väestörakenteessa tapahtuu parhaillaan merkittäviä muutoksia. Ikääntyvien 
huoltosuhde (ts. ikääntyvien suhde työikäiseen väestöön) on useimmissa maissa nousemassa 
ennennäkemättömälle tasolle. Vaikka ikääntymiskehityksen pitkäaikaiset vaikutukset julkisiin 
talouksiin eivät ole selvillä ja riippuvat siitä, miten talous ja yhteiskunta sopeutuvat kehitykseen, 
lähivuosikymmeninä ilmenee todennäköisesti merkittäviä paineita julkisten menojen kasvuun. 
Suurin osa paineista kohdistuu julkisiin eläkejärjestelmiin, sillä niiden menot riippuvat suuresti 
väestön ikärakenteesta. 
Kaikki jäsenvaltiot ovat viime vuosina laatineet eläkemenoja koskevia ennusteita arvioidakseen 
niiden tulevaisuudennäkymiä. Näitä ennusteita, joissa ei käsitellä yhtenäisesti kaikkia 
eläkemenoja, tarkastellaan komission hiljattain julkaisemassa kertomuksessa1. Kertomuksessa 
keskitytään viimeisimpiin julkisten laitosten laatimiin muuttumattomaan politiikkaan perustuviin 
ennusteisiin. Siinä esitetään vertailukelpoisia arvioita eläkemenojen vaikutuksesta 
kansantalouden tilinpitoon. Arvioiden perustana ovat kansantalouden menoarviot ja julkisten 
eläkemenojen kokonaissumman suhde BKT.hen vuona 1995. Kuvassa B6.1 esitetään painotettu 
keskiarvo2, joka perustuu julkisten eläkemenojen osuuden kasvuun suhteessa BKT:hen niissä 
11 jäsenvaltiossa, jotka ovat laatineet ennusteita vuoteen 2030 saakka. 
Kuva B6.1 Arviot julkisten eläkemenojen kasvusta EY:ssä 
(menojen kasvun painotettu keskiarvo 11 jäsenvaltiossa ) 
prosenttia BKTista 
epäsuotuisat arviot 
suotuisat arviot 
1995 2000 
Lähde Komissio. 2005 2D10 2015 2D20 2025: 2030 
Vuosina 1995-2030 eläkemenojen osuus BKT:sta kasvaa 11 jäsenvaltiossa 3 prosenttiyksikköä 
suotuisten ja 4 prosenttiyksikköä epäsuotuisten talousennusteiden mukaan. Menot ovat selvästi 
nousussa, mutta niiden arvioidaan nousevan suhteellisen vähän seuraavan viiden vuoden 
aikana. Näkymät huononevat ensi vuosituhannen ensimmäisellä vuosikymmenellä, jolloin 
menojen osuuden BKT:sta arvioidaan kasvavan useimmissa maissa ja kasvun vain kiihtyvän 
vuoden 2010 jälkeen, jolloin suuret ikäluokat jäävät eläkkeelle. Useiden maiden menopaineet 
ovat korkeimmillaan vuosina 2030-2040.3 
Euroopan eläkejärjestelmien uudistamispyrkimykset - Useimmissa maissa eläkepolitiikka on tällä 
hetkellä hyvinkin erilaista kuin edellisillä vuosikymmenillä. Eläke-etuuksien laajentamisesta ja 
parantamisesta on luovuttu. Useimmat eläkejärjestelmät on 1980-luvun puolivälin jälkeen uusittu 
eläkemenojen kasvun hillitsemiseksi. Eläkejärjestelmiä on uudistettu eniten Itävallassa, 
Katso D. FRANCO ja T. MUNZI, 1996, "Public pension expenditure prospects in the European Union: A survey 
of national projections", European Economy, n:o. 3. 
Painotettu vuoden 1995 BKT:lla ostovoimastandardin yksikköinä. 
Monia kansallisia ennusteita on viime vuosikymmenen aikana tarkistettu ylöspäin. Joissain maissa 
ennusteisiin on tehty hyvinkin merkittäviä muutoksia. Aiemmin tehdyistä tarkistuksista ei käy ilmi, 
tarkistetaanko nykyisiä arvioita tulevaisuudessa. Ne kuitenkin osoittavat, että ennusteiden tarkistaminen 
säännöllisin väliajoin ja aiemmin tehtyjen arviointivirheiden tutkiminen on hyödyllistä. 
86 
Suomessa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Kreikassa, Portugalissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. Useiden jäsenvaltioiden kansallisissa ennusteissa väestökehityksen 
vaikutukset (ts. Ikääntyneiden huoltosuhteen kasvaminen) poistetaan uudistuksilla, joissa 
eläkekelpoisuutta ja -maksuja supistetaan4. Vaikka uudistusten tärkeimpänä tavoitteena olikin 
kustannusten supistaminen, niillä haluttiin myös saada eläkejärjestelmät kestämään 
väestökehityksen muutokset niin, että järjestelmien maksuperusteet olisivat avoimempia ja 
tarjoaisivat enemmän tulonjakoon liittyviä yksilöllisiä vaihtoehtoja. 
Näistä uudistuspyrkimyksistä huolimatta nykyisten etuuksien ja kelpoisuusehtojen säilyttäminen 
edellyttää useissa maissa eläkejärjestelmiin osoitettujen julkisten varojen merkittävää lisäämistä. 
Toinen vaihtoehto on, että eläkemenoja ei enää lisätä, mutta silloin etäke-etuuksla ja 
eläkekelpoisuutta on rajoitettava uusilla huomattavilla uudistuksilla. 
Tästä voimme päätellä, että vaikka Euroopan eläkejärjestelmiä ollaan hyvää vauhtia 
muuttamassa uusien väestönkehitysnäkymien mukaisesti uudistuksin, jotka vähitellen 
vaikuttavat eläkemenojen dynamiikkaan, väestön rakenteen arvioitu muuttuminen 
tulevaisuudessa edellyttää eläkepolitiikkaan lisää muutoksia. 
2. Eläkevastuu 
Rahastoimattomat eläkejärjestelmät (eli jakojärjestelmät) aiheuttavat eläkevastuuta ilman 
rahoitusta. Näissä järjestelmissä kukin sukupolvi maksaa iäkkäämpien kansalaisten eläkkeisiin 
tarvittavat varat ja nauttii myöhemmin nuorempien kansalaisten rahoittamaa eläkettä. Näin ollen 
on siis aina olemassa eläkeläisiä, joilla on oikeus eläkkeeseen koko loppuelämänsä ajan (ja 
toisinaan myös heidän leskeksi jääneiden puolisoidensa elinajan) ja työikäisiä, jotka voivat 
vaatia eläkeoikeutta lähitulevaisuudessa tai myöhemmin. 
