KOMISSION TIEDONANTO

Ohjeita kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY tulkinnasta ja soveltamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2019/C 323/04)

SISÄLTÖ

JOHDANTO 5

1. KULUTTAJASOPIMUSTEN KOHTUUTTOMISTA EHDOISTA ANNETUN DIREKTIIVIN TAVOITTEET JA SOVELTAMISALA 7

1.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteet 8

1.2 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisala 10

1.2.1 Ilmaukset ”elinkeinonharjoittaja”, ”kuluttaja” ja ”elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliset sopimukset” 10

1.2.2 Sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohta ja 2 kohta) 13

1.2.3 Pakottavia säännöksiä heijastavien sopimusehtojen poisjättäminen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohta) 14

1.2.4 Vuorovaikutus muun EU-lainsäädännön kanssa 15

1.2.5 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin 17

2. SUHDE KANSALLISEEN LAINSÄÄDÄNTÖÖN JA VÄHIMMÄISTASON YHDENMUKAISUUS 17

2.1 Vähimmäistason yhdenmukaisuus ja soveltamisalan laajentaminen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 ja 8 a artikla) sekä jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten rooli 18

2.2 Muut kansallisen oikeuden säännökset 19

3. YLEINEN KOHTUUTTOMUUDEN ARVIOINTI JA AVOIMUUSVAATIMUKSET 20

3.1 Kohtuuttomuus ja avoimuus yleisesti 20

3.2 Sopimuksen pääkohteeseen tai hintaan ja korvaukseen liittyvät sopimusehdot (kuluttajasopimusten kohtuuttomista hinnoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohta) 23

3.2.1 Sopimuksen pääkohteen määritelmään liittyvät sopimusehdot 23

3.2.2 Hintaan ja korvaukseen liittyvät sopimusehdot 24

3.3 Avoimuusvaatimukset 25

3.3.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaiset avoimuusvaatimukset 25

3.3.2 Muista EU-säädöksistä johtuvat avoimuusvaatimukset 28

3.4 Kohtuuttomuuden arviointi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan nojalla 29

3.4.1 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan mukainen arviointimenettely 29

3.4.2 Sovellettavat säännökset ja huomattava epätasapaino 31

3.4.3 Sopimusvelvoitteiden laiminlyönnistä kuluttajalle aiheutuvat sanktiot tai seuraamukset 32

3.4.4 Hinnan tai korvauksen mahdollinen kohtuuttomuus 33

3.4.5 Sopimuksentekohetkellä vallitsevat olosuhteet 33

3.4.6 Avoimuuden puutteen merkitys sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnissa 34

3.4.7 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun liitteen merkitys 35

4. KOHTUUTTOMIEN SOPIMUSEHTOJEN SITOMATTOMUUS (KULUTTAJASOPIMUSTEN KOHTUUTTOMISTA EHDOISTA ANNETUN DIREKTIIVIN 6 ARTIKLAN 1 KOHTA) 37

4.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan luonne ja merkitys kohtuuttomilta ehdoilta suojelun kannalta 37

4.2 ”Ei sido kuluttajaa” -säännön oikeusvaikutus 38

4.3 Sopimusehtojen kohtuuttomuuden vaikutukset osapuolten oikeuksiin ja velvollisuuksiin 39

4.3.1 Periaate: kohtuuttomien sopimusehtojen hylkääminen ja niiden tarkistamisen kieltäminen 39

4.3.2 Poikkeus: Sopimuksessa olevien puutteiden poistaminen sen mitätöinnin välttämiseksi 41

4.3.3 Dispositiivisten säännösten soveltaminen muissa asioissa 43

4.3.4 Voidaanko kohtuuttomia sopimusehtoja soveltaa niiden kohtuuttomuudesta huolimatta? 43

4.4 Kohtuuttomien sopimusehtojen perusteella saatujen etujen palauttaminen 43

5. KULUTTAJASOPIMUSTEN KOHTUUTTOMISTA EHDOISTA ANNETUN DIREKTIIVIN 6 ARTIKLAN 1 KOHDASSA JA 7 ARTIKLAN 1 KOHDASSA EDELLYTETYT OIKEUSSUOJAKEINOT JA MENETTELYLLISET TAKEET 44

5.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan sekä vastaavuuden ja tehokkuuden periaatteiden yleinen merkitys 44

5.2 Kohtuuttomien sopimusehtojen valvontaa viran puolesta koskeva periaate 48

5.2.1 Yhteys 6 artiklan 1 kohtaan ja 7 artiklan 1 kohtaan 48

5.2.2 Suhde siviilioikeuden periaatteisiin 48

5.2.3 Viran puolesta tehtävä valvonta ja kuluttajan täydellinen passiivisuus 49

5.3 Vastaavuuden periaatteesta johtuvat velvollisuudet 49

5.3.1 Kohtuuttomien sopimusehtojen valvonta viran puolesta 49

5.3.2 Vastaavuuden periaatteesta johtuvat muut velvollisuudet 50

5.4 Arviointi viran puolesta ja oikeussuojakeinojen tehokkuus 50

5.4.1 Toteutettava arviointi 50

5.4.2 Oikeussuojakeinojen tehokkuuden kannalta oleelliset tekijät 52

5.5 Mitä valvonta viran puolesta tarkoittaa? 58

5.5.1 Perusvelvoitteet 58

5.5.2 Tutkittavat seikat 58

5.5.3 Tarvittavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen olemassaolo 59

5.5.4 Kohtuuttomuuden arvioinnista tehtävät päätelmät 61

5.6 Viran puolesta tapahtuvan valvonnan sekä tehokkuuden ja vastaavuuden periaatteiden seuraukset kansallisille menettelysäännöille 61

5.7 Kohtuuttomien sopimusehtojen valvonta viran puolesta ja tuomioistuimen ulkopuoliset menettelyt 62

6. KULUTTAJIEN YHTEISEN EDUN MUKAISET KIELTOKANTEET (KULUTTAJASOPIMUSTEN KOHTUUTTOMISTA EHDOISTA ANNETUN DIREKTIIVIN 7 ARTIKLAN 2 JA 3 KOHTA) 63

LIITE I – Luettelo näissä ohjeissa mainituista tuomioistuimen käsittelemistä asioista 65

LIITE II – Yhteenveto kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 a artiklan mukaisista ilmoituksista 90

JOHDANTO

Neuvoston direktiivi 93/13/ETY (1) on periaatteisiin nojautuva direktiivi. Se suojaa kuluttajia kaikenlaisiin yrittäjien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin sisältyviltä kohtuuttomilta ehdoilta. Tästä syystä se on keskeinen väline oikeudenmukaisuuden toteuttamisessa sisämarkkinoilla.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi hyväksyttiin 26 vuotta sitten, ja sen jälkeen sitä on tulkittu useissa Euroopan unionin tuomioistuimen (jäljempänä ’tuomioistuin’) päätöksissä, etenkin ennakkoratkaisuissa, joiden yhteydessä tuomioistuin on jatkanut monien kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä esitettyjen yleisten periaatteiden kehittämistä. Tuomioistuimen tulkinnat eivät ole rajoittuneet yksinomaan sopimusehtojen sisällön arviointia koskeviin kriteereihin ja sopimusehtojen kohtuuttomuuden seurauksiin, vaan ne ovat vaikuttaneet myös kansallisiin menettelysääntöihin, jotka liittyvät tehokkaaseen suojeluun kohtuuttomilta sopimusehdoilta.

Vuonna 2017 kuluttaja- ja markkinaoikeuden alalla toteutettuun toimivuustarkastukseen (2) sisältyi myös kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kokonaisvaltainen arviointi. Siinä todettiin, että tämän direktiivin periaatteisiin nojautuva lähestymistapa on tehokas ja että se edistää korkeatasoista kuluttajansuojaa. Arvioinnissa todettiin kuitenkin, että tämän direktiivin tulkintaan ja soveltamiseen liittyy tietynlaista epäselvyyttä, joka koskee esimerkiksi i) hintaan ja pääkohteeseen liittyvien ehtojen soveltamisesta poikkeamisen laajuutta, ii) kohtuuttomien sopimusehtojen sitomattomuuden oikeudellisia seuraamuksia ja iii) kansallisten tuomioistuinten velvollisuutta toimia aktiivisesti kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisessa yksittäistapauksissa. Niinpä toimivuustarkastusta koskevassa kertomuksessa suositeltiin, että näihin seikkoihin puututtaisiin komission erityisohjeiden avulla.

Tämän perusteella komission 11. huhtikuuta 2018 antamassa ehdotuksessa (3), joka koski eri kuluttajansuojadirektiivien muuttamista, päädyttiin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin osalta ehdottamaan vain seuraamuksia koskevan säännöksen lisäämistä. Samaan aikaan komission 11. huhtikuuta 2018 antamassa tiedonannossa ”Kuluttajat vahvempaan asemaan” (4) ilmoitettiin, että komissio antaa vuonna 2019 kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä koskevat ohjeet, joissa selvennetään direktiivin soveltamiseen liittyviä kysymyksiä.

Näiden ohjeiden päätarkoituksena on esittää jäsennetysti tuomioistuimen tulkinta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin keskeisistä käsitteistä ja säännöksistä jäsenvaltioiden tuomioistuinten käsittelemien tapausten perusteella. Komissio haluaa levittää tietoa tästä oikeuskäytännöstä kaikille asianosaisille, kuten kuluttajille, yrityksille ja jäsenvaltioiden viranomaisille, myös kansallisille tuomioistuimille ja oikeusalan ammattilaisille, kaikkialla EU:ssa ja siten edistää sen soveltamista käytännössä.

Vaikka kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin avulla on saavutettu korkea kuluttajansuoja ja yhtenäistetty keskeisiä käsitteitä kohtuuttomilta sopimusehdoilta suojelun alalla sisämarkkinoilla, jäsenvaltioissa on ominaispiirteitä, jotka markkinatoimijoiden ja oikeusalan ammattilaisten on myös otettava huomioon. Nämä ominaispiirteet voivat liittyä laajemmin niihin kansallisiin sääntöihin, joilla kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, tai kyse voi olla tarkemmista tai tiukemmista sopimusehtojen kohtuuttomuutta koskevista säännöistä. Esimerkeissä on ”musta lista” sopimusehdoista, jotka katsotaan aina kohtuuttomiksi, ja luetteloja sopimusehdoista, joiden oletetaan olevan kohtuuttomia. Lisäksi esimerkeissä käsitellään erikseen neuvoteltujen sopimusehtojen arviointia ja sopimuksen pääkohteen määrittävien sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointia sekä hinnan tai vastikkeen asianmukaisuuden arviointia silloin, kun ehdot sinänsä ovat selkeät. Voi olla myös höllempiä vaatimuksia, joiden täyttyessä sopimusehtoa voidaan pitää kohtuuttomana yleisen kohtuuttomuussäännöksen perusteella esimerkiksi silloin, kun kansallisessa täytäntöönpanosäädöksessä ei edellytetä, että osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien epätasapainon pitää olla huomattava tai että oikeuksien ja velvollisuuksien epätasapaino on hyvää tapaa koskevien vaatimusten vastainen. Tällaiset säännöt ovat periaatteessa mahdollisia kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 artiklassa olevan vähimmäistason yhdenmukaisuutta koskevan säännöksen (5) nojalla. Näiden ohjeiden liite II sisältää yhteenvedon ilmoituksista, jotka jäsenvaltiot ovat tehneet kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 a artiklan nojalla (6). Ilmoitukset koskevat direktiivin soveltamisesta tehtyjä poikkeuksia.

Nämä ohjeet perustuvat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettuun direktiiviin perustuviin vähimmäisvaatimuksiin, eikä niissä voida esittää kattavaa kuvaa direktiivin soveltamisesta EU:n eri jäsenvaltioissa taikka kansallisten tuomioistuinten ja muiden toimivaltaisten elinten päätöksiä tiettyjen sopimusehtojen arvioinnista. Jäsenvaltioissa saatavilla olevien eri tiedonlähteiden lisäksi tietoa kansallisista säännöksistä, joilla kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja oikeuskäytännöstä sekä oikeuskirjallisuutta on saatavana kuluttajalainsäädännön tietokannasta, jota voi käyttää Euroopan oikeusportaalin kautta (7).

Ellei toisin mainita, artiklat, joihin näissä ohjeissa viitataan, ovat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin artikloja. Ilmauksilla ”sopimusehto” tai ”ehto” tarkoitetaan ”sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu”, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Direktiivin tai tuomioistuinten päätösten tekstien lainauksissa mahdollisesti olevat visuaaliset korostukset ovat komission lisäämiä.

Näiden ohjeiden kohdassa 1 käsitellään kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteita ja soveltamisalaa. Kohta 2 koskee etenkin vähimmäistason yhdenmukaisuutta koskevaa periaatetta ja suhdetta kansalliseen lainsäädäntöön yleensä. Kohta 3 koskee sopimusehtojen avoimuuden ja kohtuullisuuden (kohtuuttomuuden) arviointia 3, 4 ja 5 artiklan nojalla. Kohdassa 4 selitetään, mitä sopimusehtojen kohtuuttomuudesta seuraa osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien kannalta 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kohdassa 5 käsitellään yksityiskohtaisesti sopimusehtojen arvioinnin menettelyvaatimuksia sekä kansallisten tuomioistuinten velvollisuutta ryhtyä aktiivisesti toimiin sopimusehtojen arvioimiseksi. Kohdassa 6 tarkastellaan kieltokannemenettelyjen tiettyjä erityispiirteitä.

Menettelyllisiin takeisiin liittyviä periaatteita, jotka tuomioistuin on muotoillut kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin nojalla, myös viran puolesta tehtävää valvontaa koskevaa periaatetta, sovelletaan myös muuhun EU:n kuluttajalainsäädäntöön (8) soveltuvin osin. Lisäksi näissä ohjeissa otetaan huomioon tietyt tuomioistuimen päätökset, jotka koskevat muita kuluttajansuojadirektiivejä, jos niillä on merkitystä myös kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kannalta.

Vaikka ennakkoratkaisut osoitetaan niitä pyytäneelle tuomioistuimelle ja laajemmin kansallisille tuomioistuimille, joilla on velvollisuus soveltaa niitä suoraan, ne koskevat kaikkia kansallisia viranomaisia, jotka käsittelevät kohtuuttomia sopimusehtoja, myös kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin täytäntöönpanosta vastaavia hallintoviranomaisia ja lainsäädäntöehdotusten tekemisestä vastuullisia ministeriöitä. On jäsenvaltioiden tehtävä selvittää, missä määrin niiden säännöt ja käytännöt ovat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisia, sellaisena kuin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Tarvittaessa niiden on myös selvitettävä, miten vaatimustenmukaisuutta voidaan parantaa, jotta kuluttajia voidaan suojata kohtuuttomilta sopimusehdoilta tehokkaasti.

Nämä ohjeet on osoitettu EU:n jäsenvaltioille sekä Islannille, Liechtensteinille ja Norjalle Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen (9) allekirjoittajamaina. Viittauksia EU:hun, unioniin tai sisämarkkinoihin on sen vuoksi pidettävä viittauksina myös ETA:an tai ETA-markkinoihin. Tämä asiakirja on tarkoitettu ainoastaan ohjeistavaksi, ja ainoastaan unionin lainsäädännön teksti on lainvoimainen. Lainsäädännön auktoritatiivinen tulkinta on johdettava direktiivin 93/13/ETY tekstistä ja suoraan tuomioistuimen päätöksistä (10), sekä niistä, jotka on annettu tähän mennessä, että niistä, jotka annetaan tulevaisuudessa. Näissä ohjeissa on otettu huomioon 31. toukokuuta 2019 saakka julkaistut tuomioistuimen päätökset, eikä ohjeissa voida ennakoida tuomioistuimen oikeuskäytännön tulevaa kehitystä. Näissä ohjeissa esitettyjä näkemyksiä ei pidä ymmärtää siten, että ne määräävät ennalta Euroopan komission kannan unionin tuomioistuimessa mahdollisesti käsiteltävissä asioissa. Näiden ohjeiden sisältämät tiedot ovat yleisluontoisia, eikä niitä ole osoitettu tietyille luonnollisille henkilöille tai yhteisöille. Euroopan komissio ja sen nimissä toimivat henkilöt eivät vastaa siitä, miten tämän julkaisun tietoja käytetään.

1. KULUTTAJASOPIMUSTEN KOHTUUTTOMISTA EHDOISTA ANNETUN DIREKTIIVIN TAVOITTEET JA SOVELTAMISALA

1 artikla 1. Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä. 2. Tämän direktiivin säännökset eivät koske pakollisia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja eikä kansainvälisten sopimusten, joissa jäsenvaltiot ja yhteisö ovat osallisina, määräyksiä tai periaatteita, varsinkaan liikenteen alalla. 2 artikla Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) ’kohtuuttomilla ehdoilla’ 3 artiklassa määriteltyjä sopimusehtoja; b) ’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa; c) ’elinkeinonharjoittajalla’ jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa. 3 artiklan 1 ja 2 kohta 1. Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. 2. Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä. Ehdon tai yksittäisen ehdon tietyistä osista erikseen neuvotteleminen ei sulje pois tämän artiklan soveltamista sopimuksen muihin osiin, jos sopimuksen yleinen arviointi osoittaa, että kyseessä on kaikesta huolimatta ennakolta muotoiltu vakiosopimus. Jos elinkeinonharjoittaja väittää, että vakioehdosta on neuvoteltu erikseen, todistustaakka tästä seikasta on hänellä. Johdanto-osan 6 kappale Sisämarkkinoiden luomisen helpottamiseksi ja kansalaisen suojaamiseksi kuluttajan ominaisuudessa hänen hankkiessaan tavaroita tai palveluja muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön kuin hänen omansa sääntelemillä sopimuksilla on välttämätöntä poistaa kohtuuttomat ehdot näistä sopimuksista. Johdanto-osan 9 kappale Näiden kahden tarkoitetun ohjelman kohdassa ”kuluttajien taloudellisten etujen suojaaminen” ilmaistun periaatteen mukaisesti tavaroiden tai palvelujen hankkijoita on suojeltava myyjän tai palvelun suorittajan vallan väärinkäytöltä, erityisesti yksipuolisilta vakiosopimuksilta ja kohtuuttomalta olennaisten oikeuksien poisjättämiseltä sopimuksista. Johdanto-osan 10 kappale Tehokkaampi kuluttajansuoja voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön yhdenmukaiset kohtuuttomia ehtoja koskevat säännöt. Näitä sääntöjä on sovellettava kaikkiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin. Tämän vuoksi tämän direktiivin ulkopuolelle jätetään erityisesti työsopimukset, perintöoikeuksia koskevat sopimukset, perhelainsäädännön oikeuksia koskevat sopimukset sekä yhtiöiden perustamista ja yhtiöjärjestystä koskevat sopimukset. Johdanto-osan 11 kappale Kuluttajan on saatava sama suoja niin suullisesti kuin kirjallisesti tehtyjen sopimusten osalta, ja jälkimmäisessä tapauksessa riippumatta siitä, sisältyvätkö sopimusehdot yhteen vai useampaan asiakirjaan. Johdanto-osan 13 kappale […] tässä suhteessa 1 artiklan 2 kohdan ilmaisu ”pakolliset lait ja asetukset” kattaa myös ne säännöt, joita lain mukaan sovelletaan sopimuspuolten välillä silloin, kun muusta järjestelystä ei ole sovittu.

1.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteet

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteena on lähentää kansallisia lakeja, jotta voidaan parantaa kuluttajien suojan tasoa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten erikseen neuvoteltuja kohtuuttomia ehtoja vastaan.

Direktiivillä on siis kaksi varsinaista tavoitetta:

— yleensä heikompana osapuolena olevien kuluttajien tehokas suojelu kohtuuttomilta ehdoilta, joita elinkeinonharjoittajat käyttävät ja joita ei ole neuvoteltu erikseen, ja

— sisämarkkinoiden toteutumisen edistäminen määrittämällä vähimmäistaso tätä suojelua koskevien kansallisten säännösten yhdenmukaisuudelle.

Tuomioistuin (11) on korostanut direktiivin roolia EU:n yleisten tavoitteiden yhteydessä toteamalla, että

”[– –] [o]n lisäksi korostettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseinen direktiivi on kokonaisuudessaan EY 3 artiklan 1 kohdan t alakohdan mukaisesti toimenpide, joka on välttämätön Euroopan yhteisölle annettujen tehtävien täyttämiseksi ja erityisesti elintason ja elämänlaadun parantamiseksi koko yhteisössä [– –] (12).”

Tässä yhteydessä tuomioistuin on toistuvasti pitänyt kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettuun direktiiviin perustuvaa suojelua ”yleisen edun” mukaisena (13). Kuten Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus), joka on kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin oikeusperusta, 114 artiklassa (14) ja 169 artiklassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklassa (15) todetaan, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja.

Tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (16) direktiivillä 93/13/ETY luotu suojausjärjestelmä perustuu

”[– –] ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön [– –].”

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä pyritään siis puuttumaan osapuolten sopimusehtoihin liittyvään eriarvoisuuteen, joka voi johtua sopimusehtoihin liittyvien tietojen tai asiantuntemuksen (17) taikka neuvotteluaseman (18) epäsymmetriasta.

Sillä, että kohtuuttomat ehdot määritetään sitomattomiksi, kuten kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, pyritään luomaan sopimuspuolten välille todellinen tasapaino (19) poistamalla kohtuuttomilla sopimusehdoilla luotu epätasapaino (20), jotta kuluttajien heikompaa asemaa voidaan korjata (21).

Lisäksi direktiivin tavoitteena on saada elinkeinonharjoittajat luopumaan kohtuuttomien ehtojen käytöstä tulevaisuudessa (22). Komissio muistuttaa, että vuonna 2000 julkaistussa kertomuksessaan (23) kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisesta se korosti, että kohtuuttomien sopimusehtojen käyttö vahingoittaa koko EU:n oikeus- ja talousjärjestystä ja painotti, että direktiivin vaikutus ulottuu laajemmallekin kuin vain niiden yksittäisten kuluttajien suojeluun, joita kohtuuttomat sopimusehdot koskevat.

1.2 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisala

1.2.1 Ilmaukset ”elinkeinonharjoittaja”, ”kuluttaja” ja ”elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliset sopimukset”

Kuten kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, direktiiviä sovelletaan ”elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin”.

Jotta sopimus kuuluisi direktiivin soveltamisalaan, on tarpeen määrittää, että toinen sopimuspuoli on 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu elinkeinonharjoittaja ja toinen sopimuspuoli on 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettu kuluttaja (24). Tämä ei kuitenkaan periaatteessa estä jäsenvaltioita ulottamasta niiden kansallisten säännösten soveltamisalaa, joilla kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, myös muihin sopimuksiin ja soveltamasta direktiiviä esimerkiksi kahden elinkeinonharjoittajan tai kahden kuluttajan välisiin sopimuksiin.

1.2.1.1 ”Elinkeinonharjoittajan” ja ”kuluttajan” määritelmät

Kuluttajien on 2 artiklan b alakohdan mukaan oltava luonnollisia henkilöitä, mutta elinkeinonharjoittaja voi 2 artiklan c alakohdan mukaan olla oikeushenkilö tai luonnollinen henkilö.

Jotta voidaan määrittää, onko tietty henkilö elinkeinonharjoittaja vai kuluttaja, on tärkeää tarkastella kyseisen sopimuksen osapuolten valtasuhdetta. Tyypillisiä tekijöitä ovat tiedon, tietämyksen ja asiantuntemuksen taikka neuvotteluaseman epäsymmetria. Ilmaukset ”elinkeinonharjoittaja” ja ”kuluttaja” ovat toiminnallisia käsitteitä, jotka perustuvat kyseisen sopimuksen osapuolten rooleihin. Samalla ilmaus ”kuluttaja” on objektiivinen, ja se kuvastaa elinkeinonharjoittajan vastapuolen yleensä heikompaa asemaa. Tämä tarkoittaa sitä, että vaikka tietyllä kuluttajalla olisi elinkeinonharjoittajaa enemmän tietämystä ja asiantuntemusta, se ei estä tätä henkilöä olemasta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä tarkoitettu ”kuluttaja” (25).

Tuomioistuin on selittänyt tätä toiminnallista lähestymistapaa näin (26):

”53 Direktiivissä määritellään siis ne sopimukset, joihin sitä sovelletaan […], sopimuskumppanien aseman perusteella sen mukaan, harjoittavatko ne sopimusta tehdessään ammatti- tai liiketoimintaa ( 27 ) .” ”55 [Tästä seuraa, että] direktiivin 93/13 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu elinkeinonharjoittajan käsite on toiminnallinen käsite, joka edellyttää sen arviointia, kuuluuko sopimussuhde toimintaan, jota henkilö harjoittaa ammatti- tai liiketoimintanaan [– –] ( 28 ) .”

Kun määritetään, onko ammatti- tai liiketoimintaa harjoittava luonnollinen henkilö elinkeinonharjoittaja, on tärkeää selvittää, liittyykö kyseinen sopimus joihinkin näistä toiminnoista vai ei.

Huolimatta siitä, että ”elinkeinonharjoittaja”-ilmauksessa on tiettyä vaihtelua kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 2 artiklan c alakohdan eri kieliversioissa (29), ilmausta on kuitenkin tulkittava yhdenmukaisesti (30) ja direktiivin tavoitteiden valossa (31). Tämä tarkoittaa sitä, että direktiivin eri kieliversioissa ja kansallisessa täytäntöönpanosäädöksessä käytetyllä rajoittavammalla terminologialla ei voida rajoittaa direktiivin kattamia sopimustyyppejä eikä siten myöskään sen soveltamisalaa (32). Niinpä 2 artiklan c alakohdan mukaista ilmausta ”elinkeinonharjoittaja” on tulkittava samalla tavalla kuin ilmausta ”elinkeinonharjoittaja” muissa kuluttajansuojadirektiiveissä, ja muiden direktiivien ilmauksiin ”elinkeinonharjoittaja” ja ”kuluttaja” liittyvä oikeuskäytäntö on periaatteessa merkityksellinen myös kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin yhteydessä (33).

Tuomioistuin (34) on todennut, että 2 artiklan c alakohdan mukaista määritelmää ”elinkeinonharjoittajasta” on tulkittava laajasti:

”47 Direktiivin 2 artiklan c alakohdan mukaan elinkeinonharjoittajan käsite määritellään siten, että sillä tarkoitetaan jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka kyseisen direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa. 48 Säännöksen sanamuodostakin jo ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut vahvistaa elinkeinonharjoittajan käsitteelle laaja merkitys […] ( 35 ) .”

Näin ollen jokainen luonnollinen tai oikeushenkilö on elinkeinonharjoittaja, jos sopimus liittyy niiden ammatilliseen toimintaan, myös silloin, kun toiminta on julkista tai yleishyödyllistä (36) tai julkisoikeudellista (37). Organisaatioita tai laitoksia, jotka hoitavat yleishyödyllistä tehtävää tai joiden toiminta perustuu hyväntekeväisyyteen tai eettisyyteen, pidetään elinkeinonharjoittajina sopimuksissa, jotka koskevat kaikenlaisten tuotteiden tai palvelujen myyntiä kuluttajille. Tältä osin sillä, että toimintaa harjoitetaan voittoa tavoittelemattomalta pohjalta, ei ole merkitystä. Tuomioistuimen mukaan (38)

”[T]ästä seuraa, että direktiivin 93/13 2 artiklan c alakohdassa ei ole jätetty sen soveltamisalan ulkopuolelle yleishyödyllistä tehtävää hoitavia laitoksia eikä julkisoikeudellisia laitoksia [– –] (39). Lisäksi on huomattava, että [– –] siltä osin kuin julkisia ja yleishyödyllisiä tehtäviä hoidetaan usein voittoa tavoittelemattomalta pohjalta, elimen voittoa tavoittelevalla tai tavoittelemattomalla luonteella ei ole merkitystä mainitussa säännöksessä tarkoitetun elinkeinonharjoittajan käsitteen määritelmän kannalta.”

Tämä tarkoittaa sitä, että direktiivi kattaa periaatteessa myös esimerkiksi terveys- ja hoitopalveluihin liittyvät sopimukset palveluntarjoajan oikeudellisesta luonteesta riippumatta.

Tuomioistuin on myös täsmentänyt, että jotta palveluntarjoajaa pidettäisiin elinkeinonharjoittajana, sopimuksen ei tarvitse liittyä henkilön pääasialliseen toimintaan, vaan se voi liittyä myös täydentävään ja liitännäiseen palveluun (40). Näin ollen direktiivi voi kattaa myös lainat, joita yritys tarjoaa työntekijöilleen (41), tai lainat, joita oppilaitos tarjoaa opiskelijoilleen (42).

Näin ollen sitä, onko henkilö elinkeinonharjoittaja vai kuluttaja, on arvioitava tapauskohtaisesti kyseessä olevan sopimuksen perusteella, ja siinä on otettava huomioon kyseisen sopimuksen luonne ja tarkoitus eli se, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin tavoitteena on suojata kuluttajia, jotka ovat yleensä heikompi sopimuspuoli.

Tämä tarkoittaa myös sitä, että tietty luonnollinen henkilö voi olla tietyissä sopimuksissa elinkeinonharjoittaja (esimerkiksi asianajaja oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskevissa sopimuksissa) (43) ja kuluttaja muissa sopimuksissa (esimerkiksi yksityisiin tarkoituksiin otettu laina) (44). Tästä tuomioistuin (45) on todennut näin:

”Vaikka tällaisessa tapauksessa katsottaisiin, että asianajajalla on korkeatasoista ammatillista tietämystä [– – (46)], tämän perusteella ei voida olettaa, ettei asianajaja ole heikompi osapuoli suhteessa elinkeinonharjoittajaan. [– –] se, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa – joka direktiivillä 93/13 toteutetulla suojajärjestelmällä pyritään korjaamaan –, koskee sekä kuluttajan tietoja että hänen neuvotteluasemaansa, silloin kun on kyse elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimista sopimusehdoista, joiden sisältöön kuluttaja ei voi vaikuttaa”.

Lisäksi luonnollista henkilöä, joka toimii liitännäissopimuksen nojalla takaajana kahden kaupallisen toimijan välisessä sopimuksessa, on pidettävä kuluttajana, jos tämä henkilö toimii takaajana muussa kuin elinkeino-, liike- tai ammattitoimintaansa liittyvissä tarkoituksissa ja jos tällä ei ole toiminnallista yhteyttä lainanottajayritykseen. Toiminnallinen yhteys voi olla esimerkiksi se, että henkilö on johtajana kyseisessä yrityksessä tai omistaa huomattavan määrän sen osakkeita (47).

1.2.1.2 Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliset sopimukset

Jos sopimuksen toinen osapuoli on elinkeinonharjoittaja ja toinen osapuoli kuluttaja, sen katsotaan kuuluvan kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisalaan, kuten sen johdanto-osan 10 kappaleen toisessa lauseessa on todettu. Johdanto-osan 10 kappaleessa selvennetään, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan kaikkiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin.

Näin ollen kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan kaikkiin sopimuksiin, jotka koskevat tavaroiden ostamista ja palvelujen tuottamista, ja tuomioistuin on täsmentänyt, että direktiiviä on sovellettava ”kaikilla taloudellisen toiminnan aloilla” (48).

Lisäksi johdanto-osan 10 kappaleessa selitetään, että muun muassa työsopimukset, perintöoikeuksia koskevat sopimukset, perhelainsäädännön oikeuksia koskevat sopimukset sekä yhtiöiden perustamista ja yhtiöjärjestystä koskevat sopimukset (49)”on jätettävä” soveltamisalan ulkopuolelle. Koska tällä rajoitetaan direktiivin soveltamisalaa, näitä esimerkkejä (50) on tulkittava suppeasti (51).

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä ei edellytetä, että kuluttajan on maksettava rahallinen vastike tavarasta tai palvelusta. Myöskään tuomioistuin ei ole katsonut, että rahallinen vastike olisi tarpeen. Se (52) on esimerkiksi todennut, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi voi suojella yksityishenkilöitä, jotka takaavat toisen osapuolen ottaman lainan, vaikka takaussopimukseen ei liittyisi rahallista vastiketta tietystä palvelusta. Näin ollen myös kuluttajien ja sosiaalisen median palveluntarjoajien välisten sopimusten on katsottava kuuluvan direktiivin soveltamisalaan riippumatta siitä, onko kuluttajien maksettava tietty summa rahaa vai koostuuko palveluista suoritettava vastike kuluttajan luomasta sisällöstä ja profiloinnista (53).

Jos liitännäissopimus, kuten takaussopimus, tehdään elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä, se kuuluu kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisalaan, vaikka pääsopimus, esimerkiksi lainasta, on tehty kahden kaupallisen yrityksen välillä eikä siten kuulu direktiivin soveltamisalaan (54).

Tuomioistuin on antanut päätöksen muutamista erikoistapauksista, joissa kansalliset tuomioistuimet eivät päässeet varmuuteen tietyn sopimuksen luokittelusta. Tuomioistuin on selventänyt, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi kattaa seuraavantyyppiset sopimukset:

— asuinhuoneiston vuokrasopimukset, jotka on tehty yhtäältä asuinhuoneiston omaan käyttöönsä vuokraavan yksityisen ja toisaalta kiinteistöalan elinkeinonharjoittajan välillä (55)

— oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskevat sopimukset (56)

— asianajajan yksityisiin tarkoituksiin tekemä asuntoluottosopimus (57)

— itsenäisen oppilaitoksen yhden opiskelijansa kanssa tekemä sopimus maksujärjestelyistä summille, jotka opiskelija on velkaa lukukausimaksuista ja opintomatkan kustannuksista (58)

— takaussopimus tai vakuussopimus, joka tehdään luonnollisen henkilön ja luottolaitoksen välillä niiden velvoitteiden vakuudeksi, joihin kaupallinen yhtiö on sitoutunut mainittuun luottolaitokseen nähden luottosopimuksen yhteydessä, kun takaajalla ei ole mitään ammatillista tai liiketoiminnallista yhteyttä mainittuun yhtiöön (59)

— asuntolaina, jonka työnantaja myönsi työntekijälle ja tämän puolisolle yksityisiin tarkoituksiin (60).

1.2.2 Sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohta ja 2 kohta) (61)

Direktiivin 2 artiklan a alakohdan mukaan, luettuna 3 artiklan 1 kohdan kanssa, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan vain sellaisiin sopimusehtoihin, joita ei ole neuvoteltu erikseen. Direktiivin 3 artiklan 2 kohta sisältää tiettyjä ennakko-oletuksia ja säännöksiä todistustaakasta, kun selvitetään, onko tietystä sopimusehdosta neuvoteltu erikseen vai ei. Johdanto-osan 9 ja 11 kappaleen lisäksi 3 artiklan 2 kohdassa annetaan myös esimerkkejä siitä, minkätyyppiset sopimusehdot direktiivi kattaa. Se kattaa yleensä, mutta ei yksinomaan, ”vakioehdot” (62), vakioidut (63) tai ennakolta muotoillut (64) sopimusehdot, jotka ovat yleensä kohdassa ”sopimusehdot”.

Se, miten ehdot esitetään, esimerkiksi tulostettuina, verkossa tai offline, käsin kirjoitettuina tai jopa suullisesti (65), tai se, miten sopimus on tehty, kuten yksityisesti tai notaarin vahvistamana, taikka se, missä sopimuksen osassa ehdot sijaitsevat tai ovatko ne yhdessä tai useammassa asiakirjassa, ei ole ratkaisevaa. Tärkeää on se, että niillä osaltaan määritetään osapuolten oikeudet ja velvollisuudet ja ettei tietystä ehdosta (tietyistä ehdoista) ole neuvoteltu erikseen.

Se, onko tietystä sopimusehdosta neuvoteltu erikseen, on kansallisten tuomioistuinten arvioitavaksi kuuluva asia. Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä todetaan, että jos sopimusehtoa, joka on laadittu ennakolta, esimerkiksi”ennakolta muotoiltu vakiosopimus”, ehtoa ”[– –] ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna”. Saman artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetään, että jos elinkeinonharjoittaja väittää, että ”vakioehdosta” on neuvoteltu erikseen, todistustaakka tästä seikasta on elinkeinonharjoittajalla. Edelleen saman artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaan se, että ehdon tietyistä näkökohdista tai tietystä ehdosta on neuvoteltu erikseen, ei tarkoita sitä, että myös muista sopimusehdoista on neuvoteltu erikseen. Sopimuksen lopussa oleva tai yksittäiset ehdot vahvistava kuluttajan allekirjoitus ei tarkoita, että sopimusehdoista on neuvoteltu erikseen.

Tuomioistuin voi antaa tarkempia ohjeita tästä kriteeristä ja ”neuvottelun” käsitteestä (66).

Kun näissä ohjeissa viitataan ”kohtuuttomiin sopimusehtoihin” tai ”ehtoihin”, viittauksilla tarkoitetaan ”sopimusehtoja, joista ei ole neuvoteltu erikseen”, vaikka sanoja ”ei ole neuvoteltu erikseen” ei toisteta. Tämä ei vaikuta siihen, että joissakin jäsenvaltioissa kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettuun direktiiviin perustuvaa suojaa sovelletaan myös erikseen neuvoteltuihin sopimusehtoihin (67).

1.2.3 Pakottavia säännöksiä heijastavien sopimusehtojen poisjättäminen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohta)

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetään, että direktiivin säännöksiä ei sovelleta sopimusehtoihin, jotka koskevat pakottavia säännöksiä heijastavia sopimusehtoja, tai sellaisten kansainvälisten sopimusten säännöksiin tai periaatteisiin, joissa jäsenvaltiot ja unioni ovat osallisina. Tuomioistuin (68) on korostanut, että poikkeuksena direktiivin tavoitteesta, joka on kuluttajien suojaaminen kohtuuttomilta ehdoilta, 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava suppeasti:

”[– –] kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon se, että tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta on tulkittava suppeasti, erityisesti kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin tavoite eli kuluttajien suojaaminen elinkeinonharjoittajien heidän kanssaan tekemiin sopimuksiin sisältyviltä kohtuuttomilta ehdoilta [– –] (69).”

Jotta sopimusehto voidaan jättää pois kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin nojalla tehdystä arvioinnista, on määritettävä, että ehto heijastaa pakottavaa säännöstä.

Direktiivin 1 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa ja johdanto-osan 13 kappaleen mukaisesti säädös on pakottava, jos

— sitä sovelletaan sopimuspuolten välillä niiden valinnasta riippumatta,

— mutta myös silloin, kun se on luonteeltaan täydentävä ja kun sitä sen vuoksi sovelletaan oletusarvoisesti eli riippumatta muista sopimuspuolten vahvistamista järjestelyistä (70).

Näissä tapauksissa ehdon poisjättäminen kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisalasta perustuu siihen, että

”[– –] lähtökohtaisesti on oikeutettua olettaa, että kansallinen lainsäätäjä on saattanut tasapainoon tiettyjen sopimusten sopimuspuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet (71).”

Tätä sovelletaan periaatteessa myös silloin, kun pakottava säännös annetaan sopimuksen tekemisen jälkeen ja kun sillä määrätään järjestelystä, joka korvaa kohtuuttoman sopimusehdon (72).

Samalla 1 artiklan 2 kohtaa koskeva poikkeus on kuitenkin rajattava tiukasti siihen asiaan, jota näillä pakottavilla säännöksillä säännellään (73). Lisäksi kansallisen lainsäädännön pakottavat säännökset, joita sovelletaan tiettyihin asiakasryhmiin, eivät ole pakottavia sääntöjä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohdan kannalta, sikäli kuin niitä on sopimusehdon vuoksi sovellettava myös muihin asiakkaisiin (74).

Tuomioistuin (75) on selventänyt, että 1 artiklan 2 kohtaa koskevaa poikkeusta ei sovelleta, jos kansalliset säännökset antavat osapuolille eri vaihtoehtoja esimerkiksi toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämiseen.

Tuomioistuin voi antaa lisäohjeistusta 1 artiklan 2 kohdasta niiden kolmen ennakkoratkaisupyynnön perusteella, joiden käsittely oli kesken näitä ohjeita kirjoitettaessa (76).

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa direktiivin soveltamisalasta suljetaan pois myös niiden kansainvälisten sopimusten määräykset tai periaatteet, joissa jäsenvaltiot ja unioni ovat osallisina, varsinkin kansainväliset sopimukset liikenteen alalla (77).

1.2.4 Vuorovaikutus muun EU-lainsäädännön kanssa

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan kaikkiin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin taloudellisen toiminnan kaikilla aloilla (78). Niinpä tiettyyn sopimukseen saatetaan soveltaa myös EU-lainsäädännön muita säännöksiä ja muita kuluttajansuojasäännöksiä sen mukaan, minkä tyyppinen sopimus on kyseessä. Muita kyseeseen tulevia säännöksiä, joita voidaan soveltaa rinnakkain, voivat olla esimerkiksi kuluttajan oikeuksista annetun direktiivin 2011/83/EU (79) horisontaaliset säännöt ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista ja peruuttamisoikeudesta tai direktiivin 2005/29/EY (80) säännöt sopimattomista kaupallisista menettelyistä. Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin lisäksi voidaan soveltaa myös tietyntyyppisiin sopimuksiin liittyviä sääntöjä, kuten kulutusluottosopimuksista annettua direktiiviä 2008/48/EY (81), kuluttajien suojaamisesta aikaosuuksia, pitkäkestoisia lomatuotteita, jälleenmyyntiä ja vaihtoa koskeviin sopimuksiin liittyvien tiettyjen seikkojen osalta annettua direktiiviä 2008/122/EY (82), kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista annettua direktiiviä 2014/17/EU (83), matkapaketeista ja yhdistetyistä matkajärjestelyistä annettua direktiiviä (EU) 2015/2302 (84), eurooppalaisesta sähköisen viestinnän säännöstöstä annettua direktiiviä (EU) 2018/1972 (85), lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annettua asetusta (EY) N:o 1008/2008 (86), sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta annettua direktiiviä 2009/72/EY (87) tai maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY (88) kumoamisesta annettua direktiiviä 2009/73/EY (89). Lisäksi kohtuuttomia sopimusehtoja koskevissa asioissa voidaan soveltaa yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävässä oikeudellisessa yhteistyössä sovellettavia sääntöjä, jotka koskevat esimerkiksi sovellettavaa lakia (90) ja tuomioistuimen toimivaltaa (91) ja menettelysääntöjä, jotka koskevat esimerkiksi vähäisiä vaatimuksia (92) tai eurooppalaista maksamismääräystä (93).

Joissakin alakohtaisissa säädöksissä nimenomaan täsmennetään, ettei niillä rajoiteta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamista. Esimerkkejä tästä ovat direktiivi 2009/72/EY (94), direktiivi 2009/73/EY (95), direktiivi 2014/17/EU (96) ja direktiivi (EU) 2018/1972 (97).

Kohdassa 1.2.3 käsitellyn, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 1 artiklan 2 kohdan nojalla sopimusehdot, jotka heijastavat pakottavia säännöksiä, myös niitä, jotka on annettu alakohtaisessa lainsäädännössä, tai kansainvälisten sopimusten määräykset on suljettu pois kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltamisalasta.

Jos alakohtainen säädös on annettu kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin antamisen jälkeen, olisi otettava huomioon, että direktiivin soveltaminen voidaan sulkea pois kyseisellä säädöksellä vain, jos siinä nimenomaisesti säädetään niin (98). Näin ei yleensä ole (99), joten kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan yleisesti alakohtaisten sääntöjen lisäksi.

Kun kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin lisäksi sovelletaan myös muita EU-säädöksiä, on syytä tukeutua tulkintaan, jolla kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin ja sen kanssa mahdollisesti ristiriidassa olevan säännöksen tehokkuus säilyy mahdollisimman hyvin. Esimerkiksi menettelysäännöt eivät saa vaarantaa kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettuun direktiiviin perustuvan, kohtuuttomilta ehdoilta suojelun tehokkuutta.

Myös muut EU-säännökset on mahdollisesti otettava huomioon, kun arvioidaan sopimusehtojen avoimuutta ja kohtuuttomuutta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin nojalla. Esimerkiksi se, että elinkeinonharjoittaja turvautuu direktiivissä 2005/29/EY (100) tarkoitettuihin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, voi olla yksittäisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnissa huomioon otettava osatekijä (101). Tällainen seikka ei kuitenkaan vaikuta suoraan sopimuksen pätevyyden arviointiin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan kannalta tarkasteltuna (102).

Alakohtaisten sääntöjen ja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin suhdetta erityisesti avoimuutta / ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja koskevien vaatimusten (103) tai sopimuksen pakollisen sisällön (104) osalta käsitellään jäljempänä kohdassa 3.3.2.

1.2.5 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin

Se, sovelletaanko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sopimukseen, joka tehdään EU:ssa asuvan kuluttajan ja EU:n ja ETA-alueen ulkopuolelle sijoittautuneen elinkeinonharjoittajan kanssa (105), määritetään periaatteessa asetuksessa (EY) N:o 593/2008 (106) (Rooma I).

Rooma I -asetuksen 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

1. Sanotun rajoittamatta 5 ja 7 artiklan soveltamista sopimukseen, jonka luonnollinen henkilö on sellaista tarkoitusta varten, jonka ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa (’kuluttaja’), tehnyt toisen henkilön kanssa tämän harjoittaman elinkeino- tai ammattitoiminnan (’elinkeinonharjoittaja’) yhteydessä, sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, edellyttäen että elinkeinonharjoittaja a) harjoittaa kaupallista tai ammattitoimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai b) suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien, ja että sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin. 2. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, osapuolet voivat valita 1 kohdan vaatimukset täyttävään sopimukseen sovellettavan lain 3 artiklan mukaisesti. Tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että kuluttaja menettää hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi 1 kohdan nojalla sovellettu.

Kun kolmanteen maahan sijoittautunut elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaa jäsenvaltiossa tai suuntaa tällaista toimintaa kuluttajille, joiden asuinpaikka on jossakin jäsenvaltiossa, nämä kuluttajat kuuluvat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin ja oman jäsenvaltionsa kuluttajansuojasäännösten antaman suojan piiriin. Tätä sovelletaan myös silloin, kun osapuolet valitsevat sovellettavaksi laiksi kolmannen maan lain. Rooma I -asetuksen 5 artiklassa on kuitenkin kuljetussopimuksia koskevia erityissääntöjä:

Lisäksi kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet, jotta kuluttajat eivät jäisi ilman tämän direktiivin mukaista suojaa siitä syystä, että sopimukseen päätetään soveltaa kolmannen valtion lainsäädäntöä, jos sopimuksella on läheinen yhteys jäsenvaltioiden alueeseen.

Tämä säännös voi antaa kuluttajalle lisäsuojaa, sillä sitä sovelletaan kaikissa tapauksissa, joissa sovellettavaksi laiksi on valittu kolmannen maan laki mutta joissa on läheinen yhteys jäsenvaltioon. Sen soveltamisedellytykset ovat siis laajemmat kuin Rooma I -asetuksen 6 artiklassa.

Lisäksi tuomioistuin on katsonut (107), että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan nojalla sopimusehto, jonka mukaan kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa elinkeinonharjoittajalla on kotipaikka, on kohtuuton, jos siinä ei yksiselitteisesti täsmennetä, että kuluttajilla on Rooma I -asetuksen 6 artiklan 2 kohdan nojalla silti oikeus vedota tavanomaisen asuinmaansa pakottaviin kuluttajansuojasääntöihin. Ilman tätä täsmennystä ehto voi johtaa kuluttajaa harhaan antamalla hänelle virheellisen vaikutelman, jonka mukaan sopimukseen sovelletaan ainoastaan valitun maan lakia. Samaa logiikkaa on sovellettava myös silloin, kun EU:n ulkopuolisen valtion laki valitaan sopimusehdon perusteella kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla (108).

2. SUHDE KANSALLISEEN LAINSÄÄDÄNTÖÖN JA VÄHIMMÄISTASON YHDENMUKAISUUS

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 artikla Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun mahdollisimman korkean tason. Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 a artikla (109) 1. Jos jäsenvaltio hyväksyy 8 artiklan mukaisesti säännöksiä, se ilmoittaa niistä ja niiden mahdollisista myöhemmistä muutoksista komissiolle, erityisesti jos — kyseisillä säännöksillä kohtuuttomuuden arviointi ulotetaan koskemaan erikseen neuvoteltuja sopimusehtoja tai hinnan tai vastikkeen asianmukaisuutta; tai — kyseisiin säännöksiin sisältyy luetteloita kohtuuttomiksi katsottavista sopimusehdoista[.] 2. Komissio huolehtii siitä, että 1 kohdassa tarkoitetut tiedot ovat helposti kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien saatavilla muun muassa verkkosivuston välityksellä. 3. Komissio toimittaa 1 kohdassa tarkoitetut tiedot muille jäsenvaltioille ja Euroopan parlamentille. Se kuulee sidosryhmiä näistä tiedoista. Johdanto-osan 17 kappale Tämän direktiivin tarkoituksen mukaisesti sen liitteessä olevien ehtojen luettelolla voi olla ainoastaan ohjeellinen luonne, ja tämän direktiivin vähimmäisluonteen vuoksi jäsenvaltiot voivat joko laajentaa tai rajoittaa ehtojen soveltamisalaa lainsäädännöllään.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi ja kansallinen lainsäädäntö ovat vuorovaikutuksessa eri tavoin. On

— säännöksiä, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, mukaan lukien säännökset, joilla niiden soveltamisalaa laajennetaan tai joissa asetetaan direktiiviä tiukempia vaatimuksia.

— Lisäksi on kansallisen oikeuden säännöksiä, jotka voivat liittyä joko asiasisältöön tai menettelyihin ja jotka koskevat muita näkökohtia mutta jotka on otettava huomioon, kun tuomioistuinten on ratkaistava kohtuuttomia sopimusehtoja koskevia tapauksia.

2.1 Vähimmäistason yhdenmukaisuus ja soveltamisalan laajentaminen (kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 ja 8 a artikla) sekä jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten rooli

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat taata tiukemman kuluttajansuojan kuin mistä direktiivissä muutoin säädetään (110). Direktiivin 8 a artikla (111) velvoittaa jäsenvaltiot ilmoittamaan kansallisista säännöistä, joiden sisältämät vaatimukset ovat tiukemmat tai joilla laajennetaan niiden kansallisten sääntöjen soveltamisalaa, joilla direktiivi saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi (112).

Jäsenvaltiot voivat soveltaa kansallisia sääntöjä, joilla kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, esimerkiksi myös erikseen neuvoteltuihin sopimusehtoihin (113) tai yritysten välisiin suhteisiin taikka kuluttajien välisiin liiketoimiin (114).

Jäsenvaltiot voivat myös tiukentaa ehtoja etenkin soveltamalla matalampaa rajaa siihen, milloin sopimusehtoa pidetään kohtuuttomana. Ne voivat esimerkiksi laatia ”mustan listan” sopimusehdoista, joita pidetään aina kohtuuttomina ilman, että niitä tarvitsee arvioida tapauskohtaisesti kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisen yleisen kohtuuttomuuden arvioinnin perusteella (115) ja/tai erilaisia harmaita listoja. Lisätietoja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin liitteestä on kohdassa 3.4.7.

Kansallisessa laissa voidaan myös esimerkiksi säätää, että avoimuuden puute voi johtaa suoraan sopimusehtojen pätemättömyyteen ilman, että olisi tehtävä kohtuuttomuuden arviointi 3 artiklan 1 kohdan nojalla (116).

Tuomioistuin (117) on myös täsmentänyt, että jäsenvaltioilla ei 8 artiklan nojalla ole velvollisuutta edellyttää 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti (118), että sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai hinnan ja korvauksen riittävyyttä voidaan arvioida vain, jos asianmukaisia ehtoja ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.

Tuomioistuin (119) on vahvistanut, että jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten oikeuskäytännössä ei ole kyse tiukemmista säännöistä, joita jäsenvaltiot voivat antaa kyseisen direktiivin 8 artiklan nojalla. Se, että jäsenvaltioiden ylimmät tuomioistuimet soveltavat sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnissa tiettyjä kriteerejä, joita alempien tuomioistuinten on käytännössä noudatettava, jos ne haluavat, ettei niiden päätöksiä kumota, tai jotka jopa sitovat alempia tuomioistuimia muodollisesti, on kuitenkin pääsääntöisesti kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaista. Jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten käyttämien kriteerien on kuitenkin oltava unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisia, eivätkä ne saa estää toimivaltaista tuomioistuinta antamasta kuluttajille tehokkaita oikeussuojakeinoja heidän oikeuksiensa suojelemiseksi tai siirtämästä tiettyä asiaa unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisua varten (120).

2.2 Muut kansallisen oikeuden säännökset

Muita kansallisia sääntöjä, joita voidaan soveltaa kohtuuttomia sopimusehtoja käsittelevissä asioissa, ovat sopimusoikeuden yleiset säännökset, etenkin ne, jotka koskevat sopimusten muotoa ja pätevyyttä, sekä kansallisten tuomioistuinten menettelyjä koskevat menettelysäännöt. Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä ei varsinaisesti säännellä näitä kysymyksiä, mutta ne voivat vaikuttaa sen soveltamiseen huomattavasti.

Esimerkiksi kun kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan yrityksen ja kuluttajan välisen sopimuksen erikseen neuvoteltuihin sopimusehtoihin, sillä ei säännellä sopimusten pätevyyttä sinänsä. On kuitenkin mahdollista, että kansallisen sopimusoikeuden nojalla yhden tai useamman sopimusehdon kohtuuttomuus johtaa siihen, että sopimus todetaan kokonaan pätemättömäksi. Näin on esimerkiksi silloin, jos sopimusta ei voida toteuttaa ilman osapuolten oleellisia velvollisuuksia koskevia järjestelyjä. Tästä mahdollisuudesta säädetään kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa, ja sitä käsitellään tarkemmin kohdassa 4.

Lisäksi kansallisessa lainsäädännössä on sääntöjä, joiden nojalla koko sopimuksen voidaan katsoa olevan pätemätön, jos se esimerkiksi rikkoo oikeudellista kieltoa tai jos sen korko on kohtuuton tai jos se on muutoin hyvän tavan vastainen. Kansallisen lainsäädännön nojalla kuluttajilla voi myös olla mahdollisuus mitätöidä sopimukset, joiden tekeminen perustui elinkeinonharjoittajan petolliseen tai aggressiiviseen käyttäytymiseen, joka voi täyttää direktiivissä 2005/29/EY (121) tarkoitettujen harhaanjohtavien, aggressiivisten tai muulla tavoin sopimattomien kaupallisten menettelyjen tunnusmerkit.

Jos tällaisiin tilanteisiin liittyy myös kohtuuttomia sopimusehtoja, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi ei yleensä vaikuta kansallisten sääntöjen soveltamiseen, kunhan ne eivät vaaranna direktiivin ja etenkään sen 6 artiklan 1 kohdan tehokkuutta (122). Tuomioistuin (123) on todennut, että periaatteessa sopimusten pätemättömyyttä koskevia sääntöjä on sovellettava niiden oman logiikan mukaisesti (124) ja että jos niissä on kyse myös kohtuuttomista sopimusehdoista, tällaiset säännöt voidaan hyväksyä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 8 artiklan nojalla, mikäli niillä saadaan kuluttajien kannalta mainitussa direktiivissä edellytettyä vähimmäissuojaa edullisempia tuloksia (125).

On syytä korostaa, että soveltamisalallaan EU:n lainsäädäntö on kansalliseen lainsäädäntöön nähden ensisijainen ja että kansallisilla viranomaisilla, myös tuomioistuimilla, on velvollisuus tulkita kansallista lainsäädäntöä mahdollisimman pitkälle yhdenmukaisesti EU:n lainsäädännön kanssa, jotta varmistetaan sen tehokkuus. Tuomioistuimen sanoin (126):

”[– –] [O]n muistutettava, että kun kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana on asia, jossa vastakkain on ainoastaan yksityisiä, sen on kansallisen oikeuden säännöksiä soveltaessaan otettava huomioon kansallisen oikeuden säännöt kokonaisuudessaan ja tulkittava niitä mahdollisimman pitkälle sovellettavan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti direktiivillä tavoitellun päämäärän kanssa yhdenmukaisen ratkaisun aikaansaamiseksi [– – (127)].”

Jos kansallista lainsäädäntöä ja menettelysääntöjä ei voida tulkita EU:n lainsäädännön mukaisesti, kansallisten tuomioistuinten on hylättävä ne ja tukeuduttava suoraan unionin lainsäädäntöön (128). Tuomioistuin (129) on vahvistanut, että kansallisten tuomioistuinten on taattava kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin säännöksille täysi vaikutus sivuuttamalla tarvittaessa omasta aloitteestaan sen kanssa ristiriidassa oleva kansallinen lainsäädäntö, vaikka se olisi annettu myöhemmin. Näin ollen tuomioistuinten ei tarvitse pyytää tai odottaa, että nämä säännökset ensin poistetaan lainsäädäntöteitse tai jossain muussa perustuslaillisessa menettelyssä. Tämä koskee myös niitä tapauksia, joissa kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä kohtuuttomien sopimusehtojen arvioinnista viran puolesta tai jopa estetään se, kun taas kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä tällaista valvontaa edellytetään (130), tai joissa kansallinen lainsäädäntö rikkoo tätä direktiiviä tai vastaavuuden tai tehokkuuden periaatteita (131).

Samalla jäsenvaltioilla on velvollisuus muuttaa sääntöjä, jotka eivät ole yhdenmukaisia kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kanssa, myös tapauksissa, joissa niiden tulkinta on epäselvää (132).

3. YLEINEN KOHTUUTTOMUUDEN ARVIOINTI JA AVOIMUUSVAATIMUKSET

3.1 Kohtuuttomuus ja avoimuus yleisesti

3 artiklan 1 ja 3 kohta 1. Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. [– –] 3. Liitteessä on ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina. 4 artikla 1. Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista. 2. Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. 5 artikla Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Tätä tulkintasääntöä ei sovelleta 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelyjen yhteydessä. Johdanto-osan 16 kappale […] Arvioitaessa vilpitöntä mieltä on kiinnitettävä erityistä huomiota osapuolten neuvotteluasemien vahvuuteen sekä siihen, onko kuluttajaa jollakin tavoin kannustettu suostumaan ehtoon ja onko tavarat ja palvelut myyty tai toimitettu kuluttajan tekemästä erityistilauksesta. Vilpittömän mielen vaatimuksen voi täyttää elinkeinonharjoittaja, joka kohtelee oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti toista osapuolta, jonka lailliset edut hänen on otettava huomioon. Johdanto-osan 20 kappale Sopimukset on laadittava selvin ja ymmärrettävin ilmaisuin; kuluttajalle on tosiasiallisesti annettava tilaisuus tutkia kaikki ehdot, ja epäselvässä tapauksessa on kuluttajalle suotuisimman tulkinnan oltava etusijalla. Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa liitteessä olevan 1 kohdan i alakohta 1. Ehdot, joiden tarkoituksena tai seurauksena on: [– –] i) kuluttajan sitominen peruuttamattomasti ehtoihin, joihin hänellä ei ollut mitään tosiasiallista mahdollisuutta tutustua ennen sopimuksen tekemistä; j) elinkeinonharjoittajan valtuuttaminen muuttamaan sopimusehtoja yksipuolisesti ilman pätevää sopimuksessa mainittua syytä.

Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään yleisestä testistä, jonka mukaisesti elinkeinonharjoittajien käyttämien sopimusehtojen kohtuuttomuutta on arvioitava. Yleinen testi on otettava huomioon jäsenvaltioiden säännöissä, ja niiden viranomaisten on käytettävä testiä tapauskohtaisesti yksittäisiä ehtoja arvioidessaan.

Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisen yleisen testin lisäksi 3 artiklan 3 kohdassa mainitaan liite, jossa on ohjeellinen mutta ei tyhjentävä luettelo niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina (133)

Lisäksi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi sisältää niille elinkeinonharjoittajille tarkoitetut avoimuusvaatimukset, jotka eivät käytä erikseen neuvoteltuja sopimusehtoja. Ne käyvät ilmi säännöistä, joiden mukaan sopimusehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi (direktiivin 4 artiklan 2 kohta ja 5 artikla), ja vaatimuksesta, jonka mukaan kuluttajille on annettava todellinen mahdollisuus tutustua sopimusehtoihin ennen sopimuksen tekemistä (liitteessä olevan 1 kohdan i alakohta ja johdanto-osan 20 kappale).

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin yhteydessä avoimuusvaatimuksilla on kolme tehtävää:

— 5 artiklan toisen virkkeen mukaan sopimusehtoja, jotka eivät ole selkeitä ja ymmärrettäviä, on tulkittava kuluttajan eduksi (134). — 4 artiklan 2 kohdan mukaan sopimuksen pääkohteen taikka hinnan tai korvauksen riittävyyttä saa arvioida 3 artiklan 1 kohdan nojalla vain, jos niitä koskevat ehdot eivät ole selkeitä ja ymmärrettäviä (135). — Avoimuusvaatimusten noudattamisen laiminlyönti voi olla tietyn sopimusehdon kohtuuttomuuden arvioinnin osa-alue (136), ja se voi jopa viitata kohtuuttomuuteen (137).

Tuomioistuin on antanut ohjeita sekä avoimuusvaatimuksista, jotka elinkeinonharjoittajien on täytettävä, että yleistä kohtuuttomuuden arviointia koskevista kriteereistä. Tarkempia tietoja avoimuudesta on kohdassa 3.3, ja kohdassa 3.4 annetaan lisää tietoa yleisestä kohtuuttomuuden arvioinnista.

Tuomioistuin on toistuvasti todennut (138), että vaikka sen tehtävä on antaa ohjeita avoimuuden ja kohtuuttomuuden tulkinnasta, on kansallisten viranomaisten, eritoten kansallisten tuomioistuinten, tehtävä arvioida tiettyjen sopimusehtojen avoimuutta ja kohtuuttomuutta kunkin asian tapauskohtaisten olosuhteiden perusteella. Tuomioistuin (139) on ilmaissut tämän näin:

”42 Vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin EY 234 artiklassa ( 140 ) sille myönnettyä toimivaltaansa käyttäen tulkinnut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores antamansa tuomion 22 kohdassa yleisiä kriteerejä, joita yhteisön lainsäätäjä on käyttänyt kohtuuttoman sopimusehdon käsitteen määrittelemiseksi, se ei kuitenkaan voi lausua näiden yleisten kriteerien soveltamisesta tiettyyn sopimusehtoon, jota on tarkasteltava yksittäistapauksen seikat huomioon ottaen (ks. em. asia Freiburger Kommunalbauten, tuomion 22 kohta). 43 Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava edellä esitetyn valossa sitä, voidaanko sopimusehtoa pitää direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuuttomana.”

Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttääkö jokin sopimusehto vilpittömässä mielessä toimimisen, tasapainon ja avoimuuden vaatimukset, kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet.

Sama koskee myös sen tutkimista, sisältyykö sopimusehto ”sopimuksen pääkohde” -käsitteeseen vai onko sen tutkimisessa kyse hinnan ja korvauksen riittävyyden tarkastelusta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun mukaisesti (141).

Edellä sanotun perusteella tuomioistuin (142) on yleensä pidättäytynyt antamasta lopullista arviota tietyn sopimusehdon kohtuuttomuudesta ja jättänyt sen ennakkoratkaisua pyytäneen kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi. Tietyissä tapauksissa tuomioistuin on kuitenkin todennut varsin selvästi, että tietty sopimusehto on kohtuuton (143).

Kansalliset tuomioistuimet voivat kehittää tarkempiakin kriteerejä sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointiin, kunhan ne ovat tuomioistuimen vahvistaman metodologian mukaisia (144). Kun jäsenvaltioiden ylimmät tuomioistuimet antavat yhdenmukaisen laintulkinnan varmistamisen vuoksi sitovia päätöksiä, jotka koskevat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin täytäntöönpanon muotoseikkoja, ne eivät saa estää yksittäisiä tuomioistuimia turvaamasta tämän direktiivin täyttä vaikutusta ja tarjoamasta kuluttajalle tehokasta oikeussuojaa taikka pyytämästä tuomioistuimelta ennakkoratkaisua asiassa (145).

Näissä ohjeissa ei voida käsitellä tietyntyyppisten sopimusehtojen arviointia koskevaa oikeuskäytäntöä jäsenvaltioissa, sillä sitä on runsaasti.

3.2 Sopimuksen pääkohteeseen tai hintaan ja korvaukseen liittyvät sopimusehdot (kuluttajasopimusten kohtuuttomista hinnoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohta)

Sopimuksen pääkohteeseen tai hintaan ja korvaukseen liittyvät sopimusehdot kuuluvat kuluttajasopimusten kohtuuttomista hinnoista annetun direktiivin soveltamisalaan (146). Näiden sopimusehtojen erityisluonne piilee siinä, että direktiivin 4 artiklan 2 kohdan vähimmäisvaatimus (147), niiden kohtuuttomuuden arviointi 3 artiklan 1 kohdan nojalla, on suljettu pois (148) tai sitä on rajoitettu (149), jos nämä ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi eli ne täyttävät direktiivissä esitetyt avoimuusvaatimukset.

Koska kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta 3 artiklan 1 kohdan mukaisen kohtuuttomuuden arvioinnin soveltamiseen, tätä säännöstä on tulkittava tiukasti (150). Myös 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava Euroopan unionissa yhdenmukaisesti, kun otetaan huomioon direktiivin tarkoitus (151). Yksittäistapauksissa on kansallisten tuomioistuinten tehtävä määrittää, liittyykö tietty sopimusehto a) sopimuksen pääkohteen määritelmään vai tarkoittaako sen kohtuuttomuuden selvittäminen hinnan ja korvauksen asianmukaisuuden arviointia (152), ja b) onko nämä sopimusehdot laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi (153).

3.2.1 Sopimuksen pääkohteen määritelmään liittyvät sopimusehdot

Tuomioistuimen mukaan kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”sopimuksen pääkohde” piiriin kuuluvien sopimusehtojen on ymmärrettävä olevan niitä, joilla vahvistetaan sopimuksen olennaiset suoritukset ja jotka sellaisenaan määrittävät sopimusta (154). Sitä vastoin ehdot, jotka ovat pelkästään liitännäisehtoja, eivät voi kuulua ”sopimuksen pääkohde” -käsitteeseen (155). Jotta voidaan määrittää, kuuluuko ehto ”sopimuksen pääkohde” -käsitteeseen, on otettava huomioon sopimuksen luonne, yleinen rakenne ja määräykset sekä sen oikeudellinen ja tosiasiallinen konteksti (156).

Tuomioistuin (157) on ilmaissut tämän ulkomaan valuutan määräisten luottojen osalta näin:

”37 Useat unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat viittaavat [– –] siihen, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sopimuksen pääkohteen käsitteen alaan kuuluu pääasiassa kyseessä olevan kaltainen elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen ulkomaanvaluutan määräiseen luottosopimukseen otettu sopimusehto, josta ei ole erikseen neuvoteltu ja jonka mukaan luotto on maksettava takaisin tässä samassa valuutassa. 38 [– –] siinä, että luotto on maksettava takaisin tietyssä valuutassa, ei lähtökohtaisesti ole kyse liitännäisestä maksujärjestelystä vaan koko velalliselle kuuluvan velvollisuuden ominaislaadusta, joten se on olennainen osa lainasopimusta.”

Tältä osin tuomioistuin (158) on korostanut eroa erilaisten sopimusehtojen välillä: toisissa määrätään, että luotto on maksettava takaisin samassa ulkomaan valuutassa, jossa se myönnettiin, ja toisissa taas määrätään, että ulkomaan valuutassa myönnetty luotto on maksettava takaisin kansallisessa valuutassa pankin soveltaman myyntikurssin mukaisesti (159). Tuomioistuin katsoi (160), että ulkomaan valuutassa myönnettyä luottoa koskevaan sopimukseen sisältyneellä sopimusehdolla, jonka mukaan luotto oli maksettava takaisin samassa ulkomaan valuutassa kuin jossa se myönnettiin, asetetaan olennainen kyseistä sopimusta luonnehtiva velvollisuus. Se siis liittyy ”sopimuksen pääkohteeseen” 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun mukaisesti. Tältä osin sillä, annetaanko luottosumma kuluttajan käyttöön paikallisessa valuutassa eikä sopimuksessa määrätyssä valuutassa, ei ole merkitystä (161). Tuomioistuin piti valuutanmuuntomekanismista määräävää ehtoa päinvastoin liitännäisjärjestelynä (162).

3.2.2 Hintaan ja korvaukseen liittyvät sopimusehdot

Hintaan ja korvaukseen eli kuluttajan taloudellisiin velvoitteisiin liittyville ehdoille on periaatteessa tehtävä 3 artiklan 1 kohdan mukainen kohtuuttomuuden arviointi. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan (163) mukaan kohtuuttomuuden arviointi voi kohdistua hinnan ja korvauksen asianmukaisuuden tai, kuten johdanto-osan 19 kappaleessa on ilmaistu, ”tavaroiden ja palvelujen hinta-laatusuhteen” arviointiin vain, jos näitä seikkoja koskevat ehdot eivät ole selkeät. Sitä vastoin muiden hintaan tai korvaukseen liittyvien seikkojen, kuten yksipuolisten hinnanmuutosten mahdollisuuden tai mekanismin, kohtuuttomuutta on arvioitava silloinkin, kun niitä koskevat ehdot ovat täysin selkeät.

Tuomioistuin (164) on kuvannut tällaisten sopimusehtojen arvioinnin rajoituksia lainasopimuksen yhteydessä näin:

”Ehdot, jotka koskevat kuluttajan luotonantajalle tekemää vastasuoritusta tai jotka vaikuttavat todelliseen hintaan, joka kuluttajan on maksettava luotonantajalle, eivät siis kuulu lähtökohtaisesti tähän ehtojen toiseen ryhmään lukuun ottamatta kysymystä siitä, onko sopimuksessa määrätty vastasuorituksen määrä tai hinta asianmukainen suhteessa luotonantajan vastineena toimittamaan palveluun.”

Tuomioistuin (165) on myös täsmentänyt, että hinnanmuutoksia koskevat sopimusehdot kuuluvat kokonaisuudessaan 3 artiklan 1 kohdan mukaiseen kohtuuttomuuden arviointiin:

”[– –] Tätä säännöstä ei kuitenkaan voida soveltaa kuluttajalle tarjottavista palveluista aiheutuvien kulujen muuttamismekanismia koskevaan sopimusehtoon.”

Tämä on linjassa sen kanssa, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin liitteessä esitetään edellytykset, jotka hinnanmuutoksia koskevien ehtojen on yleensä täytettävä, jotta niitä ei pidettäisi kohtuuttomina (166)

Lisäksi tuomioistuin katsoo, että se, että tietty maksu olisi pitänyt sisällyttää kulutusluotosta aiheutuvan kokonaiskustannuksen laskentaan direktiivin 2008/48/EY nojalla, ei tarkoita sitä, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohta kattaa sopimusehdon, jossa tästä maksusta määrätään (167).

Tuomioistuin on niin ikään selventänyt, että hinnan tai korvauksen asianmukaisuuden arviointi jätetään pois kohtuuttomuuden arvioinnista vain, jos sitä koskevissa ehdoissa määrätään todellinen korvaus toimitettavasta tuotteesta tai palvelusta (168). Tämän perusteella tuomioistuin (169) on ratkaissut asian näin:

”[– –] tätä poikkeusta ei voida soveltaa sopimusehtoihin, joilla [– –] ainoastaan määritellään lyhennyserien laskemiseksi sen ulkomaan valuutan vaihtokurssi, jonka määräinen luottosopimus on, kun velkoja ei kuitenkaan tarjoa mitään vaihtopalvelua tämän laskennan yhteydessä, ja joihin ei näin ollen sisälly mitään ”korvausta”, jonka asianmukaisuutta vastineena velkojan toimittamaan suoritukseen nähden ei voitaisi tutkia sen kohtuuttomuuden arvioimiseksi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan nojalla.”

3.3 Avoimuusvaatimukset

3.3.1 Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaiset avoimuusvaatimukset

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisia avoimuusvaatimuksia sovelletaan kaikentyyppisiin sopimusehtoihin (paitsi erikseen neuvoteltuihin ehtoihin (170)), jotka kuuluvat direktiivin soveltamisalaan (171).

Tuomioistuin on tulkinnut laajasti 4 artiklan 2 kohdan ja 5 artiklan vaatimuksia, joiden mukaan sopimusehtojen on oltava selkeitä ja ymmärrettäviä. Tältä osin tuomioistuin on myös ottanut huomioon, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan e alakohdan mukaan se, ettei kuluttajilla ole ollut tosiasiallista mahdollisuutta tutustua sopimusehtoihin (172), osoittaa, että ehdot ovat kohtuuttomia.

Vaikka tuomioistuin ei ole nimenomaisesti käsitellyt monia jäljempänä mainituista tekijöistä, komissio katsoo, että seuraavat tekijät ovat merkityksellisiä arvioitaessa, onko tietty sopimusehto selkeä ja ymmärrettävä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä tarkoitetun mukaisesti:

— Onko kuluttajalla ollut tosiasiallinen mahdollisuus tutustua sopimusehtoihin ennen sopimuksen tekemistä? Tähän sisältyy kysymys siitä, ovatko sopimusehdot olleet kuluttajan saatavilla ja onko kuluttajalle annettu mahdollisuus lukea ne. Jos sopimusehdossa viitataan liitteeseen tai toiseen asiakirjaan, kuluttajan on voitava lukea nämä asiakirjat.

— Yksittäisten ehtojen ymmärrettävyys: niiden sanamuodon selkeys ja käytetyn terminologian tarkkuus, tarvittaessa myös muihin sopimusehtoihin nähden (173). Tässä yhteydessä on otettava huomioon niiden kuluttajien asema tai näkökulma, joita kyseiset ehdot koskevat (174); tähän sisältyy myös kysymys siitä, onko kielenkäytön tyyli, jolla ehdot on laadittu, riittävän tuttua kuluttajille, joita nämä ehdot koskevat.

— Sopimusehtojen esittämistapa. Näihin voi sisältyä seuraavia näkökohtia: — visuaalisen esittämistavan selkeys ja kirjasinkoko — se, onko sopimus rakenteeltaan looginen ja onko tärkeät määräykset esitetty asianmukaisen näkyvästi sen sijaan, että ne olisi piilotettu muiden määräysten sekaan — ovatko ehdot sopimuksessa tai sellaisessa asiayhteydessä, jossa niiden voidaan kohtuudella olettaa olevan, myös toisiin asiaankuuluviin sopimusehtoihin nähden jne.

Esimerkiksi sopimusehtoja, joiden vaikutus on ymmärrettävissä vain, kun ne luetaan yhdessä, ei saa esittää siten, että niiden yhteinen vaikutus hämärtyy, esimerkiksi sijoittamalla ne sopimustekstin eri osiin (175).

Tuomioistuin on koonnut kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ja 5 artiklan perusteella, paikoitellen myös johdanto-osan 20 kappaleeseen ja etenkin liitteessä olevan 1 kohdan i ja j alakohtaan viitaten, avoimuusvaatimukset ja tietovaatimukset, jotka sisältävät myös muita kuin edellä mainittuja näkökohtia. Tältä osin tuomioistuin käyttää myös ilmausta ”sisällölliset avoimuusvaatimukset” (176). Tuomioistuimen mukaan avoimuus ”edellyttää enemmänkin kuin vain sitä, että sopimusehdot ovat muodollisesti ja kieliopillisesti ymmärrettäviä”, ja tarkoittaa, että ”kuluttajien on voitava arvioida taloudelliset seuraukset, joita sopimusehdosta tai sopimuksesta aiheutuu” (177):

”44 Sopimusehtojen avoimuutta koskevan vaatimuksen osalta, kuten käy ilmi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdasta, tuomioistuin on päättänyt, että tämän vaatimuksen, joka toistetaan myös direktiivin 5 artiklassa, ei voida ajatella tarkoittavan pelkästään sitä, että ehdot ovat muodollisesti ja kieliopillisesti selkeitä , vaan että koska direktiivillä 93/13 perustettu suojajärjestelmä rakentuu ajatukselle siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli etenkin tietojensa puolesta, vaatimus sopimusehtojen laatimisesta selkeästi ja ymmärrettävästi ja näin ollen myös direktiivissä säädetty avoimuuden vaatimus on ymmärrettävä laajasti [– –] osalta, kuten käy ilmi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdasta, tuomioistuin on päättänyt, että tämän vaatimuksen, joka toistetaan myös direktiivin 5 artiklassa,, vaan että koska direktiivillä 93/13 perustettu suojajärjestelmä rakentuu ajatukselle siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli etenkin tietojensa puolesta, vaatimus sopimusehtojen laatimisesta selkeästi ja ymmärrettävästi ja näin ollen myös[– –] ( 178 ) .” ”45 siten että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu [– –] [– –] vaatimus siitä, että sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, tarkoittaa sen lisäksi, että sopimusehdon on oltava kieliopillisesti kuluttajalle ymmärrettävä, myös sitä, että sopimuksessa myös ilmaistaan avoimesti, miten kyseisessä sopimusehdossa tarkoitettu menettely käytännössä toimii sekä minkälainen suhde kyseisellä menettelyllä on siihen menettelyyn, josta on määrätty muissa sopimusehdoissa,täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojallasiitä hänelle aiheutuu [– –] ( 179 ) .”

Avoimuuden ymmärtäminen näin laajasti tarkoittaa, että elinkeinonharjoittajien on annettava kuluttajille selkeää tietoa sopimusehdoista ja niiden vaikutuksista/seurauksista ennen sopimuksen tekemistä. Tuomioistuin on toistuvasti korostanut tällaisen tiedon tärkeyttä, jotta kuluttajat ymmärtäisivät sopimuksesta johtuvien oikeuksiensa ja velvollisuuksiensa laajuuden ennen kuin he sitoutuvat sopimukseen. Tuomioistuin (180) on todennut, että

”[– –] vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ennen sopimuksen tekemistä tiedoilla sopimusehdoista ja sopimuksen tekemisen seurauksista on kuluttajalle perustavanlaatuinen merkitys. Kuluttaja päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella, haluaako hän sitoutua elinkeinonharjoittajan aiemmin laatimiin ehtoihin [– –] (181).”

Tuomioistuin on täsmentänyt vaatimuksia edelleen varsinkin sellaisten sopimusehtojen osalta, jotka ovat oleellisia niiden velvollisuuksien laajuuden kannalta, joihin sitoutumisen kuluttajat hyväksyvät. Tällaisia sopimusehtoja ovat esimerkiksi ne, joilla määrätään maksut, jotka kuluttajien on suoritettava lainasopimuksen nojalla. Jotkin näistä päätöksistä koskevat erityisesti asuntoluottosopimuksia, jotka ovat ulkomaanvaluutan määräisiä tai jotka on sidottu ulkomaan valuuttaan. Tuomioistuin on tiivistänyt elinkeinonharjoittajilta edellytettävän vaatimuksen näin (182):

”[– –] Kun kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon kaikki sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet, sen tehtävänä on tässä yhteydessä erityisesti varmistaa, että käsiteltävässä asiassa kuluttajalle on annettu tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen ja joiden avulla hän voi arvioida muun muassa lainansa kokonaiskustannuksia. Tässä arvioinnissa on yhtäältä ratkaisevaa se, onko ehdot laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, jotta keskivertokuluttaja – eli tavanomaisen valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja – voi niiden perusteella arvioida tällaisia kustannuksia, ja toisaalta se, onko luottosopimuksessa jätetty mainitsematta tietoja, joita pidetään sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonteen kannalta keskeisinä [– –] (183).”

Tuomioistuin on soveltanut näitä perusteita esimerkiksi siihen, miten ulkomaan valuuttaan sidottuihin asuntoluottoihin sovellettava ulkomaan valuutan vaihtomenettely käytännössä toimii (184) ja kulutusluottosopimuksesta johtuviin korkoihin ja maksuihin sekä niiden mukautukseen (185). Lisäksi tuomioistuin on soveltanut näitä avoimuutta koskevia vaatimuksia siihen, että ulkomaan valuutan määräisinä myönnettyjen lainojen osalta kuluttaja kantaa riskin sen valuutan arvon alenemisesta, jonka määräisenä hän saa tulonsa (186). Arvonaleneminen voi nimittäin vaikuttaa kuluttajan lainanmaksukykyyn. Näissä tapauksissa tuomioistuin edellyttää, että elinkeinonharjoittajan on annettava tietoja valuuttakurssin mahdollisista vaihteluista ja ulkomaanvaluutan määräisen lainan ottamiseen sisältyvistä riskeistä, ja kehottaa kansallisia tuomioistuimia tarkistamaan, onko elinkeinonharjoittaja antanut kuluttajalle kaikki merkitykselliset tiedot niin, että kuluttaja voi arvioida taloudelliset velvoitteensa (187). Myös sillä on merkitystä, onko elinkeinonharjoittaja esittänyt nämä tärkeät tiedot riittävän näkyvästi.

Lisäksi tuomioistuin on todennut, että avoimuusvaatimusten täyttymistä arvioidessaan kansallisten tuomioistuinten on tarkistettava, ovatko kuluttajat saaneet vaaditut tiedot (188), ja otettava huomioon myös luotonantajan luottosopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamat ilmoitukset ja tiedot (189).

Jos elinkeinonharjoittajien on sopimusehdon luonteen takia annettava tietyt tiedot tai selitykset ennen sopimuksen tekemistä, niillä on myös velvollisuus osoittaa, että ne ovat antaneet kuluttajille tarvittavat tiedot, jotta voidaan todeta, että nämä ehdot ovat selkeät ja ymmärrettävät (190).

Vaikka avoimuutta koskevat päätökset liittyvät usein sopimusehtoihin, joissa määritetään sopimuksen pääkohde tai korvaus, tai sopimusehtoihin, jotka liittyvät läheisesti näihin sopimuksen keskeisiin seikkoihin, 5 artiklan mukaiset avoimuusvaatimukset eivät rajoitu pelkästään kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin ehtoihin. Avoimuus, myös ennakoitavuus, on tärkeä näkökohta myös sopimuksen yksipuolisten muutosten kannalta, etenkin lainasopimusten tai pitkäaikaisten toimitussopimusten hinnanmuutosten osalta (191).

Vaikka kaikki sopimusehdot on esitettävä selkeästi ja ymmärrettävästi, on todennäköistä, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetusta direktiivistä johtuvien elinkeinonharjoittajan sopimuksentekoa edeltävien tiedonantovaatimusten laajuuteen vaikuttaa myös sopimusehdon merkitys liiketoimen ja sen taloudellisen vaikutuksen kannalta.

Tuomioistuinta (192) on pyydetty antamaan ohjeistusta avoimuutta koskevista kriteereistä, jotka sisällytetään asuntoluottosopimuksen kohtaan, joka koskee jäsenvaltion pankin vahvistamaa sovellettavaa korkoprosenttia.

3.3.2 Muista EU-säädöksistä johtuvat avoimuusvaatimukset

Niitä sopimusta edeltäviä tietoja, jotka elinkeinonharjoittajien on annettava kuluttajille yleensä tai tietyntyyppisten sopimusten yhteydessä, säännellään erilaisilla EU-säädöksillä. Niitä ovat esimerkiksi sopimattomista kaupallisista menettelyistä annettu direktiivi (193), kuluttajan oikeuksista annettu direktiivi (194), kulutusluottodirektiivi (195), asuntoluottodirektiivi (196), matkapakettidirektiivi (197), sähköisen viestinnän säännöistä annettu direktiivi (198), lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annettu asetus (EY) N:o 1008/2008 (199) sekä sähkön ja maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetut direktiivit 2009/72/EY (200) ja 2009/73/EY (201). Näillä säädöksillä voidaan säännellä myös asianmukaisten sopimusten pakollista sisältöä (202), ja ne voivat sisältää sopimusmuutosten ja niiden avoimuuden hyväksymistä koskevia sääntöjä (203).

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettu direktiivi ei vaikuta näiden säännösten soveltamiseen ja seurauksiin, joita niiden noudattamatta jättämisestä koituu näiden säädösten perusteella (204).

Jos sovelletaan erityisiä sopimusta edeltäviä ja sopimukseen liittyviä tietoja koskevia vaatimuksia, myös ne on otettava huomioon kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin avoimuusvaatimusten yhteydessä tapauskohtaisesti ja näiden säädösten tarkoituksen ja soveltamisalan mukaisesti.

EU:n kulutusluottolainsäädännön osalta (205) tuomioistuin on korostanut sitä, miten tärkeää on, että luotonantajien täytyy antaa kaikki tiedot, jotka voivat vaikuttaa kuluttajien sitoumuksen laajuuteen (206), ja esittää luoton kokonaiskustannukset yhden ainoan matemaattisen laskentakaavan mukaisesti laskettuina (207). Näin ollen se, että todellista vuosikorkoa ei ilmoiteta EU:n kulutusluottosääntöjen mukaisesti (208), on ”ratkaiseva tekijä”, kun määritetään, onko luoton kokonaiskustannuksiin liittyvä sopimusehto laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Tämä koskee myös tilannetta, jossa todellisen vuosikoron laskennassa tarvittavia tietoja ei ilmoiteta (209). Tätä on sovellettava myös silloin kun ilmoitettu todellinen vuosikorko on virheellinen tai harhaanjohtava. Jos EU:n kulutusluottosääntöjen nojalla vaadittavia tietoja luoton kokonaiskustannuksista ei anneta tai jos ne ovat harhaanjohtavia, niitä koskevien ehtojen ei katsota olevan selkeitä ja ymmärrettäviä.

Kuluttajien asuntoluottosopimusten osalta kaikki tuomioistuimen tähän saakka tekemät ratkaisut on tehty ennen kuin kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista annettua direktiiviä 2014/17/EU alettiin soveltaa (210). Tästä syystä tuomioistuin ei ole vielä ratkaissut asioita, joissa on kyse direktiivin 2014/17/EU mukaisten tietovaatimusten ja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisten avoimuusvaatimusten välisestä suhteesta. Direktiivissä 2014/17/EU säädetään tiukat avoimuusvaatimukset edellyttämällä, että kuluttajille annetaan selkeää ja ymmärrettävää yleistietoa luottosopimuksista eurooppalaisen standardoidun tietosivun (ESIS-tietosivun) ja todellista vuosikorkoa koskevan laskelman avulla. Valuuttalainojen osalta direktiivin 2014/17/EU 23 artiklan 6 kohdassa edellytetään, että luotonantajat ja luotonvälittäjät ilmoittavat kuluttajalle ESIS-tietosivulla ja luottosopimuksessa järjestelyistä, joilla kuluttajan altistuminen vaihtokurssiriskille rajataan luottoaikana. Jos luottosopimuksessa ei määrätä, että kuluttajan altistuminen vaihtokurssiriskille rajataan alle 20 prosentin vaihteluun, ESIS-tietosivuun on sisällytettävä havainnollinen esimerkki vaihtokurssin 20 prosentin vaihtelun vaikutuksista.

Tuomioistuin on soveltanut (211) maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetusta direktiivistä 2003/55/EY (212) ja kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetusta direktiivistä peräisin olevia avoimuusvaatimuksia toisiaan täydentävällä tavalla.

Se, onko elinkeinonharjoittaja noudattanut toimialakohtaisia vaatimuksia, on tärkeä seikka arvioitaessa kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisten avoimuusvaatimusten täyttymistä. Kun otetaan huomioon, että kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä ja toimialakohtaista lainsäädäntöä sovelletaan rinnakkain, kummankaan säädöksen noudattaminen ei automaattisesti tarkoita, että kaikkia kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisia avoimuusvaatimuksia olisi noudatettu. Lisäksi se, ettei tietty säädös sisällä erityisiä tietovaatimuksia, ei sulje pois kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettuun direktiiviin perustuvia tiedonantovelvollisuuksia, jotka koskevat elinkeinonharjoittajien oma-aloitteisesti lisäämiä sopimusehtoja.

3.4 Kohtuuttomuuden arviointi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan nojalla

3.4.1 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan mukainen arviointimenettely

Sopimusehtoja on pidettävä 3 artiklan 1 kohdan nojalla kohtuuttomina, jos

— ne hyvää tapaa koskevien vaatimusten vastaisesti

— aiheuttavat kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.

Vaikka tuomioistuinta ei ole toistaiseksi pyydetty selventämään näiden kahden kriteerin välistä suhdetta, 3 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 16 kappaleen sanamuoto viittaa kuitenkin siihen, että hyvän tavan vastaisuus liittyy sopimusehdosta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien huomattavaan epätasapainoon. Johdanto-osan 16 kappaleessa viitataan osapuolten neuvotteluasemaan ja selitetään, että ”hyvää tapaa” koskeva vaatimus liittyy siihen, kohteleeko elinkeinonharjoittaja kuluttajaa oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti ja ottaako se kuluttajan lailliset edut huomioon. Tältä osin tuomioistuin (213) pitää erityisen oleellisena tarkastella sitä, voiko elinkeinonharjoittaja kohtuudella olettaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt ehdon yksilöllisissä neuvotteluissa:

”Siitä, missä tilanteessa tällainen epätasapaino on lojaliteettiperiaatteen vastainen, on todettava, että – kun otetaan huomioon direktiivin 93/13 johdanto-osan 16 perustelukappale – kansallisen tuomioistuimen on tämän selvittämiseksi tutkittava, voisiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi yksilöllisissä sopimusneuvotteluissa hyväksynyt tällaisen ehdon [– –] (214).”

Tämä vahvistaa sen, että 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu hyvän tavan käsite on objektiivinen käsite, joka liittyy kysymykseen siitä, onko kyseinen sopimusehto sisältönsä puolesta yhteensopiva oikeudenmukaisten ja kohtuullisten markkinakäytäntöjen kanssa, joissa kuluttajan lailliset edut otetaan riittävästi huomioon. Näin ollen se liittyy läheisesti (215) osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien (epä)tasapainoon.

Huomattavan epätasapainon arviointi edellyttää sen selvittämistä, miten sopimusehto vaikuttaa osapuolten oikeuksiin ja velvollisuuksiin. Jos on täydentäviä sääntöjä, joista sopimusehto poikkeaa, ne ovat ensisijainen lähtökohta, johon osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien huomattavan epätasapainon arviointi pohjautuu (216). Jos asiaa koskevia säännöksiä ei ole, huomattavaa epätasapainoa on arvioitava muiden vertailukohtien perusteella. Niitä ovat esimerkiksi oikeudenmukaiset ja kohtuulliset markkinakäytännöt tai osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien vertailu tietyn ehdon perusteella siten, että samalla otetaan huomioon sopimuksen luonne ja muut asiaankuuluvat sopimusehdot.

Sopimusehdon kohtuuttomuuden arvioinnissa on 4 artiklan 1 kohdan nojalla (217) otettava huomioon

— sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne

— sopimuksen tai toisen sopimuksen, josta kyseinen sopimus riippuu, kaikki muut ehdot

— kaikki sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet.

Jäsenvaltiot voivat poiketa tästä yleisestä kohtuuttomuuden arvioinnista vain kuluttajien eduksi eli vain silloin, jos kansallisen täytäntöönpanosäädöksen avulla on helpompi päätellä, että sopimusehto on kohtuuton (218).

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin liitteessä (219) oleva ohjeellinen luettelo sopimusehdoista on tärkeä väline, johon sen arviointi, onko tietty ehto kohtuuton 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti, voidaan perustaa (220). Sitä vastoin silloin, kun tietty ehto on kansallisella ”mustalla listalla”, 3 artiklan 1 kohdan kriteereihin perustuvaa tapauskohtaista arviointia ei tarvitse tehdä. Vastaavaa logiikkaa noudatetaan silloin, kun jäsenvaltio on laatinut luettelon sopimusehdoista, jotka saattavat olla kohtuuttomia.

3.4.2 Sovellettavat säännökset ja huomattava epätasapaino

Arvioidessaan, aiheuttaako jokin sopimusehto ”kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille”, kansallisten tuomioistuinten on ensinnäkin vertailtava kyseistä sopimusehtoa niihin kansallisen oikeuden sääntöihin, joita sovellettaisiin, jos sopimusehtoa ei olisi (221) (ts. täydentävät säännöt). Tällaisia sääntelymalleja on erityisesti kansallisessa sopimuslainsäädännössä, esimerkiksi säännöissä, joissa säädetään osapuolelle koituvista seuraamuksista, jos tämä ei täytä tiettyjä sopimusvelvoitteita. Niitä voivat olla ehdot, joiden perusteella voidaan vaatia seuraamuksia, kuten viivästyskorkoja, tai lakisääteistä korkoa koskevat säännökset (222).

Tällaisen vertailevan analyysin perusteella kansallinen tuomioistuin voi arvioida, asettaako sopimusehto kuluttajan oikeudellisesti epäedullisempaan tilanteeseen kuin muutoin sovellettavan sopimuslainsäädännön perusteella ja missä määrin näin mahdollisesti tapahtuu. Sopimusehto voi asettaa kuluttajat oikeudellisesti epäedullisempaan tilanteeseen esimerkiksi silloin, jos se rajoittaa oikeuksia, jotka kuluttajalla muutoin olisi, tai jos sillä mahdollisesti lisätään oikeuksien käyttämistä koskeva rajoite. Se voi asettaa kuluttajalle myös sellaisen lisävelvollisuuden, jota asianmukaisissa kansallisissa säännöissä ei ole (223).

Oikeuksien ja velvollisuuksien välinen, kuluttajan vahingoksi koituva epätasapaino on huomattava, jos ”loukataan riittävän vakavalla tavalla sitä oikeudellista asemaa, jossa kuluttaja [– –] on sovellettavien kansallisten säännösten nojalla (224)”. Tämä ei välttämättä edellytä sitä, että ehdolla on oltava huomattava taloudellinen vaikutus liiketoimen arvoon (225). Niinpä esimerkiksi sopimusehto, joka velvoittaa kuluttajan maksamaan veron, joka sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla kuuluisi elinkeinonharjoittajan maksettavaksi, voi luoda huomattavan epätasapainon osapuolten oikeuksiin ja velvollisuuksiin riippumatta summista, jotka kuluttajan olisi maksettava tällaisen sopimusehdon nojalla (226).

Sopimusehdon vaikutus määräytyy siis sen mukaan, millaisia seurauksia siitä on sopimukseen sovellettavan kansallisen oikeusjärjestelmän nojalla. Tämä tarkoittaa sitä, että huomioon on kenties otettava myös muita säännöksiä ja menettelysääntöjä (227). Tässä yhteydessä merkitystä voi olla myös sillä, että kuluttajan on vaikeaa estää kyseisentyyppisen sopimuksen käytön jatkamista (228).

Tuomioistuin on kuvannut osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välillä olevan huomattavan epätasapainon arviointia näin (229):

”21 Unionin tuomioistuin on tältä osin katsonut, että sen arvioimiseksi, aiheuttaako sopimusehto kuluttajan vahingoksi ’huomattavan epätasapainon’ osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, on otettava huomioon muun muassa säännöt, joita kansallisessa lainsäädännössä sovellettaisiin ilman osapuolten sopimusta. Tällaisella vertailevalla arvioinnilla kansallinen tuomioistuin voi ratkaista, saattaako sopimus kuluttajan voimassa olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädettyä heikompaan asemaan, ja jos saattaa, niin missä määrin […] ( 230 ) 22 On siis selvää, että tällaisen huomattavan epätasapainon olemassaolon selvittämistä ei voida rajoittaa määrälliseen taloudelliseen arviointiin, joka perustuu yhtäältä sopimuksen kohteena olevan toimen kokonaisarvoon ja toisaalta tässä ehdossa kuluttajalle määrättyihin kustannuksiin. 23 Huomattava epätasapaino voi päinvastoin seurata jo pelkästään siitä seikasta, että loukataan riittävän vakavalla tavalla sitä oikeudellista asemaa, jossa kuluttaja kyseisen sopimuksen osapuolena on sovellettavien kansallisten säännösten nojalla, olipa kyse kuluttajalle näiden säännösten nojalla kuuluvien sopimukseen perustuvien oikeuksien sisällön rajoittamisesta tai näiden oikeuksien käyttämisen estämisestä tai sellaisten ylimääräisten velvollisuuksien määräämisestä, joista ei säädetä kansallisissa säännöksissä. 24 Tästä unionin tuomioistuin on huomauttanut, että direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin kyseisen sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin tämän sopimuksen muihin ehtoihin [– –] ( 231 ) . Tästä seuraa, että tältä kannalta on myös arvioitava seurauksia, joita kyseisellä ehdolla voi olla sopimukseen sovellettavan lainsäädännön puitteissa, mikä edellyttää kansallisen oikeusjärjestelmän arviointia [– –] ( 232 ) .”

Jos sopimusjärjestelyillä rikotaan kansallisen tai EU:n sopimuslainsäädännön säännöstä, josta osapuolet eivät saa poiketa sopimuksen avulla, tällaiset sopimusmääräykset ovat yleensä pätemättömiä jo suoraan näiden säännösten nojalla. Näistä säännöksistä poikkeavat sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen, rikkovat todennäköisesti myös kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa.

3.4.3 Sopimusvelvoitteiden laiminlyönnistä kuluttajalle aiheutuvat sanktiot tai seuraamukset

Jotta sanktiot tai seuraamukset, joita kuluttajalle aiheutuu sopimusvelvoitteiden laiminlyönnistä, eivät aiheuta huomattavaa epätasapainoa kuluttajan vahingoksi, niiden on oltava perusteltuja kuluttajan velvoitteen tärkeyden ja laiminlyönnin vakavuuden mukaan (233). Toisin sanoen niiden on oltava oikeasuhteisia (234). Tätä koskevassa arvioinnissa on selvitettävä muun muassa se, poikkeaako sopimusehto säännöksistä, joita sovellettaisiin ilman kyseistä sopimusehtoa, ja jos ehto johtaa tiettyyn menettelyyn, mitkä ovat kuluttajan käytettävissä olevat menettelytavat (235).

Tuomioistuin (236) on esittänyt asuntoluottosopimusten ns. nopeutettua tai ennenaikaista takaisinmaksua koskeviin lausekkeisiin, joiden perusteella luotonantaja voi aloittaa kiinteistön ulosmittausmenettelyn, liittyvät kriteerit seuraavasti:

”[– –] direktiivin 93/13 3 artiklan 1 ja 3 kohtaa ja sen liitteessä olevien 1 kohdan e ja g alakohtaa ja 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kiinnelainan ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon kohtuuttomuutta arvioitaessa olennainen merkitys on muun muassa kysymyksellä siitä, — riippuuko elinkeinonharjoittajan mahdollisuus määrätä koko laina erääntymään siitä, että kuluttaja laiminlyö velvoitteen, joka on kyseisessä sopimussuhteessa olennainen, — onko kyseisestä mahdollisuudesta määrätty sellaisia tilanteita varten, joissa laiminlyönti on riittävän vakava lainasopimuksen kestoon ja lainan määrään nähden — onko tällainen mahdollisuus poikkeus ilman osapuolten sopimusta sovellettavista säännöistä siten, että kuluttajan on – kun otetaan huomioon hänen käytettävissään olevat prosessuaaliset keinot – vaikeampi saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi ja käyttää puolustautumisoikeuksiaan, ja — säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja, jota vastaan tällaiseen ehtoon on vedottu, voi välttää luottosopimuksen yksipuolisen irtisanomisen vaikutukset. Kansallisen tuomioistuimen on suoritettava arviointinsa kaikkien sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa kyseessä olevien olosuhteiden perusteella.”

Viivästyskorkojen osalta tuomioistuin (237) on selittänyt tätä arviointia näin:

”[– –]Viivästyskorkojen määrittämistä koskevasta ehdosta on muistutettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan e alakohdan, luettuna yhdessä direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan säännösten kanssa, mukaan tutkittava muun muassa [– –] yhtäältä kansalliset oikeussäännöt, joita osapuolten välillä sovellettaisiin siinä tilanteessa, ettei kyseessä olevassa sopimuksessa tai sen kaltaisissa kuluttajien kanssa tehdyissä erilaisissa sopimuksissa olisi sovittu mitään, ja toisaalta sovitun viivästyskoron taso suhteessa lailliseen korkoon sen tarkastamiseksi, voidaanko sillä taata sillä jäsenvaltiossa tavoiteltujen päämäärien saavuttaminen ja ylittääkö sovittu korko sen, mikä on tarpeen kyseisten päämäärien saavuttamiseksi.”

Suhteellisuudesta (238) ja siis myös sopimusehdoissa määrättyjen sanktioiden kohtuuttomuudesta tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt (239), että on tarpeen arvioida kaikkien kyseisessä sopimuksessa olevien seuraamusehtojen kumulatiivinen vaikutus riippumatta siitä, vaatiiko velkoja tosiasiassa kaikkien näiden ehtojen täysimääräistä täyttämistä.

Siinäkin tapauksessa, että vain seuraamusten kumulatiivinen vaikutus tekee niistä kohtuuttomia, kaikkia näitä sopimusehtoja on pidettävä kohtuuttomina (240) riippumatta siitä, onko niitä sovellettu (241).

3.4.4 Hinnan tai korvauksen mahdollinen kohtuuttomuus

Kuten edellä on todettu (242), kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin vähimmäisvaatimuksen mukaan hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta on arvioitava 3 artiklan 1 kohdan nojalla vain, jos sopimusehdot, joilla sovellettava hinta tai korvaus määrätään, eivät ole selkeät ja ymmärrettävät. Kun niitä arvioidaan 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja jos asiaa koskeva kansallinen lainsäädäntö ei sisällä täydentäviä sääntöjä, esimerkiksi sopimuksen tekohetkellä vallitsevat markkinaolosuhteet on otettava huomioon, kun vertaillaan kuluttajan maksettavaksi määrättyä korvausta ja tietyn tavaran tai palvelun arvoa (243). Esimerkiksi lainasopimuksessa määrätyn tavanomaisen koron kohtuuttomuudesta tuomioistuin on katsonut (244), että

”Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että [– –] tavanomaisten korkojen laskentatapaa koskevaa sopimusehtoa ei ole laadittu mainitun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettäväst