Suurin osa humanitaarisista toimista toteutetaan keskellä konflikteja, joihin liittyy poliittinen epävakaus ja heikko sosioekonominen kehitys. Inhimillistä kärsimystä aiheuttavien konfliktien ratkaiseminen ei ole humanitaaristen avustustyöntekijöiden tehtävä. Humanitaaristen toimijoiden on kuitenkin ymmärrettävä sitä poliittista ja sosioekonomista ympäristöä, jossa he toimivat. Vaikka on selvää, että humanitaarinen apu ei ole poliittinen, sotilaallinen eikä rauhanrakentamisen väline, humanitaaristen toimijoiden on tehtävä yhteistyötä muiden toimijoiden kanssa ja tuotava humanitaaristen kriisien julmuudet näiden tietoisuuteen, jotta voidaan toteuttaa asianmukaisia toimia.

Huippukokouksen valmisteluun on osallistunut monenlaisia humanitaarisia toimijoita, jotka ovat jakaneet keskenään ideoita humanitaarisen avun parantamiseksi. Tämä tiedonanto pohjautuu kyseisiin keskusteluihin. Tiedonannossa suositellaan maailmanlaajuista kumppanuutta, jonka tarkoituksena on lisätä koko maailman solidaarisuutta konfliktien ja katastrofien uhreja kohtaan humanitaaristen periaatteiden pohjalta ja pyrkien konkreettisiin parannuksiin humanitaarisen avun järjestelmässä. Suositukset täydentävät toisiaan ja liittyvät toisiinsa, ja niillä on sama tavoite: auttaa humanitaarista yhteisöä tekemään yhteistyötä yhteisten tavoitteiden – ihmishenkien pelastamisen, kriisien ja katastrofien ehkäisemisen ja elpymisen tukemisen – saavuttamiseksi.

Euroopan unioni (EU) ja sen jäsenvaltiot ovat erittäin merkittäviä humanitaarisen avun antajia. Yhdessä ne muodostavat keskeisen humanitaarisen politiikan linjanvetäjän, ja niillä on maailmanlaajuista kokemusta humanitaarisista toimista. Monet sidosryhmät odottavat niiltä merkittävää panosta huippukokoukseen. Tässä tiedonannossa, joka perustuu humanitaarista apua koskevaan eurooppalaiseen konsensukseen, esitetään unionin näkemys humanitaaristen toimien uudistamisesta ja ehdotetaan suosituksia, jotka huippukokouksen osanottajien olisi hyväksyttävä. Perusajatuksena on luoda ja lujittaa kumppanuuksia monien erilaisten toimijoiden kesken. Kansainvälinen yhteisö voi vastata humanitaarista apua edellyttäviin paheneviin ja monitahoisiin kriiseihin ja katastrofeihin ainoastaan toteuttamalla toisiinsa liittyviä ja koordinoituja toimia.

Yhdistyneiden kansakuntien (YK) pääsihteeri on kutsunut koolle kaikkien aikojen ensimmäisen humanitaarisen avun huippukokouksen. Se järjestetään Istanbulissa 23. ja 24. toukokuuta 2016. Huippukokouksen taustalla on konflikteista ja luonnonkatastrofeista kärsivien määrän kasvaminen ennennäkemättömiin mittoihin: esimerkiksi kotiseudultaan siirtymään joutuneita henkilöitä on nyt enemmän kuin koskaan toisen maailmansodan jälkeen. Huippukokous tarjoaa kansainväliselle yhteisölle ainutlaatuisen mahdollisuuden päästä yhteisymmärrykseen ja lujittaa humanitaarisen avun periaatteita sekä tehostaa humanitaarista toimintaa. Kokoukseen osallistuu hallitusten, avunantajien, avun täytäntöönpanosta vastaavien organisaatioiden, yksityisen sektorin ja itse avunsaajayhteisöjen edustajia, joiden olisi tarvittaessa sitouduttava tehokkaampaan yhteistyöhön yhteisen tavoitteen – ihmishenkien pelastaminen ja kärsimyksen lievittäminen – saavuttamiseksi. Sitä kautta huippukokous tulee vaikuttamaan humanitaarisen avun alalla noudatettavaan toimintatapaan ja mahdollisesti muuttaa sitä, jotta avuntarpeessa olevia voidaan auttaa paremmin.

Humanitaarisen avun muuttuvan toimintaympäristön takia humanitaarisen yhteisön on tehostettava toimintaansa huomattavasti. Kaikki humanitaariset kriisit ovat erilaisia. Humanitaarisen avun järjestelmä toimii kuitenkin monelta osin edelleen sillä periaatteella, että yhtä ja samaa lähestymistapaa voidaan soveltaa kaikkialla. Tällaisella lähestymistavalla ei kuitenkaan aina voida riittävän hyvin vastata tarpeisiin tai varmistaa avun tehokasta perillemenoa. Lisäksi tällä hetkellä ei ole käytettävissä luotettavaa ja vertailukelpoista tapaa arvioida humanitaarisia tarpeita. Nykyjärjestelmässä tietoja kerätään useassa eri yhteydessä ja analysoidaan eri tavoin, jolloin arviointien tulokset vaihtelevat keskenään ja syntyy kilpailua varoista. Tällainen tehottomuus on saatava loppumaan.

Humanitaariset kriisit altistavat väestön usein hyväksikäytölle ja kaltoinkohtelulle. Humanitaaristen periaatteiden ja kansainvälisen humanitaarisen oikeuden noudattamatta jättäminen lisää kriiseistä kärsivien ihmisten turvattomuutta, syrjintää ja hyväksikäyttöä ja vaarantaa ihmishenkiä. Kaikkein heikoimmassa asemassa ovat usein lapset, naiset ja tytöt, vanhukset sekä vammaiset. On syytä korostaa, että ensisijainen vastuu humanitaaristen kriisien uhreiksi joutuneiden ihmisten suojelusta on valtioilla. Jos valtiot kuitenkin epäonnistuvat tässä tehtävässä tai jos ne itse rikkovat kansainvälistä humanitaarista oikeutta, humanitaarisilla toimijoilla on velvollisuus toimia.

Käytännön kokemukset ovat osoittaneet, että humanitaariset periaatteet helpottavat pääsyä kohdealueelle. Avun perillepääsyssä on ensisijaisesti kyse siitä, voivatko ihmiset hyötyä avusta. Humanitaarisen hätäavun edellytyksenä on, että humanitaaristen toimijoiden pääsyä apua tarvitsevien ihmisten luo helpotetaan.

Tuloksellinen humanitaarinen toiminta edellyttää luotettavia ja eriteltyjä tietoja avuntarpeesta ja käytettävissä olevista valmiuksista, mukaan lukien muista kuin perinteisistä toimijoista, mikäli niiden panos toimintaan on merkittävä. Sitä varten kentällä toimivien on kerättävä tietoa järjestelmällisesti. Kun tiedot on kerätty, humanitaaristen toimijoiden on jaettava niitä keskenään ja käytettävä niitä yhteisiin analyyseihin ja koordinoituihin tarvearviointeihin.

Humanitaarisen toiminnan vaikutus riippuu myös sen laadusta, tuloksista, kustannustehokkuudesta ja vastuuvelvollisuudesta avun kohteena oleville henkilöille. Tarvitaan yhteisiä välineitä, joiden avulla voidaan mitata avun hyödyllisyyttä todellisten tarpeiden sekä odotetun vaikutuksen aikaansaamisen kannalta. Lisäksi olisi otettava käyttöön mekanismit, joiden avulla voidaan maksimoida toimien ulottuvuus ja merkitys sekä varmistaa, että avun kohteena olevien ryhmien ja erityisesti naisten näkemykset otetaan huomioon kaikissa avustustoimissa. Kaikkien näiden toimien tueksi tarvitaan toimivaa rahoituksen seurantaa, jonka olisi mahdollisuuksien mukaan ulotuttava avun perillemenoon avunsaajille. Näin voidaan välttää aukot ja päällekkäisyydet toiminnassa. Tällä lähestymistavalla voidaan helpottaa tulosten arviointia ja edistää lisäparannuksia.

Tutkimus, innovointi ja tieteelliset ratkaisut voivat osaltaan tehostaa humanitaariseen toimintaan liittyvää päätöksentekoa ja avun perillemenoa. Perinteisten kumppanuuksien ohella on erittäin tärkeä tehdä yhteistyötä korkeakoulujen, tutkimusverkostojen, tiedeyhteisöjen ja yksityisen sektorin kanssa.

Tuloksellisessa humanitaarisessa toiminnassa on kyse yhteisen vastuun korostamisesta yksittäisten institutionaalisten etujen sijaan. Humanitaarinen yhteisö voi aikaansaada suuremman vaikutuksen ainoastaan yhdistämällä kaiken tiedon, asiantuntemuksen ja resurssit. Tässä YK:n järjestelmällä on olennainen merkitys, ja sen yksittäisten osien on täytettävä tehtävänsä koordinoidusti ja tehokkaasti. Lisäksi on tarpeen uudistaa ja tehostaa nykyisiä työtapoja. Muutosvoimaisen ohjelman täysimääräinen täytäntöönpano on tältä osin keskeistä.

Suositukset: •Humanitaarisen yhteisön olisi kehitettävä kattava tulostaulu, jonka avulla voidaan arvioida humanitaarisen toiminnan tuloksellisuutta ja siten tukea hätätilanteisiin vastaamisen koko sykliä. Kaikkien humanitaarisiin toimiin osallistuvien olisi kehitettävä ja käytettävä tätä kehystä. Siihen voisivat kuulua muun muassa seuraavat osatekijät: yhteinen tietovarasto, jossa olisi tietoa tarpeista, riskeistä, haavoittuvuustekijöistä ja alueelle pääsystä luettelo käytettävissä olevista valmiuksista foorumi yhteisiä riskianalyyseja ja tarvearvioiden koordinointia varten tietokanta, jonka avulla voidaan jäljittää kaikki eri lähteistä peräisin olevat rahavarat sekä paikallisten kumppaneiden kanssa tehdyt alihankintasopimukset aina avunsaajiin saakka yhteiset laatukriteerit yhteiset tulosindikaattorit tulosten ja vaikutusten arviointi tutkimus. •Avunantajien olisi vaadittava, että täytäntöönpanosta vastaavat organisaatiot koordinoivat tarvearviointeja ottaen huomioon olosuhteet ja valmiudet sekä käyttäen eriteltyjä tietoja ja laatukriteerejä. Avunantajien olisi hyödynnettävä tällaisia arviointeja rahoituspäätöksiä tehdessään. Lisäksi niiden olisi sitouduttava tehostamaan sopimuksenteko- ja raportointimekanismejaan sekä noudatettava samalla lakisääteisiä velvollisuuksia ja huolehdittava vastuuvelvollisuudesta tukijoitaan kohtaan. Täytäntöönpanosta vastaavien organisaatioiden olisi raportoitava laadun ja tulosten aikaansaamisesta. •Avunantajien olisi sitouduttava siihen, että niiden rahoittamissa ohjelmissa otetaan järjestelmällisesti huomioon vastuuvelvollisuus apua tarvitsevia yhteisöjä kohtaan. Täytäntöönpanosta vastaavien organisaatioiden olisi vahvistettava normit, jotka koskevat apua tarvitsevien väestöryhmien ottamista mukaan toimintaan avustussyklin kaikissa vaiheissa, mukaan lukien erityisryhmiin sovellettavat sensitiiviset lähestymistavat, sekä otettava käyttöön asianmukaiset mekanismit. •YK:n ja muiden pysyvään yhteistyökomiteaan osallistuvien täytäntöönpanosta vastaavien organisaatioiden olisi osoitettava, että muutosvoimainen ohjelma toteutetaan kokonaisuudessaan ja sitä sovelletaan sen jälkeen järjestelmällisesti. Avunantajien olisi seurattava ja tuettava ohjelman toteutusta sekä pohdittava, millä aloilla kansainvälisiä humanitaarisia toimintatapoja tai toiminnan organisointia kannattaisi tarkistaa, jotta voidaan varmistaa tulosten saavuttaminen. b)Kumppanuus paikallisten, kansallisten ja alueellisten toimijoiden kanssa: toissijaisuus ja solidaarisuus

Humanitaarisen toiminnan vaikuttavuus edellyttää myös kaikkien toimijoiden käytettävissä olevien valmiuksien parempaa hyödyntämistä. Kansainvälinen humanitaarinen järjestelmä, sellaisena kuin se on luotuna YK:n yleiskokouksen päätöslauselmalla 46/182, perustuu ajatukselle, että ensisijainen vastuu hätää kärsivien ihmisryhmien humanitaaristen tarpeiden täyttämisestä on hallituksilla. Monet paikalliset, kansalliset ja alueelliset toimijat varsinkin keskitulotason maissa ovat kuitenkin parantaneet valmiuksiaan vastata hätätilanteisiin ja erityisesti luonnonkatastrofeihin. Näiden toimijoiden kasvava rooli on otettava paremmin huomioon kansainvälisten avustustoimenpiteiden suunnittelussa, koordinoinnissa ja toteutuksessa.

Humanitaarisen avun olisi perustuttava toissijaisuuden ja solidaarisuuden periaatteisiin, joiden mukaan paikalliset, kansalliset ja alueelliset toimijat ovat ensisijaisia pelastajia. Kansainvälinen yhteisö antaa tarvittaessa täydentävää tukea. Kansainvälisen yhteisön olisi toimittava vain siinä tapauksessa, että paikallisten pelastajien valmiudet eivät riitä tai kyseiset toimijat eivät halua vastata tai kykene vastaamaan kaikkien apua tarvitsevien ihmisryhmien tarpeisiin tai ne eivät pysty estämään hätätilanteiden heijastusvaikutuksia naapurimaihin.