[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 19.3.2007

KOM(2007) 120 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta annetun neuvoston direktiivin 91/676/ETY täytäntöönpanos ta vuosina 2000–2003 {SEC(2007)339}

1. JOHDANTO

Neuvoston direktiivi 91/676/ETY vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta (jäljempänä ’nitraattidirektiivi’) annettiin 12. joulukuuta 1991.

Nitraattidirektiivin 10 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on annettava komissiolle kertomus joka neljäs vuosi sen jälkeen, kun direktiivi on annettu tiedoksi. Kertomuksessa on oltava tietoja hyvästä maatalouskäytännöstä, nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden alueiden nimeämisestä ja vedenlaadun seurannan tuloksista sekä tiivistelmä nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiita alueita koskevien toimintaohjelmien merkityksellisistä näkökohdista.

Tämän kertomuksen tavoitteena on esittää Euroopan parlamentille ja neuvostolle tilannekatsaus nitraattidirektiivin täytäntöönpanosta kyseisen direktiivin 11 artiklan mukaisesti. Kertomus perustuu Euroopan unionin 15 jäsenvaltion vuosina 2004–2006 (3. kertomuskausi, vuodet 2000–2003) toimittamiin tietoihin. Kertomuksen liitteenä olevissa kartoissa esitetään yhteenveto maataloudesta peräisin olevasta typpikuormituksesta, veden laadusta ja nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiista alueista. Kertomuksessa käsitellään siis pääasiassa EU-15:ttä, mutta laajemman kuvan saamiseksi siinä selostetaan myös toimia, joilla direktiivin täytäntöönpanoa valmistellaan laajentuneessa Euroopan unionissa.

2. MAATALOUDESTA PERÄISIN OLEVAN KUORMITUKSEN KEHITYS EDELLISEN KERTOMUSKAUDEN JÄLKEEN

Maataloudessa on suuntauduttu yhä enemmän kohti tehoviljelyä ja tuottavuuden kasvua viimeisten 50 vuoden ajan. Samalla niin epäorgaanisen typen (N) kuin fosfaattilannoitteiden käyttö on lisääntynyt merkittävästi. 1980-luvun puolivälistä alkaen lannoitteiden käyttö on kuitenkin vähentynyt vähitellen, ja tämä suuntaus on jatkunut vuosina 2000–2003.

Edelliseen kauteen (vuodet 1996–1999) verrattuna typen käyttö väheni 6 prosenttia ja fosfaattilannoitteiden käyttö 15 prosenttia vuosina 2000–2003 EU-15:n tasolla. Tämä suuntaus jatkuu myös vuosina 2004 ja 2005.

Myös tuotantoeläinten määrä on kasvanut viimeisten 50 vuoden aikana, mikä on lisännyt lannasta peräisin olevan typpikuormituksen kokonaismäärää. Maatalouspolitiikan muutokset erityisesti vuosina 1984 ja 1992 ovat sittemmin vaikuttaneet nautojen, lampaiden ja vuohien määrien pysymiseen ennallaan tai niiden vähenemiseen. Sen sijaan sikojen ja siipikarjan määrät ovat kasvaneet. Vuosien 2000–2003 ja 1996–1999 vertailu osoittaa, että niin nautojen ja lampaiden kuin siipikarjan määrät vähenevät edelleen, mutta sikojen määrät pysyvät ennallaan. Näin ollen lannasta peräisin olevan typpikuormituksen kokonaismäärän arvioidaan vähenevän viisi prosenttia.

Tuotannon keskittyminen jatkuu, ja yksittäisten tilojen eläinmäärät kasvavat: yli 50 prosenttia EU:n maitokarjasta kasvatetaan tätä nykyä yli 50 lehmän tiloilla, kun taas suurin osa jalostusemakoista kasvatetaan yli 100 eläimen tiloilla.

Karjasta, lähinnä lehmien, sikojen, siipikarjan ja lampaiden kasvatuksesta aiheutuvan typpikuormituksen arvioidaan olevan kaiken kaikkiaan noin 7,6 miljoonaa tonnia vuosittain viljelysmaille levitetyn lannan muodossa. Näin ollen kokonaistyppikuormitus, kun siihen lisätään vielä 8,9 miljoonaa tonnia kivennäislannoitteista peräisin olevaa typpeä, ylsi vuonna 2003 lähes 16,5 miljoonaan tonniin, kun se vuonna 1999 oli lähes 18 miljoonaa tonnia ja vuonna 1995 17,4 miljoonaa tonnia.

Lannasta peräisin olevaa typpikuormitusta koskevat aluekohtaiset arviot (kartta 1) osoittavat, että määrät ylittävät 170 kg/ha vuodessa Belgiassa (Flanderi) ja Alankomaissa, mutta myös paikallisesti Italiassa, Ranskassa (Bretagne), Espanjassa ja Portugalissa. Alueellisella tasolla lannasta peräisin olevan typpikuormituksen määräksi on todettu 120–170 kg/ha Tanskassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Englanti), Irlannin joissakin kreivikunnissa ja Etelä-Saksassa. Kaikilla edellä mainituilla alueilla on niin ikään todettu suurimmat karjanlannasta peräisin olevat fosforikuormitukset (fosforia yli 90 kg/ha vuodessa eniten karjankasvatusta harjoittavilla alueilla, kartta 2). Lisäksi typen ja fosforin yhteismäärät (lanta ja kemialliset lannoitteet) ylittävät typen osalta 240 kg/ha vuodessa ja fosfaatin osalta 90 kg/ha vuodessa (kartat 3 ja 4).

Maataloudesta peräisin olevaa typpikuormitusta mittaava indikaattori on ”ravinnetase”, joka kuvastaa käytettyjen panosten sisältämän typen (kivennäislannoitteet, lanta, ilmakehän laskeumat, palkokasvien sitomat ravinteet ja muut pienemmät lähteet) ja lopputuotteisiin sitoutuneen typen (viljelykasvien, laidunmaan ja rehukasvien sitomat määrät) välistä erotusta hehtaarilta käytettyä maatalousmaata. Euroopan ympäristökeskuksen laskelmien mukaan EU-15:n typpitase vuonna 2000 oli 55 kg/ha eli se oli laskenut 16 prosenttia vuoteen 1990 verrattuna. Typpitase vaihteli välillä 37 kg/ha (Italia) ja 226 kg/ha (Alankomaat). Typpitaseen ylijäämä pieneni kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Irlantia ja Espanjaa (EYK, 2005 a).

Suhteellisen pienet typpitaseen ylijäämät kansallisella tasolla peittävät alleen tiettyjen alueiden ylijäämät. CAPRI[1]-tietokannan avulla alueellisella tasolla laskettu vuoden 2001 typpitasearvio (http://www.agp.uni-bonn.de/agpo/rsrch/dynaspat/dynaspat_e.htm) osoittaa, että EU:n alueiden välillä on suuria eroja. Ylijäämät vaihtelevat välillä 0–300 kg N/ha, ja suurin arvo on saatu alueilla, joilla on erityisen paljon karjankasvatusta, mutta myös alueilla, joilla harjoitetaan voimaperäistä hedelmien- tai vihannestenviljelyä tai viljan- ja maissinviljelyä, jos lannoitus on epätasapainossa (kartta 5).

Suurimmat kansalliset typen ylijäämät löytyvät Alankomaiden ja Belgian alueilta (> 150 tai 200 kg N/ha). Niin ikään Bretagnessa (Ranska) ja Vechta Cloppenburgissa (Ala-Saksi, Saksa) on todettu samalla tasolla olevia ylijäämiä. Jäsenvaltioissa, joiden kansalliset ylijäämät ovat suhteelliset alhaisia, todettiin myös 100–150 kg N/ha vuodessa olevia ylijäämiä (Espanjassa Katalonia, Italiassa Lombardia ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa Pohjois-Irlanti, Wales ja Länsi-Englanti).

Suurempi eläintiheys, joka lisää karjarakennusten määrää, lannan varastointia ja levitystä, on suurentanut ammoniakin haihtumista ja ilmakehän laskeumia lähiseutujen maaperään ja vesiin. Tällaisilla alueilla on mitattu jopa 50–60 kg N/ha vuodessa (kuvio 1).

Maataloudesta aiheutuu huomattavia typpipäästöjä vesiympäristöön. Viimeaikaisissa tutkimuksissa (EYK, 2005b; YTK, 2006), joissa tietoja eri alojen vaikutuksesta veden pilaantumiseen on päivitetty, todetaan, että maatalouden osuus kokonaiskuormituksesta on yleensä 50–80 prosenttia (kartta 6).

Useat jäsenvaltiot (Belgia, Saksa, Tanska, Suomi, Ranska, Luxemburg, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) esittävät nitraattidirektiivin täytäntöönpanoa koskevissa kertomuksissaan tietoja, joiden mukaan maataloudesta luonnonympäristöön aiheutuvilla typpipäästöillä on merkitystä. Maatalouden osuus pintaveden typpikuormituksesta on noin 62 prosenttia (18 % Portugalissa, 97 % Tanskassa). Maatalouden osuus on suurempi jäsenvaltioissa, joissa käytetään tehokkaita yhdyskunta- ja teollisuusjätevesien käsittelyjärjestelmiä, jolloin viimeksi mainituista lähteistä peräisin oleva typpikuormitus vähenee huomattavasti.

Vesipolitiikan puitedirektiivin mukaan laadituissa kertomuksissa todetaan maatalouden vaikutus vesistöihin joutuviin typpi- ja fosfaattipäästöihin ( http://forum.europa.eu.int/Public/irc/env/wfd/home) . Vuonna 2005 useat jäsenvaltiot totesivat, että varsinkin rehevöityminen ja maataloudesta johtuvat muut ongelmat uhkaavat vesien hyvää tilaa koskevan tavoitteen saavuttamista.

3. JÄSENVALTIOIDEN TOIMITTAMIEN KERTOMUSTEN KATTAVUUS

Kaikki jäsenvaltiot toimittivat Euroopan komissiolle virallisen kertomuksen vuosina 2004–2005. Varsinkin veden laatua, nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiita alueita ja maataloutta koskevia puuttuvia tietoja toimitettiin vielä vuoden 2006 aikana.

Useimmat jäsenvaltiot noudattivat komission vuonna 2000 laatimia raportointiohjeita, mutta koska tietojen yksityiskohtaisuus ja muoto vaihtelivat jäsenvaltiosta toiseen, tarvittiin lisätyötä veden laatua ja nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden alueiden nimeämistä koskevien tietojen yhdistämiseksi EU-15:n tasolla. Yhdistynyt kuningaskunta, joka ei toimittanut kertomusta edellisellä kertomuskaudella (vuodet 1996–1999), toimitti molempia kausia koskevat tiedot.

Jäsenvaltioiden toimittamissa kertomuksissa tarkasteltiin yleensä nitraattidirektiivin liitteessä V lueteltuja seikkoja. Tiedot olivat yksityiskohtaisempia ja kattavampia kuin edellisellä kertomuskaudella. Puutteita todettiin kuitenkin edelleen tiedoissa, jotka koskivat veden laatua (erityisesti makeiden vesien ja rannikkovesien rehevöityminen), maataloutta koskevien tietojen perusteella laadittavia veden laadun kehitystä koskevia ennusteita (esim. typen käyttö nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiilla alueilla) ja toimintaohjelmien tehokkuuden arviointia.

4. VEDEN LAATU, TILA JA SUUNTAUKSET

Seurantaverkko

Näytteenottoasemien verkkojen on katettava pohjavesiesiintymät (vaikka niitä ei käytettäisi juomaveden ottoon), joet, järvet ja patoaltaat sekä rannikko- ja merivedet, kuten nitraattidirektiivin 6 artiklassa edellytetään.

Jäsenvaltiot ovat perustaneet seurantaverkkoja, jotka antavat hyvän yleiskuvan veden tilasta ja suuntauksista. Verkkojen laajuus ja laatu on parantunut toiseen kertomuskauteen verrattuna niin pohja- kuin pintavesien osalta. Vuosina 2000–2003 toimi noin 20 000 pohjaveden seurantasemaa verrattuna 16 000 asemaan vuosina 1996–1999. Yhteisten näytteenottoasemien määrä kahden kertomuskauden välisenä aikana oli noin 11 100 asemaa, minkä ansiosta tuloksia voitiin käyttää suuntauksien arvioinnissa.

Pohjaveden näytteenottopaikkojen tiheys oli keskimäärin 12,5 näytteenottopaikkaa/1 000 km2 EU-15:ssä. Eniten näytteenottopaikkoja oli Belgiassa (Vallonia, 50 näytteenottopaikkaa/1 000 km2) sekä Alankomaissa ja Itävallassa (25–30 näytteenottopaikkaa/1 000 km2). Näytteenottopaikkojen suhteellisen pieni määrä Suomessa (0,19 näytteenottopaikkaa/1 000 km2) ja Ruotsissa (0,33 näytteenottopaikkaa/1 000 km2) kuvastaa näiden maiden luonnonalueiden suurta määrää. Jotkut jäsenvaltiot (Tanska ja Alankomaat) toimittivat pohjaveden seurantaa koskevat tiedot eri syvyyksiltä. Alankomaat toimitti kuitenkin syvyydeltä 0–5 metriä ainoastaan yhteenvetotiedot (14 yhdistettyä lukua 358 seuranta-aseman osalta). Kreikka ei antanut kertomuksessaan pohjaveden laatuun liittyviä tietoja mutta toimitti myöhemmin vuoden 2003 seurantaa koskevat tiedot. Belgia (Flanderi) vähensi pohjaveden seuranta-asemiensa määrää 392:sta 97:ään.

Jotkut jäsenvaltiot, joiden toimintaohjelma kattaa koko niiden alueen (esim. Saksa ja Suomi), perustivat koko maan kattavan yleisen pohjaveden seurantaverkon rinnalle eritysverkon arvioimaan veden laadun tilaa ja suuntauksia alueilla, joilla harjoitetaan enimmäkseen voimaperäistä maataloutta.

Vuosina 2000–2003 perustettiin yhteensä noin 22 000 pintaveden seuranta-asemaa verrattuna 14 000 asemaan vuosina 1996–1999. Suuntauksia on voitu arvioida kahden kertomuskauden välisenä aikana toimineen 12 000 yhteisen seuranta-aseman ansiosta. Näytteenottopaikkojen tiheys vaihteli suuresti 0,8 seuranta-asemasta/1 000 km2 (Kreikka) 59 seuranta-asemaan/1 000 km2 (Belgia/Flanderi) ja 33 seuranta-asemaan/1 000 km2 (Yhdistynyt kuningaskunta/Englanti).

Jäsenvaltiot (Espanjaa, Kreikkaa ja Irlantia lukuun ottamatta) toimittivat yksityiskohtaiset tiedot seurantaohjelmansa taajuudesta. Seurantataajuus vaihtelee 12–24/26 kertaan vuodessa pinta-vesien osalta ja 1–6 kertaan vuodessa pohjaveden osalta.

Jäsenvaltiot ilmoittivat maantieteelliseen koordinaatistoon sidotut tiedot EY:n paikkatietojärjestelmän (GIS)[2] kanssa yhdenmukaisessa muodossa käyttäen komission vuonna 2000 laatimissa raportointiohjeissa[3] esitettyjä yhdenmukaisia koodeja ja luokituksia. Tämän ansiosta nitraattien osalta pystyttiin laatimaan koko EU:n kattavia yhteenvetokarttoja veden laadusta.

Rehevöitymistä koskevat tiedot olivat edelliseen kertomuskauteen verrattuna parempia, vaikka kaikki jäsenvaltiot eivät toimittaneet tietoja rehevöitymisen arviointiperusteista ja ainoastaan jotkut jäsenvaltiot toimittivat tietoja yksittäisten vesistöjen, jokien tai järvien (Itävalta ainoastaan järvien ja Tonavan, Belgia, Tanska, Kreikka, Suomi, Irlanti, Luxemburg ja Portugali) sekä rannikko- ja merivesien (Irlanti, Tanska, Alankomaat ja Suomi) arvioinnin tuloksista. Jotkut jäsenvaltiot toimittivat tietoja joistakin seuraavista rehevöitymisparametreista: kokonaistyppi, kokonaisfosfori, ortofosfaatti ja klorofylli a.

Veden laatua koskevan kartoituksen tulokset

Pohjavesi

Vuosina 2000–2003 17 prosentissa EU:n seuranta-asemista nitraattipitoisuudet (keskiarvoina) olivat yli 50 mg NO3/l, 7 prosentissa 40–50 mg NO3/l ja 15 prosentissa 25–40 mg NO3/l. Noin 61 prosentissa pohjavesiasemista pitoisuudet olivat alle 25 mg NO3/l[4] (kartat 7 ja 8).

Yksittäisissä jäsenvaltioissa todettiin suuria eroja seuranta-asemien syvyydestä ja seurannan tyypistä riippuen. Eniten pohjaveden näytteenottopaikkoja, joissa pitoisuus oli yli 50 mg NO3/l (60–20 %:ssa seuranta-asemista), oli Belgiassa (Flanderi), Alankomaissa (0–5 m, yhteenvetotiedot[5]), Portugalissa, Espanjassa ja Luxemburgissa Myös Saksa ja Suomi ilmoittivat viljelymaiden seurantaverkoissaan suuren määrän paikkoja, joissa nitraattipitoisuus oli yli 50 mg NO3/l. 40 mg NO3/l oleva kynnys ylittyi Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Englanti) yli 20 prosentissa näytteenottopaikkoja (kuvio 2).

Kun tietoja verrataan edellisen kertomuskauden tietoihin käy ilmi, että EU-15:n nitraattipitoisuudet ovat säilyneet ennallaan ja laskemassa (64 % seuranta-asemista, joissa 30 %:ssa pitoisuudet laskevat). Kuitenkin 36 prosentissa seuranta-asemista on edelleen havaittavissa pitoisuuksien kasvua (kartta 9 ja kuvio 3).

Jäsenvaltiot, joissa pitoisuudet lisääntyivät yli 30 prosentissa seuranta-asemista, olivat Belgia (Vallonia), Ranska, Espanja, Portugali, Saksa, Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta, Alankomaat (syvyys 0–5 m) ja Luxemburg. Espanjaa, Ranskaa, Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Belgiaa lukuun ottamatta niiden asemien prosenttiosuus, joilla nitraattipitoisuudet kasvavat, kompensoituu niiden asemien, joilla laatu paranee, vastaavalla tai jopa korkeammalla prosenttiosuudella. Tanskan ja Alankomaiden matalan pohjaveden laatu parani syvään pohjaveteen verrattuna huomattavasti enemmän. Yleinen suuntaus on vakaa tai laskemassa Tanskassa, Itävallassa ja Ruotsissa. Kreikan, Italian ja Belgian (Flanderi) suuntauksia ei voitu määrittää seurantaverkkoa koskeneiden muutosten ja/tai puutteellisten tietojen vuoksi (kuvio 3).

Pintavesi

Keskimääräiset nitraattipitoisuudet (vuotuinen keskiarvo) olivat 53 prosentissa seuranta-asemista alle 10 mg NO3/l ja 19 prosentissa seuranta-asemista (varsinkin vuoristoalueilla) enintään 2 mg NO3/l. Nitraattipitoisuus oli 2,5 prosentissa seuranta-asemista yli 50 mg NO3/l, ja mitatuista arvoista 4 prosenttia oli välillä 40–50 mg NO3/l[6]. Jäsenvaltiot, joissa oli eniten näytteenottopaikkoja, joilla mitattu nitraattipitoisuus oli yli 50 mg NO3/l, olivat Yhdistynyt kuningaskunta (4,5 %), Ranska (2 %) ja Alankomaat (1,2 %). Yli 40 mg/l olevia nitraattiarvoja mitattiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa 11 prosentissa seuranta-asemista ja Ranskassa 7 prosentissa seuranta-asemista. Korkeita arvoja (yli 25 ja jopa 40 mg NO3/l) todettiin Tanskan, Alankomaiden, Belgian (Flanderi) ja Luoteis-Ranskan viljelytasangoilla. Luxemburgissa, Belgiassa (Vallonia), Irlannissa (lounaisosa) ja tietyillä alueilla (Espanjan koillis- ja eteläosassa, Italian koillisosassa ja Itävallan koillisosassa Morava- ja Dyje-jokien valuma-alueella) huomattava osa arvoista oli välillä 10–25 mg NO3/l, mikä tarkoittaa, että merkittäviä määriä typpeä pääsee järviin ja meriin, millä voi puolestaan olla merkittäviä rehevöitymisvaikutuksia (kartat 10, 11 ja 12 sekä kuvio 4).

Vuosien 1996–1999 kartoitusten vertailu osoittaa, että suurimmassa osassa pintavesiä nitraattipitoisuus on laskemassa (55 % seuranta-asemista) tai säilyy ennallaan (31 % seuranta-asemista). Tämä näyttäisi varmistavan edellisen kertomuskauden aikana havaitun yleisen laskevan suuntauksen, mutta lisätietoja tarvittaisiin, jotta voidaan arvioida ilmasto-olojen ja yhdyskuntajätevesien käsittelyn paranemisen vaikutusta tähän kehitykseen. Pitoisuudet nousevat 14 prosentissa seuranta-asemista (pääasiassa Luxemburgissa, Ranskassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Portugalissa ja Belgiassa). Pintavesien nitraattipitoisuuksien todettiin laskeneen tai säilyneen ennallaan yleisesti (yli 90 % seuranta-paikoista) Tanskassa (makea vesi), Itävallassa, Irlannissa, Ruotsissa, Saksassa ja Alankomaissa (makea vesi). Näytteenottoasemia, joilla pitoisuudet nousivat, oli erityisen paljon Luoteis- ja Etelä-Ranskassa, Etelä-Englannissa, Itä-Espanjassa ja Pohjois-Portugalissa (kartta 13 ja kuvio 5).

Vesien rehevöitymistilannetta koskevia keskusteluja ja sen arviointia vaikeuttaa suuresti se, että jotkut jäsenvaltiot käyttävät erilaisia menetelmiä ja perusteita rehevöitymistä arvioidessaan. Tästä syystä EU-15:n pintavesien rehevöitymisestä ei ole pystytty laatimaan karttoja. EU:n merten klorofyllipitoisuuksia koskevasta satelliittikuvasta (kartta 14) näkyy alue, jolla kasvaa runsaasti kasviplanktonia. Vesipolitiikan puitedirektiivin täytäntöönpanon myötä tämän ongelman odotetaan ratkeavan, kun rehevöitymisen määrittämisessä käytettävät perusteet yhdenmukaistetaan ekologisen tilan arvioinnin ja interkalibroinnin avulla (http://ec.europa.eu/environment/water/water-framework/objectives.html). Lisäksi parhaillaan laaditaan asiaa koskevia ohjeita (http://forum.europa.eu.int/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/thematic_documents/13_eutrophication).

5. NITRAATIN AIHEUTTAMALLE PILAANTUMISELLE ALTTIIDEN ALUEIDEN NIMEÄMINEN

Jäsenvaltioiden on tarkasteltava uudelleen ja tarvittaessa muutettava nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiitta alueita vähintään joka neljäs vuosi nitraattidirektiivin 6 artiklan mukaisen veden laadun seurannan tulosten perusteella. Ensimmäiset alueet piti nimetä vuoden 1993 joulukuuhun mennessä, jonka jälkeen alueita piti tarkastella uudelleen joka neljäs vuosi.

Vuosina 2000–2003 on edistytty edelleen nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden vyöhykkeiden nimeämisessä. 15 jäsenvaltiosta seitsemän päätti nitraattidirektiivin mukaisesti olla nimeämättä nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiita alueita ja laatia sen sijaan toimintaohjelman, jota sovelletaan koko niiden alueella. Itävallan, Tanskan, Suomen, Saksan, Luxemburgin ja Alankomaiden lisäksi Irlanti otti käyttöön koko alueen kattavan lähestymistavan maaliskuussa 2003.

Toiset jäsenvaltiot ovat lisänneet, joissain tapauksissa jopa huomattavassa määrin, nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden alueiden osuutta vuoden 1999 jälkeen. Yhdistynyt kuningaskunta lisäsi niitä 2,4 %:sta 32,8 %:iin sen alueesta, Espanja 5 %:sta 11 %:iin, Italia 2 %:sta 6 %:iin, Ruotsi 9 %:sta 15 %:iin ja Belgia 5,8 %:sta 24 %:iin. Alueiden osuuden lisäämistä ei ole perusteltu kaikissa tapauksissa. Suurimmassa osassa tapauksista osuuden lisääminen perustui nitraattien aiheuttamaan pohjaveden pilaantumiseen (esim. Etelä-Euroopan jäsenvaltioissa) ja nitraattien aiheuttamaan pintaveden pilaantumiseen (nitraattidirektiivin liitteessä 1 esitetyt perusteet A2 ja A1). Joissakin tapauksissa perusteena oli rehevöityminen (esim. Ruotsi ja Seine-Normandie Ranskassa).

Kaiken kaikkiaan nitraatin aiheuttamalle pilaantumisille alttiiden alueiden osuus kasvoi EU-15:ssä 35,5 prosentista sen alueesta vuoden 1999 lopussa 44 prosenttiin vuoden 2003 lopussa (taulukko 1 ja kartta 14). Vuodesta 2003 alkaen nimettiin uusia alueita Italiassa, Espanjassa, Portugalissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Pohjois-Irlannissa (kartta 15). Belgia on ottanut käyttöön menettelyn lisätäkseen nimeämisten piiriin 42 prosenttia Vallonian alueesta ja koko Flanderin.

Typpikuormitusta ja veden laatua koskevien käytettävissä olevien tietojen tarkastelun perusteella alueiden nimeämisessä on edelleen puutteita rehevöitymisen ja matalan pohjaveden osalta. Nämä puutteet olisi ratkaistava.

6. TOIMINTAOHJELMAT

Vuoden 2003 loppuun mennessä kaikki jäsenvaltiot (Irlantia lukuun ottamatta) olivat laatineet yhden tai useamman alueellaan toteutettavan toimintaohjelman (jotkut jäsenvaltiot tosin varsin myöhäisessä vaiheessa). Irlanti laati ohjelmansa vihdoin vuonna 2006.

Jäsenvaltiot ovat toimittaneet vuodesta 1999 alkaen tietoja laatimistaan uusista toimintaohjelmista ja muutoksista, jotka on tehty nitraattidirektiivissä edellytetyn määräaikaisen uudelleentarkastelun perusteella.

Nitraattidirektiivissä säädetään mahdollisuudesta laatia ja toteuttaa toimintaohjelmia nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiilla yksittäisillä alueilla tai niiden osassa. Ranska, Portugali, Espanja, Italia, Kreikka, Yhdistynyt kuningaskunta ja Belgia ovat käyttäneet hyväkseen tätä mahdollisuutta, ja vuoden 2003 loppuun mennessä oli laadittu noin 110 toimintaohjelmaa.

Vaikka toimintaohjelmien laatu on parantunut, monista ohjelmista löytyy edelleen monenlaisia puutteita.

Useat jäsenvaltiot eivät ole vaatineet lannasta peräisin olevaa typpikuormitusta koskevan vaatimuksen noudattamista (20.12.2002 alkaen 170 kg N/ha).

Joissakin ohjelmissa ei ole määritelty pakolliseksi toista tärkeää toimenpidettä, joka koskee karjanlannan varastoinnin vähimmäiskapasiteettia. Joissakin tapauksissa vaadittu varastointikapasiteetti ei riitä kattamaan kausia, jolloin lannan levittäminen on kiellettyä tai ilmasto-olojen takia mahdotonta. Toimintaohjelmissa vahvistetut varastointikapasiteettia koskevat vaatimukset vaihtelevat 2 ja 12 kuukauden välillä, ja jopa naapurialueilla, joiden ilmasto-olot ovat samanlaiset, esiintyy suuria eroja. Joissakin tutkimuksissa (ERM, 2001) esitetään, että olisi määrättävä vähimmäisvarastointiajoista, jotka vaihtelisivat neljästä kuukaudesta (Välimeren alue) 9–11 kuukauteen (Pohjois-Eurooppa).

Tasapainoista lannoitusta, jossa lannoitteen (niin lannan kuin kemiallisten lannoitteiden) aiheuttamaa kokonaistyppikuormitusta rajoitetaan viljelykasvien tarpeiden perusteella ottaen huomioon maaperän ja muiden panosten vaikutus, ei ole myöskään otettu riittävällä tavalla huomioon monissa toimintaohjelmissa. Jäsenvaltioiden valitsemat lähestymistavat vaihtelevat tasapainotetusta järjestelmästä (tilakohtaiset laskentamenetelmät) kuhunkin viljelykasviin tai viljelykasviryhmään sovellettaviin kokonaistyppipitoisuutta koskeviin vaatimuksiin (kokonaistyppi tai "käytettävissä oleva typpi"). Monissa tapauksissa säännöt ovat kuitenkin hyvin yleisiä eikä viljelijöille ole asetettu pakollisia vaatimuksia.

Muita kritiikkiä aiheuttaneita seikkoja ovat:

- kausien, joina lannoitteiden levittäminen on rajoitettua, lyhyys tai toimenpiteiden soveltamisen rajoittaminen (tiettyihin lannoitteisiin, viljelykasveihin tai maaperätyyppeihin);

- lannoitteiden levittämistä virtaavan veden läheisyydessä koskevien toimenpiteiden riittämättömyys (lannoitteita levitettäessä ei sovelleta vähimmäisetäisyyttä tai lannoittamattomat suojakaistat ovat liian kapeita);

- lannoitteiden levittämistä jyrkille rinteille ei rajoiteta tai tätä koskevat rajoitukset ovat riittämättömiä, vaikka niiden avulla voitaisiin estää eroosiosta, valumasta ja salaojituksesta johtuvat typpipäästöt;

- lannoitteiden levittämistä ei rajoiteta, kun maaperän ominaisuudet ovat siihen sopimattomat (soisilla, tulvineilla, roudassa olevilla tai lumipeitteisillä mailla).

Vaikka parannukset ovat edelleen tarpeen, uusien toimintaohjelmien laatiminen ja toteuttaminen edistyi vuosina 2000–2003 ja olemassa oleviin toimintaohjelmiin sisältyvien toimenpiteiden laatu parani määräaikaisen uudelleentarkastelun ansiosta. Toimenpiteiden laatu on sittemmin parantunut entisestään. Liitteessä esitetään yleiskatsaus toimintaohjelmiin sisältyvien toimenpiteiden viimeaikaisesta edistymisestä.

7. POIKKEUKSET

Nitraattidirektiivissä säädetään mahdollisuudesta poiketa karjanlantaan sovellettavasta typen enimmäismäärästä (170 kg/ha/vuosi) edellyttäen, että direktiivissä asetetut tavoitteet edelleen saavutetaan. Komission on tehtävä poikkeuslupaa koskeva päätös sen jälkeen, kun se on saanut myönteisen lausunnon nitraatteja käsittelevältä sääntelykomitealta, joka avustaa komissiota direktiivin täytäntöönpanossa. Poikkeusten edellytyksenä on, että nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiit alueet on määritelty asianmukaisesti, toimintaohjelmat ovat kokonaisuudessaan nitraattidirektiivin mukaisia ja poikkeuksia sovelletaan ainoastaan toimintaohjelman keston ajan. Liitteessä luetellaan joulukuuhun 2006 mennessä myönnetyt poikkeukset.

8. VEDEN LAATUA KOSKEVA ENNUSTE

Lähes kaikki jäsenvaltiot (Italiaa, Portugalia ja Kreikkaa lukuun ottamatta) toimittivat ainakin jotain tietoja arviointimenetelmistä (simulaatiomallit ja muutossuuntien analyysi), joita käytetään arvioitaessa maataloudesta aiheutuvan kuormituksen suuntauksia ja/tai veden laadun kehitystä.

Kuitenkin vain harvat jäsenvaltiot toimittivat määrällisiä tietoja aikataulusta, jona pilaantumisen nykyisen tason odotetaan vakiintuvan tai veden laadun (nitraatit ja rehevöityminen) palautuvan. Päätelmien tekemistä vaikeuttavat monet epävarmuustekijät, kuten ilmasto ja kulkeutuminen maaperässä.

Yleisenä päätelmänä voidaan todeta, että toimintaohjelmiin sisältyvien toimenpiteiden toteuttaminen ja maanviljelykäytänteiden muuttaminen (karjan määrän vähentäminen mukaan luettuna) parantavat veden laatua vasta usean vuoden kuluttua. Niissä harvoissa tapauksissa, joissa veden laadun palautumista koskeva aikataulu toimitettiin (joissakin tapauksissa tiettyjä vesistöjä koskevien simulaatioiden tuloksena), palautuminen kesti vähintään 2–4 vuodesta yli 30 vuoteen.

9. RIKKOMISMENETTELYT

Nitraattidirektiiviä ei ole tällä hetkellä pantu vielä kokonaisuudessa täytäntöön, kuten monet rikkomismenettelyt osoittavat (15 jäsenvaltiosta 7 jäsenvaltiota, taulukko 2). Rikkomismenettelyjen syinä ovat pääasiassa riittämätön nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiiden alueiden nimeäminen ja se, etteivät toimintaohjelmat vastaa vaatimuksia.

10. NITRAATTIDIREKTIIVIN TÄYTÄNTÖÖNPANO UUSISSA JÄSENVALTIOISSA (EU-10)

Nitraattidirektiivin täytäntöönpano uusissa jäsenvaltioissa on alkanut. Liittymisneuvotteluissa annettujen sitoumusten mukaisesti uudet jäsenvaltiot täyttivät velvoitteensa varmistamalla direktiivin saattamisen osaksi niiden kansallista lainsäädäntöä, perustamalla vedenlaadun seurantaverkot ja nimeämällä nitraatin aiheuttamalle pilaantumiselle alttiit alueet. Kaikki uudet jäsenvaltiot ovat nyt laatineet toimintaohjelmansa. Komissio analysoi parhaillaan määriteltyjä alueita ja toimintaohjelmia arvioidakseen, ovatko ne nitraattidirektiivin mukaisia. Kolme valtiota (Malta, Slovenia ja Liettua) kymmenestä uudesta jäsenvaltiosta omaksui koko alueen kattavan lähestymistavan, minkä vuoksi ne päättivät olla määrittelemättä erityisiä nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiita alueita ja soveltaa toimintaohjelmaa koko alueellaan. Seitsemän jäsenvaltiota määritteli nitraattien aiheuttamalle pilaantumiselle alttiit alueet, joiden osuus vaihteli 2,5 prosentista (Puola) 48 prosenttiin (Unkari).

11. PÄÄTELMÄT

EU-15:n jäsenvaltioiden toimittama nitraattidirektiivin täytäntöönpanoa koskeva kolmas kertomus, joka kattaa kertomuskauden 2000–2003, osoittaa, että seurannan ja raportoinnin laatu on parantunut.

Pohjaveden laadun osalta voidaan todeta, että vaikka yleinen suuntaus on vakaa tai paranemassa 64 prosentissa paikoista, nitraattien aiheuttama pilaantuminen oli pahentunut 36 prosentissa paikoista, ja 17 prosentissa paikoista nitraattipitoisuus oli yli 50 mg/l. Pintavesien nitraattipitoisuuksien todettiin säilyneen ennallaan tai laskeneen 86 prosentissa seurantapaikoista, mikä varmistaa monissa jäsenvaltioissa jo edellisessä kertomuksessa todetun suuntauksen. Edelleen tarvitaan kuitenkin lisätietoja, jotta voidaan arvioida ilmasto-olojen ja yhdyskuntajätevesien käsittelyn paranemisen vaikutusta tähän kehitykseen.

Viime vuosina on edistytty huomattavasti niin pilaantumiselle alttiiden alueiden nimeämisessä kuin toimintaohjelmien toteuttamisessa. Pilaantumiselle alttiiden alueiden osuus EU-15:n alueesta oli 35,5 prosenttia vuonna 1999 ja 44 prosenttia vuonna 2003. Tämänkin jälkeen on nimetty uusia alueita. Typpikuormitusta ja veden laatua koskevien tietojen tarkastelun perusteella komissio kuitenkin katsoo, että nimeämisessä on edelleen puutteita, jotka on ratkaistava.

Toimintaohjelmien laatu on parantunut viime vuosina huomattavasti, minkä pitäisi parantaa myös veden laatua tulevina kertomuskausina.

Komission yleisenä arviona on, että nitraattidirektiivin täytäntöönpanossa on edistetty merkittävästi, mutta veden laatua koskevien direktiivin tavoitteiden saavuttaminen kaikilta osin edellyttää huomattavia lisätoimia alueiden nimeämisen ja toimintaohjelmien laadun parantamiseksi. Komissio toivoo, että tätä koskeva yhteistyö jäsenvaltioiden kanssa jatkuu ja lisääntyy.

[1] CAPRI (yhteisen maatalouspolitiikan alueellinen vaikutus) on maatalousalalla sovellettava malli, joka kattaa sekä koko EU-27:n ja Norjan alueellisella tasolla (250 aluetta) että maailmanlaajuiset maatalousmarkkinat. Sen avulla on mahdollista analysoida yhteisen maatalouspolitiikan, ympäristöpolitiikan tai kauppapolitiikan eri osatekijöiden vaikutusta EU:n maatalouteen alueellisella tasolla. Ympäristön alalla mallin avulla voidaan arvioida erilaisia indikaattoreita kuten kaasupäästöjä sekä typpi-, fosfori- ja kaliumtaseita alueellisella tasolla.

[2] Samaan aikaan kertomuksen kanssa tai myöhemmin vuosina 2005 ja 2006.

[3] Euroopan komissio, ympäristöasioiden PO, 2000. Nitraattidirektiivi (91/676/ETY); Vesiympäristö ja maatalous: nykytila ja kehityssuunnat – Raportointiohjeet jäsenvaltioille.

[4] Seuranta-asemat jakautuivat maantieteellisesti tasaisemmin pilaantuneiden ja pilaantumattomien alueiden välillä kolmannella kuin toisella kertomuskaudella.

[5] Pitoisuus ensimmäisellä metrillä pohjavettä tai juuristovyöhykkeestä siirtyvää vettä.

[6] Huomautettakoon, että näytteenottoasemien olisi jakauduttava tasaisemmin kokonaiskuvan saamiseksi EU-15:n tilanteesta. Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan (Englanti) pintaveden seuranta-asemat, jotka muodostavat lähes 30 prosenttia EU-15:n seuranta-asemien kokonaismäärästä ja joilla mitatuista arvoista suhteellisen suuri prosenttiosuus sijoittuu edellä mainituissa kolmessa luokassa yli 25 milligrammaan litrassa, voivat vääristää EU-15:n frekvenssijakaumaa.