KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE Komission viides kertomus yhteisön korkohyvityksistä Euroopan investointipankin väliaikaisesta lainajärjestelmästä pienille ja keskisuurille yrityksille myönnetyille lainoille (pk-järjestelmä) tehdyn päätöksen täytäntöönpanosta

SISÄLLYSLUETTELO

1. JOHDANTO

1.1. Yleistä

1.2. Taloudellinen tilanne 1990-luvun alussa

2. Oikeudellinen kehys

3. KUVAUS PK-JÄRJESTELMÄN TOIMINNASTA

3.1. EIP:n globaalilainat

3.2. Kansallisten edustajien merkitys

3.3. Sopimukset välittäjien ja edustajien kanssa

3.4. Pk-yrityksille myönnettyjen korkotuettujen lainojen ominaispiirteet

3.5. Korkohyvityksen ominaispiirteet

3.6. Työpaikkojen pikaisen luomisen tukeminen

3.7. Lainojen jakamisen tehostaminen

3.8. Pienet pk-yritykset etusijalla

3.9. Valtiontukisäännöt

3.10. Tarkastus ja valvonta

3.11. Pk-järjestelmää koskeva tiedotus

4. Täytäntöönpano

4.1. Varojen jakautuminen

4.2. Suunnitellut ja toteutuneet uudet työpaikat

4.3. Pk-järjestelmän varojen myöntäminen ja jakautuminen

4.4. Järjestelmään liittyvät investoinnit

4.5. Tuensaajina olevien pk-yritysten koko

4.6. Alakohtainen jakautuminen

4.7. Välittäjien tehtävä

4.8. Menettelyt ja hallintokulut

4.9. Pk-järjestelmän tehokkuus uusia työpaikkoja luovana välineenä

4.10. Korkohyvitysten edut ja haitat

5. Talousarvionäkökohtia

6. Selvitettäviä asioita

7. Päätelmät

7.1. Saavutukset

7.2. Saadut kokemukset

1. Johdanto

1.1. Yleistä

Tämä kertomus on laadittu yhteisön korkohyvityksistä Euroopan investointipankin väliaikaisesta lainajärjestelmästä pienille ja keskisuurille yrityksille (pk-järjestelmä) myöntämille lainoille 19. huhtikuuta 1994 tehdyn päätöksen 94/217/EY puitteissa. [1] Kertomus on komission 2. joulukuuta 1997 julkaiseman neljännen (KOM(97)645 lopullinen) kertomuksen päivitys ja laajennus. Koska EIP sai kaikki korkohyvitykset maksetuiksi vuoden 1997 loppuun mennessä, viidenteen kertomukseen sisältyy arviointi järjestelmästä. Komissio aikoo tuoda saataville lisätietoja sen jälkeen, kun järjestelmän toiminta-ajan katsotaan päättyneen ja kaikki avoimet kysymykset on ratkaistu. Tällä hetkellä tapahtuu edelleen korkohyvitysten takaisinperimistä.

[1] EYVL L 107, 28.4.1994, s. 57. Neuvoston päätöksen 3 artiklassa säädetään, että komission on vuosittain toimitettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle päätöksen täytäntöönpanoa arvioiva kertomus.

EIP toimitti komissiolle kesäkuussa 1998 tilastotietoja pk-järjestelmän viimeisestä vaiheesta sekä lisätietoja syyskuussa 1998. Komissiolla on ollut käytettävissään myös tilintarkastustuomioistuimen alakohtaiset kertomukset tarkastuksista jäsenvaltioissa. Näihin tarkastuksiin osallistui Ruotsissa ja Suomessa tehtyjä tarkastuksia lukuun ottamatta myös komission edustajia.

Pk-järjestelmä perustettiin Kööpenhaminassa (21. ja 22. kesäkuuta 1993) pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa. Tällöin Euroopan investointipankkia (EIP) kehotettiin lisäämään väliaikaiseen lainajärjestelmäänsä 3 miljardia ecua, josta varattaisiin miljardi ecua Euroopan pienten ja keskisuurten yritysten kilpailukyvyn vahvistamiseen. Talous- ja valtiovarainministereiden Ecofin-neuvostoa kehotettiin tutkimaan, miten pienille ja keskisuurille yrityksille suunnatussa luotonannossa voitaisiin hyötyä työpaikkojen luomiseen yhdistetyistä korkohyvityksistä.

Tässä kertomuksessa analysoidaan pk-järjestelmän täytäntöönpanoa ja taloudellisia vaikutuksia työpaikkojen luomiseen, jotta voitaisiin laatia johtopäätöksiä lopullisista tuloksista neuvoston päätöksen 94/217/EY mukaisesti. Vuoden 1995 yleiseen talousarvioon liittyvän vastuuvapauden myöntämisen jälkeen annetussa päätöslauselmassa Euroopan parlamentti kehotti komissiota antamaan mahdollisimman pian kertomuksen järjestelmän hallinnoinnista ja tehokkuudesta ja erityisesti siihen sisältyvän työllisyyskriteerin toteutuksesta. Tässä kertomuksessa käsitellään työllisyyskriteerin lisäksi useita muita kysymyksiä, jotka on otettu esiin komission toista kertomusta pk-järjestelmästä koskevassa parlamentin mietinnössä (A4-0147/96, esittelijä Ewing).

1.2. Taloudellinen tilanne 1990-luvun alussa [2]

[2] Lähteet: European Economy -julkaisun tilastoliite ja Belgian keskuspankin raportit.

On muistettava, että neuvosto teki päätöksen pk-järjestelmän perustamisesta hyvin erikoisessa taloudellisessa tilanteessa. Tyypillistä 1990-luvun alulle oli talouden taantuma ja vaikea taloustilanne. Vaikka OECD:n jäsenmaiden talouksien kasvuvauhti oli vuoden 1991 0,8 prosentista noussut 1,5 prosenttiin vuonna 1992, kasvu ei vuoden 1992 lopulla ollut riittävää maailmantalouden kauan odotetun elpymisen käynnistymiseksi. Yhteisössä kasvu jopa heikkeni vuonna 1992 edellisiin vuosiin verrattuna.

Samalla työllisyystilanne heikkeni selvästi: aktiiviväestön työttömyysaste nousi vuoden 1990 8,3 prosentista 10,5 prosenttiin. Sekä nimellinen että reaalikorkotaso oli hyvin korkea. Lisäksi pk-yritykset olivat suurissa vaikeuksissa vuonna 1992. Tilanne paheni entisestään vuonna 1993, mikä osaltaan vaikutti korkotason nousuun tietyissä valuutoissa, jotka olivat laskuun perustuvan keinottelun uhreja.

Nämä tekijät vaikuttavat luonnollisesti talouden toimijoiden käyttäytymiseen vuonna 1992. Kotitaloudet kasvattivat säästämisastettaan ja yritykset vähensivät velkaantumistaan, mikä vähensi kulutusta ja viivästytti investointeja. Yksityisen sektorin taloudellisen tilanteen heikentyminen vaikutti luonnollisesti myös rahoituslaitoksiin. Monissa tapauksissa rahoituslaitosten oli rajoitettava lainojen myöntämistä ja varattava itselleen entistä suurempi korkomarginaali. Samalla yksityinen sektori pyrki omilla toimillaan rajoittamaan velkaantumistaan, ja nämä tekijät yhdessä heikensivät taloudellista toimintaa.

Vuonna 1993 kansainvälisen talouden merkittävin piirre oli luultavasti yleinen epävarmuus. Kolmantena peräkkäisenä vuonna maailmantalouden kasvu jäi odotettua pienemmäksi, ja lama jatkui Euroopassa ja Japanissa.

Euroopan unionissa laman pohja saavutettiin vuoden 1993 ensimmäisellä neljänneksellä. Koko vuoden bruttokansantuote supistui keskimäärin neljännesprosentin verran. Erityisesti Saksan, Belgian, Espanjan ja Ranskan talouksien tunnusluvut olivat keskimääräistä heikompia. Selviä elpymisen merkkejä näkyi ainoastaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa, joka oli ajautunut lamaan selvästi muita EU-maita aiemmin. Lähes kaikissa Manner-Euroopan maissa kotimainen kysyntä supistui, usein selkeästikin. Työllisyyden supistuminen ja käytettävissä olevien reaalitulojen vähäinen kasvu tai jopa supistuminen vähensivät kotitalouksien kulutusmenoja. Selvimmin vähenivät kuitenkin yritysten investoinnit. Tähän olivat syynä tuotantokapasiteetin lisääntyvä vajaakäyttö, heikkenevät voittomarginaalit sekä kotimaisen ja ulkomaisen kysynnän heikkous. Vuoden 1993 lopulla työttömyysaste oli 10,7 prosenttia työvoimasta.

Vuonna 1994 teollisuusmaiden taloudellinen toiminta kääntyi nousuun. Työttömyys lisääntyi kuitenkin edelleen, ja työttömänä oli 11,6 prosenttia Euroopan työvoimasta. Korkotaso, joka oli ollut hyvin korkea 1980-luvun lopulla, laski jonkin verran vuonna 1993 ja nousi uudelleen vuonna 1994.

Tätä melko erityislaatuista tilannetta voidaan selvittää tarkastelemalla joitakin tuolloin esitettyjä analyyseja. Vuonna 1994 taloustieteilijät katsoivat, että pidemmällä aikavälillä korkotasojen nousu hidastaisi kasvua. He uskoivat, että vaikka yritykset eivät perustakaan toimintansa samoihin ennusteisiin kuin rahamarkkinat, ne voisivat joka tapauksessa joutua luopumaan tietyistä investointihankkeista, joiden tuotto ei vaikuttanut korkotasoon nähden riittävältä. Lisäksi taloustieteilijät katsoivat, että odotuksia vähäisemmät hinnankorotukset voisivat myöhemmin johtaa reaalisen korkotason nousuun, mikä vahingoittaisi yritysten kassavirtaa.

Tässä monitahoisessa taloudellisessa tilanteessa Eurooppa-neuvosto päätti Kööpenhaminan kokouksessaan perustaa pk-järjestelmän. Tämä antoi sekä yritysjohtajille että kansalaisille merkin siitä, että viranomaisia tuetaan ja kannustetaan luomaan työpaikkoja Euroopan laajuisesti.

2. Oikeudellinen kehys

Komission tekemän lainsäädäntöehdotuksen [3] ja Euroopan parlamentin 24 päivänä helmikuuta 1994 antaman lausunnon [4] jälkeen neuvosto hyväksyi 19 päivänä huhtikuuta 1994 yhteisön korkohyvitysjärjestelmän laajentamisen oikeusperustan. Päätöksessä säädetään, että korkohyvitykset

[3] KOM(93)332, 9.7.1993, jota on myöhemmin muutettu asiakirjalla KOM(93)577, 16.11.1993 (EYVL C 10 14.1.1994, s. 13).

[4] EYVL C 114, 25.4.1994.

- yhdistetään EIP:n yhteisön pk-yrityksille myöntämiin miljardin ecun suuruisiin lainoihin

- rajataan sellaisiin investointihankkeisiin, joilla on tarkoitus luoda uusia työpaikkoja

- sidotaan 200 basispisteeseen (2 prosenttia)

- myönnetään lainojen saajille viideksi vuodeksi.

Päätöksessä säädetään myös, että EIP hoitaa järjestelmää yhteisön nimissä ja että korkohyvitysjärjestelmän täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt vahvistetaan komission ja EIP:n välisessä yhteistyösopimuksessa. Tämä sopimus allekirjoitettiin Luxemburgissa 14. kesäkuuta 1994. Joulukuussa 1994 komissio ja EIP sopivat yksityiskohtaisista säännöistä pk-järjestelmän laajentamiseksi koskemaan kolmen uuden jäsenvaltion (Itävalta, Ruotsi, Suomi) pk-yrityksiä 1. tammikuuta 1995 lähtien. Heinäkuussa 1995 komissio ja EIP sopivat myös, että järjestelmää jatketaan vuoden 1995 loppuun ja siihen sisällytetään erityiset määräykset käyttämättömien varojen uudelleenkohdentamiseksi.

3. KUVAUS PK-JÄRJESTELMÄN TOIMINNASTA

3.1. EIP:n globaalilainat

Suurin osa EIP:n myöntämistä lainoista (70 prosenttia hankkeista EU:n alueella vuonna 1997) annetaan suorina lainoina, ja pankin oma henkilökunta arvioi lainahakemukset. Suoraa lainoitusta annetaan yleensä tietyn koon ylittäville hankkeille (esimerkiksi suurille infrastruktuuri- tai teollisuushankkeille).

Pienempiä lainoja ja erityisesti pk-yritysten lainoja varten EIP käyttää lainoitusmenettelyä, jossa tehdään globaalilainoitussopimuksia erilaisten jäsenvaltioissa rahoituksenvälittäjinä toimivien laitosten kanssa. Näillä välittäjillä on oikeus käyttää EIP:n varoja tiettyyn ylärajaan asti lainatakseen varat edelleen hankkeisiin, jotka vastaavat globaalilainoitussopimuksen sääntöjä ja ehtoja. Rahoituksenvälittäjät huolehtivat hankkeen arvioinnista (edellyttää perusteiden sopimista ennakolta EIP:n kanssa ja arvioiden hyväksyttämistä EIP:lla) ja hoitavat kaikki yhteydet lainojen saajien kanssa. Lisäksi välittäjät ovat EIP:lle vastuussa edelleen lainattujen globaalilainojen oikea-aikaisesta ja täydellisestä takaisinmaksusta. Pk-järjestelmässä rahoituksenvälittäjillä on samanlainen rooli, koska välittäjät ovat arvioineet kaikki yksittäiset hakemukset ja päättäneet niiden hyväksymisestä.

3.2. Kansallisten edustajien merkitys

Useimmissa jäsenvaltioissa korkohyvitysten hallinnointi annettiin yhden maakohtaisen kansallisen edustajan hoidettavaksi. Nämä edustajat toimivat EIP:n valvonnan alaisina ja käsittelivät kaikki korkohyvityshakemukset kyseisessä maassa; hyvitysten lopullisilla saajilla ei yleensä ollut suoria kontakteja tai yhteyksiä edustajaan, koska jälkimmäinen sai kaiken tarvitsemansa tiedon rahoituksenvälittäjältä. Joissain maissa edustaja saattoi olla myös välittäjä.

Edustajat varmistivat, että hyväksytyt hakemukset käsiteltiin ja kirjattiin saapumisjärjestyksessä ensin pääasialliseen luetteloon ja sitten siltä varalta, että kaikkia toimia ei käynnistetä, myös varaluetteloon. Ne myös käsittelivät ja tarkistivat korkohyvityksen saajilta pyydetyt todisteet työpaikkojen luomisesta sekä vastasivat hyvityksen varsinaisesta maksamisesta (ja tarvittaessa sen takaisinperimisestä). Edustajilla oli siis tärkeä osansa sen varmistamisessa, että mahdollisia ja todellisia korkohyvitysten edunsaajia kohdeltiin samalla tavalla ja että kaikki hakemusten tarkistamiseen ja maksamiseen liittyvät hallinnolliset menettelyt käsiteltiin ajoissa ja johdonmukaisesti.

Näistä tehtävistä edustajat saivat palkkion, jonka suuruus oli 1 prosentti myönnetystä korkohyvityksestä.

3.3. Sopimukset välittäjien ja edustajien kanssa

Heti kun yhteisön korkohyvitysten myöntämisen oikeudelliset puitteet oli luotu, EIP aloitti tarvittavien sopimusten allekirjoittamisen rahoituksenvälittäjien kanssa vuoden 1994 jälkipuoliskolla joko muuttamalla jo olemassa olevia globaalilainoja koskevia sopimuksia tai tekemällä uusia sopimuksia.

EIP nimitti kansallisen edustajan jokaiseen jäsenvaltioon kuultuaan kansallisia viranomaisia. Irlannissa edustajaa ei ollut nimetty, joten EIP hoiti edustajan tehtävän. Komission kanssa tehdyllä sopimuksella kullekin edustajalle osoitettiin alustava osa kokonaisvaroista, jotta edustaja pystyi aloittamaan toimintansa; seuraava (ja lopullinen) osa annettiin huhtikuun 1995 aikana ensimmäisestä erästä myönnettyjen todellisten hyvitysten perusteella. Komissio ja EIP sopivat heinäkuussa 1995, että lainajärjestelmästä vielä myöntämättä oleva osa, joka oli vain 1,65 prosenttia kokonaismäärästä, jaettaisiin jäsenvaltioiden kesken 15. joulukuuta 1995 varalla oleville hakijoille. Vuoden 1995 loppuun mennessä pk-järjestelmän varat oli siten kokonaan jaettu.

3.4. Pk-yrityksille myönnettyjen korkotuettujen lainojen ominaispiirteet

Rahoituksenvälittäjien lainansaajille myöntämät korkotuetut lainat (pk-lainat) oli rajoitettu 30 000 ecuun jokaista syntyvää työpaikkaa kohti. Jos lainapyyntö ylitti tämän rajan (jos esimerkiksi pyydettiin 200 000 ecun lainaa mutta uusia työpaikkoja luotiin ainoastaan viisi), työpaikkojen määrästä riippuvan lainakaton ylittävälle lainamäärälle (50 000 ecua) ei myönnetty korkohyvitystä.

