Alueiden komitean lausunto aiheesta "Alueiden ja paikallisyhteisöjen rooli EU:n lainsäädännön täytäntöönpanossa"



Virallinen lehti nro C 374 , 23/12/1999 s. 0025 - 0029



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Alueiden ja paikallisyhteisöjen rooli EU:n lainsäädännön täytäntöönpanossa" (1999/C 374/06) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon komitean työvaliokunnan 15. heinäkuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan 4 kohdan nojalla tekemän päätöksen laatia kyseisestä aiheesta lausunto ja antaa lausunnon valmistelu institutionaalisten asiain valiokunnan tehtäväksi, ottaa huomioon institutionaalisten asiain valiokunnan heinäkuun 6. päivänä 1999 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 51/99 rev. 2), jonka esittelijä oli Lars Nordström, hyväksyi 15. ja 16. syyskuuta 1999 pitämässään 30. täysistunnossa (syyskuun 15. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Jäsenvaltiot kantavat EU:ssa yksin vastuun EU:n lainsäädännön voimaansaattamisesta. Tämä koskee sekä yhteisön direktiivien saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä että niiden hallinnollista täytäntöönpanoa. Yksittäisissä jäsenvaltioissa nämä tehtävät voidaan kuitenkin jakaa keskushallinnon sekä alue- ja paikallisviranomaisten kesken. Monissa tapauksissa alueet ja paikallisyhteisöt kantavat huomattavan osan taakasta, jonka EU:n lainsäädännön täytäntöönpanovelvollisuus synnyttää. 1.2. Alueiden ja paikallisyhteisöjen osallistuminen jäsenvaltiotasolla EU:n lainsäädännön täytäntöönpanoon heijastaa sitä käytännön merkitystä, joka EU:n lainsäädännöllä niiden kannalta katsottuna on. EU:n lainsäädäntö vaikuttaa yhä enemmän alue- ja paikallistason toimivaltaan kuuluviin aloihin. Siten alueiden ja paikallisyhteisöjen osallistuminen jäsenvaltiotasolla EU:n lainsäädännön voimaansaattamiseen ja täytäntöönpanoon tarjoaa alueille ja paikallisyhteisöille merkittävän mahdollisuuden - tarjota asiantuntemuksensa käytettäväksi - varmistaa, että niiden yksilölliset erityispiirteet otetaan huomioon - säilyttää monimuotoisuutensa ja omaleimaisuutensa - varmistaa lainsäädännön tehokas hallinnollinen täytäntöönpano kansalaisia lähellä olevalla tasolla. 1.3. Näin ollen alueiden ja paikallisyhteisöjen osallistuminen EU:n lakien täytäntöönpanoon on välttämätöntä jatkoa niiden roolille EU:n lainsäädäntöprosessissa. Tämä rooli toteutuu alueiden komitean kautta sekä eräissä jäsenvaltioissa erityisellä lisämenettelyllä, jolla alue- ja paikallisyhteisöt osallistuvat maansa Eurooppa-politiikkaan. 2. EY:n direktiivien saattaminen osaksi lainsäädäntöä 2.1. EU:n jäsenvaltioissa on erilaisia tapoja, joilla alueet ja paikallisyhteisöt osallistuvat EY:n direktiivien saattamiseen osaksi kansallista lainsäädäntöä. Eräissä maissa direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön perusteella voimaan osittain alueiden lainsäädäntöelimissä. Tämä koskee alueita, joilla on omaa lainsäädäntövaltaa jäsenvaltion lakien niille suoman yksinomaisen toimivallan rajoissa. Toinen vaihtoehto on, että keskushallinnon lainsäädäntöelimet saattavat direktiivit voimaan yhteistyössä alueiden valtakunnallisten edustuselimien kanssa. Lisäksi on useita muita tapoja, joilla alue- ja paikallisyhteisöt osallistuvat EY:n direktiivien saattamiseen osaksi jäsenvaltion lainsäädäntöä. Näihin voi kuulua myös epävirallisia yhteistyömuotoja. Tällaisessa tapauksessa EU:n direktiivin saattaminen osaksi jäsenvaltion lainsäädäntöä saattaa vaikuttaa paikallistason yhteisöille kuuluvan toimivallan käyttämiseen. Tietyissä tapauksissa EU:n säännösten soveltaminen voi supistaa tai jopa rajoittaa paikallisyhteisöjen toimintakykyä ja vaikuttaa niiden talouteen. 