Komission tiedonanto yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisesta vertikaalisiin rajoituksiin (Vertikaalisia rajoituksia käsittelevän vihreän kirjan seuranta) (98/C 365/03) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

I JAKSO - JOHDANTO

1. Nykyisen politiikan puutteet

Vertikaalisia rajoituksia koskevalla EY:n kilpailupolitiikalla on lähes 40 vuoden historia. Vaikka politiikassa on onnistuttu, sitä on syytä tarkistaa. Tarkistuksen syitä käsitellään laajasti vihreässä kirjassa vertikaalisista rajoituksista (1). Vihreässä kirjassa luetellaan eräitä nykyisen politiikan puutteita, jotka voidaan tiivistää seuraavasti.

Nykyiset ryhmäpoikkeusasetukset sisältävät ensinnäkin melko tiukkoja muodollisia vaatimuksia, minkä vuoksi niitä pidetään liian juridisina ja kahlitsevina. Tämä on erityisen ongelmallista jakelutavoissa jatkuvasti tapahtuvien huomattavien muutosten vuoksi. Sellaisille vertikaalisille sopimuksille, jotka kuuluvat, vaikkakin joskus vaivoin, nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten soveltamisalaan, asetetaan raskaita noudattamisvelvoitteita, joihin liittyy tarpeetonta oikeudellista epävarmuutta. Yritykset, joilla ei ole merkittävää markkinavoimaa, kärsivät tarpeettomasta sääntelystä, ja niitä voidaan jopa estää käyttämästä vertikaalisia rajoituksia kilpailuasemansa parantamiseksi markkinoilla.

Toiseksi ryhmäpoikkeusasetusten soveltamisalaan kuuluvien sopimusten suhteen vallitsee todellinen riski siitä, että komissio myöntää poikkeuksen sopimuksille, jotka vääristävät kilpailua. Koska ryhmäpoikkeusasetukset perustuvat jakelumuotoihin eivätkä rajoitusten vaikutuksiin, eikä niihin sisälly markkinaosuuksia koskevia rajoituksia, myös merkittävän markkina-aseman omaavat yritykset voivat hyötyä niistä. Ryhmäpoikkeuksen peruuttamista ei pidetä tässä suhteessa todellisena pelotteena, koska sen vaikutus kohdistuu aina tulevaisuuteen. Nykyisissä ryhmäpoikkeusasetuksissa myönnetään poikkeus aina 100 prosentin markkinaosuuteen asti esimerkiksi kilpailukieltovelvoitteille, vaikka näillä voi olla vakavia markkinoilta poissulkevia vaikutuksia ja ne voivat johtaa markkinoilla kilpailukykyisiä hintoja korkeampiin hintoihin ja siten koitua kuluttajien vahingoksi.

Kolmanneksi ryhmäpoikkeusasetukset kattavat ainoastaan lopputuotteiden jälleenmyynnin eivätkä välituotteita tai -palveluita (2), joten merkittävä osa kaikista vertikaalisista sopimuksista jää nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten soveltamisen ulkopuolelle, vaikka kyseisillä sopimuspuolilla ei olisi minkäänlaista markkinavoimaa. Tämä merkitsee sitä, että periaatteessa voidaan joutua tutkimaan tarpeettoman suuri määrä vertikaalisia rajoituksia, mikä johtaa oikeudelliseen epävarmuuteen ja tarpeettomiin täytäntöönpanokustannuksiin.

2. Taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa

Näiden kolmen puutteen korjaamiseksi ja kilpailun suojelun parantamiseksi, mikä on EY:n kilpailupolitiikan tärkein tavoite, tarvitaan taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa. Tällaisen lähestymistavan olisi perustuttava markkinoihin kohdistuviin vaikutuksiin; vertikaalisia sopimuksia olisi analysoitava osana markkinayhteyttään. Vertikaalisten sopimusten valvonta muuttuu tärkeäksi vain tilanteissa, joissa tuotemerkkien välinen kilpailu on heikkoa ja markkinavoimaa on olemassa. Tämän vuoksi muotoon perustuvia vaatimuksia olisi helpotettava ja varmistettava, että pienempi määrä sopimuksia kuuluu 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, mutta merkittävää markkinavoimaa omaavien yhtiöiden sopimukset tutkitaan tarkemmin. Tämä voidaan kuvata seuraavasti.

>KAAVION ALKU>

Markkinavoima

Erikseen tutkittavat tapaukset

merkittävä markkinavoima

Rhymäpoikkeus/de minimis (vähämerkityksisyys)

>KAAVION LOOPU>

Kaikentyyppiset vertikaaliset rajoitukset

Useimmat markkinat ovat melko kilpailukykyisiä, eikä niillä toimivilla yrityksillä ole markkinavoimaa. Tämän vuoksi tutkimusta vaativien tapausten määrä on suhteellisen alhainen, kuten seuraavasta kuviosta ilmenee. Tämä on vahvistunut eräitä viimeaikaisia sulautuma-asioita analysoitaessa (3).

>KAAVION ALKU>

Vertikaalisten

rajoitusten

määrä

Erikseen tutkittavat tapaukset

Ryhmäpoikkeus/de minimis (vähämerkityksisyys)

>KAAVION LOOPU>

Kaikentyyppiset vertikaaliset rajoitukset

Uudistaessaan yhteisön kilpailupolitiikkaa vertikaalisten rajoitusten alalla komissio pyrkii seuraaviin tavoitteisiin:

- kilpailun suojeleminen on yhteisön kilpailupolitiikan tärkein tavoite; se lisää kuluttajien hyvinvointia ja johtaa resurssien tehokkaaseen jakamiseen

- markkinoiden yhdentyminen on laajentumisen myötä toinen kilpailuasioiden arvioinnissa huomioon otettava tärkeä tavoite.

Tämän lisäksi on otettava huomioon vaikutukset yritystoiminnan oikeusvarmuuden yleiseen tasoon, yrityksille ja kilpailuviranomaisille aiheutuvat täytäntöönpanokustannukset ja mahdollisuudet hajauttamisen lisäämiseen.

Tässä tiedonannossa käsitellyt ehdotukset perustuvat taloudelliset edellytykset huomioon ottavaan lähestymistapaan. Kuten edellä selitetään, tämä on tarpeen nykyisen politiikan puutteiden korjaamiseksi. Niitä tapauksia varten, joihin ei liity merkittävää markkinavoimaa, on luotava puitteet, joiden nojalla sellaiset vertikaaliset rajoitukset, joilla todennäköisesti ei ole kielteisiä vaikutuksia, oletetaan lainmukaisiksi. Puitteiden ulkopuolelle jääviä vertikaalisia rajoituksia ei välttämättä pidetä laittomina, mutta saattaa olla tarpeellista tutkia niitä erikseen. Erikseen tutkittavien tapausten suhteen komission on todistettava, että kyseinen sopimus rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa ja tutkittava, täyttääkö sopimus 85 artiklan 3 kohdan edellytykset.

Ehdotetut puitteet muodostuvat yhdestä laajasta yleisestä ryhmäpoikkeusasetuksesta, jota sovelletaan kaikkiin tavaroiden ja palveluiden jakelua koskeviin vertikaalisiin rajoituksiin (4). Asetuksessa käytetään markkinaosuuksia koskevia raja-arvoja erottelemaan toisistaan sopimukset, joille myönnetään ryhmäpoikkeus ja sopimukset, joille sitä ei myönnetä. Koska ryhmäpoikkeus perustuisi pääasiassa kiellettyihin sopimusehtoihin (eli mustiin ehtoihin) eli määritellään, mille ei myönnetä ryhmäpoikkeusta eikä sitä, mille se myönnetään, siinä vältettäisiin liiallinen kahlitsevuus ja helpotettaisiin sovellettavien sääntöjen yksinkertaistamista. Näin varmistetaan, että selvästi suurinta osaa vertikaalisista sopimuksista, joilla ei odoteta olevan merkittäviä kielteisiä nettovaikutuksia, ei enää tarvitse tutkia erikseen. Siten komissio ja kansalliset kilpailuviranomaiset voivat keskittyä tärkeisiin tapauksiin. Erilaisia, mutta vaikutukseltaan samanlaisia vertikaalisia sopimuksia käsitellään samalla tavalla, millä estetään eri jakelumuotojen tai alojen perusteeton käsittely eri tavalla ja vältytään siltä, että noudatettu politiikka vaikuttaisi siihen, minkä jakelumuodon yritykset valitsevat. Riittävän oikeusvarmuuden säilyttämiseksi ryhmäpoikkeusasetusta täydennetään suuntaviivoilla, joissa selvitetään yksityiskohtaisesti komission suhtautuminen tapauskohtaisiin tutkimuksiin, jos markkinaosuusraja ylittyy, sekä ryhmäpoikkeuksen mahdolliseen peruuttamiseen tapauksissa, joissa markkinaosuus jää alle ylärajojen.

3. Tiedonannon rakenne

Tiedonanto on rakenteeltaan seuraavanlainen:

- II jaksossa esitetään yhteenveto komission saamista vihreää kirjaa koskevista huomautuksista

- III jaksossa arvioidaan vertikaaliset rajoitukset ja niiden vaikutukset taloudellisin perustein

- IV jaksossa käsitellään markkinaosuuksia koskevia ylärajoja ja oikeusvarmuutta

- V jaksossa käsitellään ehdotettua uutta politiikkaa

- VI jaksossa selvitetään uuden politiikan täytäntöönpanon edellyttämät menettelyvaiheet.

II JAKSO - YHTEENVETO VIHREÄÄ KIRJAA KOSKEVISTA HUOMAUTUKSISTA

1. Vihreää kirjaa koskevat kirjalliset huomautukset

Vihreää kirjaa koskevan kuulemisen yhteydessä saatiin 227 kirjallista huomautusta. Suurin osa (64 prosenttia) saatiin joko yrityksiltä tai yrityksiä edustavilta järjestöiltä. Kuluttajajärjestöiltä saatiin Vain 6 huomautusta. Huomautuksia toimittaneista yrityksistä tai niiden järjestöistä huomattava osuus (31 prosenttia) toimi olut- tai polttoainealalla. Useimmissa huomautuksissa suurinta huolta herätti oikeusvarmuus (37 prosenttia kaikista huomautuksista). Kilpailun suojelemista painotettiin erikseen vain 41 huomautuksessa (18 prosenttia), joista useimmat saatiin akateemisilta asiantuntijoilta ja kansallisilta viranomaisilta.

Useimmissa huomautuksissa nykyistä järjestelmää pidettiin liian juridisena ja kannatettiin lähestymistapaa, jossa otetaan huomioon taloudelliset edellytykset. Tuntuu siltä, että taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa soveltuisi ehtoihin perustuvaa lähestymistapaa paremmin jakelualan kaltaiselle dynaamiselle sektorille. Nykyisellä järjestelmällä on taipumus vaikuttaa kielteisesti jakelun kehitykseen estämällä yrityksiä ottamasta käyttöön uusia ja innovatiivisia jakelumuotoja, jotka voisivat parantaa tehokkuutta huomattavasti. Asiaa kommentoineista tahoista 95 prosenttia suosii taloudellisempaa lähestymistapaa ja 97 prosenttia katsoo, että nykyinen järjestelmä on vaikutukseltaan liian kahlitseva. Vertikaalisten rajoitusten kilpailuvaikutuksia kommentoineista 42 prosenttia katsoi vertikaalisten rajoitusten kilpailuvaikutusten olevan pääasiassa myönteisiä ja 50 prosentin mielestä vertikaalisilla rajoituksilla voi olla sekä myönteisiä että kielteisiä vaikutuksia kilpailuun. Mahdollisina kielteisinä vaikutuksina mainittiin markkinoiden sulkeminen ja kilpailun väheneminen, joista ensimmäistä pidettiin pääasiallisena ongelmana.

Vaikka taloudelliset edellytykset huomioon ottavan lähestymistavan tarpeellisuudesta vallitsee yleinen yksimielisyys, sen toteuttamisesta ei olla päästy sopimukseen. Lähes puolet (41 prosenttia) markkinaosuuksien testaamista kommentoineista katsoo markkinaosuuksien kuvaavan hyvin markkinavoimaa. Useimmat viittasivat kuitenkin markkinoiden määrittelemiseen ja markkinaosuuksien arvioimiseen liittyviin vaikeuksiin. Näiden vaikeuksien sanottiin johtavan huomattavaan oikeudelliseen epävarmuuteen, eikä suurin osa asiaa kommentoineista kannattanutkaan ylärajan määräämistä markkinaosuuksille. Kuulemisen aikana markkinaosuutta koskevan testin kannatus kasvoi, mutta yritykset pyysivät komissiota luomaan riittävät täydentävät toimenpiteet markkinaosuutta koskevan testin toimivuuden varmistamiseksi.

Vihreässä kirjassa kuvailtiin viisi vaihtoehtoa:

1. Vaihtoehto I: nykyisen järjestelmän säilyttäminen

2. Vaihtoehto II: laajemmat ryhmäpoikkeukset ilman markkinaosuuksien ylärajaa

3. Vaihtoehto III: tarkemmin suunnatut ryhmäpoikkeukset ja [40 prosentin] yläraja markkinaosuuksille

4. Vaihtoehto IV-I: puuttumattomuustodistusoletus [20 prosentin] markkinaosuuteen asti ja laajemmat ryhmäpoikkeukset ilman markkinaosuuksien ylärajaa

5. Vaihtoehto IV-II: puuttumattomuustodistusoletus [20 prosentin] markkinaosuuteen asti, laajemmat ryhmäpoikkeukset ja [40 prosentin] yläraja markkinaosuuksille.

Vihreässä kirjassa mainittiin selvästi, että esitetty vaihtoehtoluettelo ei ollut täydellinen. Siten ei ole yllättävää, että useat asianomaiset ovat ehdottaneet kolmea muuta vaihtoehtoa (5):

6. Yleinen ryhmäpoikkeus: yksi laaja ryhmäpoikkeus, joka perustuu mustiin sopimusehtoihin ja jossa ei aseteta ylärajaa markkinaosuuksille.

7. Suuntaviivat: ei ryhmäpoikkeusta vaan suuntaviivat, joissa selvitetään, kuinka komissio soveltaa 85 artiklaa yksittäisiin tapauksiin.

8. Väärinkäytösten valvonta: kaikkia vertikaalisia rajoituksia pidettäisiin etukäteen lainmukaisina, mutta komissiolla olisi valtuudet peruuttaa tämä myönteinen oletus siten, että sen vaikutus alkaisi vasta peruutuksen tekohetkestä.

Seuraavassa esitetään edellä mainittujen vaihtoehtojen saama kannatus:

>TAULUKON PAIKKA>

2. Julkinen kuuleminen

Komissio järjesti teollisuudelle ja muille, joiden etua asia koskee, julkisen kuulemisen vihreästä kirjasta 6. ja 7. lokakuuta 1997. Kuulemiseen kutsuttiin yrityksiä, yhdistyksiä, lakiasiaintoimistoja, kuluttajajärjestöjä ja kirjallisia huomautuksia toimittaneita muita tahoja. Myös useimmat jäsenvaltiot lähettivät tilaisuuteen tarkkailijoita, kuten myös Eftan valvontaviranomainen, Norja, Islanti ja monet Keski- ja Itä-Euroopan maat.

Yleisesti oltiin yksimielisiä siitä, että markkinavoima ja tuotemerkkien välisen kilpailun väheneminen ovat tilanteita, joissa vertikaalisilla rajoituksilla voi olla kielteisiä vaikutuksia. Samoin oltiin yksimielisiä siitä, että komission olisi otettava käyttöön taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa, jotta päästäisiin eroon nykyisestä oikeudellisesta kahlitsevuudesta. Useimmat olivat lisäksi sitä mieltä, että markkinavoiman ja markkinaosuuden välillä on yhteys, mutta korostivat, että ne eivät ole synonyymeja.

Koska markkinaosuuksia koskevien testien käyttöönotto lisäisi niiden yritysten oikeudellista epävarmuutta, jotka hyötyvät nykyisistä ryhmäpoikkeusasetuksista, selvä enemmistö vastusti ryhmäpoikkeusten soveltamisen rajoittamista tällaisten testien avulla. Muutamassa huomautuksessa korostettiin, että markkinaosuuksia koskevat testit olisivat toteuttamiskelpoinen ja paras käytettävissä oleva keino markkinavoiman osoittamiseksi. Vaihtoehtoja ei esitetty.

Sen suhteen, mitkä vertikaaliset rajoitukset tulisi kieltää myös tulevaisuudessa, oltiin yksimielisiä siitä, että jälleenmyyntihintaa koskevat sopimukset ja ehdoton aluesuoja eivät saa kuulua ryhmäpoikkeuksen piiriin, eikä niihin useimmissa tapauksissa saisi soveltaa edes yksittäispoikkeusta. Oltiin kuitenkin sitä mieltä, että yksittäispoikkeuksia ei saisi poistaa kokonaan. Kuulemisessa kannatettiin todellista enimmäismyyntihintaa koskevien sopimusten sallimista, mutta tunnustettiin olevan vaikeaa määrittää, mikä on todellinen enimmäishinta.

Mielipiteet hajaantuivat sen suhteen, voivatko vertikaaliset rajoitukset auttaa ratkaisemaan vapaamatkustajaongelmia (free-rider problems). Eli voidaanko varmistaa, että se, joka toteuttaa ponnistelut, saa myös tästä koituvan hyödyn. Kuulemisessa eräät osallistujat huomauttivat, että vapaamatkustajaongelmia esiintyy varsin usein ja niitä aiheuttaa erityisesti valtuutetun jälleenmyyjäverkoston ulkopuolisten vähittäiskauppiaiden toiminta. Näin väittivät muun muassa auto-, hajuvesi-, polttoaine-, kulutuselektroniikka- ja leluteollisuuden edustajat. Edustajat kannattivat toimenpiteitä järjestelmän "vuotamisen" lopettamiseksi, mukaan lukien mahdollisuus kieltää rinnakkaistuonti. Epäselväksi jäi, oliko ongelman ydin todellinen vapaamatkustajaongelma eli se, että ulkopuoliset vähittäiskauppiaat hyötyvät verkon tekemistä investoinneista, vai halutaanko vain pitää tietyt vähittäiskauppiaat ulkopuolella kilpailun vähentämiseksi ja hintojen nostamiseksi. Tämän jälkimmäisen väitteen esittivät useat osallistujat, mukaan lukien jälleenmyyjät ja suuret vähittäiskauppiaat. Niiden huomautuksissa painotettiin rinnakkaistuonnin olevan keskeisen tärkeää, jotta jäsenvaltioiden välisiä hintaeroja päästään hyödyntämään.

Todettiin, että taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa edellyttää kompromissia kyseisen lähestymistavan ja oikeusvarmuuden välillä. Joukko osallistujia oli sitä mieltä, että useimmat vertikaaliset sopimukset ovat kilpailun kannalta vaarattomia tai jopa lisäävät kilpailua. Tämän vuoksi ne kannattivat joko vaihtoehtoa II (laajempia ryhmäpoikkeuksia), vaihtoehtoa IV-I (sama puuttumattomuusoletuksella täydennettynä) tai yhtä erittäin laajaa ryhmäpoikkeusta, joka mieluiten perustuisi pelkästään niiden ehtojen luettelemiseen, joita sopimuksissa ei sallita. Muutama kannatti uutta toimintapolitiikkaa, jossa käytettäisiin markkinaosuuksia koskevia ylärajoja kuten vaihtoehdossa IV-II (ryhmäpoikkeukset ja markkinaosuuksien yläraja) tai markkinoiden sulkemisen arviointia markkinaosuuksien perusteella.

Korostettiin, että jos markkinaosuuksia aletaan arvioida, komission on tuettava tätä mahdollisimman monin täydentävin toimenpitein oikeusvarmuuden suojaamiseksi. Erityisesti mainittiin, että komission olisi 1) laadittava suuntaviivat sääntöjen soveltamisesta tapauksissa, joissa markkinaosuusrajat ylitetään, 2) ratkaistava ongelma sopimuksen automaattisesta mitätöinnistä 85 artiklan 2 kohdan nojalla tapauksissa, joissa yritys ei ole tehnyt ilmoitusta, koska se arvioi markkinaosuutensa väärin, 3) mahdollisesti otettava käyttöön vastustusmenettely ja 4) vähennettävä ilmoittamisvelvoitteita.

3. Yhteisön toimielinten ja jäsenvaltioiden lausunnot

Euroopan parlamentti

Päätöslauselmassaan 18. heinäkuuta 1997 Euroopan parlamentti toteaa, että vähämerkityksisiä sopimuksia koskevaa tiedonantoa lukuun ottamatta yritykset vastustavat markkinaosuuksiin perustuvaa lähestymistapaa, eikä kyseinen lähestymistapa aina ole markkinavoiman tehokkain osoitin. Tämän vuoksi parlamentti kehottaa komissiota tutkimaan mahdollisuuksia käyttää muita mittareita. Se korostaa tarvetta turvata oikeusvarmuus pk-yritysten kannalta siten, että vapaaehtoisuuteen perustuvat vähittäismyyntiketjut olisivat tasa-arvoisia suurten integroitujen ryhmien kanssa erityisesti yhteisten hintastrategioiden osalta. Parlamentti kehottaa komissiota myös tutkimaan, onko tarpeen laatia ryhmäpoikkeusasetus valikoivaa jakelua varten ja pyytää kiinnittämään huomiota oluen toimituksia ja huoltoasemia koskevista sopimuksista saataviin erityisiin kaupallisiin tai rahallisiin etuihin.

Parlamentti ilmoittaa kannattavansa järjestelmää, jossa alle 10 prosentin markkinaosuuden omaavien yritysten väliset vertikaaliset sopimukset jäävät 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle. Tämän rajan yläpuolella ryhmäpoikkeukset antavat enemmän tilaa joustavuudelle, mutta eivät häiritse sopimuspuolten välistä tasapainoa. Tietyn markkinaosuuden ylityttyä ryhmäpoikkeuksesta saatava hyöty olisi voitava peruuttaa helposti. Komission olisi harkittava sellaisia ryhmäpoikkeuksia, joita ei sovelleta tietyn markkinaosuuden ylityttyä, vain siinä tapauksessa, että yksinkertaista peruuttamismenettelyä ei ole mahdollista toteuttaa, ja silloinkin vain sellaisille yrityksille, joiden liikevaihto on merkittävä.

Talous- ja sosiaalikomitea

Lausunnossaan 4. kesäkuuta 1997 talous- ja sosiaalikomitea tunnustaa, että nykyiset ryhmäpoikkeusasetukset ovat liian jäykkiä ja usein hankalia tulkita. Vertikaalisten rajoitusten vaikutusten arvioinnissa olisi painotettava markkinarakenteen merkitystä sekä tarvetta keskittyä markkinoihin kohdistuvaan vaikutukseen eikä niinkään sopimusten muodolliseen sisältöön. Komitea kannattaa ryhmäpoikkeusten laajentamista koskemaan tuottajien ja tuotannontekijöiden toimittajien välisiä suhteita toimitusketjun alkupäässä. Mitä laajempi ryhmäpoikkeusten kattavuus, sitä vähemmän tarvitaan yksittäisten vertikaalisten sopimusten ilmoittamista erikseen. Komitea kannattaa myös vastustusmenettelyn käyttöönottoa.

Vaikka komitea ei vastustakaan vaihtoehtoa II (laajemmat ryhmäpoikkeukset ilman markkinaosuuksien ylärajaa), se suosittelee voimakkaasti vaihtoehdon IV muotoa I (vaihtoehto II ja puuttumattomuustodistusoletus [20 prosentin] markkinaosuuteen asti). Se suhtautuu varauksellisesti vaihtoehdon IV muotoon II (vaihtoehto IV-I ja [40 prosentin] yläraja markkinaosuuksille). Jos komissio kuitenkin voisi ottaa käyttöön vaihtoehdon IV-I yhdistettynä erittäin laajoihin ryhmäpoikkeuksiin, komitea voisi kannattaa sitä keinona valvoa vertikaalisia jakelusopimuksia tapauksissa, joissa markkinaosuudet ovat suuria.

Alueiden komitea

Lausunnossaan 12. kesäkuuta 1997 alueiden komitea katsoi, että vertikaalisiin rajoituksiin liittyvien näkökantojen moninaisuuden vuoksi on vaikea valita yksi ainoa vaihtoehto, joka ei olisi jonkun alan kannalta erittäin kiistanalainen. Valittiinpa sitten mikä tahansa vaihtoehto, sopimukset - esimerkiksi olutta koskevat - on turvattava. Kuluttajalle koituvia etuja arvioitaessa olisi otettava huomioon myös muiden kuin valmistajien ja jakeluportaan näkemykset. Markkinaosuuksia koskevien ylärajojen käyttöönotolla vaihtoehdoissa III ja IV on järkeä ainoastaan, jos ne ilmaistaan koko yhteisön markkinoiden osalta. Komitean mielestä olisi valittava vaihtoehto I.

Jäsenvaltiot

Yhtä lukuun ottamatta kaikki 15 jäsenvaltiota toimittivat vihreää kirjaa koskevia kirjallisia huomautuksia. Monet näistä huomautuksista olivat alustavia. Tulevasta toimintatavasta tällä alueella ei vallinnut selvää yksimielisyyttä. Vihreässä kirjassa esitettyjen vaihtoehtojen osalta yksikään jäsenvaltio ei kannattanut vaihtoehtoja I tai III, neljä kannatti vaihtoehtoa II, kolme vaihtoehdon IV muotoa I ja kaksi vaihtoehdon IV muotoa II. Loput viisi jäsenvaltiota esittivät itsenäisiä omia vaihtoehtojaan. Nämä voidaan tiivistää seuraavasti:

1. Puuttumattomuustodistusasetus, jonka nojalla lähes kaikki vertikaaliset rajoitukset ovat markkinaosuudesta riippumatta ensisijaisesti lainmukaisia, mutta jossa annetaan komissiolle, kansallisille viranomaisille ja tuomioistuimille oikeus julistaa, että asetusta ei sovelleta takautuvin oikeusvaikutuksin, jos todellista kilpailua ei ole tai jos markkinoille pääsylle on korkeat esteet.

2. Kaikki vertikaaliset sopimukset kattava yksi ainoa ryhmäpoikkeus, johon sisältyy [25 prosentin] yläraja markkinaosuudelle. Tämän markkinaosuuden ylityttyä sopimukset kuuluisivat yksittäispoikkeusten piiriin. Ylärajan alapuolella komissiolla olisi oikeus peruuttaa poikkeus ongelmatapauksissa.

3. Puuttumattomuustodistusasetus, joka sisältäisi kaksi raja-arvoa markkinaosuuksille. Ensimmäinen (25-40 prosenttia) ilmaisisi markkinaosuuden, jonka ylityttyä yritys todennäköisesti käyttää merkittävää markkinavoimaa. Toinen (60-80 prosenttia) kuvastaisi mahdollisia rajoituksia, joita aiheutuu vähintään 10-15 prosentin markkinaosuuden omaavien yritysten sopimuksista, jos rinnakkaisten sopimusverkkojen vaikutukset kumuloituvat.

4. Yksi ainoa ryhmäpoikkeus, joka perustuisi kiellettyjen sopimusehtojen luettelemiseen (mustat sopimusehdot). Poikkeusta sovellettaisiin markkinaosuudesta riippumatta. Komissio voisi pyytää yksittäisten ilmoitusten tekemistä. Ryhmäpoikkeus takaisi vertikaalisille sopimuksille väliaikaisen lainmukaisuuden, joka voitaisiin peruuttaa siten, että peruutus tulee voimaan sen tekohetkestä alkaen.

5. Laajemmat ja joustavammat ryhmäpoikkeukset, joiden soveltamista kansalliset kilpailuviranomaiset valvoisivat jälkikäteen.

Ensimmäinen seikka, josta jäsenvaltiot ovat yleisesti yksimielisiä, koskee tarvetta muuttaa komission nykyistä toimintaa vertikaalisten rajoitusten suhteen. Tiedetään, että taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa johtaisi väistämättä järjestelmään, jossa oikeusvarmuus nykyisistä ryhmäpoikkeusasetuksista hyötyvien ja markkinavoimaa omaavien yritysten osalta laskisi. Toinen seikka, josta ollaan yksimielisiä, vastaa uusimmassa taloustieteellisessä kirjallisuudessa esitettyjä ajatuksia, joiden mukaan vertikaalisten rajoitusten olisi katsottava voivan vahingoittaa kilpailua vain silloin, kun niihin liittyy jonkinasteista markkinavoimaa. Kolmanneksi ollaan yksimielisiä tarpeesta säilyttää markkinoiden yhdentymisen tavoite vertikaalisten rajoitusten arvioinnin yhteydessä, erityisesti tulevaa laajentumista silmällä pitäen.

Tämä yksimielisyys näyttää johtavan kahteen ajatusmalliin. Ensimmäisessä pyritään vain edistämään nykyisen järjestelmän joustavuutta vähentämällä nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten sääntöperusteista lähestymistapaa. Toinen malli perustuu tarpeeseen tehdä selvä muutos noudatettavassa politiikassa. Tähän toiseen malliin sisältyy kaksi tärkeää oletusta. Ensimmäinen perustuu 85 artiklassa määrättyjen kieltojen säilyttämiseen. Tätä järjestelmää voitaisiin mukauttaa ottamalla käyttöön markkinaosuuksia koskevat ylärajat. Ylärajojen avulla pyrittäisiin määrittämään markkinavoiman perusteella, voidaanko 85 artiklan 1 kohtaa soveltaa, samoin kuin yhden laajan ja kaikki vertikaaliset rajoitukset kattavan ryhmäpoikkeuksen soveltamisala. Toinen oletus perustuu siirtymiseen väärinkäytösten kieltämisestä niiden valvontaan. Tällainen järjestelmä tekisi käytännössä lähes kaikista vertikaalisista rajoituksista ennalta katsoen yhteensopivia 85 artiklan 1 kohdan kanssa, mutta komissiolla olisi mahdollisuus peruuttaa tämä myönteinen oletus siten, että peruutus tulisi voimaan sen tekohetkestä alkaen.

Kuulemisen aikana jäsenvaltion mielipiteet vihreän kirjan suhteen ovat muuttuneet ja johtaneet suurempaan yksimielisyyteen tässä tiedonannossa ehdotetusta uudesta politiikasta: yksi laaja ryhmäpoikkeusasetus, jota rajoitetaan yhdellä/kahdella markkinaosuusrajalla.

III JAKSO - VERTIKAALISTEN RAJOITUSTEN TALOUDELLISET NÄKÖKOHDAT

1. Vertikaaliset rajoitukset ja markkinavoima

Kuten johdannossa selvitettiin, taloustieteellisen ajattelun mukaan vertikaaliset rajoitukset aiheuttavat kilpailuongelmia vain silloin, jos tuotemerkkien välillä ei ole tarpeeksi kilpailua, eli on olemassa tietty määrä markkinavoimaa. Mitä kiihkeämpää kilpailu tuotemerkkien välillä on, sitä todennäköisempää on, että vertikaalisilla rajoituksilla ei ole kielteistä vaikutusta tai että ainakin niiden nettovaikutus on myönteinen. Mitä heikompaa kilpailu tuotemerkkien välillä on, sitä todennäköisempää on, että vertikaalisten rajoitusten nettovaikutus on kielteinen. Tämä tarkoittaa sitä, että samoilla vertikaalisilla rajoituksilla voi olla erilaiset vaikutukset riippuen markkinarakenteesta ja vertikaalisia rajoituksia soveltavan yrityksen markkinavoimasta.

Taloustieteessä markkinavoima määritellään yleensä mahdollisuudeksi nostaa hinta kilpailukykyistä hintaa korkeammaksi (lyhyellä aikavälillä yli rajakustannusten, pitkällä aikavälillä yli keskimääräisten kokonaiskustannusten). Toisin sanoen yrityksellä on markkinavoimaa, jos se voi vaikuttaa selvästi hintaan, jolla se myy tuotteitaan, ja jos se perimällä kilpailukykyisen tason ylittävää hintaa voi ainakin lyhyellä aikavälillä saada tavanomaista suuremman voiton. Useimmat taloustieteilijät ovat sitä mieltä, että yrityksellä voi olla markkinavoimaa, vaikka sillä ei olisikaan yhteisöjen tuomioistuimen määritelmän perusteella määräävää asemaa. Tämä näkemys ilmaistiin myös vihreässä kirjassa (6) sen osoittamiseksi, että vertikaaliset rajoitukset voivat haitata kilpailua, vaikka määräävyys jää alle tietyn tason. Tämän vuoksi 86 artikla ja sulautumien valvonta eivät riitä. Vertikaalisiin rajoituksiin on sovellettava 85 artiklaa, erityisesti oligopolistisilla markkinoilla, joilla yhdelläkään yksittäisellä yrityksellä ei ole määräävää markkina-asemaa.

Yleisesti tunnustetaan myös, että vertikaaliset rajoitukset eivät keskimäärin ole yhtä vahingollisia kuin horisontaaliset kilpailunrajoitukset. Vertikaalisia rajoituksia kohdellaan lempeämmin kuin horisontaalisia pääasiassa sen vuoksi, että jälkimmäiset voivat olla korvaavia tavaroita/palveluita tuottavien kilpailijoiden välisiä sopimuksia ja ensin mainitut ovat sopimuksia tietyn tuotteen/palvelun toimittajan ja ostajan välillä. Horisontaalisessa tilanteessa yhden yrityksen käyttämästä markkinavoimasta (tuotteen korkeammasta hinnasta) hyötyvät se kilpailijat. Tämä voi kannustaa yrityksiä houkuttelemaan kilpailijoitaan käyttäytymään kilpailunvastaisella tavalla. Vertikaalisessa tilanteessa yhden yrityksen tuote on toisen tuotannontekijä. Tämä merkitsee sitä, että tiettyä tuotantovaihetta edeltävässä tai sitä seuraavassa tuotantovaiheessa toimivan yrityksen käyttämä markkinavoima tavallisesti vahingoittaa toisen yrityksen tuotteen kysyntää. Sopimuksessa mukana olevalla yrityksellä on siten syy estää toista osapuolta käyttämästä markkinavoimaa (vertikaalisten rajoitusten niin sanottu itsehillitsevä vaikutus).

Tätä itsehillitsevää vaikutusta ei kuitenkaan ole syytä yliarvioida. Kun yrityksellä ei ole markkinavoimaa, se voi yrittää lisätä voittojaan vain optimoimalla tuotanto- ja jakeluprosessinsa vertikaalisten rajoitusten avulla tai ilman niitä. Kun yrityksellä on markkinavoimaa, se voi yrittää lisätä voittojaan myös välittömien kilpailijoittensa kustannuksella nostamalla niiden kustannuksia tai ostajiensa/kuluttajiensa kustannuksella yrittämällä saada itselleen osan niiden lisäarvosta. Näin voi tapahtua, jos tuotantoketjun alkupään ja loppupään yritys jakavat ylimääräisen voiton tai jos toinen niistä ottaa käyttöön vertikaalisen rajoituksen ja saa siten itselleen ylimääräisen voiton kokonaan.

2. Kielteiset vaikutukset

2.1. Yksittäiset vertikaaliset rajoitukset

Kilpailunvastaisilla vertikaalisilla sopimuksilla voi olla markkinoilla seuraavat kielteiset vaikutukset, joita yhteisön kilpailuoikeudella pyritään ehkäisemään:

- muiden toimittajien tai ostajien sulkeminen pois markkinoilta

- kuluttajille tarjottujen hinta- ja muiden ehtojen huononeminen joko tietyn tuotemerkin osalta (tuotemerkin sisäisen kilpailun väheneminen) tai eri tuotemerkkien välillä (tuotemerkkien välisen kilpailun väheneminen)

- toimittajien tai ostajien välinen salainen yhteistyö, jota vertikaaliset rajoitukset helpottavat

- esteiden luominen markkinoiden yhdentymiselle mukaan lukien ennen kaikkea se, että rajoitetaan eurooppalaisten kuluttajien vapautta ostaa tuote tai palvelu haluamastaan jäsenvaltiosta.

Tällaiset kielteiset vaikutukset voivat johtua monenlaisista vertikaalisista rajoituksista. Erityistä tarkkuutta edellytetään sen vuoksi, että muodoltaan erilaisilla sopimuksilla voi olla samanlainen sisällöllinen vaikutus kilpailuun. Tällaisten mahdollisten kielteisten vaikutusten analysoimiseksi vertikaaliset rajoitukset jaetaan neljään ryhmään: yksinmyynti, yhden tuotemerkin määrääminen, jälleenmyyntihinnan määrääminen ja markkinoiden jakaminen. Jokaisen ryhmän sisäisillä vertikaalisilla rajoituksilla näyttää olevan samanlaisia kielteisiä vaikutuksia kilpailuun.

Ennen näiden neljän ryhmän kuvailemista on syytä tehdä eräitä yleisiä huomautuksia. Ensinnäkin analyysi pätee sekä tavaroihin että palveluihin, vaikka tiettyjä rajoituksia käytetään vain tavaroiden jakelussa. Tämän vuoksi käsitteellä "tuote" tarkoitetaan tässä tekstissä sekä tuotteita että palveluita, ellei toisin mainita. Toiseksi vertikaalisia sopimuksia voidaan tehdä väli- ja lopputuotteille sekä väli- ja loppupalveluille. Jollei toisin mainita, tässä tekstissä esitetty analyysi ja perustelut koskevat kaikkia kaupan eri portaita ja siinä käytetään neutraaleja käsitteitä kuten toimittaja ja ostaja. Jos tarkoitetaan vain tiettyä kaupan porrasta, tämä mainitaan erikseen. Kolmanneksi on todettava luokittelun perustuvan vertikaalisten rajoitusten keskeisiin perusominaisuuksiin. Käytännössä useissa vertikaalisissa sopimuksissa hyödynnetään useampaa tällaista ominaisuutta. Yksinmyynnissä esimerkiksi rajoitetaan niiden ostajien määrää, joille toimittaja voi myydä, ja samanaikaisesti rajoitetaan usein aluetta, jolla ostajat voivat toimia. Ensimmäinen ominaisuus voi sulkea muut ostajat pois markkinoilta ja toinen voi johtaa markkinoiden jakamiseen.

Yksinmyynti

Yksinmyynti käsittää sopimukset/ominaisuudet, joiden pääpiirre on, että valmistaja myy vain yhdelle tai muutamalle ostajalle. Tällä voidaan pyrkiä rajoittamaan ostajien määrää tietyllä maantieteellisellä alueella tai tietyn asiakasryhmän suhteen tai rajoittaa ostajatyyppiä. Tämä ryhmä sisältää muun muassa yksinmyynnin ja yksinomaisten asiakkaiden määräämisen, kun toimittaja myy vain yhdelle ostajalle tietyllä alueella tai tietylle asiakasryhmälle. Se sisältää myös toimittajalle asetetun yksinomaisen toimitusvelvoitteen ja määrälliset velvoitteet, jolloin toimittaja ja ostajat sopivat velvoitteesta tai kannustusjärjestelystä, jonka vuoksi toimittaja myy tietyillä markkinoilla ainoastaan tai pääasiassa yhdelle ostajalle. Tämä ryhmä sisältää myös valikoivan jakelun, jossa valtuutetuille jälleenmyyjille asetetut tai niiden kanssa sovitut ehdot voivat rajoittaa jälleenmyyjien määrää.

Tällä on kaksi pääasiallista vaikutusta kilpailuun: 1) tietyt ostajat kyseisillä markkinoilla eivät voi enää ostaa kyseiseltä toimittajalta, eli se johtaa erityisesti yksinomaisen toimitusvelvoitteen tapauksessa markkinoiden sulkemiseen, ja 2) lopputuotteiden jakelun kannalta se johtaa myös tuotemerkin sisäisen kilpailun vähenemiseen, koska harvempi jälleenmyyjä tarjoaa kyseistä tuotetta. Jos yksinoikeudelliset maantieteelliset alueet ovat suuria tai yksinomaisten asiakkaiden määrääminen yleistä, tuloksena voi olla tuotemerkin sisäisen kilpailun loppuminen kokonaan. Jos valikoivia jakelusopimuksia lisäksi sovelletaan tiukasti, eli vain muutama myymälä saa pitää tuotetta valikoimassaan, ne vähentävät myös kilpailua myymälöissä ja tuotemerkkien välillä. Tämän lisäksi valikoiva jakelu rajoittaa jälleenmyyntiä, koska valtuutetut jälleenmyyjät voivat myydä ainoastaan loppukäyttäjille ja toisille valtuutetuille jälleenmyyjille.

Yhden tuotemerkin määrääminen

Yhden tuotemerkin määräämisellä tarkoitetaan sopimuksia/ominaisuuksia, joiden pääpiirre on se, että ostajaa kannustetaan keskittämään tiettyä tuotetta tai palvelua koskevat tilauksensa yhdelle toimittajalle. Ryhmä käsittää muun muassa ostajaa koskevan kilpailukiellon ja määrälliset velvoitteet, jolloin toimittaja ja ostajat sopivat velvoitteesta tai kannustusjärjestelystä, jonka vuoksi ostaja hankkii tietyn tuotteen tai palvelun ja sen korvikkeet ainoastaan tai pääasiassa yhdeltä toimittajalta.

Tällä on kaksi pääasiallista vaikutusta kilpailuun: 1) muut toimittajat markkinoilla eivät voi myydä tietyille ostajille, eli kilpailevat toimittajat suljetaan pois markkinoilta ja 2) lopputuotteiden jakelun osalta vähittäiskaupassa ei vallitse kilpailua, koska tietyt kauppiaat myyvät vain yhtä tuotemerkkiä. Molemmat vaikutukset voivat johtaa tuotemerkkien välisen kilpailun vähenemiseen.

Tuotemerkkien välisen kilpailun vähenemistä voi lievittää toimittajien välisen kilpailun lisääntyminen tuotemerkin yksinedustukseen oikeuttavan sopimuksen saamiseksi, mutta mitä pitempiaikaisempia sopimukset ovat, sitä todennäköisempää, että tämä vaikutus ei riitä täysin korvaamaan tuotemerkkien välisen kilpailun puuttumista.

Jälleenmyyntihinnan määräämistä koskevat sopimukset

Jälleenmyyntihintasopimukset käsittävät sopimukset/ominaisuudet, joiden pääpiirre on, että ostajaa velvoitetaan tai kannustetaan jälleenmyymään tuote yli tietyn hinnan, tiettyyn hintaan tai alle tietyn hinnan. Tämä ryhmä käsittää vähimmäishinnan, kiinteän hinnan ja enimmäishinnan määräämisen sekä ohjehinnat. Vaikka enimmäismyynti- ja ohjehinnoilla ei teoriassa ole kielteisiä vaikutuksia, ne voivat kuitenkin toimia myös kiinteinä jälleenmyyntihintoina. Koska jälleenmyyntihintasopimukset koskevat vähittäismyyntihintaa, niillä on pääasiassa merkitystä lopputuotteiden jakelun kannalta.

Vähimmäishinnan ja kiinteän hinnan kaksi tärkeintä kilpailuvaikutusta ovat seuraavat: 1) jälleenmyyjät eivät enää voi kilpailla tietyn tuotemerkin hinnalla, mikä johtaa tuotemerkin sisäisen hintakilpailun täydelliseen häviämiseen ja 2) hinnat ja vastuu hintamuutoksista muuttuvat avoimemmiksi, joten samassa tuotanto- tai jakeluportaassa olevien valmistajien tai jälleenmyyjien on helpompi harjoittaa salaista yhteistyötä ainakin keskittyneillä markkinoilla. Koska tuotemerkin sisäisen hintakilpailun väheneminen vähentää myös paineita alentaa tietyn tuotteen hintaa, sen epäsuora vaikutus voi olla tuotemerkkien välisen kilpailun väheneminen.

Markkinoiden jakaminen

Markkinoiden jakaminen käsittää sopimukset/ominaisuudet, joiden pääpiirre on, että ostajalle asetetaan rajoituksia sen suhteen, mistä se joko hankkii tai minne se myy tietyn tuotteen taikka toimittajalle asetetaan rajoituksia sen suhteen, kenelle se saa myydä tuotteensa. Tämä ryhmä käsittää yksinoston, jolloin toimittaja ja ostaja sopivat velvoitteesta tai kannustusjärjestelystä, jonka vuoksi ostaja hankkii tietyn tuotteen tai palvelun ainoastaan kyseiseltä toimittajalta mutta voi ostaa ja myydä myös kilpailevia tuotteita ja palveluita. Ryhmä käsittää myös alueelliset myyntirajoitukset, ostajan myynnin rajoittamisen tietyille asiakkaille, myyntiä jälkimarkkinoilla koskevat rajoitukset, jälleenmyynnin kieltämisen ja sitomisen.

Tärkein kilpailuun kohdistuva vaikutus on tuotemerkin sisäisen kilpailun väheneminen, mikä voi auttaa toimittajaa tai ostajaa (jos kyseessä on myyntiä jälkimarkkinoilla koskeva rajoitus) jakamaan markkinat ja siten estämään niiden yhdentymisen. Tämä voi helpottaa hintasyrjintää. Sitominen poikkeaa hiukan muista rajoituksista. Sen tärkein vaikutus on se, että ostajat voivat joutua maksamaan sidotusta tuotteesta korkeamman hinnan kuin ilman sitomista, mutta se voi myös johtaa muiden toimittajien sulkemiseen pois markkinoilta ja vähentää tuotemerkkien välistä kilpailua sidotun tuotteen markkinoilla.

2.2. Vertikaalisten rajoitusten yhdistelmät

Seuraavaksi on kysyttävä, lisäävätkö erilaisten vertikaalisten rajoitusten yhdistelmät kielteisiä vaikutuksia. Vihreässä kirjassa annetaan suhteellisen paljon painoarvoa väitteelle, että tietyt vertikaalisten rajoitusten yhdistelmät ovat parempia kilpailulle kuin vertikaaliset rajoitukset yksinään (7). Vaikka tämä voi toisinaan pitää paikkansa, se ei näytä olevan yleinen sääntö. Päinvastoin yleensä näyttää olevan niin, että yhdistelmässä mahdolliset kielteiset vaikutukset korostuvat.

Jos esimerkiksi yhden tuotemerkin määrääminen yhdistetään yksinmyyntiin, yhdistetään samalla tuotemerkkien välisen kilpailun väheneminen tuotemerkin sisäisen kilpailun vähenemiseen. Lopputuotteiden tapauksessa luodaan markkinat, joilla vallitsee paikallisten tuotemerkkien monopoli ilman myymäläkilpailua. Valmistajien tasolla tapahtuvaan markkinoiden sulkemiseen yhdistyy myös vähittäiskaupan sulkeminen. Tämä merkitee sitä, että valmistajan voi olla vaikea myydä uutta tuotemerkkiä myymälöihin, koska nämä ovat sidottuja yhteen tuotemerkkiin, ja vähittäismarkkkinoille tulevilla uusilla toimijoilla voi olla vaikeuksia saada valikoimaansa joitain johtavia tuotemerkkejä. Tämä voi johtaa tilanteeseen, jossa on sekä vaikea löytää vähittäismyymälöitä tuotteille että kannattamatonta perustaa uusia.

Toinen esimerkki on jonkin yksinmyyntirajoituksen, kuten valikoivan jakelun, yhdistäminen jälleenmyyntihinnan määräämiseen. Ensin mainittu vähentää tuotemerkin sisäistä kilpailua yleensä, ja tähän yhdistyy nyt toiseksi mainitun aiheuttama tuotemerkin sisäisen hintakilpailun loppuminen. Tämä johtaa nopeasti tuotemerkin sisäisen kilpailun täydelliseen häviämiseen. Tällainen tuotemerkin sisäisen kilpailun täydellinen häviäminen voi myös auttaa valmistajien välistä salaista yhteistyötä, mitä jälleenmyyntihinnan määrääminen helpottaa. Tällainen yhdistelmä ei yleensä ole tehokkuuden kannalta järkevä, koska molemmat suojelevat vähittäiskauppiaan katetta. Tavanomaisessa tilanteessa jo toinen näistä rajoituksista riittäisi poistamaan esimerkiksi vähittäiskauppiaiden väliset vapaamatkustajaongelmat.

Yhden tuotemerkin määräämiseen liittyvän rajoituksen yhdistäminen jälleenmyyntihinnan määräämiseen voi johtaa siihen, että myymäläkilpailun puuttumisen vuoksi tuotemerkkien välinen kilpailu vähenee ja jälleenmyyntihinnan määräämisen vuoksi valmistajien välinen salainen yhteistyö helpottuu. Valmistajien on helpompi harjoittaa salaista yhteistyötä, kun myymäläkilpailun puuttuminen poistaa osan kilpailupaineista. Tuotemerkkien välisen kilpailun vähenemiseen yhdistyy lisäksi jälleenmyyntihintasopimuksesta aiheutuva tuotemerkin sisäisen hintakilpailun häviäminen.

Kaikki vertikaalisten rajoitusten yhdistelmät, jotka vähentävät loppuasiakkaiden tai jälleenmyyjien mahdollisuuksia tasoittaa hintaerojen vaikutuksia tai poistavat mahdollisuudet kokonaan, ovat markkinoiden yhdentymisen kannalta kielteisiä. Tällaisia yhdistelmiä ovat esimerkiksi: 1) maantieteelliset myyntirajoitukset yhdistettynä valikoivaan jakeluun samassa jakeluportaassa, 2) yksinmyynti yhdistettynä yksinostoon ja 3) valikoiva jakelu yhdistettynä yksinostoon.

Eräisiin yhdistelmiin voidaan kuitenkin suhtautua myönteisemmin, koska voidaan väittää, että yksi vertikaalinen rajoitus estää toisen mahdolliset kielteiset vaikutukset. Kun yhdistetään yksinmyynti enimmäishinnan määräämiseen, jälkimmäinen voi auttaa toimittajaa rajoittamaan mahdollisia hinnankorotuksia, joita ostaja suunnittelee saamansa alueellisen yksinoikeuden turvin. Samoja perusteluita voidaan soveltaa valikoivan jakelun ja enimmäishinnan yhdistelmään. Samoin voi toimia yksinmyynnin yhdistäminen ostajalle asetettuun määrälliseen velvoitteeseen, koska jälkimmäinen voi estää jälleenmyyjää korottamasta hintojaan.

3. Myönteiset vaikutukset

Valmistajan ja vähittäiskauppiaan välisten puhtaasti kaupallisten suhteiden, joissa määrätään vain tiettyjen liiketoimien hinta ja määrä, sanotaan voivan usein johtaa investointien ja myynnin jäämiseen alle optimaalisen tason. Tästä voidaan esittää seuraavat yleiset huomiot:

1. Ensimmäisen ja tärkeimmän syyn sille, miksi investoinnit ja myynti jäävät alle optimaalisen tason, oletetaan olevan jonkinlaisen vapaamatkustajaongelman olemassaolo. Yritys, joka tekee tarvittavat ponnistelut, ei ehkä pääse hyödyntämään vaivannäkönsä kaikkia tuloksia, ja on sen vuoksi taipuvainen investoimaan alle optimaalisen tason. Tämä voi johtua siitä, että joku vähittäiskauppias käyttää hyväkseen toisen vähittäiskauppiaan harjoittaman myynninedistämisen. Yksinmyynti tai vastaavat rajoitukset taikka jälleenmyyntihinnan määrääminen voivat auttaa välttämään tämäntyyppisen vapaamatkustajaongelman. Vapaamatkustajaongelma voi myös esiintyä valmistajien välillä, jos toinen investoi tuotemerkkinsä myynninedistämiseen myymälöissä ja siten houkuttelee asiakkaita myös kilpailijoittensa tuotteille. Viimeksi mainittu voidaan estää kilpailukiellon tyyppisillä rajoituksilla.

Jotta olisi ongelma, on myös oltava todellista vapaamatkustajuutta, mikä ei aina ole itsestään selvää. Vähittäiskauppiaiden välistä vapaamatkustajuutta voi esiintyä vain myyntiä edeltävien palveluiden suhteen, ei myynnin jälkeisten suhteen. Tuotteen on oltava suhteellisen uusi tai teknisesti monimutkainen, koska muuten asiakas voi aiempien hankintojen perusteella tietää hyvinkin tarkkaan, mitä haluaa. Tuotteen on oltava suhteellisen arvokas, koska muuten asiakkaan ei kannata mennä toiseen kauppaan hankkimaan tietoja ja toiseen ostamaan tuote. Kaikkien näiden ehtojen täyttymisen lisäksi edellytetään, että valmistajan ei kannata sopia vähittäiskauppiaiden kanssa myyntiä edeltävistä tehokkaista palveluvaatimuksista (8).

Myös valmistajien välisen vapaamatkustajaongelman on täytettävä tiukat vaatimukset. Jos valmistaja mainostaa tuotetta maanlaajuisen mainoskampanjan avulla, tuskin esiintyy sellaista vapaamatkustajaongelmaa, joka voitaisiin ratkaista asettamalla jälleenmyyjille kilpailukielto. Kilpailun kieltävä sopimus voi auttaa kauppiasta saamaan koko hyödyn ponnisteluistaan vain, jos myynninedistäminen toteutetaan valituissa vähittäismyymälöissä. Lisäksi vapaamatkustajaongelma voi koskea vain myyntiä edeltäviä palveluita, myynninedistäminen ei saa olla tuotemerkkikohtaista ja vapaamatkustajaongelma on todennäköinen ainoastaan uusien ja monimutkaisten tuotteiden suhteen, koska muussa tapauksessa asiakkaat voivat varsin hyvin tietää, mitä haluavat.

2. Toinen yleinen huomautus, joka on syytä tehdä, koskee mahdollista eroa sen välillä, mikä on tehokasta yksityisesti ja mikä on tehokasta yleisen hyvinvoinnin/kuluttajan kannalta. Se mikä on tehokasta yksityisesti, ei aina ole hyväksi yleiselle hyvinvoinnille. Palataan vähittäiskauppiaiden tai valmistajien väliseen vapaamatkustajaongelmaan. Oletetaan, että on olemassa todellinen vapaamatkustajaongelma ja myyntiä voidaan nostaa lisäämällä myyntiä edeltäviä palveluita, vaikka tämä johtaisi hintojen nousuun. Jos kuluttajien enemmistö arvostaa näitä ylimääräisiä palveluita samalla tavalla, ne voivat hyvinkin lisätä yleistä hyvinvointia. Mutta jos pieni kuluttajaryhmä jo ostaa tuotetta sen nykyisellä hinta-/palvelutasolla, tietää, mitä haluaa eikä kaipaa lisäpalveluita, se kärsii korkeammasta hinnasta, varsinkin jos tuotemerkkien välinen kilpailu on riittämätöntä. Yksityiseltä kannalta voi olla tehokasta nostaa palvelun tasoa uusien kuluttajien houkuttelemiseksi ja myynnin lisäämiseksi sitä kautta, mutta yleinen hyvinvointi voi kärsiä tästä.

3. Vapaamatkustajuuden erityinen muoto liittyy tuotekuvan vahvistamiseen (certification free rider issue). Oletus on, että tietyt vähittäiskaupat tekevät arvokkaan palvelun tunnistamalla "hyvät" tuotteet. Se, että nämä vähittäiskauppiaat myyvät tiettyä tuotetta, kertoo kuluttajalle, että tuote kannattaa ostaa. Tämä oletus on toisinaan hyödyllinen selitettäessä uusien tuotteiden käyttöönottoa. Uusia ja monimutkaisia tuotteita myydään ensimmäiseksi korkealaatuisissa, hyvän katteen omaavissa myymälöissä, jossa niitä ostavat edistyksellisimmät kuluttajat. Vähitellen tuotteen maine vakiintuu ja kysyntä kasvaa riittävästi, jotta sitä voidaan myydä halvemmissa ketjumyymälöissä. Jos valmistaja ei alkuvaiheessa pysty rajoittamaan tuotteen myyntiä parhaisiin myymälöihin, on mahdollista, että tuote poistetaan myynnistä ja siten sen lanseeraus markkinoille epäonnistuu. Jos tämä pitää paikkansa, seuraa vastaavanlainen ongelma kuin patenttisuojan suhteen. Tuotteen suojeleminen väliaikaisesti alennushinnoilta voi olla tarpeen sen markkinoille pääsyn helpottamiseksi. Jos suojelu kestää liian kauan, se voi vastoin kuluttajien etua viivästyttää tuotteen siirtymistä elinkaarensa kypsään vaiheeseen, jossa sen hinta on kilpailukykyinen. Parhaimmillaan tämä merkitsee, että yksinmyynnin tai jälleenmyyntihintasopimusten kaltaiset rajoitukset voi olla syytä sallia jonkin aikaa: riittävän kauan markkinoille pääsyn onnistumiseksi, mutta ei niin kauan, että estettäisiin tuotteen laajamittainen leviäminen.

4. Vapaamatkustajaongelmaan voi liittyä myös eräänlaista "kiristystä" (hold-up). Toisinaan toimittajan tai ostajan on tehtävä erityisiä investointeja esimerkiksi erikoislaitteisiin tai koulutukseen. Tällaisessa tapauksessa investoinnin toteuttajasta tulee tietyssä määrin toisen osapuolen vanki sen jälkeen kun investointi on toteutettu. Valtasuhteet muuttuvat. Tämän vuoksi tarvittavia investointeja ei ehkä tehdä, ellei päästä sopimukseen investoinnin jälkeisistä toimituksista. Investoinnin tekijä pelkää, että toinen osapuoli saa sen investoinnista ilmaista hyötyä. Kuten vähittäismyyjien välisessä vapaamatkustajaongelmassa tässäkin tapauksessa on useita ehtoja, joiden on täytyttävä, ennen kuin riski on todellinen. Ensinnäkin investoinnin kustannusten on oltava uponneita kustannuksia ja investoinnin oltava välttämätön nimenomaan vain kyseisen toisen osapuolen kanssa käytävän kaupan kannalta. Toiseksi kyseessä on oltava pitkäaikainen investointi, joka ei maksa itseään takaisin lähitulevaisuudessa. Kolmanneksi investoinnin on oltava epäsymmetrinen, eli toinen osapuoli investoi enemmän kuin toinen. Vain jos nämä ehdot täyttyvät, vertikaaliset rajoitukset voivat olla jonkin aikaa tarpeellisia. Jos investoinnin tekee toimittaja, rajoitukset voivat olla kilpailukiellon tyyppisiä; jos investoinnin tekee ostaja, ne voivat olla yksinmyynnin tai yksinomaisen toimitusvelvoitteen kaltaisia rajoituksia.

5. Myynnin jääminen alle optimaalisen tason voi lopuksi johtua syystä, joka myös on syytä mainita, eli "kaksoismarginalisoinnin" ongelmasta. Jos sekä valmistajalla että vähittäiskauppiaalla on markkinavoimaa, molemmat asettavat hintansa rajakustannusten yläpuolelle ja lisäävät siihen tietyn marginaalin, joka ylittää marginaalin, joka saataisiin, jos kilpailua olisi olemassa. Tämä voi johtaa lopulliseen hintaan, joka ylittää jopa yhdistyneen yrityksen perimän monopolihinnan, mistä aiheutuu haittaa sekä molempien voitoille että kuluttajille. Tässä tapauksessa määrällisten velvoitteiden asettaminen ostajalle tai enimmäismyyntihinnan määrääminen voisivat auttaa valmistajaa laskemaan hinnan monopolihinnan tasolle.

6. Taloustieteellisen kirjallisuuden mukaan erilaisten vertikaalisten rajoitusten välillä on runsaasti korvattavuutta. Tämä merkitsee sitä, että yksi ja sama tehottomuutta koskeva ongelma voidaan ratkaista useamman vertikaalisen rajoituksen avulla. Kuten edellä selvitettiin, esimerkiksi vähittäiskauppiaiden välinen vapaamatkustajaongelma tai vapaamatkustajuuden perusteleminen laatusyillä voidaan ratkaista yksinmyynnin avulla taikka kiinteän hinnan tai vähimmäishinnan avulla. Tällä on merkitystä, koska kilpailuun kohdistuvat kielteiset vaikutukset voivat vaihdella vertikaalisista rajoituksista riippuen. Tämä otetaan huomioon, kun käsitellään tuotteen korvaamattomuutta 85 artiklan 3 kohdan nojalla. Koska jälleenmyyntihinnan määräämistä pidetään yleensä kilpailun kannalta vähemmän hyväksyttävänä, on perusteita sallia ainoastaan yksinmyynti tai muut vähemmän vakavammat rajoitukset eikä jälleenmyyntihintaa koskevia sopimuksia.

4. Yleissäännöt vertikaalisten rajoitusten arvioimista varten

Vertikaalisten rajoitusten arvioimiseksi kilpailupolitiikan kannalta voidaan muotoilla joitain yleissääntöjä.

Ensimmäisenä yleissääntönä voidaan todeta, että tuotemerkkien välistä kilpailua vähentävät vertikaaliset rajoitukset ovat yleensä haitallisempia kuin vain tuotemerkin sisäistä kilpailua vähentävät vertikaaliset rajoitukset. Esimerkiksi kilpailukiellon nettovaikutukset ovat todennäköisesti kielteisemmät kuin yksinmyynnin. Ensin mainittu sulkee muut tuotemerkit markkinoilta ja voi siten estää niitä pääsemästä markkinoille. Viimeksi mainittu sulkee pois tietyt ostajat mutta ei yleensä estä tuotetta saavuttamasta loppukuluttajaa.

Toinen yleissääntö on seuraava: yksinoikeuksia sisältävät sopimukset ovat yleensä kilpailun kannalta pahempia kuin muunlaiset sopimukset. Tällaisten sopimusten varsinaisen asiasisällön tai niiden käytännön vaikutusten vuoksi toinen sopimuspuoli on toisesta osapuolesta riippuvainen kaikkien tai lähes kaikkien tarpeidensa suhteen. Esimerkiksi kilpailukieltovelvoitteen vuoksi ostajan on ostettava vain yhtä tuotemerkkiä, kun taas määrälliset velvoitteet jättävät ostajalle liikkumavaraa ostaa myös kilpailevia tuotteita. Näistä seuraavat markkinoiden sulkemisvaikutukset ovat erilaiset, mutta tehokkuusedut ovat yleensä hämmästyttävän samanlaiset.

Kolmas yleissääntö voidaan muotoilla seuraavasti: vertikaalisten rajoitusten mahdolliset kielteiset vaikutukset vahvistuvat, jos tiettyä vertikaalista rajoitusta ei toteuta vain yksi toimittaja ostajineen vaan myös muut toimittajat ja ostajat järjestävät kauppansa samalla tavalla. Nämä niin kutsutut kumulatiiviset vaikutukset ovat ongelma monella alalla. Luotettavan arvioinnin tekeminen vertikaalisten sopimusten kumuloitumisesta edellyttää koko alan kattavaa tutkimusta ja tarkastelua. Mahdollisuuksia peruuttaa ehdotettu ryhmäpoikkeusasetus tarkastellaan V jakson 3 kohdassa ja sitä käsitellään tarkemmin suuntaviivoissa.

Näiden kolmen yleissäännön lisäksi voidaan esittää seuraavat huomautukset:

- Välituotteita koskevat rajoitukset ovat yleensä vähemmän haitallisia kuin lopputuotteiden jakeluun vaikuttavatat rajoitukset. Koska välituotteita ei myydä loppukäyttäjille vaan ne ovat ainoastaan tuotantopanoksia, niiden merkki ja imago eivät ole niin tärkeitä. Tämä vähentää tuotemerkin sisäisen kilpailun mahdollisen häviämisen merkitystä. Välituotteiden ja -palvelujen sekä lopputuotteiden ja -palvelujen välistä eroa käsitellään suuntaviivoissa.

- Jälleenmyyntihintasopimusten osalta kiinteiden ja vähimmäishintojen ylläpito ovat vakavia rajoituksia. Enimmäis- ja ohjehintoja, silloin kun ne todella ovat enimmäishintoja tai hintasuosituksia, ei pidetä kilpailua rajoittavina.

- Markkinoiden jakamiseen liittyvien rajoitusten osalta jälleenmyyntiä ja myyntiä jälkimarkkinoilla koskevat rajoitukset vaikuttavat pahimmilta, koska ne mahdollistavat markkinoiden jakamisen ilman selviä mahdollisia tehokkuusetuja. Sitomista pidetään yleensä jonkin verran vähemmän vakavana rajoituksena. Se liittyy markkinavoiman mahdolliseen laajentamiseen myös muille markkinoille. Mahdollisuudet perustella tehokkuutta voivat olla rajallisia ("täytyy varmistaa, että asiakas käyttää oikeanlaisia raaka-aineita myymässämme helposti särkyvässä laitteessa, koska käyttöhäiriöt voivat vahingoittaa tuotteen imagoa" tai "toimitusten yhdistämisellä säästetään kustannuksia"). Tämän ryhmän vähiten vakava rajoitus on yksinosto eli velvoite tehdä hankintansa suoraan yhdeltä toimittajalta ilman kilpailevien tuotemerkkien kauppaa koskevia rajoituksia.

- Jälleenmyyntihintasopimuksia pidetään yleensä rajoittavampina kuin muita vertikaalisia rajoituksia. Tehokkuuden osalta ne voidaan usein korvata kilpailua vähemmän häiritsevillä rajoituksilla, joilla on samat myönteiset vaikutukset. Tämä näkyy useimpien maiden nykyisissä säädöksissä, jotka ovat eritäin tiukkoja jälleenmyyntihintasopimusten suhteen, mutta sallivat yksinmyynnin tietyissä markkinatilanteissa.

- Yhteisön kilpailupolitiikassa, jonka painopiste on hintaeroja tasoittavan vaikutuksen suojelu ja jälleenmyyntiä koskevien rajoitusten yleinen kieltäminen, huomio kiinnitetään markkinoiden yhdentymisen lisäämiseen.

IV JAKSO - MARKKINAOSUUSRAJAT JA OIKEUSVARMUUS

1. Nykyiset ryhmäpoikkeukset

Nykyisissä ryhmäpoikkeusasetuksissa (yksinmyynti, yksinosto ja franchising) noudatetaan juridista, ehtoihin perustuvaa lähestymistapaa, jossa painotetaan kauppiaiden toimintavapautta ja tuotemerkin sisäistä kilpailua samaan jakelujärjestelmään kuuluvien kauppiaiden välillä. Lukuun ottamatta peruuttamismahdollisuutta ja 86 artiklan mahdollista soveltamista, poikkeuksia myönnetään kaikille yrityksille niiden markkinavoimasta riippumatta.

Nykyinen järjestelmä mahdollistaa 85 artiklan 1 kohdasta poikkeamisen jopa kilpailukiellon ja vertikaalisten rajoitusten tiettyjen yhdistelmien kuten yksinmyynnin ja valikoivan jakelun suhteen (ks. luvakemyyntiä koskeva asetus), riippumatta siitä, onko yritysten markkinaosuus 1 tai 100 prosenttia. Tämä johtaa siihen, että pienet toimijat (ylivoimaisesti suurin osa yrityksistä) kärsivät turhan tiukasta sääntelystä, ja merkittävää markkinavoimaa omaavat suuret yritykset puolestaan voivat suojella itseään laatimalla sopimuslausekkeet yksinkertaisesti nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten mukaisesti.

Komissio voi peruuttaa näistä poikkeusasetuksista saatavan hyödyn, jolloin peruutus koskee vain tulevaa toimintaa. Markkinavoimaa omaavat yritykset voivat soveltaa mitä vakavimpia rajoituksia, kunnes komissio tekee ne kieltävät päätöksen. Yrityksillä ei ole paineita muuttaa sopimuksiaan tai käyttäytymistään, koska niiden sopimukset ovat käytännössä toistaiseksi määräystenmukaisia. Siten vuoksi 85 artiklan 1 kohtaan perustuvan kieltojärjestelmän ehkäisevä vaikutus häviää. Kilpailulle voidaan aiheuttaa peruuttamatonta vahinkoa, jota ei tarvitse korvata (esimerkiksi markkinoiden sulkeminen yksinoikeuksien avulla). Samaan aikaan estetään pienempiä toimittajia käyttämästä vertikaalisia rajoituksia innovatiivisella tavalla kilpailuasemansa parantamiseksi markkinoilla. Tämä estää uusien dynaamisten jakelumuotojen kehittymisen. Tämän vuoksi nykyisten ryhmäpoikkeusasetusten voimassaoloa ei voida enää jatkaa.

2. Taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa ja markkinaosuusrajat

Edellisessä jaksossa kuvaillusta taloustieteellisestä ajattelusta voidaan tehdä kaksi päätelmää: jos markkinavoimaa ei ole, vertikaaliset rajoitukset voidaan olettaa lainmukaisiksi joitain vakavimpia rajoituksia lukuun ottamatta; jos markkinavoimaa on, lainmukaisuusolettama ei voi olla yleisenä lähtökohtana. Tämän vuoksi taloudelliselta kannalta katsoen on järkevää käyttää markkinaosuutta koskevaa raja-arvoa rajoittamaan ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamista.

On selvää, että markkinaosuus ei ole sama kuin markkinavoima. Yksittäisessä tapauksessa tietyn vertikaalisen rajoituksen aiheuttama rikkominen voidaan yleensä todeta vain tarkastelemalla kaikkia markkinarakenteeseen ja markkinakäyttäytymiseen liittyviä näkökohtia. Tällaisesta markkina-analyysistä aiheutuu kuitenkin huomattavia kustannuksia kilpailuviranomaisille, eikä sitä voida soveltaa jokaiseen yksittäiseen tapaukseen.

Voidaan tehdä kaksi toimintapolitiikkaa koskevaa olettamusta, joista on apua markkina-analyysin tekemisessä. Ensinnäkin suurimmassa osassa tapauksia 20 prosentin markkinaosuus ei riitä aiheuttamaan kilpailulle sellaisia kielteisiä nettovaikutuksia, jotka johtuisivat yhden ainoan yrityksen harjoittamista vertikaalisista rajoituksista. Toiseksi tietyistä vertikaalisista rajoituksista seuraavien merkittävien tehokkuusetujen vuoksi niille voidaan harkita ryhmäpoikkeusta 40 prosentin markkinaosuuteen asti, jonka jälkeen on olemassa vaara määräävästä asemasta. Tämän raja-arvon ylityttyä on olemassa vaara, että 85 artiklan 3 kohdan viimeistä edellytystä ei enää täytetä. Tämän mukaisesti markkinaosuusrajan käyttö ryhmäpoikkeusasetuksessa ei automaattisesti merkitse rikkomisen osoittamista vaan sen avulla voidaan sulkea tietyt vertikaaliset rajoitukset 85 artiklan 1 kohdan soveltamisen ulkopuolelle soveltamalla 85 artiklan 3 kohtaa.

Komissio on tietoinen siitä, että toimimalla näiden kahden pelkästään markkinaosuuksiin perustuvan olettamuksen perusteella se voi myöntää poikkeuksen tietyille sopimuksille, joille sitä ei pitäisi myöntää. Mitä suuremmat markkinaosuudet, sitä suurempi tämä vaara on. Komission mielestä 20 prosentin ja 40 prosentin markkinaosuuksia koskevat ylärajat yhdistettynä vertikaalisen rajoituksen luonteeseen ja tehokkuuden tärkeyteen ovat tulevan ryhmäpoikkeusasetuksen kannalta sopivat rajat. Komissio harkitsee markkinaosuuden tarkkoja ylärajoja ja sitä, olisiko niitä oltava yksi vai kaksi, vielä ryhmäpoikkeusasetusta ja suuntaviivoja koskevan kuulemisen yhteydessä (ks. selvitys jäljempänä). Komissio aikoo säilyttää peruuttamismahdollisuuden niitä harvoja tapauksia varten, joissa on kyse vakavasta kilpailuongelmasta, vaikka markkinaosuudet jäävät mainittujen raja-arvojen alapuolelle. Peruuttamista sovelletaan erityisesti tapauksiin, joiden vaikutukset kumuloituvat (ks. lisätietoja V jaksosta).

Kukaan ei ole kyennyt esittämään markkinaosuuksia parempaa yksittäistä osoitinta ryhmäpoikkeusasetusta varten. Ainoa vaihtoehto olisi soveltaa pelkästään sellaisia suuntaviivoja, jotka mahdollistaisivat kaikkien markkinatekijöiden huomioon ottamisen vertikaalisten rajoitusten arvioimisen yhteydessä. Komissio katsoo, että tämä olisi tässä vaiheessa liian raju muutos ja tarjoaisi yrityksille vähemmän oikeusvarmuutta kuin markkinaosuuksien ylärajoihin perustuvan ryhmäpoikkeuksen soveltaminen.

Kilpailusäännöt ovat taloudellisia sääntöjä, joihin niiden luonteen vuoksi sisältyy tietty oikeudellinen epävarmuus. Yrityksiin, joilla on markkinavoimaa, kohdistuu kilpailusääntöjen rikkomisen riski. Komission tavoitteena on tarjota yrityksille kohtuullinen oikeusvarmuus, joka on yhdenmukainen kilpailun tehokasta suojelua koskevan tavoitteen kanssa. Käyttämällä markkinaosuusrajoja voidaan luoda yhteys taloudelliset edellytykset huomioon ottavan lähestymistavan ja oikeusvarmuuden välille.

Markkinaosuudet eivät ole tuntematon ilmiö yhteisön kilpailusäännöissä. Yritykset ovat eläneet vuosia markkinaosuutta koskevien rajojen kanssa, jotka vapauttavat ilmoittamisesta (15 prosentin markkinaosuus neuvoston asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdassa), oikeuttavat puuttumattomuusstodistukseen (10 prosentin markkinaosuus vähämerkityksisiä sopimuksia koskevassa tiedonannossa tai 25 prosentin markkinaosuusraja sulautuma-asetuksessa) tai mahdollistavat ryhmäpoikkeuksen (10 ja 20 prosentin markkinaosuus asetuksissa (ETY) N:o 417/85 (9) ja (ETY) N:o 418/85 (10). Tämä ei ole aiheuttanut yritysten kannalta kestämätöntä oikeudellista epävarmuutta.

3. Markkinaosuuden yläraja - laajemman ryhmäpoikkeuksen edellytys

Nykyisessä järjestelmässä suurinta osaa vertikaalisia sopimuksia ei koske mikään ryhmäpoikkeusasetus. Yksinmyyntiä, yksinostoa ja luvakemyyntiä koskevat asetukset kattavat vain jälleenmyyntiin tarkoitetut tuotteet. Autoja lukuun ottamatta valikoivaan jakeluun ei sovelleta ollenkaan ryhmäpoikkeuksia. Palveluille (lukuun ottamatta frachisingmyyntiä), välituotteille tai jalostettaville tuotteille ei ole olemassa ryhmäpoikkeusta. Jos ryhmäpoikkeusta sovelletaan, siinä määrätään, minkälaisille ehdoille myönnetään poikkeus (sallittuihin ehtoihin perustuva lähestymistapa), mistä seuraa, että kaikki muu jää poikkeuksen ulkopuolelle. Tämä käytäntö rajoittaa nykyisten ryhmäpoikkeusten soveltamisalaa ja johtaa yritystoiminnan liialliseen sääntelyyn. Suurinta osaa yrityksistä ei tällä hetkellä koske mikään ryhmäpoikkeus, joten ne ottavat riskin eivätkä ilmoita sopimuksiaan tai ilmoittavat ne ja hyväksyvät useimmissa tapauksissa komission hallinnollisen kirjeen.

Komissio haluaa korjata tämän tilanteen laajentamalla nykyisiä ryhmäpoikkeuksia huomattavasti sisällyttämällä niihin palvelut, välituotteet, jälleenmyyntiin tarkoitetut jalostettavat tuotteet ja valikoivan jakelun. Lisäksi komissio haluaa pääosin korvata nykyiset sallittujen sopimusehtojen luettelot (valkoinen lista) kiellettyjen sopimusehtojen luettelolla (musta lista). Komission mielestä tämä lopulta antaa oikeusvarmuuden useammalle yritykselle kuin nykyinen suppeisiin ehtoihin perustuva ryhmäpoikkeuskäytäntö. Jos ryhmäpoikkeukset ovat paljon laajempia, poikkeuksia ei enää kuitenkaan voida myöntää markkinavoimasta riippumatta. Tämän vuoksi komissio aikoo perustaa tulevan ryhmäpoikkeusasetuksensa kahteen muuttujaan: vertikaalisen rajoituksen luonteeseen ja markkinavoiman tasoon.

4. Ei lainvastaisuusolettamaa markkinaosuuden ylärajan ylittyessä

Komissio myöntää, että markkinaosuuden ylärajan käyttö aiheuttaa yrityksille tietynasteista epävarmuutta ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisen suhteen. Tämä johtuu vaikeuksista määrittää markkinat ja arvioida yrityksen asema merkityksellisillä tuote- ja maantieteellisillä markkinoilla. Se johtuu myös ajan myötä muuttuvien markkinaosuuksien vaihtelevuudesta.

Seuraavat kaksi seikkaa kuitenkin lieventävät tätä oikeudellista epävarmuutta:

- Markkinaosuusrajan ylittäminen ei luo lainvastaisuusolettamaa. Markkinaosuusrajat toimivat ainoastaan puitteina, joiden tarkoitus on erottaa toisistaan sopimukset, joiden oletetaan olevan lainmukaisia, ja ne, jotka on ehkä tutkittava erikseen. Jälkimmäisen suhteen komission on edelleen todistettava, että kyseinen sopimus rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa, ja sen on tutkittava, täyttääkö sopimus 85 artiklan 3 kohdan edellytykset. Tämä on tavallinen tilanne sellaisten sopimusten suhteen, jotka eivät kuulu ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan. Raja-arvon ylityttyä voidaan päätyä kolmeen erilaiseen lopputulokseen: puuttumattomuustodistus, yksittäispoikkeus tai kielto oikeusvaikutuksin ex tunc (sopimuksen tekemisestä alkaen), jos 85 artiklan 3 kohdan edellytykset eivät täyty.

- Yritysten on tiedettävä, mikä tulee olemaan komission käytäntö rajojen ylittyessä. Tämän vuoksi komissio antaa suuntaviivat, jotka periaatteessa kattavat kolme aluetta: 85 artiklan 1 kohdan soveltamisala markkinaosuuden ylärajan ylittämisen jälkeen, komission politiikka 85 artiklan 3 kohdan nojalla sekä komission politiikka ryhmäpoikkeuksen peruuttamisen suhteen erityisesti tapauksissa, joissa vaikutukset kumuloituvat. Suuntaviivoissa on tarkoitus antaa selvät ja yksinkertaiset säännöt, jotta yritykset voisivat useimmissa tapauksissa arvioida tilanteensa itse 85 artiklan 1 kohdan ja 3 kohdan nojalla. Tavoitteena on oltava vähentää yrityksille aiheutuvia täytäntöönpanokustannuksia ja lopettaa mahdollisimman pitkälle sellaisten sopimusten ilmoittaminen, jotka eivät aiheuta vakavia kilpailuongelmia.

Koska ryhmäpoikkeusasetuksessa sovelletaan markkinaosuusrajoja ja vertikaalisia rajoituksia tarkastellaan taloudellisten edellytysten pohjalta, harvemmat sopimukset kuuluvat enää 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Suuntaviivojen johdonmukainen soveltaminen ja tärkeimpien päätösten julkistaminen lisäävät yritysten oikeusvarmuutta entisestään.

5. Asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan tarkistaminen

Jos yritys arvioi markkinaosuutensa väärin, sitä ei pidä rankaista siitä, että se ei ole ilmoittanut sopimustaan. Tällä hetkellä komissio voi myöntää poikkeuksen taannehtivasti vain ilmoituksen tekohetkeen asti. Jos sopimus rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa eikä sitä ole ilmoitettu, kansallinen tuomioistuin voi siten julistaa sopimuksen mitättömäksi pelkästään sen vuoksi, että sitä ei ole ilmoitettu, vaikka kaikki 85 artiklan 3 kohdan edellytykset täyttyvät.

Tämän tilanteen muuttamiseksi on tarpeen muuttaa neuvoston asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohtaa siten, että kaikille vertikaalisille jakelusopimuksille voidaan myöntää poikkeus jälkikäteen, jos ilmoittaminen tapahtuu myöhempänä ajankohtana. Tällaisella muutoksella on useita suotuisia vaikutuksia:

- Jos yritys on arvioinut markkinaosuutensa väärin eikä kuulu ryhmäpoikkeuksen piiriin, komissio voi myöntää poikkeuksen taannehtivasti, jos kaikki 85 artiklan 3 kohdan edellytykset oli täytetty alusta alkaen.

- Se lopettaa tarpeettomat oikeudenkäynnit kansallisissa tuomioistuimissa, joissa usein vedotaan kilpailusääntöihin sopimusvelvoitteista vapautumiseksi, vaikka todellista kilpailuongelmaa ei olisikaan. Tämä lisää sopimusten siviilioikeudellista täytäntöönpanokelpoisuutta korostamalla kilpailun suojelemista eikä kilpailuun usein liittymättömien yksityisten etujen suojelemista.

- Se vähentää sellaisia ilmoituksia, joita tällä hetkellä tehdään vain oikeusvarmuuden saamiseksi. Yritysten ei tarvitse tehdä ilmoitusta etukäteen hyötyäkseen yksittäispoikkeuksesta vaan ne voivat tehdä oman arviointinsa 85 artiklan 1 kohdan ja 3 kohdan nojalla ja välttyä ilmoittamisen aiheuttamilta kustannuksilta, elleivät ne todella epäile 85 artiklan 3 kohdan soveltuvuutta. Ilmoitukset mitä todennäköisemmin vähenevät, kuten osoittavat ne sopimukset, jotka jo kuuluvat asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan ja joita ei tavallisesti ilmoiteta. Siten komissio voi vähentää ilmoituksiin perustuvaa etukäteisvalvontaa ja keskittyä yhdessä jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten kanssa tärkeimpiin tapauksiin ja lisätä yhteisön kilpailusääntöjen tehokkuutta. Tavoitteena on vähentää yrityksille aiheutuvia täytäntöönpanokustannuksia ja poistaa mahdollisimman pitkälle ilmoitukset, joihin ei liity vakavia kilpailuongelmia.

Seuraavat lisäominaisuudet vahvistavat oikeusvarmuutta entisestään:

- vertikaalisten rajoitusten verkostosta aiheutuviin kumulatiivisiin vaikutuksiin sovelletaan ainoastaan peruuttamista, joka koskee tulevaa toimintaa.

- jos markkinaosuusrajoja on kaksi, pk-yritysten sopimuksiin sovelletaan korkeampaa ylärajaa. Niihinkin sovelletaan kuitenkin peruutusmahdollisuutta ja vakavimpia rajoituksia koskevia sääntöjä.

- markkinaosuusrajojen laskemiseen sovelletaan seuraavia sääntöjä:

i) Uuden ryhmäpoikkeuksen soveltaminen perustuu kilpailusääntöjen kannalta merkityksellisiin markkinoihin, siten kuin ne on määritelty merkityksellisten markkinoiden määritelmää koskevassa komission tiedonannossa (11).

ii) Markkinaosuus perustuu edellisen tilikauden tietoihin.

iii) Markkinaosuus voidaan laskea myynnin määrän perusteella, jos myynnin arvosta ei ole tarpeeksi tietoja saatavilla.

iv) Sopimuksiin sovelletaan ryhmäpoikkeusasetusta kahden vuoden ajan, jollei markkinaosuusraja ylity viittä prosenttia enempää.

v) Jos yläraja ylittyy, mukaan lukien edellä (iv) kohdassa mainittu viiden prosentin kasvu, ryhmäpoikkeusasetusta sovelletaan vielä vuoden ajan; lisäaika lasketaan ylärajan ylittämistä seuraavasta tilikaudesta.

- yleensä pelkästään toimittajan markkinaosuuden arviointi riittää, koska tämä markkinaosuus ratkaisee, myönnettäänkö sopimukselle ryhmäpoikkeus vai ei. Yksinomaisen toimitusvelvoitteen tapauksessa myös ostajan markkinaosuudella voi olla merkitystä. Suuntaviivoissa selvitetään lisäksi, kuinka komissio ottaa huomioon ostajan markkina-aseman analysoidessaan yksittäisiä tapauksia.

Komissio myöntää, että nämä toimenpiteet eivät takaa ehdotonta oikeusvarmuutta. Mutta taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa ei voikaan taata ehdotonta oikeusvarmuutta. Nyt tehtävän tarkistuksen tavoitteena on luoda uusi tasapaino taloudelliset edellytykset huomioon ottavan lähestymistavan ja kohtuullisen oikeusvarmuuden välille. Tästä uudesta lähestymistavasta hyötyvät lopulta pienet toimijat, joilla ei ole markkinavoimaa, eli ylivoimaisesti suurin osa yrityksiä. Siitä hyötyvät myös kilpailluilla markkinoilla toimivat suuremmat yritykset. Sellaiset yritykset, joilla on merkittävää markkinavoimaa ja jotka soveltavat kilpailun vastaisia vertikaalisia rajoituksia, joutuvat tiukemman valvonnan kohteeksi, mistä hyötyvät kilpailu, kilpailijat ja viimekädessä kuluttajat.

6. Hajauttamisen lisääminen

Nykyiset ryhmäpoikkeusasetukset eivät juurikaan mahdollista yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisen hajauttamista. Jos yritys tekee sopimuksensa ryhmäpoikkeusasetusten mukaisesti, kansalliset kilpailuviranomaiset tai kansalliset tuomioistuimet eivät voi soveltaa 85 artiklan 2 kohtaa, koska asetukset koskevat kaikkia yrityksiä aina 100 prosentin markkinaosuuteen saakka ja vain komissio voi peruuttaa ryhmäpoikkeusasetuksista saatavan hyödyn. Niin kauan kuin nykyiset ryhmäpoikkeukset ovat olemassa, kolmansilla osapuolilla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin tehdä asiasta valitus komissiolle.

Ehdotettu uusi ryhmäpoikkeusasetus avaa kansallisille kilpailuviranomaisille ja tuomioistuimille mahdollisuuden soveltaa yhteisön kilpailusääntöjä hajautetusti niissä tapauksissa, joissa ryhmäpoikkeusasetuksessa säädetyt markkinaosuusrajat ylitetään. Tämän lisäksi ehdotetaan, että kansallisille kilpailuviranomaisille annetaan valta peruuttaa ryhmäpoikkeusasetuksesta saatava hyöty alueellaan, jos 85 artiklan 3 kohdan ehdot eivät enää täyty.

Komissio toimii tiiviissä yhteistyössä kansallisten kilpailuviranomaisten ja tuomioistuinten kanssa auttaakseen niitä 85 artiklan lisääntyvässä soveltamisessa. Tämä yhteistyö on ollut käynnissä kansallisten kilpailuviranomaisten (12) ja kansallisten tuomioistuinten kanssa harjoitettavaa yhteistyötä (13) koskevien tiedonantojen antamisesta saakka.

V JAKSO - EHDOTUS UUDEKSI POLITIIKAKSI

1. Eri vaihtoehdot

Vihreään kirjaan liittyvän käsittelyn aikana tarkasteltiin II jaksossa kuvailtuja toimintavaihtoehtoja (ks. erityisesti taulukko II jakson 1 kohdassa). Useimmat eivät tule kysymykseen, koska ne eivät ratkaise nykyisen politiikan kolmea suurinta epäkohtaa: jakelumuotoihin perustuvaa liian kahlitsevaa sääntelyä, markkinavoiman huomiotta jättämistä ja liian suppeita ryhmäpoikkeuksia.

Vihreässä kirjassa esitetty vaihtoehto I ei poista yhtään näistä puutteista. Vaihtoehdot II ja IV-I vähentävät kahlitsevuutta mutta lisäävät markkinavoiman huomiotta jättämistä. Yksi laaja ryhmäpoikkeus ilman markkinaosuuksia veisi markkinavoiman huomiotta jättämisen äärimmilleen. Vaihtoehdoissa III ja IV-II otetaan huomioon markkinavoima, mutta muuten ne vastaavat liikaa suppeita, liian kahlitsevia ryhmäpoikkeuksia.

Kaksi muuta vaihtoehtoa, jotka poikkeavat täysin jäljempänä ehdotetusta eivät ratkaisisi nykyisen politiikan keskeisiä epäkohtia. Ensimmäinen, joka pohjautuu yhteen kiellettyihin sopimusehtoihin (eli mustiin ehtoihin) perustuvaan ryhmäpoikkeukseen ilman markkinaosuusrajoja, antaa vertikaalisille sopimuksille väliaikaisen pätevyyden, joka voidaan peruuttaa vain tulevaisuutta koskevin vaikutuksin. Tämä vaihtoehto johtaisi sen ennaltaehkäisevän vaikutuksen lakkaamisen, joka on ominaista 85 artiklan kieltojärjestelmälle ja joka perustuu kilpailunrajoitusten ex tunc pätemättömyyteen. On syytä muistaa, että tämän kaltaisella ex tunc pätemättömyydellä on merkittävä asema varmistettaessa tehokkaasti yritysten sääntöjenmukaista käyttäytymistä ja viimekädessä terveiden kilpailuedellytysten olemassaoloa. Toinen vaihtoehto, joka ei sekään ole sopiva, on ottaa lähtökohdaksi oletus, että vertikaaliset rajoitukset (vakavimpia lukuun ottamatta) eivät yleensä ole kilpailunvastaisia ja siten niihin voitaisiin soveltaa laajaa puuttumattomuustodistusasetusta, joka voidaan kilpailun häiriintyessä peruuttaa taannehtivasti tämän vaikuttamatta tehokkuusetuihin. Tällaiselle oletukselle ei löydy tukea taloustieteellisestä ajattelusta eikä täytäntöönpanosta saaduista kokemuksista. Lisäksi se johtaisi yritystoiminnalle aiheutuvan oikeudellisen epävarmuuden kasvamiseen. Koska markkinaosuutta koskevia luotettavia puitteita ei näin olisi, kansalliset tuomioistuimet, kansalliset kilpailuviranomaiset ja komissio voisivat kaikki julistaa puuttumattomuustodistuksen taannehtivasti soveltumattomaksi markkinavoiman tasosta riippumatta.

2. Ehdotettu uusi politiikka

Kuten johdannossa selitettiin, tulevassa politiikassa olisi vältettävä nykyisen käytännön kolme suurinta puutetta. Uuden politiikan olisi ennen kaikkea suojeltava kilpailua ja markkinoiden yhdentymistä. Sen olisi myös tarjottava yritystoiminnalle kohtuullinen oikeusvarmuss, johtaa yritysten ja kilpailuviranomaisten kannalta kohtuullisiin täytäntöönpanokustannuksiin ja lisätä hajauttamista.

Epäkohtien välttämiseksi ja oikean tasapainon löytämiseksi eri vaihtoehtojen välillä tarvitaan perusteellista muutosta. Ehdotetun politiikan tärkeimmät ominaisuudet ovat seuraavat:

- Sen perustana on yksi erittäin laaja ryhmäpoikkeusasetus (jäljempänä "ryhmäpoikkeus"), joka kattaa kaikki väli- ja lopputuotteita sekä väli- ja loppupalveluita koskevat vertikaaliset rajoitukset muutamaa vakavinta rajoitusta lukuun ottamatta. Tämä poistaa liian suppeista ryhmäpoikkeuksista aiheutuvan puutteen.

- Se perustuu pääasiassa mustiin lausekkeisiin, eli määritellään, mille ei myönnetä ryhmäpoikkeusta eikä sitä, mille se myönnetään. Tämä poistaa liiallisen kahlitsevuuden.

- Siinä luodaan poikkeuksen ja markkinavoiman välinen yhteys markkinaosuuksien ylärajoja käyttäen. Vielä ei ole päätetty, käytetäänkö yhtä vai kahta markkinaosuusrajaa. Vain yhden raja-arvon järjestelmällä on etunsa selkeyden ja yksinkertaisuuden vuoksi (14). Kahden raja-arvon järjestelmä mahdollistaa vertikaalisten rajoitusten käsittelyn porrastamisen todennäköisten kilpailunvastaisten vaikutusten mukaisesti, mikä on taloudelliselta kannalta järkevää. Jos markkinaosuus jää alle raja-arvon, vertikaalisella rajoituksella ei katsota olevan merkittäviä kielteisiä nettovaikutuksia. Tämä merkitsee, että sopimukset joko jäävät 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle tai ne kuuluvat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan ja niihin voidaan soveltaa ryhmäpoikkeusta vakavimpia rajoituksia lukuun ottamatta. Vakavimmat rajoitukset liittyvät pääasiassa jälleenmyyntihinnan määräämiseen ja jälleenmyynnin ja rajoittamiseen eikä niille katsota voivan myöntää ryhmäpoikkeusta ottaen huomioon markkinoiden yhdentymistä koskeva tavoite.

- Jos markkinaosuusrajoja on vain yksi, rajana olisi 25-35 prosentin markkinaosuus, mikä jää selvästi alle sen, mitä tavallisesti pidetään osoituksena määräävyydestä. Jos rajoja on kaksi, ensimmäinen ja tärkein markkinaosuuden yläraja on 20 prosenttia. Vaikka markkinaosuus ylittää 20 prosenttia, tietyille vertikaalisille rajoituksille voidaan myöntää poikkeus aina noin 40 prosentin markkinaosuuteen asti. Tällainen markkinaosuuksien huomioon ottaminen poistaa markkinavoiman huomiotta jättämisestä aiheutuvan epäkohdan samoin kuin suurimman osan ilmoituksista, todennäköisesti 80-90 prosenttia kaikista tapauksista, ja siten mahdollistaa komissiolle ja kansallisille kilpailuviranomaisille keskittymisen tärkeimpiin tapauksiin.

- Se luo puitteet, joiden avulla voidaan erottaa toisistaan sopimukset, joiden oletetaan olevan lainmukaisia, sellaisista, joka saattavat edellyttää tapauskohtaisia tutkimuksia. Puitteiden ulkopuolelle jääviä vertikaalisia rajoituksia ei pidetä laittomina mutta ne saattavat edellyttää tapauskohtaisia tutkimuksia. Ryhmäpoikkeuksen ulkopuolelle jäävien sopimusten suhteen komission on jatkossakin todistettava, että kyseinen sopimus rikkoo 85 artiklan 1 kohtaa, ja sen on tutkittava, täyttääkö sopimus 85 artiklan 3 kohdan ehdot. Tämä on tavanomainen tilanne sellaisen sopimuksen suhteen, joka ei kuulu ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan. Rajan ylittyessä on kolme mahdollisuutta: puuttumattomuustodistus, yksittäispoikkeus tai kielto, jos 85 artiklan 3 kohdan ehtoja ei täytetä. Ehdotettu politiikka sisältää suuntaviivat, joissa selvitetään yksityiskohtaisesti komission käytäntö yksittäisten puuttumattomuustodistusten, poikkeusten tai kieltojen suhteen markkinaosuuksien rajojen ylittyessä ja ryhmäpoikkeuksen mahdollisen peruutuksen suhteen tapauksissa, jossa markkinaosuus jää alle ylärajan.

- Kuten edellisessä jaksossa kuvailtiin, politiikkaan liittyy sitä tukevia toimenpiteitä. Tärkein näistä on asetuksen 17 4 artiklan 2 kohdan ulottaminen koskemaan kaikkia vertikaalisia jakelusopimuksia (15). Yritysten yleistä oikeusvarmuutta parannetaan yhdistämällä tukevat toimenpiteet ehdotuksen muihin osatekijöihin eli siihen, että annetaan erittäin laaja ryhmäpoikkeus, joka kattaa monet tällä hetkellä ryhmäpoikkeuksen ulkopuolelle jäävät sopimukset, mahdollisesti porrastetaan poikkeusten myöntäminen ja annetaan suuntaviivat.

- Se on yhdenmukainen hajauttamisen lisäämistä koskevan tavoitteen kanssa. Kansalliset tuomioistuimet ja kansalliset kilpailuviranomaiset voivat soveltaa ryhmäpoikkeusta ja suuntaviivojen avulla myös 85 artiklan 1 kohtaa markkinaosuusrajojen yläpuolella. Jos 85 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta, koska jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai kilpailuun ei kohdistu havaittavia vaikutuksia, ryhmäpoikkeusta ei myöskään sovelleta. Ehdotetaan myös, että kansalliset kilpailuviranomaiset voisivat peruuttaa ryhmäpoikkeuksen omalla maantieteellisellä alueellaan, jos tälle on selvät ja hyvin jäsennellyt perusteet.

Tämä taloudelliset edellytykset huomioon ottava lähestymistapa perustuu vihreää kirjaa varten tehtyihin tutkimuksiin, vihreään kirjaan tehtyjen huomautusten tarkkaan analyysiin, komission kokemuksiin vertikaalisia rajoituksia koskevista asioista, yhteisöjen tuomioistuimen tuomioihin ja asiaa koskevaan talous- ja oikeustieteelliseen kirjallisuuteen.

3. Erityisiä huomioita

Ehdotetun uuden politiikan osalta voidaan tehdä seuraavat huomiot:

- Ehdotus sisältää luettelon vakavimmista rajoituksista, jotka jäävät aina ryhmäpoikkeuksen ulkopuolelle. Luettelo sisältää joka tapauksessa vähimmäismyyntihintaa ja kiinteää myyntihintaa koskevat sopimukset sekä ehdottoman aluesuojan. Lisäksi komissio aikoo suojata paremmin väli- ja loppuasiakkaiden mahdollisuudet tasoittaa hintaerojen vaikutuksia ja siten kieltää yleisemmin jälleenmyyntirajoitukset, jos ne johtuvat osapuolten vaikutusalaan kuuluvista tekijöistä. Seuraavat rajoitukset voidaan siten määritellä vakavimmiksi rajoituksiksi, jotka jäävät aina ryhmäpoikkeuksen ulkopuolelle:

1) kiinteät jälleenmyyntihinnat tai vähimmäismyyntihinnat;

2) enimmäismyyntihinnat tai ohjehinnat, jotka kenen tahansa osapuolen painostuksesta johtuen ovat tosiasiassa kiinteitä jälleenmyyntihintoja tai vähimmäismyyntihintoja;

3) aktiivisen tai passiivisen jälleenmyynnin, loppuasiakkaille tai muille ostajille suunnatun tuonnin tai viennin estäminen tai rajoittaminen, lukuun ottamatta a) aktiivisen myynnin rajoittamista yksinmyyjän alueella, b) aktiivisen myynnin rajoittamista yksinomaisille asiakkaille tai c) muille kuin valtuutetuille jälleenmyyjille kohdistuvan myynnin rajoittamista valikoivassa jakelujärjestelmässä ja d) välituotteiden ja/tai -palvelujen ostajan kieltäminen myymästä niitä toimittajan muille suorille tai epäsuorille asiakkaille;

4) yksinmyyntijärjestelmässä tai valikoivassa jakelujärjestelmässä samassa tai eri jakeluportaassa toimivien jälleenmyyjien välisten tai näissä eri jakelujärjestelmissä toimivien jälleenmyyjien välisten ristikkäistoimitusten estäminen tai kieltäminen, eli yksinmyynti tai valikoiva jakelu yhdistyneenä yksinostoihin;

5) valikoivan jakelun ja yksinmyynnin yhdistelmä samassa jakeluportaassa, jos tällä kielletään aktiivinen myynti tai rajoitetaan sitä;

6) valikoivan jakelun ja yksinomaisten asiakkaiden määräämisen yhdistelmä samassa jakeluportaassa;

7) välituotteen toimittajalle asetettu velvoite olla myymättä samaa tavaraa tai palvelua korjaavana tai korvaavana tavarana tai palveluna itsenäisille jälkimarkkinoille.

- Jos valitaan yhden markkinaosuusrajan järjestelmä, ryhmäpoikkeusta sovelletaan kyseiseen rajaan asti kaikkiin paitsi vakavimpiin vertikaalisiin rajoituksiin.

- Jos valitaan kahden markkinaosuusrajan järjestelmä, vertikaalisiin rajoituksiin, jotka eivät ole kaikkein vakavimpia, mutta vakavia kuitenkin, sovelletaan ensimmäistä ja tärkeintä 20 prosentin markkinaosuuden rajaa. Tähän sisältyvät rajoitukset, jotka johtavat jonkinlaiseen yksinoikeuteen, kuten yksinomaiseen toimitusvelvoitteeseen, yksinomaisten asiakkaiden määräämiseen ja kilpailukieltoon. Kuten III jaksossa selitetään, yksinoikeuteen perustuvilla vertikaalisilla rajoituksilla on yleensä todennäköisemmin merkittäviä kilpailunvastaisia vaikutuksia kuin muunlaisilla rajoituksilla, jotka kuitenkin usein lisäävät tehokkuutta samalla lailla. Siinä määrin kun valikoiva jakelu kuuluu 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, siihen sovelletaan tätä raja-arvoa ottaen huomioon siihen liittyvät merkittävät mahdollisuudet vähentää sekä tuotemerkkien sisäistä että niiden välistä kilpailua. Myös sitominen kuuluu tämän raja-arvon piiriin. Ellei toisin mainita, ensimmäinen yläraja kattaa kaikki mahdolliset vertikaaliset rajoitukset ja vertikaalisten rajoitusten yhdistelmät.

- Kahden markkinaosuusrajan järjestelmässä toinen 40 prosentin yläraja kattaa kaikki sellaiset vertikaaliset rajoitukset, jotka taloudellisen tietämyksen tai aiemman kokemuksen perusteella johtavat vähemmän vakaviin kilpailun rajoituksiin. Tällaisia ovat ensinnäkin ostajalle tai toimittajalle asetetut määrälliset pakotteet, jotka eivät ole luonteeltaan yksinoikeussopimuksia. Koska ne jättävät mahdollisuuden tehdä kauppaa myös muiden kanssa, ne eivät ole yhtä vakavia kuin vastaavat yksinoikeudelliset järjestelyt. Tätä raja-arvoa sovelletaan myös kahteen yksinoikeussopimusten ryhmään: 1) yksinmyyntiin, koska se ei suoraan vahingoita tuotemerkkien välistä kilpailua ja siihen usein sisältyy tehokkuusetuja ja 2) yksinostoon, koska se ei johda markkinoiden sulkemiseen tai suoraan vähennä tuotemerkkien välistä kilpailua. Tämä raja-arvo koskisi myös pk-yritysten välisiä sopimuksia.

- Kilpailukieltosopimusten pituutta ehdotetaan rajoitettavaksi, koska kilpailukieltovelvoitteisiin liittyy vakavia markkinoilta poissulkemisvaikutuksia. Komissio harkitsee myös yksinoston ja ostajalle asetetut määrälliset velvoitteet yhdistävien sopimusten pituuden rajoittamista. Komissio harkitsee pituuden rajoittamisesta luopumista sellaisissa erityistapauksissa, joissa toimittaja omistaa tilat, joissa ostaja toimii tai vastaavankaltaisissa tilanteissa. Suuntaviivoissa otetaan huomioon pitkäaikaisten investointien ja sopimusten pituutta koskevien rajoitusten välinen erityinen suhde.

- On useita vertikaalisia rajoituksia, joiden katsotaan yleensä tai tulevaisuudessa jäävän 85 artiklan ulkopuolelle. Tällaisia ovat laadullinen valikoiva jakelu ja ostajalle asetetut palveluvaatimukset, enimmäis- ja suositusmyyntihinnat, jos ne eivät merkitse kiinteää jälleenmyyntihintaa.

- Kuten III jakson lopussa mainittiin, vertikaalisten rajoitusten kielteiset vaikutukset korostuvat, jos tiettyä vertikaalista rajoitusta eivät käytä vain yksi toimittaja ja sen ostajat, vaan myös muut toimittajat ja niiden ostajat järjestävät kauppansa samalla tavalla. Nämä kumulatiiviset vaikutukset voivat olla ongelma eräillä aloilla. Luotettavan arvioinnin tekeminen vertikaalisten sopimusten kumuloitumisen vaikutuksista voi edellyttää koko alan kattavaa tutkimusta ja tarkastelua. Yleensä vain kilpailuviranomaisia voidaan pyytää keräämään tällaisia koko alaa koskevia tietoja, koska tiedot eivät ehkä ole helposti yksittäisten yritysten saatavilla. Tuntuisi myös oikeudenmukaiselta kohdella samoin tavoin kaikkia yrityksiä, jotka lisäävät merkittävästi kokonaistehokkuutta. Tällaisia tapauksia, joissa vaikutukset kumuloituvat ja yksittäisiin toimittajiin sovelletaan ryhmäpoikkeusta, käsitellään peruuttamalla ryhmäpoikkeus siten, että peruutus tulee voimaan sen tekohetkestä alkaen. Ehdotetaan, että komission lisäksi kansallisilla kilpailuviranomaisilla olisi valta peruuttaa ehdotetun ryhmäpoikkeuksen soveltamisesta saatavat edut.

Komissio ilmoittaa milloin peruuttaminen on epätodennäköistä ja milloin peruuttaminen on todennäköistä. Ehdotetaan, että peruuttaminen olisi epätodennäköistä silloin kun alle tietty osa markkinoita suljetaan samanlaisten sopimusten avulla ja että se olisi epätodennäköistä myös silloin kun yksittäisen yrityksen markkinaosuus jää alle tietyn tason.

Komission kokemuksen perusteella samanlaisten vertikaalisten kilpailunrajoitusten kumuloituvasta vaikutuksesta johtuva mahdollinen kielteinen seuraus koskee erityisesti valikoivaa jakelua. Tämän ongelman osalta ehdotetaan, että ryhmäpoikkeus saatetaan julistaa soveltumattomaksi sellaisien yrityksien osalta, jotka käyttävät valikoivaa jakelua markkinoilla, joilla enemmän kuin kokonaismyynnistä tapahtuu valikoivan jakelun muodostamien rinnakkaisverkostojen kautta. Koska kyseessä olevilla yrityksillä ei ehkä ole sellaisia koko alaa koskevia tietoja, ehdotetaan, että tätä ehtoa ei sovelleta automaattisesti. Tulevan ryhmäpoikkeusasetuksen mukaan komission tulisi omasta aloitteesta määrittää edellä mainitun ehdon täyttyminen tietyillä markkinoilla sekä asettaa siirtymäaika, jonka kuluttua umpeen ryhmäpoikkeusasetusta ei enää sovellettaisi valikoivan jakelun sopimuksiin kyseisillä markkinoilla. Tällaisen siirtymäajan ei tulisi olla kuutta kuukautta lyhyempi. Komissio julkaisee tätä koskevan päätöksen Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.

- Erilaisia vertikaalisia rajoituksia tai eri aloja koskevien erilaisten asetusten sijasta on päätetty ehdottaa yhtä laajaa ryhmäpoikkeusasetusta. Siinä käsitellään muodoltaan erilaisia mutta vaikutuksiltaan samanlaisia vertikaalisia rajoituksia samalla tavalla, mikä estää perusteettoman erottelun eri muotojen tai alojen välillä. Tällä tavalla vältytään mahdollisimman pitkälle siltä, että noudatettava politiikka vaikuttaisi siihen, minkä jakelumuodon yritykset valitsevat. Yritysten valinnan olisi perustuttava kaupalliseen hyötyyn eikä perusteettomiin eroihin poikkeuskelpoisuudessa. Tällä on useita seurauksia, joita selvitetään seuraavissa kohdissa.

- Ryhmäpoikkeuksen ehdotetaan kattavan valikoivan jakelun. Huomiota on kiinnitetty siihen, että pysytään mahdollisimman lähellä nykyistä käytäntöä, sellaisena kuin se on muotoiltu komission aiemmissa päätöksissä ja yhteisöjen tuomioistuimen tuomioissa. Tämä merkitsee sitä, että hyötyäkseen ryhmäpoikkeuksesta toimittaja ei saa etukäteen kieltää tiettyjä jakelumuotoja ja voi käyttää valikoivaa jakelua vain sillä ehdolla, että tuotteen tai palvelun luonne edellyttää tämänkaltaista jakelua ja valintakriteerejä sovelletaan puolueettomalla ja syrjimättömällä tavalla. Toimittaja ei myöskään saa määrätä, mitä kilpailevia tuotemerkkejä valtuutetun jälleenmyyjän on myytävä.

- Ryhmäpoikkeus ei koske tuotteiden valmistukseen liittyviä vertikaalisia sopimuksia, erityisesti kun niihin liittyy tietotaidon tai patenttien hyödyntäminen. Tekniikan siirrosta annetun asetuksen (EY) N:o 240/96 (16) soveltamisalaan kuuluvat lisenssisopimukset jäävät tulevan ryhmäpoikkeusasetuksen ulkopuolelle. Samoin alihankinnasta vuonna 1979 annettu tiedonanto (17) jää ryhmäpoikkeusasetuksen ulkopuolelle. Soveltamisalaan kuuluvat kuitenkin ne vertikaaliset sopimukset, jotka koskevat sellaisten tuotteiden toimituksia, jotka on valmistettu ostajan toimittajalle antamien erittelyjen perusteella, mutta joiden valmistamiseen ei liity ostajan tietotaito- tai patenttioikeuksia.

- Tuotteiden tai palvelujen jakeluun tai toimittamiseen liittyvien vertikaalisten sopimusten osalta ehdotetaan, että ryhmäpoikkeusasetus kattaa teollis- ja tekijänoikeudet siinä määrin kun ne eivät liity tuotteiden valmistukseen ja ovat 1) välttämättömiä ja täydentäviä poikkeuksen saaneiden sopimusten kannalta tai täydentävät niitä ja 2) sisältävät velvollisuuksia, jotka eivät rajoita kilpailua enempää kuin ryhmäpoikkeusasetusluonnoksen nojalla poikkeuksen saaneet vertikaaliset rajoitukset. Tämä liittyy teollis- ja tekijänoikeuksien käyttöön ja soveltamiseen liittyviä rajoituksia sellaisissa vertikaalisissa sopimuksissa, joita tuleva ryhmäpoikkeusasetus koskee.

- Sopimukset, joilla tietokoneohjelman ostaja myy kyseisen ohjelman loppukäyttäjälle saamatta siihen tekijänoikeutta, katsotaan ryhmäpoikkeusasetuksessa toimitussopimuksiksi tuotteiden jälleenmyyntiä varten. Suhtautumista tietokoneohjelmien muuhun käyttöön on vielä pohdittava.

- Franchising kuuluu suunnitellun ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan, mutta sitä ei suosita asetuksessa, koska se on vertikaalisten rajoitusten yhdistelmä. Franchising-sopimuksessa yhdistyvät yleensä valikoiva jakelu ja luvakemyynnin kohteena olevien tuotteiden kanssa kilpailevia tuotteita koskeva kilpailukielto. Joskus siihen lisätään myös muita ominaisuuksia kuten sijaintia koskeva lauseke tai maantieteellisen alueen määrääminen. Tällaisia yhdistelmiä käsitellään ryhmäpoikkeuksessa säädettyjen yleisten perusteiden mukaisesti.

Tietyt jakelumuodot, erityisesti franchising sisältää teollis- ja tekijänoikeuksien lisensoinnin. Franchising-sopimuksessa teollis- ja tekijänoikeuksien siirto on olennainen osa jakelumuotoa ja sitä käytetään franchise-haltijan kauppatapojen muuttamiseksi mahdollisimman paljon franchise-antajan kauppatapoja vastaaviksi. Lisensointiin voi liittyä rajoituksia, jotka ovat välttämättömiä tai täydentävät tuotteiden tai palveluiden myynnille asetettuja vertikaalisia rajoituksia. Tuotteille ja palveluille asetettavat vertikaaliset rajoitukset ovat kilpailun näkökulmasta tärkeitä ja voivat johtaa 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvaan franchising-sopimukseen, mutta tällaisia välttämättömiä tai täydentäviä rajoituksia on tarkasteltava ottaen huomioon tarve suojella annettua tietotaitoa tai pitää yllä jälleenmyyjäverkoston identiteettiä ja mainetta (18).

- Ryhmäpoikkeusasetus ei kata vertikaalisia sopimuksia todellisten tai mahdollisten kilpailijoiden välillä, lukuun ottamatta muita kuin vastavuoroisia sopimuksia, joissa yhdenkään osapuolen vuosittainen liikevaihto ei ylitä 100 miljoonaa ecua.

- Lisäksi ehdotetaan, että ryhmäpoikkeusasetus kattaa itsenäisten vähittäiskauppiaiden yhteenliittymien vertikaaliset sopimukset, jos yhteenliittymien jäsenet ovat komission suosituksen 96/280/EY liitteessä olevan määritelmän mukaisia pk-yrityksiä. Jos otetaan käyttöön kahden raja-arvon järjestelmä, kyseiset sopimukset kuuluvat alemman raja-arvon piiriin. Tässä tarkoitetaan vähittäismyyjiä, jotka perustavat toimintansa yhteisen yrityskuvan varaan myydäkseen tuotetta loppukäyttäjille. Tällaisiin yhteenliittymiin liittyy horisontaalisia näkökohtia ja ryhmäpoikkeuksen myöntäminen edellyttää, että kyseiset horisontaaliset näkökohdat eivät riko 85 artiklaa.

- Johdonmukaisuuden ja yhtenäisyyden vuoksi ehdotetaan, että oluen ja polttoaineen alakohtaisia sääntöjä ei säilytetä (19). Erityisten järjestelyjen säilyttämiselle näillä aloilla ei ole riittäviä taloudellisia tai oikeudellisia syitä. Jos jonkin alan erityiskohtelu on perusteltua, tämä otetaan huomioon suuntaviivoissa.

- Ehdotetaan, että erottelua koskevaa sääntöä ei sovelleta vaan poikkeusten myöntäminen sopimuksille edellyttää, että kaikkia ryhmäpoikkeuksen säännöksiä noudatetaan.

- Voimassa olevien sopimusten muuttamiselle ryhmäpoikkeuksen mukaiseksi on suunnitteilla siirtymäaika, mutta sen pituutta ei ole vielä määritelty.

4. Päätelmät

Ehdotettu uusi politiikka tehostaa kilpailun suojelemista, koska siinä kilpailuviranomaiset voivat keskittyä tapauksiin, joihin liittyy markkinavoimaa. Se poistaa nykyisen sääntelyn kahlitsevuuden ja vähentää yritysten täytäntöönpanokustannuksia. Tästä ja oikeusvarmuuden paranemisesta hyötyvät erityisesti pienet toimijat.

Uusi politiikka perustuu neljään periaatteeseen:

- annetaan yksi yleinen ja laaja ryhmäpoikkeusasetus, jota sovelletaan sekä tuotteisiin että palveluihin ja joka perustuu markkinaosuusrajaan/-rajoihin ja mustaan listaan;

- annetaan suuntaviivat, joissa selvitetään toimenpiteitä markkinaosuusrajojen ylittyessä ja ryhmäpoikkeuksen mahdollista peruuttamista;

- muutetaan asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohtaa ilmoitusten määrän vähentämiseksi, tarpeettomien oikeudenkäyntien lopettamiseksi kansallisissa tuomioistuimissa ja sopimusten siviilioikeudellisen täytäntöönpanon vahvistamiseksi;

- vahvistetaan kansallisten kilpailuviranomaisten ja kansallisten tuomioistuinten roolia täytäntöönpanossa siten, että markkinaosuusrajojen ylittyessä nämä soveltavat 85 artiklan 1 kohtaa ja markkinarajojen alapuolella voivat peruuttaa ryhmäpoikkeuksen.

VI JAKSO - MENETTELY

1. Lainsäädännölliset muutokset

V jaksossa ehdotetun politiikan täytäntöönpano edellyttää kolmea uutta säädöstä: kahta neuvoston muutosasetusta, joilla laajennetaan komissiolle asetuksessa N:o 19/65/ETY (20) annettuja valtuuksia ja muutetaan neuvoston asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohtaa, sekä komission ryhmäpoikkeusasetusta, joka käsittää kaikki vertikaaliset rajoitukset lähes kaikilla jakelun aloilla.

Ensimmäinen neuvoston muutosasetus on tarpeellinen, jotta komissiolla olisi toimivalta säätää ryhmäpoikkeusasetuksella, että 85 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta tiettyihin taloudellisten toimijoiden tekemien vertikaalisten sopimusten ryhmiin. Tämä on tarpeen, koska nykyinen valtuusasetus (asetus N:o 19/65/ETY) koskee vain joitain vertikaalisia rajoituksia eli jälleenmyyntiin tarkoitettujen tuotteiden yksinmyyntiä ja yksinostoa, yksinmyyntiä ja yksinostoa koskevia velvoitteita sekä teollis- ja tekijänoikeuksien luovutusta ja käyttöä koskevia rajoituksia. Lisäksi se koskee vain sopimuksia, joiden osapuolina on ainoastaan kaksi yritystä.

Toinen neuvoston muutosasetus koskee 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun asetuksen N:o 17, joka on perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetus, 4 artiklan 2 kohdan muuttamista. Tämä on tarpeen, koska nykyisessä järjestelmässä poikkeuksen voimaantulopäivä ei voi olla aikaisempi kuin ilmoittamispäivä. Komissio haluaa muuttaa järjestelmää, jotta uudessa, markkinaosuusrajoihin perustuvassa ja taloudelliset näkökohdat huomioon ottavassa järjestelmässä ei rangaistaisi yrityksiä, jotka mahdollisesti arvioivat markkina-asemansa väärin. Tämän uutta politiikkaa käsittelevän tiedonannon IV jakson 5 kohdassa kuvaillaan joitain toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen kohtuullisen oikeusvarmuuden takaamiseksi taloudellisille toimijoille. Asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan muuttaminen on mainituista toimenpiteistä tärkein. Tämä johtuu siitä, että muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta nykyisenmuotoisen asetuksen N:o 17 nojalla yksittäinen poikkeus voi tulla voimaan aikaisintaan ilmoittamispäivänä eikä sopimuksen tekopäivänä. Tämä johtaa siihen, että useat 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvat vertikaaliset sopimukset ovat 85 artiklan 2 kohdan nojalla automaattisesti mitättömiä, kunnes ne on ilmoitettu komissiolle, vaikka ne täyttävät poikkeuksen myöntämiselle 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt edellytykset. Sillä, että tällaiset sopimukset ovat ennen niiden ilmoittamista automaattisesti mitättömiä, on kaksi kielteistä vaikutusta. Ensinnäkin se johtaa tarpeettoman suureen ilmoitusten määrään ja toiseksi siihen, että kilpailusääntöjä käytetään strategisena välineenä estämään sopimusten täytäntöönpano eikä niillä pyritä ratkaisemaan kilpailuongelmia. Suunnitellun muutoksen tavoitteena on antaa komissiolle mahdollisuus myöntää poikkeus taannehtivasti, jos ilmoitus tehdään jälkikäteen. Tällaisen lainsäädännöllisen muutoksen käytännön seuraus on se, että yritysten ei enää vain oikeusvarmuuden varmistamiseksi tarvitse ilmoittaa sellaisia vertikaalisia sopimuksia, joiden ne eivät usko aiheuttavan kilpailuongelmia. Tämän asemesta yritykset voivat paremmin keskittyä analysoimaan itse kyseisten vertikaalisten rajoitusten taloudellisia vaikutuksia tietäen, että jos asia johtaa oikeusjuttuun, ei vielä ole liian myöhäistä hakea poikkeusta 85 artiklan 3 kohdan nojalla.

Komission nykyiset ryhmäpoikkeusasetukset jakelualalla on annettu neuvoston asetuksen N:o 19/65/ETY nojalla ja rajoittuvat yksinmyyntiin (21), yksinostoon (22), franchising-myyntiin (23) ja moottoriajoneuvojen myyntiin (24). Lukuun ottamatta moottoriajoneuvojen myyntiä koskevaa ryhmäpoikkeusta, joka on jätetty tämän tarkistuksen ulkopuolelle, näitä asetuksia ei voida muuttaa tyydyttävällä tavalla tässä tiedonannossa ehdotettujen muutosten huomioon ottamiseksi. Tämän vuoksi ehdotetaan uutta komission asetusta, edellyttäen, että neuvosto antaa kaksi edellä mainittua asetusta. Uusi asetus ulottuu kaikkiin vertikaalisiin rajoituksiin kaikilla aloilla paitsi moottoriajoneuvoalalla ja kattaa muun muassa valikoivan jakelun, palvelut, välituotteet sekä eri jakeluportaassa toimivien useamman kuin kahden osapuolen väliset sopimukset. Uuden asetuksen myötä vähämerkityksiä sopimuksia koskevaa tiedonantoa voidaan joutua tarkistamaan.

2. Menettelyvaiheet ja aikataulu

Ensimmäisessä vaiheessa neuvosto antaa kaksi uutta neuvoston asetusta. Vasta kun nämä kaksi asetusta on annettu, voidaan siirtyä menettelyssä seuraavaan vaiheeseen, jonka lopuksi komissio antaa uuden ryhmäpoikkeusasetuksen ja suuntaviivat vertikaalisten rajoitusten alalla. Komissio antaa nämä kaksi asiakirjaa samanaikaisesti ja kuulee jäsenvaltioita, teollisuuden edustajia ja muita osapuolia, joiden etua asia koskee. Kaikkien tässä tiedonannossa kuvailtujen ehdotusten täytäntöönpanemisen edellytämien lainsäädännöllisten muutosten arvioidaan toteutuvan vuoteen 2000 mennessä.

(1) Komission vihreä kirja Euroopan yhteisön kilpailupolitiikan vertikaalisista rajoituksista, KOM(96) 721 lopull., annettu 22. tammikuuta 1997.

(2) Ainoastaan luvakesopimuksia koskeva ryhmäpoikkeusasetus ((ETY) N:o 4087/88, annettu 30 päivänä marraskuuta 1988) kattaa myös palvelut.

(3) Yli 80 prosentissa sulautuma-asetuksen nojalla vuonna 1997 tutkituissa sulautumissa yksittäisten osapuolten markkinaosuudet olivat alle 25 prosenttia. Koska sulautuma-asiat koskevat vain suuria yrityksiä ja tutkimuksen ensivaiheessa käytetään usein vain suppeinta markkinamääritelmää, jotta sulautuma voitaisiin hyväksyä, voidaan olettaa, että keskimäärin markkinaosuudet ovat taloudessa vieläkin pienempiä.

(4) Moottoriajoneuvoteollisuus on ainoa ulkopuolelle jäävä ala, ks. vihreä kirja Euroopan yhteisön kilpailupolitiikan vertikaalisista rajoituksista, alaviite 2.

(5) Myös muita yksittäisiä vaihtoehtoja esitettiin, esimerkiksi markkinoiden sulkemisvaikutuksen arvioimista markkinaosuuksien perusteella.

(6) Vihreä kirja Euroopan yhteisön kilpailupolitiikan vertikaalisista rajoituksista, 303 kohta.

(7) Vihreä kirja, 67 kohta.

(8) Palveluvaatimuksista sopimista vastaan esitetty vakioperustelu on se, että valvonta- ja sopimuskustannuksilla voi olla valmistajan kannalta sopimuksia ehkäisevä vaikutus, jos pieniä vähittäiskauppiaita on runsaasti.

(9) Komission asetus (ETY) N:o 417/85, annettu 19 päivänä joulukuuta 1984, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta erikoistumissopimusten ryhmiin (EYVL L 53, 22.2.1985, s. 1).

(10) Komission asetus (ETY) N:o 418/85, annettu 19 päivänä joulukuuta 1984, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta tutkimus- ja kehityssopimusten ryhmiin (EYVL L 53, 22.2.1985, s. 5).

(11) Ks. komission tiedonanto merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta (EYVL C 372, 9.12.1997, s. 5).

(12) Komission tiedonanto komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välisestä yhteistyöstä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisalaan kuuluvien asioiden käsittelyssä (EYVL C 313, 15.10.1997, s. 3).

(13) Komission tiedonanto komission ja kansallisten tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisalaan kuuluvien asioiden käsittelyssä (EYVL C 39, 13.2.1993, s. 6).

(14) Tähän asiakirjaan liittyvän kuulemisen yhteydessä jäsenvaltioiden enemmistö ilmoitti kannatt