Vastaavasti jos lainamäärä oli alle enimmäismäärän (eli jos investoinnin suuruus oli rajattu 100 000 ecuun, vaikka viisi lisätyöpaikkaa olisi mahdollistanut 150 000 ecun lainan), korkohyvityksen enimmäismäärä oli aina 10 prosenttia lainamäärästä. Tämä selittää, miksi keskimääräinen lainamäärä työpaikkaa kohti oli tietyissä tapauksissa alle 30 000 ecua.

Korkohyvityksin tuettujen lainojen takaisinmaksuaika oli vähintään viisi vuotta. Lainaa ei voinut maksaa takaisin viiden ensimmäisen vuoden aikana (paitsi maksamalla korkohyvityksen takaisin). Näitä lainoja ei voinut yhdistää Euroopan investointipankin muiden sopimusten perusteella tarjoamiin halpakorkoisiin lainoihin tai Euroopan hiili- ja teräsyhteisön lainoihin. Lainan valuuttaan tai takaisinmaksuun ei kohdistunut rajoituksia (takaisinmaksuohjelma, lyhennysvapaa aika, ...). Vaikka EIP pystyi tarjoamaan varoja sekä kiinteä- että vaihtuvakorkoisina, osa rahoituksenvälittäjistä käytti ainoastaan kiinteäkorkoista vaihtoehtoa.

3.5. Korkohyvityksen ominaispiirteet

Neuvoston päätöksessä korkohyvityksen määräksi vahvistettiin kaksi prosenttiyksikköä. Koska pk-yrityksille voidaan myöntää lainoja eri valuutoissa ja koska lainojen takaisinmaksuohjelmat voivat myös olla erilaisia, hyvityksen todellinen arvo saattoi vaihdella saajien välillä, vaikka lainamäärä oli sama. Kaikkien lainansaajien tasapuolisen ja oikeudenmukaisen kohtelun varmistamiseksi korkohyvitys laskettiin ja maksettiin ecumääräisen teoreettisen viiden vuoden kertakuoletteisen lainan perusteella. Tällaisessa lainassa kahden prosentin vuotuinen korkohyvitys yhteensä viiden vuoden aikana vastasi 10 prosenttia pk-lainan määrästä (eli enintään 3 000 ecua työpaikkaa kohti).

Korkotukihakemuksessaan pk-yrityksen oli esitettävä EIP:ltä haetun rahoituksen määrä, investoinnin pääomakustannukset sekä niiden työpaikkojen määrä, jotka sen oli tarkoitus luoda. Ainoastaan 28. huhtikuuta 1994 jälkeen luodut työpaikat olivat tukikelpoisia.

Voidakseen saada korkohyvitystä tuensaajan oli ilmoitettava "bona fide -lausunnossa" työpaikkojen määrän tosiasiallinen nettolisäys ja vakuutettava, että uudet työpaikat olivat olleet olemassa yli kuusi peräkkäistä kuukautta ennen ilmoituksen antamista. Mikäli todellisia uusia työpaikkoja oli suunniteltua vähemmän, korkohyvitystä vähennettiin vastaavasti. Päinvastaisessa tapauksessa - työpaikkoja syntyi enemmän kuin alunperin suunniteltiin - korkohyvitys rajattiin hakemuksessa esitettyjen työpaikkojen määrän mukaan. Lisäksi korkohyvityksen maksamiseksi edellytettiin, että tuettu laina oli tosiasiallisesti nostettu ja ensimmäinen korkoerä oli erääntynyt.

3.6. Työpaikkojen pikaisen luomisen tukeminen

Pk-järjestelmän tavoitteiden mukaisesti (nopea työpaikkojen luominen ja kasvun ylläpitäminen tuotannon investointien avulla) hakijoille tarjottiin erityisiä kannustimia, jotta edistettäisiin työpaikkojen pikaista syntymistä ja investointisuunnitelmien nopeaa toteuttamista. Ensinnäkin pk-järjestelmästä korkotuettujen lainojen hakemukset oli jätettävä tiettyyn määräaikaan mennessä (alunperin 31. heinäkuuta 1995, myöhemmin jatkettu 15. joulukuuta 1995 asti). Lisäksi koko korkohyvitys (eli enintään 3 000 ecua uutta työpaikkaa kohti) annettiin yleensä, lukuun ottamatta Saksaa ja Espanjaa, lainansaajien käyttöön kertamaksuna heti, kun kappaleessa 3.5 esitetyt kelpoisuusehdot on täytetty. Saksassa ja Espanjassa tuensaaja ei saanut käteissuoritusta, vaan välittäjä myönsi tuen vähennyksenä kyseisen lainan viimeisestä maksuerästä.

Vaikka hakijoilla oli selvä kannustin toteuttaa suunniteltu työvoiman palkkaaminen mahdollisimman pian, kokemukset ovat osoittaneet, että uusien työpaikkojen luominen voi kestää huomattavan kauan (mikä voi johtua esimerkiksi siitä, että työpaikkojen määrä riippuu laajan investointiohjelman toteuttamisesta). Hakijoille oli tämän vuoksi suotu jonkin verran joustavuutta korkohyvityksen hakemisajankohdan suhteen. Työpaikat oli joka tapauksessa luotava viimeistään 31. joulukuuta 1996 ja korkohyvityshakemukset jätettävä viimeistään 30. kesäkuuta 1997.

3.7. Lainojen jakamisen tehostaminen

Hyvitysten tehottoman tai ainoastaan osittaisen käytön välttämiseksi oli kaksi erityismääräystä käyttämättömien luottojen uudelleen kohdentamisesta. Molemmat perustuivat varaluetteloihin, joita kansalliset edustajat saivat laatia, jos kyseisessä maassa oli paljon kysyntää pk-järjestelmän lainoista.

Ensimmäinen uudelleenjakojärjestely toimi eri maiden välillä. Sen perusteella kaikki 15. joulukuuta 1995 mennessä jakamattomat osuudet jaettiin varalla oleville hakijoille niissä maissa, joissa oli varaluettelo (ks. 3.3 kohta edellä). Tämä uudelleenjako tehtiin ainoastaan kerran, kansallisten edustajien ylläpitämän päivätyn hakijaluettelon perusteella ja sen mukaisessa järjestyksessä.

Toinen uudelleenjakojärjestely oli jatkuva ja maakohtainen. Varalla oleville hakijoille, jotka täyttivät uusien työpaikkojen luomista koskevat edellytykset, tarjottiin näin mahdollisuus saada alunperin toisille hakijoille varatuttuja hyvityksiä erityisesti, jos nämä olivat aivan ilmeisesti arvioineet määräajan kuluessa syntyvien työpaikkojen lukumäärän liian suureksi. Tämä uudelleenjako saatiin valmiiksi syyskuun lopulla vuonna 1997.

3.8. Pienet pk-yritykset etusijalla

EIP:n ja sen rahoituksenvälittäjien tekemissä globaalilainoja koskevissa järjestelyissä määritellään pk-yrityksiksi sellaiset yritykset, joiden nettokäyttöomaisuus ei ylitä 75 miljoonaa ecua, joilla on alle 500 työntekijää ja joiden osakkeista enintään kolmasosa on muun kuin pk-yrityksen omistuksessa..

Komission käyttämät kriteerit ovat erilaiset. Työntekijöiden määrä on rajattu 250:een pk-yrityksissä ja 50:een pienyrityksissä.

Pk-lainajärjestelmän puitteissa edustajia ja välittäjiä pyydettiin painottamaan erityisesti pieniä yrityksiä, etenkin sellaisia, joilla on enintään 250 työntekijää ja joiden liikevaihto on korkeintaan 20 miljoonaa ecua tai taseen loppusumma enintään 10 miljoonaa ecua.

Näiden pienimpien yritysten suosimiseksi olisi korkotuettujen lainojen saajista vähintään 60 prosentin kuuluttava tähän yritysryhmään. Lisäksi tähän ryhmään kuuluville yrityksille myönnettyjen pk-lainojen määrää ei rajoitettu, kun se suurempien pk-yritysten osalta oli 810 000 ecua (joka vastaa 27 uutta työpaikkaa).

3.9. Valtiontukisäännöt

Pk-järjestelmä oli yhteensopiva jäsenvaltioissa sovellettavien valtiontukisääntöjen kanssa ja siinä noudatettiin yhteisön nopeutettua hyväksymistä koskevia sääntöjä, [5] joissa eritellään myönnettävän tuen määrää koskevia rajoituksia. Nämä rajoitukset koskivat erityisesti investointimenojen kokonaismäärää ja tuen määrää luotua työpaikkaa kohti. Myönnettyjen tukien suhteellisen rajoitetun määrän vuoksi valtion tukeen liittyvä hallinnollinen valvonta voitiin siten pitää mahdollisimman vähäisenä.

[5] Tiedonanto jäsenvaltioille pk-yritysten tukiohjelmien nopeutetusta hyväksymisestä ja nykyisten ohjelmien muuttamisesta (92/C213/03, 2.7.1992); EYVL C 213, 19.8.1992, s. 10.

3.10. Tarkastus ja valvonta

Edustajat tarkastivat jokaisen hyvityksen saajan oikeuden hyvitykseen välittäjien ja saajien ilmoitusten perusteella. Globaalilainojen tavanomaisen seurannan lisäksi EIP tarkisti pistokokein hakemuksien yhteydessä esitettyjä asiakirjoja. Vuosina 1996, 1997 ja 1998 EIP seurasi edustajien käyttämiä menettelyjä 11 maassa. Jos saajan esittämät asiakirjat tai antamat lausunnot olivat ratkaisevasti virheellisiä tai harhaanjohtavia, erityisesti uusien työpaikkojen toteamisen osalta, hyvitysten maksaminen olisi peruutettu ja saajan olisi palautettava välittäjäpankille saamansa hyvitykset.

EIP oli myös tehnyt edustajien ja välittäjien kanssa erityisjärjestelyitä, jotta tilintarkastustuomioistuin pystyi hoitamaan tehtävänsä ja tarkistamaan korkohyvitysten maksamisen asianmukaisuuden.

3.11. Pk-järjestelmää koskeva tiedotus

Pk-järjestelmää koskeva tiedotus ja järjestelmän menestys riippui suuresti siitä, kuinka laajalti saajaehdokkaat olivat tietoisia järjestelmästä ja sen toiminnasta.

Komissio ja EIP kiinnittivät erityistä huomiota tähän seikkaan ja laativat esitteen, jossa kuvattiin korkohyvitysjärjestelmän tarkoitusta ja toimintaa sekä lueteltiin välittäjät, joille hakemukset oli osoitettava. Esite oli saatavana kaikilla yhteisön kielillä, ja sitä jaettiin järjestelmään osallistuvien rahoituksenvälittäjien kautta. Lisäksi euroneuvontakeskuksia pyydettiin osallistumaan aktiivisesti järjestelmää ja osallistumissääntöjä koskevan tiedon levittämiseen. Tietyt kansalliset välittäjät ja edustajat järjestivät EIP:n suostumuksella lisätoimia, jotka oli suunnattu kyseisille markkinoille tietoisuuden lisäämiseksi.

4. Täytäntöönpano

4.1. Varojen jakautuminen

Jäsenvaltioiden pk-yritysten käyttöön saatetut korkohyvitykset olivat 8. kesäkuuta 1998 yhteensä 92,3 miljoonaa ecua. [6] Lukua voidaan vielä joutua tarkistamaan hieman alaspäin. Hankkeiden peruuntumiset, jotka johtavat maksujen takaisin perimiseen, jatkuvat niin kauan kuin pk-lainoja on jäljellä. Korkohyvitysten jakautuminen kokonaisuudessaan jäsenvaltioiden kesken esitetään taulukossa 1.

[6] Kertomuksen analyysi perustuu EIP:n 8. kesäkuuta 1998 toimittamiin lukuihin. Kansallisina valuuttoina esitetyt luvut on muunnettu ecuiksi vuoden 1997 viimeisen vaihtokurssin mukaan.

Taulukko 1. Nostetut korkohyvitykset.

>TAULUKON PAIKKA>

4.2. Suunnitellut ja toteutuneet uudet työpaikat

Pk-järjestelmän vaikutusta uusien työpaikkojen syntyyn on seurattu tarkkaan. Hyvitysten nostaminen saatettiin loppuun vuoden 1997 lopussa. Vaikka eri maiden välillä on merkittäviä eroja, 8. kesäkuuta 1998 vallinneeseen tilanteeseen perustuvat tiedot kuvaavat pk-järjestelmän täytäntöönpanon tuloksia seuraavalla tavalla:

- Uusien työpaikkojen todellinen määrä oli 53 789, mikä oli 11,8 prosenttia enemmän kuin suunnitellut 48 077 uutta työpaikkaa, jotka esitettiin korkohyvityshakemuksissa. Järjestelmän miljardin ecun mahdollisia lainoja vastaava työpaikkojen vähimmäismäärä olisi ollut 33 333.

- Lopullisten tuensaajien lukumäärä 15 jäsenvaltiossa oli 4 336.

- Nostetut korkohyvitykset olivat yhteensä 92,3 miljoonaa ecua, mikä vastaa 923 miljoonan ecun tuettua lainaa. Verrattuna EIP:n pk-järjestelmän 1 000 miljoonan ecun tuetun lainan kokonaisvaroihin ja 100 miljoonan ecun korkohyvityksiin lopullinen käyttöaste oli 92,3 prosenttia.

- Järjestelmään liittyvä investointien kokonaismäärä oli noin 3 800 miljoonaa ecua ja keskimääräinen yksittäinen investointi 890 000 ecua.

- Nostetut korkohyvitykset vastasivat noin 2,4 prosenttia investointien pääomakustannuksista. Järjestelmän sääntöjen mukaan hyvitys olisi voinut olla jopa 7,5 prosenttia investointien pääomakustannuksista sillä edellytyksellä, että tuensaaja otti lainaa enimmäismäärän ja loi enimmäismäärän tukikelpoisia työpaikkoja.

- Keskimääräinen investointi uutta työpaikkaa kohden oli noin 74 450 ecua ja keskimääräinen hyvitys työpaikkaa kohden 1 716 ecua. Korkein mahdollinen hyvitys työpaikkaa kohden olisi ollut 3 000 ecua.

Todellisia uusia työpaikkoja syntyi enemmän kuin oli suunniteltu, mikä antaa aiheen olettaa, että suhdanteiden merkitys oli suuri investointien lisääntymisen ja työpaikkojen syntymisen kannalta.

Pk-järjestelmän tulokset uusina työpaikkoina jäsenvaltioissa esitetään yhteenvetona seuraavassa taulukossa:

Taulukko 2. Tulokset uusina työpaikkoina.

>TAULUKON PAIKKA>

Uusien työpaikkojen todellinen määrä ylitti suunniteltujen uusien työpaikkojen määrän 12 prosentilla, mutta erot olivat suuria jäsenvaltioiden välillä. Espanjassa ainoastaan 76 prosenttia suunnitelluista uusista työpaikoista toteutui, ja työpaikkojen syntyminen oli suunniteltua vähäisempää myös Saksassa, jossa todelliset työpaikat olivat noin 94 prosenttia suunnitellusta määrästä. Järjestelmän teknisessä toteutuksessa ei ollut mitään, mikä olisi voinut johtaa suunniteltua vähäisempiin uusiin työpaikkoihin näissä jäsenvaltioissa. Myös Kreikassa ja Irlannissa työpaikkoja syntyi suunniteltua vähemmän, mutta näissä maissa hankkeiden määrä oli liian alhainen, jotta siitä olisi voitu tehdä päätelmiä.

Keskimääräinen korkohyvitys uutta työpaikkaa kohden vaihteli suuresti jäsenvaltioiden kesken. Esimerkiksi Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta nostivat molemmat noin 20 miljoonaa ecua, mutta hyvin erilaisin tuloksin. Saksassa pk-järjestelmän yhteydessä perustetut uudet työpaikat saivat tukea keskimäärin 2 487 ecua, kun taas Yhdistyneessä kuningaskunnassa, joka vastaa toista ääripäätä, uusia työpaikkoja tuettiin keskimäärin vain noin 1 241 eculla. Käytettävissä olevat luvut näyttävät osoittavan, että Saksassa tässä ohjelmassa tuetut investoinnit olivat pääomavaltaisempia kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

4.3. Pk-järjestelmän varojen myöntäminen ja jakautuminen

Komissio pyrki järjestelmän täytäntöönpanossa varojen tasaiseen jakautumiseen jäsenvaltioiden kesken. Tämän vuoksi käytettävissä olevat varat myönnettiin useassa eri erässä. Käytettävissä olevista 100 miljoonan ecun kokonaisvaroista myönnettiin jäsenvaltioille aluksi 65 miljoonaa ecua alustavina maakohtaisina osuuksina, jotka painotettiin BKT:llä (20 prosentin painotus), työttömyydellä (30 prosentin painotus) ja väkiluvulla (50 prosentin painotus). Seuraavassa vaiheessa joulukuussa 1995 myönnettiin aiemmin jakamatta jääneistä 35 miljoonasta ecusta 2,78 miljoonaa ecua uusille jäsenvaltioille Itävallalle, Suomelle ja Ruotsille. Uusien jäsenvaltioiden suhteellisen osuuden laskettiin olevan puolet alkuperäisten 12 jäsenvaltion osuuksista alustavina maakohtaisina osuuksina saman painotuksen mukaan laskettuna. Jäljellä olevat 32,22 miljoonaa ecua myönnettiin alkuperäisille 12 jäsenvaltiolle huhtikuussa 1995 pankin toimittamien tietojen perusteella, jotka koskivat todettua tuen kysyntää yksittäisissä jäsenvaltioissa. Lopuksi joulukuussa 1995 kansallisille edustajille annettiin mahdollisten tuensaajien luettelon perusteella käytettäviksi 1,65 miljoonaa ecua, jotka vastasivat EIP:n tilillä pidetyille varoille kertynyttä korkoa.

Jäsenvaltioissa varojen edelleen jakaminen annettiin kappaleessa 3.7 esitettyjen periaatteiden mukaisesti kansallisten edustajien tehtäväksi. Edustajien mahdollisuudet varojen kierrättämiseen riippuivat siitä, oliko varaluettelo laadittu. Useimmissa jäsenvaltioissa pk-yritykset, jotka esittivät hakemuksensa vasta sen jälkeen, kun varat oli jo sidottu kokonaisuudessaan, merkittiin varaluetteloon odottamaan joko maakohtaisesti myönnettäviä lisävaroja tai tehtyjen sitoumusten peruuntumisen vuoksi vapautuvia varoja. Joissakin maissa - erityisesti niissä, joissa maan yleinen osuus oli pieni - ei laadittu lainkaan varaluetteloita, jotta mahdolliset tuensaajat välttyisivät pettymyksiltä.

Lopulta talousarviosta korkohyvityksiin käytettäviksi annetuista 100 miljoonasta ecusta jäi käyttämättä 7,7 miljoonaa ecua, ja pk-järjestelmän lopullinen käyttöaste oli 92 prosenttia. Jäsenvaltioissa, joissa lopullinen käyttöaste oli matala, tämä perustui yleensä siihen, että alkuperäistä myönnettyä hyvitystä ei nostettu kokonaan, sen jälkeen kun lukuisat pk-yritykset peruivat osallistumisensa järjestelmään. Joissakin valtioissa, joissa käytettävissä olevien varojen kokonaismäärä oli liian pieni laajempaa markkinointia ajatellen tai järjestelmä oli erityisen kilpailukyvytön suhteessa kansallisiin järjestelmiin, hakijoiden määrä oli liian pieni varojen myöntämiseksi kokonaisuudessaan. Nostettujen varojen lopullinen jakautuminen jäsenvaltioiden kesken esitetään seuraavassa taulukossa 3.

Taulukko 3. Käytettävissä olleet ja käytetyt varat.

>TAULUKON PAIKKA>

Kysyntään ja lopullisiin myönnettyihin määriin vaikuttivat monet tekijät, jotka eivät aina olleet samoja kaikissa jäsenvaltioissa:

- Välittäjän asema kyseisillä markkinoilla, erityisesti sen osaaminen pk-yritystoiminnan alalla, sekä välittäjien tai kansallisten edustajien käynnistämät markkinointikampanjat voivat vaikuttaa merkittävällä tavalla kysyntään.

- Joissakin jäsenvaltioissa, erityisesti Tanskassa, Kreikassa, Irlannissa ja Portugalissa, edullisemmat kansalliset järjestelmät saattoivat vähentää kiinnostusta pk-järjestelmää kohtaan.

- Joissakin jäsenvaltioissa korkohyvitys oli liitetty ainoastaan kiinteäkorkoisiin EIP:n lainoihin, koska rahoituksenvälittäjät pitivät kiinteäkorkoista vaihtoehtoa parempana. Belgiassa, Tanskassa, Ranskassa, Saksassa ja Espanjassa korkotaso oli laskussa, joten tämä voi osaltaan selittää pienentynyttä kysyntää.

- Joissakin jäsenvaltioissa sellaisen välineen puuttuminen, jonka turvin varoja voitaisiin ohjata uudelleen valtion sisällä, vähensi varojen lopullista käyttöä. Belgiassa ja Irlannissa välittäjille myönnettiin kiinteät määrät varoista (toisin kuin edustajat, jotka tarjosivat varat käytettäviksi hakemusten saapumisjärjestyksessä), mikä tarkoitti, että jos välittäjä ei pystynyt käyttämään osuuttaan kokonaisuudessaan, varoja ei myöskään ohjattu muualle. Niissä jäsenvaltioissa, jotka saivat hyvin pienen osuuden varoista, ei yleensä laadittu varaluetteloa. Peruuntuneesta toiminnasta vapautuneita varoja ei tämän vuoksi voitu jakaa uudelleen.

4.4. Järjestelmään liittyvät investoinnit

Taulukko 4. Keskimääräiset investoinnit, lainat ja syntyneet uudet työpaikat

>TAULUKON PAIKKA>

Pk-järjestelmään liittyvien investointien keskimääräinen koko vaihteli suuresti jäsenvaltioiden kesken, kuten myös niiden tehokkuus työllisyyden kannalta, kuten taulukosta 4 ilmenee. Keskimääräinen investointi oli 893 360 ecua, josta EIP:n globaalilainasta myönnetty lainoitus oli 40 prosenttia. Keskimäärin 61,2 prosenttia edelleen myönnettävistä lainoista oli tuettuja, mikä osoittaa, että jotkin investoinnit olivat liian pääomavaltaisia, jotta niille olisi voitu myöntää täysimääräistä tukea.

Kuten kappaleessa 3.4 esitettiin, suurin mahdollinen korkotuettu laina uutta työpaikkaa kohden oli 30 000 ecua. Pk-järjestelmän sääntöjen mukaan EIP:n lainan määrä voi olla enintään 75 prosenttia investoinnista, mikä tarkoittaa, että enintään 40 000 ecun investointeja voitiin tukea. Tämä oli selvästi vähemmän kuin järjestelmän osalta tällä hetkellä toteutunut keskimääräinen 74 450 ecun investointi uutta työpaikkaa kohden.

Tiettyjen jäsenvaltioiden tulosten tarkastelusta voidaan saada tietoja niistä tekijöistä, jotka ovat saattaneet vaikuttaa järjestelmään liittyvien lainojen suuruuteen järjestelmän kustannustehokkuuden vaihteluun, toisin sanoen keskimääräiseen tukeen uutta työpaikkaa kohden (taulukko 3).

Saksassa keskimääräinen 120 791 ecun investointi uutta työpaikkaa kohden oli suurin EU:ssa, ja siihen yhdistyi toiseksi alhaisin uusien työpaikkojen määrä investointia kohden. Investointien pääomavaltaisuus oli siis korkea. Investoinnit olivat keskimäärin 1 120 930 ecua. Tätä järjestelmää koskevat EIP:n yleiset lainasäännöt sallivat, että EIP:n varoista katetaan enintään 75 prosenttia hankkeesta, mikä tarkoittaa, että keskimäärin hankkeet ovat olleet tukikelpoisia noin 841 000 ecun EIP-rahoitukselle. Käytetyt EIP:n varat olivat kuitenkin keskimäärin ainoastaan 241 000 ecua, joista 231 000 ecua, toisin sanoen 96 prosenttia oli tuettua. Samalla keskimääräinen tuki uutta työpaikkaa kohden oli 2 487 ecua ja korkein EU:ssa. Nämä luvut osoittavat, että Saksassa järjestäjät ovat aloittaneet investoinnit muusta lähteestä kuin EIP:n globaalilainasta edelleen myönnettävistä lainoista, mutta valinneet käyttävänsä viimeksi mainittua siihen määrään asti, joka mahdollistaa mahdollisimman suuren tuen.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa pk-järjestelmään liittyvät investoinnit olivat työvoimavaltaisia: unionin alhaisin keskimääräinen investointi uutta työpaikkaa kohden yhdistyi korkeaan uusien työpaikkojen määrään hanketta kohden (19,7), mikä osoitti, että investoinnit olivat merkittävästi työvoimavaltaisempia kuin keskimäärin EU:ssa. Keskimääräinen investointi oli 707 220 ecua ja keskimääräinen EIP:n laina 391 000 ecua, josta 244 000 ecua, eli 62,4 prosenttia, oli tuettua. Keskimääräinen investointi uutta työpaikkaa kohden oli hyvin pieni (35 925 ecua) ja keskimääräinen tuki uutta työpaikkaa kohden ainoastaan 1 241 ecua, mikä osoittaa, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa sellaisia runsaasti uusia työpaikkoja luovia investointeja, joille ei voitu myöntää täyttä 3 000 ecun tukea uutta työpaikkaa kohden, oli suhteellisen paljon. Tämä johtui siitä, että investointi uutta työpaikkaa kohden oli alle 40 000 ecua tai yhdistetty tuki ylitti 10 prosenttia pk-järjestelmän lainasta.

4.5. Tuensaajina olevien pk-yritysten koko

Taulukko 5. Tuensaajina olevien pk-yritysten koko.

>TAULUKON PAIKKA>

Kuten kappaleessa 3.8 esitettiin, välittäjiä ja edustajia kehotettiin kiinnittämään erityistä huomiota pieniin yrityksiin, toisin sanoen sellaisiin yrityksiin, joissa on enintään 250 työntekijää ja joiden liikevaihto ei ylitä 20 miljoonaa ecua tai jonka varat ovat alle 10 miljoonaa ecua. Tavoitteeksi asetettiin, että pienten yritysten osuus lopullisista tuensaajista olisi 60 prosenttia.

Taulukosta 5 käy ilmi, että pienten yritysten suosimisen tavoite täyttyi kokonaisuudessaan ja että niiden suhteellista osuutta koskeva tavoite ylitettiin reippaasti. Koko EU:ssa ainoastaan 3,5 prosenttia hankkeista toteutui sellaisten pk-yritysten kanssa, joissa on yli 250 työntekijää. Ainoastaan kahdessa jäsenvaltiossa, Itävallassa ja Portugalissa, pienten yritysten määrä oli alle 80 prosenttia kaikista hankkeista. Lopullisten tuensaajien määrä oli kuitenkin niin pieni, että yleisiä päätelmiä ei voida tehdä.

Taulukosta 5 ilmenee myös, että suurin osa hankkeista, 74 prosenttia koko EU:ssa, toteutui alle 50 työntekijän yrityksissä.

Taulukko 6. Uudet työpaikat suhteessa lopullisen tuensaajan kokoon.

>TAULUKON PAIKKA>

Alle viidenkymmenen työntekijän pienyritykset loivat suhteessa osuuteensa tuesta vähemmän työpaikkoja, mutta korkohyvityksen yleinen tehokkuus työpaikkojen luonnissa oli huomattavan samansuuruinen kaikkialla EU:ssa.

4.6. Alakohtainen jakautuminen

Taulukko 7. Tuen alakohtainen jakautuminen 15 jäsenvaltioissa.

>TAULUKON PAIKKA>

Pk-järjestelmästä hyötyivät pääasiassa teollisuuden pk-yritykset, jotka saivat 76,8 prosenttia tuesta ja jotka loivat 77,6 prosenttia uusista työpaikoista. Yli puolet teollisuuden tuensaajista toimi neljällä alalla. Näistä merkittävin oli metalli- ja koneteollisuus, jolle myönnettiin 20,6 prosenttia tuesta ja joka loi saman osuuden uusista työpaikoista. Muita merkittäviä aloja olivat elintarviketeollisuus, kumi- ja muoviteollisuus, sähkö- ja elektroniikkateollisuus sekä yksityisen ja julkisen alan palvelut.

Joissakin jäsenvaltioissa käsiteollisuus, kauppa, jakelu ja muut paikalliset palvelut eivät kuuluneet järjestelmän piiriin kyseisten maiden (Saksa ja Italia) viranomaisten antamien ohjeiden mukaisesti.

Edellä olevasta taulukosta ilmenee kuitenkin, että korkohyvitykset jakautuivat useille eri aloille ja että todellisten uusien työpaikkojen määrä verrattuna osuuteen korkohyvityksestä oli huomattavan yhdenmukainen.

4.7. Välittäjien tehtävä

Alkuperäisissä 12 jäsenvaltiossa suurin osa edustajista ja välittäjistä oli vanhoja EIP:n lainojen välittäjiä, joilla oli valmiit rakenteet globaalilainoista myönnettävien lainojen myöntämiseen ja asiaa koskevaan raportointiin EIP:lle. Pk-järjestelmästä aiheutui kuitenkin merkittävää lisätaakkaa tavanomaisten lainamenettelyjen lisäksi. Välittäjät olivat vastuussa korkotuen saatavuutta koskevan tiedon jakamisesta, tukihakemusten vastaanottamisesta, bona fide -lausuntojen keräämisestä uusien työpaikkojen perustamisesta sekä myönnetyn tuen maksamisesta lopullisille tuensaajille.

Pk-yritysten rahoitustavoissa on edelleen merkittäviä jäsenvaltioiden välisiä eroja. Tämän vuoksi välittäjien luonne vaihteli eri valtioissa. Esimerkkejä niistä valtioista, joissa järjestelmän varojen jakautumista voidaan pitää erityisen onnistuneena, ovat Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi, jotka kaikki sovelsivat erilaista menetelmää.

- Ranskassa hallituksen alainen rahoituslaitos Caisse des Dépôts et Consignations toimi edustajana, ja järjestelmä oli yritysten käytettävissä pääasiassa osuuspankkien verkoston kautta eivätkä suuret liikepankit osallistuneet siihen. Järjestelmän menestys voi johtua siitä, että välittäjät edustivat pk-yritysten rahoittajia.

- Yhdistyneessä kuningaskunnassa käytettävissä olevat varat käytettiin kokonaisuudessaan ja maantieteellinen kattavuus oli hyvä, vaikka yksi välittäjistä joka oli samalla edustaja, eli Barclays Bank, jakoi yhteensä 83 prosenttia tuesta. Tässä tapauksessa menestykseen on ilmeisesti vaikuttanut Barclaysin voimakas markkinointi, johon kuului myös erityisen markkinointimateriaalin laatiminen.

- Ruotsissa AB Svensk Exportkredit (SEK), hallituksen ja liikepankkien yhdessä omistama erityisrahoituslaitos, vastasi tuen jakamisesta. Se toimi sekä edustajana että EIP:n rahoituksen välittömänä vastaanottajana. Se välitti rahoituksen välittäjäpankeille, jotka rahoittivat järjestelmään liittyvät pk-yritysten lainat. Ruotsissa hyviin tuloksiin vaikutti ilmeisesti SEK:n voimakas kampanja, jolla se mainosti pk-järjestelmää.

Edellä mainittujen esimerkkien lisäksi Italia ja Alankomaat, jotka sovelsivat samankaltaisia menetelmiä, onnistuivat myös kattamaan laajasti pk-yritysten markkinat ja pystyivät hyödyntämään kaikki niille osoitetut varat, todennäköisesti laajan markkinoinnin ansiosta.

Espanjassa ja Saksassa pk-järjestelmä sisällytettiin käytössä oleviin kansallisiin järjestelmiin, joista vastasivat ICO ja KfW. Tämän ansiosta pk-järjestelmä oli käytettävissä koko pankkialalla. Molemmissa valtioissa tosiasiallinen tuki kuitenkin jaettiin siten, että sen tuoma välitön etu pk-yrityksille väheni. Toisin kuin muissa jäsenvaltioissa, Espanjassa ja Saksassa tukea ei maksettu suorana maksuna, vaan sillä piennettiin lainan viimeistä maksuerää.

Yksittäisessä jäsenvaltiossa saatavilla olevien varojen määrällä vaikuttaa olleen merkittävä vaikutus pk-järjestelmän menestykseen. Tanskassa, Kreikassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Portugalissa, Itävallassa ja Suomessa, joiden osuudet varoista vaihtelivat 114 000 ja 1 430 000 ecun välillä, käytettävissä olevien varojen määrä oli niin alhainen, että lopullisia tuensaajia ei voinut olla monta. Tämän vuoksi useiden rahoituksenvälittäjien käyttäminen ei olisi ollut käytännöllistä eikä tehokasta.

Saattaa myös olla, että käytettyyn järjestelyyn ei täysin soveltunut tuen takaisinperimistä koskeva velvoite tapauksissa, joissa tuensaaja päätti maksaa lainan takaisin ennen kuin sen myöntämisestä oli kulunut viisi vuotta.

4.8. Menettelyt ja hallintokulut

Pk-järjestelmästä maksetut korkohyvitykset olivat pohjimmiltaan palkkio uusien työpaikkojen perustamisesta. Edellyttämällä mahdollisilta tuensaajilta investointisuunnitelmien esittämistä ja näiden investointien rahoittamista osittain EIP:n globaalilainasta edelleen myönnettävällä lainalla varmistettiin , että järjestelmään liittyi todella uusia työpaikkoja luovia investointeja. Varhaisessa vaiheessa annettava sitoumus saatavilla olevasta tuesta myös kannusti pk-yrityksiä jatkamaan uusia työpaikkoja luovia investointeja.

Siitä, että luotettiin bona fide -lausuntoihin työpaikkojen perustamisesta tuen maksamisessa, oli etuja ja haittoja. Itse suoritettu varmentaminen saattoi lisätä virheiden määrää, ja sen tarjoama suoja väärinkäytöksiä vastaan on vähäinen. Toisaalta tarkoituksena oli maksimoida korkohyvitysten vaikutukset maksamalla ne tuensaajille mahdollisimman varhaisessa vaiheessa ja rajoittaa pk-yrityksille koituvia hallintokuluja.

Pk-järjestelmän täytäntöönpanossa EIP:lle, kansallisille edustajille ja välittäjille siirtynyt hallinnollinen rasite oli merkittävä ja sitä vastaava korvaus riittämätön. Useissa tapauksissa välittäjät loivat uusia sisäisiä menettelyjä mukauttaakseen järjestelmää ja tuottivat mainosmateriaalia omalla kustannuksellaan. Edustajien palkkiot olivat 1 prosentti myönnetystä tuesta, mutta määrä on riittämätön suhteessa järjestelmästä aiheutuneisiin kuluihin. On mahdollista, että välittäjien hallinnollista taakkaa aliarvioitiin järjestelmän käynnistämisen aikoihin. Jos hanke esimerkiksi peruttiin tai tuki perittiin takaisin, välittäjien kulujen kattamiseksi ei maksettu palkkioita.

4.9. Pk-järjestelmän tehokkuus uusia työpaikkoja luovana välineenä

Pk-järjestelmään varatut yhteensä 100 miljoonan ecun varat vastaavat vähintään 33 333 uutta työpaikkaa. Erilaisista edellä käsitellyistä syistä jaetun tuen kokonaismäärä oli ainoastaan 93,2 miljoonaa, mutta uusia työpaikkoja syntyi lähes 54 000. Järjestelmän avulla toteutuneitten työpaikkojen määrä ylitti siis suuresti alkuperäisen tavoitteen.

Komission ja Euroopan investointipankin välinen pk-järjestelmän hallintoa koskeva yhteistyösopimus allekirjoitettiin kesäkuussa 1994, minkä jälkeen pankki saattoi toteuttaa asianmukaiset järjestelyt jäsenvaltioiden edustajien ja välittäjien kanssa. Suurin osa järjestelyistä saatiin päätökseen vuoden 1994 elokuun ja lokakuun välisenä aikana, jolloin laadittiin myös edustussopimukset. Alustava määräaika tukihakemusten jättämiselle oli heinäkuun loppuun mennessä 1995, mitä sittemmin jatkettiin joulukuuhun 1995. Ihannetapauksessa tuen saatavuuden olisi pitänyt kannustaa pk-yrityksiä arvioimaan ja käynnistämään uusia työpaikkoja luovia investointeja. Eräät välittäjät ovat esittäneet näkemyksen, jonka mukaan tiettyjä investointeja esitettiin tarkoituksena hyötyä pk-järjestelmästä.

Keskimääräistä tukea osoittavat luvut antavat myös ymmärtää, että pelkkä tuki ei riittänyt perustelemaan uusien pysyvien työpaikkojen luomista. Keskimääräinen tuki uutta työpaikkaa kohden oli 1 716 ecua, ja tuensaajien saama kokonaistuki oli keskimäärin 21 300 ecua tai 2,4 prosenttia keskimääräisen investoinnin pääomakustannuksista.

Komissio ei halua väittää, että pelkkä korkohyvitys on ollut ainoa määräävä tekijä, kun edunsaaja on tehnyt päätöksen investointihankkeen toteuttamisesta. Korkohyvitykset ovat osa kokonaisuutta, johon sisältyy yleistä korkotasoa edullisempi varsinainen laina sekä paikallisen, alueellisen tai jäsenvaltion tasoisia toimenpiteitä, jotka yhdessä helpottavat yhteisön ensisijaisten tavoitteiden saavuttamista.

Yksittäinen investointi oli keskimäärin 890 000 ecua ja siihen liittyi keskimäärin 12,4 uutta työpaikkaa. Koska suurin osa tuensaajayrityksistä oli pieniä, järjestelmän yhteydessä toteutuneita investointeja on pidettävä yritysten kannalta merkittävinä ja ne ovat omiaan edistämään aitoa laajentumista. Tästä seuraa, että suurin osa uusista työpaikoista perustetaan todennäköisesti aikomuksena säilyttää ne pitkällä tähtäimellä. Ainoastaan vakinaiset työpaikat olivat tukikelpoisia ja tuki maksettiin vasta kun työpaikka oli ollut olemassa kuusi kuukautta, mikä tarkoitti sitä, että kyseinen henkilöstö oli todennäköisesti jo täyttänyt koeajan ja että sitä koski tavanomainen irtisanomissuoja.

4.10. Korkohyvitysten edut ja haitat

Pk-yritysjärjestelmässä annettiin korkohyvityksiä EIP:n globaalilainasta pk-yrityksille edelleen myönnettyihin lainoihin sillä ehdolla, että tietyt työpaikkojen syntymiseen liittyvät edellytykset täyttyivät. Kuten kappaleessa 3.5 selitettiin, kahden prosentin korkotuki laskettiin teoreettisen viiden vuoden kertakuoletteisen lainan perusteella, mutta se maksettiin kokonaisuudessaan vasta kun uudet työpaikat olivat olleet olemassa kuuden kuukauden ajan ja kun lainan ensimmäinen korkoerä oli erääntynyt maksettavaksi.

Riippumatta siitä, että korkohyvitys todellisuudessa oli palkkio uuden työpaikan perustamisesta, se oli ainoastaan sellaisten pk-yritysten saatavilla, joille myönnettiin EIP:n globaalilainasta edelleen lainaa. Yhteys lainaan liitti tuen välillisesti investointeihin. Tämä vuorostaan teki todennäköisemmäksi sen, että tuetut työpaikat olivat kestäviä.

EIP myöntää globaalilainoista lainavaroja rahoituksenvälittäjille, jotka myöntävät näistä edelleen lainoja pk-yrityksille. Globaalilainasta edelleen myönnettyjen lainojen luottoriski on kokonaisuudessaan rahoituksenvälittäjällä. Tämä voi merkitä sitä, että pk-yrityksille tarjolla olevien lainojen volyymi ei kasvanut, mutta lainaehdot olivat edullisempia.

Näiden EIP:n globaalilainoihin liittyvien korkohyvitysten jakamiseen voitiin käyttää EIP:n vakiintuneita globaalilainapankkeja. Näin vältettiin tarve luoda kokonaan uusi väylä tuen jakamiselle. Sellaiset työpaikkoja luovat investoinnit, joihin pk-yritykset saivat rahoitusta muista lähteistä, suljettiin järjestelmän ulkopuolelle, eikä niille myönnetty tukea pk-järjestelmästä.

Kuten kappaleessa 3.4 jo mainittiin, jokaista uutta työpaikkaa kohden oli mahdollista saada tukea 30 000 ecun lainalle. Koska jopa 75 prosenttia investoinnin pääomakustannuksista voitiin rahoittaa EIP:n globaalilainasta edelleen myönnettävällä lainalla, sellaisen investoinnin enimmäismäärä työpaikkaa kohden, jolle voitiin saada täysi tuki, oli 40 000 ecua. Verrattuna keskimääräiseen investointiin uutta työpaikkaa kohden, joka oli noin 74 450 ecua, summa oli hyvin pieni, ja työpaikkaa kohden toteutunut keskimääräinen tuki jäi vähäiseksi.

Tuensaajayritys sai tukea vasta täytettyään kaikki järjestelmän ehdot, toisin sanoen vasta kun uudet työpaikat olivat olleet olemassa kuuden kuukauden ajan ja investointilainan ensimmäinen korkoerä oli erääntynyt. Pk-järjestelmän sääntöjen mukaan tapauksessa, jossa lopullinen tuensaaja päätti maksaa lainan takaisin ennen kuin viisi vuotta oli kulunut sen myöntämisestä, oli vastaava tuki maksettava takaisin kokonaisuudessaan. Tämä vaatimus saattaa vaikuttaa tarpeettoman tiukalta tilanteessa, jossa korkotaso laskee nopeasti ja edunsaajat haluavat muuttaa järjestelyjään.

Jotta ohjelma olisi voitu toteuttaa nopeasti, siinä pyrittiin välttämään tarpeettoman mutkikkaita menettelyjä ja vaadittiin ainoastaan hakemus ja työpaikan luomisen jälkeen annettava bona fide -lausunto.

Vakiintuneiden kanavien käyttö lainojen jakamiseen mahdollisti ohjelman nopean täytäntöönpanon kaikissa jäsenvaltioissa, mutta tietyissä tapauksissa se rajoitti käytetyn rahoitusvälineen joustavuutta ja aiheutti joitakin vähäisiä toteutusongelmia kaikkialla yhteisön alueella.

Pk-järjestelmää koskeva päätös tehtiin Kööpenhaminan huippukokouksessa kesäkuussa 1993. Kyseisenä ajankohtana talouskasvu oli hidastunut useimmissa jäsenvaltioissa (ks. kohta 1.2. Johdanto - Taloudellinen tilanne 1990-luvun alussa). Lopullinen päätös täytäntöönpanoa, soveltamisalaa ja laajuutta koskevine yksityiskohtineen tehtiin vasta huhtikuussa 1994. Järjestelmän toiminta käynnistyi kokonaisuudessaan syksyllä 1994, kun Euroopan taloudet olivat alkaneet jo elpyä. Lisäksi korot alkoivat laskea useimmissa jäsenvaltioissa ja niiden odotettiin laskevan edelleen - kuten myöhemmin tapahtuikin.

5. Talousarvionäkökohtia

Korkohyvitysten maksamiseen tarkoitetut talousarviomäärärahat olivat 65,5 miljoonaa ecua vuonna 1994, ja ne siirrettiin pankille vuoden 1994 kuluessa. Vuoden 1995 osalta hyväksyttiin 2,75 miljoonan ecun määrärahat, jotka maksettiin vuoden 1995 talousarviosta. Komissio ehdotti vuoden 1996 alustavassa talousarvioesityksessä 7,75 miljoonan ecun määrää, jotka maksettiin vuoden 1996 alussa. Parlamentin siirrettyä budjettikohtaan määrärahoja maksettiin vielä 17,5 miljoonaa ecua vuoden 1996 lopussa järjestelmän kulujen kattamiseksi kokonaisuudessaan.

Yhteensä järjestelmälle myönnettiin määrärahoja 93,5 miljoonaa ecua, jotka suoritettiin lähes kokonaisuudessaan tuensaajille. Ylimääräiset varat siirrettiin takaisin talousarvioon vuonna 1998. Yhteisön tilillä oli 31.12.1998 yhteensä 656 476 ecua.

Kaikki korkohyvitysten maksuun EIP:lle osoitetut varat hyvitettiin erityiselle yhteisön tilille pankissa; tilille kertyneet korot on hyvitetty ja hyvitetään vastedeskin kuukausittain. Vaikuttaa todennäköiseltä, että yhteisön tili on säilytettävä vielä useiden vuosien ajan, kun korkohyvityksiä maksetaan takaisin.

6. Selvitettäviä asioita

Korkotuen maksamista koskeva hakemus oli esitettävä viimeistään 30. heinäkuuta 1997, jolloin pk-järjestelmästä myönnettyjen lainojen oli oltava tosiasiallisesti nostettuja ja ensimmäinen korkoerä oli erääntynyt. Kuuden kuukauden korkoajanjaksolla lopulliset pk-lainat olisi nostettu vuoden 1996 loppuun mennessä, mikä tarkoittaa että viiden vuoden ajanjakso, jonka aikana niitä ei voida maksaa takaisin ilman tuen palauttamista, päättyy vuoden 2001 loppuun mennessä. Peruttujen hankkeiden kokonaismäärä voi siis edelleen nousta useiden vuosien ajan, ja hallinnolliset rakenteet tukien takaisin perimiseksi ja palauttamiseksi yhteisön EIP-tilille ja lopulta yhteisön talousarvioon on säilytettävä todennäköisesti vuoden 2002 puoliväliin asti.

Pk-järjestelmän ulkopuolelle jäivät sellaiset pk-yritykset, jotka saivat muuta EIP:n tarjoamaa lainaa toisten sopimusten yhteydessä tai EHTY-lainaa. On ilmennyt pieni määrä tapauksia, joissa pk-järjestelmää on yhdistetty EHTY-rahoituksen kanssa, ja komission ja EIP:n yksiköt selvittävät parhaillaan tällaisten hankkeitten tarkkaa luonnetta ja soveltuvia oikaisutoimia.

Vaikuttaa myös siltä, että tukea on maksettu sellaisille lopullisille tuensaajille, jotka eivät ole täyttäneet kokonaisuudessaan pk-järjestelmän ehtoja. Merkittävin osa näistä sääntöjenvastaisuuksista on tapauksia, joissa uusien työpaikkojen määrä on alempi kuin ilmoitettu sekä tapauksia, joissa tukea on maksettu liikaa koska arvonlisävero on sisällytetty investointikustannuksiin. EIP arvioi parhaillaan yhteistyössä edustajien ja välittäjien kanssa tällaisen toiminnan laajuutta tarkoituksenaan aloittaa toimet tukien perimiseksi osittain takaisin.

7. Päätelmät

7.1. Saavutukset

Pk-järjestelmä onnistui erittäin hyvin tavoitteidensa saavuttamisessa vähäisin kustannuksin. EU:ssa syntyi järjestelmän tuella lähes 54 000 uutta työpaikkaa, mikä ylittää selvästi vähimmäistavoitteena olleen määrän eli 33 333 työpaikkaa. Näin työllisyys liittyi kasvuun investointien kautta, ja tämän vuoksi uusien työpaikkojen kestävyys on todennäköistä. Näihin lukuihin sisältyvät ainoastaan suoraan luodut työpaikat eikä niissä siis oteta huomioon välillistä työllisyysvaikutusta.

Jäsenvaltioiden välillä oli merkittäviä eroja, mutta keskimääräinen korkohyvitys työpaikkaa kohden oli vain 1 716 ecua, mikä merkitsee erittäin tehokasta varojen käyttöä. Keskimääräinen investointi uutta työpaikkaa kohden oli 72 000 ecua, ja järjestelmässä annettiin tukea yhteensä noin 3 800 miljoonan ecun suuruisille uusia työpaikkoja luoville investoinneille lukuisilla teollisuuden ja palvelualan sektoreilla.

Tavoitteena oli, että 60 prosenttia lopullisista tuensaajista olisi pieniä, alle 250 työntekijän yrityksiä. Myös tämä tavoite ylitettiin selvästi: yli 96 prosenttia tuensaajista kuului tähän ryhmään, ja yli 73 prosenttia oli alle 50 työntekijän yrityksiä.

Koska EIP käytti vakiintuneita globaalilainojen välittäjiä, järjestelmä voitiin toteuttaa nopeasti ja myös työpaikat syntyivät nopeasti.

7.2. Saadut kokemukset

Luvuista ilmenee, että järjestelmän toteuttaminen ei tapahtunut tasaisesti kaikkialla EU:ssa. Joissakin maissa tukea todennäköisesti myönnettiin niin vähän, etteivät laajat markkinointitoimet olleet perusteltuja. Myös järjestelmän hallinnollinen taakka oli sangen raskas verrattuna EIP:n, edustajien ja globaalilainojen välittäjien saamiin vähäisiin tai olemattomiin korvauksiin. Tämän vuoksi saattaisi olla perusteltua, että tulevaisuudessa mahdollisissa tämän tyyppisissä ohjelmissa komissio vastaisi tukeen liittyvästä hallinnollisesta työstä.

Edunsaajat ilmaisivat tyytymättömyytensä siihen, että korkotason laskiessa lainoja ei voitu maksaa kokonaisuudessaan takaisin ilman koko hyvityksen menetystä. Osittainen korkohyvityksen menetys olisi ehkä ollut sopivampi.

Jälkeenpäin tarkasteltuna vaikutta siltä, että itse suoritettu varmentaminen oli ongelmallista ja että sen vuoksi on joissakin tapauksissa ilmoitettu liian suuria uusien työpaikkojen määriä.

Kuten yleensäkin globaalilainaohjelmissa luottoriski jää kokonaisuudessaan rahoituksenvälittäjän kannettavaksi. Tämän etuna on se, että yhteisölle ei missään tapauksessa koidu menetyksiä takaisinmaksamattomista lainoista, mutta on myös mahdollista, että osa rahoitusasemaltaan heikommista pk-yrityksistä ei tämän vuoksi ole päässyt osalliseksi lainoista ja niiden korkohyvityksestä. Komissio on ottanut tämän huomioon laatiessaan myöhempiä ohjelmia, erityisesti sellaisia, joissa tarjotaan takauksia.