Taulukko B.6.1 
Julkinen eläkevastuu: Kertyneiden oikeuksien tämänhetkinen arvo 
Maa 
B 
DK 
D1) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
P 
UK 
USA 
Japani 
Kanada Van Den Noord - Herd (1993, 1994) 
prosenttia vuoden 1990 BKT:sta 
Bruttovastuu 
Eläke­
läiset 
54 
77 
94 
58 
42 
51 
42 
v Länsi-Saksa Van De 
Lähteet: Kuné J. B. - F 
Community", CEPS W 
seven major économie; 
"Estimating pension lia 
Aging Populations and Työ­
voima 
103 
139 
148 
81 
70 
112 
71 
n Noord-h 
'etit W. F 
orking Doc 
î", OECD 
bilities: A 
the Fiscal Yht. 
157 
216 
242 
139 
113 
163 
113 
erdin (1! 
M. - Pin 
:ument, 
Econon 
nethodo 
Conseq Nykyiset 
varat 
23 
18 
8 Nettovastuu 
157 
216 
242 
139 
89 
144 
105 ABP (1993) 
prosenttia vuoden 
1990 BKT: sta 
Bruttovastuu 
68 
69 
122 
118 
109 
69 
54 
107 
138 
137 
96 
42 IMF (1996) 
prosenttia 
vuoden 1995 
BKT.sta 
221 
265 
357 
117 
108 
166 
94 
393,1994) ja ABP:n (1993) mukaan. 
xt A. J. H., "The Hidden Liabilities of Basic Pension Systems in the European 
Mo. 80, November, 1993. Van den Noord P. - Herd R. "Pension liabilities in the 
lies Department Working Papers, n. 142,1993,. Van den Noord P. - Herd R., 
ogical framework", OECD, Economic Studies, n. 23, 1994., ss. 131-166. IMF, 
uences of Public Pension Schemes, 1996. 
Ieläkeoikeuksia muutetaan leikkaamalla eläkkeiden määrää suhteessa ikääntyvien lukumäärään ja 
eläkemaksuja muutetaan suhteuttamalla keskimääräinen eläke keskipalkkaan. 
87 
Lukuisissa tutkimuksissa on viime vuosina arvioitu jakojärjestelmien vastuuta. Taulukossa 1 
esitetään joitakin arvioita kertyneistä eläkevastuista, jotka kuvaavat niiden eläkkeiden 
tämänhetkisen arvon, jotka maksetaan tulevaisuudessa kertyneiden eläkeoikeuksien 
perusteella5. Arviot ovat hyvin erilaisia ja maiden luokitus vaihtelee. 
Eläkevastuiden merkitys - Eläkevastuita koskevat arviot tuovat hyödyllisen lisän perinteisiin 
velka- ja alijäämäarvioihin. 
a) Niiden avulla voidaan mitata jakojärjestelmien lakkautuskustannukset ja samalla kuitenkin 
noudattaa täysin nykyisiä etuussääntöjä6' 
b) Niiden avulla voidaan ymmärtää paremmin finanssipolitiikkojen vaikutusta (koska 
eläkeoikeudet ovat oleellinen osa kotitalouksien varoja, ne vaikuttavat kulutukseen ja 
säästöpäätöksiin). 
e) Niitä voidaan hyödyntää mitattaessa alijäämiä suoritteiden perusteella; eräistä maista 
käytettävissä olevat arviot osoittavat, että suoriteperusteiset alijäämät ovat viime 
vuosikymmenten aikana olleet paljon suuremmat kuin tavanomaiset kassaperusteiset 
alijäämät. 
Kertyneiden eläkevastuiden suhde BKT:hen ei toisaalta osoita eläkejärjestelmien kestävyyttä. 
Vaikka vastuiden suhde BKT:hen olisi korkea, se ei merkitse, että jakojärjestelmät olisivat 
epätasapainossa tai joutuisivat epätasapainoon tulevaisuudessa. Arvioitaessa eläkejärjestelmien 
kestävyyttä ja niiden aiheuttamaa painetta vaition talousarvioihin on myös arvioitava 
kertyneiden eläkkeiden maksamiseen käytettävissä olevat varat, eli arvioitava lähinnä 
työllisyyden kehitys ja tulot asukasta kohden. Kestävyyden arviointiin on käytettävä myös muita 
mittareita, kuten julkisten menojen suhdetta BKT:hen sekä maksuastetta, jonka avulla 
varmistetaan eläkejärjestelmien kassavarojen tasapaino. 
Eläkevastuut ja julkinen velka - Kertyneet eläkeoikeudet eroavat monella tapaa tavanomaisista 
julkisista veloista. On olemassa sekä käytännön syitä että teoreettisia syitä siihen, että kertyneitä 
eläkevastuita ei oteta mukaan alijäämiä ja velkoja koskeviin tilastoihin, joita käytetään 
määritettäessä ja arvioitaessa nykyistä finanssipolitiikkaa. 
i) Tavanomainen julkinen velka voidaan mitata tarkasti ja yksiselitteisesti haluttuna 
ajankohtana. Eläkevastuut ovat epävakaampia ja riippuvat erityisistä olettamuksista, jotka 
perustuvat moniin eri tekijöihin, kuten elinikäodotteeseen, hinta- ja palkkakehitykseen jne. 
Nykyiset arviolaskelmat ovat erityisen herkkiä olettamuksissa tapahtuville muutoksille, 
ii) Eläkeoikeuksista ei ole tehty muodollisia sopimuksia. Velkoja voi muuttaa sekä maksun 
ajankohtaa että sen määrää. Monissa maissa viime vuosina toteutetuilla etuussääntöjen 
uudistuksilla on merkittävästi vähennetty nykyisten työntekijöiden ja eläkeläisten tulevia 
oikeuksia. Eläkevastuiden samastaminen vaition vastuisiin saattaa estää tulevia 
uudistuksia, 
ii) Yksityishenikilöt tai yritykset voivat yleensä ostaa vapaasti valtion obligaatioita vapailta 
markkinoilta mutta eläkeoikeuksien ostaminen on yleensä pakollista. Tämä merkitsee sitä, 
että mittava eläkevelka ei vaikuta suoraan rahoitusmarkkinoihin. Se merkitsee myös sitä, 
että velka uusiutuu automaattisesti. Eläkevastuiden liittäminen velka- ja 
alijäämätoimenpiteiden piiriin jättäisi piiloon julkisen sektorin paineet rahoitusmarkkinoilta, 
iv) Eläkeoikeuksilla ei voida käydä kauppaa. Tämä merkitsee sitä, että muutokset 
eläkeoikeuksien suhteellisessa tuotossa ja riskeissä muihin varoihin verrattuna eivät 
vaikuta rahoitusmarkkinoihin. Se, että eläkeoikeuksilla ei voida käydä kauppaa merkitsee 
myös, että sosiaaliturvavaateita voidaan muuttaa valikoivasti yksittäiset ominaispiirteet 
(esim. tulot, väestökehitys) huomioon ottaen. 
Kertyneiden eläkevastuiden liitäminen julkisen velan määritykseen edellyttäisi samanlaista 
muutosta alijäämän määrityksessä. Eläkemaksuista tulisi julkisen sektorin lainoja; eläkkeiden 
katsottaisiin olevan osaksi lainan takaisinmaksuja ja osaksi epäsuoria korkomenoja. 
Eläkevastuiden en määritelmiä ja niiden asemaa finanssipolitiikan arvioissa tarkastellaan teoksessa D. 
FRANCO 1995; Tension Liabilities - Their Use and Misuse in the Assessment of Fiscal Policies", Economic 
Papers, European Commission. N. 110. 
Jos jakojärjestelmästä siirrytään rahoitettuun järjestelmään ja kaikki uudet maksut maksetaan uuteen 
järjestelmään, kertyneillä oikeuksilla voidaan mitata yleisillä veroilla rahoitettavien varojen määrä. 
88 
4. VALUUTTAKURSSIN VAKAUS JA KORKOTASON LÄHENTYMINEN YHTEISÖSSÄ 
4.1 Yleiskatsaus 
Euroopan yhteisön rahapolitiikan kehitykseen vuonna 1996 vaikutti kaksi pääasiallista 
tekijää: 1) Yhdysvaltain dollarin yleinen - vaikkakin epävakaa - arvonnousu ja 2) 
rahoitusmarkkinoiden parempi käsitys EMUn mahdollisuuksista. Molemmat tekijät 
heijastuivat vakaina valuuttakursseina ja lähentyvinä korkotasoina. EY:n rahatalous 
keventyi yleisesti, mikä vastasi talouden suhdannetta ja julkisen talouden vakauttamiseen 
ennen EMUn käynnistämistä 1. tammikuuta 1999 tähtäävää monien jäsenvaltioiden 
vahvaa sitoumusta. 
Yhdysvaltain dollarin vahvuus johtui pääasiassa Yhdysvaltain talouden suhteellisesta 
voimakkuudesta. Markkinoiden herkkyys mahdolliselle talouden laskusuunnalle ja 
rahapolitiikan vaikutuksille johti kuitenkin epätasaiseen arviointiin. Dollarin noustessa 
Saksan markka keveni suhteessa useimpiin yhteisön valuuttoihin, mikä tarjosi 
mahdollisuuden kaventaa lyhyiden korkojen eroja Saksaan nähden. 
Saksan markan yleinen keventyminen suhteessa muihin yhteisön valuuttoihin heijasti myös 
rahoitusmarkkinoiden asennoitumista EMU-näkymiin. EMU-optimismiin innoitti 
hankkeeseen suunnattavan poliittisen tuen vahvistuminen koko yhteisössä, näkyvä 
edistyminen euroon siirtymistä koskevissa teknisissä valmisteluissa ja vahvempi 
sitoutuminen julkisen talouden sopeuttamiseen monissa jäsenvaltioissa. Luottamuksen 
lisääntyessä siihen, että huomattavan moni jäsenvaltio saattaa ottaa yhtenäisvaluutan 
käyttöön alusta alkaen, lyhyet ja pitkät korot lähenivät voimakkaammin alemman 
korkotason jäsenvaltioiden tasoja. 
Kun rahatalouden yleiset edellytykset ovat parantuneet ja julkisen talouden vakauttaminen 
on vaikuttanut pitkien korkojen alenemiseen, makrotalouspolitiikka on entistä enemmän 
tukenut taloudellista kasvua. Aggressiivisemman lähestymistavan julkisen talouden 
vakauttamiseen muodostaa näkymä hyvästä kehästä, jossa korkojen lasku tukee 
talouskasvua ja julkisen talouden sopeuttamispyrkimyksiä talouden vahvistuessa. 
Onnistunut julkisen talouden vakauttaminen on luonnollisesti tämän kehityksen jatkamisen 
avaintekijä ja talousarvion tavoitteet on välttämättä saavutettava, jos nykyisiä myönteisiä 
suuntauksia halutaan jatkaa. 
89 
4.2 Yhdysvaltain dollarin epätasainen arvonnousu 
Yhdysvaltain obligaatiomarkkinat vahvistavat dollaria 
Saksassa 14 päivänä joulukuuta 1995 toteutetun rahapolitiikan keventämisen seurauksena 
dollari aloitti vuoden nousemalla suhteessa Saksan markkaan. Helmikuun alussa Saksan 
markan ja Yhdysvaltain dollarin välinen vaihtokurssi oli noin 1,49; tämä merkitsi noin 3,5 
prosentin arvonnousua vuoden alustaja noin 7 prosentin arvonnousua lokakuussa 1995 
rekisteröidystä alimmasta vaihtokurssista, joka oli 1,39. Dollari vahvistui vuoden 1996 
alkupuoliskolla lievemmin suhteessa Japanin jeniin; se oli noussut korkeammallekin 
vuoden 1995 viimeisten viikkojen aikana, Japanin taloutta koskevien synkkien näkymien 
vallitessa. 
Yhdysvaltain rahoitusmarkkinoiden noususuuntaus lisäsi dollarin kysyntää vuoden 
ensimmäisinä viikkoina. Yhdysvaltain talouden suhteellisen hidas laajeneminen hillitsi 
inflaatio-odotuksia, ja obligaatioiden ja osakkeiden hinnat estivät mukautuvan 
rahapolitiikan jatkamisen. Markkinoiden odotukset osoittautuivat oikeiksi 31 päivänä 
tammikuuta, jolloin Yhdysvaltain rahamarkkinakorkoja - jotka olivat laskeneet tasaisesti 
vuoden 1995 aikana - alennettiin jälleen Yhdysvaltain keskuspankin Federal Reserven 
toimesta; tämä osoittautui kuitenkin ainoaksi Federal Reserven vuonna 1996 
toteuttamaksi rahapolitiikan keventämiseksi. Korkotasotekij öiden lisäksi Yhdysvaltain 
rahoitusmarkkinoiden toimintaa tuettiin myös jatkuvilla pääomavirroilla japanilaisista 
lähteistä, mikä johtui suhteellisen korkeista tuottoprosenteista. 
Vahvempi talous tukee dollaria obligaatiomarkkinoiden heiketessä 
Helmikuun puoliväliin mennessä tilastot osoittivat, että Yhdysvaltain talouden 
yleisnäkymät olivat parantuneet merkittävästi. Rahoitusmarkkinoiden inflaatio-odotuksia 
tarkistettiin ylöspäin ja mahdollisuudet Federal Reserven toteuttamaan uuteen 
rahapolitiikan keventämiseen heikkenivät. Yhdysvaltain rahamarkkinakorot nousivat ja 
pidemmät korot liikkuivat ylöspäin, samalla kun mieliala obligaatiomarkkinoilla laski. 
Huolimatta obligaatiomarkkinoiden tuen menetyksestä dollari vahvistui edelleen suhteessa 
Saksan markkaan ja jeniin, kun markkinat alkoivat nyt "ottaa ennakkoa" Federal Reserven 
lähitulevaisuudessa toteuttamasta rahapolitiikan kiristämisestä odottaessa Bundesbankin 
sittemmin toteuttamaa rahapolitiikan keventämistä. Saksan markan ja Yhdysvaltain 
dollarin välinen vaihtokurssi nousi toukokuun alkuun mennessä noin l,55:een ja häilyi 
noin l,53:n vaiheilla toisen vuosineljänneksen lopulla; tämä merkitsi yli kuuden prosentin 
arvonnousua ensimmäisen vuosipuoliskon aikana. Sillä välin Japanin jenin ja Yhdysvaltain 
dollarin välinen vaihtokurssi oli toisen vuosineljänneksen aikana yli 109, mikä merkitsi yli 
viiden prosentin arvonnousua ensimmäisen vuosipuoliskon aikana. 
90 
Kuva 25 Yhdysvaltain dollarin (USD) 
vaihtokurssit 
Tammikuu 1995= 1D0 
1995 1996 
f^a/^^liiMmisaiîQJ 
Osakkeiden myynti aiheuttaa väliaikaisen suunnanmuutoksen dollarin nousuun 
Dollarin arvonnousu keskeytyi vuoden kolmannen neljänneksen alussa. Yhdysvaltain 
osakkeiden hintojen heinäkuussa yhdellä kertaa tapahtuneen huomattavan laskun ansiosta 
suhtautuminen Yhdysvaltain dollariin huononi äkillisesti, vaikka Yhdysvaltain 
obligaatiomarkkinat pysyivät suhteellisen vakaina. Dollarin kysyntää heikensivät edelleen 
ristiriitaiset merkit Yhdysvaltain talouden vahvuudesta ja markkinoiden kasvava tietoisuus 
siitä, että Saksan korkosuhdanne oli alimmillaan sen jälkeen, kun Bundesbankin 
pääasiallisia interventiokorkoja oli alennettu huhtikuussa. Myös spekulointi Japanin 
rahapolitiikan mahdollisesta kiristymisestä vaikutti dollariin, kun Saksan markan ja 
Yhdysvaltain dollarin välinen vaihtokurssi oli elokuun lopussa alle 1,48 ja jenin ja dollarin 
välinen vaihtokurssi laski 108: aan. Tämä heikkouden vaihe kesti kuitenkin vain vähän 
aikaa, ja dollari sai suuren osan menetyksistään korvatuksi Yhdysvaltain talouden 
voimakkaasta laajenemisesta saatujen uusien näyttöjen perusteella. Kun Yhdysvaltain 
lähitulevaisuuden rahapolitiikan kiristymistä koskevat markkinaodotukset elpyivät, Saksan 
markan ja Yhdysvaltain dollarin vaihtokurssi oli kolmannella vuosineljänneksellä lähes 
1,54 - mitä edisti myös muiden EY:n valuuttojen vahvistuminen suhteessa Saksan 
markkaan - kun taas Japanin jenin ja Yhdysvaltain dollarin vaihtokurssi kyseisellä 
vuosineljänneksellä oli noin 111,6. 
Vuoden lopulla dollari oli vahva huolimatta Yhdysvaltain talouden epävakaudesta 
Dollari vakautti vahvistumistaan jenin suhteen viimeisellä vuosineljänneksellä, kun 
markkinat olivat yhä pettyneitä Japanin talouden kehitykseen. Jenin ja dollarin vaihtokurssi 
oli vuoden lopussa 116,1, noin 11,5 prosenttia korkeampi kuin 1 päivänä tammikuuta. 
91 
Dollari kehittyi epävakaisemmin Saksan markan suhteen, sillä markkinat olivat yhä hyvin 
herkät Yhdysvaltain talousnäkymille ja Yhdysvaltain ja Saksan rahapolitiikan suuntauksia 
koskeville virallisille lausunnoille. Lokakuun puolivälistä alkaen dollari keveni Saksan 
markan suhteen, kun arvioitiin uudelleen Yhdysvaltain talouden odotettavissa olevaa 
vahvuutta ja havaittiin Euroopan talouksien saavuttaneen pohjan. Marraskuun lopulla 
ilmeni kuitenkin jälleen huolestumista Euroopan elpymisvauhdista ja Saksan markan ja 
Yhdysvaltain dollarin välinen vaihtokurssi ilmensi uutta Saksassa toteutettavaa 
rahapolitiikan keventämistä koskevana markkinakeinotteluna. Huolimatta väliaikaisesta 
laskusuuntauksesta, joka liittyi toiseen äkilliseen Yhdysvalloissa ilmenneeseen 
osakkeidenmyyntiaaltoon joulukuussa, Saksan markan ja Yhdysvaltain dollarin välinen 
vaihtokurssi oli vuoden lopussa noin 1,55, eli lähes 8 prosenttia korkeampi kuin 1 päivänä 
tammikuuta. Nimellisesti dollarin efektiivinen arvo nousi noin 4 prosenttia23 vuonna 1996. 
4.3 Dollarin arvonnousu ja KMU-optimisini edistävät valuutan vakautta yhteisössä 
4.3.1 Vahva dollari heijastui EY:n sisäisten valuuttakurssien kehitykseen 
Yhdysvaltain dollarin arvonnousu vuoden 1996 aikana edisti EY:n rahatalouden yleistä 
keventymistä. Dollarin vahvuus suhteessa Saksan markkaan heijastui muihin EY:n 
valuuttoihin, erityisesti "korkean korkotason" valuuttoihin. Vuoden loppuun mennessä 
Saksan markan lasku suhteessa muihin EY:n valuuttoihin oli suurelta osin kumonnut 1995 
valuuttakurssien häiriöistä johtuneen nimellisen arvonnousun. 
Asian esittelemiseksi on aiheellista erotella jäsenvaltioiden valuutat sen perusteella, onko 
ne liitetty ERM:iin vaiko ei. Saksan markan suhteen huomattavasti liikkuneiden ERM-
valuuttojen vaihtokurssien suuntaukset esitetään kuvassa 26. Korkean korkotason Italian 
liira24 (H 1 %) ja Portugalin escudo (+3,3 %.) kokivat merkittävän nousun samoin kuin 
Irlannin punta (M3,3 %), joka kehittyi Englannin punnan mukaisesti. Myös Ranskan 
frangi (1,3 %) hyötyi Saksan markan yleisestä kevenemisestä, huolimatta kokemastaan 
myyntipaineiden kaudesta, joka liittyi elokuun poliittisiin epävarmuuksiin. Loput ERM-
valuutat25 olivat koko vuoden ajan joko vakaita tai vain hieman heikompia Saksan 
markkaan nähden. 
23 Suhteessa 23 teollisuusmaahan. 
24 Liitettiin lakaisin LRM.iin 25. marraskuuta 19%. 
25 Mukaan lukien Suomen markka, joka liitettiin ERM.iin 14. lokakuuta 1996. 
92 
110 
80 Kuva 26 I Valuuttakurssit: Saksan markka suhteessa ERM-valuuttoihin 
Tammikuu 1995 * 100 
DEM:n nimellinen efektiivinen valuuttakurssi' 
1W 
* Suhteessa 23 teollisuusmaahan, 
Lähde: Komissio, 
ERM:n edellytykset järjestelmänä paranivat yleisesti vuonna 1996. Järjestelmän 
vahvimman ja heikoimman valuutan välinen ero, joka oli pienentynyt jo vuoden 1995 
lopulla, kaventui asteittain lähes koko kolmen ensimmäisen vuosineljänneksen ajan. Ero 
pieneni tammikuun alun noin 5,6 prosentista (Espanja - Irlanti) alimmillaan noin 
2,0prosenttiin (Irlanti - Ranska) 27 päivänä syyskuuta, mutta kasvoi jälleen noin 2,3 
prosenttiin (Irlanti - Ranska) 30 päivänä syyskuuta. Kun suurin osa ERM-valuutoista 
pysyi viimeisen vuosineljänneksen aikana aiempien pienien vaihteluväliensä sisällä tai 
lähellä niitä, Irlannin punnan jatkuva arvonnousu kasvatti eron korkeimmillaan yli 
yhdeksään prosenttiin ennen kuin se laski vuoden lopussa 8,9 prosenttiin (Irlanti -
Ranska). Eron suuruus johtui pikemminkin vahvasta Irlannin punnasta kuin heikosta 
Ranskan frangista, joka, vaikka olikin järjestelmän pohjalla, oli silti suhteellisen lähellä 
keskuspariteettiaan suhteessa Saksan markkaan. Irlannin punnan jatkuva arvonnousu 
Kuva 27 
115 
85 Valuuttakurssit: Saksan markka suhteessa ERM:n 
ulkopuolisiin valuuttoihin Tammikuu 1995 = 100 
Ruotsi 
1995 
* Suhteessa 23 teollisuusmaahan. 
Lähde: Komissio. mmi 
93 
järjestelmän sisällä voisi aiheuttaa poliittisen ongelman kansallisille viranomaisille; Irlannin 
talous on kehittynyt nopeasti viime vuosina eikä rahapolitiikan lisätiukentamisen tarvetta, 
joka merkitsisi eron lisääntymisiä edelleen, voida sulkea pois. ERM-valuuttojen väliset 
erot pienenivät yleisesti ottaen kuitenkin siinä määrin, että niistä useimmat - mukaan 
lukien Suomen markka ja Italian liira, jotka eivät kuuluneet järjestelmään koko vuotta -
olivat vuoden lopussa hyvin lähellä aiempia +/- 2,25 prosentin vaihtelu välejään tai niiden 
sisällä. 
Myös korkean korkotason ja dollarista suhteellisen riippuvaisten ERM:n ulkopuolisten 
valuuttojen arvo nousi suhteessa Saksan markkaan. Englannin punnan ja dollaiin välisiä 
liikkeitä koskeva perinteinen kytkentä, jota tiedot kotimaisen talouden kestävästä 
elpymisestä vahvistivat, lujitti Englannin puntaa (+18,2 %); myös Ruotsin kruunu (+3,5 
%) ja Kreikan drakma (+3,7 %) vahvistuivat tasaisesti vuoden aikana. 
4.3.2 Muiden EY.n valuuttojen arvonnousu Saksan markkaan nähden täydennettynä 
lyhyiden korkojen lähentymisellä 
Muiden lY-valuutlojen arvonnousua Saksan markkaan nähden täydensi lyhyiden korkojen 
erojen huomattava pienentyminen suhteessa Saksaan. Saksan lyhyet korot alenivat hieman 
vuoden aikana siten, että kolmen kuukauden rahamarkkinakorko laski vuoden aikana noin 
65 basispisteellä 3,1 prosenttiin, rahapolitiikan kehityksen mukaisesti. Kuten kuvassa 28 
esitetään, sekä Bundesbankin pääasiallinen diskonttokorko aleni 19 päivänä huhtikuuta 50 
basispisteellä 2,5 prosenttiin ja lombardkorko 4,5 prosenttiin; Saksan 
rahamarkkinakorkojen alenemistahdin määräsi kuitenkin 1 päivän helmikuuta ja 22 päivän 
elokuuta välinen kiinteä 3,3 prosentin repo-korko, kunnes se vahvistettiin kolmeen 
prosenttiin vuoden loppuun saakka. Bundesbankin toteuttaman rahapolitiikan 
keventämisen suhteellinen hitaus heijastui korkeana kasvuvauhtina kotimaisen rahan 
tarjonnassa (M3), joka laajeni kyseisen vuoden jokaisena kuukautena yli 4 - 7 prosentin 
suuruisen tavoitevälin26 ja laski 12,8 prosentin huipustaan helmikuussa 8 prosenttiin 
marraskuussa. 
[K Kuva 28 Lyhytaikaiset korot Saksassa 
Lombard-korko 
\ 
'zrX; X X" 
3 kuukauden korko 
r_->^- m ••--• i' 
Repo-korko 
i:S95 *9öe; 
Lähde- Kömi&slö. 
26 Suhteessa keskimääräiseen kuukausittaiseen kasvuvauhtiin vuoden 1995 viimeisellä 
vuosineljänneksellä. 
94 
Kuva 29 Lyhyiden korkojen erot ERM.iin 
kuuluvissa jäsenvaltioissa* 
^^«»««(««i^ 
199S 
* Kolmen kuukauden rahamarkkinakorkojen ero Saksaan nähden. 
Lähde: Komissio , 1998 
Julkisen talouden vakauttaminen ja muut inflaatiota alentavat toimet mahdollistivat 
korkojen alentamisen. Lyhyiden korkojen aleneminen oli selvempää muissa jäsenvaltioissa 
kuin Saksassa, mikä heijasti useimmissa tapauksissa sitä, että rahapolitiikkaa kevennettiin 
enemmän kuin Saksassa. Vuoden aikana kolmen kuukauden rahamarkkinoiden 
keskimääräinen ero Saksaan nähden - kaikkien muiden jäsenvaltioiden joukossa27 - pieneni 
noin 230 basispisteestä noin 145 basispisteeseen. Jäsenvaltioiden välillä oli kuitenkin 
huomattavia eroja. Kuva 29 osoittaa, että lyhyiden korkojen lasku ERM:iin kuuluvien 
jäsenvaltioiden joukossa oli huomattavinta Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa, missä 
kolmen kuukauden rahamarkkinakorkojen ero laski vastaavasti 650 basispisteestä noin 
420 pisteeseen, 550 pisteestä noin 325 pisteeseen ja noin 500 pisteestä noin 335 
pisteeseen. Ranskassa ero laski noin 120 basispisteestä noin 30 basispisteeseen. Irlanti, 
jossa ero kasvoi noin 170 pisteestä noin 280 pisteeseen, oli huomattava poikkeus ERM:iin 
kuuluvien jäsenvaltioiden lähentymissuuntauksessa. 
