Lausunto aiheesta "Kalavarojen suojelu ja pyyntioikeudet"



Virallinen lehti nro C 039 , 12/02/1996 s. 0032



Lausunto aiheesta kalavarojen suojelu ja pyyntioikeudet (96/C 39/07) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 27. huhtikuuta 1995 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti laatia lausunnon aiheesta kalavarojen suojelu ja pyyntioikeudet. Maa- ja kalatalousjaosto, jonka tehtävänä oli valmistella asia, hyväksyi 28. syyskuuta 1995 esittelijä Maria Luísa Santiagon laatiman lausunnon. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi yksimielisesti 22. ja 23. marraskuuta pidetyssä 330. täysistunnossaan (marraskuun 22. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Kalavarat 1.1.1. Vuosien työ tällä alalla huipentui Yhdistyneiden kansakuntien vuonna 1982 hyväksymään merioikeutta koskevaan yleissopimukseen (UN Convention on the Law of the Sea), jonka mukaan kalastusoikeuksien tulee perustua tiukasti luonnonvarojen suojelun ja niiden järkevän hyödyntämisen periaatteeseen. Lisäksi siinä kehotettiin jäsenvaltioita, jotka haluavat hyödyntää kansallisten aluevesiensä ulkopuolisia luonnonvaroja, soveltamaan sopivia toimia niidenkin suojelemiseksi. 1.1.2. Tämän vaatimuksen välttämättömyys korostui, kun kalastusalueita tai yksinomaisia talousalueita (EEZ) laajennettiin 200 meripeninkulmaan, jolloin 35 % maapallon meripinta-alasta ja noin 95 % planeetan merien luonnonvaroista tuli rannikkovaltioiden hallintovallan piiriin. 1.1.3. Kalastus on epäilemättä ihmiskunnan vanhimpia elinkeinoja. Se on historiassa vaikuttanut sosiaalis-taloudellisessa ja kulttuurisessa mielessä rannikon asukkaisiin sekä synnyttänyt vuosisataisia yhteyksiä ja vaihtoa kansojen välille. Nämä yhteydet ovat tutustuttaneet ja lähentäneet eri kansoja toisiinsa. 1.1.4. Maailmanlaajuinen väestöräjähdys ja siitä seurannut elintarvikkeiden kysynnän kasvu sekä kalanjalostus- ja säilöntätekniikan kehittyminen ja kaupan kansainvälistyminen maailmanlaajuiseksi ovat yhdessä nostaneet selvästi kalakantoihin kohdistuvaa painetta. 1.1.4.1. Tämän vuoksi pyynti on lisääntynyt huomattavasti. Siinä yhdistetään perinteisiä pyyntitapoja ja uusia, suuremmista ja tehokkaammista pyyntialuksista koostuvia kalastuslaivastoja, jotka hyödyntävät uusimpia saaliin paikannus- ja pyyntimenetelmiä. 1.1.4.2. Tilanteista, joissa oli selvästi kyseessä pyynnin ylikapasiteetti ja liikakalastus, varoitettiin jo aikaisin. Monien arvokkaiden ravintokalalajien kohdalla em. seikat vaarantavat pyynnin jatkumisen kannalta riittävän kannan säilymisen vähentämällä voimakkaasti lisääntymiskykyistä kalakantaa, jota uudistumisen edellyttää. 1.1.5. Vaikka liikakalastuksen ongelma onkin tullut tiedeyhteisön piiristä poliittisten päättäjien ja yleisön tietoon, ja vaikka nekin joita asiaa suoraan koskettaa, eli kalastajat, tunnustavat ongelman, kasvavat maailmassa pyydettävät saalismäärät edelleen: 1983 77,5 miljoonaa tonnia 1991 97,4 miljoonaa tonnia 1992 98,8 miljoonaa tonnia 1993 101,4 miljoonaa tonnia (). 1.1.6. Kalakantojen pienentyessä pyynnin liikakapasiteetin kasvu jatkuu tai ainakaan se ei vähene huomattavasti. 1.1.6.1. Epätasapaino on niin huomattava, että maapallon kalavarojen järkevään ja kestävään pyyntiin riittävään kapasiteettiin verrattuna maailman pyyntilaivaston arvioidaan nykyään olevan kaksinkertainen. 1.1.7. Tämän perusteella ei ole vaikea päätellä, että ne eri puolilla maailmaa kalakantojen säilyttämiseksi tehdyt toimet, kuten EU:n ja muut nykyiset kansainväliset kalastussopimukset, eivät ole riittäviä eivätkä niiden tulokset tyydyttäviä. Tämä viittaa siihen, että joko sopimusten tavoitteet on asetettu liian alas tai sitten toimenpiteet ovat olleet riittämättömiä tai niitä ei ole sovellettu tehokkaasti. Vielä todennäköisempi syy on kuitenkin kaikkien kolmen yhdistelmä. 1.1.8. On kuitenkin paikallaan toistaa se, että kalastuslaki itsessään sisältää velvoitteen kantojen suojeluun ja niiden järkevään hyödyntämiseen. 1.1.8.1. Näiden seikkojen lisäksi on olemassa joukko ulkoisia ympäristötekijöitä joita ei ole tutkittu perusteellisesti ja joista ei tiedetä paljoakaan. Näihin tekijöihin kuuluu saastuminen, jonka määrä, laajuus ja vaikutukset ovat yhä selvemmin osatekijöinä kalakantojen pienenemisessä. Tämä on todiste meren uusiutumiskyvyn rajallisuudesta ja siitä, ettei pitkälle teknistynyt kulttuurimme voi seurauksitta jatkaa tämän perintönsä tuhlaamista eikä käyttää elämän alkukotia jätteiden kaatopaikkana. 1.1.9. Tämän vuoksi vaikuttaa sopivalta lopuksi todeta, että kalavarojen suojelua ja järkevää hyödyntämistä tulee käsitellä yhdessä meriympäristön suojelun kanssa. 1.2. Euroopan unioni 1.2.1. Kaikille maailman merille ulottuvien unionin jäsenvaltioiden yksinomaisten talousalueiden laajentamisen ja niiden sijainnin vuoksi Euroopan unioni on yksi maailman merkittävimmistä ellei merkittävin merivalta. 1.1.2. Unioni on varmasti maailman suurin kalatuotteiden markkina-alue. 1.2.2.1. Sen ansiosta, että EU on Atlantilla merkittävin pyytäjä, se on myös saalistilastoissa kärkisijoilla yhdessä Chilen ja Perun kanssa, mutta huomattavasti Japania, Kiinaa ja entistä Neuvostoliittoa jäljessä. 1.2.3. Unionin kalastus on myös alijäämäistä. 1.2.3.1. Komission mukaan vuosittainen saaliin kokonaismäärä noin 7 miljoonaa tonnia, josta noin 2 miljoonaa tonnia on pyydetty EU:n omien vesien ulkopuolelta on lähes sama, kuin kulutuskysynnän tyydyttämiseksi tarvittava kalojen tuonnin määrä. 1.2.3.2. Kalatuotteiden tuonti on 17 % kaikista yhteisöön tuotavista elintarvikkeista ja sen osuus näiden tuotteiden kaupan alijäämästä on yli puolet. 1.2.3.3. Yhteisön kalatuotteiden kaupan alijäämä oli vuonna 1992 noin 6000 miljoonaa ecua (noin kymmenkertainen yhteisen kalastuspolitiikan saman vuoden talousarvioon verrattuna). 1.2.4. Tämän vuoksi kalatuotteiden markkinoille on yhteisössä tyypillistä voimakas riippuvuus kolmansien maiden tuonnista ja siihen liittyvät seurannaisilmiöt, etenkin hintavaihtelut. 1.2.4.1. Euroopan unionissa näihin ongelmiin puututaan yhteisin markkinajärjestelyin, jotka ovat osa yhteistä kalastuspolitiikkaa. Markkinajärjestelyjen tarkoituksena on säädellä kilpailuehtoja sisämarkkinoilla ja estää kolmansista maista tuleva epäoikeudenmukainen kilpailu. 1.2.5. Edellä mainittu osoittaa yhteisen kalastuspolitiikan merkityksen. Se hyväksyttiin vuonna 1983, sen säännökset koskevat kaikkia jäsenvaltioita ja kattavat kaikki kalatuotteet sekä koko prosessin merestä kuluttajalle. 1.2.6. Yhteistä kalastuspolitiikkaa on ajanmukaistettu ja parannettu. Sitä on muutettu unionin laajentumisten ja kansainvälisen tilanteen muutosten vuoksi, mutta sen perustavoitteena on säilynyt sekä EU:n vesien että muiden merialueiden luonnonvarojen suojelu ja järkevä hyödyntäminen unionin kansainvälisiä sitoumuksia ja pitkän aikavälin hyötyä unohtamatta. 1.2.7. Tämä todistaa, että EU:lla tulisi olla tärkeä ellei peräti pääosa merialueita koskevia ja erityisesti kalavaroja koskevia asioita käsiteltäessä. Unionin tulisi myös löytää em. työssä tarvittavat keinot ja sen edellyttämät rakenteet. Vesiviljely Vesiviljelytekniikka on viime vuosikymmeninä kehittynyt huomattavasti ja samalla tuotantomäärät ovat kasvaneet. Nykyään se muodostaa sekä määrältään että arvoltaan huomattavan osan Euroopan unionin elintarvikevaroista. Lisäksi vesiviljely on olennainen osa yhteistä kalastuspolitiikkaa. Yhteisön jokien ja järvien perinteistä tuotantoa ja uutta potentiaalia ei myöskään tule jättää huomiotta. Nämä seikat jäävät kuitenkin mielestämme tämän tärkeimpiin luonnonvaroihin keskittyvän lausunnon ulkopuolelle. Niiden tärkeys ja ilmeiset mahdollisuudet antavat kuitenkin aihetta niiden erilliselle perusteelliselle käsittelylle ja selvittämiselle. 2. Euroopan unionin kalakantojen suojelu 2.1. Yhteisön kalastusalan vaikea tilanne tunnetaan. Kalakantojen pieneneminen tunnustetaan yleisesti, ja sen syinä pidetään liian pyyntikapasiteetin ja liikakalastuksen yhteisvaikutusta. 2.2. Yhteisön tuotantoluvut liikkuvat 7 miljoonan tonnin tietämissä. Mikäli uusia pyyntipaikkoja ei löydetä tai makutottumuksia muuteta siten, että ravinnoksi voidaan ryhtyä pyytämään uusia kalalajeja, on mahdollista että luku laskee edelleen. 2.3. Velvoitetta rajoittaa pyynti tasolle, joka takaa uusiutumisen ja säilymisen kannalta riittävän elinvoimaisen kalakannan, on EU:ssa toteutettu yhteisen kalastuspolitiikan kautta rajoittamalla tuottoa (soveltamalla suurinta sallittua saalismäärää eli TAC:tä, kiintiöitä, aluekohtaisia pyyntirajoituksia, rauhoitusaikoja) ja panosta (vähentämällä alusten määrää, edistämällä valikoivaa pyyntiä teknisin keinoin tai pienentämällä saalista). 2.4. Komitea on aina pitänyt näitä toimia kokonaisuudessaan tarpeellisina ja kannatettavina vaikka niiden toteuttaminen on ehkä jossain määrin ollut epäröivää ja verkkaista (). 2.4.1. Tätä kuvaa epäröinti ja hidastelu erittäin vahingollisten pyyntivälineiden, kuten suurten ajoverkkojen käytön rajoittamisessa. Niiden käyttö on edelleen sallittua, vaikka ne ainakin yhteisön vesillä olisi pitänyt kokonaan kieltää (). 2.4.2. Toinen osoitus arkuudesta on se, ettei yhteisön piirissä ole laadittu perusteellisia tutkimuksia kalajauho- tai rehuteollisuuden tarpeisiin harjoitettavan pyynnin vaikutuksista nuoriin kalakantoihin (). 2.5. Kalavarojen hallintaan liittyvän suurimman sallitun saalismäärän (TAC) määritteleminen perustuipa se analyyttisiin tai suojelullisiin näkökohtiin on herättänyt vastustusta, etenkin mitä tulee asetettujen kiintiöiden nykyistä tehokkaampaan soveltamiseen (). 2.5.1. Komitea on aiemmin suositellut tämän järjestelmän soveltamisen järkiperäistämistä ja on tyytyväinen siihen, että komission on tehnyt ehdotuksen KOM(94) 583 final, jonka tavoitteena on tehdä vuosittaisten kiintiöiden soveltamisesta nykyistä joustavampaa. Komitea on periaatteessa valmis tukemaan ehdotusta, joka sen mielestä vähentäisi heti toteutuessaan nykyisestä järjestelmästä aiheutuvaa hankausta, joten sillä olisi pitkällä aikavälillä myönteinen vaikutus. Komitea on kuitenkin huolissaan siitä, ettei siltä pyydetty lausuntoa ehdotuksen yksityiskohdista, ja siitä, että neuvosto on hidastanut ehdotusta koskevan päätöksen tekemistä. 2.6. Komissio on hiljattain julkaissut ehdotuksen, jossa määritellään asetuksen (EY) N:o 685/95 mukaisen pyynnin hillitsemisen edellyttämät käytännön järjestelyt. 2.6.1. Neuvosto hyväksyi ehdotuksen 24. elokuuta 1995. 2.7. Osana rakenteen muutokseen tähtääviä toimia on alusten määrän jatkuva vähentäminen. 2.7.1. Samalla komitea kuitenkin uskoo, että pyyntilaivaston ajanmukaistaminen on yhtä tärkeää, jotta pyyntialukset olisivat turvallisempia, taloudellisempia, hygienialtaan parempia ja mahdollistaisivat paremmin valikoivan pyynnin. 2.8. Näiden toimien yhteydessä, ellei peräti niitä ennen, tulisi ryhtyä tarvittaviin taloudellisiin ja sosiaalisiin toimenpiteisiin, jotta ilman työtä jääneet kalastajat voisivat jättää raskaan työnsä arvokkaasti. 2.8.1. Näiden toimien soveltaminen on jatkuvasti vähentänyt työpaikkoja sekä itse pyynnin että jalostusteollisuuden parissa ja tämä suuntaus tulee jatkumaan. 2.8.2. Työntekijöille, joista 50 000 on menettänyt työpaikkansa, suunnattujen sosiaalisten ja taloudellisten toimien puuttuminen on johtanut siihen, että kalastajat ovat torjuneet yhteisen kalastuspolitiikan, koska se ei selvästikään ota riittävästi huomioon työntekijäpuolen etuja. 2.8.3. Kalatalouden ohjauksen rahoitusvälineen (KOR) 14 artiklaan tehty muutos (14 a) on vaatimaton askel kohti kalastusalan ja pyyntilaivaston rakennemuutoksen vaikutusten minimointia. Työnsä menettävien kalastajien tueksi on laadittava sosiaalipaketti, jossa otetaan huomioon uuden työn löytämisen vaikeus kalastuselinkeinosta riippuvaisella alueella. 2.8.4. Eräs tällainen yhteiskunnallinen toimi on ammattikoulutuksen järjestäminen. Unionin kalastusyhteisöissä vallitseva turhautumisen tunne ja työttömyys juontuu kalastajille suunnattujen sosiaalisten toimien puuttumisesta. 2.8.4.1. Komitea on lisäksi aina korostanut tarvetta niiden sosiaalisten ja taloudellisten toimien jatkuvaan arviointiin, joiden tarkoituksena on vähentää mahdollisimman paljon kalastusalan ja pyyntilaivastojen rakennemuutoksen vaikutuksia niistä riippuvaisiin kansalaisiin. Komitea myös korostaa sitä, että näiden toimien tulee olla avoimia, oikeudenmukaisia ja niistä tulee tiedottaa riittävästi ja ymmärrettävästi yhteisöille joita ne koskevat (). 2.8.4.2. Tärkein syy yhteisön kalastusyhteisöissä tunnettavaan turhautumiseen ja "tarpeettomuuteen" voi olla näitä toimia koskevan riittävän tiedon ja selitysten puute. 2.9. Lisäksi on muistettava, että vaikka liikakalastus onkin tärkein, se ei suinkaan ole ainoa syy kalakantojen pienenemiseen, eikä yhteisön kalastajia tulisi aina panna siitä vastuuseen. 2.10. Muita meriympäristöön ja kalakantojen käyttäytymiseen vaikuttavia tekijöitä ei ole ainakaan vielä tutkittu laajasti eikä niistä tiedetä paljoakaan. Näitä seikkoja ovat: kalajauhoteollisuuden tarpeisiin pyytämisen (a), muiden merieläinten ravintoketjun (b) ja ihmisravinnoksi pyytämisen (c) välinen vuorovaikutus; kalojen mereen palauttamisen vaikutus kantojen käyttäytymiseen; vaikutus muihin kaloja pyytäviin eläimiin (nisäkkäät, linnut); valtamerten ja erityisesti rannikkovesien saastuminen; merien eläin- ja kasvikunnan vuorovaikutus ja teollisen viljelyn vaikutus merien kasvikuntaan; rannikon kalaviljelylaitoksista mahdollisesti leviävät sairaudet. 2.11. Meriympäristöön liittyvien kysymysten ja kalakantojen terveyden välinen yhteys tulee päivä päivältä selvemmäksi. 2.11.1. Tämän perusteella vaikuttaa entistä läheisemmän yhteistyön edistäminen ympäristö- ja kalastuspolitiikan välillä sopivalta. 2.11.2. Merta tulee tarkastella kokonaisuutena ja kalastukselle antaa sille kuuluva arvo ja merkitys. 3. Tutkimus 3.1. Kalakantojen säilyttäminen edellyttää tietoa niiden tilasta ja nopeaa palautetta kannan säilyttämiseen tai lisäämiseen tähtäävien toimien vaikutuksista. 3.1.1. Tiedoilla ja tilanteen korjaamiseksi tehtävillä toimilla tulee olla tieteellinen perusta, eli niiden tulee perustua tutkimustuloksiin. 3.2. Euroopan unionilla on perinteitä kalastusalan tutkimuksesta. Kalakantojen pieneneminen on osoitus siitä, että tutkimuksen tasoa on nostettava. 3.3. Tämä kehitys on kuitenkin tapahtunut "olosuhteiden pakosta", eikä sen perustana ole selkeä halu saada suunnittelussa tarvittavaa tietoa, jonka avulla kalavarojen todellinen ja pitkävaikutteinen hoito olisi mahdollista. Tulisikin ryhtyä toimiin joilla kantojen ehtyminen estettäisiin tai ainakin saataisiin riittävän ajoissa hidastumaan. 3.4. Yhteisön toimielinten tehtävä on yhdessä jäsenvaltioiden laitosten kanssa ryhtyä nopeasti edistämään ja kannustamaan kalastusalan tutkimusta, edistää olemassa olevan tekniikan ja tieteellisen tiedon levittämistä, kerätä jatkuvasti uutta tietoa ja panna toimeen sekä kalakantoja että uutta pyyntitekniikkaa koskevia tutkimusohjelmia. 3.5. Tavoitteena on tutkimuksen luotettavuuden ja uskottavuuden parantaminen sekä alan sisällä, keinoja ja aikatauluja koskevissa kysymyksissä, että ulkopuolella, jossa EU:lta edellytetään uskottavuutta jotta se voisi esittää sille kuuluvaa osaa. 3.6. Jäsenvaltioilla on jo nykyisin käytössään huomatta tieteellinen pääoma, jota niiden tulee laajentaa, mikäli haluavat ylläpitää tutkimus- ja kalastusperinteitään. 3.7. On yhteisön (tarkemmin sanottuna komission) tehtävä koordinoida eri alueilla tehtävää tutkimusta, välttää päällekkäisyyttä, edistää tutkimuslaitosten välisiä yhteyksiä ja perustaa yhteisön tietokanta, mikä kaikkiaan parantaisi järjestelmän tehokkuutta. 3.8. Myös tutkimuksen aloittaminen ja kehittäminen seuraavilla aloilla tulisi olla komission tehtävä: kerätä tarkkoja tietoja EU:n kannalta kiinnostavimpien kalalajien tilasta ja liikkeistä; tarkkojen tietojen kerääminen eri kalalajien välisistä yhteyksistä ravintoketjussa; hankkia tarkkoja tietoja a) kalajauhoteollisuuden tarpeisiin pyytämisen ja b) kalojen mereen palauttamisen vaikutuksista; varmistua käytettävien pyyntivälineiden todellisesta tehosta, selvittää parannusmahdollisuudet sekä se, miten kehittää valikoivampia sekä tietyille alueille tai lajeille sopivia nykyistä parempia pyyntitapoja; varmistaa kalojen mereen palauttamisen tarkka vaikutus. 3.9. Jäsenvaltioiden joilla on kalastuslaivasto tulee tehdä osansa, jotta nämä tehtävät voidaan nopeasti ja onnistuneesti toteuttaa. 3.10. Yhteisön toimielinten (erityisesti komission) mahdollisuuksia ja keinoja toimia liikkeellepanevana voimana tulee parantaa. 3.11. Suuri osa tiedosta, joka tarvitaan varmistamaan kantojen koostumus, tila ja liikkeet samoin kuin pyyntivälineiden tutkiminen ja testaus voitaisiin kerätä taloudellisesti käyttäen hyödyksi satamiin toimettomaksi jääneitä aluksia ja niiden miehistöjä, soveltamalla yksinkertaistettuja toteutusohjelmia ja siihen liittyen mahdollisimman vähän tieteellistä apua. 3.12. Etuna olisi lisäksi se, että kalastajat saataisiin mukaan toimintaan ja heidän asiantuntemustaan voitaisiin hyödyntää. Kalastajat saataisiin lähemmäksi tiedeyhteisöä ja heidät saataisiin varmasti paremmin ymmärtämään tiettyjen päätösten perusteet. 3.13. Yhteisön tutkimuslaitosten välisten nykyistä parempien yhteyksien tueksi tulisi luoda parempia yhteyksiä vastaaviin kansainvälisiin laitoksiin. 3.13.1. Tästä seuraisi melko varmasti saatavilla olevan tiedon määrän ja laadun parantuminen, yhteisten ongelmien parempi tiedostaminen ja niiden ratkaisemiseksi tehtäviin yhteisiin ponnisteluihin keskittyminen. 3.13.2. Komitea pitää komission liikkeellepanevaa ja koordinoivaa toimintaa tässä yhteydessä erittäin tärkeänä. 3.14. Meriympäristön, kalakantojen ja pyynnin välisestä vuorovaikutuksesta saatavilla olevan tiedon niukkuuteen on jo viitattu. Mielestämme kalastus- ja ympäristöpolitiikan välillä tulisi olla nykyistä läheisempi yhteys. 3.14.1. Tämän saavuttamiseksi kalastusalan tutkijoiden ja meriekologian asiantuntijoiden välisiä tiiviimpiä yhteyksiä tulisi kannustaa. Nykyisellään nämä yhteydet ovat heikot, käytännössä olemattomat. 3.15. Komitea on lausunnoissaan johdonmukaisesti korostanut sopivan, voimaperäisen tutkimuksen puutetta ja muistuttaa tässä yhteydessä uudelleen tällaisen tutkimuksen tarpeellisuudesta. 4. Seuranta- ja tukitoimet 4.1. Vaikka kantojen järkevän hallinnan edellyttämien päätösten ja toimien tuleekin perustua uskottavaan tieteelliseen tietoon, voidaan tehtyjen päätösten tuloksia arvioida ainoastaan seuraamalla tarkasti niiden toteuttamista. Näin voidaan tarvittaessa ryhtyä välttämättömiin tai hyödyllisiin korjaaviin toimiin. 4.2. Läheisyysperiaatteen mukaisesti vastuu yhteisen kalastuspolitiikan sekä tuottoon (TAC, kiintiöt, rauhoitusalueet jne.) että panokseen (luvat, pyyntivälineitä koskevat säännöt, verkkojen vähimmäiskoko jne.) liittyvien toimien valvonnasta, joilla pyritään kantojen turvaamiseen on jäsenvaltioilla, tosin komission tukemana. 4.2.1. Komitean mielestä siitä, että seurannasta huolehtisivat useimmiten yhteisön omat valvojat tai tarkastajat olisi uusimpien kokemusten valossa hyötyä, koska erimielisyyksien aiheet ja epäilys eriarvoisesta kohtelusta vähenisi. 4.3. Vaikka suojelutoimista päätetäänkin yhteisön tasolla yhä avoimemmin ja oikeudenmukaisemmin P etenkin koska kalastajat usein kokevat nämä toimet vallitsevan ylikapasiteetin vuoksi rajoittaviksi riippuu yhteisen kalastuspolitiikan onnistuminen viime kädessä jäsenvaltioiden näitä toimia soveltaessaan ja valvoessaan noudattamasta avoimuudesta, oikeudenmukaisuudesta ja johdonmukaisuudesta. 4.4. Sitä, noudatetaanko TAC:tä ja kiintiöitä, seurataan ennen kaikkea satamaan tuotujen saalismäärien perusteella. Saaliin laskentatavoissa on edelleen huomattavia eroja eri jäsenvaltioiden ja joskus jopa saman valtion eri satamien välillä. Vaikka asiassa onkin edistytty, ollaan yleisesti sitä mieltä, ettei suurimpia sallittuja saalismääriä ja kiintiöitä noudateta. 4.5. Lisäksi panokseen liittyvien toimien seurantaa ei usein pidetä riittävänä. 4.5.1. Jäsenvaltioiden mahdollisuudet ja halu seurannan suorittamiseen vaihtelee. Tämän vuoksi seurannan yleinen taso laskee, mikä puolestaan voi johtaa eri pyyntiyhteisöjen välisiin ristiriitoihin ja kahnauksiin. 4.6. Komitean mielestä jäsenvaltioiden ja komission tulisi tästä syystä ensisijaisesti keskittyä varmistamaan, että nykyisiä ja mahdollisia tulevia seurantakeinoja sovelletaan asianmukaisesti (). 4.6.1. Erilaiset saalismäärien laskentatavat ja panoksen valvontaperusteet tulisi pikaisesti yhtenäistää. 4.7. Komitea suosittelee, että nykyisten ja tulevien seurantamekanismien valinnan perusteena käytetään niiden soveltamisen mutkattomuutta ja selkeyttä. Ainoastaan siten niitä voidaan soveltaa tehokkaasti ja onnistuneesti. 4.7.1. Tässä yhteydessä suosittelemme, että asiasta tiedotetaan ja se selitetään niin tarkastajille kuin itse kalastajillekin. 4.8. Satelliittien käyttöä kalastusalusten liikkeiden valvonnassa kokeillaan. Komitea toivoo, että nämä kokeiluhankkeet onnistuvat ja että niiden ansiosta voidaan pian siirtyä satelliittivalvontaan, jonka lisäetuna miehistöjen turvallisuus paranisi huomattavasti. 4.9. Samalla kun EU tehostaa sisäisesti kantojen seurantaan liittyvien sääntöjen soveltamista, sen tulee myös pyrkiä varmistamaan, että sen hyväksymät pyyntitapoja koskevat säännöt, joita EU:n omien kalastajien tulee noudattaa, hyväksyttäisiin myös kansainvälisesti. Unionin tulee edistää näitä toimia allekirjoittamiensa sopimusten kautta aktiivisesti sekä edistää ja nopeuttaa yleisemmällä tasolla yhdessä YK:n ja FAOn kanssa kansainvälisen hyvän pyyntitavan määrittelemiseen tähtääviä pyrkimyksiä. 4.10. Ylimääräinen pyyntikapasiteetti houkuttelee liikakalastukseen, ja houkutusta on erittäin vaikea vastustaa. 4.10.1. Kalastusta harjoittavien jäsenvaltioiden tulee mahdollisimman pikaisesti aloittaa perusteelliset tutkimukset ja avoin keskustelu pyyntilaivastojen koosta ja koostumuksesta sekä sopeuttaa ne nykyisiin ja tuleviin kalakantoihin kalastusperinteidensä ja pyyntitaitojensa mukaisesti. 4.10.2. Tällaista tutkimusta ja keskustelua tulisi yhteisön tasolla tukea siten, että saadut tulokset voitaisiin yhtenäistää ja hyödyntää mahdollisimman hyvin. 4.10.3. Komitean mielestä myös sovellettujen toimien teho riippuu huomattavasti siitä, saadaanko eri taloudelliset toimijat ja työmarkkinaosapuolet toimintaan mukaan. Niiden tulisi osallistua prosessin kaikkiin vaiheisiin, niin tutkimuksiin kuin päätöksentekoon ja tukitoimiinkin. 4.11. Vain tällä tavalla voidaan kalastuselinkeino mielestämme säilyttää. 4.11.1. Kalastuselinkeinon ei saa antaa näivettyä vuosituhannen vaihteeseen tultaessa. 5. Euroopan unionin politiikan ulkoinen ulottuvuus 5.1. Edeltävissä kappaleissa käsittelimme kalastusta yhteisön vesillä ja erityisesti seurantaa ja tutkimusta, jotka ovat avaintekijöitä EU:n kalakantojen säilyttämisen ja järkevän hyödyntämisen kannalta. Edellä esitetyistä ehdotuksista, jotka komitean mielestä ovat erittäin tärkeitä alan sosiaalisen tasapainon säilyttämiseksi ja tehokkuuden takaamiseksi, osa on uusia ja osa on jo tullut esille muissa yhteyksissä. 5.1.1. On oikeutettua todeta, että vaikka monia kiireellisiä seikkoja on vielä käsittelemättä, paljon on kuitenkin saatu aikaan, ja alan sisäiseltä kannalta yhteinen kalastuspolitiikka kehittyy oikeaan suuntaan. 5.2. Samaa ei voida sanoa yhteisen kalastuspolitiikan ulkoisesta ulottuvuudesta. Yhteisön kalakantojen jatkuvassa hupenemisessa sekä tarpeessa pyynnin pitämiseen kestävällä tasolla ja rajoittaa pyyntilaivaston pienenemistä luulisi olevan riittävästi perustetta Euroopan unionin nykyistä aktiivisemmalle toiminnalle kansainvälisellä näyttämöllä, mm. kalastussopimuksien solmimiselle yhteisen kalastuspolitiikan tärkeän ulkoisen ulottuvuuden edistämiseksi. Nykyään näin ei kuitenkaan tapahdu. 5.3. Voidaan jopa sanoa, etteivät kaikki nykyiset EU:n ja kolmansien maiden sopimat kahdenväliset kalastussopimukset yhteensä ole sen edullisempia kuin yksittäisten jäsenvaltioiden ennen unioniin liittymistään samojen kolmansien maiden kanssa sopimat kalastussopimukset. Joissain tapauksissa näiden sopimusten säädökset ovat jopa EU:lle epäedullisempia. 5.4. Samoin on laita kansainvälisissä kalastusjärjestöissä, joissa EU nyt edustaa kaikkia jäsenvaltioitaan, jotka allekirjoittivat sopimukset omissa nimissään ennen EU:iin liittymistä. Yhteisön asema ei näytä parantuneen suhteessa sen kansainvälisen merkityksen kasvuun. Sen sijaan vastauksena EU:n kalastusvaltioiden laillisiin oikeuksiin tilanne on huonontunut ja vahingoittanut niiden ja koko unionin etua. 5.5. Euroopan unionilla on vain kaksi yhteistä politiikkaa yhteinen maatalouspolitiikka ja yhteinen kalastuspolitiikka jotka kattavat koko yhteisön. Tähän yhtäläisyydet loppuvatkin, sillä ne ovat alkuperältään ja hengeltään erilaisia. Kun EU:n maataloustuotanto on lähes kaikilta osiltaan ylijäämäinen, kasvaa kalastusalan alijäämä ja unionin omilta vesiltä, joilla järkevän pyynnin periaate on viety äärimmäisyyksiin, voidaan pyytää vain hieman yli kolmannes kulutuskysynnän tarpeesta. 5.6. Euroopan unionilla on kuitenkin tarvittavat alukset, välineet, miehistöt sekä kalastusperinne, joiden ansiosta se voisi kasvattaa kolmansien maiden tai kansainvälisillä vesillä pyytämiään saaliita hyödyntämällä tehokkaammin teknisiä ja erityisesti inhimillisiä voimavarojaan. 5.6.1. Tähän liittyen sen tulisi a) solmia nykyistä edullisempia sopimuksia (mikä on yhä vaikeampaa) ja b) etsiä kansainvälisiltä vesiltä sen kannalta kiinnostavia, toistaiseksi vähän pyydettyjä lajeja. 5.7. Tässä onnistumiseksi EU:n tulisi toimia asemansa mukaisesti: yhtenä maailman suurimmista kalatuotteiden kuluttajista; yhtenä johtavista kalastusvalloista ja lisäksi; johtavana merten luonnonvarojen ja erityisesti kalakantojen suojelun asiantuntijana. 5.8. Tähän tavoitteeseen pääsemiseksi EU:n on kaikissa kansainvälisissä järjestöissä, joiden jäsen tai kuten monissa tapauksissa, tarkkailijajäsen se on, ryhdyttävä liikkeellepanevaksi voimaksi ja aktiiviseksi jäseneksi sekä otettava sille kuuluva osa ja saavutettava sille sopiva asema. 5.9. Tällä välin on saatu päätökseen Yhdistyneiden kansakuntien limittäisiä kantoja ja muuttavia lajeja käsittelevä konferenssi, jonka päätösasiakirjassa EU jäi vähemmistöasemaan. Jos tämä sopimus astuu voimaan, konferenssin tavoitteena ollut tasapaino voidaan saavuttaa vain seuraavien seikkojen pohjalta: avoimet, tasapuoliset ja julkiset alueelliset järjestöt; valtion, jonka lipun alla alukset kulkevat, yksinomaisen tuomiovallan täydellinen kunnioitus; selkeä tasapaino merioikeutta koskevan yleissopimuksen määräysten noudattamisessa rannikkovaltioiden ja avomerilaivastoja omistavien valtioiden oikeuksien ja velvollisuuksien välillä erityisesti toimien yhteensoveltuvuuden suhteen. 5.10. Komitealla ei ole tarkkoja tietoja voimassa olevista kalastussopimuksista eikä niistä, joita mahdollisesti neuvotellaan uudelleen. 5.11. Niinpä ainoa suositus, jonka komitea katsoo voivansa ja joka sen mielestään tulisi antaa on se, että EU:n tulisi kalastussopimuksista neuvotellessaan antaa niille kuuluva taloudellinen ja poliittinen etusija ja arvo. Lisäksi yhteisen kalastuspolitiikan ulkoista ulottuvuutta ei tulisi enää jättää lapsipuolen asemaan EU:n käydessä kansainvälisiä neuvotteluja. 5.12. Etuja puolustaessaan EU ei voi laiminlyödä merten luonnonvarojen ja erityisesti kalakantojen suojeluun liittyviä ongelmia. Jotta EU voi toimia osassaan tietoisena ja uskottavasti, tulisi komitean mielestä tutkimusta kehittää ja edistää edellisessä luvussa esitetyn mukaisesti. 5.13. Mikäli EU haluaa tulevalla veden ja valtamerten vuosisadalla saada äänensä kuuluville meriä koskevissa väittelyissä, haasteissa ja kansainvälisessä kilpailussa, se ei voi laiminlyödä valtamerten eikä etenkään kalastuksen tutkimusta. 5.14. Lisäksi merivaltana EU:n edut edellyttävät maailmanlaajuista yhtenäistä meripolitiikkaa, jossa kaikki erilliset osa-alueet yhdistyvät. Bryssel, 22. marraskuuta 1995. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Carlos FERRER () Lähde: FAO. Vuotta 1993 uudempia lukuja ei ole saatavilla. () EYVL N:o C 223, 31. 8. 1992; EYVL N:o C 34, 2. 2. 1994; EYVL N:o C 73, 15. 3. 1993; EYVL N:o C 397, 31. 12. 1994. () EYVL N:o C 393, 31. 12. 1994. () EYVL N:o C 339, 31. 12. 1991; EYVL N:o C 304, 10. 11. 1993; EYVL N:o C 52, 13. 2. 1994; EYVL N:o C 393, 31. 12. 1994. () EYVL N:o C 339, 31. 12. 1991; EYVL N:o C 223, 31. 8. 1992; EYVL N:o C 19, 25. 1. 1993, EYVL N:o C 73, 15. 3. 1993; EYVL N:o C 304, 10. 11. 1993. () EYVL N:o C 339, 31. 12. 1991; EYVL N:o C 332, 16. 12. 1992.