Alueiden komitean lausunto aiheesta "Talouspolitiikan tulevat yleislinjat"

(1999/C 51/11)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon komission tiedonannon "Kasvu ja työllisyys vakauteen tähtäävässä talous- ja rahaliitossa Talouspolitiikan arviointia vuoden 1998 talouspolitiikan yleislinjojen pohjaksi" (KOM(98) 103 lopull.) sekä komission suosituksen yhteisön ja jäsenvaltioiden talouspolitiikan suuntaviivoiksi (KOM(98) 279 lopull.),

ottaa huomioon komission 27. helmikuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan mukaisesti tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto,

ottaa huomioon työvaliokuntansa 13. toukokuuta 1998 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 6:n "Työllisyys Talouspolitiikka Yhteismarkkinat Teollisuus Pk-yritykset" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 6:n heinäkuun 20. päivänä 1998 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 110/98 rev., jonka esittelijä oli Mercedes Bresso,

hyväksyi 18. 19. marraskuuta 1998 pitämässään 26. täysistunnossa (marraskuun 19. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon.

1. Johdanto: komission asiakirjan pääsisältö

1.1. Komission asiakirjan mukaan lähentymisen ja tiukan politiikan ansiosta tapahtuneen vaihtokurssien laskun vaikutuksesta syntynyt taloudellinen elpyminen voi muuttua investointivetoiseksi kestäväksi kasvuksi. Vaikka EU:n bruttokansantuote kasvoi 2,6 prosentilla vuonna 1997 ja 3 prosentilla vuonna 1998, työllisyys on lisääntynyt vain vähän. Työllisyyden kasvu on siis edelleenkin EU:n tärkein ongelma.

EU:n työllisyysongelmaan voidaan löytää ratkaisu vain keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä. Ratkaisu riippuu siitä, saadaanko investointivetoinen kestävä kasvu todella vakiintumaan. Tähän tavoitteeseen voidaan päästä, sillä on olemassa käyttämätöntä tuotantokapasiteettia, joka voi edistää kasvua ilman inflaatiota.

EU:n talouspolitiikassa ei tule luopua tämän tavoitteen takia tietyistä perusvaatimuksista: rahamarkkinoiden vakauden ja markkinoiden luottamuksen säilyttäminen, lähentymistoimien kokonaisvaltainen toteuttaminen, palkkakehityksen hillitseminen ja rakenteellisten uudistusten toteuttaminen.

1.2. EU:n sisäisessä työllisyysongelmassa on kaksi näkökohtaa: vuonna 1997 työttömiä oli 18 miljoonaa (10,7 %:n työttömyysaste) ja toisaalta työssäkäyvien osuus työikäisestä väestöstä on EU:ssa 60 %, kun se on USA:ssa ja Japanissa 74 %.

EU:n tavoitteena on vähentää varsinaista työttömyysprosenttia ja toisaalta palauttaa työssäkäyvien osuus työikäisestä väestöstä vuoden 1961 tasolle (67 %) tai saavuttaa USA:n ja Japanin taso (72 %). Tämä merkitsisi työmarkkinoille 22 34 miljoonan ihmisen työvoimapotentiaalia.

Tähän toiseen tavoitteeseen pyritään edistämällä palkkatyötä, itsenäisen ammatin harjoittamista sekä yritysten perustamista. Lisäksi on tarpeen löytää uusia toimintoja osuus- ja yhteisötalouden alalta sekä pyrkiä lisäämään nuorisotyövoiman joustavuutta yleensä epämieluisina pidettyjä töitä kohtaan.

Erityisen merkittävä ongelma on naisten työnsaanti, se on jokseenkin vaikeaa etenkin Etelä-Euroopassa ja heidän osuutensa kasvaminen lisäisi huomattavasti EU:n työllisyysastetta.

Yleisesti ottaen tarvitaan koulutukseen ja henkisen pääoman hyödyntämiseen liittyviä toimintalinjoja, uudelleenkoulutusohjelmat mukaan lukien, sekä toisaalta aktiivista työmarkkinapolitiikkaa ja rakennepolitiikkaa, jotta voidaan parantaa riittämätöntä työpaikkojen nettokasvua.

On myös välttämätöntä hidastaa viimeisten 20 vuoden aikana tapahtunutta pääomavaltaistumista. Tekninen ja organisaatioon liittyvä kehitys jatkuu, mutta jos palkkakehitys pysyy maltillisena, voidaan samalla hidastaa pääomavaltaistumista ja lisätä kasvuastetta.

1.3. Kestävän investointivetoisen kasvuprosessin käynnistämiseksi ja työllisyyden lisäämiseksi ilman inflaatiopaineita tarvitaan vakauteen tähtäävää rahapolitiikkaa, jäsenvaltioiden julkisen talouden vakauttamisen jatkamista, hintavakaustavoitteen mukaista nimellispalkkojen kehitystä sekä tuottavuuden kasvua vastaavaa reaalipalkkojen kehitystä.

EMUlla on tässä yhteydessä kasvun kannalta myönteinen merkitys, sillä kun vältetään valuuttakurssivaihteluiden aiheuttamat vaarat ja vakausristiriidat, myös investointien riskit vähentyvät. EMUn pääasiallisena tehtävänä on siis käynnistää myönteinen vakaus- ja kasvukehitys.

1.4. EMUssa rahapolitiikka kuuluu EKP:n ja EKPJ:n vastuualueeseen. EKP:n on ehdottomasti saavutettava ja säilytettävä riippumattomuus ja uskottavuus, jos halutaan, että pitkät korot pysyvät alhaisina. Rahapolitiikan keskeinen tavoite on hintavakauden säilyttäminen, mutta sen lisäksi se tukee kasvuun ja työllisyyteen tähtäävää talouspolitiikkaa.

Finanssipolitiikka jää jäsenvaltioiden hallitusten vastuulle, mutta se on sidoksissa sekä EMUn sisällä että sen ulkopuolella vakaus- ja kasvusopimukseen. Finanssipolitiikan tavoitteena on korkotason laskeminen yksityisten investointien edistämiseksi sekä julkisen talouden velkaantumisen vähentäminen siten, että julkisia menoja suunnataan investointeihin (tuottavat investoinnit, perusrakenteet, henkinen pääoma, aktiivinen työllisyyspolitiikka), hillitään julkisia kustannuksia (eläkkeet, terveydenhuolto, työttömyyskorvaukset, sosiaalimenot) ja kevennetään tulevaisuudessa verotusta ja yrityksiä rasittavia sosiaalikuluja.

1.5. Tässä yhteydessä on tarpeen pitää palkkakehitys kurissa, jotta samanaikaisesti voidaan taata sekä elpymisprosessin jatkuvuus että korkea työllisyys. Reaalipalkkojen nousun tulee kuitenkin olla sidoksissa tuottavuuden kasvuun siten, että sekä investoinnit että ostovoima lisääntyvät. Nimellispalkkojen nousun tulee sen sijaan olla yhdenmukaista hintavakauden kanssa. Palkkakehitystä tulee luonnollisesti hillitä myös julkisella sektorilla.

Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tarvitaan yhteiskunnalliselle vuoropuhelulle suotuisa ilmapiiri. Toisaalta on myös tarpeen, että työehtosopimusneuvotteluissa otetaan huomioon ammattipätevyyteen sekä eri aloihin ja alueisiin liittyvät tuottavuuserot. Yhtenäismarkkinoiden luomisen yhteydessä tulee siten kiinnittää erityistä huomiota eri EU-maiden välisiin joskus jopa huomattaviin työvoimakustannusten eroihin, jotka johtuvat erilaisista sosiaalivakuutus- ja sosiaaliturvajärjestelmistä.

1.6. Kun rakennepolitiikka on yhdenmukaista terveen makrotalouspolitiikan kanssa, sillä on erittäin tärkeä rooli talouskasvun ja kilpailukyvyn edistämisessä ja työllisyystason nostamisessa. Tähän mennessä toteutetut hyödyke-, palvelu- ja etenkin työmarkkinoiden joustavuuden ja sopeutumiskyvyn lisäämiseen tähtäävät rakenneuudistukset ovat kuitenkin olleet riittämättömiä lähes kaikissa EU-maissa.

Jos jäsenvaltiot tekevät kaiken voitavansa EMUn suhteen ja pyrkivät vähentämään työttömyyttä kestävästi, rakenneuudistuksilla vahvistetaan sekä markkinoiden tehoa että sosiaalista yhteenkuuluvuutta.

Rakennepolitiikan tavoitteena tulee olla ennen kaikkea yhtenäismarkkinoiden täydentäminen saattamalla päätökseen jäsenvaltioiden säädösten yhdenmukaistaminen sekä edistämällä uuden teknologian levittämistä, innovaatiota, laitteisto- ja ohjelmistoverkkojen luomista ja yrityskulttuurin kehittämistä.

Toiseksi on tarpeen uudistaa palvelu- ja hyödykemarkkinoita vahvistamalla kilpailukykyä (yrityksille koituvien turhien maksujen ja heikommin kehittyneille aloille maksettavien valtion tukien poistaminen), sopeuttamalla säädökset pk-yritysten edellyttämiin nopeuden ja yksinkertaisuuden vaatimuksiin ja poistamalla kaikki esteet, jotka haittaavat rahoitusmarkkinoiden yhdentymistä.

Työmarkkinoilla tulee ottaa käyttöön aktiivinen työllisyyspolitiikka (työnvälityksen uudistaminen, koulutusinvestoinnit), keventää työn verotusta sekä uudistaa sosiaaliturvajärjestelmiä siten, että lisätään työpaikan etsimiseen rohkaisevia kannustimia ja vähennetään niitä, jotka estävät työmarkkinoille hakeutumisen.

2. Yleistä

2.1. Yleisellä tasolla asiakirjassa kannatetaan epäilemättä paikallista ja alueellista kehityspolitiikkaa, vaikka siinä käsitellään aihetta vain lyhyesti. Todellisuudessa maailmanlaajuisilla markkinoilla taloudellinen kilpailu on yhä enenevässä määrin alueiden ja paikallisten yritysjärjestelmien välistä kilpailua.

Läheisyysperiaatteen edellytyksenä oleva hajauttaminen on välttämätöntä niiden toimintalinjojen kannalta, joilla pyritään hyödyke-, palvelu- ja työmarkkinoiden uudistukseen yhdenmukaistettaessa markkinoiden sääntelyä koskevia EU-direktiivejä jäsenvaltioissa. Paikallis- ja aluehallinto on parhaimmassa asemassa laatimaan ja toteuttamaan asiaan liittyviä ohjelmia, sillä se tuntee parhaiten oman alueensa erityispiirteet, velvoitteet ja mahdollisuudet.

Sekä EU:n rakennepolitiikasta että jäsenvaltioiden työllisyyden parantamissuunnitelmista on siis neuvoteltava ja niitä on mukautettava ja sovellettava paikallisen ja alueelliseen kehityksen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden mukaisesti menettelyin, jotka noudattavat kilpailuperiaatetta ja elvyttämisen tavoitteita.

Elvyttämisen vakaus- ja kasvukehitys avaa uusia toimintamahdollisuuksia myös paikallis- ja alueviranomaisille, jotka voivat näin investoida entistä enemmän ja paremmin kehitystä tukeviin ohjelmiin. Tässä mielessä on ratkaisevan tärkeää, että niille annetaan mahdollisuus toimia itsenäisesti omalla vastuualueellaan ilman liiallista byrokratiaa.

2.2. Paikallisten ja alueellisten kehitysprosessien tehokkaaksi tukemiseksi tarvitaan kohdennettuja ja yhteisesti päätettyjä toimintalinjoja. Niiden tulee siis perustua paikallisten erityispiirteiden perinpohjaiseen tuntemukseen ja ne tulee määrittää yhteisymmärryksessä työmarkkinaosapuolten kanssa.

Kullakin kolmella institutionaalisella tasolla (alueet, maakunnat ja kunnat), jotka esiintyvät miltei kaikissa EU-maissa, on erityinen tehtävä ja niiden välillä tarvitaan entistä laajempaa läheisyysperiaatteeseen pohjautuvaa vastavuoroista yhteistyötä.

2.3. Hyödyke-, palvelu- ja työmarkkinoita uudistavaa rakennepolitiikkaa laadittaessa ja toteutettaessa on otettava huomioon paikallinen ulottuvuus.

Markkinoiden rakenneuudistustoimet liittyvät EU:n ja jäsenvaltioiden (sekä alueiden) tasolla pääasiassa säädöksiin, ja niiden tavoitteena on vähentää yrityksille koituvia turhia kustannuksia ja helpottaa säädösten mukauttamista ja parantaa niiden joustavuutta suhteessa yhtenäismarkkinoiden ja maailmanlaajuisten markkinoiden dynamiikkaan.

Kun otetaan huomioon, että maailmanlaajuinen kilpailu on yhä enenevässä määrin alueiden välistä kilpailua, paikallis- ja alueviranomaisilla on paikallisella ja alueellisella tasolla laaja liikkumavara toimissa, joiden tavoitteena on markkinoiden ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittaminen, sillä ne tuntevat tarkkaan toimintaympäristönsä.

Toiminta-alat liittyvät ennen kaikkea osuus- ja yhteisötalouteen ja palvelualaan, kuten asiakirjassa mainitaan, mutta myös aktiivisen työmarkkinapolitiikan "neljään pilariin" (työvoiman työllistettävyyden parantaminen, yrittäjyyden edistäminen, yritysten ja työntekijöiden mukautumiskyvyn edistäminen, yhtäläisten mahdollisuuksien työllistämispolitiikan lujittaminen) sekä hyödyke- ja palvelumarkkinoiden joustavuuden ja sopeutumiskyvyn lisäämiseen kilpailuperiaatetta noudattaen.

2.4. Kun paikallis- ja alueviranomaisille annetaan keskeinen asema markkinoiden rakenneuudistuksen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden toimintalinjoissa, se ei merkitse, että ne saavat yksinoikeuden tiettyihin tehtäviin. Paikallis- ja alueviranomaisten on päinvastoin tehtävä tärkeää ohjaus-, koordinointi- ja yhteistyötä muiden alueella olevien sekä yksityisten että julkisten toimijoiden kanssa.

Kuntien ja alueiden rooli työllisyyden vahvistamisessa ei rajoitu pelkästään nk. markkinahäiriöiden korjaamiseen. Kuntien ja alueiden varsinainen toiminta, erityisesti lasten- ja sairaanhoito jne, ovat myös työmarkkinoiden kannalta merkittäviä.

Paikallis- ja alueviranomaisten ei tule korvata muita toimijoita, vaan luoda olosuhteet, joissa yksityiset yritykset voivat parantaa tehokkuuttaan ja kilpailukykyään. Paikallishallinto toimii siis välillisesti liikkeellepanevana, koordinoivana ja edistävänä voimana. Sen kumppaneihin tulee kuulua yksityisiä yrityksiä, julkisia elimiä, koulutuslaitoksia, palvelualan toimijoita, osuustoimintayrityksiä jne.

2.5. Alueelliset sopimukset voivat tarjota tässä yhteydessä toiminnallisen mallin ja menetelmät paikalliselle ja alueelliselle kehityspolitiikalle suurimmassa osassa EU:ta.

Näiden sopimusten tavoitteena on hyödyntää paikallista osaamista ja yritysresursseja määrittelemällä aluetta koskevat yhtenäiset hankkeet sekä noudattamalla linjaa, jolla pyritään kohti sosiaalista yhteenkuuluvuutta sekä julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuutta.

Vaikka kyseessä on vasta kokeiluvaihe, Italiassa ja monissa muissa EU-maissa tähän asti toteutetuista pilottihankkeista saadut kokemukset näyttävät osoittavan, että niiden erityishankkeiden lisäksi, joiden ympärille sopimukset ovat rakentuneet, tavoitteena on yleensä talouden joustavuus ja sopeutumiskyky, paikallisten markkinoiden tehokkuuden parantaminen ja kilpailukyvyn vahvistaminen.

Tulevaisuudessa alueellisten sopimusten mahdollinen sovellusala on siis huomattavasti laajempi kuin asiakirjassa mainitaan (ympäristö ja palvelut) ja niihin tulee sisältyä myös teollisia pk-yrityksiä ja yrityspalveluja tukevia toimintalinjoja.

3. Erityistä

3.1. Paikallis- ja alueviranomaisten toimivaltaan kuuluva markkinapolitiikka liittyy pääasiassa kolmeen näkökohtaan: byrokraattiset menettelyt, palvelumarkkinoiden näkyvyys ja paikallisten kehityshankkeiden koordinointi.

Byrokratia aiheuttaa sekä jo toiminnassa oleville että perustettaville pk-yrityksille huomattavia kuluja. Menettelyiden keventäminen, yhden tarvittavat palvelut tarjoavan pisteen luominen ja neuvontapalveluiden tarjoaminen ovat kaikki tehtäviä, jossa toimivalta on paikallis- ja alueviranomaisilla, jotka voivat vähentää yrityksille koituvia kustannuksia ja niiden toimintavaikeuksia.

Palvelumarkkinoiden näkyvyys muodostaa epäilemättä yhden tärkeimmistä pk-yritysten ongelmista lähes kaikkialla EU:ssa. Pienyrittäjillä on harvoin aikaa, kykyjä ja varoja hankkia tietoja siitä, mitä palveluita heille olisi tarjolla paikallisella tasolla innovaatioiden tekemiseksi ja oman kilpailukyvyn vahvistamiseksi. Paikallis- ja aluehallinto voi ja sen tulee toimia tämän suuntaisesti erityisesti siellä, missä tätä tarkoitusta varten ei ole erityisiä virastoja tai rakenteita, esimerkiksi Ranskassa ja Saksassa.

Käynnistettäessä paikallisen liittoutumisen prosessi (esim. alueellinen sopimus) törmätään usein paikallistason toimijoiden välisiin eroihin. Kun paikallis- ja alueviranomaiset ottavat koordinoijan ja takuumiehen roolin, voidaan käynnistää kehitys, jossa julkisen ja yksityisen sektorin eri toimijoilla on yhteisvastuu kehityksen ja työllisyyden edistämisessä.

3.2. Aktiivinen työllisyyspolitiikka

3.2.1. Työvoiman työllistettävyyden parantaminen: ohjelmilla tulee pyrkiä työn kysynnän ja tarjonnan mahdollisimman hyvään vastaavuuteen ottaen huomioon myös kysynnän kehitys (nuorten esittämät vaatimukset).

Paikallis- ja alueviranomaisten toimilla voi olla erityistä merkitystä kahdella alalla: nuorisolle tarkoitetut ja pitkäaikaistyöttömille suunnatut toimintalinjat.

On annettava koulutusta, välttämätöntä tietoa ja toteutettava kulttuuritoimia, jotta nuoret pystyvät suunnittelemaan oman urakulkunsa itsenäisinä ammatinharjoittajina tai palkkatyössä paikallisen tason tarjoamien mahdollisuuksien mukaan, mutta myös siten, että hyödynnetään heidän lahjojaan ja koulutustaan.

Sen lisäksi, että sovelletaan tiettyjen maiden käyttämiä välineitä (esim. yleishyödylliset työt), paikallis- ja alueviranomaiset voivat toimia pitkäaikaistyöttömien hyväksi edistämällä mahdollisuuksien tunnetuksi tekemistä ja hyödyntämällä tuotantojärjestelmässä mahdollisuuksien mukaan työttömien kapasiteettia ja kykyjä.

Erityisesti koulutuksessa voidaan toteuttaa hajautettua ja siten paikallisiin ja alueellisiin tarpeisiin sovitettua politiikkaa ainoastaan tukeutumalla paikallis- ja alueviranomaisiin. Paikallis- ja alueviranomaiset voivat yhdessä yritysten ja koulutuslaitosten kanssa kehitellä jo välttämättömästä yleisen tason peruskoulutuksesta lähtien kohdennettuja koulutus- ja uudelleenkoulutusväyliä, jotka vastaavat tuotantorakenteen välittömiä vaatimuksia eivätkä vain sen hetken suuntauksia.

Lopuksi paikallis- ja alueviranomaiset voivat laatia muiden alueella toimivien tahojen kanssa koordinoiden joukon kulttuuritoimia, joilla pyritään lisäämään toistaiseksi vähäistä nuorten liikkuvuutta Euroopan työmarkkinoilla. Erityisen mielenkiintoisia voisivat olla eri maiden paikallis- ja alueviranomaisten kumppanuussopimukset, joita tulisi tukea asianmukaisin EU-ohjelmin.

3.2.2. Yrittäjyyden edistämiseen kuuluu sekä ohjelmia, jotka edistävät uuden yrittäjätoiminnan syntymistä että palveluja, joilla pyritään ylläpitämään uusia yrityksiä ja edistämään niiden kasvua.

Erityisesti mikro- ja pienyritysten kohdalla yrittäjyyden edistämisen on tukeuduttava paikallis- ja alueviranomaisiin, jotka ainoina pystyvät toimimaan koko alueella.

Lisäksi on otettava käyttöön erityistoimia naisten yrittäjyyden kannustamiseksi, jolloin toimitaan sen työvoimareservin puolesta, jossa työttömyystaso on korkein (tai joka ei ole lainkaan työmarkkinoilla).

Palkkatyönomaisessa suhteessa olevat itsenäiset ammatinharjoittajat ovat erityisasemassa ja heille on yleisesti ottaen luotava yrityksen ulkopuolisia sosiaalivakuutusverkkoja (Suomessa tästä on saatu mielenkiintoisia kokemuksia), jotka tasapainottavat tällaisen työn asemaa palkkatyöhön nähden. Joissain tapauksissa on tutkittava välineitä, joilla voidaan edistää muutosta oikeiksi yrityksiksi, sekä hyödynnettävä osuuskuntien ja yleensä yhteisötalouden erityispiirteitä.

3.2.3. Yritysten ja työntekijöiden mukautumiskyvyn edistäminen: paikallis- ja alueviranomaiset voivat toimia alueillaan koordinoijina ja ohjaajina kaikissa ohjelmissa, joilla pyritään parantamaan yritysten toimintaympäristöä, levittämään tietoa tarjolla olevista palveluista jne. Näihin viitattiin jo kohdassa 3.1.

3.2.4. Yhtäläisten mahdollisuuksien politiikan vahvistaminen: asiakirjan tulisi olla näiltä osin selkeämpi myös siksi, että ohjelmat, jotka voidaan toteuttaa paikallis- ja aluetasolla yhdenmukaisesti rakennepolitiikan kanssa, ovat työllisyyspolitiikkaa laajempia (perheille tarjottavien palvelujen entistä joustavammat muodot, teknisen ja tieteellisen koulutuksen kannustimet, "aikapolitiikka" jne.).

Paikallis- ja aluetason toimilla on erityinen merkitys sekä palkkatyössä että naisten yritystoiminnassa.

Tällä tasolla voidaan löytää ratkaisut perheeseen ja pieniin lapsiin liittyviin ongelmiin. Toisaalta on paikallaan edistää naisten suojelua usein vain vähän ammattitaitoa vaativilta ja matalapalkkaisilta tehtäviltä (kotona tehtävä työ, etätyö, osa-aikatyö), jotka perustuvat ainoastaan yksityisiin sopimuksiin.

Myös lastenhoidon tarjoaminen tulee mainita miesten ja naisten yhtäläisten työmahdollisuuksien kannalta tärkeänä seikkana.

3.3. Palkkakehityksen hillitsemisen suhteen oletus palkkajakauman laajentamisesta alaspäin ei ole yleisesti ottaen hyväksyttävä Euroopassa. Poikkeuksena ovat alueet, joilla elinkustannukset ovat alhaiset, mutta edellytyksenä on oltava, että tämä kuuluu aluetta varten yhteisesti sovittuun kehitys- tai elvytyshankkeeseen (kuten italialainen alueellisten sopimusten väline).

Joka tapauksessa minimipalkkaa ei tule määrittää keinotekoisesti, vaan sen tulee pohjautua markkinoihin ja ilmentää ammattitaidon tasoihin, sektoreihin ja alueisiin liittyviä tuottavuuden eroja.

Lisäksi olisi tarpeen miettiä tapauskohtaisesti, onko palkkojen tarkistus hyödyllistä ja oikeudenmukaista, jos se on haitaksi yksinomaan heikossa asemassa oleville.

3.4. Euroopan paikallis- ja aluehallinnon virkamiesten ammattitaito on näiltä osin yhä liian suppea, sillä tavanomaisten tehtävien lisäksi heidän pitäisi täyttää myös yhteisön asettamat uudet vaatimukset.

Alueiden komitean mielestä nämä virkamiehet ovat lähitulevaisuudessa ratkaisevassa asemassa, kun EU:n rakennepolitiikkoja yhdistetään ja yhdenmukaistetaan sekä sovelletaan paikalliselle tasolle niiden kehityksen ja työllisyyden mukaan.

Euroopan paikallis- ja alueviranomaisten olisi voitava hyödyntää erityisiä koulutusohjelmia, harjoittelua ja tietoa lisäävää vaihtoa. "Eurotraining"-ohjelmaan suhtaudutaan myönteisesti ja sen toivotaan laajentuvan talouspolitiikan ja työllisyyden alalle. Paikallis- ja alueviranomaisten mahdollisuus osallistua uusiin Euroopan sosiaalirahaston ohjelmiin ammattitaitonsa kehittämiseksi ja paikallishallinnon uusiutumisedellytysten parantamiseksi tulee turvata.

On kuitenkin otettava huomioon, että tavalliset työtehtävät vievät paikallis- ja alueviranomaisten ajan siinä määrin, että heidän mahdollisuutensa osallistua liian pitkiin ja/tai monitahoisiin koulutusohjelmiin ovat rajalliset.

On pyrittävä löytämään nuorille suunnattuja koulutusväyliä, jotka ovat vastaavanlaisia kuin paikallis- ja alueviranomaisille suunnitellut ja joiden avulla voidaan luoda uusi "eurooppalainen" ammatillinen malli. Tavoitteena on antaa neuvoja viranomaisille ja avustaa sekä EU:n ohjelmiin osallistumisessa että hyväksi koettujen hallinnollisten, kumppanuuteen liittyvien ja yhteistyökäytäntöjen levittämisessä eri maiden paikallis- ja alueviranomaisten välillä.

Komission toivotaan hyväksyvän nämä alueiden komitean suositukset ja soveltavan niitä EU:n erityisiin toimiin.

Bryssel 19. marraskuuta 1998.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Manfred DAMMEYER