KOMISSION YKSIKÖIDEN VALMISTELUASIAKIRJA SUOMEA koskeva perusteellinen tarkastelu makrotalouden epätasapainon ennaltaehkäisemisestä ja korjaamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 1176/2011 5 artiklan nojalla Oheisasiakirja KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE SEKÄ EURORYHMÄLLE Makrotalouden epätasapainon ennaltaehkäisemisestä ja korjaamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 1176/2011 nojalla tehtyjen perusteellisten tarkastelujen tulokset /* SWD/2013/0123 final/2 */





Sisällys TIIVISTELMÄ JA PÄÄTELMÄT. 3 1. Johdanto. 5 2. Makrotalouden tilanne ja mahdollinen epätasapaino. 5 2.1 Makrotalouden tilanne. 5 2.2 Ulkoisten rahoitusasemien kestävyys. 6 2.3 Alakohtaiset taseet 7 2.4 Asuntomarkkinoiden kehitys. 12 3. Valittujen aihealueiden perusteellinen arvioiminen. 15 3.1 Kilpailukyky ja viennin suorituskyky. 15 3.1.1 Vientimarkkinaosuudet 15 3.1.2 Vientimarkkinaosuuden menetyksen erittely. 17 3.1.3 Muihin tekijöihin kuin hintaan perustuva Suomen viennin kilpailukyky. 19 3.1.4 Tieto- ja viestintäteknologian (TVT) tuotteiden merkitys Suomen taloudelle. 22 3.1.5 Kustannuskilpailukyky ja tuottavuus. 23 3.1.6 Suomen talouden energiaintensiteetti 26 3.2 Yksityisen sektorin velka. 28 3.2.1 Kotitalouksien velka. 29 3.2.2 Yritysvelat 31 3.2.3 Finanssisektorin terveys. 33 3.3 Finanssisektorin velkojen kasvu. 34 3.3.1 Nordean johdannaiset 36 3.3.2 Rahalaitosten talletukset 37 3.3.3 Muu vieras pääoma. 38 3.3.4 Arviointi 39 4. Politiikan haasteet 40 Viitteet 43 TIIVISTELMÄ JA PÄÄTELMÄT Toukokuussa 2012 komissio tuli siihen tulokseen, että Suomen makrotaloudessa on epätasapainoa, erityisesti kilpailukyvyn kehittämisen alalla. Komissio katsoi varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa, joka julkaistiin 28. marraskuuta 2012, että muun muassa toukokuussa havaitun epätasapainon vuoksi olisi hyödyllistä tutkia tarkemmin epätasapainon jatkumista tai sen purkamista. Tätä varten tässä perusteellisessa tarkastelussa käsitellään kattavasti Suomen taloutta makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn mukaisen valvonnan puitteissa. Seuraavassa esitetään analyysin perusteella tehdyt tärkeimmät huomautukset ja havainnot: · Kilpailukyvyn menettäminen on yksi Suomen keskeisistä politiikan haasteista. Suomen vaihtotaseen ylijäämä muuttui kymmenessä vuodessa alijäämäksi. Maan osuus maailman vientimarkkinoista on laskenut 23 prosenttia viiden viime vuoden aikana, ja yksikkötyökustannukset nousivat merkittävästi vuosina 2008 ja 2009. Yksikkötyökustannukset ovat nousseet jatkuvasti viime vuosina palkankorotusten ylittäessä tuottavuuden kasvun. · Vientimarkkinaosuuksien lasku johtuu osittain meneillään olevasta elektroniikka-alan ja metsäteollisuuden uudelleenjärjestelystä. Elektroniikka-alalla Nokia menetti määräävän asemansa ja sulki kaikki kokoonpanotehtaansa Suomessa, mikä vaikuttaa sekä sen omaan henkilöstöön että alihankkijoihin. Metsäteollisuus on siirtämässä paperin ja sellun valmistukseen liittyvää liiketoimintaa Aasiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan, joissa kysyntä kasvaa ja resursseja on saatavilla. Muut päätoimialat (metalli, koneet ja mineraalit) eivät ole kyenneet korvaamaan elektroniikka- ja metsäteollisuuden viennin laskua. Tämä kehitys osoittaa Suomen alttiuden rakenteellisille shokeille niillä tuotemarkkinoilla, joihin sen vienti on keskittynyt. · Suuri riippuvuus energiasta vaikuttaa edelleen Suomen vaihtotaseeseen öljyn ja kaasun hinnanvaihtelujen kautta. Energian, pääasiassa raakaöljyn, tuonnin osuus Suomen kokonaistuonnista vuonna 2011 oli jopa 20 prosenttia, osittain öljyn hinnan nousun vuoksi. Yleinen korkea energiaintensiteetti on seurausta energiaintensiivisten teollisuudenalojen valta-asemasta Suomessa. Energiatehokkuuden parantaminen auttaisi vähentämään kustannuksia ja energian tuontia. · Suomen hiipuva kilpailukyky on yhteydessä T&K:n suhteellisen vähäiseen muuttamiseen kaupallisesti hyödynnettäviksi tuotteiksi. Huolimatta suurista T&K-investoinneista ja hyvin koulutetusta työvoimasta metsäteollisuus ja elektroniikkateollisuus muodostavat edelleen suuren osan yritysrakenteesta, ja nopeasti kasvavien yritysten määrä on edelleen pieni. · Kustannuskilpailukyvyn heikentyminen on toinen tilanteeseen vaikuttava tekijä. Palkankorotukset ovat viiden viime vuoden aikana olleet liiallisia, ja ne ovat heikentäneet Suomen kilpailuasemaa erityisesti verrattuna Saksaan ja Ruotsiin, Suomen pääasiallisiin vertailukohtiin. Työnantajapuolen mielestä palkankorotusten on pysyttävä mahdollisimman vähäisinä vuosina 2013 ja 2014, kun taas työntekijäjärjestöt pitävät ratkaisuna julkisten investointien lisäämistä työvoimakoulutukseen ja aktiivisia työvoimapoliittisia toimenpiteitä. Samaan aikaan suljettu sektori, jonka tavaroita ja palveluja käytetään osittain tuotantopanoksena avoimella sektorilla, kärsi avointa sektoria hitaammasta tuottavuuden kasvusta. · Velkaantuneisuus on kasvanut viimeisten kymmenen vuoden aikana. Yksityisen sektorin, johon ei lueta finanssisektoria, velka on kasvanut 179 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2011 (konsolidoimaton). Se ylittää tulostaulun kynnysarvon, joka on 160 prosenttia suhteessa BKT:hen, mutta on kuitenkin edelleen alhaisempi kuin muissa Pohjoismaissa. Yritysten osuus tästä yksityisestä velasta on lähes kaksi kolmannesta, ja loput on kotitalouksien velkaa. Vaikka julkinen velka on kasvanut viime vuosikymmenen aikana, se on edelleen alhaisella tasolla, ja sen odotetaan pysyvän alle 60 prosentin viitearvon ainakin vuoteen 2014 saakka. · Kotitalouksien velkaantuneisuus on huolestuttavalla tasolla, vaikka äkillistä velkavivun purkamista tai finanssisektorin epävakautta ei olekaan näkyvissä. Kotitalouksien velka suhteessa käytettävissä oleviin tuloihin on kasvanut tasaisesti 65 prosentista 118 prosenttiin, ja se on nyt lähellä Euroopan unionin keskiarvoa. Kotitalouksien velkaantuneisuus (sekä suhteessa käytettävissä oleviin tuloihin että suhteessa BKT:hen) on kuitenkin edelleen selvästi alle niiden kestämättömien tasojen, jotka vallitsevat eräissä muissa Euroopan maissa. Finanssisektorin tämän hetkisen terveyden perusteella ja koska kohtuuttoman asumismenorasituksen rajan ylittävien kotitalouksien osuus[1] on edelleen melko pieni, kotitalouksien velkavivun äkillistä purkamista ei ole odotettavissa lähitulevaisuudessa. · Finanssisektorin konsolidoimattomat rahoitusvelat olivat 30,8 prosenttia vuonna 2011, eli selvästi yli 16,5 prosentin kynnysarvon. Tämä suuri kasvu johtui suurelta osin markkinoiden kehityksestä, joka heijastui Nordean johdannaissalkun arvoon, turvasatamavaikutuksesta, jonka seurauksena maahan virtaa ulkomaisten rahalaitosten talletuksia, ja rahalaitosten talletusten kaksinkertaisesta laskemisesta keskuspankissa. Vaikka tämä kehitys ei aiheuta välitöntä uhkaa finanssisektorin vakaudelle, sitä on aiheellista seurata tiiviisti jatkossa. Muut mahdolliset Suomen finanssisektoriin kohdistuvat riskit johtuvat korkeasta keskittymisasteesta ja rahoitusrakenteesta. Pankkialan voimakas keskittyminen merkitsee ongelmien leviämisriskiä järjestelmän kannalta merkittävimmästä pankista; riippuvuus ulkomaisista lähteistä ja tukkumarkkinoista merkitsee riskiä pankkirahoitukselle. Perusteellisessa tarkastelussa käsitellään myös tästä kehityksestä johtuvia politiikan haasteita ja niiden mahdollisia ratkaisuja. Voidaan harkita useita vaihtoehtoja: · Toimenpiteet, joilla pyritään edistämään innovaatioita, parantamaan tuotteiden laatua ja helpottamaan olemassa olevien yritysten ja tuotteiden viennin kasvua, olisivat erittäin hyödyllisiä Suomen taloudelle, ja ne hyödyntäisivät maan korkeaa T&K-intensiteettiä. Tämä auttaisi monipuolistamaan yritysrakennetta ja pehmentämään meneillään olevaa elektroniikka- ja metsäteollisuuden uudelleenjärjestelyä. Palkkaratkaisuissa voitaisiin nimenomaisesti ottaa huomioon tuottavuuden kasvu työvoimakustannusten nousun hillitsemiseksi. Lisäksi tuottavuuden kasvuun voitaisiin päästä vahvistamalla kilpailua tuote- ja palvelumarkkinoilla ja toteuttamalla toimenpiteitä, joilla pyritään saavuttamaan tehokkuusetuja julkisten palvelujen alalla, kuten terveydenhuollossa ja koulutuksessa. Ikääntymisestä johtuvan työikäisen väestön vähenemisen vastapainoksi voitaisiin harkita nuorten, pitkäaikaistyöttömien ja ikääntyneiden työntekijöiden aktivointia sekä todellisen ja lakisääteisen eläkkeellesiirtymisiän nostamista. · Toimenpiteet kotitalouksien velkaantumisen hillitsemiseksi lieventäisivät riskejä, jotka liittyvät kotitalouksien taloudelliseen asemaan. Tällaisia toimenpiteitä voisivat olla muun muassa enimmäismäärä asuntolainojen luototusasteelle ja asuntolainojen korkomaksujen verovähennyskelpoisuuden poistaminen. 1. Johdanto Euroopan komissio antoi 28. marraskuuta 2012 toisen varoitusmekanismia koskevan kertomuksen, joka oli laadittu makrotalouden epätasapainon ennalta ehkäisemisestä ja korjaamisesta annetun asetuksen (EU) N:o 1176/2011 3 artiklan mukaisesti. Kertomus toimii alustavana arviointivälineenä, jonka avulla voidaan yksilöidä jäsenvaltiot, jotka edellyttävät perusteellista jatkoarviointia sen määrittämiseksi, esiintyykö niissä epätasapainoa tai onko niissä olemassa riski epätasapainon ilmenemiselle. Asetuksen (EU) N:o 1176/2011 5 artiklan mukaisesti näissä maakohtaisissa ”perusteellisissa tarkasteluissa” olisi tarkasteltava asianomaisen jäsenvaltion makrotalouden sellaisen kehityksen luonnetta, alkuperää ja vakavuutta, joka aiheuttaa tai saattaa aiheuttaa epätasapainoa. Tämän arvioinnin perusteella komissio päättää, katsooko se epätasapainoa ilmenevän ja millaisia jatkotoimia se suosittaa neuvostolle. Tämä on toinen Suomea koskeva perusteellinen tarkastelu. Edellisessä perusteellisessa tarkastelussa, joka julkaistiin 30. toukokuuta 2012, komissio tuli siihen tulokseen, että Suomen makrotaloudessa on epätasapainoa, erityisesti kilpailukyvyn kehittymisen alalla. Varoitusmekanismia koskevassa kertomuksessa komissio piti kaiken kaikkiaan hyödyllisenä, ottaen huomioon myös toukokuussa havaittu epätasapaino, tutkia tarkemmin epätasapainon jatkumista tai sen purkamista. Tätä varten tässä perusteellisessa tarkastelussa käsitellään kattavasti Suomen taloutta makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn mukaisen valvonnan puitteissa. 2. Makrotalouden tilanne ja mahdollinen epätasapaino 1 2 2.1 Makrotalouden tilanne Suomen talous reagoi voimakkaasti maailmanlaajuisen kysynnän romahtamiseen vuonna 2009, sillä BKT supistui kyseisenä vuonna 8,5 prosenttia, mikä on enemmän kuin koskaan aikaisemmin. Seuraavien kahden vuoden aikana BKT lähti uudelleen nousuun kasvaen 3,3 prosenttia vuonna 2010 ja 2,8 prosenttia vuonna 2011 kotimaisen kysynnän vauhdittamana, mutta supistui jälleen hieman eli ­–0,2 prosenttia vuonna 2012. Vuosina 2013 ja 2014 odotetaan hidasta kasvua viennin kasvaessa vähitellen sitä mukaa kun maailmantalous elpyy. Herkkyys maailmanlaajuisen toimintaympäristön muutoksille on yhteydessä viennin rakenteeseen; 80 prosenttia viennistä muodostuu tuotantohyödykkeistä ja välituotteista, joiden kysyntä on yleisesti epävakaampaa ja suhdannevaihteluille alttiimpaa. Suomen taloudelle aiheutuu vakavia haasteita ikääntyvästä väestöstä. Työikäinen väestö on alkanut pienentyä. Suomessa tuottavuus ja elintaso ovat kehittyneiden maiden kärkitasoa, mutta ennen vahvat teollisuudenalat kuten elektroniikkateollisuus ja metsäteollisuus ovat vaikeuksissa, ja yleisesti ottaen teollisuuden osuus BKT:stä on laskusuunnassa. Vaikka työn tuottavuus on ollut Suomen teollisuudessa perinteisesti korkea, palvelualoilla tuottavuus on heikompaa. Julkista taloutta on hoidettu järkevästi, ja vaihtotase oli koko ajan ylijäämäinen viime vuosikymmenellä. Yksikkötyökustannukset kasvoivat kuitenkin voimakkaasti, ja vaihtotaseen ylijäämä on jatkuvasti pienentynyt vuodesta 2007. Vaihtotase muuttui alijäämäiseksi vuonna 2011 ensimmäistä kertaa lähes 20 vuoteen. Samaan aikaan yksityisen sektorin velkaantuminen jatkui. Herääkin kysymys, onko syntymässä ulkoinen epätasapaino ja onko yksityisen sektorin lisääntyvä velkaantuminen kestävällä tasolla. 2.2 Ulkoisten rahoitusasemien kestävyys Suomen ulkomaisessa nettovarallisuusasemassa on tapahtunut huomattavia muutoksia viime vuosina. Maan ulkomainen nettovarallisuusasema laski voimakkaasti 1990-luvun loppupuolella, nousi 2000-luvun alussa takaisin aiemmalle tasolleen ja vaihteli nollan alapuolella vuoteen 2008 asti, kuten kuviosta 1 näkyy. Vuodesta 2009 alkaen Suomen ulkomainen nettovarallisuusasema muuttui hieman positiiviseksi. Sitä vastoin ulkomainen nettovelka kasvoi vuoden 2008 lähes nollapositiosta suurempaan negatiiviseen positioon seuraavina vuosina. Merkittävin ulkomaisen nettovarallisuuden muutoksia aiheuttanut tekijä ovat nettomääräiset arvopaperisijoitukset. Kuten edellisessä perusteellisessa tarkastelussa kuvattiin, Nokian osakkeen hintojen kehityksellä oli suuri vaikutus Suomen ulkomaiseen nettovarallisuuteen näiden nettomääräisten arvopaperisijoitusten kautta. Noin 75 prosenttia Nokian osakkeista on ulkomaisessa omistuksessa, ja yrityksen kokonaismarkkina-arvo on huomattava suhteessa Suomen BKT:hen, minkä vuoksi arvostusvaikutukset aiheuttivat suuria heilahteluja Suomen ulkomaisessa nettovarallisuudessa. Nokian markkina-arvon viimeaikainen aleneminen heikensi yhtiön vaikutusta Suomen ulkomaiseen nettovarallisuuteen, minkä seurauksena muiden tekijöiden merkitys on jälleen lisääntynyt. Erityisesti nettomääräiset suorat sijoitukset ovat pysyneet positiivisina viime vuosina; näin ollen Suomi houkuttelee enemmän sijoituksia kuin sen asukkaat ja yritykset investoivat ulkomaille ulkomaisten suorien sijoitusten kautta. Suomen kauppa on heikentynyt viime vuosina. Vaihtotase on supistunut tasaisesti: se oli 8 prosenttia ylijäämäinen suhteessa BKT:hen vuonna 2002 ja 1 prosenttia alijäämäinen vuonna 2011. Vaihtotaseen ennustetaan pysyvän alijäämäisenä tulevina vuosina. Kuviossa 2 esitetään, kuinka tämä kehitys on seurausta ennen kaikkea laskevasta tavarakaupan taseesta, joka sekin muuttui alijäämäiseksi vuonna 2011. Tavarakaupan taseen heikkeneminen johtuu elektroniikka- ja metsäteollisuuden uudelleenjärjestelystä ja kilpailukyvyn laskusta. Tämä kehitys on johtanut siihen, että Suomen osuus maailman vientimarkkinoista on laskenut 23 prosenttia viiden viime vuoden aikana. Suomen heikkoa kauppaa voidaan osittain selittää palkkakehityksellä, jonka seurauksena nimelliset yksikkötyökustannukset ovat nousseet jyrkästi kriisivuosina. Vaikka nykyisten palkkaratkaisujen mukaiset palkankorotukset ovat alhaisemmat vuosina 2012 ja 2013, palkkojen nousu ylittää edelleen tuottavuuden kasvun. Toinen tekijä on Suomen elektroniikkaviennin lasku 2000-luvun alussa. Kolmas tekijä on sellu- ja paperiteollisuuden siirtyminen Aasiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan. Koska viennin ennustetaan kasvavan tuontia hitaammin vuosina 2013 ja 2014, mikä johtaa kauppataseen alijäämään, tätä kehitystä on tarpeen analysoida perusteellisesti. Siirtyminen vaihtotaseen alijäämään heikentää Suomen taloudellista tilannetta. Vaihtotaseen ali- ja ylijäämät eivät välttämättä merkitse makrotalouden epätasapainoa, koska niiden voidaan katsoa olevan luonnollinen seuraus maiden välisestä taloudellisesta vuorovaikutuksesta. Niiden maiden, joissa väestön ikääntyminen on nopeaa, voi kuitenkin olla järkevää säästää nyt (eli tehdä ylijäämää) tasoittamaan kulutusta pidemmällä aikavälillä (Euroopan komissio, 2012b). Tällä hetkellä vaihtotaseen alijäämä on edelleen pieni kuten myös ulkomaanvelan määrä. Suomen ulkoinen kestävyys on edelleen vahva, mutta se on heikkenemässä. Varantojen kasvattamisen sijaan Suomi käyttää vähitellen aiempia varantojaan. Väestön ikääntymisen vuoksi maan olisi parempi kasvattaa edelleen varantoja tulevaisuutta varten. Kuvio 1: Ulkomaisen nettovarallisuuden koostumus (% suhteessa BKT:hen) || Kuvio 2: Kauppatase ja vaihtotase (% suhteessa BKT:hen) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt 2.3 Alakohtaiset taseet Koko talouden nettoluotonanto/nettoluotonotto heikkeni huomattavasti, ja suurehko nettoluotonanto muuttui vuonna 2011 nettoluotonotoksi, jonka suuruus oli 1 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tämä kuviosta 3 ilmenevä lasku rajoittaa kotimaassa tarjolla olevia varoja, minkä vuoksi maan on otettava lainaa ulkomailta investointien kattamiseksi. Talouden nettoluotonanto/nettoluotonotto kuvastaa kotimaisen institutionaalisen sektorin säästämis- ja investointipäätöksiä. Kuviossa 4 ne jaotellaan sektoreittain. Säästöjen pienentyminen johtuu pääasiassa valtion säästöjen vähenemisestä vuodesta 2009 alkaen seurauksena kriisistä, joka vähentää verotuloja ja lisää automaattisten vakauttajien kautta menoja, sekä harkinnanvaraisten menojen lisäämisestä kriisin Suomen talouteen aiheuttamien vaikutusten lieventämiseksi. Kotitaloudet purkivat vuonna 2009 jonkin verran velkavipua, mutta sen jälkeen niiden asema nettoluotonottajana on uudelleen vahvistunut. Kuvio 3: Nettoluotonanto/nettoluotonotto aloittain (% suhteessa BKT:hen) || Kuvio 4: Säästöt ja sijoitukset aloittain (% suhteessa BKT:hen) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Julkisen talouden vakauttaminen on käynnissä, ja hallitus on vakuuttanut, että velkasuhteen alentaminen vuoteen 2015 mennessä on yksi sen tärkeimmistä tavoitteista. Suomen julkisen talouden rahoitusasema heikkeni 4,4 prosentin ylijäämästä suhteessa BKT:hen vuonna 2008 2,5 prosentin alijäämään suhteessa BKT:hen vuonna 2010. Julkisen talouden vakauttamisella saatiin alijäämä laskemaan 0,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2011, mutta alijäämän odotetaan kasvaneen 2,2 prosenttiin vuonna 2012. Valtionhallinnon ja paikallishallinnon alijäämä on korvautunut sosiaaliturvarahastojen ylijäämällä, joka on ollut 2,5–2,8 prosenttia kyseisinä vuosina. Tavoite julkisen talouden pienestä alijäämästä voi sen vuoksi silti merkitä huomattavaa valtionhallinnon alijäämää, mikä edellyttäisi julkisen velkatason kohoamista. Vuonna 2013 valtionhallinnon alijäämä kasvaa todennäköisesti edelleen, myös valtion talousarvion perustana olleen optimistisen ennusteen perusteella, jonka mukaan BKT kasvaa vielä 1 prosenttia vuosina 2012 ja 2013. Ottaen huomioon vuonna 2012 päätetyt finanssipoliittiset toimenpiteet, jotka tulivat voimaan vuonna 2013, julkisen sektorin nettoluotonoton odotetaan edelleen pienentyvän vuosina 2013 ja 2014. Julkisen talouden nettovarallisuus on suurehko (54 prosenttia suhteessa BKT:hen, kuvio 5), koska se sisältää sosiaaliturvarahastojen varat. Kotitalouksien jatkuva velkaantuminen on huolestuttavaa. Viimeisten kymmenen vuoden aikana, lukuun ottamatta vähäistä velkavivun purkamista vuonna 2009, kotitaloudet ovat olleet nettoluotonottajia, mikä on johtanut kotitalouksien velkaantumiseen. Vaikka kotitaloudet purkivat hieman velkavipua vuonna 2009, niille kertyi uudelleen velkaa vuosina 2010 ja 2011. Kotitalouksien säästämisaste kasvoi huimasti kriisin aikana 7,8 prosentista käytettävissä oleva tuloista vuonna 2008 11,7 prosenttiin vuonna 2009, jonka jälkeen se laski jälleen noin 8 prosenttiin vuonna 2012. Tulevina vuosina kotitalouksien säästämisasteen odotetaan vakiintuvan. Kun otetaan huomioon väestön ikääntyminen, kotitalouksien nettoluotonotto viimeisten kymmenen vuoden aikana ja säästämisasteen aleneminen merkitsevät sitä, että mahdollisuudet kattaa väestön ikääntymisestä aiheutuvat menot ovat pienemmät. Kotitalouksien velkavivun purkaminen yhdessä julkisen talouden vakauttamisen kanssa toisi Suomen takaisin nettoluotonantajan asemaan. Velkaantumisesta huolimatta kotitalouksien nettovarallisuus on edelleen positiivinen (kuvio 5). Sekä finanssialan yritykset että muut kuin finanssialan yritykset ovat johdonmukaisesti säästäneet enemmän kuin investoineet, mistä on seurauksena nettoluotonantoasema. Finanssialan yritysten nettoluotonanto oli 0,8 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2011. Muiden kuin finanssialan yritysten osuus Suomen talouden nettoluotonannosta/nettoluotonotosta on kuitenkin tärkeämpi tekijä, samoin kuin niiden osuus kaikista säästöistä ja investoinneista. Muiden kuin finanssialan yritysten nettoluotonanto supistui lähes nollaan vuonna 2008, minkä jälkeen se nousi takaisin tuntuville tasoille, tasoittaen osittain kotitalouksien ja julkisen talouden nettoluotonottoasemaa. Velkaantuneisuus on kasvanut viimeisten kymmenen vuoden aikana. Yksityisen sektorin, johon ei lueta finanssisektoria, velka on kasvanut 179 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2011 (konsolidoimaton), kuten kuviosta 6 ilmenee. Se ylittää tulostaulun kynnysarvon, joka on 160 prosenttia suhteessa BKT:hen, mutta on kuitenkin edelleen alhaisempi kuin muiden Pohjoismaiden. Yritysten osuus tästä yksityisestä velasta on lähes kaksi kolmannesta, ja loput on kotitalouksien velkaa. Vaikka julkisen velan määrä suhteessa BKT:hen on kasvanut viime vuosikymmenen aikana, se on edelleen alhaisella tasolla, ja sen odotetaan pysyvän alle 60 prosentin viitearvon ainakin vuoteen 2014 saakka. Vaaraa, että julkisen velan tason pitämisestä herpaannutaan, pidetään vähäisenä, koska Suomen hallitus varautuu ikääntymiseen liittyvien menojen kasvuun lähitulevaisuudessa noudattamalla tiukkaa budjettikuria. Kuvio 5: Nettovarallisuus aloittain || Kuvio 6: Velan jakautuminen (% suhteessa BKT:hen) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Finanssisektori on edelleen vahva suhteessa moniin muihin euroalueen finanssisektoreihin. Pankkisektori ei ole tarvinnut hallituksen tukea kriisin aikana, ja sen katsotaan olevan vakaa (”turvasatamailmiö”). Kreikkaan, Portugaliin, Italiaan ja Espanjaan liittyvät riskit ovat vähäiset samoin kuin järjestämättömät lainat (taulukko 1). Lisäksi pankkijärjestelmä on pysynyt yleisesti kannattavana; keskimääräinen oman pääoman tuotto on noin 10 prosenttia. Tämä on mahdollistanut vakavaraisuuden parantamisen. Keskimääräinen vakavaraisuussuhde on noin 14 prosenttia.[2] Suomen suurimpia pankkeja (Nordea, Danske Bank ja OP-Pohjola-ryhmä) ei vaadittu toteuttamaan toimenpiteitä, jotta ne olisivat täyttäneet Euroopan pankkiviranomaisen joulukuussa 2011 toteuttaman pääomittamishankkeen (EU Capital Exercise) mukaisen rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen vähimmäisosuuden, joka on 9 prosenttia. Tästä huolimatta OP-Pohjola[3] nosti rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen osuutensa 14 prosentista vuoden 2011 lopussa 15,1 prosenttiin kesäkuussa 2012. Taulukko 1: Valitut makrotalouden vakauden indikaattorit Finanssisektorin konsolidoimattomien rahoitusvelkojen vuotuinen kasvu oli kuitenkin 30,8 prosenttia. Tämä on ylivoimaisesti suurin kasvuaste EU:n jäsenvaltioiden keskuudessa. Toiseksi suurin kasvuaste EU:ssa oli vain 11,3 prosenttia, ja kaikkien muiden maiden luvut vaihtelivat –5 prosentin ja 9 prosentin välillä. Suomen finanssisektorin konsolidoimattomien rahoitusvelkojen suuri kasvu antaa aihetta tarkempaan tarkasteluun. Finanssisektorin varat ja velat ovat kasvaneet jatkuvasti 1990-luvun lopusta alkaen (kuvio 7). Tätä analysoidaan yksityiskohtaisesti jaksossa 3.3. Kuvio 7: Finanssisektorin varat ja velat Lähde: Komission yksiköt 2.4 Asuntomarkkinoiden kehitys Asuntojen inflaatiokorjatut hinnat ovat nousseet merkittävästi 1990-luvun puolivälistä alkaen. Asuntojen reaalihinnat nousivat Suomessa 92 prosenttia vuosina 1993–2007 (vuoden 1993 aallonpohjasta huippuunsa vuonna 2007), mikä viittaa siihen, että asumiskustannukset ovat nousseet suhteessa kuluttajahintoihin. Tämä hintojen kokonaisnousu ja jatkuva suuntaus ylöspäin saattavat herättää huolestuneisuutta asuntomarkkinoiden kestävyydestä. Useissa muissa maissa kuluttajahintoihin suhteutettu kasvu oli kuitenkin yli 100 prosenttia. Asuntomarkkinat saattavat muodostaa riskin Suomen taloudelle, sillä tietyt Suomen asuntomarkkinoiden rakenteelliset ominaisuudet näyttävät lisäävän hintojen epävakautta. Cuerpo Caballero ja Mordonu (2011) käsittelevät eri politiikkojen vaikutusta asuntomarkkinoiden mahdolliseen epätasapainoon. Ensinnäkin toimilla, joilla kannustetaan erityisesti alhaisen tulotason väestöä hankkimaan omistusasuntoja, voi olla kielteinen vaikutus asuntojen hintojen vakauteen. Sen sijaan vakaiden ja moitteettomasti toimivien vuokramarkkinoiden edistäminen, keskittymällä erityisesti pienituloisiin kotitalouksiin, voisi vähentää epätasapainoa asuntomarkkinoilla. Toiseksi muuttuvat asuntolainojen korot näyttävät lisäävän asuntomarkkinoiden epätasapainon riskiä. Kolmantena tekijänä on korkea luototusaste. Myös asunnon ostamista tukevat verokannustimet voivat heikentää markkinoiden vakautta. Suomen hallitus tarjoaa pienituloisille kotitalouksille asuntoja sosiaalisin perustein ja myöntää niille asumistukia riippumatta siitä, onko kyse vuokra- vai omistusasunnosta (Vartia, 2006). Tämän pienituloisten vuokralaisten ja pienituloisten asunnonomistajien yhtäläisen kohtelun vuoksi Suomen institutionaaliset puitteet eivät näytä kannustavan kohtuuttomasti pienituloisten kotitalouksien omistusasumista. Toisaalta Suomessa on muita vaikuttavia tekijöitä, muun muassa lähes kaikki asuntolainat ovat vaihtuvakorkoisia, ensiasunnon ostajien luototusasteet ovat korkeita, asuntolainojen korot ovat verovähennyskelpoisia, kiinteistöverot ovat pieniä ja omistajan omassa käytössä olleen asunnon myynnistä saatavia pääomatuloja ei veroteta (jos asunto on ollut omistajalla yli kaksi vuotta). Analyysin mukaan Suomen arvostusero on edelleen jonkin verran pitkän aikavälin keskiarvon yläpuolella. Euroopan komission asiakirjassa 2012a tarkastellaan useita arvostusmenetelmiä. Ne osoittavat, että asuntojen hinnat ovat Suomessa vain vähän pitkän aikavälin keskiarvon yläpuolella (kuvio 8). Kuvio 8: Asuntojen hintojen arvostusero laskennallisten vuokrien perusteella, valitut euroalueen taloudet (%) Tämänhetkinen ajankohta on vuoden 2011 viimeinen neljännes (Q4) ja alkamisajankohta vaihtelee maittain: Belgia 1976 Q4, Irlanti 1987 Q1, Espanja 1981 Q1, Ranska 1973 Q3, Alankomaat 1974 Q2, Suomi 1980 Q3. Siniset palkit ilmaisevat otoksen suurimman ja pienimmän arvon. Lähde: Komission yksiköt, talouden ja rahoituksen pääosaston laskelmat Asuntojen hintojen nousun tasoittuminen on kuitenkin näköpiirissä. Vaikka asuntojen deflatoidut hinnat nousivat edelleen vuonna 2010, ne laskivat hieman vuonna 2011 ja pysyivät vakaina vuoden 2012 alkupuoliskolla, kuten kuviosta 9 näkyy. Tähän muutokseen liittyy asuntolainojen kokonaismäärän paljon pienempi kasvu vuonna 2011 edellisiin vuosiin verrattuna. Kuviossa 10 esitetään, miten rakennusluvat ja kiinteistöinvestoinnit ovat vakiintumassa saavutetulle tasolle. Tiedot vuoden 2012 kolmelta ensimmäiseltä neljännekseltä osoittavat, että uusien asuntojen rakentaminen on vähentynyt, ja arviomme mukaan se pysyy vuonna 2013 äskettäisen huippunsa alapuolella. Kuvio 9: Asuntohintaindeksi ja rahalaitosten asuntolainat || Kuvio 10: Kiinteistöinvestoinnit ja rakennusluvat Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Kaiken kaikkiaan näyttää siltä, että Suomen asuntomarkkinat vastaavat kysyntä- ja tarjontatekijöiden rakenteellisiin muutoksiin. Asuntolainojen alhaiset korot johtavat suurempiin kokonaislainamääriin kuukausimaksujen pysyessä samalla tasolla. Näin ollen hintojen nousu suhteessa tuloihin johtuu osittain suurempien lainamäärien hintoihin aiheuttamasta vaikutuksesta sekä asuntotarjonnan rajoituksista. Uusien asuntojen rakentaminen väheni äskettäisestä huipustaan, ja sen odotetaan pysyvän huipun alapuolella vuonna 2013. Velkarahoitteisten asuntojen ostoa tukevien kannustimien asteittaisen käytöstäpoiston pitäisi auttaa vähentämään asuntojen hintojen nostopaineita. 3. Valittujen aihealueiden perusteellinen arvioiminen 3 3.1 Kilpailukyky ja viennin suorituskyky Ensi näkemältä näyttää siltä, että Suomen talous on edelleen yksi EU:n kilpailukykyisimmistä talouksista. Euroopan komission innovaatiounionin tulostaulussa Suomi sijoittuu neljännelle sijalle ja kuuluu neljän innovaatiojohtajan ryhmään yhdessä Saksan, Tanskan ja kärjessä olevan Ruotsin kanssa. Suomen kansallinen kilpailukyky[4] sijoittuu kolmannelle sijalle vuoden 2012 maailman kilpailukykyindeksissä. Kuten Maailman talousfoorumin vuoden 2012 raportissa todetaan, Suomen katsotaan olevan maailmassa johtoasemassa terveydenhuollon ja koulutuksen alalla, ja maa on viiden parhaan joukossa innovaatioiden, rahoitusmarkkinoiden ja institutionaalisen järjestelmän alalla. Lueteltuja heikompia puolia ovat makrotaloudellinen ympäristö, työmarkkinoiden tehokkuus ja tuotemarkkinoiden tehokkuus. Suomi on yhdennellätoista sijalla Maailmanpankin liiketoiminnan helppoutta koskevassa indeksissä vuodelta 2012. 3.1.1 Vientimarkkinaosuudet Vuosina 2007–2011 Suomen vientimarkkinaosuus laski 23 prosenttia. Kuviossa 11 esitetään, kuinka Suomen vienti onnistui pysymään mukana maailman viennin kasvussa (arvon mukaan tarkasteltuna) vuosina 2007 ja 2008, mistä oli seurauksena vakaa vientimarkkinaosuus. Vuonna 2009 maailmanlaajuinen vienti supistui kriisin seurauksena 16 prosenttia vuoteen 2008 verrattuna. Valitettavasti laskusuhdanne vaikutti Suomeen voimakkaasti, ja maan vienti supistui sen seurauksena yli neljänneksellä. Tämän johdosta Suomen vientimarkkinaosuus laski 11,6 prosenttia. Vuonna 2010 maailman vientimarkkinat elpyivät samoin kuin Suomen vienti, tosin pienemmässä mittakaavassa, mistä oli jälleen seurauksena vientimarkkinaosuuden merkittävä supistuminen. Maailman viennin elpyminen jatkui vuonna 2011, mutta Suomen vienti kasvoi edelleen maailman vientiä hitaammin. Tästä oli jälleen seurauksena vientimarkkinaosuuden supistuminen, tosin pienemmässä määrin kuin aikaisempina vuosina. Kuviosta 12 ilmenee, että tavaroilla oli negatiivinen vaikutus Suomen vientimarkkinaosuuteen kriisivuosina, kun taas palvelujen vaikutus vientimarkkinaosuuteen oli positiivinen vuosina 2007–2008 ja sen jälkeen lievästi negatiivinen vuosina 2009–2010. Palvelujen viennin kasvu voi olla merkki myös liitännäistoimintojen lisääntyneestä ulkoistamisesta. Monet sellaiset toiminnot, joista yritykset aiemmin vastasivat itse, kuten logistiikka, on ulkoistettu, ja ne luokitellaan tällä hetkellä yrityspalveluiksi. Kun otetaan huomioon, että palveluilla on edelleen pienempi osuus Suomen viennistä, Suomi voisi kasvattaa vientimarkkinaosuuttaan lähitulevaisuudessa ainoastaan lisäämällä tavaravientiä. Sen sijaan palvelujen viennin lisääminen vaikuttaisi kokonaiskauppataseeseen keskipitkällä aikavälillä. Kuvio 11: Tavaroiden ja palveluiden vientimarkkinaosuudet (arvon mukaan) || Kuvio 12: Vaikutus vientimarkkinaosuuksien muutokseen (arvon mukaan) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Viennin väheneminen näkyy myös kauppataseessa, joka kääntyi alijäämäiseksi polttoaineiden ja kulutushyödykkeiden negatiivisen vaikutuksen vuoksi. Kauppataseen ylijäämä vaihteli 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa 9 ja 10 prosentin välillä suhteessa BKT:hen, minkä jälkeen se supistui lähelle nollaa ja muuttui hieman alijäämäiseksi vuonna 2011. Kuviossa 13 esitetään neljän laajan tavaraluokan vaikutus kauppataseeseen. Kokonaisylijäämän 2000-luvun alussa voidaan katsoa johtuvan pääasiassa välituotteista ja tuotantohyödykkeistä. Näiden kahden luokan merkitys pieneni 2000-luvun ensimmäisten kymmenen vuoden loppuun mennessä samalla kun polttoaineen ja kulutushyödykkeiden alalla syntyi alijäämää. Suomi on hyvin riippuvainen energian tuonnista (pääasiassa raakaöljyn), jonka osuus oli 22 prosenttia kokonaistuonnista vuonna 2011. Sen vuoksi öljyn ja kaasun hintojen nousulla on suuri vaikutus Suomen energian tuontiin, vaikka lopullista vaikutusta Suomen kauppataseeseen pienentää jalostettujen öljytuotteiden vientihintojen nousu. Kulutustavaroiden tuonti ylitti pitkälti viennin vuosina 2009–2010, mikä on osoitus suomalaisten kotitalouksien kasvavasta kiinnostuksesta tuotuihin kulutushyödykkeisiin. Kulutustavaroiden vienti absoluuttisesti mitattuna puolestaan lisääntyi tuontia vähemmän. Kuvio 13: Vaikutus kauppataseeseen pääluokittain Lähde: Comtrade, talouden ja rahoituksen pääosaston laskelmat Tavaroista poiketen palvelujen kauppatase oli paljon pienempi ja kehittyi päinvastaisesti. Palvelujen kauppatase oli noin 1,5 prosenttia alijäämäinen suhteessa BKT:hen 1990-luvun loppupuolella ja muuttui hieman ylijäämäiseksi vuonna 2011. Jos tämä kehitys jatkuu, se voisi tukea vaihtotaseen alijäämää tulevaisuudessa. Palvelujen tuontia ja vientiä on kuitenkin vaikea mitata, ja ne ovat yleensä alttiimpia muutoksille kuin tavaroiden tuonti ja vienti, erityisesti kun mukana on monikansallisia yrityksiä. Näiden yritysten pääkonttorit antavat ulkomailla sijaitsevien tytäryhtiöidensä tehtäväksi pääkonttoripalveluja, jotka kirjataan palvelujen vienniksi ja tuonniksi kyseisissä maissa. Näihin palveluihin kuuluu yleisiä toimintoja kuten esimerkiksi tietotekniikka-, markkinointi- ja kirjanpitopalvelut, joille yritys voi itse asettaa sisäisen hintatason niiden eri valtioiden verojärjestelmien mukaisesti, joissa se toimii. 3.1.2 Vientimarkkinaosuuden menetyksen erittely Vientimarkkinaosuuden menetys kuvastaa suurelta osin kilpailukyvyn menetystä. Kuviossa 14 tavaroiden vientimarkkinaosuuden menetys on jaettu neljään osa-alueeseen. Osan vientimarkkinaosuuden muutoksesta voidaan katsoa olevan yhteydessä maantieteellisiin kohdemarkkinoihin; jos viennin kysyntä Suomen kohdemaissa on suurempaa (pienempää) kuin maailmassa keskimäärin, johtaa se kasvuun (laskuun). Toiseksi muutos voi osittain johtua tuotekoostumuksesta; jos viennin kysyntä Suomen tuotemarkkinoilla on suurempaa (pienempää) kuin keskiarvo kaikilla tuotemarkkinoilla yhteensä, johtaa se kasvuun (laskuun). Molemmat näistä tilanteista pelkästään heijastavat läsnäoloa laajentuvilla tai kutistuvilla maantieteellisillä ja tuotemarkkinoilla. Suomen tapauksessa näillä oli vain pieni vaikutus maan vientimarkkinaosuuteen. Suomen tuotekoostumuksen aiheuttaman kielteisen vaikutuksen voidaan katsoa johtuvan siitä, että kokonaisinvestoinnit ovat vähentyneet enemmän kuin kulutus, koska tuotantohyödykkeiden osuus Suomen viennistä on suhteellisen suuri. Eniten vientimarkkinaosuuteen on vaikuttanut kilpailukyvyn muuttuminen maantieteellisissä kohteissa, mikä merkitsee sitä, että suomalaisten vientituotteiden kysyntä on heikentynyt Suomen vientikohteissa suhteessa ulkomaisten tavaroiden kokonaiskysyntään. Lisäksi suomalaisten tuotteiden kilpailukyky on laskenut, minkä johdosta suomalaisten tuotteiden kysyntä on heikompaa kuin samantyyppisten tuotteiden kokonaiskysyntä. Yhteenvetona voidaan todeta, että Suomen vientitavarat menettävät otettaan tuotemarkkinoillaan ja maantieteellisillä kohdemarkkinoillaan, mikä kuvastaa kilpailukyvyn menetystä. Kuvio 14: Nimellismääräisen tavaraviennin kasvu suhteessa tavaraviennin maailmanlaajuiseen kasvuun (pysyvän markkinaosuuden analyysi) || Lähde: Komission yksiköt || Suomen viennin tuotekoostumuksella on ollut vain vähäinen vaikutus vientimarkkinaosuuden menetykseen. On syytä huomata, että Suomen viennin keskittyminen tiettyihin tuotteisiin altistaa maan rakenteellisille häiriöille. Suomen tärkeimpiä vientituotteita ovat puu- ja paperituotteet, kemikaalit ja öljytuotteet, metallit, koneet ja sähkölaitteet. Näiden osuus Suomen kokonaisviennistä oli 79 prosenttia vuonna 2011 (kuvio 15). Muutaman viime vuoden aikana kasvun vauhdittuminen metalli-, kemian- ja koneteollisuuden aloilla on vain osittain kompensoinut laskua elektroniikka- ja metsäteollisuuden aloilla. Suomen vienti koostuu pääasiassa välituotteista (noin 50 prosenttia tavaraviennistä) ja tuotantohyödykkeistä (noin 30 prosenttia tavaraviennistä). Maantieteellisten kohdemarkkinoiden koostumus on vaikuttanut vain vähän vientimarkkinaosuuden menetykseen. Euroopan unioni on Suomen tärkein vientikohde sekä tavaroiden että palvelujen osalta, ja sen osuus kokonaisviennistä on yli puolet. Kolmasosa Suomen viennistä suuntautuu euroalueen maihin ja noin neljännes muihin jäsenvaltioihin (kuvio 16). Suomella on kaikista euroalueen maista suhteessa eniten kauppaa euroalueen ulkopuolisten maiden kanssa. Vuonna 2011 noin 70 prosenttia Suomen viennistä suuntautui euroalueen ulkopuolelle, kun taas koko euroalueen tapauksessa tämä luku on noin 50 prosenttia. Suomen tärkeimmät euroalueen ulkopuoliset vientikohteet Euroopan mantereella ovat Ruotsi (12 prosenttia kokonaisviennistä vuonna 2011) ja Venäjä (9 prosenttia). Suomen tärkeimmät vientikohteet, Venäjää lukuun ottamatta, eivät ole nopean kasvun markkinoita. Kaiken kaikkiaan vain 16 prosenttia tavaroista ja palveluista vietiin kehittyville markkinoille vuonna 2011. Odotettua hitaampi elpyminen Euroopassa voisi verottaa Suomen vientiä, erityisesti jos kapasiteetin käyttöasteet säilyvät alhaisina Saksassa ja Ruotsissa. Positiivista on se, että Venäjä muodostaa lupaavan ja kasvavan markkina-alueen Suomen viennille. Kuvio 15: Suomen tavaraviennin koostumus (käypinä hintoina) || Kuvio 16: Suomen tärkeimmät tavaroiden ja palvelujen vientimarkkinat (2012) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Tulli 3.1.3 Muihin tekijöihin kuin hintaan perustuva Suomen viennin kilpailukyky Suomen vahvimmat vientiteollisuuden alat ovat menettäneet otettaan vuosina 2000–2010. Puun ja puutuotteiden, metallien, koneiden ja sähkölaitteiden, mutta myös raakavuotien ja -nahkojen, muokatun nahkan ja turkisten maailmanmarkkinaosuus oli vuosina 2009–2010 yli Suomen viennin keskimääräisen osuuden, joka on 0,6 prosenttia. Näin ollen ne muodostavat Suomen pääasialliset vientiteollisuuden alat. Nämä neljä luokkaa ovat ainoat luokat, joiden osalta Suomen taloudella on myönteinen suhteellinen etu. Suomi on kuitenkin menettänyt voimakkaasti puun ja puutuotteiden markkinaosuuksia verrattuna vuosiin 2000–2001 (kuvio 17). Koneet ja sähkölaitteet menettivät samaan aikaan suuren osan markkinaosuudestaan kun taas metalliteollisuus onnistui pitämään markkinaosuuden supistumisen kurissa. Markkinaosuuden supistumisesta huolimatta näiden teollisuudenalojen suhteellinen etu on säilynyt, kuten kuviossa 18 esitetty symmetrinen paljastettua suhteellista etua kuvaava indeksi osoittaa[5]. Puun ja puutuotteiden alalla suhteellinen etu on pysynyt vakaana vuosien 2000–2010 aikana, ja se on parantunut metallien sekä raakavuotien ja ‑nahkojen, muokatun nahkan ja turkisten alalla. Koneiden ja sähkölaitteiden alalla suhteellinen etu on pienentynyt. Palvelualoilla muiden palvelujen[6] muodostaman laajan palveluluokan markkinaosuus on suurempi kuin kaikkien palvelujen markkinaosuus, kun taas matkailu- ja kuljetuspalvelujen markkinaosuus on pienempi (kuvio 19). Muiden palvelujen luokka on Suomessa ainoa palveluluokka, jolla on suhteellinen etu muuhun maailmaan verrattuna (ks. kuvio 20). Matkailu- ja kuljetuspalvelujen alalla suhteellinen haitta kasvoi entisestään, mikä kuvasti osittain Itämeren vesikuljetuksiin sovellettavia tiukempia päästösääntöjä, jotka tulevat voimaan vuonna 2015. Suomen olisi pyrittävä hyödyntämään korkeaa T&K-intensiteettiään tehokkaasti uusien tuotteiden kehittämisessä. Tämä ilmenee myös innovaatiounionin tulostaulusta, jossa Suomen pistemäärä on alhaisin (15. sija, juuri ja juuri 27 jäsenvaltion EU:n keskiarvon yläpuolella) alaluokassa ”innovaattorit”, joka käsittää tuote- tai prosessi-innovaatioita käyttöön ottavat pk-yritykset ja markkinointi- tai organisatorisia innovaatioita käyttöön ottavat pk-yritykset. Suomen hallitus on tältä osin käynnistänyt tai vahvistanut useita toimenpiteitä, joilla edistetään yrittäjyyttä ja innovointia. Finnveran, joka on valtion omistama erityisrahoittaja, mahdollisuuksia myöntää riskirahoitusta kotimaisiin rahoitustarpeisiin on parannettu. Vuoden 2015 loppuun asti sovellettavan lain kautta Finnvera voi kattaa ohjelmassa mukana olevien yritysten tappioista 58–60 prosenttia. Niin sanottu bisnesenkelilaki koskee sijoituksia pieniin yrityksiin, joiden liikevaihto on alle 10 miljoonaa euroa tai joilla on enintään 50 työntekijää. Laki sallii yksittäisen sijoittajan vähentää 50 prosenttia pääomatulostaan seurauksena osakeyhtiöön vuosina 2013–2015 tehdystä sijoituksesta. Toisella toimenpiteellä mahdollistetaan lisävähennykset yritysten T&K-kustannuksista vuosina 2013–2015. Immateriaalioikeuksien lisensoinnista saatavia tuloja koskeva verovapautus on edelleen käsiteltävänä. Vientimarkkinaosuuksia voitaisiin kasvattaa joillakin kapeilla markkinasektoreilla. Metsäteollisuuden markkinaosuuden supistuminen on seurausta meneillään olevasta muutoksesta; tuotantolaitoksia suljetaan Suomessa ja ne siirretään alhaisemman kustannustason maihin ja lähemmäksi kasvavaa kysyntää. Keskipitkällä aikavälillä Suomen metsäteollisuus voisi kuitenkin pystyä suuntautumaan uudelleen puhtaaseen teknologiaan ja korkean lisäarvon tuotteisiin. Muita aloja, joilla Suomi voisi kasvattaa vientimarkkinaosuuttaan, ovat kaivostuotteet, offshore-koneet ja -laitteet sekä tieto- ja viestintätekniikan tuotteet ja palvelut. Kuvio 17: Tavarakaupan alakohtaiset vientimarkkinaosuudet (arvon mukaan) || Kuvio 18: Paljastettu suhteellinen etu tuoteluokittain Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Kuvio 19: Palvelukaupan alakohtaiset vientimarkkinaosuudet (arvon mukaan) || Kuvio 20: Paljastettu suhteellinen etu palveluluokittain Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt 3.1.4 Tieto- ja viestintäteknologian (TVT) tuotteiden merkitys Suomen taloudelle Nokia vaikutti tuntuvasti Suomen bruttoarvonlisäyksen kasvuun, viennin suorituskykyyn ja työllisyyteen 2000-luvun alussa. Yhtiöstä tuli alansa markkinajohtaja, ja suomalaiset alihankkijat kukoistivat sen menestyksen myötä. Vuonna 1995 TVT-ryhmä tuotti 5 prosenttia Suomen bruttoarvonlisäyksestä; tämä osuus nousi 11 prosenttiin vuonna 2000 (kuvio 21). Jopa puolet bruttoarvonlisäyksen kasvusta vuosina 1998–2000 tulee tieto- ja viestintäteknologian alalta (kuvio 22). Nokian itsensä osuus BKT:stä oli 4 prosenttia vuonna 2000, ja se edisti 2 prosenttiyksiköllä BKT:n kasvua (ETLA, 2012). Kun Nokian kohtaama kilpailu koveni, yhtiöllä oli vaikeuksia säilyttää johtava asemansa. Tämän seurauksena tieto- ja viestintäteknologian merkitys Suomen bruttoarvonlisäyksen (kasvun) kannalta on pienentynyt. Kuvio 21: Tieto- ja viestintäteknologian[7] osuus kokonaisbruttoarvonlisäyksestä, käypinä hintoina || Kuvio 22: Tieto- ja viestintäteknologian panos bruttoarvonlisäyksen kasvuun Lähde: Komission yksiköt, talouden ja rahoituksen pääosaston laskelmat || Lähde: Komission yksiköt, talouden ja rahoituksen pääosaston laskelmat Tieto- ja viestintäteknologian tuotteiden[8] osuus Suomen viennistä on pienentynyt verrattuna niiden kukoistusaikaan vuonna 2000. Tieto- ja viestintäteknologian tuotteiden osuus tavaraviennistä laski 31 prosentista vuonna 2000 vain 13 prosenttiin vuonna 2011. Tämä ei ole yllättävää, kun otetaan huomioon käynnissä oleva Nokian tuotannon siirtäminen Suomen ulkopuolelle. Vuoden 2012 lopussa yhtiö sulki viimeisen tuotantolinjansa Suomessa, minkä seurauksena matkapuhelinten vienti Suomesta loppuu vuonna 2013. Nokialla on nyt Suomessa palvelujen, nimittäin T&K:n ja pääkonttoripalvelujen, viejän rooli. On odotettavissa, että tieto- ja viestintäteknologian ala pienenee alan uudelleenjärjestelyssä ja että se tulee perustumaan pienempiin yrityksiin ja voimakkaaseen keskittymiseen T&K-toimintaan. Muun muassa Samsung ja Lenovo ovat ilmoittaneet suunnitelmistaan perustaa T&K-keskuksia Suomeen, mikä todennäköisesti on seurausta siitä, että Suomessa on saatavilla hyvin koulutettuja ja kokeneita insinöörejä. Kehittyvä älypuhelinten ja taulutietokoneiden peliteollisuus on menestynyt kansainvälisesti. Valtion rahoittama Tekes tarjoaa rahoitusta ja tukea useille tieto- ja viestintäteknologian alan uusille yrityksille. Hallitus pohtii parhaillaan keinoja, joilla voitaisiin tukea käynnissä olevaa uudelleenjärjestelyä. ICT 2015 -työryhmä määritteli hiljattain neljä kriittistä toimenpidettä, jotka olisi toteutettava Suomen nostamiseksi jälleen tietotekniikan soveltamisen kärkimaaksi. Kyse on seuraavista toimenpiteistä: i) yhtenäisen kansallisen palveluarkkitehtuurin rakentaminen nopeasti; ii) kymmenen vuoden tutkimus-, kehitys- ja innovaatio-ohjelman perustaminen tieto- ja viestintäteknologian alalla; iii) rahoitusohjelman perustaminen kasvuvaiheessa olevien yritysten rahoitustarpeiden kattamiseksi; ja iv) ICT-asiantuntijaryhmän perustaminen valtioneuvoston kansliaan pitkäjänteisen kehitystyön takaamiseksi. 3.1.5 Kustannuskilpailukyky ja tuottavuus Kustannuskilpailukyvyn hiljattaisen paranemisen taustalla ovat valuuttakurssien vaihtelut. Vuosien 2007 ja 2009 välisenä aikana reaalinen efektiivinen valuuttakurssi[9] nousi voimakkaasti, etenkin kun deflaattorina käytetään yksikkötyökustannuksia (ks. kuvio 23). Vuonna 2010 seurasi jyrkkä lasku, jonka jälkeen reaalisen efektiivisen valuuttakurssin kasvu oli negatiivista tai lähellä nollaa vuosina 2011 ja 2012, mikä osoittaa Suomen kustannuskilpailukyvyn parantuneen. Kuitenkin kuviossa 24 esitetyt nimelliset yksikkötyökustannukset nousivat saman ajanjakson aikana ja niiden ennustetaan jatkavan kasvuaan. Kustannuskilpailukyvyn paraneminen johtuu pääasiassa valuuttakurssivaihteluista suhteessa Suomen tärkeimpiin kauppakumppaneihin Ruotsiin, Tanskaan ja Venäjään. Jyrkkä lasku vuonna 2010 johtui osittain Ruotsin kruunun vahvistumisesta. Kuvio 23: Nimellinen ja reaalinen efektiivinen valuuttakurssi (YKHI:n ja YTK:n perusteella) || Kuvio 24: Nimellisten yksikkötyökustannusten ja sen osien kasvu suhteessa IC36:een Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Tuottavuuden alhainen kasvu johtaa nimellisten yksikkötyökustannusten nousuun. Suomen nimelliset yksikkötyökustannukset kasvavat johdonmukaisesti Suomen tärkeimpien kauppakumppaneiden (IC36) keskimääräistä kasvuvauhtia nopeammin. Nimellisten yksikkötyökustannusten kasvu Suomessa ylitti sekä euroalueen että EU 27:n keskimääräisen kasvun, vaikkei se näy kuviossa 24. Ajanjaksolla 1998–2007 tuottavuuden ja palkkojen kehitys olivat useimpina vuosina tiiviisti yhteydessä toisiinsa, ja työntekijäkohtaiset reaaliset työvoimakustannukset ja inflaatio olivat suurelta osin tasapainossa tuottavuuden kasvun kanssa. Sen sijaan vuosina 2008 ja 2009 tilanne oli jo erilainen. Vuonna 2007 neuvoteltiin uudet alakohtaiset palkkaratkaisut, joihin sisältyi tuntuva palkkojen nousu, koska kyseisenä ajankohtana kriisillä ei odotettu olevan vakavia vaikutuksia. Vuosina 2008 ja 2009 tuottavuuden kasvu kääntyi negatiiviseksi seurauksena työtuntien määrän vähenemisestä ja työvoiman hamstraamisesta. Tämä johti yksikkötyökustannusten nousemiseen selvästi Suomen aikaisempien tasojen ja euroalueen keskiarvon yläpuolelle. Vuonna 2010 tuottavuus kasvoi nopeammin kuin inflaatio ja työntekijäkohtaiset reaaliset työvoimakustannukset, mikä tasoitti ainoastaan osittain yksikkötyökustannusten nousua edellisinä vuosina. Vuosina 2011 ja 2012 tuottavuuden kasvu oli jälleen hidasta. Tämän seurauksena tuottavuuden kasvu oli Suomessa sen kauppakumppaneita hitaampaa kriisin aikana. Vuosina 2000–2007 Suomen teollisuuden tuottavuus kasvoi nopeasti tieto- ja viestintäteknologian alan voimakkaan tuottavuuden kasvun siivittämänä. Kasvuvauhti oli Suomessa 7 prosenttia verrattuna Saksan 4,2 prosenttiin ja Ruotsin 6,6 prosenttiin. Kasvu kääntyi –2,9 prosenttiin vuosina 2007–2011 verrattuna Saksan –1,9 prosenttiin ja Ruotsin 0,9 prosenttiin (valtiovarainministeriö, 2012). Ilman toimenpiteitä tuottavuuden kasvun kiihdyttämiseksi tai maltillisen palkkakehityksen varmistamiseksi työvoimakustannusten työntekijää kohden odotetaan edelleen kasvavan tuottavuuden kasvua nopeammin vuosina 2013 ja 2014, mikä lisää entisestään nimellisiä yksikkötyökustannuksia. Markkinapalvelujen yksikkökohtaiset työvoimakustannukset kasvavat kun taas teollisuuden yksikkökohtaiset työvoimakustannukset laskevat. Nämä vastakkaiset suuntaukset, jotka esitetään kuviossa 25, osoittavat työvoimakustannusten kilpailukyvyn kehittyvän eri tavalla eri aloilla. Markkinapalvelujen alalla työvoimakustannusten kasvu ohitti tuottavuuden kehityksen. Markkinapalveluilla käydään vähemmän kauppaa kuin teollisuustuotteilla, ja siten ne myös kohtaavat vähemmän kilpailua. Jos teollisuuden tuottavuus kasvaa samalla kun markkinapalvelujen tuottavuuden kasvu pysähtyy ja keskitetyllä palkkaratkaisulla taataan yhtäläinen palkkakehitys kaikilla teollisuudenaloilla, seurauksena on markkinapalvelujen yksikkötyökustannusten nouseminen. Tuottavuuserot ovat kuitenkin viime aikoina kutistuneet seurauksena elektroniikkateollisuuden laskevasta osuudesta. Palkkojen nousu suljetulla sektorilla aiheuttaa paineita avoimelle sektorille. Kuten kuviossa 26 esitetään, hinnat nousevat suljetulla sektorilla nopeammin kuin avoimella sektorilla. Sama koskee palkansaajakorvauksia. Näin ollen suljettu sektori vastaa nyt suuremmasta osasta palkansaajakorvauksia, jotka on katettava täysin kotimaisella kysynnällä. Tämä puolestaan aiheuttaa haittaa avoimelle sektorille, koska se nostaa kotimaan markkinoilta ostettujen välituotteiden kustannuksia, kuten yrityspalvelujen ja rakennustoiminnan kustannuksia. Se myös lisää ikääntymisen aiheuttamia kustannuksia, sillä väestön ikääntymiseen liittyvät palvelut, kuten terveydenhuolto, sisältyvät suljetulle sektorille. Työntekijöiden tuntipalkat ovat suljetulla sektorilla nousseet nopeimmin rakennuspalvelujen ja yksityisten terveydenhuoltopalvelujen alalla (valtiovarainministeriö, 2012). Kuvio 25: Alakohtaiset yksikkötyökustannukset || Kuvio 26: Suljetun ja avoimen sektorin osuudet Lähde: Komission yksiköt Huomautus: Toimialaluokituksen Nace Rev1 mukaisten tietojen perusteella. Markkinapalveluihin kuuluvat toimialat G–K. || Lähde: Komission yksiköt Viimeisin palkkaratkaisu[10] johti vielä palkkojen nousuun tuottavuuden kasvua nopeammin. Vuoden 2011 lopussa neuvotellussa kaksivuotisessa kolmikantasopimuksessa[11] palkankorotukset ovat maltillisia. Lamaantuvien työmarkkinoiden vuoksi yksikkötyökustannukset ovat nousseet 3,6 prosenttia vuonna 2012, ja niiden ennustetaan kasvavan 2,7 prosenttia vuonna 2013. Inflaation lisäksi tähän nimelliseen yksikkötyökustannusten kasvuun sisältyy työntekijäkohtaisten reaalisten työvoimakustannusten kasvu, joka ylittää tuottavuuden kasvun. Nimellisten yksikkötyökustannusten kasvun odotetaan jatkossakin ylittävän muiden maiden yksikkötyökustannusten kasvun. Väestön ikääntyminen vaikuttaa työvoiman tarjontaan. Työikäisen väestön odotetaan supistuvan vuodesta 2013 alkaen Suomen väestön ikääntymisen vuoksi. Lähitulevaisuudessa aktivointipolitiikat ja maahanmuutto voivat edelleen tasoittaa väestön ikääntymisen vaikutuksia pitäen työvoiman kokonaismäärän vakaana. Yrityksillä odotetaan kuitenkin olevan pulaa työvoimasta, erityisesti erittäin pätevistä tai erityisprofiilin omaavista työntekijöistä, mikä puolestaan voi vaikuttaa palkkakehitykseen tai tuottavuuteen. Todellisen ja lakisääteisen eläkkeellesiirtymisiän nostaminen hidastaisi työikäisen väestön vähentymistä. Tällä hetkellä niiden ihmisten määrä on huipussaan, jotka jäävät eläkkeelle heti kun se on mahdollista. Ei myöskään ole näyttöä siitä, että eläkkeellejäänti viivästyisi vuoden 2005 uudistusten voimaantulon jälkeen. Nämä tulokset ovat kansainvälisen kokemuksen ja behavioristisen taloustieteen löydösten mukaisia (Barr, 2013). Olisi tehokkaampaa kytkeä lakisääteinen eläkeikä elinajanodotteeseen kuin nykyinen malli, jossa kuukausittaiset eläke-etuudet kytketään elinajanodotteeseen elinajanodotekertoimen kautta. Seuraavassa palkkaratkaisussa olisi pyrittävä hitaampaan palkkojen nousuun tuottavuuden kasvua seuraten. Työnantajajärjestöjen ja ammattiliittojen väliset neuvottelut alkavat vuonna 2013. Talouden nykytilan vuoksi työnantajajärjestöt ovat antaneet ymmärtää, että ne pitävät nimellispalkkojen jäädyttämisestä neuvottelujen lähtötilanteena. Tämä auttaisi saattamaan palkat takaisin samalle tasolle tuottavuuden kanssa. Tuottavuuden kehitystä olisi tarkasteltava erikseen jokaisella palkkaneuvottelukierroksella. Alakohtaiset sopimukset yhden keskitetyn sopimuksen sijaan auttaisivat varmistamaan, että palkkojen nousu ei ylitä tuottavuuden kasvua jollakin alalla. Olisi kuitenkin vältettävä alakohtaisten sopimusten vuoden 2007 neuvottelukierroksella sovellettua lähestymistapaa, jossa ensimmäisenä tehtyä alakohtaista sopimusta pidettiin muilla aloilla vähimmäistasona ja jokainen ala ylitti toisten alojen palkankorotukset. 3.1.6 Suomen talouden energiaintensiteetti Suomen energiaintensiteetti on suuri verrattuna sen pohjoisiin naapureihin ja euroalueen jäsenvaltioihin, kuten kuvio 27 osoittaa. Teollisuus kattaa lähes puolet energian loppukulutuksesta. Tehdasteollisuuden alalla metsäteollisuus on ylivoimaisesti suurin energian kuluttaja, ja sen perässä tulevat metalli- ja kemianteollisuus (kuvio 28). Korkea energiaintensiteetti ja energian tuonti vaikuttavat teollisuuden hintakilpailukykyyn ja Suomen kauppataseeseen. Korkean energiaintensiteetin vuoksi energian hinnan kohoaminen lisää Suomen teollisuuden tuotantokustannuksia. Vaikka energiaintensiteetin korkea yleistaso johtuu energiaintensiivisten teollisuudenalojen tärkeydestä Suomessa, energiatehokkuuteen keskittyminen voisi tarjota näille teollisuudenaloille kilpailuedun verrattuna kilpaileviin teollisuudenaloihin muissa maissa. Suomi ei pysty kattamaan energiankulutusta kokonaan kotimaisella tuotannolla; yli puolet kulutetusta energiasta tuodaan (kuvio 29), pääasiassa Venäjältä. Suuri riippuvuus Venäjästä energian tuonnissa on osittain seurausta olemassa olevan infrastruktuurin rakenteesta. Suomi on ”energiasaareke”, ja se voisi hyötyä yhteistyöstä Baltian maiden kanssa sähkö- ja kaasuverkkojen yhdistämisen alalla. Jo yli neljäsosa kulutetusta energiasta on peräisin uusiutuvista energialähteistä. Suurin osa uusiutuvista energialähteistä peräisin olevasta energiasta tuotetaan metsäteollisuuden sivutuotteiden kautta (merkitty puupolttoaineiksi kuviossa 30), ja niitä täydennetään vesi- ja tuulivoimalla. Uusiutuvien energialähteiden suuri osuus rajoittaa energian hinnan vaikutusta Suomen kauppataseeseen, koska se pienentää fossiilisten polttoaineiden tuontitarvetta. Kuvio 27: Energiaintensiteetti vuonna 2011 || Kuvio 28: Energiankulutus aloittain vuonna 2011 Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Kuvio 29: Energian kokonaiskulutus Suomessa vuonna 2011 || Kuvio 30: Energian kokonaiskulutus Suomessa lähteittäin vuonna 2011 Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Tilastokeskus 3.2 Yksityisen sektorin velka Nimellismääräisesti sekä yritykset että kotitaloudet ovat velkaantuneet viimeisten kymmenen vuoden aikana, kotitaloudet nopeammassa tahdissa. Finanssialan ulkopuolisten yritysten velka on kasvanut voimakkaasti vuodesta 2007 vuoteen 2008, eikä tätä voida selittää kotimaisen yritysten välisen luotonannon lisääntymisellä, sillä konsolidoidut tiedot osoittavat samaa kasvua. Finanssialan ulkopuolisten yritysten konsolidoimattoman yksityisen velan kasvu seurasi BKT:n kasvua vuoteen 2008, jolloin se hyppäsi ylöspäin. Vuoteen 2007 asti kasvu oli noin 100 prosenttia suhteessa BKT:hen (kuvio 31). Vuonna 2011 finanssialan ulkopuolisten yritysten velan kasvu oli 116 prosenttia suhteessa BKT:hen, mikä on yli EU:n keskiarvon (noin 100 prosenttia suhteessa BKT:hen), mutta alle Ruotsin tason, joka on 150 prosenttia suhteessa BKT:hen. Kotitalouksien velka kasvoi huomattavasti nopeammin, lähes kaksinkertaistuen viimeisten kymmenen vuoden aikana 33 prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 2000 63 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2011. On syytä huomata, että Suomessa on erityinen rakenne – asunto-osakeyhtiöt – joka on lähempänä kotitalouksien lainanottoa, vaikka se luokitellaan tilastollisesti yrityssektoriin. Tämä lisää finanssialan ulkopuolisten yritysten velkaa ja vähentää kotitalouksien kokonaisvelkaa. Kuvio 31: Yksityisen sektorin velka, prosenttia suhteessa BKT:hen Lähde: Komission yksiköt 3.2.1 Kotitalouksien velka Suomen kotitalouksien velka on lähes kaksinkertaistunut viimeisten kymmenen vuoden aikana 65 prosentista 118 prosenttiin käytettävissä olevista tuloista. Kasvu johtuu lähes täysin asuntolainojen määrän kasvusta. Muihin tarkoituksiin käytettävien kulutusluottojen määrä on pysynyt melko tasaisesti noin 5–7 prosentissa suhteessa BKT:hen (kuvio 32). Kotitalouksien velka-astetta, joka tällä hetkellä on euroalueen keskiarvoa, ja velan jakautumista kotitalouksien kesken on syytä seurata. Niiden kotitalouksien osuus, joilla on velkaa yli 500 prosenttia käytettävissä olevista tuloistaan, on vain 4,5 prosenttia (Tilastokeskus). Suotuisat lainaehdot ja omistusasuntojen hankintaa helpottavat toimet ovat lisänneet velkaantumista ja nostaneet asuntojen reaalihintoja. Viime vuosina korot ovat laskeneet ja keskimääräisten laina-aikojen pidentyminen on mahdollistanut aiempaa suuremmat luottomäärät samantasoisilla kuukausimaksuilla. Tässä yhteydessä on tärkeää huomata, että käytännöllisesti katsoen kaikki asuntolainat Suomessa on sidottu vaihtuvaan viitekorkoon. Lisäksi 100 prosentin tai jopa sitä suuremmat luototusasteet eivät ole lainkaan harvinaisia, varsinkaan ensiasunnon ostajien tapauksessa. Asuntolainojen korkovähennysoikeuden tarkoitus on kannustaa asunnon omistukseen, mutta vähentämällä rahoituskustannuksia se voi lisätä painetta asuntojen hinnannousuun vähentäen kohtuuhintaisia asuntoja.[12] Omistusasuntojen kiinteistövero on alhainen, ja omassa käytössä olleen asunnon myynnistä saatavia pääomatuloja ei veroteta (jos kiinteistö on ollut luovuttajalla yli kaksi vuotta). Kuvio 32: Asuntojen reaalihinnat ja kotitalouksien asuntolainat ja kulutusluotot || Kuvio 33: Yhdistelmäindikaattori, joka kuvaa painetta kotitalouksien velkavivun purkamiseen EU:n 27 jäsenvaltiossa (2011) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Kotitalouksilla ei ole liiallisia paineita velkavivun purkamiseen. On luotu kaksi yhdistelmäindikaattoria[13], joilla arvioidaan paineita velkavivun purkamiseen yhtäältä takaisinmaksukyvyn ja toisaalta velkaantuneisuusasteen mukaan. Ne esitetään kuviossa 33. Suomalaisten kotitalouksien takaisinmaksukyky on suurempi kuin jakauman viimeisen kolmanneksen (66. persentiili), mutta vipuvaikutusindikaattorin osalta suomalaisiin kotitalouksiin kohdistuvat paineet ovat hieman voimakkaampia. Kuluttajien odotusten heikentymisestä huolimatta asuntolainojen määrä kasvoi edelleen vuoden 2012 kolmen ensimmäisen neljänneksen aikana. Tämä on saattanut osittain johtua siitä, että kotitaloudet halusivat hyödyntää vanhoja sääntöjä ennen tiukempien asuntolainaehtojen asteittaista käyttöönottoa lähitulevaisuudessa ja luovutusvoittoveron nostamista 1,6 prosentista 2 prosenttiin maaliskuussa 2013. Vaikka nykyistä velan määrää ei pidetä tällä hetkellä merkittävänä riskinä Suomen talouden vakaudelle, toimenpiteet velan kasvun rajoittamiseksi ovat erittäin tervetulleita. Suomen kotitalouksien nettoluotonottajan asema ja niiden alhaiset säästöasteet antavat aihetta huoleen. Pankit eivät aina noudata Finanssivalvonnan suosittamaa enintään 90 prosentin luototusastetta, minkä vuoksi on mahdollista, että siitä on tehtävä sitova. Parhaillaan käydään neuvotteluja suosituksen muuttamisesta säädökseksi, jossa Finanssivalvonta päättäisi asuntolainojen enimmäisluototusasteesta, joka tiukimmillaan voisi olla jopa 80 prosenttia. Asuntolainojen korkokulujen verovähennyskelpoisuudesta olisi luovuttava asteittain. Ensimmäinen askel on otettu, ja se pienentää verovähennysoikeuden 100 prosentista 85 prosenttiin vuonna 2012, 80 prosenttiin vuonna 2013 ja 75 prosenttiin vuonna 2014. Vähennettävälle määrälle oli jo ennestään olemassa yläraja, jotta valtio ei tukisi liiallista lainanottoa. Lisäksi pankkeja kehotetaan jatkamaan varovaista lähestymistapaa lyhennysvapaisiin asuntolainoihin, joiden osuus kaikista asuntolainoista Suomessa on tällä hetkellä vain 1 prosenttia. 3.2.2 Yritysvelat Yritysten suuri velkamäärä suhteessa Suomen BKT:hen ei välttämättä ole ongelma, sillä se voi johtua korkeasta kansainvälisyysasteesta ja korkojen alentumisesta, mikä saattaa johtaa finanssialan ulkopuolisten yritysten velkoihin liittyvien riskien yliarviointiin. Finanssialan ulkopuolisen yrityssektorin kansainvälisellä luonteella voi olla tässä merkittävä rooli. Ensinnäkin bruttovelkataso voi nousta seurauksena kotimaisten yritysten välisen luotonannon suuresta osuudesta. Myös ilman kotimaisten yritysten välisiä lainoja, jotka muodostavat noin viidenneksen yritysveloista Suomessa, konsolidoitu velkamäärä on edelleen korkea, 90 prosenttia suhteessa BKT:hen. Toiseksi, toisin kuin kotimaisten yritysten välisiä lainoja, rajat ylittäviä yritysten välisiä lainoja ei poisteta konsolidoitaessa finanssialan ulkopuolisten yritysten velkoja. Sen vuoksi rajat ylittävät yritysten väliset lainat ja monikansalliset yritykset, jotka keskittävät osan velastaan Suomeen, nostavat suomalaisten finanssialan ulkopuolisten yritysten velkaantuneisuusastetta. Koska monikansalliset yritykset maksavat velkojaan maailmanlaajuisilla tuloillaan, velan kestävyys ei ole suoraan yhteydessä Suomen BKT:hen. Tällöin finanssialan ulkopuolisen yrityssektorin velat suhteessa omaan pääomaan ja velat suhteessa varoihin antavat tarkemman kuvan tilanteesta, kuten kuviossa 34 ja kuviossa 35 esitetään. Myös näin mitattuna Suomen yrityssektorille on edelleen tyypillistä korkea velkataso, toisin kuin esimerkiksi Ruotsissa, jossa velan ja BKT:n korkeasta suhdeluvusta huolimatta velkojen ja oman pääoman ja velkojen ja varojen suhdeluvut ovat huomattavasti alhaisemmalla tasolla. Parhaassa tapauksessa rajat ylittävä yritysten välinen luotonanto olisi konsolidoitava ennen kuin nämä suhdeluvut lasketaan alakohtaisella tasolla maittain; valitettavasti tämä ei ole mahdollista tiedonsaannin rajoitusten vuoksi. Rajat ylittävän yritysten välisen luotonannon osuudesta riippuen suomalaisten yritysten velka-aste on saatettu yliarvioida suhteessa yrityksiin muissa maissa. Tämä koskee erityisesti tapauksia, joissa paikallisten pääomamarkkinoiden ja verojärjestelmien puutteet suosivat luotonannon kohdentamista konsernin sisällä tavalla, joka johtaa siihen, että suhteettoman paljon velkaa kohdennetaan Suomeen. Lisäksi finanssialan ulkopuolisten yritysten velkamäärien kasvu johtuu mahdollisesti lisääntyneestä kiinnostuksesta lainoihin seurauksena ennätyksellisen alhaisesta korkotasosta. Korko laski keskimääräisestä 5,7 prosentista vuonna 2007 4,4 prosenttiin vuonna 2008, mikä saattaa osittain selittää velan suuremman määrän suhteessa BKT:hen vuosina 2008–2011 aikaisempiin vuosiin verrattuna. Korko laski kuitenkin eniten vuodesta 2008 vuoteen 2009, jolloin se laski yli 4 prosentin tasolta hädin tuskin 2,5 prosenttiin; tämä ei kuitenkaan johtanut velan määrän lisääntymiseen. Oletettavasti korkojen lasku johtui ”turvasatamavaikutuksesta”, kun taas kriisi ei kannustanut yrityksiä lisäämään lainanottoa. Kuvio 34: Finanssialan ulkopuolisten yritysten velkojen ja oman pääoman suhde (2011) || Kuvio 35: Finanssialan ulkopuolisten yritysten velkojen ja varojen suhde (2011) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Nämä tekijätkin huomioon ottaen finanssialan ulkopuoliset suomalaiset yritykset ovat erittäin velkaantuneita, mutta riskit ovat pieniä. Koska yritykset ovat tällä hetkellä nettoluotonantajia muulle taloudelle, rahoituksen saatavuus on edelleen hyvä eikä velkavivun purkamiseen ole kiirettä tällä hetkellä. Yritysten velkaantuneisuutta ei pidetä suurena ongelmana Suomen taloudessa. Tämän arvion vahvistavat yhdistelmäindikaattorit[14], jotka kuvaavat takaisinmaksukykyä ja velkaantuneisuusastetta (ks. kuvio 36). Suomen yritykset jäävät jakauman viimeisen kolmanneksen alapuolelle kummankin tekijän osalta. Kuvio 36: Yhdistelmäindikaattori, joka kuvaa painetta finanssialan ulkopuolisten yritysten velkavivun purkamiseen EU:n 27 jäsenvaltiossa (2011) Lähde: Komission yksiköt, talouden ja rahoituksen pääosaston laskelmat 3.2.3 Finanssisektorin terveys Luottojen tarjonnan ja kysynnän olosuhteet ovat edelleen vakaat. Kuviossa 37 ja kuviossa 38 verrataan luottojen tarjonnan ja kysynnän olosuhteita Suomessa Euroopan unionin keskiarvoon.[15] Suomen rahoituslaitokset ylittävät keskiarvon kaikissa taloudellista vakautta kuvaavissa indikaattoreissa, kuten järjestämättömien luottojen lisääntyminen ja rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen osuus. Kysyntäpuolella kuluttajien luottamus ja pk-yritysten lainojen kysyntä ovat hieman alle keskiarvon, mikä on osoitus kriisin vaikutuksesta kuluttajien luottamukseen ja Suomen talouteen kokonaisuudessaan. Indikaattorit osoittavat, miten Suomen pankkisektorin taloudellinen asema on säilynyt vakaana koko kriisin ajan. Näiden perustekijöiden perusteella äkillistä luottokriisiä tai velkavivun purkamista ei ole odotettavissa lähitulevaisuudessa. Kuvio 37: Luottojen tarjontaolosuhteiden stressikartta || Kuvio 38: Luottojen kysyntäolosuhteiden stressikartta Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt 3.3 Finanssisektorin velkojen kasvu Finanssisektorin konsolidoimattomat rahoitusvelat olivat 30,8 prosenttia vuonna 2011, eli selvästi yli 16,5 prosentin kynnysarvon. Itse asiassa finanssisektorin konsolidoimattomat rahoitusvelat ovat kasvaneet merkittävästi ajan mittaan keskittyen enimmäkseen alaluokkaan S122 – muut rahalaitokset, ja osa tästä kasvusta on peräisin keskuspankista, kuten kuviosta 39 ilmenee. Kuvio 39: Konsolidoimattomat rahoitusvelat alaluokittain || Kuvio 40: Konsolidoimattomat rahoitusvelat alaluokassa S 122 (muut rahalaitokset) Lähde: Komission yksiköt || Lähde: Komission yksiköt Liikepankkien velkojen kasvu johtui pääasiassa käteisrahasta ja talletuksista (F2) ja muista arvopapereista kuin osakkeista (F3), kuten kuvio 40 osoittaa. Ensimmäiseen luokkaan sisältyvät talletukset kaikilta sektoreilta, myös muista rahalaitoksista. Jälkimmäinen luokka käsittää velkapaperit (lyhyen ja pitkän aikavälin) ja johdannaiset. Kuvioista ei käy ilmi, että yli neljännes kaikista pankkien veloista on velkoja euroalueen ulkopuolisille tahoille.[16] Suomen pankkisektori on hyvin keskittynyt, ja Nordea Pankki Suomella on hallussaan kaksi kolmasosaa kaikesta varallisuudesta. Finanssivalvonnan tietojen perusteella on mahdollista erottaa Nordea Pankin velkojen muutokset (taulukko 2). Nordea Pankki Suomi, ruotsalaisen Nordea-konsernin tytäryhtiö, vastaa yli puolesta koko finanssisektorin rahoitusvelkojen kasvusta. Taulukko 2: Konsolidoimattomat rahoitusvelat alaluokittain Lähde: Komission yksiköt 3.3.1 Nordean johdannaiset Nordean johdannaissalkun kasvu muodostaa yli kolmanneksen Suomen finanssisektorin rahoitusvelkojen kokonaiskasvusta. Konsernitasolla tehdyllä päätöksellä kaikki Nordean johdannaiset tuli keskittää suomalaiseen tytäryhtiöön. Nordea Suomen velkojen lisääntyminen 113 miljardilla eurolla vuonna 2011 johtui suureksi osaksi Nordean johdannaissalkun arvon noususta 73 miljardilla eurolla.[17] Vuoden 2011 lopussa Nordean johdannaissalkun bruttoarvo oli 166 miljardia euroa. Johdannaisia oli taseen saamis- ja velkapuolella liki saman verran. Yritystietojen mukaan Nordea suojaa johdannaissalkkunsa sopimuksilla ja vakuuksilla. Yleisin riskinhallintatekniikkaa on käyttää nettoutussopimuksia, joiden avulla on mahdollista saada nettoutussopimuksen piirin kuuluvien johdannaissopimusten osalta se nettosumma, joka syntyy laskettaessa yhteen sopimusten negatiiviset ja positiiviset markkina-arvot, jos vastapuoli ei pysty vastaamaan sitoumuksistaan. Lisäksi Nordea lieventää suuriin pankkeihin, hedgerahastoihin ja institutionaalisiin vastapuoliin liittyvää riskiä käyttämällä enemmän rahoitusvakuusjärjestelyjä, joissa vakuuksia (pääasiassa käteisvaroja ja valtion joukkolainoja) asetetaan tai saadaan päivittäin kattamaan nykyinen riski. Nettoutussopimusten (150 miljardia euroa) ja Nordealla olevien vakuuksien (5 miljardia euroa) vähentämisen jälkeen Nordean nettomääräinen johdannaisriski oli vuoden 2011 lopussa vain 11 miljardia euroa verrattuna bruttomääräiseen riskiin, joka oli 166 miljardia euroa. Johdannaissalkun jyrkkä kasvu vuonna 2011 johtui pääasiassa korkojen merkittävästä laskusta ja dollarin vahvistumisesta kyseisenä vuonna, mikä nosti sopimusten arvoa.[18] Suurin osa Nordean salkussa olevista johdannaisista liittyy pienasiakasliiketoimintaan, kun taas kaupankäynti omaan lukuun on erittäin vähäistä. Sopimuksista suurin osa on korko- ja valuuttajohdannaisia, joiden tasearvot muuttuvat voimakkaasti markkinoiden volatiliteetin mukaan.[19] Suuret arvonheilahtelut ovat tyypillisiä tälle salkulle, mikä heijastaa kyseisten markkinoiden volatiliteettia. Nordean johdannaissalkun arvo kasvoi peräti 173 prosenttia vuonna 2008 ja laski 16 prosenttia vuonna 2009, minkä jälkeen se kasvoi 76 prosenttia vuonna 2011. Vuoden 2012 kahden ensimmäisen vuosineljänneksen aikana arvo laski jälleen hieman (8 prosenttia vuoden 2011 lopusta). Voidaan päätellä, että johdannaissalkun arvon nousu Suomen pankkisektorilla ei johtanut riskitason suhteellisen kasvamiseen, vaan oli suurelta osin seurausta kyseisten markkinoiden kehittymisestä (eli korkojen laskusta ja Yhdysvaltain dollarin arvon noususta), mikä on johdannaissopimusten luonteen mukaista. Myös liiketoiminnan määrä kasvoi vuonna 2011 (22 prosenttia) mitattuna tehtyjen uusien sopimusten nimellismääränä. Kaiken kaikkiaan Nordea Suomeen keskittyneeseen suureen johdannaissalkkuun liittyy erityisiä riskejä (vastapuoliluottoriski ja selvitysriski, salkkuriski).[20] Näin ollen toimivaltaisten valvontaviranomaisten olisi seurattava tarkasti Nordean riskinhallintatekniikkoja ja ‑käytäntöjä. 3.3.2 Rahalaitosten talletukset Jos Nordean johdannaissalkkua ei oteta huomioon, finanssisektorin velkojen kasvu johtui pääasiassa ulkomaisten talletusten lisääntymisestä suomalaisissa rahalaitoksissa. Tämä ilmiö koski kaikkia liikepankkeja sekä keskuspankkia. Vuonna 2011 suomalaisten rahalaitosten (keskuspankkia lukuun ottamatta) käteisrahan ja talletusten määrä kasvoi 67 miljardia euroa (taulukko 3), mikä vastaa kolmasosaa Suomen finanssisektorin rahoitusvelkojen kokonaiskasvusta. Rahalaitosten talletukset keskuspankkiin kasvoivat 50 miljardia euroa. Ulkomaiset talletukset tulivat erityisen kanavan kautta. Ne tulivat suoraan suurimmaksi osaksi pankeista, joiden kotipaikka on euroalueen ulkopuolisissa Pohjoismaissa eli Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa, ja myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Perusteelliseen tarkasteluun liittyneen virkamatkan aikana saatujen tietojen mukaan ne tulivat epäsuoraan kriisien koettelemien euroalueen maiden pankeista. Euroalueen maiden, pääasiassa eteläisen Euroopan, pankkien talletukset lisääntyivät huomattavasti vuonna 2011 Pohjois-Euroopassa, mikä johtuu sen ”turvasatamamaineesta”. Ruotsin, Norjan ja Tanskan pankkeihin virtasi paljon talletuksia, ja ne siirsivät ylimääräisen euromääräisen likviditeettinsä suomalaisiin konttoreihinsa tai tytäryhtiöihinsä tallettaakseen varat myöhemmin Suomen Pankkiin, joka on alueen ainoa eurojärjestelmään kuuluva keskuspankki. Edellä mainittu kehitys näkyy myös Suomen pankkisektorin yhteenlasketussa taseessa. Vuonna 2011 pankkien välinen luotonanto lisääntyi Suomessa yhteensä 57 miljardia euroa, kun taas pankkien välinen luotonotto lisääntyi 4 miljardia euroa.[21] Näin ollen suomalaisten liikepankkien välinen nettoluotonanto oli 53 miljardia euroa. Niiden 50 miljardin euron talletukset keskuspankkiin muodostivat suurimman osan tästä summasta.[22] Samaan aikaan suomalaisten liikepankkien ulkoinen velka kasvoi 58 miljardia euroa. Tämä sisältää konsernin sisäiset varainsiirrot euroalueen ulkopuolisista pankeista niiden suomalaisiin konttoreihin ja tytäryhtiöihin. Suomen pankkisektorin konsolidoitua tilinpäätöstä koskeva analyysi osoittaa, että suuri osa näistä ulkoisista varoista muutettiin pankkien väliseksi luotonannoksi, lähinnä liikepankkien talletuksiksi keskuspankkiin, kuten edellä on kuvattu. Pankkitalletukset lasketaan keskuspankissa kahteen kertaan finanssisektorin konsolidoimattomien velkojen kokonaismäärässä. Esimerkiksi Nordea Suomen Ruotsista saama talletus, joka myöhemmin talletetaan Suomen Pankkiin, kirjataan liikepankkien velkoihin ja myös keskuspankin taseen vastattavaa-puolelle. Rahalaitosten Suomen Pankkiin tekemien talletusten kasvu 50 miljardilla eurolla vuonna 2011 johti kaksinkertaiseen laskentaan, jonka suuruus on 8 prosenttiyksikköä finanssisektorin velkojen 31 prosentin suuruisesta kokonaiskasvusta. Kaksinkertainen laskenta on kuitenkin otettu huomioon myös asetettaessa suhteellisen korkea raja-arvo finanssisektorin konsolidoimattomien velkojen kasvua kuvaavalle indikaattorille makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulussa. Taulukko 3: Alaluokan S122 rahoitusvelkojen jakautuminen Lähde: Komission yksiköt, Finanssivalvonta[23] 3.3.3 Muu vieras pääoma Jos johdannaisten ja rahalaitosten talletusten vaikutusta ei oteta huomioon, myös muut finanssisektorin velat ovat lisääntyneet, tosin hitaammassa tahdissa. Yleiseen kasvuun ovat vaikuttaneet sekä muiden kuin rahalaitosten talletukset ja tukkurahoitus että omien varojen lisääntyminen. Suomessa lainojen ja talletusten osuus koko pankkisektorin taseesta on melko pieni (alle puolet). Vuonna 2011 kotitalouksien ja finanssialan ulkopuolisten yritysten talletukset kasvoivat 6 prosenttia (7 miljardia euroa). Tämä kasvu jäi pienemmäksi kuin yksityissektorille myönnettyjen luottojen kasvu, joka oli 8 prosenttia vuonna 2011 (14 miljardia euroa), kun se oli 1 prosenttia vuonna 2009, jolloin talous oli syvässä lamassa. Lainojen ja talletusten suhde Suomessa on suhteellisen korkea, 140 prosenttia, ja pankkisektorin rakenteellisessa maksuvalmiusasemassa on parantamisen varaa. Pankeilla ei kuitenkaan ole tällä hetkellä vaikeuksia rahoittaa toimintojaan, koska tukkumarkkinoille on mahdollista päästä edullisin ehdoin, mikä ilmentää Pohjoismaiden asemaa ’turvasatamana’. Tämän vuoksi luottojen tarjonnassa ei esiinny rajoituksia ja selvitykset osoittavat, etteivät yritykset koe luottorahoituksen puuttumisen kuuluvan suurimpiin ongelmiinsa. Rahoituksen tukkumarkkinoita tukee Suomen valtion saama korkein luottoluokitus, millä varmistetaan vakuuksien arvo. Vuonna 2011 suomalaisten pankkien myöntämien velkapapereiden määrä kasvoi 17 prosenttia, ja kasvua tapahtui varsinkin yli 2 vuoden maturiteetin segmentillä (10,5 miljardia euroa). Joukkovelkakirjojen keskimääräisen maturiteetin kasvu (tällä hetkellä seitsemän vuotta sellaisten joukkovelkakirjojen tapauksessa, joiden maturiteetti on yli 1 vuosi) on parantanut rahoituksen vakautta. Samanaikaisesti katettujen joukkovelkakirjalainojen merkitys lisääntyi suomalaisten pankkien liikkeeseen laskemien joukkovelkakirjalainojen poolissa. Vuoden 2011 lopussa katettujen joukkovelkakirjalainojen osuus koko joukkovelkakirjasalkusta oli 35 prosenttia.[24] 3.3.4 Arviointi Finanssisektorin velkojen voimakas kasvu vaatii huolellista seurantaa, vaikkei se aiheutakaan kohtuutonta huolta. Finanssisektorin velkojen suuri kasvu johtui suurelta osin markkinoiden kehityksestä, joka heijastui Nordean johdannaissalkun arvoon, turvasatamavaikutuksesta, joka johtaa ulkomaisten rahalaitosten talletusten virtaamiseen maahan, ja rahalaitosten talletusten kaksinkertaisesta laskemisesta keskuspankissa. Koron- tai valuutanvaihtosopimusten käyvän arvon muutos Nordean taseessa ei muuttanut sen johdannaissalkkuun liittyvää riskitasoa. Maahan virranneet ulkomaiset talletukset eivät saaneet aikaan suomalaisten pankkien (kotimaisen tai ulkomaisen) lainaustoiminnan vilkastumista, vaan ennemminkin varat talletettiin keskuspankkiin. Tilanne edellyttää kuitenkin tiivistä seurantaa. Kuten edellä on selitetty, johdannaisliiketoimintaan liittyy olennaisesti riskejä. Toiseksi, varovainen tapa, jolla pankit ovat tähän mennessä kohdelleet ulkomaisia talletuksia, ei takaa varovaisuutta tulevaisuudessa. Liiallinen likviditeetti ei saisi johtaa liialliseen riskinottoon. Suomen finanssisektoriin kohdistuvia mahdollisia riskejä aiheutuu myös sektorin suuresta keskittymisasteesta ja sen rahoitusrakenteesta. Nordea Pankin hallussa on 67 prosenttia kaikesta pankkiomaisuudesta Suomessa. Tällainen vahva asema yhdellä pankkiryhmittymällä on poikkeuksellista euroalueella. Markkinoiden toiseksi suurimmalla toimijalla, OP-Pohjola ryhmittymällä, on 15 prosenttia. Myös vakuutusmarkkinat ovat erittäin keskittyneet, sillä ne ovat läheisesti yhteydessä pankkisektoriin ja kärsivät tällä hetkellä epäsuotuisasta taloustilanteesta. Pankkialan voimakas keskittyminen merkitsee ongelmien leviämisriskiä järjestelmän kannalta merkittävästä pankista. Sen lisäksi riippuvuus ulkomaisista rahoituslähteistä ja tukkumarkkinoista merkitsee riskiä pankkirahoitukselle. Toistaiseksi suomalaisia pankkeja pidetään vakaina pankkeina, joille on ominaista suuri vakavaraisuus ja korkeat kannattavuusprosentit sekä pieni järjestämättömien luottojen määrä ja vähäinen altistuminen vaikeuksissa oleville talouksille. Ne pääasiassa lisäävät pitkäaikaisten joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskua hyötyen edullisista markkinaehdoista. Jokin tapahtuma Suomessa tai ulkoinen häiriö voisi kuitenkin äkillisesti kääntää ulkomaisten varojen virran. 4. Politiikan haasteet Jaksoissa 2 ja 3 esitetty analyysi osoittaa, että makrotalouden kehitys kilpailukyvyn, yksityisen velan suuren määrän ja finanssisektorin rakenteen aloilla kuuluu Suomen tärkeimpiin haasteisiin. On syytä muistaa, että nämä haasteet yksilöitiin makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn mukaisesti ensimmäisessä perusteellisessa tarkastelussa ja asianmukaisia toimia kilpailukyvyn parantamiseksi pohdittiin ja sisällytettiin Suomelle osoitettuihin maakohtaisiin suosituksiin heinäkuussa 2012. Edistymistä näiden suositusten täytäntöönpanossa arvioidaan osana Suomen kansallisen uudistusohjelman ja vakausohjelman arviointia EU-ohjausjakson puitteissa. Tätä taustaa vasten tässä jaksossa tarkastellaan eri keinoja, joilla voitaisiin vastata tässä perusteellisessa tarkastelussa yksilöityihin haasteisiin. Kilpailukyvyn parantamista koskevan haasteen osalta voidaan harkita useita eri vaihtoehtoja: Toimenpiteet, joiden tarkoituksena on lisätä muihin tekijöihin kuin hintaan perustuvaa Suomen kilpailukykyä, olisivat erittäin hyödyllisiä. Maan korkeaa T&K-intensiteettiä olisi hyödynnettävä tehokkaammin uusien tuotteiden kehittämisessä. Suomen talouden kannalta olisi erittäin hyödyllistä kannustaa yrityksiä ottamaan käyttöön tuotteeseen, prosessiin ja markkinointiin liittyviä innovaatioita sekä organisatorisia innovaatioita, sillä se lisäisi vientiä ja monipuolistaisi sitä muihinkin kuin metsä- ja elektroniikkateollisuuden tuotteisiin. On syytä muistaa, että vuonna 2012 annetussa maakohtaisessa suosituksessa nro 5 kehotettiin jatkamaan toimia yritysrakenteen monipuolistamiseksi erityisesti nopeuttamalla suunniteltujen, innovaatioperustaa laajentavien toimenpiteiden käyttöönottoa. Toimenpiteet, joilla pyritään edistämään innovaatioita ja parantamaan tuotteiden laatua, tuottavat valitettavasti vaikutuksia vasta pitkän ajan päästä, ja olisi erittäin suotavaa saada aikaan parannusta jo keskipitkällä aikavälillä. Toimenpiteet, joilla helpotetaan jo olemassa olevien yritysten ja tuotteiden kasvua ja vientiä, voisivat vaikuttaa nopeammin muihin tekijöihin kuin hintaan perustuvaan Suomen kilpailukykyyn. Yksi esimerkki tällaisista toimenpiteistä olisi pk-yritysten pääsyn helpottaminen ulkomaisille vientimarkkinoille. Tämä kuuluu Suomessa vientitakuu- ja rahoituslaitos Finnveran vastuulle. Pidemmällä aikavälillä Suomen hallitus tukee T&K:ta Tekesin kautta; se tarjoaa tukea tutkimustoimintaan, ja sen tavoitteena on edistää yrittäjyyttä ja riskinottoasennetta. Lisäksi Suomen hallitus perusti ICT 2015 -työryhmän, joka määritteli hiljattain neljä kriittistä toimenpidettä, jotka olisi toteutettava Suomen nostamiseksi jälleen tietotekniikan soveltamisen kärkimaaksi. Kyse on seuraavista toimenpiteistä: i) yhtenäisen kansallisen palveluarkkitehtuurin rakentaminen nopeasti; ii) kymmenen vuoden tutkimus-, kehitys- ja innovaatio-ohjelman perustaminen tieto- ja viestintäteknologian alalla; iii) rahoitusohjelman perustaminen kasvuvaiheessa olevien yritysten rahoitustarpeiden kattamiseksi; ja iv) ICT-asiantuntijaryhmän perustaminen valtioneuvoston kansliaan pitkäjänteisen kehitystyön takaamiseksi. Toimenpiteet, joilla parannetaan energiainfrastruktuuria ja alennetaan maan energiaintensiteettiä, vaikuttaisivat myönteisesti Suomen kauppataseeseen ja kustannuskilpailukykyyn. Suomen teollisuus on rakenteensa vuoksi suhteellisen energiaintensiivistä. Sen kasvu ja tuottavuuspotentiaali riippuvat sen vuoksi myös ilmastonmuutoksen luomiin haasteisiin vastaamisesta ja energiatehokkuuden parantamisesta. Tähän liittyen Suomi voisi parantaa energiainfrastruktuuriaan. Suomi on ”energiasaareke”, ja se voisi hyötyä yhteistyöstä Baltian maiden kanssa sähkö- ja kaasuverkkojen yhdistämisen alalla. Työvoimakustannusten kasvua voitaisiin hidastaa maltillisella palkkakehityksellä, tuottavuutta lisäämällä, tai molemmilla. Nykyinen palkanmuodostusjärjestelmä merkitsee käytännössä sitä, että niille teollisuudenaloille, joilla tuottavuuden kasvu on keskimääräistä alhaisempaa, aiheutuu lisäpainetta suhteellisesti korkeamman kasvun vuoksi. Siksi olisi tärkeää parantaa palkanmuodostusjärjestelmän kykyä reagoida tuottavuuden alakohtaiseen kehitykseen. Tuottavuuden kehitys olisi erityisesti otettava erikseen huomioon palkkaneuvottelujen jokaisella kierroksella, kuten vuonna 2012 annetussa maakohtaisessa suosituksessa nro 5 todetaan. Tuottavuuden kasvun ei pitäisi keskittyä ainoastaan avoimeen sektoriin, vaan myös suljettuun sektoriin, erityisesti aloihin, jotka tuottavat tuotantopanoksia avoimelle sektorille. Tuottavuuden kasvu myös lieventäisi väestön ikääntymisestä johtuvaa työvoiman supistumista. Tässä suhteessa tehokkuusedut julkisten palvelujen alalla, kuten terveydenhuollossa ja koulutuksessa (opintojen kestoa lyhentämällä ja korkeakouluopiskelijoiden valmistumisen nopeuttamisella) olisivat erittäin tervetulleita. On muistettava, että vuoden 2012 maakohtaisen suosituksen nro 2 mukaan on tarpeen toteuttaa lisätoimenpiteitä tuottavuuden parantamiseksi ja kustannussäästöjen saavuttamiseksi julkisten palvelujen tarjonnassa. Vuonna 2012 annetussa maakohtaisessa suosituksessa nro 4 kehotettiin lisäämään kilpailua tuote- ja palvelumarkkinoilla. Tarvitaan toimenpiteitä, joilla voidaan lisätä työvoiman tarjontaa. Olisi tärkeää toteuttaa toimia, joilla lisätään työvoiman tarjontaa pidemmällä aikavälillä, jotta voidaan torjua väestön ikääntymisellä ja siihen liittyvällä työikäisen väestön määrän vähenemisellä työmarkkinoihin olevia kielteisiä vaikutuksia. Todellisen ja lakisääteisen eläkkeellesiirtymisiän nostaminen johtaisi työikäisen väestön määrän hitaampaan vähenemiseen ja pehmentäisi eläkkeistä valtiolle aiheutuvia kustannuspaineita. Vuonna 2012 annetussa maakohtaisessa suosituksessa nro 3 kehotettiin aktivoimaan nuoria, pitkäaikaistyöttömiä ja ikääntyneitä työntekijöitä sekä korottamaan todellista eläkkeellesiirtymisikää elinajanodotteen pidentyminen huomioon ottaen. Yksityisen velan suuren määrän osalta voidaan harkita useita toimenpiteitä. Vaikka nykyistä yksityisen velan määrää ei pidetä tällä hetkellä merkittävänä riskinä Suomen talouden vakaudelle, toimenpiteet velan kasvun rajoittamiseksi ovat erittäin toivottavia. Suomen hallitus on tietoinen kotitalouksien velkaantuneisuuden kasvusta, johon liittyy säästämisasteiden pienentyminen, ja se toteuttaa toimenpiteitä, joilla vähennetään kannustimia velan ottamiseen ja hallussapitoon. Parhaillaan käsitellään ehdotusta, joka koskee Finanssivalvonnan asuntolainojen luototusasteelle antaman ylärajasuosituksen muuttamista sitovaksi. Asuntolainojen korkokulujen verovähennyskelpoisuutta ollaan parhaillaan pienentämässä. Finanssisektoriin liittyviä haasteita on tarpeen seurata tarkkaan. Suomen finanssisektoria on tarpeen seurata tarkkaan, koska sen korkea keskittymisaste ja rahoitusrakenne aiheuttavat mahdollisia riskejä. Pankkialan voimakas keskittyminen merkitsee ongelmien leviämisriskiä järjestelmän kannalta merkittävästä pankista; riippuvuus ulkomaisista rahoituslähteistä ja tukkumarkkinoista merkitsee riskiä pankkirahoitukselle. Nordea-ryhmittymän suuri Suomeen keskitetty johdannaissalkku edellyttää vahvaa valvontaa. Lisäksi euroalueen kriisiin liittyvä viimeaikainen likviditeetin virtaus maahan, joka tähän mennessä on suurelta osin päätynyt keskuspankkiin, ei saisi johtaa riskisijoituksiin. Finanssivalvonnan on seurattava tiiviisti tätä kehitystä, sekä mikrotason että makrotason vakauden valvonnan tasolla[25], yhteistyössä pohjoismaisten kumppaneiden kanssa. Viitteet Suomen Pankki, ”External balance and competitiveness of the Finnish Economy”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 19.12.2012. Suomen Pankki, ”Growth in financial sector liabilities”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 19.12.2012. Barr, N. ”Evaluation of the Finnish pension system part I: The pension system in Finland: Adequacy, sustainability and system design”, laadittu Eläketurvakeskukselle (2013). Cuerpo Caballero C. ja A. Mordonu, ”House Price imbalances and structural features of the housing markets”, Euroopan komission (talouden ja rahoituksen pääosasto) julkaisussa ”Quarterly report on the euro area”, Volume 10 n°3 (2011). Cuerpo, C., I. Drumond, J. Lendvai, P. Pontuch, ja R. Raciborski, ”Indebtedness, deleveraging dynamics and macroeconomic adjustment”, European Economy Economic Papers, 2013 (julkaistaan myöhemmin). ETLA (Elinkeinoelämän tutkimuslaitos), ”EU Commission visit to Finland – discussion topics”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 20.12.2012. Euroopan komissio (2012a), ”Assessing the dynamics of house prices in the euro area', julkaisussa ”Quarterly Report on the euro area”, vol.11 n°4. Euroopan komissio (2012b), ”Current account surpluses in the EU”, European Economy 9/2012. Euroopan komissio (2012d), ”Innovaatiounionin tulostaulu 2011” (2012). Euroopan komissio (2012e), ”Tax reforms in EU Member States” (2012). Finanssialan Keskusliitto, ”Private indebtedness and state of the banking sector”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 20.12.2012. Finanssialan Keskusliitto, ”Säästäminen, luotonkäyttö ja maksutavat” (2012) (http://www.fkl.fi). Teknologiateollisuus ry, ”Industrial trends and outlook – the technology industry”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 20.12.2012. Teknologiateollisuus ry, ”Tilanne ja näkymät 4/2012”, 1.11.2012 (http://www.techind.fi). Finanssivalvonta, tilastot 2012 (http://www.fin-fsa.fi). Kajanoja, L., ”Suomen vaihtotaseen heikkeneminen”, BoF Online 12/2012. Valtiovarainministeriö, ”EU Commission visit to Finland – discussion topics”, esitys tarkastuskäynnin aikana, 19.12.2012. Maailmanpankki, ”Doing Business”, 2012 (http://www.doingbusiness.org). Tulli, Uljas-tilastotietokanta, 2012 (http://uljas.tulli.fi/). Vartia, L., ”Finland's housing market: Reducing risks and improving policies”, OECD Economics Department Working Papers, No 514, OECD Publishing, 2006. World Economic Forum, '”The global competitiveness report 2012-2013” (2012). [1] Kohtuuttoman asumismenorasituksen rajan ylittävien osuudella tarkoitetaan sitä osuutta väestöstä, joka elää kotitalouksissa, joiden kokonaisasumismenot (asumistuet vähennettyinä) on yli 40 prosenttia käytettävissä olevista tuloista (ilman asumistukia). [2] Omavaraisuusaste on kuitenkin pienentynyt viime vuosina. Omavaraisuusaste ilmaisee oman pääoman osuuden kaikesta varallisuudesta. Se on riskipainottamaton vakavaraisuustoimenpide, jota Suomen Pankki käyttää täydentävänä toimenpiteenä (Rahoitusjärjestelmän vakaus -raportti, toukokuu 2012) [3] Ainoa suomalainen pankkiryhmittymä, joka oli mukana Euroopan pankkiviranomaisen pääomittamishankkeessa, koska Nordea on ruotsalainen pankki ja Danske Bank tanskalainen. [4] Maailman talousfoorumin määrittelemä käsite, jolla vahvistetaan ne elimet, politiikat ja tekijät, jotka määräävät maan tuottavuuden tason. [5] RCAci = (Xci/ΣiXci) / (Xbi/ΣiXbi). Osoittaja on tietyn alan (i) osuus kansallisesta viennistä (Xci on alan i vienti maasta c). Nimittäjä on tietyn alan (i) osuus vertailutalouden (b) kokonaisviennistä (tässä tapauksessa muu maailma). RCA voi olla nollan ja äärettömän välillä; jos se on alle 1, kyseessä on suhteellinen haitta, ja jos se on yli 1, suhteellinen etu (tai erikoistuminen). Symmetrinen RCA (SRCA), jota on helpompi tulkita, on yhtä kuin (RCA − 1)/(RCA + 1) ja vaihtelee −1:n ja +1:n välillä. SRCA:n positiiviset arvot merkitsevät suhteellista etua ja negatiiviset arvot puolestaan haittaa. [6] Muihin palveluihin sisältyvät viestintä-, rakennus-, vakuutus-, rahoitus- ja tietotekniikka-alan palvelut sekä rojaltit ja lisenssimaksut, muut yrityspalvelut, henkilökohtaiset, kulttuuri- ja virkistyspalvelut ja viranomaispalvelut. [7] Tieto- ja viestintäteknologian ala käsittää luokat C26 (tietokoneet, elektroniset ja optiset tuotteet), C27 (sähkölaitteet), J61 (televiestintä) ja J62–J63 (ohjelmointi, konsultointi ja tietopalvelutoiminta). [8] Ainoastaan tavarat, eli luokat C26 (tietokoneet, elektroniset ja optiset tuotteet) ja C27 (sähkölaitteet). [9] Reaaliset efektiiviset valuuttakurssit ovat suhteellisia hinta- ja kustannusindikaattoreita, joilla voidaan arvioida maan hinta- tai kustannuskilpailukykyä suhteessa sen tärkeimpiin kilpailijoihin kansainvälisillä markkinoilla. Ne vastaavat nimellistä efektiivistä valuuttakurssia, joka on deflatoitu valituilla suhteellisilla hinta- tai kustannusdeflaattoreilla, tässä tapauksessa yhdenmukaistetulla kuluttajahintaindeksillä (YKHI) ja yksikkötyökustannuksilla (YTK). [10] Suomen työmarkkinat ovat pitkälle järjestäytyneet. Sekä työnantajien että työntekijöiden enemmistö kuuluu järjestöihin, jotka osallistuvat työehtosopimusneuvotteluihin. Näihin neuvotteluihin osallistuu myös hallitus, joka voi tukea sopimusta suostumalla verokannan muuttamiseen tai tietyntyyppisen yrityksille tai kotitalouksille myönnettävän tuen lisäämiseen. Esimerkkinä voidaan mainita, että vuoden 2011 sopimuksen tekemistä helpotettiin alentamalla yhtiöveroa. Kansallinen lainsäädäntö on työmarkkinoiden sääntelyn perusta, mutta yksityiskohtaiset työehdot määritetään kunkin alan työehtosopimuksissa. Jos työehtosopimuksen sopimuspuolten palveluksessa on vähintään puolet tietyn alan työntekijöistä, työehtosopimusta sovelletaan yleisesti kaikkiin kyseisen alan yrityksiin. [11] Viimeisin sopimus tehtiin lokakuussa 2011. Sopimuksessa määritetään puitteet alakohtaisten työehtosopimusten mukaiselle palkkojen ja kustannusten nousulle 25 kuukauden ajaksi. Puitesopimuksen mukaan alakohtaisten sopimusten kokonaiskustannusvaikutus saa olla enintään 2,4 prosenttia ensimmäisten 13 kuukauden aikana ja 1,9 prosenttia viimeisten 12 kuukauden aikana. Näihin kokonaismääriin sisältyvät palkkakustannusten nousu ja työehtoihin tehtyjen muutosten kustannusvaikutukset. Vuotuisen kustannusvaikutuksen on arvioitu olevan noin 2 prosenttia. [12] Asuntolainan korot voidaan vähentää pääomatuloista. Lisäksi omistajan omassa käytössä olleen asunnon korkomenoista 28 prosenttia 1 400 euron enimmäismäärään asti voidaan vähentää palkkatulojen verosta alijäämähyvityksenä. (Euroopan komissio, 2012e) [13] Yhdistelmäindikaattorit saatiin käyttämällä ryhmittelytekniikkoja yhdessä pääkomponenttianalyysin kanssa. Kaikista jäsenvaltioista kerättiin ”karttumisvuosilta” 2000–2008 ja vuodelta 2011 seuraavia muuttujia koskevat tiedot: velka suhteessa BKT:hen, velka suhteessa käyttökatteeseen (tai kotitalouksien käytettävissä oleviin tuloihin), velka suhteessa rahoitusomaisuuteen ja velka suhteessa deflatoituun rahoitusomaisuuteen. Ensimmäisessä vaiheessa käytettiin ryhmittelytekniikoita taustalla olevien moniulotteisten datavektorien yhtäläisyyksien tai matemaattisten etäisyyksien paljastamiseksi (maiden jakamiseksi eri luokkiin). Tämän jälkeen suoritettiin pääkomponenttianalyysi datan dimension vähentämiseksi ja sellaisten yhdistelmäindikaattoreiden luomiseksi, jotka säilyttävät mahdollisimman suuren osan alkuperäisiin muuttujiin sisältyvästä vaihtelusta mahdollisimman pienellä määrällä muuttujia. Lukuja ei ole konsolidoitu. Velkaan sisältyvät lainat ja muut arvopaperit kuin osakkeet. Menetelmä on esitelty yksityiskohtaisesti asiakirjassa Cuerpo et al., 2013. [14] Yhdistelmäindikaattorit saatiin käyttämällä ryhmittelytekniikkoja yhdessä pääkomponenttianalyysin kanssa. Kaikista jäsenvaltioista kerättiin "karttumisvuosilta" 2000–2008 ja vuodelta 2011 seuraavia muuttujia koskevat tiedot: velka suhteessa BKT:hen, velka suhteessa käyttökatteeseen (tai kotitalouksien käytettävissä oleviin tuloihin), velka suhteessa rahoitusomaisuuteen ja velka suhteessa deflatoituun rahoitusomaisuuteen. Ensimmäisessä vaiheessa käytettiin ryhmittelytekniikoita taustalla olevien moniulotteisten datavektorien yhtäläisyyksien tai matemaattisten etäisyyksien paljastamiseksi (maiden jakamiseksi eri luokkiin). Tämän jälkeen suoritettiin pääkomponenttianalyysi datan dimension vähentämiseksi ja sellaisten yhdistelmäindikaattoreiden luomiseksi, jotka säilyttävät mahdollisimman suuren osan alkuperäisiin muuttujiin sisältyvästä vaihtelusta mahdollisimman pienellä määrällä muuttujia. Lukuja ei ole konsolidoitu. Velkaan sisältyvät lainat ja muut arvopaperit kuin osakkeet. Menetelmä on esitelty yksityiskohtaisesti asiakirjassa Cuerpo et.al., 2013. [15] Kuvioissa esitetään luottojen tarjonnan ja kysynnän olosuhteita kuvaavat stressikartat. Kunkin muuttujan osalta kuviossa esitetään suurin ja pienin havainto kaikkien niiden jäsenvaltioiden keskuudessa, joita koskevia tietoja on saatavilla. Kaikkien niiden EU27:n jäsenvaltioiden osalta, joita koskevia tietoja on saatavilla, esitetään kiintopisteenä painotettu keskiarvo. Muuttujat piirretään säännöllisellä tai käänteisellä asteikolla, jonka tarkoituksena on varmistaa, että suurempi kartta vastaa epäedullisempia olosuhteita. Luottojen tarjontapuoleen liittyviä indikaattoreita ovat järjestämättömien lainojen kokonaismäärän muuttuminen vuoteen 2007 nähden, pankkien rajoituksettomien ensisijaisten omien varojen osuus, pankkien oman pääoman tuotto, pankkien altistuminen suuririskisille ulkomaisille saataville prosentteina suhteessa BKT:hen, valtionlainan luottoriskinvaihtosopimusten hajonta, pankkien luotonantoa koskevan kyselyn mukainen vaatimusten tiukentaminen seuraavien luottojen osalta: i) lainat yrityksille; ja ii) lainat asunnon ostamista varten (neljän vuosineljänneksen keskiarvo), sekä pk-yritysten rahoituksensaantimahdollisuuksia koskevan kyselyn mukainen hylättyjen lainahakemusten osuus (niiden lainahakemusten prosenttiosuus, joiden tapauksessa ei myönnetty koko pyydettyä määrää tai suurinta osaa siitä). Luottojen kysyntäpuoleen liittyviä indikaattoreita ovat EY:n kuluttajien luottamusta kuvaava indikaattori, talouden ilmapiiriä kuvaava indikaattori, työttömyysaste, asuntojen hintakehitys suhteessa vuoden 2007 viimeiseen vuosineljännekseen, pankkien luotonantoa koskevan kyselyn mukaiset muutokset yritysten lainojen ja kotitalouksien kulutuslainojen kysynnässä sekä pk-yritysten rahoituksensaantimahdollisuuksia koskevan kyselyn mukainen ulkoisten rahoitustarpeiden muuttuja. Kuvioissa esitetään viimeisimmät saatavilla olevat tiedot (2., 3. tai 4 vuosineljännes vuonna 2012). [16] EKP:n tietojen mukaan määrä oli 28 prosenttia lokakuussa 2012. [17] Fitchin tiedot. [18] Korkojohdannaissopimuksen keskimääräinen maturiteetti on viisi vuotta, joten useita sopimuksia tehtiin ajankohtana, jolloin korot olivat korkeammat. Korkojen lasku vuonna 2011 automaattisesti nosti näiden sopimusten käypää arvoa, mikä näkyy taseessa. [19] Suomen Pankki 2012, Rahoitustilastot – vuosikatsaus 2011. [20] Vastapuoliluottoriski on se riski, että valuutta-, korko-, hyödyke- tai luottojohdannaiseen tai oman pääoman ehtoiseen johdannaiseen liittyviä velvoitteita ei täytetä ennen sopimuksen erääntymistä. Selvitysriski on se riski, että rahoitussopimuksen pääoma menetetään vastapuolen maksukyvyttömyyden vuoksi selvitysprosessin aikana. Salkkuriski on se riski, että markkinariskien tasoittaminen positioiden ristiinsuojauksella ei tuota toivottuja tuloksia. [21] EKP:n tiedot [22] Loput 3 miljardia euroa lainattiin muille euroalueen rahalaitoksille. [23] Nordea Pankki Suomeen siirretyt määrät perustuvat Finanssivalvonnan tilastoihin. [24] Finanssialan Keskusliiton tiedot. [25] Makrotason vakauden valvonta kuuluu Suomessa Finanssivalvonnan toimialaan, ja Suomen Pankki osallistuu siihen antamalla neuvoja ja analyyttista taustatukea tällä hetkellä kuulemismenettelyssä olevan lakiesityksen mukaisesti.