[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 7.10.2005 KOM(2005) 133 lopullinen KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE Kehityksen vauhdittaminen vuosituhattavoitteiden saavuttamiseksi – kehityksen rahoittaminen ja avun tuloksellisuus {SEC(2005) 453}{SEC(2005) 454} TIIVISTELMÄ YK:n korkean tason tapaamiseen, jossa on erityisesti tarkoitus tarkastella tähänastista edistystä vuosituhatjulistuksen täytäntöönpanossa ja siihen sisältyvien vuosituhattavoitteiden saavuttamisessa, sisältyy erillinen kokous kehityksen rahoittamisesta, jota valmistellaan osana siitä käytävää YK:n korkean tason vuoropuhelua. Nämä seikat otettiin huomioon jäsenvaltioille lokakuussa 2004 toimitetun vuosittaisen seurantakyselyn erityiskysymysten muotoilussa. Jäsenvaltioiden vastausten perusteella komissio 1) laatii katsauksen EU:n Monterreyssä 2002 järjestetyssä kehitysrahoituskonferenssissa antaman kahdeksan nk. Barcelonan sitoumuksen täytäntöönpanon tilasta; 2) esittää arvion siitä, mitkä niistä on syytä uusia (julkinen kehitysapu, innovatiiviset rahoituslähteet, velkahelpotus) ja minkä osalta kehitys Euroopan unionissa tai kansainvälisellä areenalla antaa aihetta sitoumusten uudelleentarkasteluun (koordinointi, globaalit julkishyödykkeet); ja 3) tekee konkreettisia ehdotuksia uusiksi EU:n sitoumuksiksi. Julkisen kehitysavun määrästä, politiikkojen yhteensovittamisesta, menettelyjen yhdenmukaistamisesta, avun sidonnaisuuksien purkamisesta, kauppaan liittyvästä avusta ja velkahelpotuksista annetut alkuperäiset sitoumukset on mahdollista saavuttaa vuonna 2006, joten voisi olla ajankohtaista pohtia uusia konkreettisia sitoumuksia senjälkeiselle ajalle. Globaalien julkishyödykkeiden ja innovatiivisten rahoituslähteiden osalta työ on vaiheessa, joka antaisi aihetta konkreettisempien sitoumusten pohtimiseen. Kansainvälisen rahoitusjärjestelmän uudistamisesta käytävät keskustelut ovat kuitenkin siinä vaiheessa, ettei toivottujen tulosten saavuttaminen vuoteen 2006 mennessä ole todennäköistä. Tässä tiedonannossa esitetään suunnitelma siitä, miten EU voisi saavuttaa julkisen kehitysavun lisäämiselle mahdollisesti asetettavan uuden välitavoitteen vuoteen 2010 mennessä ja YK:n tavoitteen, joka on 0,7 prosenttia bruttokansantulosta (BKTL), vuoteen 2015 mennessä. Siinä ehdotetaan uusia sääntöjä avunantoon, sivutaan innovatiivisia rahoituslähteitä ja ehdotetaan keinoja HIPC-järjestelyn jälkeisten velkaongelmien ratkaisemiseksi alhaisen tulotason maissa. Globaalien julkishyödykkeiden osalta ehdotetaan EU:n sitoumuksen uudelleenmäärittelyä. Yhteensovittamisessa ja yhdenmukaistamisessa suurin haaste on taannoin sovitun EU-kehyksen samoin kuin avun tuloksellisuudesta äskettäin järjestetyn korkean tason foorumin tulosten uskottava täytäntöönpano ja käytännön toimet täydentävyyden parantamiseksi avun toimittamisessa. Kansainvälisen rahoitusjärjestelmän uudistamisesta annettua sitoumusta on vahvistettava. 1. TAUSTAA: MONTERREYN KONSENSUS, EU:N PANOS JA TULEVA TOIMINTA Monterreyssä järjestetyssä kehitysrahoituskonferenssissa käsiteltiin kansainvälisesti sovittujen kehitystavoitteiden, myös vuosituhatjulistukseen sisältyvien tavoitteiden, saavuttamista kahdesta näkökulmasta: tarvittavat keinot (eli rahoitus) ja tuloksekkain toteutustapa (eli avun tuloksellisuus). Nämä kaksi tavoitetta ovat toisiaan vahvistavia ja niissä molemmissa olisi tapahduttava edistystä. EU edesauttoi Monterreyn konferenssin myönteistä lopputulosta niin kutsutuilla Barcelonan sitoumuksilla[1]: - Julkista kehitysapua, sen määrää ja lähteitä koskevat sitoumukset : avun määrän lisääminen, innovatiiviset rahoituslähteet, globaaleja julkishyödykkeitä koskevat aloitteet ja voimakkaasti velkaantuneita köyhiä maita koskeva velkahelpotusaloite (HIPC); - Avun tuloksellisuutta koskevat sitoumukset : politiikkojen yhteensovittaminen ja menettelyjen yhdenmukaistaminen, avun sidonnaisuuksien purkaminen, kauppaan liittyvä apu ja kansainvälisen rahoitusjärjestelmän uudistaminen. Neuvosto valtuutti komission valvomaan sitoumusten täytäntöönpanoa. Vuoden 2003 raportti toimi pohjana valmistauduttaessa kehitysrahoituksesta lokakuussa 2003 ensimmäisen kerran käytyyn YK:n korkean tason vuoropuheluun[2]. Vuoden 2004 raportti[3] toimi innoittajana EU:n kertomukselle Advancing coordination, harmonisation and alignment: The contribution of the EU , jonka neuvosto vahvisti marraskuussa 2004[4] ja jonka sisältö on ollut merkityksellinen Pariisissa maaliskuussa 2005 järjestetylle, järjestyksessä toiselle korkean tason foorumille. Korkean tason tapaamisen, johon EU:lta odotetaan huomattavaa panosta, keskeisiä haasteita ovat i) jatkuva rahoitusvaje, ii) julkisen kehitysavun tuloksekas käyttö ja iii) monien köyhien maiden kestämätön velkataakka. Yksityiskohtainen kuvaus EU:n sitoumusten täytäntöönpanon edistymisestä esitetään erillisessä komission valmisteluasiakirjassa[5]. 2. Julkisen kehitysavun rahoituslähteiden lisäämistä koskeva sitoumus 2.1. EU:n saavutukset vuonna 2003 Julkisen kehitysavun osuutta BKTL:stä koskevassa Barcelonan sitoumuksessa kullekin jäsenvaltiolle asetetaan yksilöllinen 0,33 prosentin lähtötavoite, jonka avulla on tarkoitus saavuttaa EU:lle kollektiivisesti asetettu 0,39 prosentin tavoite vuoteen 2006 mennessä. Vuonna 2003 EU:n julkinen kehitysapu oli keskimäärin 0,34 prosenttia BKTL:stä. Se on enemmän kuin OECD:n kehitysapukomiteaan kuuluvien maiden keskiarvo (Norjaa ja Sveitsiä lukuun ottamatta). Kymmenen jäsenvaltiota on joko saavuttanut 0,7 prosentin tason tai sitoutunut siihen. Julkisen kehitysavun pieneneminen Itävallassa, Tanskassa, Irlannissa, Espanjassa, Ruotsissa ja Italiassa vuonna 2003 on osittain seurausta avun poikkeuksellisesta lisääntymisestä vuonna 2002 erityisten velkahelpotustoimien ansiosta. Diagrammi 1: EU:n julkinen kehitysapu jäsenvaltioittain vuonna 2003 [pic] Lähde: OECD:n kehitysapukomitean vuosikertomus 2004, tilastoliitteet. Diagrammi 2: Julkisen kehitysavun osuus BKTL:stä vuonna 2003: EU vs. muut kehitysapukomitean jäsenet [pic] Lähde: OECD:n kehitysapukomitean vuosikertomus 2004, tilastoliitteet. Julkisen kehitysavun määrä kasvoi 12 jäsenvaltiossa vuonna 2003 vuoteen 2002 verrattuna[6]. Vuonna 2003 EU:n 25 jäsenvaltion julkinen kehitysapu lisääntyi 28,4 miljardista eurosta vuonna 2002 33 miljardiin euroon vuonna 2003, mikä tarkoittaa 4,6 miljardin euron vuosikasvua. Uusien jäsenvaltioiden yhteenlaskettu osuus kasvoi reaalimääräisesti 53 prosenttia. Merkittävä osuus julkisen kehitysavun määrän kasvusta on velkahelpotusta. Se ei vastaa Monterreyn konsensusta, jonka mukaan HIPC-aloite olisi rahoitettava kokonaisuudessaan muista lähteistä. Tältä osin velkahelpotustoimien vaikutusta julkisen kehitysavun virtoihin on esimerkiksi Irakin tapauksessa tarkasteltava huolellisesti. Lisäksi on tärkeää, että julkisen kehitysavun määritelmästä käytävät keskustelut eivät heikennä avunantajien Monterreyssä antaman sitoumuksen uskottavuutta ja mitattavuutta. Diagrammi 3: EU:n julkisen kehitysavun virrat ja velkahelpotus 2000–2003 [pic] Lähde: OECD:n kehitysapukomitean vuosikertomus 2004, tilastoliitteet. 2.2. Julkinen kehitysapu vuonna 2006 Jos jäsenvaltiot pitävät kiinni sitoumuksistaan, koko EU:n julkinen kehitysapu nousee 0,42 prosenttiin BKTL:stä vuonna 2006, mikä tarkoittaa 46,5 miljardia euroa vuodessa. Tässä yhteydessä Italian julkisen kehitysavun alhainen taso on erityisen huolestuttava. Taulukko 1: EU:n julkisen kehitysavun määrä 2003–2006 [pic] Lähde: OECD:n kehitysapukomitean vuosikertomus 2004, tilastoliitteet ja EU:n jäsenvaltioiden vastaukset Monterreyn kyselyyn. 2.3. Uusi välitavoite vuodelle 2010 Joulukuussa 2004 kokoontunut Eurooppa-neuvosto vahvisti EU:n sitoutumisen vuosituhattavoitteisiin ja valtuutti komission esittämään neuvostolle ”konkreettisia ehdotuksia uusien ja riittävien julkisen kehitysavun (ODA) tavoitteiden asettamisesta vuosiksi 2009–2010 ottaen silloin huomioon uusien jäsenvaltioiden aseman” . Komissio ehdottaa kahden toisiinsa kytkeytyvän ja vuoteen 2010 mennessä saavutettavan tavoitteen asettamista: 1. jäsenvaltiokohtainen tavoite, jossa tehdään ero niiden valtioiden, jotka olivat jo EU:n jäseniä vuonna 2002 (Barcelonan sitoumukset – EU-15), ja myöhemmin liittyneiden jäsenvaltioiden (EU-10) välillä; 2. kollektiivinen keskiarvotavoite kaikille jäsenvaltioille (EU-25). Tavoitteiden on oltava riittävän kunnianhimoisia, jotta 0,7 prosentin tavoitteen saavuttaminen vuoteen 2015 mennessä olisi mahdollista. Uusien ja riittävien tavoitteiden asettamista koskevaa neuvoston pyyntöä mukaillen tämä tarkoittaa, että vuoteen 2010 mennessä olisi päästävä tavoitteen puoliväliin . Vuonna 2002 annettuihin Barcelonan sitoumuksiin sovelletun lähestymistavan mukaisesti komissio kehottaa 3. Barcelonan sitoumusten antamiseen osallistuneita jäsenvaltioita (EU-15), jotka jäävät edelleen alle oheisen tavoitteen, nostamaan julkisen kehitysavun määrän uudelle yksilölliselle tasolle, joka on (0,51) prosenttia BKTL:stä; 4. vuoden 2002 jälkeen liittyneitä jäsenvaltioita (EU-10) pyrkimään julkisen kehitysavun määrässä yksilölliseen (0,17) prosentin tavoitteeseen BKTL:stä vuoteen 2010 mennessä, jonka avulla ne pääsevät puoliväliin Barcelonan sitoumuksen mukaisesta 0,33 prosentin tavoitteesta vuoteen 2015 mennessä. Vuotta 2010 koskeva 0,51 prosentin tavoite sijoittuu puoliväliin vuoden 2006 tavoitetta (0,33 %) ja vuoden 2015 tavoitetta (0,7 %). Näin varmistetaan, että taakka jakautuu reilulla tavalla jäsenvaltioiden kesken ja kollektiivinen (EU-25) keskiarvotavoite (0,56 %) saavutetaan, jolloin avun määrä kasvaa arviolta 20 miljardia euroa vuoteen 2010 mennessä. Taulukko 2 (muutettu): Ehdotus uusiksi EU:n julkisen kehitysavun tavoitteiksi 2006–2010 [pic] Edellä esitetyn perusteella komissio pyytää neuvostoa - jatkamaan ponnisteluja julkista kehitysapua koskevan Barcelonan sitoumuksen täytäntöönpanemiseksi ja kannustamaan niitä vanhoja jäsenvaltioita (EU-15), jotka eivät ole vielä vahvistaneet sitovaa aikataulua YK:n tavoitteen (0,7 % BKTL:stä) saavuttamiselle, vahvistamaan sen vuoteen 2006 mennessä; - kannustamaan EU:hun Barcelonan sitoumusten antamisen (maaliskuu 2002) jälkeen liittyneitä jäsenvaltioita (EU-10) vahvistamaan sitovan aikataulun Barcelonan sitoumusten saavuttamiselle vuoteen 2015 mennessä; - varmistamaan, että velkahelpotusten jatkaminen ja toisaalta julkisen kehitysavun määritelmän muuttaminen eivät heikennä Monterreyssä annettujen sitoumusten uskottavuutta; - sopimaan uusista ehdotuksista, jotka koskevat yksilöllisiä välitavoitteita ja kollektiivista välitavoitetta vuodelle 2010. 3. Avun tuloksellisuus: koordinointi ja täydentävyys Julkisen kehitysavun tuloksellisuutta parantavat toimet laskisivat käyttökustannuksia, parantaisivat hinta–laatusuhdetta ja mahdollistaisivat pidemmän aikavälin sitoumukset, minkä ansiosta toimintaan vastaanottajamaissa olisi käytettävissä enemmän varoja. Jäsenvaltioiden enemmistö on uudistanut tapaa, jolla ne priorisoivat, organisoivat ja panevat täytäntöön ulkomaanapuaan. Komission oma uudistus on alkanut tuottaa tulosta ja tuottaa sitä jatkossa muun muassa ulkomaanavun välineiden yksinkertaistamisen – aihe, josta keskustellaan vuosien 2007–2013 rahoitusnäkymien yhteydessä – kautta. Kansainvälinen koordinointiprosessi sai vahvan sykäyksen Pariisissa maaliskuussa 2005 järjestetystä korkean tason foorumista, jossa käsiteltiin avun tuloksellisuutta ja jossa laadittiin kattava ohjelma välittömästi täytäntöön pantavaksi. Kansainväliset avunantajat ja avun saajamaat sopivat omavastuuseen, linjaamiseen, yhdenmukaistamiseen, tulosten hallintaan ja keskinäiseen vastuuvelvollisuuteen liittyvistä sitoumuksista.[7] Panoksenaan foorumiin EU vahvisti kattavan kehyksen aikaan sidottuine tavoitteineen[8]. Se perustuu neuvoston marraskuussa 2004 tekemiin päätelmiin yhdenmukaistamisesta. Lisäksi EU sitoutui Pariisissa konkreettisiin lisätavoitteisiin, erityisesti 1) antamaan kaiken valmiuksien kehittämiseen tarkoitetun avun koordinoitujen ohjelmien kautta turvautumalla entistä enemmän monenvälisiin avunantojärjestelyihin; 2) kanavoimaan 50 prosenttia valtion antamasta avusta maajärjestelmien kautta; 3) välttämään hankkeiden uusien täytäntöönpanoyksiköiden perustamista; 4) kaksinkertaistamaan budjettitukena tai alakohtaisina järjestelyinä annettavan avun prosenttimäärän, ja 5) vähentämään koordinoimattomien missioiden määrää 50 prosentilla. Nämä sitoumukset on pantava vuoteen 2010 mennessä asteittain täytäntöön. Edistyminen ei kuitenkaan ole ollut riittävän nopeaa, ja poliittiset sitoumukset ja käytännön toteutus eivät aina kohtaa. Monilla poliittisesti arkaluonteisilla aloilla, joihin liittyy elintärkeitä etuja (esim. maahanmuutto ja tutkimus), EU toimii paljon koordinoidummin kuin kehitysavun alalla. Tämä on paradoksaalista ottaen huomioon toistuvat kehotukset solidaarisuuteen ja yhteisvastuuseen ja sen, että EU on maailman merkittävin julkisen kehitysavun antaja (55 %). Jopa vaikeilla ja edelleen pääosin hallitustenvälisillä aloilla, kuten ulko- ja turvallisuuspolitiikassa, EU:n on onnistunut omaksua perusta yhteisille toimille (Euroopan turvallisuusstrategia). On vaikea ymmärtää, kuinka edellä esitetyissä olosuhteissa kehitysyhteistyön kaltaisella politiikan alalla, jota säännellään perussopimuksen (Nizzan sopimuksen tai perustuslakisopimuksen) tarkoilla säännöillä, ei ole edistytty enempää. EU:n toimien koordinoinnin ja täydentävyyden parantamisessa, täytäntöönpanossa ja seurannassa EU:n olisi sovittava aidosti eurooppalaisesta kehitysapustrategiasta tai pääperiaatteiden ja -sääntöjen kehyksestä, jolla sen antama määrältään valtava apu saataisiin tuloksekkaammaksi ja eurooppalaisemmaksi. On olemassa useita joustavien kehysten malleja, joita olisi helppo muokata. Tavoitteet ovat yhteiset (vuosituhattavoitteet), ja keinoista ja joistakin vertailukohteista on jo sovittu. EU:n on vahvistettava kehys ja sen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt virallisesti. Aina kun EU:lla on kollektiivisena toimijana lisäarvoa, yhteisön avun pitäisi toimia – samaan tapaan kuin muilla politiikan aloilla – liikkeellepanevana voimana vahvistamalla esimerkiksi yhteisrahoitusta ja instituutioiden välistä yhteistyötä koskevia yksityiskohtaisia toimintasääntöjä. EU:n avuantajien tietopankissa (Donor Atlas) on havaittu avunantajien keskuudessa pirstaloitumista, aukkoja ja päällekkäisyyttä. Työnjaon käsitteen soveltamista on kehitettävä parantamalla toimintojen täydentävyyttä. EU:n yhteinen monivuotinen ohjelmatyö, sellaisena kuin se mainitaan neuvoston (ADWPH) päätelmissä, edistäisi tällaista työnjakoa maatasolla. On hyvin tärkeää, että jatkossa myös yksityinen sektori ja kansalaisyhteiskunnan toimijat osallistuvat toimintaan, jolla koordinointia ja täydentävyyttä pyritään lisäämään. Edellä esitetyn perusteella komissio kehottaa neuvostoa - seuraamaan tiiviisti neuvoston marraskuussa 2004 tekemiin päätelmiin sisältyvien suositusten täytäntöönpanoa; - avaamaan keskustelun EU:n vapaaehtoisen kehitysapukehyksen luomisesta. Kehys perustuisi avoimeen koordinointimenetelmään, jossa yhdistyvät yhteisön osaaminen ja kansallistason ponnistelut; - tarkastelemaan säännöllisesti komission yhdessä jäsenvaltioiden kanssa laatimaa katsausta EU-avun tuloksellisuudesta; - avaamaan yhteisen monivuotisen ohjelmatyön asiakirjojen pohjalta keskustelun toiminnan täydentävyydestä, erityisesti työnjaosta maatasolla. 4. Avun sidonnaisuuksien purkaminen Barcelonassa sovitun mukaisesti Euroopan unioni on edistynyt merkittävästi pyrkiessään parantamaan julkisen kehitysapunsa ”hinta–laatu-suhdetta”. Jäsenvaltiot ovat purkaneet vähiten kehittyneille maille antamansa avun sidonnaisuuksia OECD:n kehitysapukomitean suosituksen mukaisesti. Lisäksi jäsenvaltioiden enemmistö jatkaa sidonnaisuuksien purkamista. Lainsäädäntömenettelyssä on parhaillaan ehdotuksia EY:n avun sidonnaisuuksien purkamiseksi. Samanaikaisesti EU jatkaa muutosten tekemistä Cotonoun sopimuksen liitteeseen IV. Komissio huomauttaa, että yhtenäismarkkinoita ja kilpailua koskevia EY:n sääntöjä sovelletaan jäsenvaltioiden kehitysavulla tehtäviin julkisiin hankintoihin ja että se aikoo toimia aktiivisesti yhtenäismarkkinoiden toiminnan varmistamiseksi. Kahdessa OECD:n kehitysapukomitean ja komission tilaamassa selvityksessä on korostettu avun sidonnaisuuksien edelleenpurkamisen lisähyötyjä ja myönteisiä vaikutuksia. Edellä esitetyn perusteella komissio kehottaa neuvostoa - viemään nopeasti loppuun avun sidonnaisuuksien purkamista koskevan komission asetusehdotuksen käsittelyn; - tukemaan kansainvälisellä tasolla käynnissä olevia keskusteluja avun sidonnaisuuksien purkamisen jatkamisesta kehitysapukomitean suosituksia pidemmälle painopisteen ollessa elintarvikeavussa, sen kuljetuksissa ja avun saannissa sitä vastaanottavissa maissa. 5. Kauppaan liittyvä apu EU on maailman suurin rahoittaja kauppaan liittyvää apua koskevissa aloitteissa[9]: sen osuus on lähes 50 prosenttia eli miljardi euroa vuodessa muun muassa keskeisiin monenvälisesti rahoitettaviin ohjelmiin kuten vähiten kehittyneitä maita koskevaan yhtenäiseen toimintakehykseen ja Dohan maailmanlaajuiseen rahastoon (Global Trust Fund). Määrällisesti tarkasteltuna EU on siis edistynyt hyvin vuonna 2002 antamansa sitoumuksen täytäntöönpanossa. Haasteena on parantaa kauppaan liittyvän avun laatua ja tuloksellisuutta entisestään ja vastata uusiin tarpeisiin. Tässä yhteydessä Euroopan komissio ja eräät jäsenvaltiot[10] ovat arvioineet kauppaan liittyvän avun alalla vuonna 2004 toteuttamiaan toimia. Arvioinnin keskeisimpiä päätelmiä ovat, että 1) kauppaan liittyvä apu johti kaupallisten kysymysten tuntemuksen lisääntymiseen kumppanimaissa ja edisti osaltaan vientitoimintaa ja paikallisyritysten tuottavuutta; 2) kauppaan liittyvän avun on perustuttava vastaanottajamaiden hallitusten ja kaikkien avunantajien käyttämään kattavaan tarvearviointiin; 3) kauppaan liittyvän avun olisi oltava joustavampaa nopeasti muuttuvien tilanteiden huomioon ottamiseksi. Tulevaisuudessa olisi keskityttävä kauppaan liittyvän avun suunnittelun ja sen tuloksellisen täytäntöönpanon koordinointiin EU:ssa ja avunantajayhteisössä laajemmaltikin. Kauppa- ja kehityskysymyksiä käsittelevän EU:n epävirallisen asiantuntijaryhmän työ ja OECD:n kehitysapukomitean seurantaa koskevaan kehittämistyöhön osallistuminen ovat askelia siihen suuntaan. Vuodelle 2005 on suunniteltu yhteistä arviointia EU:n koordinoinnista kauppaan liittyvän avun alalla. Yksimielisyys on kasvamassa sen suhteen, että monille kehitysmaille aiheutuu merkittäviä kustannuksia monenväliseen kauppajärjestelmään integroitumisesta ja kaupan vapauttamisen kasvuvaikutusten hyödyntämisestä, joista sovittiin WTO:n Dohan kehitysohjelmaa koskevissa neuvotteluissa. Kauppaan perustuva talouden sopeuttaminen ja talouskasvu onnistuvat vain lisäämällä merkittävästi kauppaan liittyvän avun rahoitusta ja kehittämällä tarjontaa. Komissio pyrkii innovatiivisiin rahoituslähteisiin perustuvan erityisjärjestelyn käyttöönottoon, jotta Afrikan kytkemistä infrastruktuuriin ja kauppaan koskevien tavoitteiden saavuttamista voitaisiin helpottaa. Edellä esitetyn perusteella EU kehottaa neuvostoa - parantamaan EU-tason koordinointia 1) sekä päätoimipaikassa että kentällä ottamalla mukaan avunsaajamaan/-alueen ja muut keskeiset avunantajat ja 2) EU:n osallistuessa laajempiin kansainvälisiin aloitteisiin, kuten vähiten kehittyneitä maita koskevaan yhtenäiseen toimintakehykseen. Olemassa olevia koordinointikanavia, esimerkiksi kauppa- ja kehityskysymyksiin perehtynyttä EU:n epävirallista asiantuntijaryhmää, voidaan hyödyntää. Tähän kuuluu myös tehostettu tietojenvaihto kauppaan liittyvän avun suunnittelussa ja toimituksessa sekä parhaiden toimintatapojen jakaminen; - lujittamaan vastaanottajamaiden kanssa käytävää vuoropuhelua sen varmistamiseksi, että ne sisällyttävät kauppapolitiikan kansallisiin köyhyydenvähentämis- ja kehitysstrategioihinsa; - parantamaan kauppaan liittyvän avun ohjelmointia tekemällä tarvittaessa ja kumppanimaiden suostumuksella järjestelmällisiä kaupan alan tarvearviointeja ; - huolehtimaan kauppaan liittyvän avun ohjelmien joustavuuden lisäämisestä, jotta niitä voidaan mukauttaa tilanteen muuttuessa (esim. terveys-/kasvinsuojelukysymykset) ja joihin sisältyy uusia toimitustapoja , esimerkiksi budjetti- ja alakohtainen tuki 1) kauppapolitiikan uudistuksiin mukautumisen helpottamiseksi sosiaalinen ulottuvuus mukaan luettuna, 2) tuotantosektorin vahvistamiseksi, 3) köyhien suojelemiseksi suunniteltujen sosiaalisten turvajärjestelyjen tukemiseksi, ja 4) sen edistämiseksi, että kauppa- ja ympäristöpolitiikka ovat toisiaan tukevia ja kestävää kehitystä ajavia; - antamaan lisätukea kaupan alalla mukautumiseen ja integroitumiseen odotettavissa olevia kehitysmaiden korkeita integroitumiskustannuksia silmällä pitäen; - selvittämään kauppaan liittyvän avun monialaisten aloitteiden rahoitusmahdollisuuksia tuen tehostamiseksi eri maantieteellisillä alueilla tai monenvälisten rahoittajien keskuudessa. 6. Globaalit julkishyödykkeet Ranska ja Ruotsi perustivat vuonna 2003 kansainvälisen globaaleja julkishyödykkeitä käsittelevän työryhmän . Asiasta kiinnostuneet sidosryhmät ovat olleet osallisina ”työryhmän ystävät” -nimisen ryhmän välityksellä. Monterreyn kyselystä käy ilmi, että kymmenen EU:n jäsenvaltiota ja komissio osallistuvat keskusteluun aktiivisesti. Loppuraporttiin pitäisi sisältyä kuuden globaalin julkishyödykkeen tarjonnan parantamiseksi laadittu toimintasuunnitelma aikatauluineen ja yksityiskohtaisine kustannuseritelmineen. Jäsenvaltioiden kesken on syntymässä yksimielisyys 1) kansainvälisten julkishyödykkeiden määritelmästä ja kuuden ensisijaiseksi toimintakohteeksi valitun kansainvälisen julkishyödykkeen – kauppa, tietämys, rauha ja turvallisuus, taloudellinen vakaus, maailmanlaajuinen yhteisvaranto ja tartuntatautien hävittäminen – merkityksestä; 2) valmiudesta tarkastella toimintasuunnitelmaa EU:lle yhteisten puitteiden luomiseksi kansainvälisten julkishyödykkeiden tarjontaa ja rahoitusta varten, ja 3) periaatteesta, jonka mukaan kansainväliset julkishyödykkeet pitäisi rahoittaa jo budjetoidulla julkisella kehitysavulla vain siinä tapauksessa, että niiden tarjonta on sidoksissa vuosituhattavoitteisiin. Edellä esitetyn perusteella komissio kehottaa neuvostoa - tarkastelemaan valmisteilla olevaa työryhmän toimintasuunnitelmaa kansainvälisten julkishyödykkeiden tarjontaa ja rahoitusta koskevista yhteisistä EU:n puitteista annetun komission ehdotuksen pohjalta; - sopimaan, mitkä kansainväliset julkishyödykkeet jäävät kehitysyhteistyön soveltamisalan ulkopuolelle ja jotka siitä syystä olisi rahoitettava kansallisten talousarvioiden muista kuin julkisen kehitysavun rahoituslähteistä; - saattamaan Barcelonan sitoumuksen ajan tasalle jatkamalla kollektiivisia monenvälisiä toimia ensisijaisten kansainvälisten julkishyödykkeiden tarjonnan parantamiseksi laatimalla aluksi EU-tason toimintasuunnitelma vuoteen 2006 mennessä. 7. Innovatiiviset rahoituslähteet ja uudet toimitustavat Joulukuussa 2004 kokoontunut Eurooppa-neuvosto sopi selvittävänsä uudenlaisia rahoituskeinoja ja pyysi komissiota tekemään asiaa koskevia ehdotuksia korkean tason tapaamista silmällä pitäen. Apua on annettava nykyistä huomattavasti enemmän, mikäli kehitysmaat mielivät saavuttaa vuosituhattavoitteet. Sen lisäksi, että EU:n ensisijaisena tavoitteena on edelleenkin oltava uudet ja riittävät julkisen kehitysavun tavoitteet vuodelle 2010, EU:n on määriteltävä kantansa innovatiivisista rahoituslähteistä käytävässä kansainvälisessä keskustelussa. Tämä ei saa kuitenkaan viivyttää toimia perinteisten rahoituslähteiden lisäämiseksi. Innovatiivisista rahoituslähteistä ja avunannon yksityiskohtaisista säännöistä käytävän keskustelun johtotähtenä on oltava tavoite hyödyntää uusia ja entistä vakaampia rahoituslähteitä; keskipitkällä aikavälillä pitäisikin päästä tilanteeseen, jossa rahoitus on ennakoitavissa ikään kuin kehitysavun alalla olisi käytettävissä ”omia varoja”. Useat jäsenvaltiot ovat osallistuneet erityyppisten innovatiivisten rahoitusjärjestelyjen kartoittamiseen. Ehdotuksista merkittävimpiä ovat - Yhdistyneen kuningaskunnan ehdotus avun määrän lisäämisestä aikaistamalla sen antamista kansainvälisen rahoitusjärjestelyn (International Finance Facility, IFF) avulla; - useat Landaun raporttiin sisältyvät kansainvälistä verotusta koskevat ehdotukset sekä Brasilian, Chilen ja Ranskan presidenttien ja Espanjan pääministerin muodostaman nk. Lulan ryhmän työ; sekä - vapaaehtoisuuteen perustuvat vaihtoehdot , kuten ”globaalilotto” tai lahjoitukset hyväntekeväisyyteen . Kaikki nämä ehdotukset ovat huomionarvoisia, mutta niitä on tarkasteltava määrättyjen kriteerien valossa niistä lupaavimpien valikoitumiseksi. Esimerkkejä tällaisista kriteereistä ovat: Miten paljon varoja kullakin ehdotuksella saataisiin koottua? Missä määrin olisi kyse lisävaroista? Miten vakaita ja ennustettavissa ne olisivat? Minkälaisia kilpailukykyyn kohdistuvia / alakohtaisia vaikutuksia järjestelyllä olisi? Mitä haittapuolia niihin sisältyy, esimerkiksi käyttöönotto- ja hallintokulut? Mitkä ehdotukset voivat edetä nopeimmin? Tarvitaanko ehdotukselle (käytännöllisesti katsoen) maailmanlaajuinen tuki vai voidaanko se panna täytäntöön alueellisella eli tässä tapauksessa EU:n tasolla?[11] IFF on tarkoitettu tilapäiseksi järjestelyksi Monterreyssä annettujen sitoumusten aikaistamiseksi laskemalla liikkeeseen joukkovelkakirjoja kansainvälisillä pääomamarkkinoilla. Avunantajat ovat puolestaan sitoutuneet sitovasti säännöllisiin maksusuorituksiin järjestelyn tukemiseksi. Sitä ei ole tarkoitettu Monterreyssä vuonna 2002 sovitun rahoituksen lisäksi, mutta sen avulla voitaisiin kattaa vuoteen 2015 asti rahoituksessa todettu vaje, mikäli vuosituhattavoitteet mielitään saavuttaa. Euroopan komissio katsoo, että IFF-ehdotusta on syytä tarkastella huolellisesti, vaikka se herättääkin joitakin kysymyksiä, ja varsinkin hallintotapaan liittyvät yksityiskohdat on edelleen selventämättä. Vaikka ajatus aikaistamisesta onkin houkutteleva, koska siten lisävaroja saataisiin käyttöön välittömästi, se edellyttäisi avun vastaanottokyvyn parantamista kehitysmaissa. Avunantaja- ja avunsaajamaissa voi myös esiintyä sukupolven yli ulottuvia vaikutuksia. Järjestelyn kustannuksista vastaisi loppujen lopuksi tulevat veronmaksajat, vaikka sen puolestapuhujat väittävätkin, että kustannusten on määrä mahtua apumäärärahoihin, joita on lisätty ja jotka pannaan maksuun Monterreyssä ja sen jälkeen annettujen sitoumusten mukaisesti. Lisäksi vuoden 2015 jälkeen IFF:n rahoittajien apumäärärahoja käytettäisiin osittain maksuihin IFF-velkakirjojen haltijoille, mihin sisältyy riski siitä, että kehitysmaita varten käytettävissä olevan julkisen kehitysavun määrä laskee. Vielä ei ole myöskään selvää, mitä kirjanpitomenetelmää avunantajien suorituksiin käytettäisiin, mutta ainakin EU:n jäsenvaltioiden tapauksessa on tärkeää varmistaa, että julkisen talouden avoimuus ei kärsi. Viimeaikaisissa keskusteluissa on tehty useita ehdotuksia varojen tosiasialliseksi lisäämiseksi: - ympäristö-/energia-/liikennevero, kuten merikuljetusten tai lentoliikenteen verotus tai CO2-vero/-maksu, - valuuttatapahtumien verotus, kuten Tobinin vero, - elintarvikkeista esimerkiksi niiden sokeripitoisuuden perusteella kannettava terveysvero, - asekaupan verotus, - isojen monikansallisten yritysten voiton verotus. Myös hyväntekeväisyystoimintaa ja yritysten sosiaalista vastuuta ilmentäviä aloitteita on syytä tarkastella. Sen lisäksi, että hyväntekeväisyys on ainutlaatuinen tapa ilmaista kansojen välistä solidaarisuutta, toiminta tuottaa huomattavia rahamääriä. Komissio uskoo, että siinäkin on runsaasti tilaa innovoinnille: aloitteiden on tultava pääasiassa vapaaehtoissektorilta itseltään, esimerkkinä Internetin hyödyntäminen solidaarisuuden lujittamiseen, mutta komissio ja jäsenvaltioiden hallitukset voisivat myötävaikuttaa hyväntekeväisyyslahjoituksiin sovellettavin verokannustimin , twinning-toiminnalla tai tukemalla vapaaehtoisten avustuslähteiden, kuten globaaliloton , organisointia. Valitaanpa toteutettaviksi mitkä tahansa – perinteisiin tai innovatiivisiin lähteisiin perustuvat – vaihtoehdot, julkisen kehitysavun määrää on lisättävä. Jotta voitaisiin varmistaa, että näin lisääntyneillä varoilla tuetaan kehitysmaiden pyrkimyksiä saavuttaa vuosituhattavoitteet mahdollisimman tehokkaasti, avunantamiseen on laadittava uudet yksityiskohtaiset säännöt , jotka ovat aiempia paremmin ennustettavissa ja vähemmän häilyvät. Nykyisistä säännöistä puuttuu kumppanimaiden tarvitsema avustusvirtojen joustavuus ja ennakoitavuus, jotta ne voisivat ryhtyä keskipitkän aikavälin investointeihin vuosituhattavoitteiden saavuttamisen vauhdittamiseksi. Jokaisella olemassa olevalla rahoitusvälineellä on vahvuutensa: hankkeissa saattaa olla osallisina valtiosta riippumattomia toimijoita, ja yleisemmällä tasolla talousarviotuki toimii joustavana, kansallisiin painopisteisiin sovitettuna rahoitusmuotona. Yksikään niistä ei kuitenkaan tarjoa parasta mahdollista yhdistelmää eli keskipitkän aikavälin ennustettavuutta ja joustoa toistuvien menojen rahoittamiseksi. Vaikka velkahelpotus täyttääkin nämä kriteerit, se voi johtaa vinoutumiin varojen kohdentamisessa. Tästä syystä vuosituhattavoitteiden saavuttamiseksi tarvitaan uusia sääntöjä välttämättömien uudistusten tukemiseen. Maiden, joihin uusia sääntöjä sovelletaan, olisi oltava avusta voimakkaasti riippuvaisia. Niiden on täytynyt osoittaa olevansa sitoutuneita köyhyyden vähentämiseen panemalla täytäntöön köyhyyden vähentämisstrategia, ja niillä on oltava uskottava tulosten seurantajärjestelmä. Niiden talouksien on oltava riittävän vakaita ja niillä on oltava näyttöä julkisen varainhoidon ja hallintotavan kehittämisestä. Riittävän ennustettavuuden varmistamiseksi voitaisiin harkita useitakin järjestelyjä ja samalla mahdollistaa se, että avunantajat voisivat mukauttaa sitoumuksiaan tulosten perusteella esimerkiksi seuraavasti: tuki taataan 3–5 vuodeksi ja väliarvioinnissa määritetään seuraavan jakson tukitaso; yli 10 vuodeksi tehtävät sopimukset avun vähimmäistason takaamiseksi; 3-vuotiset liukuvat sitoumukset. Kumppanuus- ja yhteistyösopimusten olennaisten osien loukkaaminen (esim. ihmisoikeusrikkomukset) johtaisivat ohjelmien keskeyttämiseen. Näistä ehdotuksista olisi käytävä teknisen ja poliittisen tason keskusteluja kumppanimaiden kanssa. Näiden innovatiivisten sääntöjen täytäntöönpanon mahdollistamiseksi on oltava käytettävissä riittävän joustavia ja vakaita rahoituslähteitä. Ulkoisen sokin koettelemia maita varten olisi mietittävä tilapäisiä velkahelpotusjärjestelyjä. Edellä esitetyn perusteella EU kehottaa neuvostoa - vauhdittamaan työtä uusia ja innovatiivisia rahoituslähteitä koskevien lupaavimpien vaihtoehtojen osalta; - selvittämään uusien, paremmin ennustettavissa olevien ja vähemmän häilyvien avunantamiseen sovellettavien sääntöjen laatimista koskevan eurooppalaisen aloitteen mahdollisuutta; - perehtymään innovatiivisiin ehdotuksiin yksityisten (yritysten ja hyväntekeväisyys-) aloitteiden tukemiseksi. 8. Kansainvälisen rahoitusjärjestelmän uudistaminen Tässä Barcelonan sitoumuksessa edistymisen tehokas seuranta on hankala tehtävä yleisen ja monimutkaisen luonteensa johdosta – edistymiseen kun tarvitaan pitkään jatkuvia ponnisteluja. Yhteisen EU-kannan laatiminen vaikuttaisi kuitenkin käänteentekevältä, jotta päästäisiin lähemmäksi Monterreyssä annetun sitoumuksen, jonka mukaan kehitysmaiden vastuuta omasta tulevaisuudestaan lisätään, lunastamista käytännössä. EU:n jäsenvaltiot ovat ilmaisseet olevansa yleisesti tyytyväisiä epävirallisen koordinaation parantumiseen Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) ja Maailmanpankin johtokuntien EU-maista kotoisin olevien jäsenten välillä Washingtonissa viime vuosina. Koordinaatiota on parannettu säännöllisin kokouksin, joissa on ollut komission edustus. Lisäksi talous- ja rahoituskomitea on perustanut erityisen alakomitean (SCIMF) koordinoimaan EU:n kantaa IMF:ään ja sitä sivuaviin kysymyksiin. Tämäntyyppinen EU:n yhteistoiminta pitäisi ulottaa koskemaan alueellisia kehityspankkeja, joissa EU:n kollektiivinen omistusosuus on merkittävä. Lisäponnisteluja kuitenkin tarvitaan. Useat jäsenvaltiot ovat esittäneet haluavansa edetä asiassa (esim. tietojenvaihtoa parantamalla ja lähestymistapaa yhdenmukaistamalla). Edellä esitetyn perusteella komissio kehottaa neuvostoa - sopimaan siitä, että kansainvälisissä rahoituslaitoksissa esitetään aina kun mahdollista yhtenäinen Euroopan kanta Euroopan unionin näkyvyyden ja vaikutusvallan (kuulumisen) lisäämiseksi kansainvälissä rahoituslaitoksissa; - laatimaan yhteisen EU-kannan kehitysmaiden ja siirtymätalouden maiden äänen vahvistamisesta kansainvälisessä talouden alan päätöksenteossa. 9. Velkahelpotus EU on pitänyt hyvin kiinni sitoumuksestaan tukea laajennetun HIPC-aloitteen täytäntöönpanoa. Uudet jäsenvaltiot osallistuvat aloitteeseen luotonantajan ominaisuudessa, ja eräät niistä ovat rahoittaneet HIPC-rahastoa. Useimmat jäsenvaltiot ovat sitoutuneet HIPC-järjestelyä pidemmälle meneviin kädenojennuksiin myöntämällä 100 prosentin velkahelpotuksen ennen erääntymispäivää esittämilleen maksuvaatimuksille. Köyhien maiden velkatilanne on kuitenkin edelleen vakava ja edellyttää uusia ideoita[12] ja toimenpiteitä. Lyhyellä aikavälillä HIPC-aloitteen kokonaisrahoitus ei ole taattu niin kauan kuin muut kuin Pariisin klubiin kuuluvat luotonantajat eivät tee omaa osuuttaan velkojen järjestämisessä. On muodostumassa yksimielisyys siitä, että pitkällä tähtäimellä HIPC-aloite ei riitä varmistamaan kestävää velkatasoa köyhille maille lukuisista mukautuksista huolimatta. G7-ryhmän maat ovat sopineet mahdollisesta monenvälisten velkojen täydellisen peruuttamisen periaatteesta[13]. Jäljellä olevien ongelmien ratkaisemiseksi onkin keskityttävä tulevaisuuteen luotaavien strategioiden laatimiseen: - Velkojen peruuttamista koskeva HIPC-aloite on arvostelusta huolimatta ollut innovatiivisin lähestymistapa avun toimittamiseen ja siihen liittyviin kustannuksiin. Rahoitusta tarvitaan kuitenkin huomattavasti enemmän, pelkkä velkojen peruuttaminen ei riitä. Velkojen peruuttaminen on sitä paitsi huono apuväline avun kohdentamisen näkökulmasta, koska kaikkien velkaisimmat maat eivät ole kaikkein köyhimpiä, parhaiten hallinnoituja eivätkä suurimmassa tarpeessa. - Useat, lähinnä konfliktinjälkeisessä tilanteessa olevat maat saattavat edelleen jäädä HIPC-aloitteen ulkopuolelle. Useimmat jäsenvaltiot ovat yhtä mieltä siitä, että tämä on huolestuttavaa, mutta niillä ei ole yhdenmukaista näkemystä mahdollisista ratkaisuista. - Yksityiskohtainen analyysi paljastaa, että eräät maat – senkin jälkeen, kun ne ovat käyneet HIPC-prosessin läpi – pysyvät velka-ahdingossa tai palaavat siihen . Useimmat jäsenvaltiot kannattavat tai eivät ainakaan vastusta ylimääräisiä velkahelpotuksia, mutta niiden näkemykset helpotusten täytäntöönpanoa koskevista järjestelyistä eroavat toisistaan. - EU:ssa on laaja yhteisymmärrys siitä, että IMF:n ja Maailmanpankin alhaisen tulotason maille kehittämä tulevaisuusorientoitunut ja vakaa kehys velanhoitokyvyn analysointiin (debt sustainability analysis framework, DSA) ja sen tinkimätön soveltaminen ovat olennaisia etsittäessä ratkaisuja edellä mainittuihin ongelmiin. - DSA-kehyksessä korostuu myös velanhoitokyvyn ja ulkoisille sokeille altistumisen välinen tiivis yhteys, ja komissio selvittääkin aktiivisesti välineitä, joilla ulkosyntyisten sokkien koettelemia maita voitaisiin auttaa. Edellä esitetyn perusteella komissio kehottaa neuvostoa - tukemaan laajennetun HIPC-aloitteen täytäntöönpanon rinnalla vaihtoehtoisten ja yksilöllisten järjestelyjen luomista ja toteutusta sellaisia konfliktinjälkeisessä tilanteessa olevia maita varten, joilla on mittavat ulkomaanvelkarästit ja jotka eivät ole päässeet osallisiksi HIPC-aloitteesta, jotta ne voivat paremmin ratkoa instituutioiden heikkoudesta johtuvat ongelmat ja järjestellä valtaosan velkarästeistä uudelleen ; - selvittämään mahdollisuutta käyttää muiden välineiden ohella väliaikaisia velanhoitohelpotuksia lieventämään ulkosyntyisten sokkien vaikutuksia velkaantuneissa maissa. 10. Päätelmät EU on edistynyt hyvin useimpien Barcelonan sitoumusten täytäntöönpanossa. Syyskuussa 2005 järjestettävässä YK:n korkean tason tapaamisessa keskitytään siihen, miten vuosituhattavoitteiden toteutumista voitaisiin vauhdittaa varsinkin Afrikassa. Laajentuneelle EU:lle tämä on jälleen kerran haaste osoittaa sitoutuneisuutensa kehityksen rahoittamiseen annettuja sitoumuksia vahvistamalla. Tähän asiakirjaan sisältyvien ehdotusten avulla komissio aikoo virittää keskustelua, jotta voidaan antaa uusia sitoumuksia ja päästä yksimielisyyteen ”Barcelona II” -tyyppisistä sitoumuksista. Siinä missä tämän tiedonannon painopiste on kehitysrahoituksen tehostamisessa, politiikan johdonmukaisuutta koskevassa tiedonannossa[14] ehdotetaan muita poliittisia toimenpiteitä, joihin voitaisiin ryhtyä vuosituhattavoitteiden saavuttamisen tukemiseksi. Annex 1 Summary | March 14, 2002: Council Conclusions on the International Conference on Financing for Development (Monterrey, Mexico, 18-22 March 2002) | The Council of the European Union: “1. Considering that the International Conference on Financing for Development represents an historic opportunity to make progress towards the achievement of the Millennium Development Goals for poverty reduction and the other internationally agreed development targets in a holistic manner. 2. Recalling the need for all international partners to reach the UN goal of 0.7% ODA/GNI and the European Council Presidency Conclusions in Gothenburg and Laeken, and recognizing that mobilizing international private and public resources for sustainable development is essential, that resources would need to be increased in order to reach the Millennium Development Goals, including according to World Bank estimates a doubling of ODA; 3. Stressing that the Conference should be based on a spirit of strengthened partnership in which developing countries take primary responsibility for their own development, ensuring democracy, human rights and the rule of law, while developed countries actively support them, thus contributing to the "global deal" that will be discussed at the Johannesburg Summit 4. Recognizing that the issue of aid effectiveness both by donors and recipients must be adequately addressed to ensure that increased ODA flows have a positive impact on development, and resources go effectively and efficiently to fighting poverty and reducing inequality. 5. Stressing that developing countries have primary responsibility to create a sound macroeconomic environment, an appropriate framework for investments and guarantee that funds received are properly and effectively managed, engaging themselves to ensure good governance, achieve high standards of transparency and eliminate corruption. 6. Recalling the importance to development financing of the Doha Development Agenda, which should address the specific concerns and priorities of developing countries, allowing them to realize the full benefits of participation in the world economy. 7. And thus, in order to achieve a successful outcome of the Conference, the Council stresses the value of the Monterrey Consensus, and affirms its willingness to make the following commitments; a) In pursuance of the undertaking to examine the means and timeframe that will allow each of the Member States to reach the UN goal of 0.7% ODA/GNI, those Member States that have not yet reached the 0.7% target commit themselves - as a first significant step - individually to increasing their ODA volume in the next four years within their respective budget allocation processes, whilst the other Member States renew their efforts to remain above the target of 0.7% ODA, so that collectively an EU average of 0.39% is reached by 2006. In view of this goal, all the EU Member States will in any case strive to reach, within their respective budget allocation processes, at least 0.33% ODA/GNI by 2006. b) To take concrete steps on coordination of policies and harmonization procedures before 2004, both at EC and Member States level, in line with internationally agreed best practices including by implementing recommendations from the OECD Development Assistance Committee Task Force on donor practice. c) To implement the DAC recommendation on untying of aid to Least Developed Countries and continue discussions in view of further untying. The EU will also consider steps towards further untying of Community aid while maintaining the existing system of price preferences of the EU-ACP framework. d) To increase assistance for long-term trade-related capacity building, productive capacity and measures addressing supply-side constraints in developing countries, as well as to provide immediate support for trade-related technical assistance in order to improve the negotiating capacity of developing countries in trade negotiations, including by commitments made at the WTO pledging Conference in Geneva on 11 March 2002. e) To further work towards a participatory process at the global level, including the proposal of setting up a task force open to all actors on a temporary basis, designed to lead to the identification of relevant Global Public Goods. f) To further explore innovative sources of financing and taking into account the conclusions of the Commission Globalization Report. g) To influence the reform of the International Financial System by combating abuses of financial globalization, strengthening the voice of developing countries in international economic decision-making, and, while respecting their respective roles, enhancing the coherence between the UN, International Financial Institutions and WTO. h) To pursue its efforts to restore debt sustainability in the context of the enhanced HIPC initiative, so that developing countries, and especially the poorest ones, can pursue growth and development unconstrained by unsustainable debt dynamics." Website link: http://europa-eu-un.org/articles/en/article_1222_en.htm Annex 2 Extract of the Conclusions of the General Affairs and External Relations Council of 22-23 November 2004 on the report of the Ad Hoc Working Party on Harmonisation: RECALLING: The Commission Communication of 5 March 2004 on 3translating the Monterrey Consensus into practice: the contribution by the European Union"[15]; Its Conclusions of 27 April 2004[16], which called for the establishment of an Ad-Hoc Working Party of the Council consisting of experts on Harmonisation (AHWPH), in order to examine in detail the Commission recommendations contained in the Commission Communication and other relevant proposals with a view to translating the Barcelona Commitment II into practice; The decision adopted by the COREPER establishing the AHWPH and setting up its mandate[17]; That the Working Party was invited to report back to Council no later than November 2004, with a view to adoption by the Council of an EU Action Plan for Coordination and Harmonisation for submission to the Second High Level Forum on Harmonisation and Alignment for Aid Effectiveness to be held in Paris in 2005; THE COUNCIL, NOTING that the COREPER, on 18 November 2004 agreed on the Report presented by the AHWPH; ENDORSES the report of the Ad-Hoc Working Party on Harmonisation entitled "Advancing Coordination, Harmonisation and Alignment: the contribution of the European Union"; INVITES the relevant Council bodies to continue the work for preparing the participation of the EU to the Second High Level Forum on Harmonisation and Alignment for Aid Effectiveness to be held in Paris in 2005; REAFFIRMS its intention to monitor regularly the further progress made with the view to translating the Barcelona Commitment II into practice. [1] Neuvoston päätelmät YK:n kehitysrahoituskonferenssista (Monterrey), 14.3.2002 (ks. liite 1). [2] SEC(2003) 569, 15.5.2003. [3] KOM(2004) 150, 5.3.2004. [4] Yleisten asioiden ja ulkosuhteiden neuvoston päätelmät, 22. ja 23.11.2004; 14724/04 (Presse 325), s.37, ks. liite 2. [5] Komission valmisteluasiakirja SEC(2005) 453: EU follow-up to the “Barcelona commitments” and operationalisation of the Monterrey Consensus. [6] Belgia (62,9 %), Ranska (30,5 %), Ruotsi (27,6 %), Luxemburg (26,3 %), Yhdistynyt kuningaskunta (23,4 %), Irlanti (18,3 %), Saksa (18,1 %), Kreikka (14,4 %), Espanja (13,7 %), Suomi (11,7 %), Alankomaat (9,9 %) ja Portugali (5,7 %). [7] Avun tuloksellisuudesta annettu Pariisin julistus, korkean tason foorumi Pariisissa 28.2.–2.3.2005. [8] Ks. liite 2. Päätelmät perustuvat EU:n ad hoc -yhdenmukaistamistyöryhmän (ADWPH) suosituksiin. Ne on esitetty yksityiskohtaisesti sisäisessä valmisteluasiakirjassa. [9] Lähde: Dohan kehitysohjelman Trade Capacity Building Database (TCBDB-tietokanta). EU antaa n. 50 % maailmanlaajuisesta kauppaan liittyvästä avusta. Valtaosasta vastaa EY, joka on vuodesta 2001 antanut kauppaan liittyvää apua keskimäärin 700 miljoonaa euroa/vuosi. Jäsenvaltioiden kesken tilanne vaihtelee: osa on lisännyt kauppaan liittyvän avun rahoitusta. [10] Yhdistynyt kuningaskunta (DFID:n arvio kauppaan liittyvästä avusta), Alankomaat ja Saksa. [11] Komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa Innovative sources of financing for development – a review of options selvitetään kysymyksistä kaikkein tärkeimpiä (SEC(2005) 467). [12] Ks. EY:n rahoittama selvitys Beyond the HIPC Initiative maaliskuulta 2004:http://www.europa.eu.int/comm/development/body/theme/hipc/docs/Beyond_HIPC_en.pdf#zoom=100. [13] G7-maiden valtiovarainministereiden Lontoossa 5.2.2005 tekemät päätelmät kehityksestä. [14] KOM(2005) 134. [15] Doc. 7108/04 - COM(2004) 150. [16] Doc. 8973/04. [17] Doc. 9188/04.