ERM:n ulkopuolella olevien jäsenvaltioiden osalta Yhdistyneen kuningaskunnan kolmen 
kuukauden rahamarkkinakorkojen ero Saksaan nähden kasvoi noin 280 basispisteestä noin 
340 pisteeseen. Yhdistynyt kuningaskunta oli poikkeus kyseisissä jäsenvaltioissa 
havaitusta suuntauksesta, jonka mukaisesti lyhyiden korkojen erot pienenivät. Tämä 
pienentyminen oli erityisen huomattavaa Ruotsissa, missä kolmen kuukauden 
rahamarkkinakorkojen ero laski noin 485 basispisteestä noin 90 basispisteeseen. Tämä 
johtui Rikshankin vuoden alkupuolella toteuttamasta erityisen voimakkaasta rahapolitiikan 
keventämisestä, joka käsitti useita tärkeimpien repo-korkojen leikkauksia. 
27 Lukuun ottamatta Luxemburgia ja Kreikkaa 
95 
4.3.3 EMU-optimismi edisti myös pitkien korkojen lähentymistä 
Lyhyiden korkojen tavoin myös obligaatioiden tuotot lähenivät Saksan tasoa muissa 
jäsenvaltioissa. Tämä ilmiö oli jälleen suhteellisen ilmeinen korkean korkotason 
jäsenvaltioissa. Kuva 30 osoittaa, että Saksan pitkät korot nousivat hieman ensimmäisellä 
vuosipuoliskolla, mikä kävi yksiin Yhdysvalloissa havaitun vastaavan (mutta 
korostuneemman) suuntauksen kanssa. Yhdysvaltain korkojen nousu alkoi 
obligaatiomarkkinoiden asenteen muuttumisen myötä helmikuun alussa ja jatkui suurelta 
osin syyskuun alkuun asti, jolloin korot alkoivat laskea, kun taas odotettiin Federal 
Reserven kiristävän rahapolitiikkaa. Saksan korot olivat olleet vastaavia Yhdysvaltain 
tasoja korkeammat vuoden 1995 alusta asti, mutta huhtikuun puolivälissä positiivinen ero 
muuttui negatiiviseksi, mikä heijasti Yhdysvaltain ja Saksan obligaatiomarkkinoiden 
osittaista irrottautumista toisistaan. Negatiivinen ero kasvoi seuraavina kuukausina, ja 
kymmenen vuoden viitelainan korko oli Saksassa vuoden lopussa noin 15 basispistettä 
alempi kuin 1 päivänä tammikuuta (vastaava Yhdysvaltain korko oli noin 70 basispistettä 
korkeampi samalla aikavälillä). 
Kuva 30 
Pitkät korot Saksassa ja Yhdysvalloissa* 
1995 
* 10 vuoden viitelainan korko. 
Lähde: Komissio. 1996 
Muiden jäsenvaltioiden obligaatioiden tuotot vaihtelivat. 10 vuoden viitelainan korkojen 
keskimääräinen ero - kaikkien muiden jäsenvaltioiden joukossa28 - Saksaan nähden laski 
tammikuun alun 160 basispisteestä 65 basispisteeseen joulukuun lopussa. Kuten kuvassa 
31 esitetään, tämä lasku näkyi korkoerojen jyrkkänä laskuna lähinnä Italiassa (noin 445 
pisteestä noin 165 pisteeseen), Espanjassa (noin 360 pisteestä noin 105 pisteeseen) ja 
Portugalissa (noin 375 pisteestä noin 115 pisteeseen). Kussakin tapauksessa korkojen 
lasku näkyi inflaatio-odotusten alenemisena ja vakaampana vaihtokurssina suhteessa 
28 Lukuun ottamatta Luxemburgia ja Kreikkaa. 
96 
Saksan markkaan. ERM:n ulkopuolisten jäsenvaltioiden osalta Yhdistyneen 
kuningaskunnan ero kasvoi hieman vuoden yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana. 
Tällöin lisääntyisivät odotukset, että kotimaan rahapolitiikkaa kiristettäisiin, koska 
Yhdistyneen kuningaskunnan taloussuhdanne oli vahva muiden jäsenvaltioiden talouksiin 
verrattuna (katso kuva 32). 
Kuva 31 Pitkien korkojen erot ERM:iin 
kuuluvissa jäsenvaltioissa* 
1995 
* 10 vuoden viitelainan korkojen erot Saksaan nähden. 
Lähde: Komissio. 1996 
Pitkät korot lähentyivät entistä voimakkaammin Saksan tasoa vuoden viimeisellä 
neljänneksellä. Inflaatiopaineet olivat vähäisiä suurimmassa osassa yhteisöä. Italiassa, 
Espanjassa ja Portugalissa, sekä osittain myös Kreikassa, inflaationvastainen 
talouspolitiikka yhdistettynä voimistettuun julkisen talouden vakauttamiseen johti 
inflaation alenemiseen ja vakautti inflaatio-odotukset aiempaa alemmalle tasolle. Kuten 
kuvasta 30 nähdään, Saksan pitkät korot laskivat viimeisellä vuosineljänneksellä - mitä 
Yhdysvaltain kehitys jälleen edisti - mutta EY:n muiden pitkien korkojen lasku oli 
jysteempää. Viimeisen vuosineljänneksen aikana kaikki EY:n kymmenen vuoden 
obligaatioiden tuotot laskivat 200 basispisteen rajoihin vastaavista Saksan koroista 
ensimmäistä kertaa siitä lähtien kun pääomanliikkeiden vapauttaminen saatiin loppuun 
yhteisössä. 
Kuva 32 Pitkien korkojen erot ERM:n 
ulkopuolisissa jäsenvaltioissa* 
1995 
* 10 vuoden viitelainan korkojen erot Saksaan nähden. 
Lähde: Komissio. 1996 
97 
4.4 Ecumarkkinat ja tcriiiiiiiikuissit vahvistavat EMU-näkymiä 
Pitkien korkojen lähentymisestä huolimatta monissa jäsenvaltioissa ilmeni edelleen suuria 
(vaikkakin kaventuvia) eroja Saksaan nähden vuoden 1996 kolmella ensimmäisellä 
neljänneksellä. Lisäksi huomattavan negatiivisen eron teoreettisen valuuttakurssin ja 
vastaavan ecumarkkinoiden virallisen kurssin välillä katsottiin kuvastavan markkinoiden 
jatkuvaa epäluuloisuutta suhteessa EMUun. Tätä vahvistivat termiinikauppojen korkoerot, 
jotka ennakoivat monien yhteisön valuuttojen ja ecun välisiä huomattavia valuuttakurssien 
liikkeitä paljon ennen EMUn suunniteltua käynnistymistä. 
Syyskuusta alkaen markkinoiden asennoituminen EMUun parani huomattavasti, samoin 
kuin toiveet merkittävästä määrästä euro-alueeseen osallistuvia ulkopuolisia maita. EMUn 
suotuisampiin markkinanäkymiin vaikuttivat monet tekijät yhdessä. Ensinnäkin 
hankkeeseen kohdistetusta poliittisesta sitoumuksesta oli vahvaa näyttöä; kuten vakautta 
ja kasvua, uutta vaihtokin ssimekanismia ja euroa varten laadittavaa oikeudellista kehystä 
koskevassa, joulukuun puolivälissä tehdyssä sopimuksessa ilmoitettiin. Toiseksi EY:n 
talouden kasvunäkymät kirkastuivat vuonna 1997 huomattavasti. Lopuksi talousarvion 
mukauttamispyrkimyksiä vahvistettiin useissa jäsenvaltioissa asiaankuuluvien Maastrichtin 
sopimuksessa esitettyjen vaatimusten noudattamiseksi. Markkinoiden asennoitumisen 
parantumisesta EMUun nähden muodostui nopeasti merkittävä tekijä pitkien korkojen 
lähentymisessä kohti (laskevaa) Saksan tasoa. Saksan pitkien korkojen aleneminen 
kasvavan EMU-optimismin yhteydessä näyttää vahvistavan, ettei Saksan obligaatioihin 
liity mitään erityistä EMU-riskilisää. Lisäksi erojen supistumisen korkean korkotason 
jäsenvaltioissa on tulkittu todistavan, että rahoitusmarkkinat hyväksyvät paremmin sen, 
että huomattava määrä valtioita ottaa euron käyttöön heti EMUn käynnistymisestä alkaen. 
Kuva 33 
50 
MO tiaalspistettö Teoreettisen ja markkinahintaisen ecun välinen 
vaihtokurssi ja korkotason ero 
:::;;:;:Ta 
Lähde; komissio I, , ,1, . ,L . I , , J, , .1 , , I , , J, ; I. , , I . , J, , J, , . I , , |, , ,1 , .LL J, , , j , , L I , ,1 , , I, , ,1, , ;| , , j ; , J, , ,1 , .. I,. J, , ,1 , , I,... J. , ,1..., I... ,J. . ,|,.;J.,),,;l.,|, ,);,!, ,1 ; . i. ; 
H* if x : ; : :Ma ; : : : ; ; ; ; HuV; : :.; : ; it^ii ; ; ; ; ; :ité : i:i ; ; ; HHèii" £ ;Él$É?l£l!:;t^ 
98 
Vielä yksi osoitin kasvavasta EMU-luottamuksesta viimeisellä vuosineljänneksellä oli 
ecumarkkinoiden kehitys. Vaikka kaupankäynnin määrä oli vähäinen, kuva 33 osoittaa, 
että vaihtokurssia koskevat riskipreemiot laskivat vuoden 1996 aikana, erityisesti 
viimeisellä vuosineljänneksellä. Kun ecun teoreettisen arvon ja markkina-arvon välinen 
kuilu oli vuoden alussa 300 basispistettä, se oli vuoden loppuun mennessä, vähentynyt 
noin 86 basispisteeseen. Samaan aikaan korkotason erotus, joka oli ollut alhainen koko 
vuoden aikana, käytännöllisesti katsoen katosi. 
Kasvava luottamus EMU-hankkeeseen ilmeni myös kaikkien jäsenvaltioiden valuuttojen 
termiinikurssien liikkeissä. Sopimuksia koskevien termiinikurssien, joiden selvityspäivä on 
EMUun siirtymisen (1.1.1999) jälkeen, olisi oltava samat kaikkien valuuttojen osalta, 
joiden odotetaan osallistuvan euro-alueeseen heti EMUn käynnistymisestä alkaen. 
Tällaisten termiinikurssien merkittävät erot voidaan kaikissa jäsenvaltioissa katsoa 
epäluottamukseksi niiden euro-alueeseen osallistumista kohtaan. Taulukko 27 osoittaa 
eron Saksaan nähden (jota pidetään varmana osallistujana euro-alueeseen) viiden vuoden 
lainoja koskevien viiden vuoden termiinikurssien osalta niissä jäsenvaltioissa, joista tietoja 
on saatavilla. 
Termiinikurssit määritellään 
käyttäen asiaankuuluvien 
jäsenvaltioiden 
nollakuponkituottokäyriä.29 
Taulukosta näkyy selvästi, 
että "kovan luokan" 
valuuttojen asiaankuuluvat 
termiinikurssit ovat 
lähentyneet voimakkaasti jo 
jonkin aikaa, mutta muiden 
valuuttojen termiinikurssit 
ovat poikenneet suuresti 
toisistaan. 
Avistamarkkinoiden 
kehittymisen tavoin nämä 
poikkeamat ovat kuitenkin 
vähentyneet tasaisesti vuoden alusta alkaen ja erityisesti viimeisen vuosineljänneksen 
aikana. Ecun termiinikurssin ero vuoden alussa nähtiin markkinoiden epäluuloisuutena itse 
Emu-hanketta kohtaan mutta tämä ero oli suurelta osin hävinnyt vuoden loppuun 
mennessä. EY:n eri valuuttojen termiinikurssien lähentyminen vahvistaa lisäksi 
rahamarkkinoiden kasvavaa hyväksyntää sille, että merkittävä määrä jäsenvaltioita 
osallistuu euro-alueeseen EMUn kolmannen vaiheen alkaessa. | Taulukko 27 
Viiden vuoden lainoja koskeva viiden vuoden 
termiinikurssi 
Basispisteiden ero Saksaan nähden 
J Ajan-
i kohta 
B 
E 
FIN 
F 
1 
NL 
A 
S 
UK 
ECUA Tammi-
maalis 
1996 
45 
239 
i saatavilla 
-6 
i saatavilla 
-7 
i saatavilla 
183 
94 
57 Heinäk. 
1996 
43 
184 
i saatavilla 
-7 
198 
-5 
2 
i saatavilla 
123 
i saatavilla Lokak. 
1996 
-2 
83 
62 
-24 
-4 
-4 
2 
96 
79 
4 Jouluk. 
1996 
-7 
21 
43 
-31 
42 
-10 
-5 
59 
82 
10 
29 Arvio nollakuponkituoUokäyristä ci ole (arkka ja tämän vuoksi määritellyt termiinikurssit on saatettu 
mitata virheellisesti. 
99 
4.5 Rahatalouden keventäminen liittyy julkisen talouden vakauttamiseen 
talouspolitiikan tasapainottamiseksi 
4.5.1 Rahatalous kevenee vuoden aikana 
Yhdysvaltain dollarin vahvuus ja lyhyiden korkojen yleinen aleneminen lähes koko vuoden 
1996 aikana merkitsivät rahatalouden parantumista Euroopan yhteisössä. Kuva 34 
osoittaa rahatalouden indeksin eli MCI:n30, (jossa yhdistetään lyhyiden korkojen ja 
.valuuttakurssien kehittyminen osoittamaan rahatalouden kehitystä) kehittymisen 
suurimpien jäsenvaltioiden osalta. MCLn kehittyminen Saksan ja Ranskan osalta osoittaa 
rahatalouden huomattavaa keventymistä vuonna 1996 vuoteen 1995 verrattuna. Vastaava 
Kuva 34 Rahatalouden indeksi* 
20 
15 
10 Muutos vuoteen 1990 verrattuna 
1992 1993 1994 1995 
* Kolmen kuukauden reaalikorkojen muutosten ja efektiivisen valuuttakurssin 
painotettu keskiarvo suhteessa vertailuvuoteen (1990). Positiivinen negatiivinen luku 
ilmentää rahatalouden kiristymistä, negatiivina sen keventymistä.. 
lähde Komissio. mnm\ 
30 MCI ilmentää kotimaisen rahatalouden muutoksia ennalta määritellyllä viitekaudella lyhyiden 
korkojen ja efektiivisen valuuttakurssin kehittymisen painotettuna keskiarvona. MCI:n vahvuus 
nykyisenä analysointivälineenä piilee siinä, että se tekee yhteenvedon rahapolitiikan tärkeimpien 
välityskeinojen, korkotason ja vaihtokurssin, liikkeiden vaikutuksista (supistavista tai laajentavista) 
kansantalouteen. Lyhyen aikavälin korkokantojen nimellistason nousu - joka merkitsee reaalikorkojen 
nousua alussa hitaiden hintamukautusten vuoksi -johtaa reaalitaseiden laskuun ja vähentää näin ollen 
kysyntää kansantaloudessa. Vastaavasti nimellisen valuuttakurssin arvonnousu - joka merkitsee 
reaalista arvonnousua lyhyellä aikavälillä - johtaa nettoviennin vähenemiseen ja vaikuttaa näin ollen 
kysynnän supistumiseen kansantaloudessa. Päinvastainen vaikutus aiheutuu luonnollisesti tilanteessa, 
jossa lyhyet korot ja. valuuttakurssit alenevat. MCI:n liikkeiden olisi täten heijastettava tuotannon 
kasvun kehitystä politiikan suunnitteluajanjaksona. MCI:n viitekauden valinta on sattumanvaraista, 
joten indeksin täsmällinen taso ei ole itsessään merkittävä ja komponenttimuuttujat voidaan ilmoittaa 
joko nimellisinä tai reaalisina. Kahden muuttujan suhteellinen painotus määritellään reaalituotannon 
joustona suhteessa lyhyen aikavälin korkotasoon ja reaalituotannon joustona suhteessa 
valuuttakurssiin. 
100 
suuntaus kirjattiin useimpien muiden ERM-valtioiden MCI:ssä. Toisaalta MCI:n 
kehittyminen osoittaa rahatalouden kiristymistä Italiassa (vaihtokurssin arvonnousu) ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa (sekä lyhyet korot että valuuttakurssi vahvistuivat 
vuoden aikana). 
Kuva 35 Suurimpien jäsenvaltioiden 
tuottokayrät* 
1995 
* 10 vuoden lainan ja kolmen kuukauden rahamarkkinakorkojen välinen ero. 
Lähde: Komissio. 1996 
Rahapolitiikan lisäkeventämisen laajuus riippuu useimmissa jäsenvaltioissa luonnollisesti 
pitkien korkojen kehittymisestä. Vaikka suotuisa inflaatiotilanne heijastui EY:n 
obligaatioiden tuottojen yleisenä alentumisena, monien jäsenvaltioiden korkojen 
aleneminen oli hieman vähäisempää kuin lyhytaikaisten korkojen. Tämän vuoksi yhteisön 
rahapolitiikan keventäminen vuoden suurimmalta osalta heijastui tuottokäyrien 
samanaikaisena alentumisena ja jyrkkenemisenä, kuten suurimpia jäsenvaltioita koskeva 
kuva 35 osoittaa. EY:n obligaatioiden tuottojen paikallaanolo ei tällä kaudella johtunut 
piilevistä inflaatiopaineista vaan siitä, että EY:n lainojen korot eivät päässeet täysin irti 
vastaavista Yhdysvaltain koroista. Yhdysvaltain korot nousivat lähes koko vuoden 
markkinoiden odottaessa Yhdysvaltain keskuspankin toteuttamaa rahapolitiikan 
kiristämistä. Kuva osoittaa kuitenkin myös EY:n tuottokäyrien huomattavaa tasaantumista 
(paitsi Italian osalta) viimeisen vuosineljänneksen aikana, samalla kun Saksan korot 
alenivat ja EMU-optimismi edisti EY:n pitkien korkojen lähentymistä. 
101 
4.5.2 Rahapolitiikan keventäminen antaa mahdollisuuden julkisen talouden 
vakauttamisen jatkamiselle 
Monet jäsenvaltiot ovat käyttäneet hyväkseen keventyneen rahatalouden mahdollistamia 
parantuneita kasvunäkymiä tasapainottaakseen uudelleen talouspolitiikkaa tehostamalla 
julkisen talouden vakauttamista. Julkisen talouden vakauttamispyrkimysten uskottavuus -
ja kyseisten pyrkimysten ylläpitämiseen ja tehostamiseen tähtäävien sitoumusten 
uskottavuus - parani suuresti vahvempaan taloudelliseen suorituskykyyn liittyvien 
näkymien myötä. Useimmissa jäsenvaltioissa toteutettujen julkisen talouden 
mukauttamispyrkimysten uskottavuus oli määräävä tekijä siinä, että rahoitusmarkkinoiden 
EMU-optimismiin liittyvät pitkät korot alenivat vuoden lopulla. Makrotaloudellisella 
politiikalla tuetaan nyt suuremmin kasvua. 
Monille jäsenvaltioille aggressiivisemman lähestymistavan julkisen talouden 
vakauttamiseen muodostaa näkymä "menestyksen kehästä", jossa laskevat korot tukevat 
talouskasvua ja julkisen talouden mukauttamisponnistusten suurempaa uskottavuutta 
talouden vahvistuessa. Onnistunut julkisen talouden vakauttaminen on luonnollisesti tämän 
kehityksen jatkamisen avaintekijä ja talousarvion tavoitteet on välttämättä saavutettava, 
jos nykyisiä myönteisiä suuntauksia halutaan jatkaa. 
102 

ISSN 1024-4492 
KOM(97) 27 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 10 17 
Luettelonumero : CB-CO-97-026-FI-C 
ISBN 92-78-15239-0 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg