[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 20.2.2009

KOM(2009) 79 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE, ALUEIDEN KOMITEALLE JA EUROOPAN KESKUSPANKILLE

Viisi vuotta laajentuneessa EU:ssa – Taloudelliset saavutukset ja haasteet –

{SEK(2009) 177}

VIISI VUOTTA LAAJENTUNEESSA EU:SSA – HISTORIALLINEN MERKKIPAALU

Kaksitoista Itä- ja Keski-Euroopan sekä Välimeren maata liittyi Euroopan unioniin kahdessa aallossa vuosina 2004 ja 2007. Tämä oli EU:n suurin laajentuminen ja historiallinen askel kohti Euroopan yhdentymistä kylmästä sodasta johtuneen vuosikymmeniä vallinneen jakaantuneisuuden jälkeen. Viiden vuoden kuluttua vuoden 2004 liittymisistä voidaan todeta, että kyseinen laajentuminen, joka vastaa yhteen Euroopan yhdentymisen alkuperäisistä tavoitteista, on EU:n ja sen kansalaisten kannalta ollut erittäin onnistunut.

Uudet jäsenvaltiot ovat pelkästään lukumääränsä sekä dynaamisuutensa ansiosta tehneet EU:sta aiempaa vahvemman ja kulttuuriltaan rikkaamman. Laajentumisprosessi on auttanut rakentamaan ja lujittamaan demokratiaa kommunistihallintojen luhistuttua. Se on vahvistanut Euroopan turvallisuutta tarjoamalla vakauttavan tukipilarin niin Euroopassa kuin muuallakin syntyneiden konfliktien ja mullistusten aikana. Se on piristänyt suuresti uusien jäsenvaltioiden talouselämää ja parantanut niiden elintasoa ja tällä tavoin hyödyttänyt myös vanhoja jäsenvaltioita erityisesti uusien vienti- ja investointimahdollisuuksien muodossa. Se on vahvistanut koko EU:n taloutta laajempiin sisämarkkinoihin integroitumisesta saatavien hyötyjen ansiosta.

Laajentumisen ja siihen liittyvän rakenneuudistustahdin nopeutumisen myötä Euroopalla on myös paremmat valmiudet hyödyntää globalisaation tarjoamia etua ja vastata sen asettamiin haasteisiin parantamalla Euroopan kilpailukykyä maailmanmarkkinoilla. Laajentuneella EU:lla on niin ikään enemmän painoarvoa käsiteltäessä maailmanlaajuisesti merkittäviä kysymyksiä, joita ovat esimerkiksi ilmastonmuutos tai kansainvälinen finanssikriisi. Kahdentoista uuden jäsenvaltion liittyminen on yleisesti ottaen lisännyt EU:n arvovaltaa maailmassa ja tehnyt siitä vahvemman kansainvälisen toimijan niin taloudellisessa kuin poliittisessa mielessä.

Tässä tiedonannossa ja siihen liittyvässä analyyttisessä kertomuksessa[1] keskitytään laajentumisen taloudellisiin näkökohtiin, arvioidaan tähän mennessä saavutettua taloudellista edistystä ja määritellään edessä olevat suurimmat haasteet. Laajentuminen on hyödyttänyt niin uusia kuin vanhojakin jäsenvaltioita sekä EU:ta kokonaisuudessaan. Vaikka laajentumisen pelättiin aiheuttavan vanhojen jäsenvaltioiden talous- ja sosiaalijärjestelmiin häiriöitä, kokemus osoittaa, ettei yksikään näistä synkistä ennusteista toteutunut.

Laajempi EU vaatii kuitenkin entistä suurempaa koordinointia ja syvempää integrointia. Lissabonin sopimus käsittelee perättäisten laajentumisten institutionaalisia vaikutuksia. EU:n laajeneminen ja syveneminen ovat aina kulkeneet käsi kädessä ja kulkevat vastedeskin. Luonnollisesti edessä on haasteita (myös tuleviin laajentumisiin liittyviä), mutta meillä on keinot niiden ratkaisemiseen.

***

Euroopan unionin viimeisimmät laajentumiset ovat lisänneet kaikkien EU:n kansalaisten taloudellista hyvinvointia ja tehneet Euroopasta vahvemman maailmantalouden toimijan. Laajentuminen on auttanut myös hyödyntämään kasvupotentiaalia ja lisäämään Euroopan talouden joustavuutta syventämällä taloudellista integroitumista ja parantamalla kilpailukykyä. Laajentunut EU on nyt maailman suurin yhtenäinen talousalue, ja sen osuus maailman BKT:stä on yli 30 prosenttia ja maailmankaupasta yli 17 prosenttia (lukuun ottamatta EU:n sisäistä kauppaa).

EU:n institutionaalisilla ja oikeudellisilla rakenteilla sekä yhteisillä toimintapolitiikoilla oli tärkeä merkitys onnistuneen laajentumisen varmistamisessa. Makrotalouden vakauttamista, yhteiskunnan rakenteiden kehittämistä, sääntelyn lähentymistä, hallinnon parantamista, kaupan yhdentymistä ja pääoman liikkeiden vapauttamista tapahtui koko liittymisprosessin ajan, joten monet edut olivat näkyvissä jo ennen vuosia 2004 ja 2007. EU:hun liittyminen lujitti talouspolitiikkoja, loi vakaan ja kilpailukykyisen talousympäristön ja edisti inhimilliseen pääomaan ja infrastruktuuriin tehtäviä julkisia investointeja tarjoten tällä tavoin runsaasti mahdollisuuksia yksityisille aloitteille. Vanhoista jäsenvaltioista ja kaikkialta maailmasta tulevat sijoittajat tarttuivat nopeasti näihin uusiin mahdollisuuksiin, mistä seurasi yksityisen pääoman ennennäkemätön virtaus uusiin jäsenvaltioihin. Euron käyttöönotosta tai sen suunnittelusta seurannut rahoitusmarkkinoiden yhdentymisen nopeutuminen sekä kiivastahtinen globalisoituminen loivat erityisen myönteisen ympäristön yhdentymisprosessille. Lisäksi olisi korostettava uusien jäsenvaltioiden täysipainoista ja onnistunutta integroitumista EU:n työllisyys- ja sosiaalipolitiikkaan. Kyseiset erinomaiset tulokset osoittavat EU:n politiikkaan yhdistettyjen tinkimättömien uudistuspyrkimysten kestävän arvon.

Yrittäjille ja kansalaisille on koitunut selviä etuja koko laajentuneen EU:n alueella. Vanhojen jäsenvaltioiden vientiyritykset saavuttivat merkittäviä kilpailuetuja, ja työvoiman muuttoliike vähensi työvoimapulaa maissa, jotka avasivat työmarkkinansa. Uusissa jäsenvaltioissa todistettiin nopeaa tuottavuuden kasvua, työttömyyden vähentymistä ja tulojen nopeaa lähentymistä. Euroalueeseen laajentumisen jälkeen liittyneet neljä uutta jäsenvaltiota ovat hyötyneet vieläkin enemmän, sillä euron käyttöönotto on poistanut valuuttakurssiriskin, alentanut transaktiokustannuksia ja mahdollistanut pääomansaannin aiempaa pienemmin koroin.

Nopea integraatio hyödytti kasvua monin tavoin mutta aiheutti myös joissakin uusissa jäsenvaltioissa ongelmia, joita nykyinen talous- ja finanssikriisi on entisestään pahentanut. Uusiin jäsenvaltioihin tehdyt ulkomaiset investoinnit lisääntyivät nopeasti ja edistivät talouden rakennemuutosta, kasvua ja työllisyyttä. Nopea ja hallitsematon kotimaisen luotonannon kasvu, jota ruokittiin ulkomailta otetuin lainoin, johti kuitenkin useiden maiden talouksien ylikuumenemiseen, suureen ulkoiseen epätasapainoon, tuottavuuden kasvua nopeampaan työvoimakustannusten jyrkkään kasvuun sekä kiinteistöjen hintojen nousuun. Tämän seurauksena ulkomaista pääomaa kanavoitiin eräissä maissa yhä suuremmassa määrin tuottamattomiin käyttötarkoituksiin. Maailmanlaajuisen finanssikriisin aiheuttaman pääomakustannusten merkittävän kasvun myötä maat, joiden ulkoinen epätasapaino on mittava, joutuvat nyt vastaamaan merkittäviin sopeuttamishaasteisiin. Nämä haasteet eivät kuitenkaan koske ainoastaan uusia jäsenvaltioita, sillä samanlaisia ongelmia esiintyy myös osassa vanhoja jäsenvaltioita.

Laajentuneella EU:lla on nyt paremmat valmiudet vastata nykyisiin ja tuleviin haasteisiin. Tarkistettu vakaus- ja kasvusopimus tarjoaa keskipitkällä aikavälillä perustan finanssipolitiikan uskottavuudelle mutta sallii samalla riittävän joustovaran lyhyellä aikavälillä. Myös uudistettu Lissabonin prosessi auttaa määrittelemään rakenneuudistuksia ja keskittymään niissä sellaisiin, jotka ovat tarpeen kasvupotentiaalin ja talouden joustavuuden parantamiseksi edelleen. Tätä prosessia on tuettu koheesiopolitiikalla, jossa Lissabonin tavoitteet muunnettiin alueellisten erojen kiinnikuromis- ja kehittämisstrategioiksi. Koheesiopolitiikka tarjosi EU:n jäsenvaltioille merkittävää tukea sekä ratkaisevan tärkeän rahoitusavun että suuresti kaivatun asiantuntemuksen muodossa. Tukeen osallistuivat myös Euroopan investointipankki ja tapauksen mukaan Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki. Parannettu maksutasejärjestely antaa EU:lle mahdollisuuden tarjota riittävää rahoitusapua niille euroalueen ulkopuolisille jäsenvaltioille, jotka tarvitsevat väliaikaista apua mukautusten tekemiseen. Nämä tukijärjestelyt ovat nyt uusien jäsenvaltioiden käytettävissä ja voivat edistää tarvittavien mukautusten tekemistä.

VIIDEN ENSIMMÄISEN VUODEN SAAVUTUKSET

Liittymisprosessi on parantanut osaltaan merkittävästi uusien jäsenvaltioiden elintasoa sekä edistänyt taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta unionissa. Asukasta kohden laskettu tulo, joka vuonna 1999 oli 40 prosenttia vanhojen jäsenvaltioiden keskiarvosta, kasvoi 52 prosenttiin vuonna 2008. Arvioidaan, että liittymisprosessi vauhditti uusien jäsenvaltioiden talouskasvua noin 1,75 prosenttiyksikköä vuodessa kaudella 2000–2008, sillä kasvu lisääntyi kauden 1999–2003 keskiarvosta eli 3,5 prosentista 5,5 prosenttiin kaudella 2004–2008. Myös vanhojen jäsenvaltioiden talouskasvu hyötyi laajentumisesta (samalla kaudella tapahtuneen noin 0,5 prosentin suuruisen tuotannon kumulatiivisen kasvun lisäksi) erityisesti maissa, jotka lisäsivät uusien jäsenvaltioiden kanssa käytävää kauppaa ja niissä tehtäviä investointeja. Uusien jäsenvaltioiden talouskasvu johtui pääasiassa pääoman kertymisen ja tuottavuuden kasvusta, joista kumpikin vastasi kaudella 1999–2008 yli kahta prosenttiyksikköä vuodessa. Yritysten uudelleenjärjestelyjen johdosta työvoiman osuus talouskasvuun oli kaudella 1999–2003 negatiivinen. Vuodesta 2004 alkaen työllisyyden vankka kasvu, joka oli uusissa jäsenvaltioissa vuosittain 1,5 prosentin luokkaa, yhdistyi työpaikkojen määrän voimakkaaseen kasvuun vanhoissa jäsenvaltioissa (noin 1 prosentti vuodessa laajentumisesta alkaen).

Kaupan nopea yhdentyminen on edistänyt työvoiman tarkoituksenmukaisempaa jakautumista ja lisännyt kilpailukykyä EU:ssa. Kaupan avoimuus on uusissa jäsenvaltioissa saavuttanut hyvin korkean tason. Viennin ja tuonnin osuus on nykyisin keskimäärin 56 prosenttia suhteessa niiden BKT:hen, kun se ennen laajentumista oli 47 prosenttia. Tämä osuus on huomattavasti suurempi kuin vanhoissa jäsenvaltioissa, joissa se on 38 prosenttia. Integroituminen vanhojen jäsenvaltioiden kanssa ja erityisesti uusien jäsenvaltioiden kesken on syventynyt nopeasti. Lähes 80 prosenttia uusien jäsenvaltioiden viennistä suuntautui vuonna 2007 muualle EU:hun ja 19,5 prosenttia muihin uusiin jäsenvaltioihin (verrattuna 13,25 prosenttiin vuonna 1999). Vanhat jäsenvaltiot myyvät 7,5 prosenttia viennistään uusiin jäsenvaltioihin, kun vuosikymmenen sitten vastaava osuus oli 4,75 prosenttia. Uudet jäsenvaltiot ovat kasvattaneet markkinaosuuksiaan lisäämällä vientinsä pääoma- ja teknologiaintensiteettiä suurelta osin vanhoista jäsenvaltioista tulevien investointien avulla. Korkean teknologian tuotteiden osuus uusien jäsenvaltioiden kokonaisviennistä, joka vuonna 1999 oli 11 prosenttia, kasvoi vuonna 2006 14 prosenttiin, joka on lähellä vanhojen jäsenvaltioiden vastaavaa 16 prosentin osuutta. Tällä alalla saavutetut parannukset ovat kompensoineet selvästi kustannuskilpailukyvyn heikkenemisiä, jotka johtuvat reaalisen valuuttakurssin vahvistumisesta (joka on viime aikoina kääntynyt jossain määrin päinvastaiseksi). EU:n kaupan lisääntynyt yhdentyminen tuo mukanaan suhteellisia etuja ja vahvistaa näin ollen kasvupotentiaalia ja parantaa kilpailukykyä koko EU:ssa. Uudet jäsenvaltiot ovat vuoteen 1999 verrattuna kaksinkertaistaneet yhteenlasketun osuutensa maailmankaupasta, joka on tällä hetkellä 4 prosenttia. Tällä tavoin ne auttavat koko EU:ta hillitsemään EU:n markkinaosuuden pienentymistä (laski vuonna 2007 kolmen prosenttiyksikön verran 38,25 prosenttiin), joka johtuu nousevan talouden maiden nopeasti kasvavista maailmankauppaosuuksista.

Uudet jäsenvaltiot ovat nykyaikaistaneet talouttaan nopeasti. Ne ovat kehittäneet toimivat markkinataloudet ja valmiudet selviytyä kilpailun ja markkinavoimien paineista yhtenäismarkkinoilla. Ne ovat myös enenevässä määrin mukauttaneet tuotantorakenteitaan vanhojen jäsenvaltioiden tuotantorakenteita vastaaviksi. Maatalous ja tehdasteollisuus ovat uusissa jäsenvaltioissa tärkeämpiä (4,5 prosenttia ja vastaavasti 21,25 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2006 verrattuna 1,5 prosentin ja 16,75 prosentin osuuksiin vanhoissa jäsenvaltioissa). Palveluihin perustuva ja osaamiskeskeinen talous on kuitenkin viime vuosina kasvanut. Palvelujen osuus kasvoi 56 prosentista suhteessa BKT:hen (vuosi 1995) 63 prosenttiin vuonna 2006, kun vanhojen jäsenvaltioiden vastaava osuus on 72 prosenttia suhteessa BKT:hen. Teknologiaintensiivisen viennin ja osaamisvaltaisten alojen työllisyyden kasvu (3,5 prosenttia kokonaistyöllisyydestä verrattuna noin 5 prosenttiin vanhoissa jäsenvaltioissa) sekä koulutustason nousu ovat niin ikään osoitus uusien jäsenvaltioiden talouden nopeasta nykyaikaistumisesta, joka luo pohjaa taloudellisen kiinnikuromisen nopealle jatkamiselle. Lisäksi uudet jäsenvaltiot ovat toteuttaneet oikeusvaltioperiaatteen lujittamiseen ja oikeusjärjestelmänsä nykyaikaistamiseen tähtääviä uudistuksia, joita on tarpeen vielä jatkaa.

Vanhoista jäsenvaltioista peräisin olevat investoinnit ovat vaikuttaneet keskeisesti uusien jäsenvaltioiden taloudelliseen muutokseen. Uudet jäsenvaltiot edistyivät liittymisvalmisteluiden aikana merkittävästi makrotalouden vakauttamisessa ja omaksuivat EU:n oikeudelliset ja institutionaaliset rakenteet nopeasti. Liittymistä valmistelevien välineiden kaltainen EU:n tuki oli avainasemassa tämän prosessin edistämisessä. Seurauksena oli ulkomaisten investointien kasvu, mikä vauhditti kasvua ja työllisyyttä. Yhtä tärkeitä olivat ne myönteiset vaikutukset, jotka kohdistuivat pidemmän aikavälin kasvupotentiaaliin tietämyksen siirron, tuottavuuden kerrannaisvaikutusten, kasvaneen kilpailun ja talouspolitiikkaan sovellettavan lisääntyneen kurinalaisuuden kautta. Ulkomaisia investointeja tehtiin erityisen paljon rahoitusalalle. Tämän tuloksena ulkomainen omistajuus uusien jäsenvaltioiden pankkialalla vaihtelee nykyisin Viron ja Slovakian lähes 100 prosentista noin 30 prosenttiin Sloveniassa (verrattuna keskimäärin alle 20 prosenttiin euroalueella). Myös vanhojen jäsenvaltioiden vakuutusyritysryhmillä on vahva asema uusissa jäsenvaltioissa. Uusien ja vanhojen jäsenvaltioiden tiivis keskinäinen taloudellinen riippuvuus korostaa rahoitusalan sääntelyä ja valvontaa koskevan EU:n laajuisen yhteistyön vahvistamisen merkitystä.

Koheesiopolitiikan määrärahoista rahoitetut investoinnit ja toimet olivat niin ikään ratkaisevan tärkeitä uusien jäsenvaltioiden rakennemuutosprosessin helpottamisessa, samalla kun ne lujittivat taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta kaikkialla EU:n alueella. Kyseisen politiikan avulla tuettiin merkittävässä määrin uusien jäsenvaltioiden integroitumista maailman kauppajärjestelmään ja Euroopan yhtenäismarkkinoille sekä kehitettiin taloudellisia suhteita, jotka johtivat huomattaviin suoriin ulkomaisiin sijoituksiin ja loivat tämän myötä uusia työpaikkoja ja nostivat elintasoa. Myös alueellisen yhteistyön ohjelmat auttoivat syventämään EU:n alueiden välistä integraatiota ja edistivät tietojenvaihtoa. Lisäksi koheesiopolitiikka lisäsi näiden maiden endogeenisia kasvumahdollisuuksia parantamalla niiden talouden tuottavuutta ja kilpailukykyä. Se helpotti myös työntekijöiden siirtymistä perinteisiltä aloilta uusille talouden aloille, mitä ei voida tällaisissa nopeissa rakennemuutosprosesseissa välttää, ja edisti tällä tavoin kestävää ja tasapainoista talouskasvua.

EU:n laajentumisprosessin myötä uusissa jäsenvaltioissa alettiin soveltaa myös uutta tuotemarkkinoiden sääntelyä, joka pitää sisällään kilpailupolitiikat ja valtiontuen. Uusien jäsenvaltioiden julkisista hankinnoista suurempi osa on kilpailulle avoimia (5,75 prosenttia suhteessa BKT:hen verrattuna koko EU:n osuuteen, joka oli 3,25 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2007). Vuonna 2007 tehdyn Eurobarometri-tutkimuksen mukaan 71 prosenttia pienistä ja keskisuurista yrityksistä (verrattuna 63 prosenttiin vanhoissa jäsenvaltioissa) katsoo kilpailun lisääntyneen merkittävästi. Käytettävissä olevista tiedoista käy lisäksi ilmi, että kilpailu on lisääntynyt huomattavasti televiestintä- ja postipalvelujen aloilla, joihin sovelletaan alakohtaisia sääntelyjärjestelmiä. Uusissa jäsenvaltioissa myönnettävä valtiontuki on laskenut siten, että sen BKT-osuus, joka vuonna 2000 oli 1,5 prosenttia, oli vuonna 2006 ainoastaan 0,5 prosenttia suhteessa BKT:hen (vain hieman suurempi kuin vanhoissa jäsenvaltioissa). Näistä liiketoimintaa olennaisesti vauhdittaneista parannuksista huolimatta kilpailulainsäädännön täytäntöönpano on eräissä uusissa jäsenvaltioissa vielä kesken. Pienet ja keskisuuret yritykset katsovat lisäksi edelleen, että niiden toiminta on suhteellisen rajoitettua esimerkiksi rahoituksen saannin, ammattitaitoisen työvoiman palkkaamisen, uuden teknologian käyttöönoton ja infrastruktuurin saatavuuden suhteen.

Uusien jäsenvaltioiden maataloustuotteiden markkinat ja maaseutualueiden taloudet onnistuttiin integroimaan EU:hun ilman suuria sisäisiä taloudellisia tai sosiaalisia ongelmia. Tarkoin suunniteltu liittymisstrategia, johon liittyi ehdokasmaissa liittymistä edeltävänä aikana toteutettuja merkittäviä investointeja ja avustusohjelmia, osoittautui tulokselliseksi. Tämä seikka yhdistettynä liittymisneuvotteluista, joissa korostettiin erityisesti maaseudun kehittämistä ja siirtymistä markkinatuesta suoraan tulotukeen, saatuun hyvään ja tasapainoiseen tulokseen, mahdollisti uusien jäsenvaltioiden kitkattoman yhdentymisen EU:n sisäisiin maatalous- ja elintarvikemarkkinoihin sekä yhteiseen maatalouspolitiikkaan. EU:n laajentuneet markkinat ovat tarjonneet kaikkien jäsenvaltioiden viljelijöille ja maatalous- ja elintarvikeyrityksille monia mahdollisuuksia ja johtaneet yhteisön sisäisen kaupan kasvuun ja suorien ulkomaisten sijoitusten lisääntymiseen. Laajentuminen on myös vahvistanut EU:n asemaa kansainvälisillä maataloustuotteiden markkinoilla.

Laajentumisen luomat uudet investointimahdollisuudet auttoivat vanhojen jäsenvaltioiden yrityksiä lisäämään maailmanlaajuista kilpailukykyään ja säilyttämään työpaikkoja kotimaassa. Laajentuminen on avannut vanhojen jäsenvaltioiden yrityksille uusia vientimarkkinoita ja ulkomaisia sijoitusmahdollisuuksia. Se on myös tarjonnut niille mahdollisuuksia tehokkuutensa ja kilpailukykynsä parantamiseen. Uudet jäsenvaltiot, joiden työväestö on hyvin koulutettua ja joilla on samanlainen oikeudellinen, institutionaalinen ja lainsäädännöllinen ympäristö, tarjoavat tässä mielessä runsaasti mahdollisuuksia. Vaikka kyseessä oleva rakennemuutos saattaa merkitä lyhyellä aikavälillä suuria sopeuttamiskustannuksia, niiden avulla voidaan lisätä EU:n yritysten maailmanlaajuista kilpailukykyä ja auttaa viime kädessä säilyttämään työpaikkoja ja edistämään kasvua kaikkialla EU:ssa. Uusissa jäsenvaltioissa monilla aloilla (koneet, huonekalut, lääketieteelliset instrumentit, kemikaalit, puu) tehdyt investoinnit etenivätkin samassa tahdissa kuin työllisyys vanhoissa jäsenvaltioissa.

Uusien jäsenvaltioiden työntekijät ovat hyötyneet parantuneista työllistymismahdollisuuksista sekä kotimaassa että muualla, vaikka työvoiman muuttoliike aiheuttikin taloudellisia ja sosiaalisia ongelmia eräissä uusissa jäsenvaltioissa. Uusien jäsenvaltioiden työmarkkinat ovat yli vuosikymmenen kestäneiden taloudellisten rakennemuutosten jälkeen saavuttaneet laajapohjaisen tasapainon; elpyminen alkoi toden teolla vuonna 2003, ja vuosina 2003–2007 luotiin 3 miljoonaa uutta työpaikkaa. Tämän seurauksena työttömyys on laskenut muuta EU:ta vastaavalle tasolle (noin 7 prosenttia vuonna 2007), ja työllisyysaste on kohonnut noin 60 prosenttiin. Itsepintaisen korkea pitkäaikaistyöttömyys (vuonna 2006 noin 56 prosenttia, eli yli 13 prosenttiyksikköä vanhojen jäsenvaltioiden keskiarvoa korkeampi) viittaa kuitenkin työntekijöiden ammattitaidon ja työmarkkinoiden vaatimusten väliseen vakavaan epäsuhtaan. Lisäksi palkat ovat useissa maissa kasvaneet tuottavuutta nopeammin, mikä on johtanut kilpailukyvyn menetyksiin. Työvoiman poispäin suuntautuva muuttoliike on vaikeuttanut näitä ongelmia joissakin uusissa jäsenvaltioissa (erityisesti Kyproksella, Liettuassa, Puolassa ja Romaniassa). Työvoiman muuttoliike on myös lisännyt tiettyjen alojen ja ammattiryhmien yhteydessä huolta aivoviennistä, tietojen ja taitojen hukkaan joutumisesta ja työvoiman puutteesta, vaikka korkeasti koulutettujen henkilöiden saatavuus onkin lisääntynyt, ja taloudellisten olosuhteiden koheneminen on vähentänyt kannustimia ulkomailla työskentelyyn. Kotimaahansa palaavat työntekijät tuovat lisäksi yleensä mukanaan uusia taitoja, jotka ovat arvokkaita oman maan taloudelle. Muualla työskentelevien työntekijöiden suuri määrä merkitsi myös mittavia ulkomailta tulleita rahalähetyksiä (Bulgariassa ja Romaniassa noin 5,5 prosenttia suhteessa BKT:hen ja Puolassa 1,5 prosenttia suhteessa BKT:hen), jotka tukevat kotimaan taloutta.

Riski massiivisesta työvoiman muuttoliikkeestä, josta vanhoissa jäsenvaltioissa kannettiin huolta ennen laajentumista, ei ole toteutunut. Uusista jäsenvaltioista vanhoihin jäsenvaltioihin muuttaneiden ihmisten määrä on kaiken kaikkiaan vähäinen (noin 3,6 miljoonaa, kun se vuoden 2003 lopussa oli 1,6 miljoonaa), eikä sen odoteta merkittävästi kasvavan senkään jälkeen, kun joidenkin jäsenvaltioiden väliaikaiset maahanmuuttorajoitukset poistetaan. Muuttovirran suhteellinen vaikutus kunkin maan työikäiseen väestöön on pieni (noin prosentin luokkaa tai sen alle), lukuun ottamatta Irlantia, jonka työikäisestä väestöstä 5 prosenttia koostuu uusista jäsenvaltioista tulleista maahanmuuttajista. Absoluuttisesti tarkasteltuna tärkeimmät kohdemaat ovat olleet Yhdistynyt kuningaskunta (vastaanottanut lähes kolmanneksen maahanmuuttajista laajentumisen jälkeen), Espanja (18 %) ja Irlanti (10 %), mutta huomattava osuus näistä työntekijöistä saattaa nyt finanssikriisin vuoksi palata kotimaahansa. Vaikka jotkut näistä muuttovirroista ovat aiheuttaneet työmarkkinalohkoille häiriöitä ja jonkin verran sosiaalisia vaikutuksia, niiden kokonaisvaikutus on myönteinen. Käytettävissä olevien tietojen mukaan laajentumisen jälkeinen EU:n sisäinen liikkuvuus ei ole johtanut vakaviin häiriöihin työmarkkinoilla. Työvoiman vapaa liikkuvuus on merkittävä etuus, jonka yhdentynyt Eurooppa tarjoaa kansalaisilleen ja yrityksilleen. EU:n sisäisen työvoiman liikkuvuuden viimeaikaisen tason uskotaan keskipitkällä aikavälillä nostavan koko EU:n BKT:tä noin 0,3 prosenttia. Uusista jäsenvaltioista tulevia siirtotyöläisiä työskentelee yleensä enemmän alhaisen koulutustason työtehtävissä (1/3 maahanmuuttajista verrattuna 10 prosenttiin maassa vakituisesti asuvista työntekijöistä), vaikka heillä on suhteellisen korkea ammattitaito (40 prosenttia siirtotyöläisistä kuuluu korkeasti koulutettujen luokkaan, kun vastaava osuus vanhojen jäsenvaltioiden työvoimasta on 25 prosenttia). Maahan tulleet siirtotyöläiset ovat auttaneet vastaamaan työmarkkinoiden vaatimuksiin ja vähentämään työvoimapulaa (esim. rakennus- ja palvelualoilla) luomatta suuria työmarkkinahäiriötä. Tämä muuttoliike vaikuttaa lisäksi olevan suurelta osin väliaikaista – Yhdistyneessä kuningaskunnassa on todettu, että 50 prosenttia maahan viime aikoina saapuneista siirtotyöläisistä on jo palannut kotimaahansa. Komissio on kehottanut jäsenvaltioita harkitsemaan, antaako niiden työmarkkinoiden tilanne aihetta jatkaa rajoitusten soveltamista, luonnollisestikaan kiistämättä jäsenvaltioille liittymissopimuksissa annettuja siirtymäjärjestelyihin liittyviä oikeuksia[2].

EDESSÄ OLEVAT VAKAVAN MAAILMANLAAJUISEN KRIISIN KOROSTAMAT HAASTEET

Tämänhetkinen vakava maailmanlaajuinen talouskriisi asettaa kansallisille politiikoille uusia suuria haasteita. Kriisi vaikuttaa kaikkiin jäsenvaltioihin kaupan pienentymisen, rahoituksen saatavuuden vähentymisen, kotitalouksien varallisuuden laskun ja luottamuksen heikentymisen myötä. Vaikka EU-jäsenyys ja varsinkin euroalueeseen kuuluminen tarjoaa sijoittajien arvostamaa suojaa ja vakautta, kriisi heikentää tarkoituksenmukaisia kansallisia politiikkoja. Kaikki luottokantaansa voimakkaasti kasvattaneet jäsenvaltiot ovat kohdanneet samanlaisia ongelmia, joita ovat esimerkiksi suuri riippuvuus ulkomaisista säästöistä sekä heikot taseet yritys- ja kotitaloussektoreilla. EU tekee työtä rahoitusalan vakauden, avoimuuden ja sitä kohtaan tunnetun luottamuksen palauttamiseksi tarkastelemalla silmiinpistävimpien ongelmien ohella myös sääntely- ja valvontajärjestelmän perusteellisen uudistuksen tarvetta.

Finanssikriisi on paljastanut myös muita heikkouksia. Useissa uusissa jäsenvaltioissa vallinneet ylioptimistiset odotukset yritysten voittojen ja kotitalouksien tulojen suhteen ruokkivat pääomavirtoja ja luotonannon kasvua siten, että terve tasapainotaso on ylittynyt. Tämä on monissa tapauksissa johtanut kestämättömän suuriin vaihtotaseen alijäämiin. Luotonannon kasvun suhteen voidaan todeta, että kotitalouksille myönnetyt luotot ja erityisesti kiinnelainat ovat kehittyneet voimakkaimmin, minkä johdosta kiinteistömarkkinoiden kupla on monissa maissa paisunut liian suureksi. Valuuttamääräiset lainat ovat niin ikään lisääntyneet merkittävästi useissa maissa. Tämä on lisännyt kotitalouksien ja yritysten alttiutta valuuttakurssin heikkenemiselle. Uusien jäsenvaltioiden luotonannon kasvua on suurelta osin pidetty yllä myös rajat ylittävällä luotonannolla, minkä johdosta kansallinen pankkisektori on tullut hyvin riippuvaiseksi ulkomaisten emopankkien ryhmän myöntämästä rahoituksesta.

Nämä viimeaikaiset tapaukset osoittavat, että kaikissa uusissa jäsenvaltioissa on tarpeen toteuttaa merkittäviä lisäponnisteluja , jotta viimeisimpien EU:n laajentumisten saavutukset saadaan turvattua erityisesti tulojen lähentymisen, rahoitusmarkkinoiden yhdentymisen ja toisiinsa lähentyvissä jäsenvaltioissa toteutettavien suorien ulkomaisten investointien suhteen. EU:n poliittiset puitteet auttavat kohtaamaan nämä haasteet ja antavat uusille jäsenvaltioille mahdollisuuden jatkaa talouksiensa elvyttämistä keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä. Tulokset riippuvat kuitenkin lähinnä terveistä kansallisista talouspolitiikoista ja asianmukaisista institutionaalisista puitteista. Kansalliset politiikat ja instituutiot eivät ole aiemmin olleet aina riittäviä ja ovat usein poikenneet merkittävästi EU:n suosituksista. Erityisesti finanssipolitiikan avulla makrotalouden ja rahoitusalan vakaus olisi voitu säilyttää paremmin, jos olisi riittävän ajoissa toteutettu vastatoimia vaurastuneen yksityissektorin aiheuttamille kasvupaineille.

Yhtenäismarkkinoiden toteuttaminen ja taloutta nykyaikaistavien uudistusten täytäntöönpano on saatettava loppuun laajentumisesta saatavan hyödyn maksimoimiseksi. Laajentuminen on lisännyt EU:n kilpailukykyä ja sen kiinnostavuutta sijoittajien silmissä, minkä ansiosta se pystyy hyödyntämään globalisaation tuomia etuja aiempaa täysipainoisemmin. Yhtenäismarkkinoiden laajentumisesta saatuja etuja voidaan kuitenkin erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten yhteydessä hyödyntää paremmin syventämällä tavara-, palvelu- työ- ja rahoitusmarkkinoiden yhdentymistä. Tällaisista uudistuksista on kaksinkertaista hyötyä: ne vauhdittavat kasvua ja työpaikkojen luomista sekä edistävät makrotaloudellista vakautta helpottamalla palkkojen ja hintojen parempaa häiriöiden sietokykyä. Yhtenäismarkkinoiden lainsäädäntöä on tähän mennessä pantu uusissa jäsenvaltioissa hyvin täytäntöön, mutta havaittavissa on tietynasteista uudistusväsymystä. Oikeusvaltioperiaatteen lujittaminen, julkisen hallinnon tehostaminen ja oikeuslaitoksen uudistukset ovat haasteita, joilla on tärkeitä vaikutuksia liiketoimintaympäristöön, kilpailukykyyn sekä kasvu- ja yhdentymismahdollisuuksiin EU:ssa. Laajentumisesta saadut kokemukset ovat osoittaneet, että julkishallinnon ja erityisesti kilpailu-, valvonta- ja sääntelyviranomaisten sekä oikeuslaitoksen toimivuus ja tehokas varainhoidon valvonta ovat ratkaisevan tärkeitä seikkoja ja voivat vauhdittaa investointeja merkittävästi. Myös näillä aloilla toteutettavia toimia on tärkeää jatkaa, jotta yhtenäismarkkinoista saataisiin täysi hyöty.

Euroalueen perättäiset laajentumiset auttavat niin ikään hyödyntämään yhtenäismarkkinoiden tarjoamia etuja mutta edellyttävät lisäuudistuksia. Euroalueen jäsenyys tarjoaa monia etuja, joita ovat esimerkiksi valuuttakurssiriskin poistuminen ja pienemmät transaktiokustannukset, kaupan ja suorien ulkomaisten investointien kasvu, kilpailun lisääntyminen ja rahoitusmarkkinoiden yhdentymisen tehostuminen. Kaikki uudet jäsenvaltiot ovat sitoutuneet euron käyttöönottoon, mutta ne noudattavat erilaisia strategioita. Kypros, Malta, Slovenia ja Slovakia ovat jo ottaneet euron käyttöön, mutta muut uudet jäsenvaltiot ovat edistyneet nimellisessä lähentymisessä hitaammin; jotkut ovat jopa ottaneet asiassa väliaikaisesti askelia taaksepäin. Euron käyttöönottoon liittyvä päämäärä kannustaa lisäksi voimakkaasti panemaan täytäntöön politiikkoja, jotka ovat tarpeen nopeaa nimellistä ja reaalista lähentymistä varten ja auttavat torjumaan uudistusväsymystä.

HAASTEISIIN VASTAAMINEN

Terve finanssipolitiikka on ehdoton edellytys makrotaloudellisen vakauden säilyttämiseksi sekä yhdentymisen ja tulojen lähentymisen edistämiseksi. Uusiin jäsenvaltioihin alettiin soveltaa vakaus- ja kasvusopimusta niiden liityttyä EU:hun, ja niistä kuuden osalta käynnistettiin liiallisia alijäämiä koskeva menettely vuonna 2004. Menettely saatiin vuoden 2008 puoliväliin mennessä kumottua kaikkien muiden paitsi Unkarin osalta laajentumisen mukanaan tuomien voimakkaan kasvun, alhaisten korkojen ja lisääntyneiden EU:n tulonsiirtojen ansiosta. Finanssikriisi jättää kuitenkin jälkensä julkiseen talouteen. Uudet jäsenvaltiot voivat vastaisuudessa välttää tasapainoilun vakaan julkisen talouden ylläpitämisen ja kasvua lisääviin julkisiin menoihin suunnattavien riittävien varojen käyttöön asettamisen välillä, jos ne noudattavat julkisen talouden ohjausjärjestelmää koskevia parhaita menettelyjä (mukaan luettuina avoimet ja uskottavat keskipitkän aikavälin budjettikehykset) ja parantavat julkisen talouden laatua. Terveydenhuolto-, eläke- ja koulutusjärjestelmien uudistukset ovat niin ikään elintärkeitä julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyyden varmistamiseksi ja talouden tehokkuuden parantamiseksi. Tarkistettu vakaus- ja kasvusopimus tarjoaa tarvittavan joustovaran, jonka turvin lähentyvät taloudet voivat selvitä julkisen talouden rahoitusasemansa heikentymisestä kriisin aikana, kunhan ne toteuttavat riittäviä toimia vahvan rahoitusaseman saavuttamiseksi ennen kriisiä. Julkisen talouden seurannan keskeisiä tavoitteita on näin ollen varmistaa, että hyvinä aikoina toteutetaan kunnianhimoisia tervehdyttämistoimia ja arvioidaan perusrahoitusasemaa asianmukaisesti, jotta voidaan taata, että kyseinen joustovara on aina poliittisten päättäjien hyödynnettävissä.

Lissabonin kasvu- ja työllisyysstrategia vauhdittaa rakenneuudistuksia, jotka ovat niin ikään ratkaisevan tärkeitä yhdentymisen ja tulojen lähentymisen edistämiseksi. Tuottavuuden kasvu on edelleenkin selvästi EU:n pitkäaikaisen kilpailukyvyn suurin haaste. Kun tarkastellaan rakenneuudistuksia, jotka saattavat edistää kasvua ja työllisyyttä, voidaan todeta, että edistyminen on aiemmin ollut riittämätöntä tutkimuksen ja kehittämisen sekä innovaatioiden aloilla. Eräissä jäsenvaltioissa on myös tärkeää jatkaa julkishallinnon tehokkuuden lisäämiseen ja byrokratian merkittävään vähentämiseen tähtääviä toimia, jotta yhtenäismarkkinoista saataisiin täysi hyöty. Vaikuttaa siltä, että työmarkkinoiden toiminnassa on koko EU:ssa tapahtunut rakenteellista paranemista. Vaikka tämä kokonaiskuva on melko positiivinen, eräissä jäsenvaltioissa on kuitenkin vielä paljon parannettavaa erityisesti alueellisten erojen ja työmarkkinoiden vaatimuksia huonosti vastaavan ammattitaidon suhteen.

Euroopan komission ja neuvoston vakaus- ja kasvusopimuksen ja Lissabonin prosessin mukaisesti harjoittamalla tehostetulla maakohtaisella valvonnalla on keskeinen asema oikeanlaisen politiikan edistämisessä lyhyellä ja pitkällä aikavälillä. Tämän vuoksi valvontaprosessissa olisi jo varhain määriteltävä makrotalouden epätasapainoisuudet (myös vaademarkkinoilla esiintyvät), poliittiset vaihtoehdot näiden epätasapainoisuuksien tehokkaaksi ratkaisemiseksi ja rakenneuudistukset rahoitusmarkkinoiden vakauden ja kitkattoman toiminnan sekä oikeusvaltioperiaatteen takaamiseksi ja mukautuskyvyn lisäämiseksi, erityisesti kun kyse on maista, joilla on merkittäviä heikkouksia.

Pitkän aikavälin tavoitteisiin keskittyvän koheesiopolitiikan ja EU:n maaseudun kehittämispolitiikan täytäntöönpano auttaa luomaan edellytyksiä kestävälle kasvulle. Aiempien laajentumisten tapaan uudet jäsenvaltiot hyötyivät suuresti EU:n tulonsiirroista jo ennen liittymistä. EU:n talousarviosta uusille jäsenvaltioille osoitetut kokonaissiirrot olivat vuonna 2007 noin 2 prosenttia suhteessa niiden BKT:hen, ja siirtojen odotetaan kasvavan 3 prosenttiin vuoteen 2013 mennessä. Vanhojen jäsenvaltioiden BKT:nä mitattuna nämä siirrot olivat 0,2 prosenttia vuonna 2007 ja kasvavat vuoteen 2013 mennessä 0,3 prosenttiin. Koheesiopolitiikka on tukenut paikallisen kasvupotentiaalin käyttöönottoa kohdistamalla tukitoimenpiteitä ensisijaisille aloille, joita ovat esimerkiksi tutkimus ja innovointi, tieto- ja viestintätekniikka, liikenneinfrastruktuuri, liiketoimintaympäristö ja inhimillinen pääoma. Myös vanhat jäsenvaltiot hyötyivät näiden tulonsiirtojen aiheuttamasta tavaroiden ja palvelujen kysynnästä. Lisäksi koheesiopolitiikka on auttanut luomaan julkisten varojen hoidossa tarvittavat vakaat, osallistuvat, avoimet ja vastuulliset instituutiot, mikä paransi kansalaisyhteiskunnan antamaa hyväksyntää ja lisäsi julkisten menojen käytön yleistä tehokkuutta. Moitteeton varainhoito ja tehokas varainhoidon valvonta ovat ennakkoedellytys yksityisten lisäinvestointien tekemiseen. Liittymisen myötä EU:n maaseudun kehittämispolitiikka on ulotettu koskemaan uusia jäsenvaltioita, mikä on lisännyt maatalousalan kilpailukykyä ja edistänyt tulojen monipuolistamista maaseutualueilla. Jos kiinnikuromiseen ja kilpailukyvyn parantamiseen liittyvät keskeiset tavoitteet halutaan saavuttaa, on niin ikään ehdottoman tärkeää panna menestyksekkäästi täytäntöön vakaus- ja lähentymisohjelmat sekä kansalliset uudistusohjelmat, joilla pyritään varmistamaan vakauteen tähtäävä makrotalouspolitiikka, myönteinen liiketoimintaympäristö, joustavat tuote- ja työmarkkinat ja riittävä hallinnollinen tuen vastaanottokyky.

EU:n politiikat sekä rahoituslaitokset ja -välineet tarjoavat elintärkeää tukea lähentymisprosessille. Vaikka koheesiopolitiikka vastaa valtaosasta varoja, myös Euroopan investointipankki tarjoaa tukea ja aikoo korottaa uusille jäsenvaltioille vuonna 2009 myöntämiään lainoja merkittävästi (lähes 40 prosenttia) rahoittaakseen pieniä ja keskisuuria yrityksiä ja hankkeita keskeisillä aloilla, joita ovat erityisesti ympäristö ja liikenne. Tämän lisäksi Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki, joka oli asteittain vähentänyt toimintaansa uusissa jäsenvaltioissa laajentumisen jälkeen, on alkanut kiinnittää niihin uudelleen huomiota tuodakseen ratkaisevan tärkeää asiantuntemustaan rahoitusalaan liittyviin hankkeisiin esimerkiksi riskipääoman tarjonnan alalla.

Rahoitusta kaipaavissa maissa viime aikoina toteutetut pelastustoimet osoittavat, että laajentumisen jälkeen saavutettuihin tuloksiin liittyy selkeitä ja todellisia riskejä. Unkarin ja Latvian ongelmat olivat kasvaneet niin suuriksi, että niiden oli haettava ulkopuolista rahoitusapua. Näihin tarpeisiin vastaamiseksi maksutasejärjestelyn määrärahoja korotettiin kattavien poliittisten ohjelmien tuella vuoden 2008 lopussa alkuperäisistä 12 miljardista eurosta 25 miljardiin euroon, ja kyseisille maille myönnettiin mittava avustus, jotta vältettäisiin liialliset tuotannon ja työpaikkojen menetykset tarvittavan mukauttamisvaiheen aikana. EU:n tuki ei ole pelkästään auttanut tiettyjä vaikeuksissa olevia maita vaan myös hillinnyt muihin uusiin sekä vanhoihin jäsenvaltioihin mahdollisesti kohdistuvia kielteisiä heijastusvaikutuksia.

PÄÄTELMÄT

EU:n viimeaikaiset laajentumiset ovat olleet merkkipaaluja Euroopan yhdentymisprosessissa, ja niistä on ollut etua kaikille unionin kansalaisille. Laajentuminen, joka on edistänyt työvoiman tarkoituksenmukaisempaa jakautumista ja tuonut parannuksia oikeudelliseen, lainsäädännölliseen ja institutionaaliseen ympäristöön, on samalla parantanut koko EU:n talouden kilpailukykyä ja joustavuutta. Viiden vuoden jälkeen EU:lla on paremmat valmiudet vastata kasvaneeseen maailmanlaajuiseen kilpailuun ja ottaa johtava rooli maailman taloudessa ja sen hallinnossa. Se on kansainvälisissä neuvotteluissa aiempaa huomattavasti vahvempi toimija ja pystyy reagoimaan nopeasti, mikä kävi ilmi äskettäisessä ”kaasukriisissä”, joka vaikutti eräisiin uusiin jäsenvaltioihin varsin vakavasti. Koordinoitua eurooppalaista lähestymistapaa noudattaen toteutettu nopea toiminta oli kyseisessä tapauksessa osoitus EU:n sisäisestä solidaarisuudesta ja palautti elintärkeät energiayhteydet.

Kansallisten talouksien täydellinen integroituminen ja tulojen lähentyminen on kuitenkin vielä kesken. Jotta sekä vanhat että uudet jäsenvaltiot voisivat saada yhtenäismarkkinoista täyden hyödyn, EU:n lainsäädäntö on saatettava kaikilta osiltaan voimaan kansallisessa lainsäädännössä ja palvelumarkkinoiden yhdentämistä on jatkettava. EU:n rahoitusmarkkinoiden yhdentämistä on jatkettava ottaen huomioon sen mukanaan tuomat monet edut, ja samalla on ratkaistava sääntelyyn ja valvontaan liittyvät finanssikriisin paljastamat puutteet. Koheesiopolitiikalla on tässä yhdentymisprosessissa edelleenkin keskeinen asema uusien jäsenvaltioiden taloudellisen rakennemuutoksen tukijana.

Kyseiset uudistukset ovat erityisen tärkeitä nyt maailmanlaajuisen finanssikriisin yhteydessä, jolloin lähentymisprosessi on vaarassa hidastua. Tämän mittaluokan kriisi tarjoaa kuitenkin myös tilaisuuden toteuttaa toimenpiteitä, joiden avulla pyritään lieventämään sen sosiaalisia ja taloudellisia vaikutuksia ja toteuttamaan nopean ja asianmukaisen elpymisen tueksi perusteellisia rakenneuudistuksia. Tällaisten toimenpiteiden myötä jäsenvaltioiden taloudet pystyvät hyödyntämään täysipainoisesti kriisin jälkeen tarjoutuvia kasvumahdollisuuksia. Vakaus- ja kasvusopimuksen ja Lissabonin prosessin mukaisella tehostetulla maakohtaisella valvonnalla on vastaisuudessa oltava keskeinen asema pyrittäessä määrittelemään varhaisessa vaiheessa seikat, joihin jäsenvaltioiden on talouspolitiikoissaan keskityttävä, ja toimenpiteet, joita niiden on toteutettava syntymässä olevien ongelmien ratkaisemiseksi. Proaktiiviset rakenneuudistukset ja moitteeton makrotalouden hallinto ovat ratkaisevan tärkeitä suuren finanssikriisin todennäköisyyden vähentämiseksi tulevaisuudessa.

Vuosia kestäneen perusteellisen valmistelun ja jatkuvan seurannan ansiosta EU:n toiminta jatkuu juohevasti laajentumisen jälkeen. Laajentumisen ansiosta sekä uusien että vanhojen jäsenvaltioiden kilpailukyky vahvistui ja talous kasvoi. Lisäuudistukset ja niiden täytäntöönpano ovat kuitenkin elintärkeitä, jos EU:ssa halutaan varmistaa jatkuvasti etenevä yhdentyminen ja tulojen lähentyminen sekä säilyttää EU:n maailmantalouden hallinnan alalla saavuttama asema. Tällä saralla saavutettava edistys on tärkeää myös sellaisten olosuhteiden luomiseksi, jotka johtavat unionin laajentumissuunnitelmassa saavutettaviin uusiin edistysaskeleisiin; nämä lisäisivät puolestaan EU:n talouden kasvupotentiaalia ja joustavuutta entisestään.

Nykyisen kriisin ratkaisemisessa ja viimeisimpiin laajentumisiin liittyvien saavutusten säilyttämisessä on ehdottoman tärkeää onnistua. Kuten aiemmat kokemukset osoittavat, EU:n poliittisten linjausten edistäminen tuo mukanaan etuja, jotka ulottuvat paljon laajemmalle kuin pelkästään talouspolitiikkaan.

[1] ”Five years of an enlarged EU – Economic achievements and challenges”, European Economy, No. 1/2009

[2] Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden vaikutukset ja EU:n laajentuminen - Kertomus siirtymäjärjestelyjen ensimmäisestä vaiheesta (1.1.2007–31.12.2008), KOM(2008) 765 lopullinen, 18.11.2008.