EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 18.12.1996 
KOM(96) 554 lopull. 
KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE 
raakatupakka-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 

28.11.96 
(tabac/rapp/0009-7/3) 
SISÄLLYS 
I. TUOTE 1 
1. Alkuperä 1 
2. Ammattisanasto 1 
H. TUPAKANTUOTANNON TALOUDELLINEN JA YHTEISKUNNALLINEN MERKITYS 
EUROOPASSA 2 
A. Euroopassa viljellyt eri lajikkeet 3 
B. Tupakanviljely ja työllisyys 5 
1. Vaativa ja työvoimavaltainen ala 5 
1.1. Tupakanviljelyn vuotuinen aikataulu 5 
1.2. Tupakanviljelyn työpaikat 6 
2. Tupakanviljely on tilojen taloudellinen tukipylväs 6 
C. Tupakan viljelypinta-alat ovat Euroopassa pienet, mikä tekee sen tuotannon laajan 
koneistamisen mahdottomaksi 8 
1. Pienet viljelyalat 8 
2. Laajaa koneistamista ei voida ajatella 10 
3. Tupakan jalostusalan työllisyys 10 
4. Tupakkateollisuuden työllisyys 11 
D. Vaikeuksissa oleville alueille tyypillinen viljelykasvi 12 
III. ANALYYSI YHTEISÖN TUOTANNON LAADUSTA JA SEN ASEMASTA KOKO MAAILMAN 
TUOTANNOSSA 13 
A. Euroopan tuotannon määrällinen kehitys 13 
B. Sisämaikkinahintojen alhainen taso osoittaa, että yhteisössä tuotetun tupakan laatu on hyvin 
heikko 15 
C. Tuotanto ei vastaa yhteisön kulutustarpeita 16 
D. Maailmanmarkkinat 18 
PÄÄTELMÄT OSISTA I, II JA III 20 
IV. YHTEISEN MARKKINAJÄRJESTELYN TOIMINTA VUODEN 1992 UUDISTUKSEN 
JÄLKEEN 21 
A. Talousarvio ja valvonta 21 
1. Hallitut talousarviomenot 21 
2. Entistä pienempi petosten vaara 21 
B. Tupakka-alan talous 23 
1. Liian alhaiset markkinahinnat palkkioihin nähden 23 
a) Hinnat ennen vuoden 1992 uudistusta ja sen jälkeen 23 
b) Hintojen ja palkkioiden suhde lajikkeittain 23 
c) Hintojen ja palkkioiden suhde maittain 24 
d) Miksi suhde on niin epätyydyttävä 24 
2. Rakenneuudistusta läpikäyvä jalostusteollisuus 26 
3. Euroopan yhteisössä edelleen merkittävä valmistusala 26 
C. Hallinta 27 
/\âL 
1. Järjestelmä on jäykähkö 27 
2. Järjestelmä on myös melko monimutkainen 27 
3. Siirtymäkausi 28 
4. Tuotannonmuutosohjelmat 28 
PÄÄTELMÄT OSASTA IV 29 
At> 
II 
V. EHDOTUKSIA TUPAKAN YHTEISEN MARKKINAJÄRJESTELYN 
TULEVAISUUTTA VARTEN 30 
A. Komission valinnat 30 
B. Tulevaisuuden skenaariot 32 
1. Skenaario 1 - Vähittäinen vetäytyminen 32 
a) Yhteiskunnalliset ja taloudelliset seuraukset 32 
b) Tupakantuotannon vaihtoehdot 32 
2. Muut hylätyt skenaariot 34 
3. Skenaario 2 - Komission ehdotus: alan perusteellinen uudistus 36 
(1) Palkkiojärjestelmän muuttaminen tuotetun tupakan laadun parantamiseksi 
- suuri haaste 36 
(a) Miksi nykyistä palkkiojärjestelmää olisi muutettava? 36 
(b) Ehdotus: yhteisön tuen sovittelu tuotannon laadun mukaan laadun 
edistämiseksi 38 
(bl) Yhteisön tuen sovitteluperiaate 38 
(b2) Sovittelun paneminen täytäntöön lisäämällä tuottajaryhmittymän tukea 39 
(b3) Tuottajaryhmittymän tuen kautta tapahtuvan sovittelun edut ja haitat 39 
(b4) Tämän sovittelun toteuttaminen ei muuta nykyistä palkkio- ja 
kiintiötasoa 40 
(2) Vapaaehtoisen alalta poistumisen helpottaminen 41 
(3) Kiintiö- ja takuukynnysjärjestelmän joustavuuden lisääminen 43 
(4) Hallinnon yksinkertaistaminen 44 
(5) Kannustaminen laadusta maksettavan korvauksen parantamiseen 45 
(6) Ympäristönsuojelun huomioon ottaminen 45 
(7) Vaarattomampia lajikkeita markkinoille 45 
(8) Tarkastusten lujittaminen 46 
C. Muita seikkoja 47 
PÄÄTELMÄT OSASTA V 48 
AC 
1, TTOTE 
lt Alkuperä 
Tupakka on subtrooppinen kasvi, joka tuotiin Etelä-Amerikasta Eurooppaan 1500-luvulla. 
Tupakkaa on useita eri lajikkeita, jotka voivat sopeutua hyvin monenlaisiin ilmasto- ja 
maaperäoloihin; tupakkaa viljelläänkin kaikissa maanosissa, niin Puolassa kuin Kuubassa, 
Yhdysvalloissa ja Kiinassa. 
2. Ammattisanasto 
Ennen lopputuotetta (savuketta, piipputupakkaa, sikaria tai pikkusikana) tupakka käy 
sadonkorjuun jälkeen läpi kaksi jalostusvaihetta. 
Tupakan käsittely jaetaan kolmeen vaiheeseen: 
- aluksi tuottajat eli kasvattajat kasvattavat, korjaavat ja kuivaavat tupakan itse 
maatilalla; tässä vaiheessa on kyse "tupakanlehdistä" 
- sitten tupakanlehdet toimitetaan yrityksille eli "jalostajille", jotka pakkaavat ja 
paalaavat senja tekevät siitä varastointiin ja tehtaiden käyttöön kelpaavaa, jolloin siitä 
tulee "jalostettua tupakkaa" eli "paalattua tupakkaa", tämä on "alkujalostusvaihe" 
- seuraavaksi jalostetun tupakan käsittelevät "tehtaat", joissa tupakka "jatkojalostetaan" 
ja muunnetaan lopputuotteeksi. 
Tupakassa erotellaan siis tupakanlehdet, jalostettu tupakka ja lopputuote ja niiden 
käsittelijöinä kolme erillistä talouden toimijaa: tuottaja, jalostaja ja valmistaja. Vaikka 
nämä kolme taloudellista toimintaa eroavat toisistaan, niitä voi harjoittaa sama yritys 
sanan oikeudellisessa merkityksessä. 
Nämä kolme toimintaa muodostavat tupakan valmistusketjun, tätä sanaa käytetään 
erityisesti kuvaamaan tupakan tuotannon ja jalostuksen keskinäistä riippuvuutta. 
Alan ammattilaiset erottelevat lisäksi: 
- makua antavat tupakkalajikkeet, joiden aromi antaa halutun luonteen savukkeiden 
valmistuksessa käytettävälle sekoitukselle 
- täytelajikkeet (filler), jotka muodostavat pääosan sekoituksesta. 
Ainoastaan raakatupakka (lehtinä tai jalostettuna ja paalattuna) on maataloustuote 
(Rooman sopimuksen liite II). Lopputuotteet ovat teollisuustuotteita (liitteen II 
ulkopuolella). 
A l 
n. TUPAKANTUOTANNON TALOUDELLINEN JA YHTEISKUNNALLINEN 
MERKITYS EUROOPASSA 
Euroopan raakatupakan tuotanto (1000 tonnia) 
1 
EUR 
1 U 19M 
385,2 1987 
387,5 1988 
398,6 1989 
411,2 1990 
419,9 1991 
429,7 1992 
407,8 1993 
342,7 1994 
327,9 1995 
333,2 
Euroopan unionin raakatupakan tuotanto oli 4,6 prosenttia koko maailman tuotannosta 
vuonna 1994, mikä tekee unionista maailman viidenneksi suurimman raakatupakan 
tuottajan. 
Yhteisön tuotanto oli suurimmillaan vuonna 1991 ja on sen jälkeen vähentynyt jatkuvasti. 
Uuden yhteisen markkinajärjestelyn tultua voimaan tällä alalla vuonna 1992 tiettyjä 
tupakantuotannon osa-alueita, joilla ei ollut todellisia markkinoita, on voitu supistaa 
käyttöön otetun tuotantokiintiöjärjestelmän avulla. 
Kunkin jäsenvaltion osuus yhteisön raakatupakan tuotannosta vuonna 
1995 
Saksa PortugaN 2% tavalta 
1% 0,1% ^8^ 
lafa 
40% 
Italia ja Kreikka, joiden osuudet yhteisön tuotannosta vuonna 1995 olivat 39 ja 36 
prosenttia, ovat selvästi suurimmat tuottajamaat; niiden jälkeen tulevat Espanja 
(13 prosenttia) ja alenevassa järjestyksessä Ranska, Saksa, Portugali, Belgia sekä Itävalta. 
Tämä kertomus koskee ainoastaan 12 jäsenvaltion yhteisön tupakantuotantoa. Uusista 
jäsenvaltioista ainoastaan Itävalta tuottaa tupakkaa (600 tonnin kiintiö). 
A, Euroopassa viljellyt eri lajikkeet 
Euroopassa viljellyt lajikkeet vuonna 1995 
Lajikkeiden suuresta moninaisuudesta ja erilaisista ominaisuuksista huolimatta ne voidaan 
ryhmitellä sen mukaan, mitä tekniikkaa lehtien kuivauksessa eli "curingissa" käytetään. 
Kansainvälisesti tunnustetussa luokituksessa erotellaan: 
- lämpökuivatut ("flue-cured") 
Nämä tupakkalajikkeet kuivataan riihissä, joiden ilman kiertoa, lämpötilaa ja kosteutta 
valvotaan. Kyse on vaaleista tupakkalajikkeista, joista tunnetuin on Virginia (Italiassa 
nimeltään "bright"); sitä käytetään kevyempien, muun muassa amerikkalaistyyppisten 
savukkeiden valmistukseen. 
- vaaleat ilmakuivatut ("light air-cured") 
Nämä tupakkalajikkeet kuivataan ilmassa kuivaussuojissa eikä niiden anneta 
fermentoitua; ne kuuluvat vaaleiden lajikkeiden luokkaan, joita yhteisössä edustavat 
Burley- ja Maryland-lajikkeet. 
—> Lämpökuivattu ja vaalea ilmakuivattu tupakka ovat perustavia osia 
amerikkalaistyyppisissä savukkeissa, joiden kulutus on kasvamassa kaikissa 
maailman maissa; hyvälaatuisina tupakkalajikkeina lämpökuivattu ja vaalea 
ilmakuivattu tupakka ovat maailmanmarkkinoilla erittäin kysyttyjä, mutta kilpailu 
on näillä markkinoilla kovaa. 
- aurinkokuivatut ("sun-cured") 
Nämä tupakkalajikkeet kuivataan auringossa. Kyse on itämaisista lajikkeista, jotka 
ammattilaiset erottelevat vielä kahteen ryhmään: varsinaisiin itämaisiin lajikkeisiin, 
joiden arvo syntyy niiden aromaattisesta laadusta ja joista tärkeimpiä ovat Basmas, 
Kaba Koulak ja Katerini, sekä puoliaromaattisiin lajikkeisiin, joita ovat italialaiset 
aurinkokuivatut lajikkeet ja useimmat Kreikan itämaiset lajikkeet. 
—> Aurinkokuivattua tupakkaa käytetään lähes kaikissa sekoituksissa sen 
poikkeuksellisten makuominaisuuksien vuoksi, ja se on maailmanlaajuisesti erittäin 
kysyttyä; yhteisön lajikkeet ovat keskimääräiseltä laadultaan erinomaisia. 
- tummat ilmakuivatut ("dark air-cured") 
Nämä lajikkeet kuivataan kuten edellä mainitut, mutta niiden annetaan fermentoitua 
luonnostaan ennen niiden saattamista markkinoille. Näihin tummiin tupakkalajikkeisiin 
kuuluvat muiden muassa Paraguay, Badischer Geudertheimer, Havanna sekä 
fermentoitu Burley. 
—> Tummaa ilmakuivattua tupakkaa käytetään erityisesti tummissa savukkeissa, 
joiden kulutus on vähenemässä, joten tumman ilmakuivatun tupakan 
maailmanlaajuinen kysyntä on nykyään voimakkaassa laskussa. 
- savukuivatut ("fire-cured") 
Näistä savukuivatuista tupakkalajikkeista kasvatetaan yhteisössä lähinnä Kentucky-
lajiketta, jonka tuotanto ja kulutus keskittyvät Italiaan (Toscanan sikarit). 
—> Tämän lajikkeen maailmanlaajuinen kysyntä on nykyään vähenemässä 
voimakkaasti. 
B. Tupakanviljely ja työllisyys 
1. Vaativa ja työvoimavaltainen ala 
1.1. Tupakanviljelyn vuotuinen aikataulu 
Vaikka Euroopan tupakanviljelyssä on lajike- ja maakohtaisia eroja, sen tärkeimmät 
ajalliset vaiheet ovat yleensä seuraavat: 
- lopputalvi 
kylvöjen valmistelu, kyntötyöt 
- alkukevät 
maan valmistelu (rikkakasvien kitkeminen, kastelu, lannoitus.) 
- kevät 
kasvien nostaminen ja siirtäminen peltoon (käsin tai istutuskoneella) 
- kevät-kesä 
kasvien hoito, maan hoito, kastelu, muokkaus, kitkeminen ja mullittaminen 
- kesä 
sadonkorjuu, joka suoritetaan pääosin käsin lehti lehdeltä, lehtikerros kerrallaan varren 
alaosasta alkaen, kuivaus 
syksy-talvi 
tupakan valikoiminen, sadon paalaaminen, toimitus 
Tupakanviljelyn tärkeimpiin ominaisuuksiin kuuluu se, että kasvi vaatii hyvin tarkkaa 
hoitoa: idätettyään taimet suojassa viljelijä siirtää ne peltoihin, ja nopeasti kypsyneet 
lehdet korjataan Euroopassa useimmiten käsin yksi kerrallaan. 
Vaikka maan valmistelu, rikkakasvien kitkeminen ja taimien uudelleen istuttaminen 
hoidetaankin usein koneellisesti, tupakka korjataan ja lajitellaan pääasiallisesti käsin. 
—>TupakanviIjelyssä tarvitaan paljon työvoimaa erityisesti kasvin 
uudelleenistuttamisvaiheessa ja korjuuvaiheessa. 
1.2. Tupakanviljelyn työpaikat 
Yhteisössä on noin 135 000 tupakanviljelyää, joista 52 prosenttia työskentelee Kreikassa 
ja 31 prosenttia Italiassa. 
Tupakanviljelystä elantonsa saavien ihmisten määrä ylittää 135 000 tuottajan 
määrän, sillä työvoiman tarpeeksi arvioidaan noin 170 000 kokopäiväistä työpaikkaa 
ja välillisesti syntyviä työpaikkojakin on paljon. 
Tupakanviljely kuuluukin yhteisön työvoimavaltaisimpiin maatalousaloihin, sillä 
eurooppalainen tuottaja tarvitsee keskimäärin 2 200 työtuntia vuodessa hehtaarin 
viljelemiseen, kun taas "yleismaanvilj ehjälle" riittää 147 tuntia hehtaarin viljelemiseen. 
Useimmissa tupakkalajikkeissa työvoimakustannukset ovat 50-70 prosenttia 
tuotantokustannuksista; osuus vaihtelee maittain ja lajikkeittain. Kreikan osuus 
kokonaistyövoimasta on suurempi kuin sen osuus tuotantomäärästä, sillä suuri osa 
Kreikassa viljellystä tupakasta on itämaisia lajikkeita, joiden viljelyssä tarvitaan paljon 
työvoimaa (työvoimakustannukset ovat 85 prosenttia Basmas-lajikkeen 
tuotantokustannuksista). Italiassa sitä vastoin viljellään paljon ilma- tai lämpökuivattuja 
vaaleita tupakkalajikkeita, joiden viljelyssä tarvitaan vähemmän työvoimaa 
(työvoimakustannukset ovat 45 prosenttia lämpökuivatun tupakan tuotantokustannuksista). 
Tämä suuri työvoimatarve täytetään yli 80-prosenttisesti perhetyövoimalla. Usein koko 
perhe osallistuu viljelyyn ja Kreikassa erityisesti lehtien korjuuseen ja lajitteluun. Monet 
perheet voivat siis tupakan avulla pitää maaseudun elossa. 
Viljelijät käyttävät yhä enemmän kausityöläisiä tupakantaimien uudelleenistutukseen ja 
sadonkorjuuseen. 
—> Tupakanviljely on hyvin tärkeä työpaikkojen luoja erityisesti Kreikassa ja 
vähemmässä määrin Italiassa. Tietyillä alueilla se tarjoaa elannon koko väestölle ja 
pitää siten osaltaan yllä maaseudun työllisyyttä. 
2. Tupakanviljely on tilojen taloudellinen tukipylväs 
Tupakanviljelyät harjoittavat usein sekaviljelyä. Vaikka tupakka on monille viljelijöilleen 
joko ainoa tai ainakin tärkein työpaikkojen ja tulon lähde, useilla viljelijöillä on myös 
muita sivuelinkeinoja, jotka eivät yksinään riittäisi pitämään näitä perhetiloja 
elinkelpoisina. 
Raakatupakan viljely tuottaa noin 7 700 ecun tulot hehtaaria kohti vuonna 1995 (mukaan 
lukien yhteisön tuet, jotka ovat suuruudeltaan noin 6 380 ecua hehtaaria kohti), mikä 
tekee siitähehtaarituotoltaan yhden yhteisön tuottoisimmista viljelykasveista, mutta suuren 
työvoimatarpeen vuoksi tulot henkeä kohti jäävät yhteisön keskiarvoa pienemmiksi. 
Vaikka tupakkaa viljellään suppeilla peltoaloilla, se on usein sitä viljelevien maatilojen 
taloudellinen tukipylväs. Tupakanviljely tuottaa keskimäärin yli puolet sitä harjoittavien 
tilojen tuloista. Lisäksi sillä saadaan suuria hehtaari tuottoja, ja koska markkinoiden 
löytämisessä ei ole vaikeuksia, tupakka tuottaa suhteellisen vakaat tulot viljelijälleen. 
Tuotannon markkinoiden varmuus, joka perustuu tupakan valmistusketjun rakenteeseen 
ja tuottajien ja jalostajien välisiin tiiviisiin siteisiin, antaa tietyille tuottajille 
mahdollisuuden sijoittaa muihin elinkeinoihin, ja tiettyjen alueiden, kuten Ranskan 
Périgordin, maaseutumatkailun kehittäminen on suurelta osin rahoitettu tupakantuotannon 
tuloilla. 
—> Oman tupakkaa lähes kaikki sitä viljelevät maatilat menettäisivät taloudellisen 
elinkelpoisuutensa. 
C. Tupakan viljelvpinta-alat ovat Euroopassa pienet mikä tekee sen tuotannon 
laajan koneistamisen mahdottomaksi 
1. Pienet viljelyalat 
Tupakan kokonaisviljelyala Euroopassa oli 158 945 hehtaaria vuonna 1994, ja vuoden 
1995 sopimusten kattama viljelyala on yhteensä 149 578 hehtaaria. 
Lämpökuivatut 
Vaaleat 
ilmakuivatut 
Tummat 
ilmakuivatut 
Savukuivatut 
Aurinko­
kuivatut 
Kreikan 
itämaiset 
YHTEENSÄ Viljelyala 
keskimäärin 
tuottajaa 
kohti 
3,87 ha 
0,97 ha 
0,83 ha 
1,85 ha 
0,67 ha 
0,84 ha 
1,11 ha Jäsenvaltio 
Kreikka 
Italia 
Espanja 
Ranska 
Saksa 
Portugali 
Belgia Viljelyala 
keskimäärin 
tuottajaa kohti 
0,92 ha 
1,20 ha 
2,07 ha 
1,05 ha 
1,70 ha 
3,16 ha 
1,18 ha 
Keskimääräinen viljelyala tuottajaa kohti on pieni (noin 1,11 hehtaaria). Tämä arvo 
vaihtelee lajikkeittain ja maittain (italialaisen Virginia-lajikkeen tuottajan viljelyala on 
keskimäärin 7,88 hehtaaria, kun taas kreikkalaisen aurinkokuivatun lajikkeen tuottajan 
peltoala on 0,74 hehtaaria). Keskimääräinen tuotanto tuottajaa kohti on noin 2,4 tonnia, 
ja sen vaihteluväli on yhdestä kymmeneen tonniin Basmas-ja Virginia-lajikkeiden välillä; 
Espanjassa se on Kreikkaan verrattuna viisinkertainen. 
Nämä tiedot osoittavat, että ensisijaisesti tupakkaan keskittyvä maatila voi julkisen tuen 
avulla menestyä hyvinkin pienellä viljelypinta-alalla ja vähäisellä tuotannolla. 
On lisättävä, että useimpien sekaviljelyä harjoittavien kasvattajien viljelyala on 
kokonaisuudessaan paljon suurempi kuin tiukasti tupakalle varattu ala. Sekaviljelyä 
harjoitetaankin tupakanviljelyn vaatiman laajan viljelykierron vapauttaman alan 
hyödyntämiseksi (kahden tupakkasadon välinen kiertoaika samalla pellolla voi olla jopa 
seitsemän vuotta, millä pyritään välttämään maaperän köyhtymistä ja tupakalle tyypillisiä 
tauteja). 
Lisäksi tupakanviljelyn kohdalla ympäristöhaitat johtuvat etenkin liiallisesta 
lannoituksesta, liikakastelusta ja tuholaismyrkkyjen holtittomasta käytöstä. 
—> Tupakkaa viljellään yleensä pienillä peltoaloilla, joten taimien 
uudelleenistutuksen ja sadonkorjuun koneistamismahdollisuudet ovat rajalliset. 
Keskimääräinen hehtaarituotto onkin kasvanut vain niukasti noin kymmenen viime 
vuoden aikana. 
2. Laaja koneistaminen ei nykyisellään vaikuta mahdolliselta 
Yhdysvalloissa lämpökuivattujen ja vaaleiden ilmakuivattujen lajikkeiden viljelyn tiettyjen 
vaiheiden (etenkin sadonkorjuun ja uudelleenistutuksen) koneistaminen on edennyt paljon 
pitemmälle kuin Euroopassa. Koneiden käyttö on teknisesti mahdollista, koska 
viljelypinta-alat ovat suuria ja viljellyt lajikkeet mahdollistavat sen, ja se on taloudellisesti 
kannattavaa, koska tuotannon lisäarvo pysyy hyvin suurena. 
Näin laajaa koneistamista ei voida keskipitkällä aikavälillä ajatella Euroopan yhteisössä, 
koska: 
- ensinnäkin tuotantokustannukset ovat jo hyvin suuret (palkkakustannukset, lehtien 
kuivaamiseen tarvittavien laitosten, kuten riihien ja kuivaamojen, hankinta...), eikä 
saadulla voitolla pystyttäisi hankkimaan uusia koneita, 
- toiseksi Euroopan pienet tilakoot (keskimäärin 1,11 hehtaaria) vaikeuttavat pitkälle 
kehitettyjen koneiden käyttöä ja kuoletusta, 
- kolmanneksi ainoastaan ihminen voi arvioida, ovatko tietyt lajikkeet, kuten 
kreikkalainen aurinkokuivattu tupakka, kypsiä korjattavaksi, tutkimalla jokaisen kasvin 
lehtien värin ja rakenteen. 
Koneistamisen lisäämistä voidaan ajatella ainoastaan entistä laajemman osuustoiminnan 
yhteydessä. 
—> Tupakanviljely on siis hyvin vaativaa viljelyä, jossa tarvittavan runsaan 
työvoiman korvaamista entistä laajemmalla koneistamisella on vaikea toteuttaa 
keskipitkällä aikavälillä. 
3. Tupakan jalostusalan työllisyys 
Tupakan korjuu luo automaattisesti työpaikkoja tupakankäsittelyalalle. Lehdet on 
lajiteltava ja puhdistettava, lehtiruodit on poistettava ja lopuksi lehdet on paalattava 
myytäväksi valmistajille. Alkujalostus on kausittaista toimintaa, joka keskittyy viiden 
kuukauden ajalle. 
Tämän toiminnan säilyminen Euroopassa on suoraan sidoksissa tupakanviljelyn 
jatkumiseen yhteisössä. Raakatupakan kuljetus aiheuttaa erityisen suuria kustannuksia, 
minkä vuoksi sen tuonti Eurooppaan jalostusta varten ei ole taloudellisesti kannattavaa. 
Eurooppalainen jalostaja ei voi saada elantoaan tuontitupakan jalostuksesta (lukuun 
ottamatta rajakauppaa), vaan tuotantopaikan läheisyys on olennainen tekijä 
jalostustoiminnan menestymisessä. Jalostustehtaat sijaitsevatkin useimmiten samoilla 
alueilla, joilla tupakkaa viljellään. Vaikka suuri osa jalostusprosessista onkin koneistettu, 
työvoiman tarve on suuri etenkin lehtien lajittelussa. 
10 
Yksityisen tutkimuslaitoksen vuonna 1992 tekemässä tutkimuksessa1 arvioitiin, että 
tupakan alkujalostusalalla työskenteli 30 000 ihmistä vuonna 1990 (lukuun sisältyvät sekä 
vakituiset että kausiluontoiset työpaikat). 
—> Jalostajat, joiden taloudellinen toiminta on suoraan riippuvainen 
tupakanviljelystä, työllistävät suuren määrän ihmisiä. 
4. Tupakkateollisuuden työllisyys 
Edellä mainitussa tutkimuksessa arvioitiin myös, että Euroopan tupakkateollisuus työllisti 
vuonna 1990 suoranaisesti 83 400 ihmistä. Suuri enemmistö näistä työpaikoista on 
yksityisissä yhtiöissä, jotka eivät ole taloudellisesti riippuvaisia Euroopan 
tupakanviljelystä. 
Asia on toisin niiden työpaikkojen osalta, jotka ovat julkisissa yrityksissä tai entisissä 
julkisissa yrityksissä; tämä pätee suurelta osin Ranskaan, Italiaan, Portugaliin ja 
Espanjaan. Ranskaa lukuun ottamatta nämä yritykset ovat edelleen julkisia ja ottavat 
tupakanostopolitiikassaan huomioon julkisen palvelun näkökohdat, joten ne hankkivat 
suuren osan tarvitsemastaan tupakasta oman jäsenvaltionsa tuotannosta. Nämä yritykset 
ovat siis hyvin riippuvaisia yhteisön tuista, jotka mahdollistavat paikallisen tuotannon 
jatkumisen. 
Tupakkatehtaita on lähes kaikissa jäsenvaltioissa ja osa niistä on alueellisesti 
erikoistuneita, kuten Kanarian saarten sikarinvalmistajat. 
—tupakkateollisuuden julkisten yritysten tai entisten julkisten yritysten 
kilpailukyky on suoraan sidoksissa Euroopan tupakanviljelyn jatkumiseen. 
1 "L'industrie du Tabac dans la Communauté européenne, 1990" (Euroopan yhteisön 
tupakkateollisuus, 1990). Pieda, tammikuu 1992. 
11 
D. Tupakanviljely tarjoaa elannon vaikeuksissa oleville maaseutualueille 
Vaikka tupakantuotannon osuus yhteisön koko maataloustuotannosta on melko pieni, 0,7 
prosenttia koko bruttotuotannosta, tupakanviljelyn paikallinen taloudellinen merkitys on 
usein keskeinen niillä alueilla, joilla tupakkaa viljellään. 
Tupakanviljely tarjoaa elannon niille maaseutualueille, joilla sitä viljellään. Viljelyssä 
tarvitaan paljon perhetyövoimaa ja se tarjoaa siten kokonaisille perheille elannon 
maaseudulla. Tupakanviljely edistää väestön pysymistä kotiseudullaan ja pitää yllä 
merkittävää taloudellista toimintaa (kaupat, julkiset palvelut) auttaen siten vanhenemisen 
ja autioitumisen uhkaamia alueita selviytymään. 
On itse asiassa hätkähdyttävää, miten suuressa määrin tupakantuotanto keskittyy 
"tavoitteen 1" piiriin kuuluville alueille; tupakantuotannolla on hyvin merkittävä asema 
alueiden taloudessa Traakiassa pohjois-Kreikan vuoristoseuduilla, Etelä-Italian 
Campaniassa ja Apuliassa sekä Espanjan Extremadurassa. 
Myös kaikki tupakanjalostusalan synnyttämä taloudellinen toiminta ja työpaikat ovat 
suoraan riippuvaisia tupakanviljelystä. Jalostusta harjoitetaan useimmiten samoilla alueilla, 
joilla tupakkaa viljellään, ja se on siten osa alueiden teollista rakennetta. 
—> Tuotoltaan vähäiset pientilat, jotka synnyttävät teollista toimintaa, 
mahdollistavat suuren ihmismäärän työllistymisen ja monien perheiden pysymisen 
asuinsijoillaan alueilla, jotka ovat usein kehityksessä jälkeen jääneitä. 
Tämän väitteen todistamiseksi riittää, kun todetaan, että 46 prosenttia yhteisön 
tupakantuottajista on kreikkalaisia viljelijöitä, jotka viljelevät perheineen hyvin 
tuottoisia aurinkokuivattuja lajikkeita keskimäärin 0,8 hehtaarin kokoisilla tiloilla 
sellaisissa maaperä- ja ilmasto-oloissa, jotka tekevät kaikki muut 
tuotantovaihtoehdot hyvin hankaliksi, ja kaiken lisäksi "tavoitteen 1" piiriin 
kuuluvilla alueilla. 
Yhteisön tuki tupakanviljelylle edistää merkittävästi tuottajamaiden 
aluesuunnittelua. 
12 
m. ANALYYSI YHTEISÖN TUOTANNON LAADUSTA JA SEN ASEMASTA 
KOKO MAAILMAN TUOTANNOSSA 
Euroopassa tuotetun tupakan hinnat ovat alhaiset verrattuna samoista lajikkeista muilla 
markkinoilla, kuten Zimbabwessa ja Mal a wis sa, saataviin hintoihin. Vaikka jalostajien 
maksama keskihinta Euroopassa tuotetusta raakatupakasta on alhainen (0,6 ecua kilolta 
satovuonna 1995), on korostettava, että hinta on edelliseen satovuoteen nähden 
kaksi nkertai stunut. 
Tämä tilanne, joka osoittaa tiettyjen yhteisössä viljeltävien lajikkeiden tuotannon 
keskimääräisen laadun hyvin alhaiseksi, heijastaa myös maailmanmarkkinoiden tilannetta, 
joka on laman jälkeen kääntymässä nousuun. 
A. Euroopan tuotannon määrällinen kehitys 
Yhteisön raakatupakan tuotanto kasvoi rajusti vuoteen 1991 asti ja väheni sitten noin 24 
prosentilla vuosina 1991-1995. 
Tämä kehitys johtuu pääosin kahdesta tekijästä: 
"palkkionmetsästyksestä", joka etenkin Virginia- ja Bâdischer-lajikkeiden viljelyssä 
johti entisen yhteisen markkinajärjestelyn aikana vuoteen 1992 asti tuotannon 
räjähdysmäiseen kasvuun, johon liittyi keinottelua ja petoksia, 
tupakka-alan uuden yhteisen markkinajärjestelyn toteutuksesta vuonna 1992; tämä 
yhdessä kiintiöiden käyttöönoton kanssa mahdollisti tuotannon rajoittamisen. 
Vaikka yleisesti ottaen kaikkien lajikkeiden tuotantomäärät ovat viime vuosina 
vähentyneet, yhteisön tuotannon kehityksen tärkein piirre on lämpökuivatun lajikkeen 
tuotannon voimakas lisääntyminen; tämän lajikkeen tuotanto lähes kolminkertaistui 
vuosina 1986-1992, ja nykyään se on yhteisön eniten viljelty tupakkalajikeryhmä, 
osuudeltaan 36 prosenttia tuotannosta. Tämä kehitys on ollut kaikkein vaikuttavinta 
Kreikassa, jossa lajikkeen tuotanto kasvoi 72-kertaiseksi kuudessa vuodessa. 
Lämpökuivatun lajikkeen tuotannon kehitys ilmentää toisaalta maailmanmarkkinoiden 
kehityssuuntauksia ja toisaalta yhteisössä esiintynyttä pyrkimystä keinottelevaan 
tupakantuotantoon, jonka vaikuttimena oli vuoteen 1992 asti enemmän 
"palkkionmetsästys" kuin yhteisön markkinoiden todelliset tarpeet. 
13 
Vuoden 1992 jälkeen tuotantotaso on määräytynyt pääosin takuukynnysten mukaan. 
Vuonna 1991 saavutetun 430 000 tonnin huipun jälkeen tuotanto oli 328 000 tonnia 
vuonna 1994 ja hiukan suurempi, 333 180 tonnia, satovuonna 1995. 
Vuosien 1996 ja 1997 takuukynnykset (tonnia) 
Italia 
Kreikka 
Espanja 
Portugali 
Ranska 
Saksa 
Belgia 
ItftvaHa I 
Llmpft-
kuivatut 
48 000 
30 700 
29 000 
5 500 
9 000 
3 000 
30 
125 230 II 
Vaaleat 
ilma­
kuivatut 
46 500 
12 400 
2 470 
1 200 
6 600 
4 500 
200 
470 
74 340 III 
Tummat 
ilma­
kuivatut 
17 900 
10 800 
12 000 
4 500 
1 700 
100 
47 000 rv 
Savu-
kuivatut 
6 900 
30 
6 930 V 
Aurinko­
kuivatut 
13 500 
15 700 
29 200 Muut 
VI 
Basmas 
26 100 
26 100 VII 
Katerini 
22 250 
22 250 VIII 
K. Koulak 
19 550 
19 550 YH­
TEENSÄ 
132 800 
126 700 
42 300 
6 700 
27 600 
12 000 
1 900 
600 
350 600 
—> Yhteisön raakatupakan tuotannon kehitykselle oli osittain tyypillistä 
palkkionmetsästys, joka paisutti tuotantoa keinotekoisesti. Vuodesta 1992 alkaen 
käyttöön otettu kiintiöjärjestelmä on mahdollistanut tuotannon rajoittamisen. 
14 
B. Sisämarkkinahintojen alhainen taso osoittaa, että useimpien unionissa tuotettujen 
lajikkeiden laatu on hyvin heikko 
Euroopassa vallitsevat hinnat eivät riitä kattamaan tupakantuottajien tuotantokustannuksia. 
Jalostajien maksama keskihinta yhteisön tupakasta on erittäin alhainen (0,6 ecua 
kilolta vuonna 1995). Vaikka Euroopan hintojen laskuun vaikutti suuresti 
maailmanmarkkinahintojen lasku, Euroopan nykyiset hinnat ovat selvästi alhaisemmat 
kuin tupakkakilon arvo esimerkiksi Malawin, Zimbabwen tai Yhdysvaltain markkinoilla. 
Yhteisön heikko hintataso johtuu ensinnäkin Euroopan tupakkatuotannon huonosta 
laadusta. Vaikka Euroopan tupakkatuotannon laatu on keskimäärin alhainen, 
tarkempi tutkimus osoittaa kuitenkin, että useimmat Kreikan itämaiset lajikkeet 
(ryhmät VI, VT1 ja Vili) ovat hyvälaatuisia ja että niitä myydään korkein hinnoin. 
Muissa ryhmissä sitä vastoin hyvälaatuisten lajikkeiden osuus tuotannosta on pieni. Liian 
huono laatu on erityisen ilmeinen useimmissa kreikkalaisissa ja italialaisissa Virginia-ja 
Burley-lajikkeissa, joiden tuotanto on riippuvainen yhteisön palkkiosta, joka on joskus 
jopa 99-kertainen tupakkakilon ostohintaan nähden. Tämän tupakan ainoat markkinat ovat 
täytteenä huokeissa sekoituksissa. 
Tätä hintojen laskua tasapainottivat tiettyjen Kreikan itämaisten lajikkeiden hintatason 
pysyminen vakaana ja vähemmässä määrin myös tumman ilmakuivatun tupakan hyvä 
hintataso. 
Kahden tärkeimmän tuottajamaan keskimääräistä hintatasoa tarkasteltaessa käy ilmi, että: 
- Kreikassa tuotannon vahvuutena on erikoistuminen huippulaatuisiin tuotteisiin 
(Basmas, Katerini, Kaba-Koulak ja 36 prosenttia aurinkokuivatusta tupakasta), joiden 
korkeat myyntihinnat nostavat kansallisen keskiarvon yhteisön keskiarvoa ylemmäksi 
ja jossakin määrin tasapainottavat heikkoa lämpökuivatun tupakan tuotantoa. On 
korostettava, että Kreikan hinnat nousivat huomattavasti satovuonna 1995 (Basmas-
lajikkeiden hinnat kaksinkertaistuivat ja lämpökuivatun tupakan hinnat 
nelinkertaistuivat). 
- Italiassa ei Kreikasta poiketen ole erityisen tuottavaa lajiketta, josta saataisiin selvästi 
keskimääräistä paremmat hinnat. Päinvastoin, 90 prosenttia kunkin lajikkeen 
tuotannosta myydään alle 0,442 ecun kilohintaan ja yli 75 prosenttia lämpökuivatun, 
vaalean ilmakuivatun, tumman ilmakuivatun ja aurinkokuivatun tupakan tuotannosta 
myydään alle 0,088 ecun kilohintaan. Etenkin pohjois-Italiassa tuotetaan kuitenkin 
hyvälaatuista lämpökuivattua tupakkaa; ainoastaan tämän lajikkeen ostohinnat nousivat 
vuonna 1995 maailmanmarkkinatilanteen kohennuttua, toisin kuin muiden italialaisten 
lajikkeiden ostohinnat, jotka ovat edelleen erittäin alhaiset. 
—> Tiettyjä erityisiä lajikkeita (etenkin Kreikan itämaisia lajikkeita) lukuun ottamatta 
Euroopan raakatupakan ostohintojen hyvin alhainen taso osoittaa, että yhteisön tuotannon 
laatu on yleisesti ottaen heikko. 
15 
- ~">/\ /XTKT\ 
C. Tuotanto ei laadullisesti vastaa yhteisön kulutustarpeita 
Vaikka yhteisön tuotantotaso voi periaatteessa tyydyttää lähes puolet kulutuksestamme, 
unionissa tuotettu tupakka kattaa ainoastaan 23 prosenttia tarpeistamme, ja loput 
yhteisössä kulutettavasta tupakasta tuodaan. 
Viidentoista viime vuoden aikana yhteisön kulutuksessa on tapahtunut perusteellisia 
muutoksia, joihin tuotantomme ei ole osannut vastata tyydyttävästi. Kansalliset markkinat, 
jotka olivat aiemmin suljettuja ja joiden hankinnat tehtiin ensisijaisesti 
pai kali istu otan nosta, ovat menettäneet suojansa ja niiden kulutus on yhdenmukaistunut 
amerikkalaistyyppisten tupakkamieltymysten suuntaan. Osa paikallisesta tuotannosta, 
etenkin ryhmän V osalta, ei ole onnistunut muuttamaan tuotantosuuntaansa ja 
mukautumaan kulutuksen kehitykseen. 
200000 Kaikki raakatupakkalajikkeet yhteensä, tonnia 
vuodessa 
Vienti 
Tl 
Tase 
Tuonti • Tuonti 
• Vienti 
• Tase Vaikka yhteisön on 
kulutustarpeidensa tyydyttämiseksi 
joka tapauksessa tuotava tiettyjä 
tupakkalaatuja, joita se ei voi omalla 
maaperällään tuottaa kannattavasti, 
on korostettava, että tuontimme 
ylittää määrältään selvästi oman 
tuotantomme ja vientimme. Arvossa 
mitattuna ero on vielä selvempi: 
yhteisöön tuodun tupakan arvo on 
kaksinkertainen vientiin suunnattuun 
yhteisön tuotantoon verrattuna. 
Tämä negatiivinen tase koskee kaikkia yhteisössä viljeltyjä tupakkalajikkeita, Kreikan 
itämaisia lajikkeita lukuun ottamatta, ja ongelma on erityisen korostunut lämpökuivatun 
lajikkeen osalta. 
Huonolaatuisen tupakan tärkeimmät 
markkinat ovat viennissä alueille, 
joilla kulutetun tupakan laadulla on 
väestön alhaisen elintason vuoksi 
pienempi merkitys kuin tupakan 
ostohinnalla (Keski-ja Itä-Euroopan 
maat, Pohjois-Af rikka, entinen 
Neuvostoliitto). Yhteisön viennin kohdemaat, kaikki 
raakatupakkalajikkeet ytheensä 
FbhjoiB-Afrikka 
17,8% 
Yhdysvatat 
13,2% On kuitenkin korostettava, että 
aurinkokuivattu lajike muodostaa 
poikkeuksen ainoana lajikkeena, 
jonka kauppatase on määrissä mitattuna positiivinen. 
Tupakka-alalla on voimassa GATT-sopimuksessa vakiinnutettu tuontijärjestelmä, joka 
perustuu tavaran arvoon. Ulkoisen suojan viimeaikainen kehitys ei ole merkittävästi 
vaikuttanut yhteisön markkinoihin. 
16 
Tupakka kuuluu Uruguayn kierroksella tarkistetun tullisuojan yleisen vähentämissäännön 
piiriin. 
On syytä huomauttaa, että Lomén yleissopimuksen perusteella AKT-maat (esimerkiksi 
Zimbabwe ja Malawi) voivat viedä Eurooppaan tupakkaa nollatuUein; erityisiä 
myönnytyksiä myönnetään yhteisen tullietuusjärjestelmän sopimusten nojalla. 
—> Tuotannon suurelta osin riittämätön laatu ja sellaisen tuotannon kasvu ja 
tietyissä tapauksissa ylläpito, joka ei riittävästi mukaile yhteisön markkinoiden 
tarpeita, selittävät yhteisön hankintojen alhaisen omavaraisuusasteen. 
17 
D. Maailmanmarkkinat 
Raakatupakan maailmanmarkkinat ovat hyvin erityislaatuiset, koska tupakalle ei ole 
olemassa maailmanmarkkinakursseja ja koska markkinoita hallitsee neljä yhdysvaltalaista 
ja brittiläistä monikansallista yhtiötä (Philip Morris, BAT Industries, RJ Reynolds ja 
Rothmans international). 
Maailman raakatupakan tuotanto 
Lähi-itä 
4,2% 
Kiina 
35,6% 
Aasia Kiinaa lukuun 
ottamatta 
19,7% RDhjois-Amerikka 
13,2% 
Keski- ja Etelä-
Amerikka 
9,6% 
Euroopan unioni 
5,4% 
lä-Eurooppa ja entinen 
NL 
5,0% 
Saharan eteläpuolinen 
Afrikka 
6,1% 
Kiina, joka tuottaa 42 prosenttia maailman tuotannosta, on selvästi suurin tuottajamaa, 
jonka jälkeen tulevat Yhdysvallat ja Intia; Euroopan unioni on viidennellä sijalla 
osuudellaan, joka vuonna 1994 oli 4,6 prosenttia maailman tuotannosta, kun se toisaalta 
on maailman suurin tupakan tuoja. 
Maailman ja Kiinan raakatupakan tuotanto, 1 000 tonnia 
Maail­
ma 
Kiina 1986 
6000,5 
1707 1987 
6130 
1943 1988 
6710,6 
2620 1989 
7200 
2870 1990 
7053,1 
2627,5 1991 
7607,8 
3030,7 1992 
8324,9 
3499 1993 
8306,1 
3451 1994 
6515,3 
2320 1995* 
7239,3 
3100 
* USDA:n arviot 
Maailman raakatupakan (etenkin lämpökuivatun lajikkeen ja Burley-lajikkeen) tuotannon 
huomattava kasvu vuoteen 1993 asti johtui kehitysmaiden (kuten Kiinan, Intian, Brasilian, 
Zimbabwen, Malawin ja Turkin) tuotannon hyvin nopeasta kasvusta, kun taas 
maailmanlaajuinen kulutus ei kasvanut samassa suhteessa, joten maailman varastot 
kasvoivat ja hinnat laskivat vuoteen 1993 asti. 
Sen jälkeen tuotannon väheneminen, maailmanlaajuisen kulutuksen kasvuja varastojen 
pieneneminen ovat saaneet hinnat jälleen nousuun, vaikka ne eivät olekaan vielä 
saavuttaneet vuoden 1991 tasoa. 
Kehitysmaissa tuotannon laatu on paranemassa, ja kun lisäksi työvoimakustannukset ovat 
tupakanviljelyn suurin tuotantokustannuserä, näillä mailla on selvä hintaetu puolellaan. 
Näiden maiden tuotannon hinta-laatusuhteen paraneminen heijastuu kilpailukyvyn 
vahvistumisena ja vienti markkinaosuuksien kasvamisena. Tässä suhteessa on merkittävää, 
että Malawi ja Brasilia ohittivat vuonna 1993 Yhdysvallat maailman suurimpana Burleyn 
ja lämpökuivatun tupakan viejämaana. 
Maailmanmarkkinoiden yleisenä suuntauksena on lisääntyvä hintakilpailu. On 
mielenkiintoista panna merkille, että vaikka Yhdysvallat, maailman toiseksi suurin 
tuottajamaa, tuottaa laadultaan erinomaista tupakkaa, se ei näytä osanneen vastata 
kilpailun lisääntymiseen: Yhdysvaltain tuotannon hinnat pysyvät korkeina, 
vientimarkkinaosuudet ovat pienenemässä ja kotimarkkinaosuudet seuraavat samaa 
kehitystä, ja lämpökuivatun tupakan ja Burleyn vienti Yhdysvaltoihin halvempaan hintaan 
kasvaa, vaikka näitä lajikkeita viljellään Yhdysvalloissakin. 
Lopuksi on mainittava Kiinan tuotannon aiheuttama epävarmuus maailmanmarkkinoilla. 
Kiina tuottaa yksin 40 prosenttia maailman tuotannosta, ja sen tuotannon kasvu on tähän 
mennessä suuntautunut ennen kaikkea jatkuvasti kasvavan kotimaisen kulutuksen 
tyydyttämiseen. Varastojen voimakas kasvu ja monikansallisten suuryritysten mittavat 
sijoitukset saattavat kuitenkin saada Kiinan suuntautumaan entistä enemmän vientiin. Jos 
tämä aluillaan oleva suuntaus lujittuu, se vaikuttaa tuntuvasti maailmanmarkkinoihin ja 
uhkaa vaarallisesti ennen kaikkea Euroopan tuotantoa, joka sekin painottuu suurelta osin 
halpaan täytetupakkaan. 
—> Raaka tupakan maailmanmarkkinoille on tyypillistä kehitysmaiden tuotannon 
hinta-laatusuhteen jatkuva paraneminen ja näiden maiden vientimarkkinaosuuksien 
huomattava kasvu. 
Kiina luo maailmanmarkkinoiden tasapainoon suurta epävarmuutta erityisesti 
lämpökuivatun tupakan tuotannossa. 
19 
PÄÄTELMÄT OSISTA I. n JA III 
Jos tietyt tuotannon erityisalueet, kuten Kreikan itämaiset lajikkeet, 
jätetään sivuun, voidaan todeta, että yhteisön tuotannon laatua on 
parannettava, jotta tuotanto voisi säilyä keskipitkällä aikavälillä. 
Jos yhteisön tuotannon laatu ei parane, Euroopan raakatupakan tuotantoala on 
keskipitkällä aikavälillä tuomittu häviämään. 
Yhteisön tuotannon nykyiset markkinat ovat väliaikaiset. Suuri osa viennistä 
suuntautuu nykyään entisen Itä-Euroopan maiden suurille markkinoille, mutta osan näiden 
markkinoiden kysynnästä uhkaa pian tyydyttää perinteinen paikallinen tuotanto saatuaan 
rakenneuudistuksensa loppuun, ja elintason noustessa tämä kysyntä muuttuu entistä 
vaativammaksi laadun suhteen. 
Tämä suuntaus laatuvaatimusten kasvuun on perustavanlaatuinen kehityssuunta koko 
maailmanmarkkinoilla ja liittyy amerikkalaistyyppisten savukkeiden kulutuksen 
kehitykseen ja laajemmin yhä kevyemmän tupakan kysynnän kasvuun ja yhä tiukemman 
hygienialainsäädännön yleistymiseen. 
Yhteisön tuotannon nykyinen erikoistuneisuus halvan täytetupakan markkinoihin 
saattaa saada vahvaksi kilpailijakseen maat, joissa tuotantokustannukset ovat hyvin 
alhaiset, ja erityisesti Kiinan, joka saattaa hyvinkin syrjäyttää Euroopan näiltä 
markkinoilta, jos sen vienti suuntaus vahvistuu. 
Lopuksi on korostettava, että jalostajan maksama ostohinta on Euroopassa ainoastaan 20,7 
prosenttia tuottajalle myönnetystä palkkiosta. Tämä luku osoittaa, missä määrin ala on 
riippuvainen julkisesta tuesta. Ainoa tapa vähentää alan riippuvuutta julkisista tuista on 
parantaa tuotannon arvoa ja pienentää alhaiseen hintaan myytävän tupakan palkkiota. 
Yhteisön tuotanto voi kehittyä 
Vaikka alan ammattilaiset eivät voi väittää tuottavansa laadultaan Zimbabwen tai 
Yhdysvaltain tuotannon veroista tupakkaa, he ovat yhtä mieltä siitä, että Euroopan 
unionilla on kaikki edellytykset tuottaa sellaista keskilaatuista tupakkaa, jota nykyään 
myydään kansainvälisillä markkinoilla selvästi korkeampaan hintaan; esimerkiksi 
lämpökuivatun tupakan hinnat ylittävät 3 dollaria paalatulta tupakkakilolta. 
Tällainen tavoite on sitäkin helpompi saavuttaa, kun tietyt Euroopassa tuotetut 
tupakkalajikkeet, kuten italialaiset ja espanjalaiset lämpökuivatut lajikkeet ja ranskalaiset 
Burley-lajikkeet sekä suuri osa kreikkalaisesta aurinkokuivatusta tupakasta, ovat jo 
saavuttaneet täysin hyväksyttävän hintatason. Euroopassa on siis tarvittavat tekniikat 
ja tuotantoedellytykset laatutupakan viljelemiseen, jos julkinen tuki säilyy. 
20 
IV. YHTEISEN MARKKINAJÄRJESTELYN TOIMINTA VUODEN 1992 
UUDISTUKSEN JÄLKEEN 
Vuoden 1992 uudistuksella lopetettiin erittäin petosalttiit säännökset, yhä kasvava markkina-
arvoltaan kyseenalainen tuotanto sekä talousarviosta lipeämiset, jotka olivat 1980-luvun lopulta 
alkaen pahentuneet. 
A. Talousarvio ja valvonta 
1. Hallitut talousarviomenot 
Vuonna 1992 toteutettu tupakka-alan yhteisen markkinajärjestelyn uudistus mahdollisti 
talousarviomenojen saamisen hallintaan ja lopetti siten entisen yhteisen markkinajärjestelyn 
aikaisen epäsuotuisan kehityksen. 
Menojen hallinta on ensinnäkin suora seuraus tuotantokiintiöjärjestelmän moitteettomasta 
soveltamisesta. 
Vahvistetuissa kynnyksissä määrättiin kiintiöt vähennettäväksi 370 000 tonnista vuonna 1993 
350 000 tonniin vuodesta 1994 alkaen, kun entisen järjestelmän aikana tuotanto oli paisunut 
suurimmillaan 430 000 tonniin vuonna 1991; tuotanto on ollut jatkuvasti näitä kiintiöitä 
alhaisempi, 343 000 tonnia vuonna 1993, 328 000 tonnia vuonna 1994 ja 333 180 tonnia 
vuonna 1995. 
Tilanteen parantamisen on toisaalta mahdollistanut vientipalautus- ja interventiojärjestelmien 
lopettaminen. 
Talousarviomenojen kehitys 
(miljoonaa ecua) 
12 MAAN YHTEISÖ 
1986 
782,2 1987 
917,9 1988 
987,1 1989 
1 138,9 1990 
1 232,1 1991 
1 329,6 1992 
1 233,1 1993 
1 165,1 1994 
1 057,4 1995 
993,0 
—> Vuonna 1992 toteutettu uusi yhteinen markkinajärjestely on supistanut tuotantoa ja 
poistanut tiettyjä kalliita järjestelmiä, mikä on mahdollistanut talousarviomenojen 
vakauttamisen ja jopa niiden vähentämisen. 
2. Entistä pienempi petosten vaara 
Petosten vaara pieneni huomattavasti uuden yhteisen markkinajärjestelyn tultua voimaan: 
monimutkaiset toimenpiteet, jotka mahdollistivat petokset entisessä yhteisessä 
markkinajärjestelyssä, poistettiin; uuteen yhteiseen markkinajärjestelyyn ei sisälly enää 
interventiota, vientipalautuksia, hävikkiasteen huomioon ottamista, vertailukosteusastetta 
eikä menon aiheuttavia tosiseikkoja, jotka edistivät valuuttakeinottelua. Uudistuksessa 
myös vähennettiin palkkion piiriin kuuluvia lajikeryhmiä kolmestakymmenestäkuudesta 
21 
Mï 
kahdeksaan ja poistettiin erisuuruisiin palkkioihin oikeuttavien lajikkeiden sekava joukko, 
jota oli mahdoton valvoa. 
palkkionmaksumenettelyjä yksinkertaistettiin siten, että palkkio voidaan nykyään maksaa 
suoraan tuottajalle välikätenä toimineen jalostajan ohi. 
Lisäksi uudistuksen soveltamisen edetessä tarkastuksia on lujitettu: 
yksinkertaistamalla palkkionmaksumenettelyä, 
lisäämällä viljelypinta-alojen tarkastuksia, 
julkistamalla kunkin tuottajan kiintiö, jotta voitaisiin torjua valetuottajat, jotka hyötyvät 
ansiottomasti tilanteen suomasta edusta tuottamatta tupakkaa. 
Uudistukseen sisältyviä kansallisia tupakanvalvontaelimiä ei kuitenkaan eri syistä ole vielä 
voitu perustaa Italiaan ja Kreikkaan. 
—> Uudistuksen jälkeen esiintyneet sääntöjenvastaisuudet ovat luonteeltaan ja 
laajuudeltaan täysin erilaisia kuin aiemmassa tilanteessa. Ne johtuvat enimmäkseen 
sääntöjen jyrkästä muutoksesta, kiintiöjärjestelmän hallinnan monimutkaisuudesta ja 
tarkastusten puutteesta (valetuottajat). 
22 
B. Tupakka-alan talous 
Vaikka uudistus on talousarvion kannalta kiistatta onnistunut, alan talouden kannalta tulokset 
ovat vaihtelevammat. 
Markkinahinnat eivät näytä kehittyneen suotuisasti verrattaessa vuoden 1992 uudistusta 
edeltänyttä tilannetta, jolle oli tyypillistä tietojen niukka saatavuus, ja uudistuksen jälkeistä 
avoimempaa tilannetta. Tämän hintojen laskun tai paikallaan polkemisen ovat osittain 
korvanneet tukijärjestelmän muutos (palkkioiden maksaminen tuottajille) ja tietyt rajoitetut 
palkkioiden korotukset. Tiettyjen tuottajaryhmien tuloissa on kuitenkin ilmennyt jännitteitä 
etenkin pohjoisessa Euroopassa (Ranskassa, Saksassa ja Belgiassa). 
1. Liian alhaiset markkinahinnat palkkioihin nähden 
a) Hinnat ennen vuoden 1992 uudistusta ia sen jälkeen 
Vuotta 1992 edeltänyttä tilannetta ei ole helppo verrata sen jälkeiseen tilanteeseen. Ennen 
vuoden 1992 uudistusta jalostajien tuottajille maksamaan hintaan sisältyivät jo samoille 
jalostajille suoritetut palkkiot. 
Jalostaja hyötyi muistakin julkisista tuista (interventiosta ja vientipalautuksista), joiden lisäksi 
käytössä oli ecuina ilmaistun palkkion muuntojärjestelmä, jonka avulla tietyt jalostajat 
hankkivat keinotteluvoittoja käyttämällä hyväkseen palkkion suoritusajankohtana ja suoritetun 
palkkion takaisin maksamisen ajankohtana voimassa olleiden valuuttakurssien välisiä eroja. 
Edellä mainitut vaikeudet yhteisön tuotannon markkinahintojen vertailussa vuotta 1992 
edeltäneen ja sen jälkeisen tilanteen välillä eivät kuitenkaan saa hämärtää sitä tosiasiaa, että 
markkinahinnat ovat hyvin alhaiset ja että niiden osuus maksetuista palkkioista on useimpien 
lajikkeiden kohdalla aivan liian pieni (palkkiolla tarkoitetaan tässä summaa, johon sisältyy 
palkkio, pohjoisille maille myönnetty lisäsumma sekä tuki tuottajaryhmittymille, joihin 99 
prosenttia tupakan tuottajista kuuluu). 
Esimerkiksi satovuonna 1995 markkinahinnat (palkkiota lukuun ottamatta) olivat ainoastaan 
noin 20,7 prosenttia maksetuista palkkioista. 
Vaikka tilanne kokonaisuudessaan on epätyydyttävä, se ei kuitenkaan ole täysin 
yhdenmukainen, vaan vaihtelee huomattavasti lajikkeittain ja maittain. 
b) Hintojen ia palkkioiden suhde lajikkeittain 
Lajikkeiden osalta hintojen ja palkkioiden suhde on alimmillaan lämpökuivatussa, vaaleassa 
ilmakuivatussa ja aurinkokuivatussa tupakassa (ryhmä V), joissa se jää alle 10 prosenttiin. 
Kreikan itämaisissa lajikkeissa suhde sitä vastoin ylittää edelleen 39 prosenttia, ja tummissa 
lajikkeissa se on 19 prosenttia ja savukuivatuissa lajikkeissa 24,6 prosenttia. 
23 
Tätä suhdetta on syytä tarkastella yksityiskohtaisemmin. Yhteisön hintojen keskiarvo, jota 
laskee hyvin alhaisten hintojen suuri osuus, ei saa estää havaitsemasta tiettyjen lajikkeiden 
selvästi suotuisampaa tilannetta. Riittää, kun todetaan, että niissäkin lajikkeissa, joissa hintojen 
ja palkkioiden suhde on alhaisimmillaan, parhaiden lämpökui vattujen laatujen markkinahinta 
on noin 50 prosenttia palkkiosta; parhaiden vaaleiden ilmakuivattujen laatujen markkinahinta 
oli vuosina 1993 ja 1994 noin 75 prosenttia palkkiosta ja ylitti 100 prosenttia vuonna 1995. 
Tupakanlehtien palkkiot satovuonna 1995 
Ecua 
kilona I 
Lftmpo-
kuivatut 
2,70965 II 
Vaaleat 
ilmakuivatut 
2,16748 III 
Tummat 
ilmakuivatut 
2,16748 IV 
Savukuivatut 
2,38362 V 
Aurinko­
kuivatut 
2,16748 VI 
Basmas 
3,75415 VII 
Katerini 
3,18541 VIII 
Kaba Koulak 
2,27615 
Belgiassa, Ranskassa ja Saksassa on säädetty ryhmien I, II ja III lajikkeille 0,1847-0,6786 ecun suuruisia lisäsummia. Nämä summat ovat 
suuruudeltaan puolet nykyisten palkkioiden ja satovuonna 1992 sovellettujen palkkioiden erotuksesta. 
c) Hintojen ja palkkioiden suhde maittain 
On syytä huomata, että pohjoisissa maissa maksetaan myös lisäpalkkio, jossa otetaan huomioon 
selvästi korkeammista työvoimakustannuksista johtuvat suuremmat tuotantokustannukset. 
Tarkasteltaessa hintojen ja palkkioiden suhdetta maittain käy ilmi, että maat jakautuvat 
pääpiirteittäin kahteen ryhmään: pohjoisissa maissa (Ranskassa, Belgiassa, Itävallassa ja 
Saksassa) markkinahinnat ovat korkeammat kuin eteläisissä maissa. Tämä voidaan selittää sillä, 
että pohjoisten maiden pientilat ovat muita paremmin mukautuneet teollisuuden tarpeisiin. 
Hintojen ja palkkioiden suhde vuonna 1995 ylittikin 20 prosenttia pohjoisten maiden ryhmässä 
(ja jopa 30 prosenttia Ranskassa, Itävallassa ja Belgiassa) ja jäi alle 10 prosenttiin eteläisten 
maiden ryhmässä, johon kuuluvat Italia, Espanja ja Portugali. Kreikassa arvokkaampien 
itämaisten lajikkeiden osuus nosti hintojen ja palkkioiden suhteen 36,2 prosenttiin, yhdeksi 
yhteisön korkeimmista vuonna 1995. 
d) Miksi suhde on niin epätyydyttävä 
Tilanteeseen on kaksi syytä, joista toinen on rakenteellinen ja toinen suhdanteisiin liittyvä: 
Ensinnäkin tilanteessa, jossa vallitsevat yleisesti suhteellisen alhaiset markkinahinnat, 
suhteellisten korkeiden ja tuotannon laadusta ja tuotosta riippumattomien kiinteiden 
palkkioiden järjestelmä ei kannusta parantamaan tuotannon laatua eikä siis korottamaan 
markkinahintoja. Nykytilanteessa tuottajan on kannattavampaa viljellä runsassatoista 
lajiketta (kuten lämpökuivattua tupakkaa), jonka laatu on alhainen ja joka vaatii vähemmän 
kustannuksia ja vaivannäköä. 
Toiseksi maailmanmarkkinoilla vuoden 1991 jälkeen vallinnut laskusuuntaus on painanut 
hintoja alas Euroopan yhteisössä. Yhteisön hinnat seuraavat maailmanmarkkinoiden 
24 
kehitystä yhden vuoden viiveellä, ja lamatilanne muuttui niiden osalta vasta satovuonna 
1995, jolloin hinnat nousivat huomattavasti erityisesti Kreikassa. 
25 
2. Rakenneuudistusta läpikäyvä jalostusteollisuus 
Jalostusteollisuuden tilanteesta ei ole saatavilla yhtä yksityiskohtaisia tietoja, mutta voidaan 
kuitenkin todeta, että alalla on parhaillaan käynnissä laaja rakenneuudistus Euroopassa. 
Jalostusyritykset eivät enää saa entisen järjestelmän aikaista tukea (interventiot, 
vientipalautukset), tuotanto on laskenut noin 15 prosenttia, ja vaikka jalostajat ovatkin voineet 
siirtää maailmanmarkkinahintojen laskun aiheuttamat tappiot tuottajille, niiden taloudellinen 
tilanne on nykyään epävakaa. 
Rakenteellinen ylikapasiteetti, joka on erityisen selvää tietyillä alueilla ja tietyissä 
lajikeryhmissä, on syynä parhaillaan toteutettavalle teollisuuden järkeistämiselle, jota tarvitaan 
tulevaisuudessa vielä nykyistä enemmän. Järkeistäminen on käynnistynyt melko kitkattomasti, 
ja sen avulla on myös päästy eroon lähinnä loiseläjän asemassa olleista yrityksistä, mistä on 
yksinomaan hyötyä alan kokonaistaloudelle. 
Meneillään oleva teollisuuden järkeistäminen saattaa helpottaa tupakka-alan parempaa 
mukautumista markkinakysyntään. Se voi myös laskea keskimääräisiä jalostuskustannuksia, 
mikä luultavasti vaikuttaisi myönteisesti tuottajille maksettaviin hintoihin. 
3. Euroopan yhteisössä edelleen merkittävä valmistusala 
Valmistusalalla suuret monikansalliset yhtiöt eivät ole kovin suoraan riippuvaisia Euroopan 
yhteisön tuotannon kehityksestä, koska niiden hankintastrategia on maailmanlaajuinen. On 
kuitenkin niiden edun mukaista, että saatavilla on tasalaatuista tupakkaa kilpailukykyisin 
hinnoin, ja yhteisön tuotanto saattaa siltä osin olla niille edullista. 
Näin ollen kyseisten yhtiöiden toimintaa Euroopan yhteisössä leimaa vakaus sekä yhteisön 
tupakan ostoissa että teollisuustuotannossa. 
Nykyiset tai entiset valtion tehtaat sitä vastoin ovat arkaluontoisemmassa kehitysvaiheessa, 
jossa yksityistämisten lisäksi toteutetaan jyrkempiä tuotantovälineiden järkeistämistoimia. 
—> Tiettyjä yksittäisiä tuotannon osa-alueita lukuun ottamatta markkinahinnat ovat 
erittäin alhaiset suhteessa maksettuihin palkkioihin. 
26 
C. Hallinta 
1 Järjestelmä on jäykähkö 
Jokainen kiintiöjärjestelmä on aina jäykähkö ja hallinnoltaan melko monimutkainen. Tämä 
pätee myös tupakan yhteiseen markkinajärjestelyyn. 
Kiintiöiden luovutusmahdollisuudet ovat hyvin rajalliset. Perinteisten tuottajien suojelemiseksi, 
mikä sinänsä on arvokas tavoite, kiintiön lopullinen luovutus on tehty käytännössä 
mahdottomaksi lukuun ottamatta tilan luovutusta. 
Tämän lisäksi vuonna 1996 on hyväksytty toimenpiteitä, joiden avulla kiintiötodistuksen 
käyttämätön osa voidaan väliaikaisesti luovuttaa vuosittain. 
Jäykkyys ilmenee myös lajikeryhmäkohtaisten kiintiöiden huonossa mukautumisessa kysyntään 
ja ilmastollisiin ilmiöihin. 
Vaikka kiintiöiden vahvistaminen yhdeksi tai useammaksi vuodeksi tarjoaakin tuottajille 
vakaan toimintaympäristön, kysynnän vaihtelut ja ilmastolliset epävarmuustekijät eivät noudata 
hallinnollisia velvoitteita. Tämä onkin saanut yhteisön hyväksymään lajikeryhmien välisiä 
kiintiönsiirtojärjestelyjä sekä tuotannonsiirtojärjestelyjä edellä mainittujen tilanteiden varalta. 
2. Järjestelmä on myös melko monimutkainen 
Hallinnon monimutkaisuus liittyy etenkin laskentaan, yksittäisten kiintiöiden jakoon ja 
viljelysopimusten rekisteröintiin. Vaikka tuottajia kannustetaan voimakkaasti muodostamaan 
ryhmittymiä, kiintiöt jaetaan yhä yksittäisille tuottajille. Tämä kasvattaa eri hallinnollisten 
toimenpiteiden määrän moni satakertaiseksi. 
Yksittäisten kiintiöiden laskenta tehdään joka vuosi kolmen edellisen vuoden toteutuneiden 
toimitusten perusteella. 
Näiden tuhansien vuotuisten toimien lisäksi kunkin todistuksen käyttämätön osa on palautettava 
kansallisille hallintoelimille, jotka sen jälkeen jakavat uudelleen käytettävissä olevat määrät. 
Huomionarvoista on, että kunkin kiintiötodistusten jaon jälkeen on käytettävissä tietty aika 
viljelysopimusten tekemiseen; näiden sopimusten rekisteröinti on pakollista. 
Satovuoteen 1996 asti tätä hallinnon monimutkaisuutta vielä lisäsi se, että tupakan tuotanto­
ja jalostusosuuskuntien osalta käytettiin kiintiötodistusten sijaan viljelytodistuksia. 
Tämän lisäksi on otettava huomioon tavanomaiset vaikeudet, joita ilmenee siirryttäessä 
vanhasta järjestelmästä uuteen, vuoden 1992 sivuuttaminen vertailuvuotena kiintiöitä 
laskettaessa sekä uudet tuottajat. 
27 
Nykyinen kiintiöjärjestelmä on liian rajoittava: 
se ei helpota tuotannon mukauttamista markkinoiden tarpeisiin, 
sen monimutkaisuus tekee sen hallinnoinnin hankalaksi. 
3. Siirtymäkausi 
Vuoden 1992 uudistuksesta vuoden 1994 loppuun asti kestäneen siirtymäkauden aikana oli 
vielä mahdollista myydä satovuotta 1993 edeltävää tupakkaa interventioon tai saada siitä 
vientipalautuksia. 
Tämän siirtymäkauden päätyttyä on nykyään jäljellä enää pieni jäännösmäärä 
interventiotupakkaa, joka on määrä myydä varainhoitovuoden 1996 aikana. 
4. Tuotannonmuutosohj el mat 
Kreikkalaisille Mavra- ja Tsebelia-lajikkeiden tuottajille sekä italialaisille Forchheimer 
Havanna Ile -lajikkeenja Geudertheimer-muunnosten tuottajille on tarjottu mahdollisuus siirtyä 
tuottamaan muita lajikkeita tai muita viljelykasveja. 
On huomattava, että näihin ohjelmiin osallistuminen on ollut erityisen runsasta Kreikassa. 
Kyseisten lajikkeiden markkinaongelmien vuoksi tuotannonmuutosohj elmia on kuitenkin 
täydennettävä aiheellisilla toimenpiteillä, joita käsitellään jäljempänä tässä kertomuksessa. 
28 
PÄÄTELMÄT OSASTA IV 
Analyysi osoittaa ensinnäkin, että kokonaistilanne on myönteinen. On korostettava, että 
uudistettu yhteinen markkinajärjestely on toiminut hyvin, talousarviomenot on saatu hallintaan, 
petoksia on laajalti rajoitettu ja järjestelmän monimutkaisuudesta huolimatta sitä hoitavat 
hallintoelimet ovat onnistuneet voittamaan soveltamisen erilaiset esteet, vaikka siinä onkin 
ilmennyt viivytyksiä. 
Toisaalta esiin on tullut puutteita, jotka vaativat aiheellisia korjauksia: ensiksikin 
markkinahintojen ja maksettujen palkkioiden alhainen suhde, joka on omiaan 
kyseenalaistamaan julkisen tuottajatuen tehokkuuden; toiseksi järjestelmän jäykkyys, joka 
vaikeuttaa alalle pääsyä, tuotantokiintiöiden luovutusta ja takuukynnysten mukauttamista 
markkinakysyntään; lopuksi hallinnan monimutkaisuus, joka johtuu lukemattomista 
yksittäisten kiintiöiden laskentaan ja jakoon liittyvistä toimista. 
Julkisen tuottajatuen jatkuessa tulevaisuuden panoksina olisivat alan taloudellisen tilanteen 
kohentaminen parantamalla laatua ja siten nostamalla tuotetun tupakan markkinahintoja; 
hallinnan joustavuuden lisääminen sallimalla kiintiöiden lopullinen luovutus ja laajentamalla 
mahdollisuuksia takuukynnysten siirtoon lajikkeiden kesken; sekä hallintomenettelyjen 
yksinkertaistaminen toimijoiden ja kansallisten hallintojen liiallisen byrokratiataakan 
keventämiseksi. 
29 
V. EHDOTUKSIA TUPAKAN YHTEISEN MARKKINAJÄRJESTELYN 
TULEVAISUUTTA VARTEN 
A. Komission valinnat 
—> Alustava poliittinen päätös 
Tupakantuotanto on sinänsä täysin verrattavissa muihin maatalouden aloihin. 
On kuitenkin tunnustettava, että tupakointi vahingoittaa ihmisten terveyttä. Euroopan unionin 
15 maata ovat etulinjassa kannustamassa tupakoinnin ehkäisykampanjoita ja rajoittamassa 
tupakkamainontaa. 
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 129 artiklassa maarataankin, että terveyden suojelua 
koskevat vaatimukset kuuluvat osana yhteisön muuhun politiikkaan. 
Tupakankulutuksen vastaisten kampanjoiden yhteydessä esiintyy joskus hämmennystä siitä, että 
yhteisö jatkaa tupakantuottajien tukemista samaan aikaan, kun se osallistuu tupakoinnin 
torjuntatoimien edistämiseen. 
Komissio on aina korostanut, että tupakantuottajille myönnettävä tuki on täysin neutraalia 
suhteessa tupakankulutuksen tasoon Euroopan unionissa ja että tuottajatuen lopettamisen 
"ainoana" todellisena seurauksena olisi tupakantuonnin kasvu, koska tuen puutteessa lähes koko 
yhteisön tuotanto olisi tuomittu häviämään. 
Kyseisten tupakantuottajien suuri enemmistö sijaitsee muita huonommassa asemassa olevilla 
maaseutualueilla, joilla perinteisten elinkeinojen vaihtoehtoja on vähän. 
Tupakan markkinajärjestelyn olemassaolon oikeutuksena on näiden viljelijöiden tukeminen, 
eikä sitä ole missään tapauksessa katsottava tueksi tupakan kulutukselle. 
Vaikka komissio ilmaisee tämän eron selvästi, tietyt julkisen mielipiteen ja politiikan tahot 
suhtautuvat kaikesta huolimatta yhteisön tukeen kielteisesti. 
—> joka on johtanut valintaan kahden skenaarion välillä 
Skenaario 1: 
Päätetään, että yhteisö vetäytyy asteittain alalta. Tällöin olisi toteutettava erityisiä 
toimenpiteitä, joilla helpotettaisiin tuottajien mukautumista muihin elinkeinoihin tai 
toiminnan lopettamiseen sekä pehmennettäisiin vetäytymisen vaikutusta alan 
jalostusteollisuuteen ja paikalliseen talouteen yleensä. 
30 
Komission ehdotus: 
Koska tuottajatukea on päätetty jatkaa, tupakan yhteisen markkinajärjestelyn 
tulevaisuudesta on päätettävä aiemman kokemuksen ja yhteisön markkinoiden 
ennustettavissa olevan kehityksen perusteella. 
Vallitsevan tilanteen säilyttäminen on vaihtoehtona hylättävä, sillä vuoden 1992 
uudistuksen myönteisestä kokonaistuloksesta huolimatta julkisten varojen käyttö jää yhä 
melko tehottomaksi yhteisön tuotannon keskimääräisen arvon perusteella arvioituna. 
Toimenpiteet, jotka tuovat sekä jatkuvuutta että uudistuksia, ovat perusteltuja, koska 
niiden avulla voidaan vakiinnuttaa vuoden 1992 uudistuksen myönteiset puolet ja korjata 
sen puutteet. 
Tavoitteena olisi alan taloudellisen tuottavuuden lisääminen kasvattamalla tuotannon 
lopullista arvoa, mikä edellyttää, että tuotetaan markkinoiden kysynnän mukaista, entistä 
korkealaatuisenipaa tupakkaa. Tämä on ainoa vaihtoehto, jonka avulla voidaan 
käytettävissä olevien talousarviovarojen rajoissa lisätä tuottajien tuloja ja parantaa alan 
julkisen tuen tehokkuutta. 
Lisäksi on tarpeen helpottaa vapaaehtoista alalta poistumista. 
31 
B. Tulevaisuuden skenaariot 
1. Skenaario 1 - Asteittainen vetäytyminen 
Tarkasteltaessa yhteisön asteittaisen vetäytymisen seurauksia on yhtäältä arvioitava tällaisen 
toimenpiteen taloudellisia ja yhteiskunnallisia vaikutuksia ja toisaalta tutkittava mahdollisia 
vaihtoehtoja. On lisäksi painotettava, että tämä olisi ensimmäinen kerta, kun yhteisö purkaisi 
jonkin alan yhteisen markkinajärjestelyn. 
a) Yhteiskunnalliset ia taloudelliset vaikutukset 
Tuottajien tulot ovat yleensä nykyään suurelta osin riippuvaisia yhteisön talousarviosta, joten 
tuottajatukien lopettamisen taloudellisena seurauksena olisi yhteisön tuotannon suurimman osan 
häviäminen lyhyellä aikavälillä, lukuun ottamatta mahdollisesti joitakin hyvälaatuisen tupakan 
(itämaisten lajikkeiden) tuotantosaarekkeita pohjois-Kreikassa. 
Alan jalostusteollisuus olisi myös tuomittu häviämään, sillä tuotujen tupakanlehtien jalostus 
yhteisössä ei ole taloudellisesti kannattavaa. 
Tupakantuotanto ja jalostusteollisuus sijaitsevat yleensä samoilla alueilla, joten 
kokonaisvaikutus alueiden talouteen saattaisi olla huomattava. 
On muistettava, että kyse olisi noin 135 000 välittömästä työpaikasta tuotannossa ja 18 000 
välittömästä työpaikasta jalostuksessa; nämä työpaikat ovat keskittyneet tuotantoalueille. Tämän 
lisäksi olisi otettava huomioon kyseisten toimintojen välillisten talousvaikutusten häviämisen 
seuraukset. 
Tietty osa valmistusteollisuudesta saattaisi selvitä vähemmin seurauksin. Monikansalliset yhtiöt 
voisivat melko vaivattomasti muuttaa maailmanlaajuisia hankintalähteitään ja jatkaa 
toimintaansa yhteisössä. Entiset valtionyritykset (Monopoli di Stato, SEITA, Tabacalera, 
Tabaqueira) sitä vastoin kärsisivät, sillä ne ovat perinteisesti tehneet suuren osan 
hankinnoistaan kansallisilta markkinoilta. 
Ensimmäinen kysymys olisikin se, mitä vaihtoehtoja tupakan tuotannolle ja jalostukselle olisi. 
b) Tupakantuotannon vaihtoehdot 
Ensinnäkin on otettava huomioon, että tupakkaa tuotetaan yleensä mailla, jotka sopivat 
muuhunkin maataloustuotantoon. Tästä on poikkeuksena Kreikan itämaisten lajikkeiden (ja 
osittain myös italialaisten puoliaromaattisten lajikkeiden) tuotanto, sillä niitä tuotetaan 
köyhemmillä, kuivilla ja mäkisillä mailla, joiden tuotantovaihtoehdot ovat epävarmemmat. 
Vaikka agronomiselta kannalta ei ole esteitä tupakantuotannon muuttamiselle muuksi 
maataloudeksi, ongelma on tuotannonmuutoksen taloudellisessa elinkelpoisuudessa. 
32 
Nykyisellään ei näytä mahdolliselta muuttaa toiseen tuotantokäyttöön noin 150 000 hehtaarin 
laajuista, hyvin työvoimavaltaista viljelyalaa, joka tuottaa korkeita bruttokatteita hehtaaria 
kohti, vaarantamatta vaihtoehtoisten maatalousalojen taloudellista tasapainoa (ja etenkään 
vihannesviljelyä, joka muistuttaa tupakanviljelyä agronomisilta vaatimuksiltaan ja 
ty övoimaval tai suudel taan). 
Ei ole olemassa todellisia viljelyvaihtoehtoja, joilla taattaisiin näin pienten tilojen taloudellinen 
elinkelpoisuus. 
Muita esteitä tuotannon muuttamiselle muihin maatalousaloihin, kuten suurviljelmiin tai 
karjankasvatukseen, ovat markkinatasapaino ja yhteisön tuen määrälliset rajoitukset, joita on 
esimerkiksi maitoalalla sekä kotieläintuotannon ja peltokasvi n viljely n aloilla. Lisäksi 
suurviljelmät vaativat paljon vähemmän työvoimaa, joten ne eivät koskaan pystyisi korvaamaan 
tupakanviljelyn loppuessa menetettyjä työpaikkoja, mistä seuraisi työttömyyden kasvu. 
Metsätalous olisi tässä suhteessa edullinen vaihtoehto, sillä markki natasapai non 
kehitysnäkymissä kysynnän odotetaan kasvavan tarjontaan nähden. Tupakanviljelyn rakenteen 
— pienien tilojen ja työvoimavaltaisuuden — vuoksi metsitys olisi kuitenkin taloudellisesti 
tehotonta, eikä se missään tapauksessa pystyisi korvaamaan menetettyjä työpaikkoja. 
Tämän perusteella on selvää, että alan kokonaisvaltainen ja pakollinen tuotannonmuutos 
johtaisi merkittävämpään ja nopeampaan mukautumiseen kuin vapaaehtoinen alalta 
poistuminen, mistä syystä ainoat todelliset vaihtoehdot olisi löydettävä koko maatalouden 
ulkopuolelta, muilta talouden aloilta; sama pätee jalostusteollisuuteen, jolla olisi edessään 
jyrkkä tuotannonmuutos. 
Tämä toteamus tuo esiin yhtenäisten liitännäistoimenpiteiden tarpeen pyrittäessä välttämään 
talouden lamaa ja sen mahdollisia yhteiskunnallisia seurauksia. 
Yhteisön vetäytymisen yhteydessä olisi sen vuoksi toteutettava siirtymäkauden aikana tuottajien 
ja jalostusteollisuuden tuotannonmuutoksen tukitoimenpiteitä. 
Kun ongelma on näin asetettu, tuotantorakenteen muutos olisi sitä helpompi, mitä 
kehittyneempiä ja taloudellisesti vireämpiä tupakanviljelyalueet olisivat. Tämä on kuitenkin 
harvinaista, sillä noin 80 % osalta tuotannosta nämä alueet ovat päinvastoin tavoitteen 1 piiriin 
kuuluvia alueita ja niistäkin usein vähiten kehittyneitä (Traakia ja Keski-Kreikka Kreikassa, 
Apulia ja Campania Italiassa, Extremadura ja Andalusia Espanjassa). 
Komissio on päätynyt tämän skenaarion hylkäämiseen seuraavista syistä: 
- yhteisön vetäytymisellä pois alalta ei olisi vaikutusta tupakan kulutukseen; 
taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset voisivat olla erittäin raskaita alueilla, jotka kärsivät 
jo taloudellisista ongelmista; 
poistetut yhteisön markkinajärjestelyt voitaisiin mahdollisesti lisäksi korvata luomalla 
kansallisia markkinajärjestelyjä. 
33 
2. Muut hylätyt skenaariot 
Edellä esitetty analyysi alasta ja yhteisen markkinajärjestelyn toiminnasta osoittaa, että vuoden 
1992 uudistuksen jälkeen käyttöön otettu järjestelmä on tuloksiltaan kokonaisuudessaan 
onnistunut etenkin talousarvion hallinnan, markkinoiden tervehdyttämisen ja petoksen torjunnan 
osalta; toisaalta on otettava käyttöön taloudellisia kannustimia, joilla edistettäisiin entistä 
arvokkaampaa, markkinoiden tarpeita vastaavaa tuotantoa, sekä keinoja yhteisen 
markkinajärjestelyn hallinnan yksinkertaistamiseksi ja sen joustavuuden lisäämiseksi. 
(i) Ensimmäisenä vaihtoehtona olisi kiintiö- ja tuotantotukijärjestelmän korvaaminen 
hehtaaritukij ärj estel m äll ä. 
Tupakka-alalla tällaisen järjestelmän valvonta olisi erittäin vaikeaa ja se saattaisi 
houkutella "palkkionmetsästäjiä". 
Hehtaaritukij ärj estel män käyttöönotto edellyttäisi pinta-alojen tarkkaa valvontaa, mikä 
olisi erittäin vaikeasti toteutettavissa ottaen huomioon pienet pinta-alat (keskimäärin 1,1 
hehtaaria tilaa kohden ja paljon vähemmän palstaa kohden) ja niiden lukumäärä (yli 135 
000 tilaa) sekä palstojen välinen viljelykierto. 
Yhteisön tuki on keskimäärin 80 prosenttia maanviljelijän tupakasta saamasta tulosta (yli 
95 prosenttia tiettyjen lajikkeiden osalta tietyissä jäsenvaltioissa) ja tästä syystä 
hehtaarituen käyttöönotossa on todellisena vaarana, että tuottajat istuttavat tupakkaa edes 
korjaamatta satoa. Tämän ongelman ratkaisemiseksi olisi tarpeen säilyttää pinta-alojen 
tarkan valvonnan lisäksi toimituksia koskeva valvonta, josta syystä järjestelmän 
hallinnosta tulisi raskas ja monimutkainen. 
(ii) Toinen vaihtoehtomalli, jota tilintarkastustuomioistuin ehdotti vuonna 1994 julkaistussa 
kertomuksessaan, olisi suoran tulotuen maksaminen tupakanviljelijöille heidän 
keskimääräisen nettotulonsa perusteella. Tuomioistuimen mukaan tällä tavoin säästettäisiin 
puolet nykyisestä tämän alan talousarviosta. 
Tuomioistuin laski, että "jos kaikki tupakanviljelystä luopuvat viljelijät olisivat vuosina 
1988-1990 saaneet korvaavaa yhteisön tukea edellä mainittujen hehtaarikohtaisten 
keskimääräisten nettotulojen eli 2 655 ecun sijasta, yhteisön talousarviokulut olisivat 
olleet yhteensä 595 miljoonaa ecua. Yhteisö olisi siis voinut säästää 520 miljoonaa ecua 
vuodessa järjestelmän avulla (...)". Tuomioistuin lisää, että "...Tällaisen järjestelmän etuna 
olisi lisäksi se, että se vähentäisi tupakantuotantoa ja tukisi siten yhteisön ponnistuksia 
tupakoinnin torjumiseksi terveydellisistä syistä". 
34 
Tässä analyysissä on kuitenkin kaksi huomattavaa puutetta: 
- Ensinnäkin tilintarkastustuomioistuin on tehnyt metodologisen virheen keskimääräisten 
nettotulojen laskennassa. Virhe on hyvin yksinkertainen, mutta se aiheuttaa varsin 
merkittäviä seurauksia; tuomioistuin ei näet ole ottanut huomioon maatalouden 
kirjanpidon tietoverkon tulotietoja, vaan kahden pienen tuottajamaan alhaisemmat tulot 
ovat vääristäneet keskiarvon täysin. Todellisuudessa keskimääräinen nettotulo niiden 
kolmen vuoden aikana, joita tuomioistuin tarkasteli, on 4 275 ecua hehtaarilta (eikä 2 
655 ecua), mikä johtaa siihen, että korvaava tuki olisi suuruudeltaan 954 miljoonaa 
ecua eli melko lähellä nykyisiä menoja. 
- Toiseksi, kun tuomioistuin vuoden 1994 kertomuksessaan väittää, että yhteisön 
tupakantuotannon väheneminen vaikuttaisi myönteisesti tupakoinnin torjuntaan, se 
toisin sanoen väittää, että tuonti muusta maailmasta ei pystyisi korvaamaan tuotannon 
vähenemistä tai että tupakan kulutus riippuu siitä, missä päin maailmaa tupakka 
tuotetaan. 
Tälle ei näytä olevan perusteita, vaan yhteisön tuotannon vähenemisen todellisina 
seurauksina olisivat kolmansista maista peräisin olevan tuonnin kasvu ja kielteinen 
vaikutus unionin tupakantuottaja-alueiden talouteen. 
- Lisäksi se, että tupakanviljelystä luopuville maanviljelijöille maksettaisiin 
tuomioistuimen ehdotuksen mukaan suoraa tulotukea, synnyttäisi poikkeuksellisen 
tilanteen, jossa maanviljelijöitä rahoitettaisiin julkisin varoin sillä edellytyksellä, että 
he eivät tuottaisi mitään. Tämä tilanne menisi paljon pellonpoistokorvauksen 
maksamista pitemmälle. Sen yhteiskunnallista ja poliittista hyväksyttävyyttä voidaan 
epäillä. 
(iii) Toisena vaihtoehtona olisi palkkioiden huomattava pienentäminen, joka kannustaisi 
tuottajia parantamaan tuotantonsa laatua, sillä he olisivat siinä tilanteessa paljon entistä 
riippuvaisempia markkinahinnoista. 
Tässä tapauksessa kuitenkin tuottajien suuren osan tulot vähenisivät jyrkästi, mikä 
pakottaisi monet heistä poistumaan alalta vailla muuta korvausta, sillä he eivät pystyisi 
lisäämään tuotantonsa arvoa ja joutuisivat vakavaan taloudelliseen tilanteeseen. Näin 
kävisi erityisesti tietyillä alueilla, jotka nykyään tuottavat kaupalliselta arvoltaan vähäisiä 
lajikkeita ja joilla ei olisi edellytyksiä parempilaatuisen tupakan tuottamiseen. Tämä 
vaihtoehto vähentäisi alan saamaa tukea kahdella tavalla, sekä pienentämällä palkkioita 
että vähentämällä tuottajien määrää. 
—> Tilintarkastuksen vuonna 1994 julkaisemassa kertomuksessaan esittelemät 
vaihtoehdot eivät tarjoa realistista ja kestävää vastausta niihin taloudellisiin ja 
yhteiskunnallisiin ongelmiin, joista Euroopan tupakanviljelyala kärsii. 
35 
iv) Järjestelmän säilyttäminen sellaisena kuin se on nykyisin on selkeästi hylättävä vaihtoehto 
osaa IV koskevissa päätelmissä selvitetyistä syistä. 
Ensinnäkin, koska markkinahinnat ja maksetut palkkiot ovat keskenään epäsuhtaisia, 
tuottajille kohdistettavan julkisen tuen tehokkuus on asetettava kyseenalaiseksi. Toiseksi, 
järjestelmän jäykkyyden vuoksi alalle pääsy, tuotantokiintiöistä luopuminen ja 
takuukynnysten mukauttaminen markkinoiden kysynnän mukaan on vaikeata. Lopuksi on 
mainittava hallinnon monimutkaisuus monine laskentatoimineen ja yksityisten kiintiöiden 
jakamisineen. 
3. Skenaario 2 - Komission ehdotus: alan perusteellinen uudistus 
Tupakantuottajien tuen jatkamisen olisi perustuttava nykyiseen yhteiseen markkinajärjestelyyn, 
johon tehtäisiin huomattavia parannuksia. Tehtävät muutokset olisivat kuitenkin laajempia kuin 
perusasetuksen säännökset, jotka koskivat ainoastaan osastoja I — palkkiojärjestelmä — ja II 
— tuotannonhallintajärjestelmä. 
(1) Palkkiojärjestelmän muuttaminen tuotetun tupakan laadun parantamiseksi - suuri 
haaste 
(a) Miksi nykyistä palkkiojärjestelmää olisi muutettava? 
Palkkiojärjestelmän nykyiseen toimintaan tehtävällä muutoksella on tarkoitus vastata 
järjestelmään kohdistettuihin arvosteluihin, joista tärkein on se, että yhteisö rahoittaa suurelta 
osin huonolaatuista tuotetta, jolla ei ole todellista kysyntää yhteisössä, ja että tupakantuotannon 
rahoittaminen on sen vuoksi julkisten varojen tuhlausta. 
Vaikka tämä arvostelu ei tiettyjen lajikkeiden (Kreikan itämaisten lajikkeiden) tuotannon osalta 
ole oikeutettua, se on kuitenkin perusteltua siinä suhteessa, että suuri osa tuotannosta on 
laadultaan erittäin heikkoa ja vähäarvoista. Siitä huolimatta tällaisellakin tupakalla on 
toistaiseksi markkinat (kuten markkinointivuosien 1993, 1994 ja 1995 palautukseton vienti 
Keski- ja Itä-Euroopan maihin ja Pohjois-Af rikkaan todistaa). 
Nykytilanteen analyysi osoittaa, että olisi syytä toteuttaa toimenpiteitä Euroopassa tuotetun 
tupakan laadun ja arvon parantamiseksi, jotta sisämarkkinoiden tarpeet voitaisiin tyydyttää 
entistä paremmin ja jotta alan lisäarvoa voitaisiin kasvattaa. Tämä toimi on tarpeen erityisesti 
sen vuoksi, että yhteisön huonolaatuisen tupakan nykyisiä markkinoita ei voida pitkällä 
aikavälillä säilyttää kuluttajien vaatimusten noustessa ja kehitysmaista peräisin olevien 
huokeiden tuotteiden kilpailukyvyn parantuessa. 
Kuten tässä kertomuksessa on jo selitetty, saman palkkion maksaminen tupakan laadusta 
riippumatta tilanteessa, jossa toinen osa tuottajien tuloista — markkinahinta — on yleensä 
suhteellisen merkityksetön palkkioon nähden, ei kannusta tuottamaan laadukkaampaa ja 
arvokkaampaa tupakkaa. 
36 
Tuotetun tupakan laadun parantaminen on ehdotettujen muutosten keskeinen tavoite, mutta se 
on myös kieltämättä suuri haaste. Tottumus on toinen luonto, ja toivotut muutokset tapahtuvat 
asteittain. 
—> Ehdotettujen muutosten tarkoituksena on parantaa alan taloudellista tilannetta, lisätä 
kiintiöjärjestelmän joustavuutta ja yksinkertaistaa sen hallintoa, mahdollistaa 
tarkastusten lisääminen, ottaa huomioon ympäristönsuojelu sekä laatia 
alaltapoistumisjärjestelmä. 
On erityisesti painotettava, että näiden ehdotusten onnistuminen on välttämätön edellytys 
tupakantuottajien tuen jatkumiselle. 
37 
(b) Ehdotus: yhteisön tuen mukauttaminen tuotannon laadun mukaan laadun 
edistämiseksi 
(bl) Yhteisön tuen mukauttamisperiaate 
Neuvosto on tästä tilanteesta tietoisena pyytänyt komissiota "tutkimaan mahdollisuutta 
tupakkatuen mukauttamiseen laadun mukaan..." (neuvoston päätelmät kesäkuussa 1995). 
Tilintarkastustuomioistuin esitti jo vuosien 1983 ja 1987 kertomuksissaan saman 
kysymyksen, joka on keskeinen alan häiriöttömän taloudellisen toiminnan kannalta: 
"Jos palkkiot vaihtelisivat laadun mukaan, se kannustaisi tuottajia ja jalostusyrityksiä 
parantamaan laatua. (...) Ottaen huomioon ne hyödyt, joita laadun mukaan vaihtelevien 
palkkioiden soveltamisella voitaisiin saada, tuomioistuin katsoo, että tällaisen järjestelmän 
yleistä tai valikoivaa käyttöönottoa on syytä tutkia vakavasti." 
Tuen mukauttaminen tarkoittaa palkkion yhden osan maksun sitomista tuotetun tupakan 
arvoon. 
Mukauttamisjäijestelmään kuuluisi kiinteä osa ja muuttuva osa, jotta siinä yhdistyisivät 
yhteisön tuen sosiaalinen tehtävä, vähimmäistulon tarjoaminen tupakantuottajille, ja sen 
taloudellinen tehtävä, sisämarkkinoiden tarpeisiin paremmin mukautetun laatutuotannon 
edistäminen. 
Mukauttamisesta on suljettava pois palkkion osan sitominen subjektiivisiin arvioihin tupakan 
laadusta (asiantuntijoiden lausuntoihin tai hallinnollisiin luokituksiin), sillä sellainen järjestelmä 
olisi hyvin monimutkainen ja sitä olisi hyvin vaikea valvoa. 
Komissio ehdottaa siis, että yhteisön tuki mukautettaisiin raakatupakan ostohinnan 
mukaan, sillä se on ainoa käytettävissämme oleva objektiivinen tieto tuotannon laadusta. 
—> Mikä osa tuesta olisi mukautettava? 
Palkkion mukautettavan osan olisi oltava suurempi niissä lajikkeissa, joissa hinnan ja palkkion 
suhde on nykyään alhainen. Mukauttaminen ei siis olisi välttämättä yhtä laajaa kaikissa 
lajikeryhmissä. 
Palkkion kiinteän osan määrän olisi oltava lähellä huonoimpien laatujen entistä 
interventiohintaa, sillä tämän summan on jo todettu sopivan vähimmäistuloksi. Tavoitteena 
olisi välttää huonolaatuisen tuotannon kannustamista. 
Yhdistämällä nämä vaatimukset päädymme ehdottamaan mukauttamishaarukkaa, joka olisi 
35-45 prosenttia koko tuesta (kun se nykyään on tehottomat 9-10 prosenttia). 
38 
(b2) Tuen mukauttamisen paneminen täytäntöön lisäämällä 
tuottajaryhmittymien tukea 
Käytettävänä välineenä olisi nykyisen yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä perustettu 
erityistuki, jonka mukaan tuottajaryhmittymä maksaa jäsenilleen palkkionlisää. Ehdotuksen 
mukaan tätä tukea lisättäisiin ja ryhmittymän olisi tästä lähin maksettava sitä jäsenilleen niiden 
hintojen perusteella, joilla näiden yksittäiset tuotannot on myyty. Erityistuen lisääminen 
rahoitettaisiin pienentämällä palkkiota, joka puolestaan vahvistettaisiin ecuina kiloa kohti ja 
maksettaisiin riippumatta tuotannon laadusta. 
Näin ollen ratkaisussa on yksittäiset etunsa ja haittansa. 
(b3) Tuottajaryhmittymien tuen kautta tapahtuvan mukauttamisen edut ja 
haitat 
Aluksi on painotettava, että ainoat mukauttamisjärjestelmään liittyvät petosriskit koskevat 
yhteisön tuen jakamista tuottajien kesken ja etteivät ne voi vaikuttaa talousarviomenojen 
määrään. 
Vaikka tuottajan onkin ehkä houkuttelevaa paisuttaa keinotekoisesti tuotantonsa ostohintaa 
yhteisessä juonessa jalostajan kanssa saadakseen suuremman palkkion, tässä petoksessa olisi 
kyse yhteisön tuen kavalluksesta muiden tuottajien vahingoksi. Tällainen juoni olisi siis 
nollasummapeli, jossa tuottajat harjoittaisivat keskinäistä petosta. Järjestelmän moitteeton 
soveltaminen riippuu siis hintojen todenmukaisuudesta sekä hallinnon ja tuottajien 
mahdollisuuksista tarkistaa hinnat. 
Edut 
Tämän järjestelmän etuna on se, että sitä voidaan entistä yksinkertaisemmin valvoa. 
Kunkin tuottajaryhmittymän on maksettava kullekin jäsenelleen erityistukea kyseisen 
jäsenen perimän keskimääräisen markkinahinnan mukaan (lajikkeittain) verrattuna muiden 
jäsenten keskimääräiseen markkinahintaan. Tämä markkinahinta tunnetaan jo nykyään; se 
muodostuu tupakan toimitus- ja tarkastusmenettelyssä. Koska lisäksi kaikki tuet ja 
markkinahinnat on pakko maksaa pankki- tai postisiirrolla, tosiseikkojen tarkistus on 
helppoa. Ainoa tapa kiertää järjestelmä on kaikkien ryhmittymän jäsenten ja jalostajan 
keskinäinen sopimus siitä, että kaikkien tuottajien toimituksia väitettäisiin laadultaan 
samanlaisiksi. 
Hallinnan tasolla on selvää, että tämän vaihtoehdon etuna on sen helpompi hallinnointi, 
sillä kunkin tuottajaryhmittymän on itse tehtävä erityistuen mukauttamiseen tarvittavat 
laskelmat. 
Helpompi toteutus: erityistuki on jo osa nykyistä järjestelmää, jossa sen suuruudeksi on 
vahvistettu 10 prosenttia palkkiosta. 
39 
riijiwi 
Haitat 
Kokemus osoittaa, että erityistuki on nykyisessä muodossaan epäonnistunut 
laadunparannuksen välineenä. Sen olisi jo nyt palkittava tuottajia laadusta, sillä 90-100 
prosentilla erityistuesta on tämä tarkoitus. On kuitenkin pakko todeta, että mitään 
myönteisiä laatuvaikutuksia ei ole ilmennyt. Tämä johtuu siitä, että nykyisessä 
erityistuessa on kaksi puutetta: sen määrä on liian pieni kannustaakseen todella 
laatutuotantoa, ja laadunarviointiperusteet ovat liian väljät ja mahdollistavat hyvän 
korvauksen saamisen liian heikosta laadusta. Ehdotettu uudistus muuttaisi sekä tuen 
määrää että sen jakoperusteita ja mahdollistaisi siten nykyisen järjestelmän puutteiden 
korjaamisen. 
Tässä järjestelmässä vertaillaan ainoastaan samassa tuottajaryhmittymässä tuotetun tupakan 
laatua. Siten kaikkien ryhmittymien tuottajien saaman palkkion ja erityistuen suuruus 
riippuu niiden oman ryhmittymän keskihinnasta. Tästä seuraa, että tuottaja, jonka tupakka 
on laadultaan huonompaa kuin toiseen ryhmittymään kuuluvan tuottajan tupakka, voi saada 
suuremmat kokonaistulot. 
On kuitenkin mekanismeja, joiden avulla voidaan parantaa tämän järjestelmän tehokkuutta. 
Tuottajaryhmittymien hyväksymisen ehtoja voidaan lujittaa nostamalla 
vähimmäisjäsenmäärää ja korottamalla ryhmittymältä edellytettäviä kiintiöiden 
vähimmäismääriä. 
(b4) Tämän mukauttamisen käyttöönotto ei muuta palkkioiden ja 
kiintiöiden nykyistä tasoa. 
Ehdotamme, että nykyistä palkkiotasoa ei muuteta, sillä kokemus osoittaa, että 
palkkioiden nykyinen lajikeryhmäkohtainenjakauma vai kuttaa kokonaisuudessaan oikealta. 
Markkinoiden kysytyimpiä lajikkeita tuotetaan, eikä merkittäviä tuotannon ylityksiä ole 
todettu, vaan 350 000 tonnin kiintiöstä käytetään päinvastoin ainoastaan noin 95 
prosenttia. 
Myös kiintiön määrä voi säilyä nykyisellään, sillä tärkeintä on nykyisten 
talousarviomäärärahojen rajoissa lisätä yhteisön tuen taloudellista tehokkuutta palkkion 
mukauttamisen avulla; kiintiön maa-ja lajikeryhmäkohtainenjakauma on yleisesti ottaen 
riittävä. 
On kuitenkin toimittava niin, että parhaimpien, varmat markkinat ja korkeat 
markkinahinnat omaavien lajikkeiden kiintiötä suositaan vaikeammin markkinoitavien, 
markkinahinnaltaan sietämättömän alhaisten lajikkeiden kiintiön kustannuksella. Aivan 
erityisesti ryhmän V — aurinkokuivattu tupakka — kiintiön määrää olisi korjattava 
pienemmäksi ja kyseiset määrät siirrettävä muihin ryhmiin, kuten ryhmiin VI ja VII, 
talousarvion neutraaliutta noudattaen. 
40 
(2) Vapaaehtoisen alalta poistumisen helpottaminen 
Komissio on hylännyt ajatuksen pakollisesta ja kokonaisvaltaisesta alalta vetäytymisestä. 
Koska todelliset tuotannonmuutosvaihtoehdot ovat vähäisiä, tällaista noin 190 000 
työpaikan siirtämiseen toisille aloille tähtäävää skenaariota ei voitaisi toteuttaa ilman 
merkittäviä sosiaalisia vaikutuksia. 
Sen sijaan on mahdollista helpottaa tupakanvilj el ij öiden tuotannonmuutoksia 
vapaaehtoisesti ja yksittäin tai järjestää ne jopa kaikkien tuottajien osalta yhteisesti 
paikallisella tasolla. 
Perusteelliset uudistustoimenpiteet ja erityisesti palkkion mukauttaminen ovat huomattava 
haaste alalle, ja niiden seurauksena tilat vahvistuvat ja tuotantonsa laadun parantamiseen 
kykenemättömät siirtyvät pois alalta. 
Tuotannonmuutoksen helpottamiseksi tarvittaisiin liitännäistoimenpiteitä, kuten tukea tai 
paikallista kehittämistä ja kiintiöiden takaisinostoa koskeva pysyvä järjestely, johon liittyy 
kokonaiskiintiön määrän vastaava vähennys. 
Mahdolliset tuotannonmuutostoimenpiteet 
Liitännäistoimenpiteiden keskeisenä osana olisi oltava paikallisten 
kehitysstrategiasuunnitelmien edistäminen; näillä suunnitelmilla ohjattaisiin tuottajia muille 
aloille. Suunnitelmat olisi laadittava mahdollisimman lähellä kyseisiä alueita. Niihin olisi 
saatava tiiviisti mukaan tahot, joita asia koskee, ja ensisijaisesti tupakantuottajien ryhmittymät. 
Suunnitelmien olisi noudatettava samanlaista yhtenäistä lähestymistapaa kehitykseen kuin 
nykyään noudatetaan rakennerahastojen rahoittamissa tavoitteiden 1 ja 5b alueiden 
kehitysohjelmissa. Suunnitelmiin voisi sisältyä valikoima tiedotus-, neuvonta-, koulutus- ja 
järjestäytymistoimenpiteitä, jotka painottuisivat mahdollisiin paikallisiin vaihtoehtoihin. Niiden 
avulla olisi tuotava saataville käytettävissä olevat varat, esimerkiksi rakenneohjelmien ja 
muiden yhteisön osittain rahoittamien ohjelmien varat, kuten varhaiseläkkeet. 
Useita toimenpiteitä voitaisiin toteuttaa, jotta: 
selviytymiskykyisten tilojen ja jalostuskeskusten elinkelpoisuus varmistettaisiin (sijoitus-
ja ympäristönsuojelutuet). 
Kreikassa erityisen onnistuneeksi osoittautunutta mallia (katso kohta IV.4) muuhun 
viljelyyn siirtymistä koskevista ohjelmista voitaisiin käyttää edelleen sillä edellytyksellä, 
että kiintiöiden kokonaismäärään tehdään vastaava vähennys. Tässä mallissahan niille 
tupakanviljelijöille, jotka luopuivat tupakasnviljelystä siirtyäkseen muuhun viljelyyn, 
maksettiin tukea kolmen vuoden ajan. 
"elinkelvottoman" tuotannon lopettamista helpotettaisiin yksittäisillä ja yleisillä toimilla: 
(a) yksittäisellä tasolla: 
* nämä tuet voisivat olla kiintiöiden takaisinostoja, jotka porrastettaisiin riittävän pitkälle 
ajalle (7-10 vuotta) ja joihin liittyisi asteittain vähenevien maksujen järjestelmä; 
41 
vaihtoehtoisesti tuet voisivat olla kyseisille tupakanviljelyöille myönnettäviä 
joukkovelkakirjoja, joiden perusteella yhteisö suorittaisi vuosittain maksuja 
velkakirjojen voimassaolon ajan (7-10 vuotta). Tupakanviljelyät voisivat joko pitää 
joukkovelkakirjan ja saada siihen liittyvät vuotuiset maksut tai myydä 
joukkovelkakirjan yksityisillä markkinoilla. 
* Tuet voisivat olla myös varhaiseläke-, pellonpoisto- tai metsitystukia. Tässä yhteydessä 
olisi tutkittava miten viljelijät saadaan kiinnostumaan asetuksessa (ETY) N:o 2079/92 
säädetyistä varhaiseläkettä koskevista toimenpiteistä, ja erityisesti olisi selvitettävä 
mistä syystä viljelijät eivät vielä ole kiinnostuneet näistä toimenpiteistä. 
(b) yleisellä (alueellisella/paikallisella) tasolla 
* tiedotus-, koulutus- ja neuvontatoimia sekä teknisiä avustustoimia muutoksen 
helpottamiseksi 
* talouden kehittämistoimenpiteitä, joilla pyritään tarjoamaan vaihtoehtoisia työllistäviä 
toimintoja. 
Kaikista näistä toimenpiteistä olisi laadittava paikallinen kehitysstrategi asuunnitel ma, joka 
perustuisi useisiin oikeudellisiin perustoihin ja rahoituslähteisiin kunkin toimen luonteen 
mukaan: 
tiettyjen suunnitelman laatimiseen tarvittavien toimien (tiedotus, tutkimus, tekninen apu), 
täytäntöönpanoa helpottavien toimien (koulutus, neuvonta, tiedonlevitys) tai toimintaosaan 
suoraan kuuluvien toimien (esimerkiksi kiintiöiden takaisinosto) rahoittajana voisi olla 
EMOTRin tukiosasto; 
muiden toimien osalta eri ohjelmien täytäntöönpanosta vastaavien viranomaisten olisi 
tutkittava mahdollisuus käyttää osa niille myönnetyistä kokonaismäärärahoista seuraaviin 
toimenpiteisiin: 
* tiettyjen toimien oikeudellinen perusta ja rahoitus määriteltäisiin rakennerahastojen 
tavoitteiden 1 ja 5b toimien mukaisesti (useimmat kyseiset alueet on luokiteltu tämän 
tavoitteen piiriin); Vuonna 1997 tehtävän tarkastuksen yhteydessä on tilaisuus selvittää 
mitä erityisiä toimenpiteitä voitaisiin toteuttaa tulevina vuosina tupakanvilj eli joiden 
tuotannonmuutoksen helpottamiseksi. Tätä koskevia suuntaviivoja voitaisiin antaa 
kyseisille jäsenvaltioille ja seurantakomiteoille. 
* toisilla toimilla on jo vahvistettu oikeudellinen ja rahoituksellinen perusta, kuten 
varhaiseläkkeellä, metsityksellä ja maatalouden ympäristötoimenpiteillä sekä tavoitteen 
5a toimenpiteillä. 
Näillä toimenpiteillä, joita sovellettaisiin riittävän pitkällä ajanjaksolla, olisi määrä helpottaa 
vaihtoehtoisten elinkeinojen etsintää ja tukea paikallista yhteiskunta-ja talousrakennetta. 
Toisaalta myös jalostusteollisuuden tuotannonmuutokseen olisi kiinnitettävä erityistä huomiota, 
jotta voitaisiin vähentää sen kielteisiä vaikutuksia alueiden talouteen. 
42 
(3) Kiintiö- ja takuukynny s järjestelmän joustavuuden lisääminen 
Nykyisen yhteisen markkinajärjestelyn toinen kehittämistä kaipaava piirre on 
tuotannon hallintajärjestelmän hoitoja etenkin sen joustamattomuus. 
Joustavuutta on lisättävä useilla tasoilla. 
Ensinnäkään maa-ja lajikeryhmäkohtaisen kiintiön määrä ei saisi olla kiinteä, sillä tarjonta 
on aina mukautettava kysyntään. Tätä varten on vakiinnutettava mahdollisuudet 
lajikeryhmien välisiin siirtoihin kasvattamatta talousarviomenoja. 
Nämä siirrot ovat jo nykyään mahdollisia niissä kiintiöissä, joista ei ole tehty 
viljelysopimuksia. Nämä siirrot olisi tärkeää järjestää ennen kiintiöiden jakamista, ja sitä 
varten olisi kannustettava alaa ennakoimaan markkinoiden tarpeet entistä paremmin. 
Kuten edellä on todettu, on myös edistettävä siirtoja vähäarvoisemmista lajikkeista, joiden 
markkinat ovat epävarmemmat, arvokkaampiin lajikkeisiin, joiden markkinakysyntä on 
suurempi. 
Toiseksi olisi helpotettava kiintiöiden vuosittaista tai pysyvää siirtoa lajikeryhmän sisällä. 
Tätä varten on käytettävissä erilaisia markkinamekanismeja; kiintiöiden pysyvää 
luovutusta perinteisten tuottajien kesken olisi syytä helpottaa. Tämän siirron 
tarkoituksena on ratkaista useita yksittäisiä tilanteita ja kannustaa motivoituneimpia 
tuottajia kehittämään taloudellisesti elinkelpoisia yrityksiä. 
Lisäksi on toteutettava erityisiä toimenpiteitä, joilla mahdollistettaisiin kansallisen 
kiintiövarannon perustaminen ja edistettäisiin siten haluttua järjestelmän joustavuuden 
lisäämistä. 
Kiintiöjärjestelmän joustavuuden lisääminen yhdessä palkkion mukauttamisen kanssa onkin 
voimakas houkutin tupakantuotantotilojen rakenteiden vahvistamiseksi siten, että 
kasvatetaan tilojen keskimääräistä kokoa samalla kun viljelijöiden määrää vähenee, sillä 
tämän hetkinen tilojen hajasijoitus on vaikeasti hallittavissa. 
(4) Hallinnon yksinkertaistaminen 
Hallinnon yksinkertaistaminen on myös viranomaisten huolenaiheena. Tupakkaj ärj estelmän 
nykyinen monimutkaisuus antaa aihetta ehdottaa eri menettelyjen tarkistamista, jonka 
tavoitteena olisi keventää erilaisia hallinnollisia säännöksiä. 
Ensinnäkin on tunnustettava, että kiintiötodistusten laskenta ja jako kymmenille tuhansille 
viljelijöille joka vuosi, joskus jopa toistamiseen vuoden aikana, ovat raskaita hoitaa. 
43 
Välttämättömänä ratkaisuna on kiintiöiden hallinnan siirtäminen yksittäisen tuottajan 
sijasta tuottajaryhmittymän tasolle. Tällä tavoin voitaisiin supistaa kymmenet tuhannet 
hallinnolliset toimet muutamiin kymmeniin toimiin suurimmissakin tuottajamaissa. 
Tällöin ryhmittymän olisi itse jaettava yksittäiset kiintiöt ja tehtävä kaikki niihin liittyvät 
laskelmat hallinnon valvonnassa ja yhteisön sääntelyn mukaisesti. 
Tältä osin on korostettava, että tuottajaryhmittymäkohtainen hallinta ei estäisi 
ryhmittymien ulkopuolisten yksittäisten tuottajien toimintaa (joka on kuitenkin jo nyt 
merkityksettömän pientä muun muassa erityistuen saantimahdollisuuksien kannalta) eikä 
poistaisi kunkin ryhmittymän velvoitetta rekisteröidä jokaisen jäsenensä toimitukset, jotta 
nämä voivat tarvittaessa myös irrottautua ryhmittymästä. 
Toiseksi kiintiöjärjestelmän vakauden vuoksi ei enää ole aihetta kunkin tuottajan 
kiintiöiden laskemiseen vuosittain. Kiintiöitä voitaisiin silloin tarkistaa ainoastaan kolmen 
vuoden välein, sanotun kuitenkaan rajoittamatta lajikeryhmien välisistä siirroista johtuvia 
mahdollisia vuotuisia mukautuksia. 
Lisäksi on syytä yksinkertaistaa tupakan toimitusvaiheessa tapahtuvaa tarkastusta. Kunkin 
tupakkaerän kosteusasteen järjestelmällinen mittaus toimituksen yhteydessä on 
osoittautunut tehottomaksi säännöksi, jonka täytäntöönpano on vaikeaa. Tämä säännös olisi 
hylättävä, ja tarkastajan tarvitsisi mitata kosteusaste ainoastaan silloin, kun toimitetun 
tupakan laadusta on epäilyksiä. 
Kaksi kiintiöiden jakoa saman vuoden aikana (joista toinen koskee jäännöski i nti öitä) ja 
niistä johtuvat kaksi viljelysopimusten rekisteröinnin määräaikaa eivät enää vaikuta 
tarpeellisilta, sillä mahdollisuudet luovuttaa kiintiötodistuksia tuottajien kesken tarjoaisivat 
riittävästi joustavuutta, jotta takuukynnykset voitaisiin käyttää kokonaisuudessaan. 
Ehdotettujen konkreettisten yksinkertaistamistoimenpiteiden avulla voitaisiin siis säästää 
useita tuhansia toimia vuodessa (kiintiöiden laskenta, kiintiötodistusten lähettäminen 
kahteen kertaan yksittäisille tuottajille, kosteusasteen järjestelmällinen mittaus toimituksen 
yhteydessä), mikä merkitsee varsin huomattavaa hallintokulujen vähennystä. 
(5) Kannustaminen laadusta maksettavan korvauksen parantamiseen 
Viljelysopimus on syytä säilyttää järjestelmän osana sen jalostusketjuun tuoman 
turvallisuuden vuoksi ja sen vuoksi, että se voi toimia välineenä tarjonnan sovittamiseksi 
paremmin kysyntään. 
Viljelysopimus vääristää kuitenkin markkinoiden viestit, sillä hinnat vahvistetaan joskus 
jopa vuotta ennen todellista myyntiä. Tarkkaan määritelty vahvistettujen sopimusten 
huutokauppausjärjestelmä voisi tarjota myönteisen vastauksen lisäämällä jalostajien 
välistä kilpailua ja nostamalla siten tuottajien perimiä markkinahintoja. 
44 
(6) Ympäristönsuojelun huomioon ottaminen 
Tupakanviljelyn ympäristöhaitat johtuvat etenkin liiallisesta lannoituksesta, liikakastelusta 
ja tuholaismyrkkyjen holtittomasta käytöstä. 
On korostettava, että laatutuotantoa edistävällä talousjärjestelmällä olisi hyödyllisiä 
ympäristövaikutuksia, sillä tupakanlehtien laatu on sidoksissa maltilliseen lannoitukseen. 
Tuholaismyrkkyjen käyttö puolestaan on vielä välttämätöntä lehtien laadun kannalta. 
Integroitujen tuholaistenhallintatekniikoiden (IPM, integrated pest management) käyttöä 
on kuitenkin voimakkaasti kannustettava samoin kuin jätteiden talteenottoa, joka koskee 
ensisijaisesti viljelyssä käytettäviä muoveja. 
Tätä varten erityistuen sitä osaa, joka on tarkoitettu tekniseen apuun, olisi käytettävä 
myös ympäristönsuojelutoimenpiteiden edistämiseen-lannoitteidenjärkevään käyttöön, 
integroituihin tuholaistenhallintatekniikkoihin, jätteiden talteenottoon ja tehokkaiden 
kastelutekniikoiden käyttöön. 
Näiden ympäristönsuojelutoimenpiteiden edistämistä olisi seurattava säännöllisesti 
aluetasolla, kansallisella tasolla ja yhteisön tasolla. Jotta toimet olisivat keskenään 
johdonmukaisia, ne olisi syytä toteuttaa jäsenvaltioiden määrittelemässä ja komission 
hyväksymässä kehyksessä. 
Eri alojen asiantuntijoiden avustuksella olisi järjestettävä koulutus- ja 
tiedonlevitystilaisuuksia. 
Lisäksi olisi toteutettava näiden toimenpiteiden arviointijärjestelmä, jotta niiden 
konkreettisen soveltamisen tarjoamasta, väistämättä vaihtelevasta kokemuksesta voitaisiin 
tehdä aiheelliset päätelmät. 
(7) Vaarattomampia lajikkeita markkinoille 
Terveysalan tutkimus- ja tiedotusrahastoa, jota rahoitetaan osalla tuottajille 
maksettavista palkkioista, olisi edelleen kehiteltävä. Terveydelle vaarattomampiin 
lajikkeisiin ja viljelytapoihin kohdistuvan tutkimuksen avulla rahasto voi auttaa 
sellaisen tupakan tuottamisessa, jossa on vähemmän tervaa, vähemmän 
raskasmetalleja ja vähemmän nikotiinia. Rahastoon olisi myös lisättävä 
ympäristönsuojelun tutkimusta koskeva osa-alue. 
Tupakoinnin vaaroista on syytä tiedottaa edelleen ja vahvistaa siihen käytettäviä 
varoja lisäämällä palkkiosta tehtävää pidätystä kahdella prosentilla. 
Tupakantuottajien olisi ymmärrettävä terveyteen liittyvät ongelmat, jotka eivät 
vaikuta tupakanviljelyn jatkumiseen mitenkään, sillä se jatkuu niin kauan kuin 
maailmassa on tupakan kuluttajia. 
45 
(8) Tarkastusten lisääminen 
Yhteisen markkinajärjestelyn valvonnan on pysyttävä keskeisenä huomionkohteena. 
Tämän kertomuksen II luvussa esitettiin selkeä päätelmä, että petosten määrä on laskenut 
jyrkästi vuoden 1992 uudistuksen jälkeen. Petoksille altteimmat tukijärjestelmät onkin 
purettu (intervention ja vientipalautusten lopettaminen), ja talousarviomenojen nykyinen 
hallinta vahvistaa tämän päätelmän. 
Valvonnasta saatu kokemus on kuitenkin osoittanut, että jäljellä on edelleen petoksen 
vaaroja, jotka liittyvät etenkin valetuottajiin (jotka toimivat tupakan mustassa pörssissä). 
Vaikka petosvaarat ovatkin paljon pienemmät kuin aikaisemmin, niitä esiintyy edelleen. 
Tämän vuoksi viljelyalojen tarkastuksia on tehostettu ja paikallistasolla on ruvettu 
julkistamaan kiintiöiden saajat. 
Lisäksi olisi syytä tarkentaa jalostajan oikeudellista määritelmää, jotta voitaisiin lopettaa 
lyhyeen yhteisön asetusten laajat tulkinnat, joiden avulla välikädet voisivat nykyisellään 
hyötyä järjestelmästä. 
Valvontavirastojen osalta on pakko todeta, että komission ponnistukset eivät vielä ole 
tuottaneet tulosta. Kyseiset maat (Italia ja Kreikka) eivät ole vielä pystyneet perustamaan 
suunniteltuja uusia valvontavirastoja. Tarkastuksia ovat näin ollen suorittaneet jo olemassa 
olevat elimet (AIMA ja EOK). 
Tulevaisuudessa olisi säilytettävä nykyisen valvontajärjestelmän keskeiset osat: 
viljelypinta-alojen valvonta valetuottajien toiminnan ehkäisemiseksi, toimitusten valvonta 
tupakan palkkiokelpoisuuden tarkistamiseksi sekä jalostusyritysten varastojen valvonta sen 
estämiseksi, että samasta tupakasta maksettaisiin palkkio useaan kertaan. 
Viljelyalojen valvontaa voidaan vielä tehokkaasti tehostaa integroidun viljelyalojen 
valvonnan järjestelmällä, joka on jo käytössä muilla maanviljelyksen aloilla. 
Muun valvonnan osalta toimitusten valvonnassa on säilytettävä nykyinen vaatimustaso 
(tarkastajien pakollinen läsnäolo kaikissa toimituksissa, vai von tavi raston antama kirjallinen 
lupa valvotun tupakan toimittamiseen ja siirtoon), ja jalostajien varastojen valvonnassa 
vaatimustasoa on tiukennettava (pakollinen vähimmäisnäytteenotto). Olisi myös 
aiheellista valvoa jaiostustehtaiden varastoista lähtevää tupakkaa sen takaamiseksi, että 
tupakka on todellakin jalostettu. 
Menojen valvonnan on edelleen säilyttävä tupakan yhteisen markkinajärjestelyn valvonnan 
olennaisimpana osana. Tätä varten huonosti suunnitellut taloudelliset järjestelmät on 
korjattava tai lopetettava, kuten suurelta osin jo tehtiin vuoden 1992 uudistuksessa. Lisäksi 
on taattava, että aiheelliset tarkastukset todella suoritetaan, etenkin toteuttamalla ne 
välttämättömät toimenpiteet, joiden tarve on ilmennyt tilien tarkastamisessa ja 
hyväksymisessä. 
Komission kannalta keskeisenä kysymyksenä on suoritettavien tarkastusten tyypin ja 
tiheyden määritteleminen. 
46 
Sen jälkeen on kansallisten viranomaisten vuoro valita paras tapa järjestää nämä 
tarkastukset kunkin maan erityispiirteiden mukaan. Tältä osin komissio katsoo viime 
vuosien kokemuksen perusteella, että hallinnollisen järjestelmän valinta (valvonnan 
järjestäminen erityisen valvontaviraston tai jo olemassa olevien elinten tehtäväksi) kuuluu 
jäsenvaltioiden toimivaltaan. 
C. Muita seikkoja 
Muilta osin vuoden 1992 uudistus on osoittanut toimivuutensa. Intervention tai 
vientipalautusten ottaminen uudelleen käyttöön ei voi tulla kysymykseenkään. 
Interventiolle ei ole perusteita alalla, jonka omavaraisuusaste on suhteellisen alhainen ja jolla 
tuottajien tuki on suhteellisen suurta. Lisäksi interventiota oli vaikea valvoa. 
Vientipalautuksillekaan ei ole perusteita. Parhaita laatuja viedään vaikeuksitta tai ne myydään 
sisämarkkinoilla. Huonoimpien laatujen hinta on niin alhainen, että palautuksissa ei olisi järkeä 
taloudellisesti. Lisäksi vientipalautuksia oli intervention tavoin liian vaikea valvoa. 
Tuotetun tupakan laadun parantamiseen tähtäävistä ehdotetuista muutoksista seuraa myös, että 
yhteisön maailmanmarkkinoille viemän tupakan laatu paranee. 
Vuoden 1992 uudistuksen jo avaamat väylät alan toimijoiden järjestäytymiselle on 
vakiinnutettava ja niitä on syytä edistää. 
Tältä osin komissio katsoo, että jalostusketjun (tuottajien, jalostajien ja valmistajien) olisi 
tärkeää toimia entistä enemmän yhdessä ja siten lujittaa ponnistuksia laadun parantamiseksi 
ja tuotannon mukauttamiseksi kysyntään. 
Laadun parantamisen on tapahduttava markkinoiden tahdissa. Markkinoiden tarpeet ilmenevät 
varmasti hintojen kautta, mutta niitä voidaan tehokkaasti tukea sopimusteitse, etenkin 
määrittelemällä vähimmäislaadut ja laatu asteet. 
Sopimusteitse myös teollisuuden tarpeet tulevat selvemmin esiin, mikä helpottaa tuotannon 
mukauttamista kysyntään. 
Uudistettu yhteinen markkinajärjestely olisi myös arvioitava 4 vuotta hyväksymisensäjälkeen. 
Tällöin olisi välttämättä tarkasteltava tuotannon arvon kehitystä suhteessa alalle myönnettyyn 
tukeen. 
47 
PÄÄTELMÄT OSASTA V 
Tupakan yhteisen markkinajärjestelyn tulevaisuudesta on tehty alustava päätös, joka koskee 
yhteisön tälle alalle sitoutumisen jatkamista. 
1. Ajatus yhteisön vetäytymisestä tupakka-alalta, mikä merkitsisi, että suurin osa yhteisön 
tuotannosta olisi lyhyellä aikavälillä tuomittu häviämään, on hylätty. 
Tällainen skenaario edellyttäisi noin 190 000 työpaikan pakollista siirtämistä muille aloille, 
ja sen sosiaaliset vaikutukset olisivat erittäin merkittäviä, eikä sillä kuitenkaan olisi 
vaikutusta tupakan kulutukseen. 
Komissio on näin ollen päättänyt ehdottaa yhteisön tuottajatukien jatkamista sillä 
edellytyksellä, että yhteinen markkinajärjestely uudistetaan perusteellisesti. 
2. Yhteisön sitoutumisen jatkaminen edellyttää myös parhaan mallin valitsemista 
noudatettavaksi. Yhteisön tuki on joka tapauksessa kohdistettava aina ainoastaan 
tuottajille. 
a) Hehtaaritukijärjestelmän tai tupakankasvattajien suoran tulotuen järjestelmän 
toteuttaminen ei toisi vastausta alan vakaviin taloudellisiin ongelmiin. Näiden nykyisen 
järjestelmän vaihtoehtojen talousarviokustannukset olisivat sitä paitsi nykyisiin 
kustannuksiin verrattavat. 
Yhteisön palkkion huomattavan pienentämisen haittapuolena olisi se, että suuri osa 
yhteisön tuotannosta olisi välittömästi tuomittu häviämään saamatta mahdollisuutta 
laadun parantamiseen. 
b) Nykyisen järjestelmän säilyttämisessä sellaisenaan olisi se haittapuoli, että 
nykytilanne jatkuisi ennallaan: viljelijälle on edullisempaa tuottaa huonoa laatua 
vähäisin tuotantokustannuksin kuin sijoittaa laatutuotantoon. Nykyisessä yhteisessä 
markkinajärjestelyssä markkinahinnat ja maksetut palkkiot ovat keskenään epäsuhtaisia, 
mistä syystä tuottajille kohdistettavan julkisen tuen tehokkuus on asetettava 
kyseenalaiseksi. Toiseksi, järjestelmän jäykkyyden vuoksi alalle pääsy, 
tuotantokiintiöistä luopuminen ja takuukynnysten mukauttaminen markkinoiden 
kysynnän mukaan on vaikeata. Lopuksi on mainittava hallinnon monimutkaisuus 
monine laskentatoimineen ja yksityisten kiintiöiden jakamisineen. 
3. Toteutettavilla ratkaisuilla on päinvastoin kumottava tämä suuntaus ja kannustettava 
tuotannon laadun parantamiseen. Yhteisön sitoutumisen jatkuessa olisi syytä sovittaa 
osa yhteisön tuesta tuotannon laadun mukaan; laatu määriteltäisiin markkinahinnan 
perusteella. 
Yhteisön tuen mukauttamista on täydennettävä toimenpitein, joilla helpotetaan alalta 
poistumista ja erityisesti yksittäisten kiintiöiden takaisinostoa. 
48 
Tämän uudistuskokonaisuuden seurauksena yhteisössä tuotetun tupakan laatu paranisi 
ja huonolaatuisen tupakan vienti vähenisi merkittävästi. 
Budjettivarat jaettaisiin uudelleen alalle myönnetyn kokonaismäärärahan sisällä, ja näin 
voitaisiin saavuttaa tavoite, jonka mukaan rakenteelliseen muutokseen ja erityisesti 
vapaaehtoisen alalta poistumisen helpottamiseen pyrkiviin toimiin kohdistuvien 
menojen osuutta olisi lisättävä. 
Nykyiseen sääntelyyn sisältyviä valvontatoimenpiteitä on tehostettava erityisesti 
alkujalostajien osalta. 
Suunniteltuun uudistukseen kuuluisi lisäksi alan hallinnon yksinkertaistaminen ja 
ympäristönsuojelun ottaminen entistä paremmin huomioon. 
49 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 554 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 03 
Luettelonumero : CB-CO-96-660-FI-C 
ISBN 92-78-13193-8 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg