EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 2.6.2016 COM(2016) 356 final KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE Yhteistyötaloutta koskeva eurooppalainen toimintasuunnitelma {SWD(2016) 184 final}



1. Johdanto Yhteistyötalous luo uusia tilaisuuksia kuluttajille ja yrittäjille. Komissio katsookin, että se voi lisätä merkittävästi työpaikkoja ja kasvua Euroopan unionissa, jos sitä edistetään ja kehitetään vastuullisesti. Innovoinnin siivittämät uudet liiketoimintamallit tarjoavat huomattavia mahdollisuuksia kilpailukyvyn ja kasvun lisäämiseen. Menestykselliset yhteistyöalustat asettavat toisinaan haasteita nykyisille markkinatoimijoille ja käytännöille, mutta kun yksittäisille kansalaisille annetaan mahdollisuus tarjota palveluja, he myös luovat uusia työtilaisuuksia, joustavia työjärjestelyjä ja uusia tulonlähteitä. Kuluttajat voivat hyötyä yhteistyötaloudesta uusien palvelujen, laajemman tarjonnan ja alempien hintojen muodossa. Se voi myös kannustaa omaisuuden jakamiseen ja tehokkaampaan resurssien käyttöön, mikä saattaa edistää EU:n kestävän kehityksen ohjelmaa ja siirtymistä kiertotalouteen. Yhteistyötalous aiheuttaa kuitenkin myös nykyisten säädöskehysten soveltamisongelmia ja hämärtää kuluttajan ja tarjoajan, työntekijän ja itsenäisen ammatinharjoittajan tai ammattimaisen ja muun palveluntarjonnan välille vakiintuneita rajoja. Tämä saattaa johtaa epävarmuuteen sovellettavista säännöistä erityisesti silloin, kun sääntelykin on kansallisella tai paikallisella tasolla käytettävien menetelmäerojen vuoksi hajanaista. Tämä vaikeuttaa yhteistyötalouden kehittymistä Euroopassa ja estää sen tuomien etujen täydellistä toteutumista. Lisäksi on olemassa vaara, että sääntelyn harmaita alueita hyödynnetään yleisen edun säilyttämiseen tarkoitettujen sääntöjen kiertämisessä. Yhteistyötalous on pientä, mutta se kasvaa nopeasti ja valtaa joillakin sektoreilla merkittäviä markkinaosuuksia. Yhteistyöalustojen ja niiden tarjoajien arvioitiin tuottaneen EU:ssa 28 miljardin euron bruttotulot vuonna 2015. Tuotot EU:n viidellä keskeisellä sektorilla kasvoivat lähes kaksinkertaisiksi edelliseen vuoteen verrattuna, ja niiden odotetaan jatkavan vankkaa kasvuaan. Kasvu on ollut voimakasta vuodesta 2013 alkaen, ja se kiihtyi vuonna 2015, kun suuret alustat tekivät mittavia investointeja eurooppalaisten toimintojensa laajentamiseksi. Eräät asiantuntijat arvioivat, että yhteistyötalous voi tulevaisuudessa kasvattaa EU:n taloutta 160–572 miljardilla eurolla. Uusille yrityksille onkin tarjolla suuria mahdollisuuksia näillä nopeasti kasvavilla markkinoilla. Kuluttajien kiinnostus on todella suurta, kuten julkinen kuuleminen ja Eurobarometri-kysely ovat osoittaneet. Tämän tiedonannon tavoitteena on auttaa saamaan tällaiset hyödyt käyttöön ja tarkastella yhteistyötalouteen osallistuvien oikeuksiin ja velvollisuuksiin liittyviä pulmakysymyksiä. Siinä annetaan viranomaisille, markkinatoimijoille ja asiasta kiinnostuneille kansalaisille lainsäädännöllisiä ohjeita ja tarjotaan periaatteellisia lähtökohtia, joiden pohjalta yhteistyötalous voi kehittyä sisämarkkinastrategiassa tarkoitetulla tasapainoisella ja kestävällä tavalla.Ohjeet koskevat EU:n nykylainsäädännön soveltamista yhteistyötalouteen, mutta ne eivät ole sitovia. Niissä käsitellään markkinatoimijoiden ja viranomaisten kohtaamia tärkeimpiä ongelmia. Ohjeet eivät rajoita aloitteita, joita komissio saattaa toteuttaa tällä osa-alueella myöhemmin, eivätkä unionin tuomioistuimen toimivaltaa EU:n lainsäädännön tulkinnassa. Mikä on yhteistyötalous? Termillä ’yhteistyötalous’ tarkoitetaan tässä tiedonannossa sellaisia yhteistyöalustoja hyödyntäviä liiketoimintamalleja, joilla luodaan avoin markkinapaikka usein yksityishenkilöiden tarjoamien tavaroiden tai palvelujen väliaikaista käyttöä varten. Yhteistyötaloudessa on kolmentyyppisiä toimijoita: i) palveluntarjoajat, jotka jakavat omaisuutta, resursseja, aikaa ja/tai taitoja – kuten palveluja satunnaisesti tarjoavat yksityishenkilöt (’kumppanit’) tai ammatillisessa ominaisuudessaan toimivat palveluntarjoajat (’ammattimaiset palveluntarjoajat’); ii) näiden käyttäjät ja iii) välittäjät, jotka saattavat palveluntarjoajat ja käyttäjät – verkkoalustan välityksellä – yhteen ja mahdollistavat transaktiot heidän välillään (’yhteistyöalustat’). Yhteistyötalouden transaktioissa omistajuus ei yleensä muutu, vaan ne voidaan suorittaa voittoa tavoitellen tai sitä tavoittelematta. 2. Keskeiset kysymykset 2.1. Markkinoille pääsyä koskevat vaatimukset Sen lisäksi, että yhteistyötalouden yritykset luovat uusia markkinoita ja laajentavat nykyisiä, ne tulevat myös markkinoille, joita ovat tähän mennessä palvelleet perinteiset palveluntarjoajat. Viranomaisten ja myös markkinatoimijoiden keskeisenä kysymyksenä onkin selvittää, voidaanko yhteistyöalustoihin ja palveluntarjoajiin soveltaa EU:n nykylainsäädännön nojalla markkinoille pääsyä koskevia vaatimuksia, ja jos voidaan, niin missä määrin. Vaatimuksina voivat olla elinkeinolupa, lisensointivelvollisuudet tai laatutasoa koskevat vähimmäisvaatimukset (kuten huoneiden koko tai autojen tyyppi, vakuutus- tai vakuusvelvollisuudet). EU:n lainsäädännön mukaan tällaisten vaatimusten on oltava perusteltuja ja oikeasuhteisia. Lisäksi niissä on otettava huomioon kyseessä olevan liiketoimintamallin ja innovatiivisen palvelun erityispiirteet, eikä yhtä liiketoimintamallia saa suosia toisen kustannuksella. Ammattimainen palveluntarjonta Kansalliset sääntelytavat vaihtelevat eri aloilla: joillakin aloilla sääntely on muita tiukempaa. Sääntelytoimien taustalla on tavallisesti erilaisia yleisen edun mukaisia tavoitteita, jotka vaihtelevat palvelun luonteen mukaan: matkailijoiden suojeleminen, yleisen turvallisuuden takaaminen, veronkierron torjunta, tasapuolisten toimintaedellytysten säilyttäminen, kansanterveyden suojaaminen ja elintarviketurvallisuuden takaaminen sekä kansalaisten kohtuuhintaisten asuntojen niukan tarjonnan korjaaminen. Joissakin jäsenvaltioissa nykyistä alakohtaista sääntelyä on täydennetty yhteistyötalouden toimijoiden markkinoille tulon edellyttämillä kohdennetuilla sääntelytoimilla. EU:n lainsäädännön ja erityisesti perussopimukseen sisältyvien perusvapauksien sekä palveludirektiivin nojalla palveluntarjoajille saa asettaa markkinoille pääsyä tai muita seikkoja koskevia vaatimuksia, kuten lupajärjestelmiä ja lisensointivaatimuksia, ainoastaan silloin, kun ne eivät ole syrjiviä vaan välttämättömiä selkeästi määritetyn yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi ja tällaisen tavoitteen kannalta oikeasuhteisia (eli asetetaan vain ehdottomasti välttämättömiä vaatimuksia). Tämä pätee myös ammattien sääntelyyn. Palveludirektiivin mukaan kansallisten viranomaisten on arvioitava kansallista nykylainsäädäntöä varmistaakseen, että markkinoille pääsyä koskevat vaatimukset ovat edelleen perusteltavissa oikeutetulla tavoitteella. Vaatimusten on oltava myös välttämättömiä ja oikeasuhteisia. Komissio on korostanut vuotuisessa kasvuselvityksessään 2016, että palvelumarkkinoiden joustavampi sääntely lisäisi tuottavuutta ja voisi helpottaa uusien toimijoiden tuloa markkinoille, alentaa palvelujen hintaa ja taata kuluttajille enemmän valinnanvaraa. Yhteistyötalouden syntyminen ja uusien liiketoimintamallien tulo markkinoille tarjoaa jäsenvaltioiden päättäjille ja lainsäätäjille tilaisuuden selvittää, ovatko nykylainsäädännössä asetetut tavoitteet edelleen perusteltuja suhteessa sekä yhteistyötalouteen että perinteisesti toimiviin palveluntarjoajiin. Kun kansalliset viranomaiset arvioivat uudelleen yhteistyötalouteen sovellettavan lainsäädännön perusteltavuutta ja oikeasuhteisuutta, niiden tulisi ottaa yleisesti huomioon yhteistyötalouden liiketoimintamallien erityispiirteet sekä keinot, joita ne voivat ottaa käyttöön yhteiskuntapoliittisissa pulmakysymyksissä, jotka koskevat esimerkiksi saatavuutta, laatua tai turvallisuutta. Esimerkiksi luokitukseen ja maineeseen perustuvat järjestelmät tai markkinaosapuolten haitallisten menettelyjen muut karsintamekanismit voivat joissakin tapauksissa pienentää riskejä, joita tiedon epäsuhta kuluttajille aiheuttaa. Tällaiset järjestelmät saattavat parantaa palvelujen laatua ja pienentää sääntelyn tiettyjen osien tarvetta, mikäli arvostelujen ja luokittelujen laadukkuus saa riittävästi luottamusta. Tietyn toiminnan ehdoton kielto ja määrälliset rajoitukset ovat tavallisesti vasta viimeinen vaihtoehto. Niitä tulisi käyttää yleensä vain, jos ja kun yleisen edun mukaista oikeutettua tavoitetta ei voida saavuttaa lievemmin vaatimuksin. Esimerkiksi asuntojen lyhtyaikaisen vuokrauksen kieltäminen vaikuttaa yleensä olevan vaikeasti perusteltavissa, kun kiinteistöjen lyhytaikaista vuokrakäyttöä voidaan esimerkiksi rajoittaa asettamalla vuosittainen enimmäismäärä päiville, joina asunto saa olla vuokralla. Näin kansalaiset voivat jakaa kiinteistönsä satunnaisesti muiden kanssa vetämättä sitä pois pitkäaikaisten vuokra-asuntojen markkinoilta. Mikäli palveluntarjoajien on hankittava lupia kansallisen lain nojalla, jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava, että luvansaannin ehdot ovat muun muassa selkeät, oikeasuhteiset ja tasapuoliset ja että luvat myönnetään pääsääntöisesti rajoittamattomaksi ajaksi. Lupamenettelyjen ja muodollisuuksien on oltava lisäksi selkeät ja läpinäkyvät, eivätkä ne saa olla liian monimutkaiset. Niistä palveluntarjoajille aiheutuvien kustannusten on oltava kohtuulliset ja oikeassa suhteessa kyseisen menettelyn kustannuksiin. Lisäksi menettelyjen on oltava mahdollisimman nopeat, ja niissä on noudatettava hiljaisen hyväksynnän periaatetta. Käyttämällä sähköisen viranomaisasioinnin parhaita toimintatapoja ja periaatteita voidaan pienentää merkittävästi kustannuksia ja rasitteita, joita vaatimusten noudattamisesta palveluntarjoajille aiheutuu. Vertaisperiaatteella tarjottavat palvelut Kun markkinoille pääsyä koskevan vaatimuksen välttämättömyyttä, perusteltavuutta ja oikeasuhteisuutta arvioidaan yhteistyötalouden ympäristössä, tärkeä elementti voi olla se, tarjoavatko palveluja ammattimaiset palveluntarjoajat vai pikemminkin yksityishenkilöt satunnaisluonteisesti. Yhteistyötalouden yhtenä erityispiirteenä nimittäin on, että palveluntarjoajat ovat usein yksityishenkilöitä, jotka tarjoavat omaisuutta tai palveluja satunnaisesti vertaisperiaatteella. Samaan aikaan mikroyrittäjät ja pienyritykset käyttävät yhä enenevässä määrin yhteistyöalustoja.

EU:n lainsäädännössä ei säädetä erikseen, millä hetkellä vertaispalvelujen tarjoajasta tulee ammattimainen palveluntarjoaja yhteistyötaloudessa. Perusteet, joita jäsenvaltiot käyttävät ammattimaisten palvelujen ja vertaispalvelujen välisen eron määrittämiseksi, poikkeavat toisistaan. Jotkin jäsenvaltiot määrittelevät ammattimaiset palvelut palveluiksi, joita tarjotaan rahallista korvausta vastaan, kun taas vertaispalvelujen tarkoituksena on korvata palveluntarjoajalle aiheutuneet kustannukset. Toiset jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön kynnysarvoja, joiden perusteella ero tehdään. Tällaiset kynnysarvot on usein laadittu alakohtaisesti, ja niissä on otettu huomioon syntyneiden tulojen määrä tai palvelutarjonnan säännöllisyys.Kynnysarvot alittaviin palveluntarjoajiin sovelletaan tavallisesti lievempiä vaatimuksia. Järkevällä tavalla muodostetut kynnysarvot voivat olla hyödyllinen viitearvo ja auttaa laatimaan selkeän sääntelyjärjestelmän, joka hyödyttää ei-ammattimaisia palveluntarjoajia. Eräät jäsenvaltiot valmistautuvat esimerkiksi liikennealalla vapauttamaan lisensointivaatimuksista pienimuotoiset henkilöliikennepalvelut, joiden vuotuinen liikevaihto jää tietyn kynnysarvon alle. Lyhytaikaisissa majoituspalveluissa eräät kaupungit sallivat asuntojen lyhytaikaista vuokrausta ja kodinvaihtoa koskevien palvelujen tarjoamisen ilman ennakkoon haettavaa lupaa tai rekisteröintivaatimuksia. Tämä on mahdollista silloin, kun palveluja tarjotaan satunnaisesti eli tiettyihin kynnysarvoihin saakka, esimerkiksi alle 90 päivää vuodessa. Joissakin kaupungeissa sovelletaan eri sääntöjä sen mukaan, onko kiinteistö varsinainen vai vapaa-ajan asunto, ja oletuksena on, että kansalainen voi antaa varsinaisen asuntonsa vuokralle vain satunnaisesti. Yhteistyöalustat Se, sovelletaanko yhteistyöalustoihin markkinoille pääsyä koskevia vaatimuksia ja missä määrin niitä sovelletaan, riippuu harjoitettavan toiminnan luonteesta. Yhteistyöalustoilla tarjottava palvelu on tietoyhteiskunnan palvelua niin kauan kuin niillä tarjotaan etäpalveluna sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavaa palvelua, josta tavallisesti maksetaan korvaus. Sen vuoksi niiltä ei voida edellyttää ennakkolupia eikä niille voi asettaa muita vastaavia vaatimuksia, jotka koskevat erityisesti ja yksinomaan tällaisia palveluja. Jäsenvaltiot voivat asettaa vain tietyissä tilanteissa ja erityisessä menettelyssä sääntelyvaatimuksia yhteistyöalustoille, joissa tällaisia palveluja tarjotaan toisesta jäsenvaltiosta käsin valtiorajojen yli. Joissain tapauksissa yhteistyöalustojen voidaan ehkä kuitenkin katsoa tarjoavan tietoyhteiskunnan palvelujen lisäksi muitakin palveluja toimiakseen välittäjänä palvelujen tarjoajien ja niiden käyttäjien välillä. Etenkin joissain tilanteissa alusta voi toimia palvelun tarjoajana (esim. liikennepalvelu tai asuntojen lyhytaikainen vuokrauspalvelu). Tällöin yhteistyöalustoihin voidaan soveltaa edellisissä kohdissa esitetyin edellytyksin asiaankuuluvaa alakohtaista sääntelyä, joka koskee muun muassa elinkeinolupaa ja palveluntarjoajiin yleisesti sovellettavia lisensointivaatimuksia. Se, tarjoaako yhteistyöalusta myös palvelun, on yleensä selvitettävä tapauskohtaisesti. Tässä yhteydessä voidaan käyttää useita tosiasioihin perustuvia ja lakisääteisiä perusteita. Erittäin tärkeä näkökohta on määräys- tai vaikutusvalta, joka yhteistyöalustalla on tällaisten palvelujen tarjoajaan. Tämä voidaan osoittaa etenkin seuraavien olennaisten perusteiden perusteella: Hinta: asettaako yhteistyöalusta lopullisen hinnan, joka käyttäjän on maksettava palvelun vastaanottajana. Se, että yhteistyöalusta ainoastaan suosittelee tiettyä hintaa tai palvelujen tarjoaja voi muutoin vapaasti muuttaa yhteistyöalustan asettamaa hintaa, on osoitus siitä, että tämä peruste ei mahdollisesti täyty. Muut keskeiset sopimusehdot: asettaako yhteistyöalusta muita kuin hintaehtoja, jotka määräävät palvelujen tarjoajan ja käyttäjän välisen sopimussuhteen (asettamalla esimerkiksi pakollisia ohjeita palvelun tarjonnalle, kuten palvelun tarjontavelvollisuuden). Keskeisten omaisuuserien omistajuus: omistaako yhteistyöalusta palvelun tarjoamiseksi käytetyt keskeiset omaisuuserät. Jos kaikki nämä perusteet täyttyvät, on selkeitä viitteitä siitä, että yhteistyöalustalla on merkittävää vaikutus- tai määräysvaltaa palvelun tarjoajaan, mikä saattaa puolestaan olla osoitus siitä, että sen tulisi katsoa myös tarjoavan kyseisen palvelun (tietoyhteiskunnan palvelun lisäksi). Käsiteltävänä olevasta tapauksesta riippuen voidaan käyttää myös muita perusteita. Joissakin tapauksissa yhteistyöalusta voi esimerkiksi maksaa kulut ja ottaa kaikki riskit, jotka liittyvät palvelun tarjontaan. Toisinaan yhteistyöalustan ja kyseisen palvelun tarjoavan henkilön välillä on työsuhde (ks. 2.4 kohta). Tällaiset tiedot saattavat olla viitteitä siitä, että yhteistyöalustalla on merkittävästi määräys- ja vaikutusvaltaa palvelun tarjoamiseen. Päinvastaisessa tilanteessa yhteistyöalustat ainoastaan auttavat palvelujen tarjoajaa antamalla tälle mahdollisuuden toteuttaa tiettyjä toimia, jotka täydentävät alustan tarjoamia keskeisiä tietoyhteiskunnan palveluja sen toimiessa välittäjänä palvelujen tarjoajan ja niiden käyttäjien välillä (esim. tarjoamalla maksupalveluja, vakuutussuojaa ja myynninjälkeisiä asiakaspalveluja). Tämä ei itsessään ole osoitus vaikutus- ja määräysvallasta palveluun. Vastaavasti luokitus- tai arvostelumekanismien tarjoaminen käyttäjille ei ole itsessään osoitus merkittävästä vaikutus- tai määräysvallasta. Yleensä on kuitenkin niin, että mitä enemmän yhteistyöalustat hallinnoivat ja järjestävät palveluntarjoajien valintaa ja palvelujen suorittamistapaa – esimerkiksi tarkistamalla ja hallinnoimalla suoraan tällaisten palvelujen laatua – sitä ilmeisemmäksi käy, että yhteistyöalustan on ehkä katsottava myös itse tarjoavan palvelut. Asuntojen lyhytaikaisia vuokrauspalveluja tarjoava yhteistyöalusta voi siis tarjota vain tietoyhteiskunnan palveluja mutta ei myös itse majoituspalvelua, jos esimerkiksi majoituspalvelun tarjoaja asettaa omat hintansa eikä alusta omista mitään palveluntarjonnassa käytettävistä omaisuuseristä. Yhteistyöalustan mahdollisuus tarjota käyttäjilleen vakuutus- ja luokituspalveluja ei välttämättä muuta tätä päätelmää. Kun jäsenvaltiot arvioivat, ovatko yhteistyötalouteen sovellettavat markkinoille pääsyä koskevat vaatimukset välttämättömiä, perusteltuja ja oikeasuhteisia yleisen edun mukaisten määritettyjen ja oikeutettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, niiden tulisi ottaa huomioon yhteistyötalouden liiketoimintamallien erityispiirteet. Kun kyseessä olevia toimia säännellään, ammattimaisina palveluntarjoajina ei pitäisi automaattisesti kohdella yksityishenkilöitä, jotka tarjoavat palveluja yhteistyöalustojen välityksellä vertaisperiaatteella ja satunnaisesti. Hyvä keino edetä sääntelyssä on asettaa (mahdollisesti alakohtaisia) kynnysarvoja, joiden alittuessa taloudellista toimintaa pidetään ei-ammattimaisena vertaistoimintana. Jäsenvaltioiden on hyvä hyödyntää mahdollisuutta arvioida, yksinkertaistaa ja uudistaa markkinoille pääsyä koskevia vaatimuksia, joita markkinatoimijoihin yleisesti sovelletaan. Niiden tulisi pyrkiä vapauttamaan toimijat tarpeettomasta sääntelytaakasta siitä riippumatta, mikä liiketoimintamalli on otettu käyttöön, ja välttämään markkinoiden hajautumista. 2.2 Vastuujärjestelyt Useimmat sopimusvastuuta ja sopimuksen ulkopuolista vastuuta koskevat säännökset on asetettu jäsenvaltioiden kansallisissa laeissa. Tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajina toimivat verkkoalustat on kuitenkin EU:n lainsäädännön nojalla ja tietyin edellytyksin vapautettu tallentamaansa tietoa koskevasta vastuusta. Vastuusta vapauttamisen sovellettavuus riippuu oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, jotka koskevat yhteistyöalustan suorittamaa toimintaa, ja sitä sovelletaan, jos kyseessä olevia toimintoja pidetään sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin edellytykset täyttävinä säilytyspalveluina. Jotta toiminnat täyttäisivät nämä ehdot, niiden harjoittamisen on oltava yksinomaan teknistä, automaattista ja passiivista. Vastuusta vapauttamista sovelletaan sillä edellytyksellä, ettei yhteistyöalusta ole aktiivisessa roolissa, jossa se saa tietoonsa tai valvontaansa laittomia tietoja – ja jos se tästä huolimatta saa tällaisia tietoja tietoonsa, se ryhtyy viipymättä toimiin tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi. Se, voidaanko yhteistyöalustat vapauttaa vastuusta, on selvitettävä tapauskohtaisesti siitä riippuen, kuinka hyvin verkkoalustan säilyttämä informaatio on sen tiedossa ja valvonnassa.

Huomionarvoista on, että mikäli yhteistyöalustat tarjoavat säilytyspalveluja, jäsenvaltiot eivät voi asettaa niille EU:n lainsäädännön nojalla yleistä velvoitetta valvoa tai aktiivisesti saada selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita. Verkkoalustoja ja digitaalisia sisämarkkinoita käsittelevässä tiedonannossa todetaan, että välittäjien vastuuta koskevan nykyjärjestelmän säilyttäminen on EU:n digitaalitalouden tulevan kehityksen kannalta ensiarvoisen tärkeää. Tämä pitää sisällään myös yhteistyötalouden, sillä verkkoalustat toimivat sen kasvun veturina. Komissio kehottaa myös kaikentyyppisiä verkkoalustoja menettelemään vastuullisesti ja toteuttamaan vapaaehtoisia toimia, joilla esimerkiksi autetaan ratkaisemaan tärkeä kysymys väärennetyistä tai harhaanjohtavista arvosteluista. Tällaisen vapaaehtoisen toiminnan, jolla pyritään lisäämään luottamusta ja tarjoamaan kilpailukykyisempi palvelu, ei pitäisi automaattisesti katsoa tarkoittavan, että yhteistyöalustalla harjoitettava toiminta ei ole enää pelkästään teknistä, automaattista ja passiivista. Säilytyspalvelujen lisäksi yhteistyöalusta voi tarjota myös useita muita liitännäis- tai lisätoimintoja. Tällaisia toimintoja voivat olla muun muassa arvostelu- tai luokituspalvelut, maksupalvelut, henkilöllisyyden tarkistaminen (usein kolmansina osapuolina olevien palveluntarjoajien toimesta), tai alusta voi jopa tuottaa palvelun, joka käyttäjille tarjotaan. Edellä mainittu EU:n lainsäädännön mukainen vastuusta vapauttaminen koskee ainoastaan säilytyspalveluja. Se ei ulotu muihin palveluihin tai toimintoihin, joita yhteistyötalouteen kuuluva alusta suorittaa. Edellä mainitun vastuusta vapauttamisen piiristä ei myöskään suljeta pois yhteistyötalouteen kuuluvan alustan vastuuta, joka syntyy sovellettavan henkilötietosuojalainsäädännön nojalla alustan omissa toiminnoissa. Pelkästään se, että alusta toteuttaa – säilytyspalvelujen lisäksi – myös joitakin muita toimintoja, ei välttämättä tarkoita, ettei alusta voi enää luottaa saavansa vapautuksen vastuusta säilytyspalvelujaan koskevilta osin. Tapa, jolla yhteistyöalustat suunnittelevat tietoyhteiskunnan palvelunsa ja toteuttavat vapaaehtoisia toimenpiteitä laittoman verkkosisällön torjumiseksi, on joka tapauksessa pääsääntöisesti liiketoiminnallinen päätös, ja kysymys siitä, voivatko ne saada vapautuksen välittäjän vastuusta, tulisi aina arvioida tapauskohtaisesti. Yhteistyöalustoja kehotetaan jatkamaan vapaaehtoista toimintaa laittoman verkkosisällön torjumiseksi ja luottamuksen lisäämiseksi (esimerkiksi auttamalla varmistamaan palvelujen tuottajien tarjoamien palvelujen laadukkuus alustalla). Tällaisten toimenpiteiden vapaaehtoisuuden ei pitäisi katsoa tarkoittavan automaattisesti, että väittäjän vastuusta vapautettujen yhteistyöalustojen ei enää tarvitsisi toteuttaa niitä. 2.3 Käyttäjien suojeleminen EU:n kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädännön tarkoituksena on perinteisesti ollut puuttua liiketoimiin, joissa on suojelua tarvitseva heikompi osapuoli (tyypillisesti kuluttaja). Yhteistyötalous hämärtää kuitenkin kuluttajien ja yritysten välisiä rajoja, koska kyseessä on monitahoinen suhde, joka voi olla yritysten välinen, yrityksen ja kuluttajan välinen, kuluttajan ja yrityksen välinen ja kuluttajien välinen. Tällaisissa suhteissa ei ole aina selvää, kuka suojelua tarvitseva heikompi osapuoli voi olla. EU:n nykyinen kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädäntö perustuu elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen eroon. Elinkeinonharjoittaja on henkilö, joka ”toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa”; kuluttaja on henkilö, joka toimii ”tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa”. Nämä perusteet, joita sovelletaan osallistujaryhmiin yhteistyötaloudessa, määräävät EU:n nykyisen kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädännön mukaiset osapuolten oikeudet ja velvollisuudet. EU:n kuluttajansuojalainsäädäntöä sovelletaan etenkin kaikkiin yhteistyöalustoihin, joita voidaan pitää elinkeinonharjoittajina ja jotka soveltavat kuluttajiin ”kaupallisia menettelyitä”. Myös palveluntarjoajia pidetään elinkeinonharjoittajina, jos he toimivat ”tarkoituksessa, joka liittyy heidän elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaan”. EU:n kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädäntöä ei sen sijaan sovelleta kuluttajien välisiin liiketoimiin. Jos siis sen enempää yhteistyötalouden palvelun tarjoajaa kuin käyttäjää ei pidetä elinkeinonharjoittajana, heidän välisensä toimet eivät kuulu kyseisen lainsäädännön soveltamisalaan. Tämä herättää keskeisen tärkeän kysymyksen siitä, millä edellytyksillä palveluntarjoajaa pidetään elinkeinonharjoittajana vertaispalvelujen tarjonnassa. Jäsenvaltiot tarkastelevat kysymystä tällä hetkellä eri tavoin. EU:n nykylainsäädännön nojalla kysymykseen on vastattava tapauskohtaisesti. Komissio tarjoaa tätä varten joitakin yleisiä suuntaviivoja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä annettujen ohjeiden tarkistamista käsittelevässä asiakirjassaan ”Guidance on the Unfair Commercial Practices Directive”. Yhteistyötalouden yhteydessä tärkeitä ovat seuraavat tekijät. Mikään niistä ei yksinään riitä pitämään palveluntarjoajaa elinkeinonharjoittajana, mutta tapauksen olosuhteista riippuen niiden yhdistelmä saattaa osoittaa elinkeinon harjoittamisen suuntaan: Palvelujen tarjontatiheys: Elinkeinonharjoittajina ei kovinkaan todennäköisesti pidetä palveluntarjoajia, jotka tarjoavat palvelujaan pelkästään satunnaisesti (eli täysin toisarvoisesti ja epäolennaisesti eivätkä säännöllisesti). Mitä tiheämmin palveluja tarjotaan, sitä ilmeisempää on, että palveluntarjoajaa voidaan pitää elinkeinonharjoittajana, koska tämä saattaa olla viite siitä, että hän toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa. Voitontavoittelumotiivi: Voitontavoittelumotiivi saattaa olla viite siitä, että palveluntarjoajaa voidaan pitää tietyssä liiketoimessa elinkeinonharjoittajana. Omaisuuserien tai ammattitaitojen vaihtoa tavoittelevia palveluntarjoajia (esimerkiksi kodinvaihdon tai aikapankkien tapauksessa) ei pääsääntöisesti pidetä elinkeinonharjoittajina. Palveluntarjoajat, jotka saavat ainoastaan korvauksen kustannuksistaan tietyssä liiketoimessa, eivät ehkä tavoittele voittoa. Jos palveluntarjoajat sen sijaan saavat korvattavia kustannuksia suuremman rahallisen korvauksen, heillä on todennäköisesti voitontavoittelumotiivi. Liikevaihdon määrä: Mitä suurempi palveluntarjoajan (yhdeltä tai useammalta yhteistyöalustalta) saama liikevaihto on, sitä voimakkaampi on viite siitä, että palveluntarjoajaa voidaan pitää elinkeinonharjoittajana. Tässä yhteydessä on tärkeää arvioida, onko palveluntarjoajan saaman liikevaihdon määrä peräisin samasta toiminnasta (esimerkiksi kimppakyydistä) vai useasta erityyppisestä toiminnasta (esimerkiksi kimppakyyti, puutarhatyöt). Jälkimmäisessä skenaariossa suurempi liikevaihto ei välttämättä tarkoita, että palveluntarjoajaa pidetään elinkeinonharjoittajana, koska liikevaihtoa ei välttämättä ole saatu palveluntarjoajan muun (pääasiallisen) liiketoiminnan yhteydessä. Puutarhapalveluja säännöllisesti – yhteistyöalustojen välityksellä – tarjoava henkilö, joka yrittää saada huomattavan suuren rahallisen korvauksen, voi kuulua elinkeinonharjoittajan määritelmän piiriin. Ammattimaista perhepäivähoitajaa, joka tarjoaa satunnaisesti – yhteistyöalustojen välityksellä – puutarhapalveluja, ei pääsääntöisesti pidetä elinkeinonharjoittajana satunnaisia puutarhapalveluja koskevilta osin. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaan kaikkien elinkeinonharjoittajien on täytettävä huolellisen ammatinharjoittamisen velvollisuudet, eivätkä he saa johtaa kuluttajia harhaan. Tämä pätee myös yhteistyöalustoihin, joita pidetään elinkeinonharjoittajina niiden omia kaupallisia menettelyjä koskevilta osin (esim. välityspalvelut, maksupalvelut ja luokituspalvelut). Yhteistyöalustojen tulisi myös mahdollistaa se, että elinkeinonharjoittajina pidettävät palveluntarjoajat noudattavat EU:n kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädäntöä. Tämä voidaan toteuttaa esimerkiksi suunnittelemalla verkkorakenteet sellaisiksi, että kolmantena osapuolena olevat elinkeinonharjoittajat voivat tunnistautua sellaisiksi alustan käyttäjille. Lisäksi yhteistyöalustoilla voitaisiin selkeästi ilmoittaa kaikille käyttäjille, että he saavat EU:n kuluttajansuoja- ja markkinointilainsäädännön mukaisen suojan vain suhteissaan elinkeinonharjoittajiin. Jos yhteistyöalustalla sovelletaan sen kautta toimivien palveluntarjoajien valintaperusteita ja jos se tarkastaa palveluntarjoajien luotettavuuden, sen tulisi ilmoittaa tästä käyttäjille. Lisäksi yhteistyöalustojen ja palveluntarjoajien voidaan edellyttää täyttävän muita EU:n lainsäädännön nojalla sovellettavia tiedonantovelvollisuuksia, myös asiaankuuluvan alakohtaisen lainsäädännön mukaisia avoimuusvaatimuksia. Kuten henkilötietoja EU:ssa keräävien ja niitä myöhemmin käsittelevien muiden rekisterinpitäjien, myös yhteistyöalustojen on joka tapauksessa noudatettava sovellettavaa lainsäädäntökehystä, joka koskee henkilötietojen suojaa. Henkilötietojen käsittelyä koskevien sääntöjen noudattaminen auttaa lisäämään yksityishenkilöiden luottamusta, toimivatpa he sitten yhteistyötaloutta käyttävinä palveluntarjoajina tai kuluttajina (myös vertaisryhmissä). Näin he tietävät, että heidän henkilötietonsa suojataan asianmukaisesti. Yksi tapa lisätä kuluttajien luottamusta on parantaa vertaispalvelujen luotettavuutta. Sähköiset luokitus- ja arvostelujärjestelmät, laatumerkit ja muut luottamusta lisäävät mekanismit voivat olla olennainen keino, jolla korjataan yksittäisiä palveluntarjoajia koskevien tietojen puute. Tällaisia yhteistyötalouteen luottamusta luovia mekanismeja ovat laatineet yhteistyöalustat itse tai asiaan erikoistuneet kolmannet osapuolet. Ne voivatkin olla erityisen tärkeitä seuraavaksi selostettavissa tilanteissa, joissa olemassa olevaa kuluttajansuojalainsäädäntöä ei sovelleta. EU:n kuluttajansuoja- ja markkinointisäännösten mukaisesti jäsenvaltioita kehotetaan etsimään tasapainoinen lähestymistapa, jolla varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja erityisesti sopimattomia kaupallisia menettelyitä vastaan mutta ei aseteta kohtuuttomia tiedonantovelvollisuuksia ja muita hallinnollisia rasitteita yksityishenkilöille, jotka eivät ole elinkeinonharjoittajia vaan tarjoavat palveluja satunnaisesti. Luottamusta ja uskottavuutta lisääviä sähköisiä mekanismeja (esim. laatumerkkejä) tulisi tehostaa. Tämä kannustaa osallistumaan luottavaisemmin yhteistyötalouteen. 2.4 Itsenäiset ammatinharjoittajat ja työntekijät yhteistyötaloudessa Yhteistyötalous luo uusia työtilaisuuksia, synnyttää tuloja perinteisten suoraviivaisten työsuhteiden ulkopuolella ja tarjoaa ihmisille mahdollisuuden työskennellä joustavin järjestelyin. Näin he voivat olla taloudellisesti aktiivisia silloinkin kuin perinteisemmät työntekomuodot eivät sovi heille tai eivät ole heidän käytettävissään. Joustavammat työjärjestelyt eivät ehkä kuitenkaan ole yhtä säännölliset tai vakaat kuin perinteiset työsuhteet. Tämä voi synnyttää epävarmuutta heihin sovellettavista oikeuksista ja sosiaalisen suojelun tasosta. Yhteistyötalouden toimintaympäristössä työjärjestelyt perustuvat usein yksittäisiin tehtäviin, joita suoritetaan pikemminkin tapauskohtaisesti kuin säännöllisesti ennalta määritellyssä toimintaympäristössä ja aikataulussa.

Tämä onkin osa rakenteellisempaa siirtymää. Itsenäisten ammatinharjoittajien ja työntekijöiden välinen raja hämärtyy jatkuvasti, ja tilapäinen työ, osa-aikatyö sekä useamman kuin yhden työn tekeminen samanaikaisesti on lisääntymässä. Komissio on käynnistänyt Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilaria koskevan julkisen kuulemisen selvittääkseen, miten voidaan parhaiten vastata tarpeeseen lisätä osallistumista työmarkkinoille ja varmistaa samalla oikeudenmukaiset työolot ja työehdot sekä riittävä ja kestävä sosiaalinen suojelu. Tästä aloitteesta on parhaillaan käynnissä kuulemisprosessi, jossa komissio pyrkii keräämään sidosryhmien näkemyksiä EU:n nykyisestä sosiaalialan säännöstöstä, työn tulevaisuudesta ja sosiaalisen suojelun järjestelmien tarjoamasta suojasta. Useimmat työlait kuuluvat kansalliseen toimivaltaan, mutta Euroopan unioni on kuitenkin laatinut joitakin vähimmäisvaatimuksia sosiaalipolitiikan alalle. Jotta lukija saisi jonkinlaista osviittaa siitä, miten itsenäisen ammatinharjoittajan ja työntekijän välistä perinteistä eroa sovelletaan yhteistyötalouden toimintaympäristössä, tässä luvussa tarkastellaan EU:n työlainsäädännön ja oikeuskäytännön mukaisia edellytyksiä, jotka työsuhteen on täytettävä. EU:n työlainsäädännössä asetetaan yleensä vain vähimmäisvaatimuksia, eikä se kata kaikkia työsuhteisiin sovellettavan sosiaalilainsäädännön näkökohtia. Tämä tarkoittaa, että jäsenvaltiot voivat periaatteessa asettaa tiukempia vaatimuksia kansallisessa lainsäädännössään. Siksi yhteistyötalouden toimijoita kehotetaan tarkistamaan vaatimukset sen maan kansallisesta työlainsäädännöstä, jossa palvelu tarjotaan. EU:n määritelmä työntekijästä Työntekijöiden oikeudet takaavaa EU:n lainsäädäntöä sovelletaan vain ihmisiin, jotka ovat työsuhteessa eli joita pidetään työntekijöinä. EU:n jäsenvaltioiden vastuulla on päättää, kuka katsotaan työntekijäksi niiden omissa oikeusjärjestyksissä, mutta unionin tuomioistuin on määritellyt EU:n tasolla työntekijän käsitteen EU:n lainsäädännön soveltamista varten. Määritelmä on laadittu ensisijaisesti työntekijöiden vapaan liikkuvuuden yhteydessä. Unionin tuomioistuin on todennut, että ”työsuhteelle on ominaista se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan toisen henkilön hyväksi tämän johdon alaisena työsuorituksia vastiketta vastaan”. Unionin tuomioistuin on etenkin vahvistanut, että tätä määritelmää käytetään myös ratkaistaessa, kuka katsotaan työntekijäksi sovellettaessa tiettyjä sosiaalialan direktiivejä. Työsuhteen olemassaolo on selvitettävä tapauskohtaisella arvioinnilla ottamalla huomioon alustan ja palveluntarjoajan välisen suhteen ominaispiirteet ja siihen liittyvien tehtävien suorittaminen sekä tarkastelemalla erityisesti kaikkia seuraavia olennaisia arviointiperusteita: -alisteisuussuhteen olemassaolo -työn luonne ja -maksetaanko työstä korvaus. Jotta alisteisuussuhdetta koskeva kriteeri täyttyisi, palveluntarjoajan on toimittava yhteistyöalustan johdon alaisena, jolloin johto valitsee toiminnan, rahallisen korvauksen sekä työolot ja työehdot. Toisin sanoen, palvelun tarjoaja ei voi valita vapaasti, mitä palveluja se tarjoaa ja miten se niitä tarjoaa, esimerkiksi yhteistyöalustan kanssa solmimansa työsuhteen mukaisesti. Jos yhteistyöalusta ainoastaan käsittelee alustan käyttäjän maksaman maksun ja siirtää sen palvelun tarjoajalle, se ei tarkoita, että alusta päättäisi korvauksesta. Alisteisuussuhteen olemassaolo ei välttämättä riipu jatkuvan hallinnon tai valvonnan tosiasiallisesta suorittamisesta. Jotta työn luonnetta koskeva kriteeri täyttyisi, palvelun tarjoajan on tehtävä taloudellista arvoa tuottavaa työtä, joka on tosiasiallista ja todellista, erotuksena palveluista, jotka ovat niin pienimuotoisia, että niitä voidaan pitää täysin toisarvoisina ja epäoleellisina. Kansalliset tuomioistuimet ovat ottaneet jopa perinteisempien työsuhteiden tarkastelussa käyttöön toisistaan poikkeavia menettelytapoja, joilla määritetään, mikä on toisarvoista ja epäoleellista. Toiset käyttävät erilaisia (tunti- tai palkkaperusteisia) kynnysarvoja ja toiset tietyn suhteen piirteiden tapauskohtaista arviointia. Jos henkilöt tosiasiallisesti tarjoavat yhteistyötalouden toimintaympäristössä täysin toisarvoisia ja epäoleellisia palveluja yhteistyöalustojen välityksellä, tämä on viite siitä, ettei kyseisiä henkilöitä tulisi pitää työntekijöinä, vaikka lyhyt työsuhde, vähäiset työtunnit, pätkätyö tai alhainen tuottavuus eivät itsessään voi sulkea pois työsuhteen mahdollisuutta. Useammin kuin satunnaisesti palveluja tarjoavat henkilöt voivat sen sijaan olla joko työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia, koska heidän asemansa tosiasiallinen luonnehdinta tapahtuu kaikkien kolmen kriteerin kattavan tarkastelun perusteella. Edellä mainittuihin kriteereihin viitataan käytettäessä EU:n työntekijämääritelmää, mutta myös jäsenvaltioiden tuomioistuimilla on taipumusta käyttää samanlaista kriteeristöä laatiessaan omaa yleisarviotaan tietystä työsuhteesta kansallisella vastuualueellaan. Jotta jäsenvaltiot voisivat auttaa ihmisiä hyödyntämään kaikkia mahdollisuuksiaan, lisätä osallistumista työmarkkinoille, vahvistaa kilpailukykyä ja samalla taata oikeudenmukaiset työolot ja työehdot sekä riittävän ja vakaan sosiaalisen suojelun, niiden tulisi – arvioida kansallisten työsäännöstensä riittävyys ottamalla huomioon työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien erilaiset tarpeet digitaalisessa maailmassa sekä yhteistyötalouden liiketoimintamallien innovatiivisuus – antaa neuvontaa kansallisten työsäännöstensä sovellettavuudesta yhteistyötaloudessa ilmenevien työntekomallien valossa. 2.5 Verotus Uusiin liiketoimintamalleihin mukautuminen Verotussäännökset sitovat yhteistyötalouden toimijoita, kuten muitakin talouden toimijoita. Tällaisia säännöksiä ovat muun muassa henkilökohtaisia tuloja, yrityksen tuloja ja arvonlisäveroa koskevat verotussäännökset. Verosäännösten noudattamisen ja noudattamisen valvonnan osalta on kuitenkin ilmennyt pulmallisia kysymyksiä: vaikeuksia veronmaksajien ja verotettavan tulon määrittämisessä, palveluntarjoajia koskevien tietojen puutetta, yritysten aggressiivisen verosuunnittelun pahenemista digitaalialalla, verokäytäntöjen eroja EU:ssa ja riittämätöntä tietojenvaihtoa. Jäsenvaltioiden tulisi tältä osin pyrkiä oikeasuhteisiin velvollisuuksiin ja tasapuoliseen verotusympäristöön. Niiden tulisi käyttää samankaltaisia palveluja tarjoaviin yrityksiin toiminnallisesti samankaltaisia verovelvollisuuksia. Verovelvollisuuksista tiedottaminen, verovirkailijoiden valistaminen yhteistyötalouden liiketoimintamalleista, ohjeiden antaminen ja läpinäkyvyyden lisääminen verkkotiedotuksen välityksellä voivat kaikki olla keinoja yhteistyötalouden potentiaalin vapauttamiseen. Kansallisiin verovelvollisuuksiin ja myös työsuhteen laatuun liittyvät tiedot tulisi kertoa selkeästi sidosryhmille. Selkeyden ja avoimuuden lisäämiseksi eräät jäsenvaltiot ovat antaneet ohjeita kansallisen verojärjestelmän soveltamisesta yhteistyötalouden liiketoimintamalleihin, ja muutama on harkinnut lainsäädäntönsä muuttamistakin. Komissiossa valmistellaan yleistä menettelytapaa yritysten veronkierron estämiseksi. Yhteistyötalous on kuitenkin myös luonut uusia mahdollisuuksia veroviranomaisten avustamiseen ja veronmaksajien auttamiseen verovelvollisuuksiensa täyttämisessä. Tämä on erityisesti verkkoalustojen välitystoiminnan mahdollistaman paremman jäljitettävyyden ansiota. Eräissä jäsenvaltioissa on jo käytäntönä tehdä alustojen kanssa sopimuksia verojen kantamiseksi. Esimerkiksi majoitusalalla alustat tarjoavat palveluntarjoajille mahdollisuuden maksaa joissain maissa käytössä oleva matkailuvero niiden puolesta. Joissakin maissa veroviranomaiset käyttävät verkkoalustojen tarjoamaa jäljitysmahdollisuutta yksittäisten palveluntarjoajien verojen kantamiseksi.

Yksi esimerkki veroviranomaisten ja yhteistyötalouden yritysten hyvästä yhteistyöstä on Viro. Kimppakyytejä järjestävien alustojen kanssa tehtävän yhteistyön tarkoituksena on yksinkertaistaa kuljettajien veroilmoitusprosessia. Yhteistyöalusta kirjaa auton kuljettajan ja asiakkaan väliset liiketoimet ja lähettää vain verotuksen kannalta tärkeät tiedot viranomaisille, jotka sitten esitäyttävät veronmaksajien veroilmoituslomakkeet. Pääajatuksena on auttaa veronmaksajia täyttämään verovelvollisuutensa tehokkaasti ja mahdollisimman vaivattomasti. Hallinnollisen taakan vähentäminen Talouskasvua tuetaan parhaiten toimenpiteillä, joilla pyritään vähentämään yksityishenkilöiden ja yritysten hallinnollista taakkaa harjoittamatta liiketoimintamallien välistä syrjintää. Alustojen, viranomaisten ja palveluntarjoajien välisellä tehokkaalla verotustietojen vaihdolla voidaan auttaa vähentämään kustannuksia. Perustamalla keskitettyjä asiointipisteitä ja kehittämällä sähköisiä palautemekanismeja voidaan myös luoda uusia mahdollisuuksia kumppaniryhmien perustamiseen ja säännösten noudattamisen valvontaan. Kansallisten veroviranomaisten erilaiset tavat kohdella alustoja voivat kuitenkin lisätä kollaboratiivisiin toimiin kohdistuvaa hallinnollista taakkaa. Viranomaisilla voi olla esimerkiksi erilaisia näkemyksiä alustoilla harjoitettavan palveluliiketoiminnan laajuudesta, kriteereistä, joilla alustoilla harjoitettavat toiminnat yhdistetään tiettyyn veroalueeseen, palveluntarjoajien ja alustojen välisistä työsuhteista sekä säännösten noudattamista koskevista yleisistä vaatimuksista ja tilintarkastusmenettelyistä. Jotta tällaiset pulmakysymykset voitaisiin ratkaista johdonmukaisesti, voi olla hyvä laatia yhteisesti hyväksyttyjä vaatimuksia, joissa otetaan huomioon tämän tiedonannon aiemmissa kohdissa esitetyt selvennykset, sekä lisätä sähköistä viranomaisasiointia. Arvonlisävero Tavara- ja palvelutoimitukset, joita yhteistyöalustat tarjoavat suoraan ja joita alustojen käyttäjät tarjoavat niiden välityksellä, ovat periaatteessa arvonlisäveron alaisia liiketoimia. Ongelmia voi syntyä, kun osallistujia pidetään verovelvollisina henkilöinä varsinkin harjoitettujen taloudellisten toimintojen kannalta tai tapauksissa, joissa toimitusten ja luontoissuoritusten välillä on suora yhteys (esimerkiksi ns. pankkityyppiset järjestelyt, joissa osallistujat antavat rahaa tavaroiden tai palvelujen kokoamiseksi yhteiseen pooliin ja saavat vastineeksi oikeuden hyötyä kyseisestä poolista). Komissio valmistelee arvonlisäveroa koskevan toimintasuunnitelman yhteydessä useita aloitteita, joilla lisätään verohallintojen valmiuksia. Sen tarkoituksena on muun muassa ulottaa sähköisten palvelujen keskitetty arvonlisäveron asiointipiste koskemaan tavaratoimituksia, aloittaa pilottihanke verohallintojen välisen yhteistyön parantamiseksi ja julkaista veroviranomaisten ja verkkokauppayritysten välistä yhteistyötä käsittelevä opas. Jäsenvaltioita kehotetaan helpottamaan ja parantamaan veronkantoa hyödyntämällä yhteistyöalustojen tarjoamia mahdollisuuksia, koska niihin sisältyy jo taloudellista toimintaa. Yhteistyöalustojen tulisi suhtautua aktiivisesti kansallisten veroviranomaisten kanssa tehtävään yhteistyöhön, jotta voidaan laatia kriteerit verovelvollisuuksia koskevalle tietojenvaihdolle ja taata samalla henkilötietojen suojaa koskevan lainsäädännön noudattaminen heikentämättä kuitenkaan sähköistä kaupankäyntiä koskevalla direktiivillä luotua välittäjien vastuujärjestelmää. Jäsenvaltioita kehotetaan arvioimaan verosäännöksensä voidakseen luoda samoja palveluja tarjoaville yrityksille tasapuolisen verotusympäristön. Jäsenvaltioiden tulisi myös jatkaa yksinkertaistamistoimiaan lisäämällä avoimuutta ja antamalla verkossa neuvontaa verosäännösten soveltamisesta yhteistyötalouden liiketoimintamalleihin. 3. Seuranta Yhteistyötalous leviää useille aloille nopeasti muuttuvassa ympäristössä. Tämän dynaamisen ja kasvavan kehityksen vuoksi komissio aikoo perustaa seurantajärjestelmän, joka kattaa sekä muuttuvan sääntely-ympäristön että talouden ja liiketoiminnan kehityssuunnat. Tarkoituksena on seurata hintojen kehityssuuntia ja palvelujen laatua sekä tunnistaa mahdollisia esteitä ja ilmenneitä ongelmia varsinkin silloin, kun ne johtuvat kansallisten säädösten eroista tai sääntelyn puutteista. Seurannassa käytetään muun muassa seuraavia keinoja: 1.Säännöllisin väliajoin toteutettavat kuluttajien ja yritysten haastattelututkimukset, jotka koskevat yhteistyötalouden käyttöä. 2.Jäsenvaltioiden sääntelykehityksen jatkuva kartoitus. 3.Sisämarkkinafoorumilla käytävä sidosryhmien vuoropuhelu ja kahdesti vuodessa järjestettävät foorumit, joilla arvioidaan alakohtaista kehitystä kentällä ja määritetään hyviä käytäntöjä. 4.Sisämarkkinoiden tulostauluun laadittava yhteenveto yhteistyötalouden seurannasta saaduista tuloksista. Seurantatoiminta edistää osaltaan myös komissiossa käynnissä olevaa työtä, jossa sisämarkkinoita tarkastellaan innovoinnin ja yrittäjyyden edistämisen kannalta. Koska yhteistyötalouden liiketoimintamallit ovat dynaamisia ja digitaaliteknologiat tietolähtöisiä, meneillään oleva tai tuleva tiedonkeruu saattaa paljastaa lisää linjauksia vaativia kysymyksiä, jotka on ratkaistava. Yhteistyöalustojen tulisi tehdä tiivistä yhteistyötä komission ja muiden viranomaisten kanssa, jotta dataa ja tilastotietoja saadaan helpommin käyttöön tietosuojalainsäädännön mukaisesti. Seurantatoiminta ja sen menetelmät eivät joka tapauksessa vaikuta EU:n nykylainsäädännön täytäntöönpanon takaavin komission toimiin, jotka jatkuvat tässä tiedonannossa esitettyjen periaatteiden mukaisesti. 4. Päätelmät Koska uuden yhteistyötalouden liiketoimintamalleista voidaan saada merkittävää hyötyä, EU:n tulisi ottaa avoimesti vastaan tällaiset uudet mahdollisuudet. EU:n tulisi tukea aktiivisesti talouden uudistumisen tarjoamia innovoinnin, kilpailukyvyn ja kasvun mahdollisuuksia. Samalla on kuitenkin tärkeää taata oikeudenmukaiset työolot ja työehdot sekä riittävä ja vakaa kuluttajansuoja ja sosiaalinen suojelu. Jotta tämä olisi mahdollista, kansalaisten ja yritysten tulisi olla tietoisia itseensä sovellettavista säännöksistä ja velvollisuuksista, joita tässä tiedonannossa on selvennetty. Jäsenvaltioita kehotetaan selkeyttämään omaa kansallista tilannettaan samalla tavalla. Komissio on valmis tekemään yhteistyötä jäsenvaltioiden ja asiasta vastaavien viranomaisten kanssa voidakseen tukea niitä tässä prosessissa.