2.2. Alueiden ja paikallisyhteisöjen aktiivinen osallistuminen EY:n direktiivien voimaansaattamiseen takaa mahdollisimman suuren joustavuuden ja alueellisten erityispiirteiden laajan huomioonottamisen. Lisäksi lainsäädäntöprosessiin tuodaan näin suuri määrä asiantuntemusta. 2.3. Paikallisten vaatimusten huomioon ottaminen tehostaa hallintoa ja vahvistaa demokraattista oikeutusta. Se lisää myös yhteisön lakien hyväksyntää kansalaisten keskuudessa. 2.4. Alueiden ja paikallisyhteisöjen erilaiset tavat osallistua EY:n direktiivien voimaansaattamiseen johtuvat jäsenvaltioiden erilaisista perustuslaeista. Näitä eroja on kunnioitettava. 3. EU:n lainsäädännön hallinnollinen täytäntöönpano 3.1. Voidaan erottaa kolme tapaa, joilla yksittäisten jäsenvaltioiden hallinnot panevat täytäntöön EU:n lainsäädäntöä: - Täytäntöönpanosta huolehtii pääasiassa alue- ja paikallishallinto. - Täytäntöönpano riippuu lakien sisällöstä, ja täytäntöönpanijoina ovat osittain keskushallinnon, osittain alue- ja paikallishallinnon viranomaiset. - Täytäntöönpanosta huolehtivat yksinomaan jäsenvaltion keskushallinnon viranomaiset. 3.2. Vastuunjako keskus-, alue- ja paikallishallinnon välillä vaihtelee jäsenvaltiosta toiseen, eikä sitä ole syytä yhdenmukaistaa. Kunkin jäsenvaltion perustuslain puitteissa tulisi kuitenkin huolehtia siitä, että EU:n lainsäädännön hallinnollisessa täytäntöönpanossa noudatetaan seuraavia periaatteita: - mahdollisimman suuri kansalaisläheisyys - paikallisen ja alueellisen asiantuntemuksen hyödyntäminen - hallinnon tehostaminen ottamalla huomioon erityispiirteet - väärinkäytösten valvonnan ja ehkäisyn tehostaminen lisäämällä paikallis- ja aluetason poliitikkojen vastuuta - parhaiden edellytysten luominen lakien hyväksynnälle kansalaisten keskuudessa - hallinnollisen vastuun siirtäminen mahdollisimman lähelle kansalaisia. 3.3. Kansalaisläheisyys on jo sinänsä etu hallinnolle. Se antaa virikkeitä demokraattiselle yhteiskunnalle ja on myös kustannustehokkain hallintotapa. Lisäksi se saattaa paikalliset ja alueelliset poliitikot suoraan vastuuseen ja antaa heille suorat valvontamahdollisuudet ehkäisten näin EU:n varojen väärinkäyttöä. 3.4. Vastuu ja valvonta toimivat parhaiten sopivan kokoisiksi rajatuilla alueilla. Tämä puolestaan lisää poliittisen järjestelmän tehokkuutta ja hyväksyntää. Tästä johtuu, että - jäsenvaltioiden perustuslakioikeudellisen tilanteen erot huomioon ottaenkin - EU:n lainsäädännön hyvä hallinnollinen täytäntöönpano on useimmiten alue- ja paikallisviranomaisten harteilla. 4. Eräitä EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon ongelmia 4.1. Yleistä 4.1.1. EU:n lainsäädännön hyvän täytäntöönpanon kannalta on ratkaisevaa, että EU:n, jäsenvaltioiden sekä alue- ja paikallistason välillä vallitsee tasapaino. 4.1.2. Lisäksi on tärkeää muun muassa, että lainsäädäntö on yleisesti ottaen korkealaatuista ja huomioon otetaan myös sen täytäntöönpanon taloudelliset ja hallinnolliset seuraukset alue- ja paikallisviranomaisille. 4.1.3. Amsterdamin sopimus ja sen sisältämä pöytäkirja toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteen soveltamisesta ovat sinänsä tervetullut ja selkeä ilmaus siitä, kuinka tärkeänä EU pitää tasapainoa eri tasojen (EU:n, jäsenvaltioiden, alueiden ja paikallisyhteisöjen) välillä. 4.1.4. Tässä yhteydessä voidaan korostaa mm. pöytäkirjan 5, 7 ja 9 kohtaa sekä sopimuksen 203 artiklaa. Erityisesti on syytä korostaa pöytäkirjaan kirjattua vaatimusta tutkia komission ehdotusten taloudelliset ja hallinnolliset vaikutukset. 4.1.5. Siten Amsterdamin sopimus muodostaa ainutlaatuisen perustan sopusointuisen tasapainon ja yhteistyön luomiseksi eri tasojen välille sekä alueellisten ja paikallisten edellytysten huomioon ottamiselle. 4.1.6. Lisäksi Amsterdamin sopimuksella korostetaan, kuinka tärkeää on, että EU ottaa asianmukaisesti huomioon mm. alue- ja paikallisyhteisöjen mahdollisuudet rahoittaa uuden lainsäädännön tuomat tehtävät ja selviytyä sen hallinnollisista seurauksista. 4.1.7. Tässä yhteydessä on myös annettava komissiolle tunnustusta sen tekemästä työstä ja esim. lainsäädännön laadun parantamisessa saavutetusta edistyksestä. 4.1.8. Vaikka tässä kuvattua kehitystä voidaan pitää myönteisenä, on syytä tarkastella eräitä aloja, joilla saattaa syntyä ongelmia alue- ja paikallistasolla. 4.1.9. On muistettava, että jäljempänä kuvattujen ongelmien vakavuus voi vaihdella perinteiden, perustuslakioikeudellisen tilanteen ja alueellisen ja paikallisen itsehallintoasteen kaltaisten tekijöiden mukaan. 4.2. Lainsäädännön laatu 4.2.1. Läheisyysperiaate on yhteisön lainsäädännön laadun kannalta äärimmäisen tärkeä.(1) 4.2.2. On muistettava, että läheisyysperiaatetta ja siihen liittyviä kysymyksiä koskevat näkemykset voivat poiketa toisistaan tietyissä suhteissa. Jotkut katsovat, että läheisyysperiaatetta tulisi soveltaa aktiivisesti ja dynaamisesti. Toisten mielestä läheisyysperiaatteen päätarkoitus on suojella jäsenvaltioita sekä alueita ja paikallisyhteisöjä turhilta yhteisön toimilta ja rajoittaa siten EU:n ja sen toimielinten toimintakenttää eräillä aloilla. 4.2.3. Myös kysymyksessä eri tasojen (EU, jäsenvaltiot sekä alueet ja paikallisyhteisöt) välisestä selvästä toimivallan jaosta voidaan erottaa erilaisia lähestymistapoja. Jotkut, esim. komissio, katsovat, että toimivallan tarkempi jako EU:ssa jäykistäisi yhteisön toimintaa ja voisi siten haitata yhteisön lainsäädännön edistystä. Toisten mielestä EU:ssa on tarpeen jakaa toimivalta nykyistä selkeämmin ja noudattaa läheisyysperiaatetta tiukasti. 4.2.4. Lisäksi termiä "yhteisön yksinomainen toimivalta" tulkitaan eri tavoin. Komissio katsoo, että esim. kaikki yhtenäismarkkinoita koskeva lainsäädäntö kuuluu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, joten siihen ei sovelleta läheisyysperiaatetta. Toisten mielestä yhteisön yksinomaisen toimivallan alan tulisi olla suppeampi, niin että läheisyysperiaatetta voitaisiin soveltaa useammin. 4.2.5. Näitä erilaisia näkemyksiä EU:n lainsäädännön laatuun liittyvistä tärkeistä näkökohdista voidaan jo itsessään pitää ilmauksena EU:n jäsenvaltioiden ja alueiden välisistä kulttuurisista, historiallisista ja perustuslakioikeudellisista eroista. Tässä mielessä eroja on kunnioitettava arvokkaana osana eurooppalaista vuoropuhelua. 4.3. EU:n toiminnan lisääntyminen alueiden ja paikallisyhteisöjen toimivaltaan tyypillisesti kuuluvilla aloilla rajoittaa alueiden ja paikallisyhteisöjen toimintakenttää. 4.3.1. Eräillä paikallis- ja alueyhteisöjen (yksinomaiseen) toimivaltaan kuuluvilla aloilla - esim. paikallisessa ja alueellisessa suunnittelussa - on havaittavissa selvä (ruohonjuuritasolta lähtevä) halu lisätä tietojenvaihtoa, keskinäistä kuulemista ja yhteisön tason koordinointia. 4.3.2. Jos kulloinkin käsiteltävällä kysymyksellä on eurooppalainen ulottuvuus, kansainvälinen koordinointi on vain tervetullutta. Tällaiset aloitteet voivat kuitenkin muuttua EU:n lainsäädännöksi tai sitoviksi ohjelmiksi ja sopimuksiksi ja rajoittaa siten esimerkiksi alueiden ja paikallisyhteisöjen itsenäisiä suunnitteluvaltuuksia. 4.3.3. On muistettava, että vapaaehtoisella yhteistyöllä ja asianomaisten osapuolien yhteisötasoisella koordinoinnilla voidaan järjestää monia asioita. Tiettyjen päämäärien saavuttamiseksi ei välttämättä tarvita keskitettyjä EU:n lakeja tai asetuksia. 4.3.4. Tietyissä tapauksissa voi myös olla perusteltua harkita, tulisiko yhteisön toimivallan aluetta tarkentaa perussopimuksissa. AK on katsonut tämän aiheelliseksi ja vaatinut sitä aluesuunnittelustrategian yhteydessä(2). 4.4. Hallintokustannukset 4.4.1. Yhteisön lainsäädäntö ja ohjelmat - esimerkiksi tilastotietojen keruun alalla - edellyttävät usein alue- ja paikallisviranomaisilta huomattavaa, joskus hyötyyn nähden suhteetontakin hallintotyötä. Lisäksi joidenkin hallinnollisten velvoitteiden tarkoitus on joskus epäselvä tai ne tuntuvat olevan itsetarkoituksellisia. 4.4.2. On ymmärrettävää, että hallintotyön lisääntyminen ilman selvää tarkoitusta tai hyötyä aiheuttaa helposti yleistä tyytymättömyyttä ja vähentää Euroopan yhdentymisen kannatusta. 4.4.3. Sekä EU:n että jäsenvaltioiden lainsäädäntö lisää alue- ja paikallisviranomaisten tehtäviä ja hallintotaakkaa, jotka näiden on hoidettava normaaleilla (tai joskus jopa entistä vähemmillä) resursseilla. Paikallis- ja alueviranomaisten kapasiteetti hoitaa EU:n (ja jäsenvaltioiden) lainsäädännön niille antamat tehtävät on otettava huomioon uusia lakeja säädettäessä. 4.4.4. EU:n toimielinten tulee tämän vuoksi tutkia yhteisön lainsäädäntö - nykyinen ja tuleva - ja poistaa kaikki vaatimukset, jotka eivät ole ehdottoman välttämättömiä. Tarve tulee määrittää paitsi absoluuttisesti myös suhteellisesti ottaen huomioon kustannus-hyötysuhde. Kaikilla hallinnollisilla vaatimuksilla täytyy olla selvä tarkoitus. 4.5. Taloudelliset vaikutukset 4.5.1. Tässä yhteydessä viitataan 15. marraskuuta 1995 aiheesta "EU-lainsäädännön alueellisiin ja paikallisiin elimiin kohdistuvien taloudellisten ja hallinnollisten vaikutusten arviointi" annetussa alueiden komitean lausunnossa(3) esitettyihin huomioihin. 4.5.2. Erityisesti on syytä muistaa epäsuhta, joka usein vallitsee hallintokustannusten ja "tuotoksen" välillä lukuisissa pienissä ohjelmissa, esim. rakennussuojelun alalla tapauksissa, joissa ei keskitytä alueidenvälisesti katsottuna poikkeuksellisen merkittäviin toimiin. Tämän vuoksi pienissä kehitysohjelmissa tulosten on oltava oikeassa suhteessa hallintokustannuksiin. Lisäksi tulee tarkistaa, olisiko kenties parempi keskittää varat erityisen tärkeisiin yksittäisiin toimiin. 4.6. Täytäntöönpano jäsenvaltioissa 4.6.1. Ongelmat, joihin yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanon yhteydessä saatetaan törmätä, voivat joissain tapauksissa liittyä yksittäisten jäsenvaltioiden lainsäädäntöön tai täytäntöönpanoon. Vaikka tämä on syytä pitää mielessä, periaatteena tulee olla, että ongelmat käsitellään sillä tasolla, johon ne liittyvät. 4.6.2. Alue- ja paikallisviranomaisten tulee noudattaa yhteisön direktiivien määräyksiä niiden voimaanastumisesta lähtien, vaikkei vastaavia säännöksiä olisi vielä hyväksytty valtion tasolla (tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti, tunnetaan nimellä "direktiivien vertikaaliset vaikutukset"). Alue- ja paikallisyhteisöillä on samanlainen valvonta- ja toimeenpanotehtävä, kun yhteisön direktiivejä siirretään kansalliseen lainsäädäntöön virheellisesti tai puutteellisesti. 5. Päätelmät ja ehdotuksia 5.1. Lakien hyvä täytäntöönpano alkaa hyvästä lainsäädännöstä. Tämä merkitsee myös, että läheisyys- ja suhteellisuusperiaatteita on noudatettava tinkimättä. Kuten AK:n lausunnon "Kohti todellista subsidiariteetin kulttuuria"(4) huomioissa ja päätelmissä todetaan, läheisyysperiaatetta on sovellettava johdonmukaisesti kaikessa EU:n toiminnassa. 5.2. Vallankäyttöä ohjaavaa läheisyysperiaatetta tulisi täydentää rajaamalla tehtävät tarkemmin eli luomalla vallanjakoa koskevat säännöt. 5.3. Lisäksi paikallis- ja alueyhteisöille aiheutuvat taloudelliset ja hallinnolliset vaikutukset on otettava asianmukaisesti huomioon pyrittäessä välttämään liiallista sääntelyä ja tarpeetonta hallintotyötä. Olisi myös hyödyllistä, että komissio laskisi suunnittelemiensa direktiivien vaikutukset alue- ja paikallisyhteisöjen talouteen ja että jäsenvaltiot ottaisivat nämä yhteisöt mukaan sääntelyn rahoitusvaikutusten arviointiin jo sääntelyn neuvotteluvaiheessa. 5.4. Toisaalta alueet ja paikallisyhteisöt on saatava tehokkaasti osallistumaan EU:n lainsäädäntöprosessiin. Tämä lisää yhteisön lakien demokraattista oikeutusta ja tehokkuutta. Näin myös säilytetään Euroopan monimuotoisuus ja lisätään huomattavasti EU:n lainsäädännön hyväksyntää kansalaisten keskuudessa. 5.5. Alueilla ja paikallisyhteisöillä on, kunkin jäsenvaltion perustuslaista ja historiallisesta taustasta riippuen, monia erilaisia tapoja vaikuttaa EU:n lainsäädäntöön. Tällaisia ovat esim. virallinen osallistuminen jäsenvaltion hallituksen neuvostossa esittämien kantojen muotoiluun alueellisten edustuselinten ainakin osittain sitovien päätöslauselmien avulla tai tiettyjen alueiden tai paikallisyhteisöjen Brysselissä sijaitsevien edustustojen harjoittama lobbaustoiminta. Ainoa vaikutuskeino, joka on kaikkien alueiden ja paikallisyhteisöjen käytettävissä perustuslaillisista taustatekijöistä riippumatta, on kuitenkin alueiden komitea. 5.6. Tämän vuoksi on oleellista, että AK:n osallistumista EU:n lainsäädäntöön tehostetaan. Tämä edellyttää mm. seuraavaa: - Amsterdamin sopimuksen määräykset AK:n itsenäisestä hallinnosta tulee panna kokonaan täytäntöön. Tätä varten AK:lle on myönnettävä komitean itsenäisen hallinnon edellyttämät varat. AK kehottaa painokkaasti EU:n toimielimiä huolehtimaan AK:n riittävästä rahoituksesta, joka on äärimmäisen tärkeää komitean hyvän toiminnan kannalta. - Koska mikään muu unionin toimielin ei tunne täysin EU:n lainsäädännön käytännön vaikutuksia alueisiin ja paikallisyhteisöihin, komissio tulisi velvoittaa kuulemaan AK:ta mahdollisesta yhteistyöstä jo lainsäädännön varhaisessa valmisteluvaiheessa. Tässä yhteydessä AK viittaa aiheesta "EU-lainsäädännön alueellisiin ja paikallisiin elimiin kohdistuvien taloudellisten ja hallinnollisten vaikutusten arviointi" antamassaan lausunnossa esitettyihin huomioihin. 5.7. AK on tyytyväinen komission tavalliseen käytäntöön valmistella EU:n lainsäädäntöä julkaisemalla vihreitä ja valkoisia kirjoja julkisen keskustelun pohjaksi. Tämä ei kuitenkaan korvaa AK:n osallistumista eräänlaisena tietopankkina konkreettisten lainsäädäntöhankkeiden varhaisvaiheisiin. 5.8. Se, miten ja kuinka laajasti alueet ja paikallisyhteisöt jäsenvaltion lakien nojalla voivat osallistua EU:n lainsäädännön täytäntöönpanoon, riippuu kunkin jäsenvaltion sisäisestä organisoinnista ja rakenteesta. Kaikissa tapauksissa olisi kuitenkin varmistettava, että alueiden ja paikallisyhteisöjen kannalta merkittävät erityiskysymykset otetaan asianmukaisesti huomioon. Tämä on suoran toimivallan ja kunkin alueen ja paikallisyhteisön erityispiirteiden säilyttämisen sekä paikallisen ja alueellisen asiantuntemuksen tehokkaamman hyödyntämisen välttämätön edellytys. 5.9. Alueiden komitea toistaa kantansa, jonka mukaan komission ja jäsenvaltioiden hallitusten tulisi kuulla paikallis- ja aluetahoja virallisesti edustavaa alueiden komiteaa jo suunnitteluvaiheessa lainsäädäntöä koskevista ehdotuksista, joilla voi olla kansalaisten kannalta merkittäviä vaikutuksia. 5.10. Alue- ja paikallisviranomaisten osallistuminen EU:n lainsäädännön täytäntöönpanoon on ensiarvoisen tärkeää kansalaisläheisyyden, tehokkuuden sekä paikallisen ja alueellisen asiantuntemuksen hyödyntämisen sekä varainkäytön tehokkaan valvonnan kannalta. Alueille ja paikallisyhteisöille tulee myöntää riittävästi liikkumavaraa, jotta ne voivat lainsäädännön hallinnollisessa täytäntöönpanossa ottaa omat erityistilanteensa huomioon. Panemalla EU:n lait täytäntöön vain jäsenvaltioiden keskushallinnon tasolla ilman alue- ja paikallishallinnon voimakasta osallistumista pystytään tuskin takaamaan tarvittavaa kansalaisläheisyyttä ja lakien hyväksyntää kansalaisten keskuudessa. 5.11. Jotta yhteisön lainsäädännön toteuttaminen olisi täydellistä ja tehokasta, alue- ja paikallishallinnolla tulee olla asianmukainen toimivalta ja resurssit valvoa toimivaltaisten lainsäädäntöviranomaisten toiminnassa ilmeneviä puutteita, epäkohtia tai virheitä siirrettäessä yhteisön direktiivejä osaksi kansallista lainsäädäntöä. 5.12. Seuraavassa on ehdotuksia aiheiksi, joista AK voisi tehdä syventäviä lisätutkimuksia: - AK:n tulisi käynnistää tutkimuksia EU:n toimien pitkäaikaisvaikutuksista alue- ja paikallisviranomaisten toimintakenttään tietyillä aloilla, erityisesti kaavoituslainsäädännössä ja julkisissa palveluissa. - AK:n tulisi käynnistää tutkimuksia siitä, miten komitean osallistumista EU:n lainsäädäntöön ja erityisesti sen alkuvaiheeseen voitaisiin entisestään tehostaa. - AK:n tulisi tarvittaessa käynnistää vertailevia tutkimuksia EU:n lainsäädännön täytäntöönpanosta eri aloilla. Tavoitteena olisi hankkia lisää täytäntöönpanoa koskevaa tietoa, jota voitaisiin käyttää esimerkkinä koko yhteisön alueella. Yksi keino on käyttää nykyisiä alueiden välisen yhteistyön ja kumppanuuden ohjelmia kuten Karolusta täytäntöönpanon tutkimiseen. - AK kehottaa komissiota esittämään luettelon nykyisistä avustusohjelmista ja budjettikohdista ja antamaan AK:lle näin mahdollisuuden arvioida täytäntöönpanoa alueilta ja paikallisyhteisöiltä edellytetyn hallintotyön sekä ohjelmien yhteisölle tuottaman lisäarvon suhteen. - Näiden tutkimusten tulosten perusteella AK:n tulisi tehdä tarvittavat aloitteet. Bryssel 15. Syyskuuta 1999. Alueiden komitean puheenjohtaja Manfred DAMMEYER (1) Tässä yhteydessä komitea viittaa aiheesta "Säädöskäytännön parantaminen 1998 - Yhteinen vastuu" laaditussa alueiden komitean lausunnossa (CdR 50/99 fin) esitettyihin huomioihin. (2) AK:n lausunto aiheesta "Eurooppalainen aluesuunnittelu" CdR 340/96 fin - EYVL C 116, 14.4.1997, s. 1. (3) CdR 368/95 - EYVL C 126, 29.4.1996, s. 1. (4) CdR 302/98 fin - EYVL C 198, 14.7.1999, s. 73.