Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa (uudelleenlaadittu versio) /* KOM/2004/0279 lopull. - COD 2004/0084 */





Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa (uudelleenlaadittu versio) (komission esittämä) PERUSTELUT 1. YLEISTÄ Tämän Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviehdotuksen tarkoituksena on yksinkertaistaa, nykyaikaistaa ja parantaa yhteisön lainsäädäntöä miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun alalla laatimalla yhtenäinen teksti, johon yhdistetään samaa aihetta käsittelevien direktiivien säännökset, jotta selvennettäisiin ja tehostettaisiin yhteisön lainsäädäntöä kansalaisten hyödyksi. Tämä direktiiviehdotus liittyy myös yleisesti uuteen oikeudelliseen ja poliittiseen toimintaympäristöön, jolla pyritään parantamaan unionin avoimuutta ja ymmärrettävyyttä ja kiinnittämään se paremmin arkielämään. Miesten ja naisten yhdenvertainen kohtelu on yksi Euroopan unionin perusperiaatteista. Tämä todettiin jo Rooman sopimuksessa annetuissa primäärioikeuden määräyksissä, ja sitä on vahvistettu myöhemmissä muutoksissa niin, että siitä on tullut olennainen osa Euroopan unionin sosiaalipolitiikkaa. Yhdenvertaisen kohtelun periaate on kehittynyt Rooman sopimukseen sisältyneestä samapalkkaisuutta koskevasta yksittäisestä määräyksestä erittäin merkittäväksi ja laaja-alaiseksi tasa-arvosäännöstöksi, joka on asettanut Euroopan kansainvälisesti edelläkävijäksi. EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa tunnustetaan miesten ja naisten tasa-arvo yhteisön yhdeksi perusperiaatteeksi ja tavoitteeksi. Lisäksi perustamissopimuksen 3 artiklan 2 kohdassa annetaan yhteisölle erityistehtävä, jonka mukaan sen on otettava miesten ja naisten tasa-arvo huomioon kaikessa toiminnassaan. Amsterdamin sopimuksella lisättiin merkittävästi primäärioikeutta ja Euroopan unionin toimintakykyä miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun alalla antamalla yhteisön lainsäätäjälle erityinen oikeusperusta (EY:n perustamissopimuksen 13, 137 ja 141 artikla). Näissä perustamissopimuksen muutoksissa tulee hyvin esiin tuomioistuimen kanta, jonka mukaan sukupuoleen perustuvan syrjinnän poistaminen on osa perusoikeuksia. Tuomioistuin on korostanut, että 141 artikla (kuten aiemmin entinen 119 artikla) on osa yhteisön sosiaalisia tavoitteita. Yhteisö ei ole pelkästään talousliitto, vaan samalla sen tarkoituksena on yhteisillä toimilla varmistaa sosiaalinen edistys ja pyrkiä jatkuvaan elin- ja työolojen parantamiseen. Tuomioistuin on todennut, että perustamissopimuksen 141 artiklan mukainen taloudellinen tavoite on toissijainen saman artiklan mukaiseen sosiaaliseen tavoitteeseen verrattuna; kyseessä on perusoikeus. [1] [1] Yhdistetyt asiat C-270/97 ja C-271/97, Deutsche Post AG v. Elisabeth Sievers (C-270/97) ja Brunhilde Schrage (C-271/97), tuomio 10.2.2000, Kok. 2000, s. I-00929. Nizzassa 7. joulukuuta 2000 allekirjoitetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan 23 artiklassa tunnustetaan myös miesten ja naisten tasa-arvo yhdeksi perusperiaatteeksi. Myös johdetun oikeuden alalla on saavutettu merkittävää edistystä. Nykyisillä direktiiveillä on luotu oikeudellinen perusta kansallisen lainsäädännön, asenteiden ja käytänteiden radikaaleillekin muutoksille, ja tuomioistuimen oikeuskäytännöllä on edesautettu yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltamisalan ja tulkinnan selkeyttämistä ja kehittämistä. Ensimmäinen direktiivi (75/117/ETY) koski samapalkkaisuutta. Se annettiin EY:n perustamissopimuksen entisen 100 artiklan perusteella vuonna 1975 ja oli osa entisen 119 artiklan täytäntöönpanoa ja soveltamista. Sen jälkeen yhdenvertaisen kohtelun soveltamisalaa on laajennettu muidenkin sosiaalipolitiikan alojen kattamiseksi. Vuonna 1976 annettiin toinen direktiivi (76/207/ETY) miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa; sen perustana oli EY:n perustamissopimuksen entinen 235 artikla. Vuonna 1979 annettiin kolmas direktiivi (79/7/ETY) miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä, myös EY:n perustamissopimuksen entisen 235 artiklan perusteella. Vuonna 1986 annettiin vielä kaksi uutta direktiiviä: ensimmäinen (86/378/ETY) koski miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamista ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä ja annettiin EY:n perustamissopimuksen entisen 100 ja 235 artiklan perusteella, ja toinen (86/613/ETY) koski miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen soveltamista itsenäisiin ammatinharjoittajiin, maatalousalalla toimivat ammatinharjoittajat mukaan lukien, ja itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien naisten suojeluun raskauden ja synnytyksen perusteella, ja sen perustana oli EY:n perustamissopimuksen entinen 235 artikla. Perustamissopimuksen peräkkäiset muutokset mahdollistivat direktiivien antamiseen käytettävät uudet oikeusperustat ja muut menettelyt, joilla korostettiin muun muassa työmarkkinaosapuolten asemaa tasa-arvon alalla; tällaisia olivat esimerkiksi direktiivi 92/85/ETY toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä, joka annettiin EY:n perustamissopimuksen entisen 118 a artiklan perusteella, ja direktiivi 96/34/EY vanhempainlomasta. Direktiivi 96/34/EY oli ensimmäinen direktiivi, joka annettiin yhteisön tason työmarkkinaosapuolten tekemän sopimuksen perusteella Maastrichtin sopimuksen hyväksymisen jälkeen; sen perustana on sosiaalipolitiikasta tehty sopimus, joka on Euroopan yhteisön perustamissopimukseen liitetyn sosiaalipolitiikkaa koskevan pöytäkirjan (N:o 14) liitteenä, ja erityisesti sen 4 artiklan 2 kohta. Yhteisöjen tuomioistuimen useiden merkittävien tuomioiden ja etenkin asiassa Barber annetun tuomion jälkeen katsottiin, että on tarpeen antaa direktiivi 96/97/EY, jolla muutetaan direktiiviä 86/378/ETY. Tällä pyrittiin turvaamaan yhdenmukaisuus direktiivin 86/378/EY ja entisen 119 artiklan (nykyinen 141 artikla) välillä tuomioistuimen asiassa Barber ja myöhemmissä asioissa antamien tuomioiden mukaisesti. Tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja tarve yhteisön lainsäädännön tehostamiseen kannustivat neuvostoa antamaan komission ehdotuksen pohjalta todistustaakkaa koskevan direktiivin 97/80/EY. Direktiivin perustana on sosiaalipolitiikasta tehty sopimus, joka on Euroopan yhteisön perustamissopimukseen liitetyn sosiaalipolitiikkaa koskevan pöytäkirjan (N:o 14) liitteenä, ja erityisesti sen 2 artiklan 2 kohta. Nykyiset direktiivit ja niiden muutokset tarjoavat vahvan lainsäädäntöympäristön eri oikeusperustoineen. Direktiivejä on kuitenkin kiistatta päivitettävä ja yksinkertaistettava, jotta parannettaisiin niiden selkeyttä ja oikeusvarmuutta kaikkialla laajentuneessa unionissa ja tehtäisiin niistä ymmärrettävämpiä. Direktiiviä 76/207/ETY muutettiin hiljattain direktiivillä 2002/73/EY. Sen erityisenä oikeusperustana oli 141 artiklan 3 kohta, joka tuli voimaan Amsterdamin sopimuksella. Tässä yhteydessä lainsäätäjä katsoi, että nykyisiä direktiivejä on tarpeen päivittää (jotkin direktiiveistä ovat yli 20 vuotta vanhoja). Direktiivissä 2002/73/EY otetaan huomioon perustamissopimuksen uusi kehitys (Amsterdamin sopimuksella vahvistettiin merkittävästi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanoon liittyviä oikeudellisia keinoja ja toimintaa miesten ja naisten tasa-arvon saavuttamiseksi), tuomioistuimen oikeuskäytäntö (jolla on kehitetty merkittävästi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta) ja muun samankaltaisen lainsäädännön antaminen (EY:n perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuvat direktiivit 2000/43/EY ja 2000/78/EY). Miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua koskevan lainsäädännön yksinkertaistaminen, nykyaikaistaminen ja parantaminen on vahvistettu prioriteettialaksi. [2] Lainsäädäntöympäristön yksinkertaistamisen ja parantamisen yleinen tavoite on erityisen asiaankuuluva yhdenvertaista kohtelua koskevan lainsäädännön tapauksessa, koska se vaikuttaa välittömästi naisiin ja miehiin yksityishenkilöinä ja heidän oikeutensa on esitettävä selvästi. [2] Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle - Yhteisön säännöstön päivittäminen ja yksinkertaistaminen, 24.1.2003, KOM(2003) 71 lopullinen. 2. KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINNIN TULOKSET Komissio käynnisti heinäkuussa 2003 verkossa kuulemisprosessin [3], jolla haluttiin saada jäsenvaltiot ja muut sidosryhmät (työmarkkinaosapuolet, kansalaisjärjestöt, naisjärjestöt ja yksityishenkilöt) esittämään kantansa komission aloitteesta. Kuulemisen perustana oli vaihtoehtojen selvitys, jossa esiteltiin kolme tapaa edetä miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua koskevan lainsäädännön yksinkertaistamisessa, nykyaikaistamisessa ja parantamisessa. Jäsenvaltioilta, työmarkkinaosapuolilta, tasa-arvoelimiltä ja kansalaisjärjestöiltä saatiin 30 vastausta, jotka kaikki olivat rakentavia. Useimmissa vastauksissa pidettiin yksinkertaistamista, nykyaikaistamista ja parantamista tarpeellisena. Yleisesti ottaen vastanneet jäsenvaltioiden hallitukset samoin kuin teollisuuden, kaupan ja vapaiden ammattien eturyhmät kannattivat toimintatapaa, johon sisältyi vähemmän muutoksia, kun taas työntekijöiden ja kansalaisjärjestöjen edustajat kannattivat rankempia muutoksia yhteisön lainsäädäntöpuitteisiin. [3] http://europa.eu.int/comm/ employment_social/news/2003/jul/consultation_en.html. Jäsenvaltioiden, liittymässä olevien maiden ja EFTA-maiden asiantuntijoiden kanssa järjestettiin epävirallinen kokous 3. lokakuuta 2003. Kokouksessa selitettiin tarkemmin poliittisia vaihtoehtoja ja käytiin niistä perusteellisempia keskusteluja. Komission aloite yhteisön lainsäädännön selventämisestä ja yksinkertaistamisesta mutta säännöstön säilyttämisestä hyväksyttiin yleisesti. Jotkut osallistujat kannattivat puhdasta kodifiointia, kun toiset taas vaikuttivat kannattavan enemmän kohtuullisia muutoksia voimassaolevaan lainsäädäntöön uudelleenlaadinnan kautta. Osa joukosta kannatti vielä pidemmälle menevää lähestymistapaa. Kokouksessa korostettiin, että on tärkeää säilyttää nykyinen säännöstö kokonaan ja sisällyttää siihen vain ne tuomioistuimen tuomiot, joista on muodostunut vakiintunut oikeuskäytäntö. Myös EU:n tasolla edustettujen työmarkkinaosapuolten kanssa (UNICE, CEEP, UEAPME, EAY) käytiin epävirallista mielipiteenvaihtoa. Miesten ja naisten tasa-arvoa käsittelevä komission neuvoa-antava komitea antoi 19. lokakuuta 2003 aiheesta lausunnon. Siinä selvennettiin ensinnä, että komitean luonteen ja sen jäsenten aseman vuoksi lausunto ei ole jäsenvaltioiden hallitusten kanta eikä sido niitä. Lausunnossa kannatettiin uuden uudelleenlaaditun direktiivin antamista (äitiyslomaa koskeva direktiivi mukaan lukien). UNICEn, UEAPMEn and CEEP:n edustajat esittivät erillisen kannan, joka on lausunnon liitteenä ja jossa kannatetaan yksinkertaistamista ilman muutoksia nykyiseen lainsäädäntöön. Komission yksiköt tekivät laajennetun vaikutustenarvioinnin (liitteenä). Yhdenvertaista kohtelua koskevan EY:n puitelainsäädännön kattavan tarkastelun jälkeen vaikuttaa siltä, että tämän alan yhteisön säännöstön päivittämistä, yksinkertaistamista, nykyaikaistamista ja parantamista koskeviin vaatimuksiin voitaisiin parhaiten vastata uudelleenlaaditulla direktiivillä. Tämän vuoksi ehdotetaan seuraavanlaista direktiiviä: - Direktiivissä esitetään konsolidoituihin direktiiveihin perustuva yksi yhtenäinen teksti, joka on selkeästi jaoteltu horisontaalisia ja erityisiä säännöksiä sisältäviin eri lukuihin ja jossa on yhtenäiset määritelmät. Tekstissä tuodaan esiin yhdenvertaisen kohtelun eri osa-alueiden välinen suhde ja osoitetaan, miten nämä alueet liittyvät toisiinsa yhteisten periaatteiden mukaisesti. - Direktiivissä tuodaan selvästi esiin vakiintunut oikeuskäytäntö ja parannetaan näin oikeusvarmuutta ja selkeyttä. - Direktiivissä tuodaan selvästi esiin direktiivin 2002/73/EY horisontaalisten säännösten sekä todistustaakkaa koskevan direktiivin soveltaminen sukupuoleen perustuvaa syrjintää koskevissa tapauksissa samapalkkaisuuteen ja ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin. - Direktiivi antaa tarvittavan tuen yhdenvertaisen kohtelun tosiasiallisen täytäntöönpanon nopeuttamiseksi, jotta saavutettaisiin yhteisön sosioekonomiset tavoitteet. Tämä ehdotus noudattelee vaihtoehtoa, jossa yhdistetään kaikki miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatetta (myös yhdenvertaista kohtelua ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä) käsittelevät direktiivit, miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa käsittelevät direktiivit sekä todistustaakkaa koskeva direktiivi. Ehdotuksella on useita tarkoituksia: ensinnäkin se on yhden säädöksen muodossa helppolukuisuuden ja selkeyden parantamiseksi, toiseksi sillä järkeistetään miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanoa työhön ja ammattiin liittyvissä kysymyksissä, ja kolmanneksi sillä parannetaan yhteisön säännöstöä näillä aloilla ottamalla huomioon tuomioistuimen oikeuskäytäntö. 3. DIREKTIIVIEHDOTUKSEEN SISÄLTYVÄT TOIMENPITEET Tällä ehdotuksella Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi pyritään panemaan täytäntöön yhdenvertaisen kohtelun periaate aloilla, joita on käsitelty aiemmissa direktiiveissä, järjestelemällä nämä direktiivit uudelleen yhdeksi tekstiksi. Ehdotuksen tarkoituksena on siis - varmistaa miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaate kysymyksissä, jotka koskevat mahdollisuuksia työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloja; tähän sisältyy myös samasta tai samanarvoisesta työstä maksettavan saman palkan periaate - varmistaa, että samapalkkaisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanoa varten jäsenvaltioiden toteuttamat toimet ovat tehokkaampia, jotta kaikki, jotka katsovat tulleensa kohdelluiksi väärin, koska näitä periaatteita ei ole sovellettu heihin, voivat esittää oikeuksiaan koskevan vaatimuksen tuomioistuimessa saatettuaan mahdollisesti ensin asian muun toimivaltaisen elimen käsiteltäväksi. Ehdotuksen keskeiset uudistukset ovat seuraavat: - Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön sisällyttäminen siihen ja etenkin seuraavat: - samapalkkaisuus, yksi ainoa alkuperä - asioissa Lawrence ja Allon annetut tuomiot [4] - (ks. tämän ehdotuksen 4 artikla ja johdanto-osan 9 kappale) [4] Asia C-320/00, A. G. Lawrence ym. v. Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group ja Mitie Secure Services Ltd, tuomio 17.9.2002, Kok. 2002, s. I-07325, ja asia C-256/01, Debra Allonby v. Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional ja Secretary of State for Education and Employment, tuomio 13.1.2004. - yhdenvertainen kohtelu ja virkamiesten eläkejärjestelmät - asioissa Beune, Evrenopoulos ja Niemi annetut tuomiot [5] - (ks. tämän ehdotuksen 6 artiklan 2 kohta ja johdanto-osan 12 kappale) [5] Asia C-7/93, Beune, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994. s. I-4471; Asia C-147/95, Evrenopoulos, tuomio 17.4.1997, Kok. 1997 s. I-2057; sekä asia C-351/00, Niemi, tuomio 12.9.2002, Kok. 2002, s. I-07007. - laajennetaan raskaana olevien työntekijöiden suojelun soveltamisalaa niin, että se koskee kaikkia työehtoja eikä pelkästään oikeutta palata aiempaan työhön tai vastaavaan tehtävään - muutokset tehty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdassa, jolla korvataan direktiivin 76/207/EY 2 artiklan 7 alakohta tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaiseksi - (ks. tämän ehdotuksen 15 artiklan 1 ja 2 kohta) - sovelletaan direktiiviin 2002/73/EY sisältyviä määritelmiä kaikilla tämän ehdotuksen kattamilla aloilla (ks. tämän ehdotuksen 2 artikla ja johdanto-osan 5 kappale) - sovelletaan todistustaakkaa koskevia sääntöjä kaikilla aloilla, jotka kuuluvat ehdotuksen asialliseen soveltamisalaan - taataan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toimivuus (kuten syrjimättömyys taataan perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuvissa direktiiveissä) - (ks. tämän ehdotuksen 20 artikla) - laajennetaan direktiivillä 2002/73/EY käyttöön otettujen oikeuksien puolustamista koskevien säännösten soveltamisala kaikkiin tämän ehdotuksen kattamiin muihin aloihin; niiden mukaan oikeuksia voivat puolustaa sellaiset järjestöt, joilla on asiassa oikeutettua etua - tämä vastaa direktiivillä 2002/73/EY tehtyjä muutoksia - (ks. tämän ehdotuksen 17 artiklan 2 kohta) - laajennetaan kanteiden nostamista koskevien kansallisten sääntöjen määräaikoja koskevan säännöksen soveltamisala kaikkiin tämän ehdotuksen kattamiin muihin aloihin - tämä vastaa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/73/EY - (ks. tämän ehdotuksen 17 artiklan 3 kohta) - laajennetaan seuraamuksiin liittyvä oikeuskäytäntö kattamaan kaikki tämän ehdotuksen kattamat muut alat - tämä vastaa direktiivillä 2002/73/EY tehtyjä muutoksia - (ks. tämän ehdotuksen 18 ja 26 artikla) - laajennetaan tasa-arvoelimiä koskevien sääntöjen sekä työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua koskevien säännösten soveltamisala kaikkiin tämän ehdotuksen kattamiin muihin aloihin - tämä vastaa direktiivillä 2002/73/EY tehtyjä muutoksia - (ks. tämän ehdotuksen 21-23 artikla) - laajennetaan tasa-arvonäkökohtien valtavirtaistamista koskeva velvoite kattamaan muut tämän ehdotuksen kattamat yhdenvertaisen kohtelun alat - tämä vastaa EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan 2 kohtaa ja on direktiivin 76/207/ETY 1 artiklan 1 a kohdan mukainen, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 1 kohdalla - (ks. tämän ehdotuksen 29 artikla) - otetaan käyttöön uudelleentarkastelua koskeva lauseke - kyseessä on vakiomuotoinen lauseke - (ks. tämän ehdotuksen 32 artikla). Ehdotus on ryhmitelty viiteen osastoon seuraavasti: I OSASTO - YLEISET SÄÄNNÖKSET Ehdotuksen tarkoitus - eli miesten ja naisten yhdenvertaisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanon varmistaminen työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa - on esitetty tässä osastossa. Osastossa säädetään myös direktiiviin 2002/73/EY sisältyvien määritelmien (välitön ja välillinen syrjintä, häirintä ja sukupuolinen häirintä) soveltamisesta tähän direktiiviin koottujen muiden direktiivien kattamilla aloilla. Siinä esitetään myös EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 2 kohdassa annettu palkan määritelmä sekä direktiivissä 86/378/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97/EY, annettu ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien määritelmä. Tämän direktiiviehdotuksen henkilöllinen soveltamisala kattaa kaikki työntekijät ja heidän edunsaajansa. II OSASTO - ERITYISET SÄÄNNÖKSET Tässä osastossa on kolme lukua: yksi koskee samasta tai samanarvoisesta työstä maksettavan saman palkan periaatetta, toinen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä ja kolmas miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua kysymyksissä, jotka koskevat mahdollisuuksia työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloja. 1 luku - Samapalkkaisuuden periaate Tämä luku vastaa direktiivin 75/117/ETY keskeisiä säännöksiä. Siihen on myös sisällytetty yhteisöjen tuomioistuimen tuore oikeuskäytäntö. [6] On tärkeää huomata, että 8. päivästä huhtikuuta 1976, jolloin annettiin tuomio asiassa Defrenne II [7], Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että samapalkkaisuutta koskeva EY:n perustamissopimuksen entinen 119 artikla (nyk. 141 artikla) on määräys, jolla on välitöntä vaikutusta. Tuomioistuin on asiassa Defrenne I [8] vuonna 1970 annetusta tuomiostaan lähtien kehittänyt oikeuskäytäntöään samapalkkaisuuden alalla selkeyttämällä entisen 119 artiklan sekä direktiivin 75/117/ETY soveltamisalaa. [6] Asia C-320/00, A. G. Lawrence ym. v. Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group ja Mitie Secure Services Ltd., tuomio 17.9.2002, Kok. 2002, s. I-07325, ja asia C-256/01, Debra Allonby v. Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional ja Secretary of State for Education and Employment, tuomio 13.1.2004. [7] Asia C-43/75, tuomio 8.4.1976, Kok. 1976 s. 455. [8] Asia C-80/70, Gabrielle Defrenne v. Belgian valtio, tuomio 25.5.1971, Kok. 1971, s. 445. Tällä hetkellä vaikuttaa siltä, että samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevassa johdetussa oikeudessa, esimerkiksi samapalkkaisuutta koskevassa direktiivissä 75/117/ETY, ei täysin tule esiin tuomioistuimen viimeaikainen oikeuskäytäntö. Direktiivin 75/117/ETY kumoaminen ja sen korvaaminen tähän ehdotukseen perustuvalla uudella uudelleenlaaditulla direktiivillä selventää samapalkkaisuuden periaatteen sisältöä, koska uudessa direktiivissä tulee täysimittaisesti esiin perustamissopimuksessa annettu palkan määritelmä ja sen tulkinta tuomioistuimessa. Tähän päästään sisällyttämällä asioissa Allon [9] ja Lawrence [10] annetut tuomiot direktiivin 4 artiklaan. Lisäksi palkan käsitettä virkamiesten eläkejärjestelmissä on käsitelty asioissa Niemi [11] ja Beune [12], ja se on kodifioitu direktiivin 6 artiklaan. [9] Tuomio 13.1.2004. [10] Kok. 2002, s. I-7325. [11] Kok. 2002, s. I-7007. [12] Kok. 2002, s. I-4471. On tärkeää huomata, että direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 3 kohdassa (direktiivin 76/207/ETY muutettu 3 artiklan 1 kohdan c alakohta) säädetään jo, että tasa-arvoisen kohtelun periaatteen soveltaminen tarkoittaa sitä, että julkisella tai yksityisellä sektorilla, julkiset laitokset mukaan lukien, ei saa olla välitöntä tai välillistä sukupuoleen perustuvaa syrjintää mm. palkkaan liittyen direktiivissä 75/117/ETY säädetyn mukaisesti. Oikeuskäytäntö, joka jo on osa yhteisön säännöstöä, voidaan esittää tiivistettynä seuraavasti: - Samanarvoinen työ Tuomioistuin on täsmentänyt, että perustamissopimuksen 141 artiklan 1 kohdassa määrätään periaatteesta, jonka mukaan samasta tai samanarvoisesta työstä on maksettava sama palkka riippumatta siitä, tekeekö työn nainen vai mies. Jotta määräystä voitaisiin soveltaa, ennakkoedellytyksenä on, että nais- ja miestyöntekijät ovat vertailukelpoisessa tilanteessa. EY:n perustamissopimuksen 119 artiklassa määrätty samapalkkaisuuden periaate ei estä kiinteämääräisten summien maksamista yksinomaisesti naistyöntekijöille, jotka pitävät äitiysloman, jos maksun tarkoituksena on kompensoida ammatillisia epäkohtia, joita näille työntekijöille aiheutuu työstä etääntymisen vuoksi [13], koska heidän erityistilannettaan äitiyden vuoksi ei voida verrata miesten tilanteeseen. [13] Asia C-218/98, Oumar Dabo Abdoulaye ym. v. Régie nationale des usines Renault SA., tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. I-5723. Tuomioistuin on katsonut useaan otteeseen, että samanarvoisuuden määrittämisessä on verrattava naistyöntekijän ja hänen miespuolisen vertailukohtansa työtä ottamalla huomioon työntekijöihin kohdistuvat vaatimukset heidän suorittaessaan tehtäviään; tällaisia huomioon otettavia seikkoja ovat esimerkiksi ammattitaito, työn rasittavuus ja vastuu tai suoritettu työ ja suoritettavaan työhön kuuluvien tehtävien luonne. Tuomioistuin on kehittänyt vertailukelpoisuutta koskevia kriteereitä miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteeseen liittyen. Tuomioistuimen mukaan [14] [14] Asia C-400/93, Specialarbejderforbundet i Danmark v. Dansk Industri, ent. Industriens Arbejdsgivere, joka edustaa yritystä Royal Copenhagen A/S., tuomio 31.5.1995, Kok. 1995, s. I-1275. - EY:n perustamissopimuksen 141 artiklaa ja direktiiviä 75/117/ETY sovelletaan urakkapalkkajärjestelmiin, joiden mukaan palkan suuruus on kokonaan tai pääasiallisesti riippuvainen kunkin työntekijän työn tuloksesta. - EY:n perustamissopimuksen 141 artiklassa ja direktiivin 75/117/ETY 1 artiklassa ilmaistua samapalkkaisuusperiaatetta täytyy tulkita siten, että kun on kysymyksessä urakkapalkkajärjestelmä, pelkästään sen seikan toteaminen, että suurimmaksi osaksi naisista koostuvan tietyn tyyppistä työtä tekevän työntekijäryhmän keskimääräinen palkka on merkittävästi pienempi kuin toisen tyyppistä, mutta samanarvoiseksi katsottavaa työtä tekevän suurimmaksi osaksi miehistä koostuvan työntekijäryhmän keskimääräinen palkka, ei riitä sen johtopäätöksen tekemiseen, että palkkajärjestelmä on syrjivä. Jos kuitenkin urakkapalkkajärjestelmän yksittäiset palkat koostuvat muuttuvasta osasta, jota maksetaan kunkin työntekijän henkilökohtaisen työn tuloksen perusteella, ja kiinteästä osasta, joka on erilainen kyseessä olevilla työntekijäryhmillä, eikä ole mahdollista erotella tekijöitä, jotka ovat vaikuttaneet palkan muuttuvan osan mittausyksikön suuruuteen, todistustaakka saattaa siirtyä työnantajalle siitä, että todetut erot eivät johdu sukupuoleen perustuvasta syrjinnästä. - Voidakseen verrata kahden urakkapalkalla työskentelevän työntekijäryhmän keskimääräisiä palkkoja kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että kumpaankin ryhmään kuuluvat kaikki sellaiset työntekijät, joiden työn laadun, koulutuksen, työolosuhteiden ja muiden vastaavien tekijöiden perusteella voidaan katsoa olevan samanlaisessa tilanteessa ja että niihin kuuluu suhteellisen suuri määrä työntekijöitä, jotta voitaisiin sulkea pois se mahdollisuus, että todetut erot ovat vain satunnaisten ilmiöiden tai suhdanteiden seuraus tai johtuvat kyseessä olevien työntekijöiden yksittäisissä työn tuloksissa olevista eroista. Tuomioistuin on myös todennut, että "mainitun 119 artiklan välittömän soveltamisen alaan kuuluvissa tosiasiallisissa syrjintätapauksissa vertailut rajoittuvat yhtäläisyyksiin, jotka voidaan arvioida konkreettisesti ja jotka koskevat sellaista työntekijöiden tosiasiallisesti tekemää työtä, joka on tehty samassa laitoksessa tai samaan palveluun liittyvänä" [15]. [15] Asia C-129/79, Macarthys Ltd v. Wendy Smith, tuomio 27.3.1980, Kok. 1980, s. 1275; asia C-236/98, Jämställdhetsombudsmannen v. Örebro läns landsting, tuomio 30.3.2000, Kok. 2000, s. I-2189. Kätilön ja sairaalateknikon palkkojen vertailu - Epäsäännöllisen työajan perusteella maksettavan korvauksen ja työajan lyhentämisen huomioon ottaminen. Tuomioistuin on kuitenkin tuoreemmassa tuomiossaan [16] täsmentänyt, että "EY 141 artiklan 1 kohdan sanamuodon perusteella ei voida katsoa, että kyseistä määräystä voidaan soveltaa ainoastaan sellaisiin tilanteisiin, joissa miehet ja naiset työskentelevät saman työnantajan palveluksessa". Tuomioistuin on katsonut, että kyseisessä artiklassa ilmaistuun periaatteeseen voidaan vedota kansallisissa tuomioistuimissa etenkin silloin kun syrjintä perustuu välittömästi lainsäädäntöön tai työehtosopimuksiin, ja silloin kun työ tehdään samassa - yksityisessä tai julkisessa - toimipaikassa tai yksikössä (ks. esimerkiksi asia Defrenne II, 40 kohta; asia 129/79 Macarthys, Kok. 1980, s. 1275, 10 kohta; ja asia 96/80 Jenkins, Kok. 1981, s. 911, 17 kohta). Kuitenkin silloin kun samaa tai samanarvoista työtä tekevien eri sukupuolta olevien työntekijöiden palkkaukseen vaikuttavissa ehdoissa todetuilla eroilla ei voida katsoa olevan yhtä ainoaa alkuperää, ei ole olemassa sellaista tahoa, joka olisi vastuussa eriarvoisesta kohtelusta ja joka voisi taata tasa-arvoisen kohtelun toteutumisen. Tällainen tilanne ei kuulu EY 141 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Kyseisten työntekijöiden työtä ja palkkaa ei näin ollen voida vertailla tämän määräyksen perusteella. [16] Asia C-320/00, A. G. Lawrence ym. v. Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group ja Mitie Secure Services Ltd., tuomio 17.9.2002, Kok. 2002, s. I-07325. Tuomioistuin on näin edellä esitetyllä oikeuskäytännöllään ottanut käyttöön samanarvoisen työn vertailussa uuden tekijän, joka on laajempi kuin sama toimipaikka tai yksikkö; kyseinen tekijä on yksi ainoa alkuperä. Jos eri sukupuolta olevien ja samaa tai samanarvoista työtä tekevien työntekijöiden palkoissa havaituilla eroilla ei voida katsoa olevan yhtä ainoaa alkuperää, asia ei kuulu EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan [17]. Tällä ehdotuksella kodifioidaan kyseinen oikeuskäytäntö. [17] Hiljattain vahvistettu asiassa C-256/01, Debra Allonby v. Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional ja Secretary of State for Education and Employment, tuomio 13.1.2004. - Työn arviointi ja luokittelu Direktiivin 75/117/ETY 1 artiklassa säädetään seuraavasti: "Erityisesti silloin, kun palkka määritellään työtehtävien luokittelun mukaan, luokittelun tulee perustua samoihin arviointitekijöihin miehillä ja naisilla, ja se on laadittava siten, että siihen ei sisälly sukupuoleen perustuvaa syrjintää". Tuomioistuin on oikeuskäytännössään ja etenkin asiassa C-237/85 (Gisela Rumler v. Dato Druck GmbH) antamassaan tuomiossa vahvistanut direktiivin 75/117/ETY 1 artiklan 2 kohdan perusteella kolme työtehtävien luokitteluun liittyvää perusperiaatetta: a) Palkan määrittelyyn käytettävillä perusteilla on varmistettava, että objektiivisesti tarkasteltuna samasta työstä maksetaan sama palkka riippumatta siitä, suorittaako sen nainen vai mies. b) Pyrittäessä määrittämään, missä määrin työ vaatii ponnistuksia tai onko se raskasta, ja jos perustana käytetään sellaisia arvoja, jotka osoittavat toiseen sukupuoleen kuuluvan työntekijän keskimääräisen suorituksen, kyseessä on yksi sukupuoleen perustuvan syrjinnän muoto, joka on direktiivin vastaista. c) Jotta työtehtävien luokittelujärjestelmä ei kokonaisuudessaan olisi syrjivä, siinä on - jos yrityksessä suoritettavien työtehtävien luonne sen sallii - otettava huomioon perusteet, joiden osalta kumpaakin sukupuolta edustavat työntekijät saattavat osoittaa erityistä kyvykkyyttä. Näissä perusperiaatteissa vahvistettiin, että direktiivin 75/117/ETY 1 artiklan 2 kohdan mukaiseen luokitteluun liittyvissä kiistoissa työtehtävien luokittelujärjestelmän on tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan oltava virallinen, analyyttinen, tiettyihin tekijöihin perustuva ja ei-syrjivä. Tuoreemmassa tuomiossaan (Brunnhofer, tuomio 26.6.2001) [18] tuomioistuin selvensi työtehtävien luokitteluun ja samanarvoiseen työhön liittyvää oikeuskäytäntöään: [18] Asia C-381/99, Susanna Brunnhofer v. Bank der österreichischen Postsparkasse AG., tuomio 26.6.2001, Kok. 2001, s. I-4961. - se, että naispuolinen työntekijä, joka väittää joutuneensa sukupuoleen perustuvan syrjinnän kohteeksi, ja häneen verrattava miespuolinen työntekijä on heidän työsuhteisiinsa sovellettavassa työehtosopimuksessa luokiteltu samaan työntekijäryhmään, ei yksinään riitä sen päätelmän tekemiseksi, että kyseessä olevat työntekijät tekevät perustamissopimuksen 119 artiklassa ja direktiivin 75/117/EY 1 artiklassa tarkoitettua samaa tai samanarvoista työtä, koska tämä seikka on vain yksi todiste muiden joukossa siitä, että tämä arviointiperuste on täyttynyt - palkkaero voidaan perustella seikoilla, joita ei ole otettu huomioon kyseisiin työntekijöihin sovellettavassa työehtosopimuksessa, jos ne perustuvat objektiivisesti perusteltuihin syihin, joihin ei liity mitään sukupuoleen perustuvaa syrjintää ja jotka ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia - työhön käytetyn ajan perusteella maksettavan palkan osalta naispuoliselle ja miespuoliselle työntekijälle heidän palvelukseenottamishetkellään myönnettyä erisuuruista palkkaa samasta tai samanarvoisesta työstä ei voida perustella seikoilla, jotka ovat tiedossa vasta työntekijöiden aloitettua työnsä ja joita voidaan arvioida vasta, kun työsopimuksessa sovittuja tehtäviä hoidetaan, kuten kyseessä olevien henkilöiden yksilöllisen suorituskyvyn väliset erot työssä taikka erot työntekijän suoritusten laadussa verrattuna hänen työtoverinsa suorituksiin. Palkan määritelmä EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 2 kohdan mukaisesti Tuomioistuin on toistuvasti todennut, että EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan 2 kohdan mukaiseen palkan käsitteeseen kuuluvat kaikki korvaukset, jotka työntekijä välittömästi tai tulevaisuudessa saa rahana tai luontoisetuna, jos työnantaja maksaa nämä korvaukset suoraan tai ainakin välillisesti työntekijän työstä. [19] [19] Asia C-262/88, Douglas Harvey Barber v. Guardian Royal Exchange Assurance Group, tuomio 17.5.1990, Kok. 1990, s. 1889. Peruspalkan lisäksi maksettavat yksilökohtaiset lisät (Handels v. Danfoss) [20] ja perus- ja vähimmäispalkan lisäksi maksettavat virkaikään perustuvat korotukset (Nimz) [21] kuuluvat EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltamisalaan. Tuomioistuimen 4. kesäkuuta 1992 antamassa tuomiossa (Bötel [22]) katsottiin, että palkkana pidetään myös palkallisia vapaita yritysneuvostoihin liittyvään koulutukseen osallistuville työntekijöille. Palkan käsitteeseen sisältyvät myös "perheen elättäjälle" maksettavat lisät (Euroopan komissio v. Luxemburg). [23] Rahallisesti lasketut etuudet, kuten sairauslomakorvaukset, ovat nekin palkkaa (Rinner-Kühn). [24] Myös rahallisesti laskettu vapaa yritysneuvostoihin liittyvään koulutukseen osallistumista varten on katsottu palkaksi (Bötel). Lisäksi eläkkeiden, eläkkeensaajille myönnettävien matkaetuuksien ja erorahajärjestelmien on katsottu olevan palkkaa (Garland, Barber [25]). Näin ollen vaikuttaisi siltä, että kaikki peruspalkan lisäksi maksettava välittömät maksut on katettu, ja joukkoon vaikuttaisivat kuuluvan vuorotyö- ja ylityöpalkkiot sekä kaikki tulospalkkausmuodot. [20] Asia C-109/88, Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund I Danmark v. Dansk Arbejdsgiverforening, Danfossin puolesta, tuomio 17.10.1989, Kok. 1989, s. 3199. [21] Asia C-184/89, Helga Nimz v. Freie und Hansestadt Hamburg, tuomio 7.2.1991, Kok. 1991, s. 322. [22] Asia C-360/90, Arbeiterwohlfahrt der Stadt Berlin e.V. v. Monika Bötel, tuomio 4.6.1992, Kok. 1992, s. I-03589. [23] Asia C-58/81, Euroopan yhteisöjen komissio v. Luxemburgin suurherttuakunta, tuomio 9.6.1982, Kok. 1982, s. 2175. [24] Asia C-171/88, Ingrid Rinner-Kühn v. FWW Spezial-Gebäudereinigung GmbH & Co. KG., tuomio 13.7.1989, Kok.1989, s. 2743. [25] Asia C-262/88, Douglas Harvey Barber v. Guardian Royal Exchange Assurance Group, tuomio 17.5.1990, Kok. 1990, s. I-1889. EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltaminen sosiaaliturvajärjestelmiin oli keskeisellä sijalla ennakkoratkaisupyynnössä asiassa 80/70 Gabrielle Defrenne v. Belgian valtio [26]. Asiassa antamassaan tuomiossa tuomioistuin selvensi kantaansa ja jätti lakisääteiset sosiaaliturvajärjestelmät entisen 119 artiklan (nyk. 141 artiklan 2 kohdan) "muuta korvausta" koskevan käsitteen soveltamisalan ulkopuolelle. Tuomioistuin seuraili julkisasiamiehen ratkaisuehdotusta ja katsoi, että välittömästi tai välillisesti rahana tai luontoisetuutena maksetun "muun korvauksen" käsite ei koske lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän etuuksia, jotka eivät edellytä minkäänlaista sopimusta asianomaisen yrityksen tai toimialan piirissä ja jotka ovat pakollisia yleisesti määritellyille työntekijäryhmille. Tuomioistuin totesi, että rahoitukseen osallistuvat työntekijät, työnantajat ja mahdollisesti viranomaiset siten, että osallistuminen perustuu enemmän sosiaalipoliittisiin syihin kuin työnantajan ja työntekijän väliseen työsuhteeseen. Näistä syistä tuomioistuin katsoi, että lakisääteisten sosiaaliturvajärjestelmien mukaiset etuudet eivät kuulu "muihin korvauksiin". Toisaalta tämä tarkoittaa sitä, että erityisjärjestelmät, kuten yritysten ammatilliset eläkejärjestelmät, kuuluvat soveltamisalaan, koska ne ovat juuri sellaisia järjestelmiä, joista ei ole säädetty suoraan lailla. Niissä on kyseessä yrityksen tai toimialan piirissä tehty sopimus, ne eivät ole pakollisia yleisesti määritellyille työntekijäryhmille vaan pelkästään niille, jotka toimivat yrityksessä tai toimialalla, ja niiden rahoituksesta vastaavat työnantajat tai työntekijät välittömillä maksuilla, jotka riippuvat järjestelmän rahoitusvaatimuksista eivätkä sosiaalipoliittisista syistä. [26] Asia C-80/70, Defrenne I, tuomio 25.5.1971, Kok. 1971, s. 455. Tuomioistuin vahvisti vuonna 1986 asiassa 170/84 Bilka-Kaufhaus v. Weber [27] antamassaan tuomiossa edellä mainitussa Defrenne I -asiassa [28] antamansa implisiittisen tuomion eli sen, että ainoastaan lakisääteisistä sosiaaliturvajärjestelmistä saatavat etuudet jäävät EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Tuomioistuin totesi vastaavasti, että työnantajan rahoittama ammatillinen eläkejärjestelmä on palkkaa EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisesti. [27] Kok. 1986, s. 1607. [28] Asia C-80/70, Defrenne v. Belgian valtio (Defrenne I), tuomio 25.5.1971, Kok. 1971, s. 455. Asiassa Barber (C-262/88) 17. toukokuuta 1990 antamassaan tuomiossa ja sen jälkeisissä tuomioissa (ks. jäljempänä) tuomioistuin vahvistaa aiempaa, asiassa C-170/84 (Bilka) antamaansa oikeuskäytäntöä eli sitä, että palkkatyöntekijöiden ammatillisten järjestelmien mukaiset etuudet kuuluvat palkan käsitteeseen EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisesti. Se, että työntekijöille maksettavia maksuja ei säännellä työsopimuksella, ei jätä niitä EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklassa tarkoitetun palkan soveltamisalan ulkopuolelle. Työnantajan päätöksellä maksettavat ylimääräiset palkkiot kuuluvat soveltamisalaan (Garland) [29]. Näin ollen palkka on katettu, olipa se sopimuksen mukaista, lakisääteistä tai työehtosopimuksen mukaista taikka vapaaehtoisuuteen perustuvaa. [29] Asia C-12/81, Eileen Garland v. British Rail Engineering Limited, tuomio 9.2.1982, Kok. 1982, s. 359. 2 luku - Yhdenvertaisen kohtelun periaate ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä Tähän lukuun sisältyvät direktiivin 86/378/ETY keskeiset säännökset, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivillä 96/97/EY, ja siinä selvennetään edelleen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanoa ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä muuttamatta nykyistä oikeudellista tilannetta. Siihen myös sisällytetään tuoreempaa oikeuskäytäntöä. [30] [30] Asia C-7/93, Beune, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4471; asia C-147/95, Evrenopoulos, tuomio 17.4.1997, Kok. 1997 s. I-2057; asia C-366/99, Joseph Griesmar v. Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie et Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I-09383; asia C-206/00, Henri Mouflin v. Recteur de l'académie de Reims, tuomio 13.12.2001, Kok. 2001, s. I-10201, sekä tuoreimpana asia C-351/00, Pirkko Niemi, tuomio 12.9.2002, Kok. 2002, s. I-07007. - Sama palkka ja ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät Kuten edellä on jo todettu, "palkan" soveltamisalaa on selvennetty useissa tuomioistuimen tuomioissa ja erityisesti suhteessa ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin. Tuomioistuin vahvisti 17. toukokuuta 1990 (asia 262/88 Barber) [31] antamassaan tuomiossa aiemman tuomionsa (asia 170/84 Bilka), eikä jättänyt sijaa epäilyksille: ammatillisen eläkejärjestelmän etuudet ja työntekijän maksut kuuluvat samapalkkaisuutta koskevan EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan (nyk. muutettuna 141 artikla) mukaiseen palkan käsitteeseen. Tuomioistuin vahvisti sen, mitä se oli implisiittisesti todennut asiassa C-80/70 (Defrenne I) [32] 25. toukokuuta 1971 antamassaan tuomiossa, eli että henkilön työhön olennaisesti liittyvän eläkejärjestelmän mukaisesti maksetut etuudet ovat osa kyseisen henkilön saamaa palkkaa ja kuuluvat EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltamisalaan. [33] [31] Kok. 1990, s. I-1889. [32] Kok. 1971, s. 445. [33] Ks. aiheeseen liittyen erityisesti asia C-170/84, Bilka - Kaufhaus GmbH v. Karin Weber von Hartz, tuomio 13.5.1986, Kok. 1986, s. 1607, 22 kohta; Barber, 28 kohta; Beune, 46 kohta; ja tuoreimpana yhdistetyt asiat C-234/96 ja C-235/96 Deutsche Telekom v Vick ja Conze, Kok. 2000, s. I-799, 32 kohta. Tämän vuoksi miesten ja naisten syrjintä ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä on kielletty, ei pelkästään eläkkeen saamiseen oikeuttavan iän vahvistamisessa vaan myös silloin, kun taloudellisista syistä tehdyn irtisanomisen yhteydessä maksetaan korvauksia (asia C-262/88, Barber). Tuomioistuin esitti kuitenkin Barber-tuomiota antaessaan pienen varauman, joka koski perustamissopimuksen 119 artiklaa soveltamisajan (takautuvia) vaikutuksia ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin. Tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee entisen 119 artiklan soveltamista ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin, voidaan esittää tiivistettynä seuraavasti: Tuomioistuin vahvisti 6. lokakuuta 1993 (Ten Oever), 14. joulukuuta 1993 (Moroni) ja 22. joulukuuta 1993 (Neath) antamissaan tuomioissa sekä kuudessa 28. syyskuuta 1994 antamassaan tuomiossa [34] miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua koskevan periaatteen takautuvan soveltamisen työntekijöiden ammatillisiin järjestelmiin EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa käsittelevän pöytäkirjan mukaisesti. [34] Asia C-109/91, Gerardus Cornelis Ten Oever v. Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf, tuomio 6.10.1993, Kok. 1993, s. I-4879; asia C-110/91, Michael Moroni v. Collo GmbH, tuomio 14.12.1993, Kok. 1993, s. I-06591; asia C-152/91, David Neath v. Hugh Steeper Ltd., tuomio 22.12.1993, Kok. 1993, s. I-6953; asia C-200/91, Coloroll Pension Trustees Ltd v. James Richard Russell, Daniel Mangham, Gerald Robert Parker, Robert Sharp, Joan Fuller, Judith Ann Broughton ja Coloroll Group plc., tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4389; asia C-57/93, Anna Adriaantje Vroege v. NCIV Instituut voor Volkshuisvesting BV ja Stichting Pensioenfonds NCIV, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4541; asia C-128/93, Geertruida Catharina Fisscher v. Voorhuis Hengelo BV ja Stichting Bedrijfspensioenfonds voor de Detailhandel Fisscher, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4583, sekä tuoreimpina asia C-246/96, Mary Teresa Magorrian ja Irene Patricia Cunningham v. Eastern Health and Social Services Board ja Department of Health and Social Services, tuomio 11.12.1997, Kok. 1997, s. I-07153 ja asia C-78/98, Shirley Preston ym. v. Wolverhampton Healthcare NHS Trust ym. ja Dorothy Fletcher ym. v. Midland Bank plc., tuomio 16.5.2000, Kok. 2000, s. I-03201. Asiassa C-109/91 Ten Oever (tuomio 6.10.1993) tuomioistuin vahvisti, että entistä 119 artiklaa sovelletaan ammatillisesta sosiaaliturvajärjestelmästä maksettaviin perhe-eläke-etuuksiin 17. toukokuuta 1990 lähtien ja että miesten ja naisten välinen syrjintä etuuksien myöntämisessä on kyseisestä päivämäärästä lähtien kielletty. Asiassa C-110/91 Moroni (tuomio 14.12.1993) tuomioistuin vahvisti, että EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa sovelletaan kaikenlaisiin ammatillisiin järjestelmiin ja että tämän vuoksi näistä järjestelmistä maksettavan vanhuus- tai työeläkkeen saamiseen oikeuttavan iän on oltava sama molemmille sukupuolille 17. toukokuuta 1990 lähtien. Asiassa C-152/91 Neath (tuomio 22.12.1993) ja asiassa C-200/91 Coloroll (tuomio 28.9.1994) tuomioistuin täsmensi, että ammatilliseen sosiaaliturvajärjestelmään maksettavien työntekijän maksujen on oltava samat molemmille sukupuolille, koska nämä maksut ovat osa palkkaa EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisesti. Toisaalta työnantajan maksut näihin järjestelmiin voivat olla erilaiset sukupuolen mukaan, mikäli ne perustuvat objektiivisiin vakuutusmatemaattisiin laskelmiin, joissa otetaan huomioon naisten pidempi elinajanodote. Näissä asioissa antamillaan tuomioilla tuomioistuin on selventänyt samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista ammatillisissa järjestelmissä ja etenkin niissä, jotka kuuluvat palkan käsitteen soveltamisalaan asiaa käsittelevässä perustamissopimuksen artiklassa. [35] [35] Asia C-109/91, Ten Oever, tuomio 6.10.1993, Kok. 1993, s. I-4879; asia C-110/91, Moroni, tuomio 14.12.1993, Kok. 1993, s. I-06591; asia C-152/91, Neath, tuomio 22.12.1993, Kok. 1993, s. I-6953; asia C-200/91, Coloroll, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4389; asia C-57/93, Vroege, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4541; asia C-128/93, Fisscher, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4583; Asia C-7/93, Beune, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4471; asia C-246/96, Magorrian, tuomio 11.12.1997, Kok. 1997, s. I-7153; asia C-78/98, Preston, tuomio 16.5.2000, Kok. 2000, s. I-3201; asia C-50/99, Podesta, tuomio 25.5.2000, Kok. 2000, s. I-4039. Ennen tuomioistuimen tuomioita Maastrichtissa kokoontuneet valtioiden ja hallitusten päämiehet allekirjoittivat EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa käsittelevän pöytäkirjan, jonka tarkoituksena on rajoittaa EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan ajallisia vaikutuksia ammatillisiin järjestelmiin liittyen. Pöytäkirja on edelleen liitteenä 141 artiklaan perustamissopimukseen (Amsterdamin ja Nizzan sopimuksilla) tehtyjen muutosten jälkeen. Pöytäkirjassa todetaan seuraavasti: "Sovellettaessa 141 artiklaa korvauksena ei pidetä ammatillisen sosiaaliturvajärjestelmän mukaisia etuuksia, jos ja sikäli kuin niiden voidaan osoittaa olevan 17 päivää toukokuuta 1990 edeltävältä työskentelykaudelta, paitsi kun on kyse työntekijöistä tai heidän jälkeensä etuuteen oikeutetuista, jotka ovat ennen tätä ajankohtaa panneet vireille oikeudenkäynnin tai esittäneet vastaavan vaatimuksen asiaan sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti." Komission ehdotuksen perusteella annetussa neuvoston direktiivissä 96/97/EY, jolla muutetaan direktiiviä 86/378/ETY, tulee esiin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja 119 artiklasta tehty pöytäkirja. Sen tarkoituksena on tehdä oikeusvarmuuden ja selkeyden vuoksi johdetusta oikeudesta eli direktiivistä 86/378/ETY EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukainen tuomioistuimen tulkintaa noudattaen. Kun tarkastellaan erityisesti ongelmaa sukupuolen mukaan erilaisten vakuutusmatemaattisten tekijöiden huomioon ottamisesta laskettaessa ammatillisten järjestelmien mukaisia maksuja ja etuuksia, on muistettava, että direktiiviä 86/378/ETY koskevan ehdotuksen (KOM(83) 217 lopullinen, 23.4.1983) 6 artiklassa komissio esitti viitteellisen luettelon tietyistä säännöksistä, jotka ovat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisia. Direktiivin suurin ongelma liittyy juuri tähän artiklaan ja etenkin sen 1 kohdan h ja i alakohtaan. Direktiivissä 86/378/ETY säädetään, että maksuosuuksien mukaan määritellyissä järjestelmissä voidaan ottaa huomioon sukupuolen mukaan erilaiset vakuutusmatemaattiset tekijät työnantajien maksamien maksuosuuksien ja etuuksien osalta. Ensi näkemältä poikkeukset vaikuttavat liittyvän järjestelmiin, joissa on määritellyt maksuosuudet, mutta hyväksytty teksti ei ole kovin selkeä, ja hallitusten asiantuntijoiden, eläkerahastojen ja työmarkkinaosapuolten kanssa käydyissä neuvotteluissa, joiden tarkoituksena oli direktiivin 86/378/ETY muuttaminen, kaikki osapuolet katsoivat, että tekstiä on selkeytettävä. Direktiivin 86/378/ETY 6 artiklan 1 kohdan h ja i alakohdan säännöksiin liittyvää tilannetta on selvennetty tuomioistuimen oikeuskäytännöllä ja etenkin asiassa C-152/91 (Neath, 22.12.1993) ja C-200/91 (Coloroll, 28.9.1994) annetuilla tuomioilla. Tuomioistuimen mukaan sukupuolen perusteella toisistaan poikkeavien vakuutusmatemaattisten tekijöiden käyttö rahastointiin perustuvassa rahoitusjärjestelmässä, jota käytetään ennalta määritettyjä etuuksia myöntävässä ammatillisessa eläkejärjestelmässä, ei kuulu perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltamisalaan työnantajan maksujen osalta. Tuomioistuin on osoittanut, että tämä päätelmä koskee välttämättä myös joitakin erityisseikkoja, jotka sille esitettiin asioita Neath ja Coloroll koskevissa ennakkoratkaisupyynnöissä, eli säännöllisesti suoritettavan eläkkeen osan muuttamista pääomaksi ja sellaisten eläkeoikeuksien siirtoa, joiden arvo voidaan määritellä ainoastaan valittujen rahoitustapojen perusteella. Tuomioistuin on päätynyt siihen, että maksuihin perustuvassa ammatillisessa järjestelmässä työntekijöiden maksujen on oltava samat molemmille sukupuolille. Sen johtopäätös perustuu siihen, että ammatillisten eläkkeiden yhteydessä entinen 119 artikla kattaa vain sen, minkä työnantaja on luvannut eli säännöllisesti maksettavat etuudet eläkeiän saavuttamisen jälkeen saatavasta eläkkeestä. Työnantajan maksuosuus ei näin ollen kuulu entisen 119 artiklan soveltamisalaan eivätkä myöskään summat, jotka siirretään yhdestä eläkerahastosta toiseen työn vaihdoksen takia. Nämä tekijät liittyvät selvästi eläkejärjestelmän rahoittamiseen eivätkä tuomioistuimen perustelujen mukaan kuulu entisen 119 artiklan soveltamisalaan. Niin selvää ei ole se, jääkö näiden perustelujen mukaisesti soveltamisalan ulkopuolelle myös pääoma, joka joissakin järjestelmissä maksetaan, jos henkilö luopuu osasta vaatimuksiaan normaalieläkkeeseen. Tuomioistuin katsoo selvästi, että tämäntyyppinen pääomanmuodostus ei kuulu entisen 119 artiklan soveltamisalaan (Neath-tuomio, 33 kohta). On kuitenkin huomattava, että pääomaksi muutettu summa vain korvaa osan normaalieläkkeestä ja että tuomioistuimen perustelut koskevat vain etuusperusteisia järjestelmiä. Edellä esitetystä seuraa, että vuonna 1986 annetun neuvoston direktiivin 86/378/ETY 6 artiklan 1 kohdan h ja i alakohdan säännökset ovat edelleen EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisia. Tiettyjä mukautuksia kuitenkin tarvittiin joidenkin seikkojen selkeyttämiseksi, esimerkiksi tekemällä ero maksuperusteisten järjestelmien (joissa työnantaja lupaa maksuosuuden) ja etuusperusteisten järjestelmien (joissa työnantaja lupaa lopullisen etuuden) välille. [36] Työnantajan maksuosuuksien osalta tuomioistuin on tuomioissaan eksplisiittisesti todennut määrän, joka on maksettava niissä etuusperusteisissa järjestelmissä, joissa tuomioistuimen mukaan summa voi vaihdella sukupuolen mukaan erilaisten vakuutusmatemaattisten tekijöiden ottamiseksi huomioon. [36] Direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 3 kohdalla korvataan direktiivin 86/378/ETY 6 artikla; ks. etenkin 6 artiklan 1 kohdan h ja i alakohta. Toisaalta tuomioistuimen tuomioissa ei ole otettu kantaa maksuosuuksien määrään maksuperusteisissa järjestelmissä. Asiassa C-132/92 [37] (Birds Eye Walls, tuomio 9.11.1993) tuomioistuin katsoi, että työnantajamaksujen erot tällaisissa (maksuperusteisissa) järjestelmissä voidaan sallia sillä edellytyksellä, että tavoitteena on saavuttaa sama eläke molemmille sukupuolille. [37] Birds Eye Walls Ltd. v. Friedel M. Roberts, Kok. 1993, s. I-5579. Asiassa C-200/91 (Coloroll) 28. syyskuuta 1994 annetun tuomion lisäksi tuomioistuin selvensi viidessä muussa tuomiossa EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan soveltamisalaa ja sen soveltamista ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin. Coloroll-tuomiossa vahvistettiin vakuutusmatemaattisia tekijöitä koskevan kysymyksen lisäksi aiemmissa tuomioissa (Ten Oever, Moroni, Neath) esitetyt perusperiaatteet, joilla selvennetään edelleen tiettyjä seikkoja, kuten sitä, että työntekijöillä ja heidän oikeudenomistajillaan on mahdollisuus vedota 119 artiklan oikeusvaikutukseen ammatillisten järjestelmien hallinnoijia (trustees) vastaan ja näiden on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (sekä työnantajien että hallinnoijien velvoitteet). Asioissa C-408/92 (Smith) ja C-28/93 (Van den Akker) antamissaan tuomioissa tuomioistuin katsoi, että EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa on tulkittava niin, että se estää työnantajaa yhtäläistämästä eläkeikää nostamalla naisten eläkeikä miesten eläkeiän tasolle 17. toukokuuta 1990 (Barber-tuomion päivämäärä) ja Barber-tuomion mukaisten uusien toimenpiteiden voimaantulopäivän välisenä aikana täyttyneiden työssäolokausien osalta. Näin ollen 17. toukokuuta 1990 (Barber-tuomion päivämäärä) ja yhdenmukaista eläkeikää koskevien sääntöjen voimaantulopäivän välisenä aikana täyttyneiden työssäolokausien osalta ei entisen 119 artiklan mukaisesti ole mahdollista saavuttaa yhdenvertaista tilannetta muutoin kuin soveltamalla miespuolisiin työntekijöihin samoja järjestelyitä kuin naispuolisiin työntekijöihin sovelletaan. Toisaalta yhdenmukaista eläkeikää koskevien sääntöjen voimaantulopäivän jälkeen täyttyneiden työssäolokausien osalta entinen 119 artikla ei estä naisten eläkeiän nostamista miesten eläkeiän tasolle. Ennen 17. toukokuuta 1990 täyttyneiden työssäolokausien osalta yhteisön lainsäädännössä ei ole mitään velvoitetta, joka oikeuttaisi naisille myönnettyjen etuuksien takautuvan vähentämisen. [38] [38] Asia C-50/99, Jean-Marie Podesta v. Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés (CRICA) ym., tuomio 25.5.2000, Kok. 2000, s. I-4039. Asioissa C-57/93 (Vroege) ja C-128/93 (Fisscher) annetut tuomiot koskevat osa-aikaisten työntekijöiden oikeutta liittyä ammatilliseen eläkejärjestelmään. Tuomioistuin vahvisti aiempaa oikeuskäytäntöään (asia C-170/84, Bilka) ja katsoi, että osa-aikaisten työntekijöiden jättäminen ammatillisen järjestelmän ulkopuolelle saattaa olla naisiin kohdistuvaa välillistä syrjintää, joka on kielletty EY:n perustamissopimuksen entisessä 119 artiklassa, ellei tälle ole mitään objektiivisia perusteita. Barber-tuomion (annettu 17.5.1990) vaikutusten ajallisia rajoituksia ja EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa koskevaa pöytäkirjaa N:o 2 ei sovelleta oikeuteen liittyä ammatilliseen eläkejärjestelmään; tähän oikeuteen sovelletaan edelleen 13. toukokuuta 1985 asiassa Bilka annettua tuomiota. Koska kyseisessä tuomiossa ei ollut mitään ajallisia rajoituksia, entisen 119 artiklan välittömään oikeusvaikutukseen voidaan vedota takautuvasti, kun on kyse yhdenvertaisesta kohtelusta ammatilliseen eläkejärjestelmään liittymisoikeuden osalta. Tämä voidaan tehdä 8. päivästä huhtikuuta 1976 (Defrenne II -tuomion päivämäärä), jolloin tuomioistuin totesi ensimmäistä kertaa, että entisellä 119 artiklalla on välittömiä oikeusvaikutuksia. Tuomioistuin on selventänyt tämän jälkeen asioissa C-246/96 (Magorrian, tuomio 11.12.1997) ja C-78/98 (Preston, tuomio 16.5.2000) antamissaan tuomioissa oikeuskäytäntöään, joka koskee osa-aikaisia työntekijöitä. Työntekijä voi hakea takautuvasti ammatillisen eläkejärjestelmän jäsenyyttä, mutta tämä ei tarkoita sitä, että hän voisi välttää kyseiseen jäsenyyskauteen liittyvät maksut. Kansallisia säännöksiä, jotka koskevat kansallisen lainsäädännön mukaan tehtävien valitusten jättämiseen liittyviä aikarajoja, voidaan käyttää niitä työntekijöitä vastaan, jotka haluavat vahvistaa oikeutensa liittyä työeläkejärjestelmään, sillä edellytyksellä, että ne eivät ole vähemmän suotuisia tällaisten toimien osalta kuin samanlaisten kansallisten toimien osalta ja että ne eivät käytännössä tee mahdottomaksi yhteisön lainsäädäntöön perustuvien oikeuksien käyttämistä. Asiassa C-7/93 (Beune) antamassaan tuomiossa tuomioistuin vahvisti kriteerit, joiden perusteella EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa sovelletaan suhteessa tiettyihin virkamiesten järjestelmiin. Myöhemmissä tuomioissaan (asiat Evrenopoulos, Griesmar, Mouflin ja Niemi [39]) tuomioistuin selvensi asiassa Beune 28. syyskuuta 1994 antamaansa tuomiota ja totesi, että myös virkamiesten eläkejärjestelmiin (julkisen sektorin järjestelmiin) sovelletaan palkan käsitettä EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisesti, jos eläke maksetaan työsuhteen perusteella. [39] Asia C-7/93, Beune, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-447; asia C-147/95, Evrenopoulos, tuomio 17.4. 1997, Kok. 1997, s. I-2057; asia C-366/99, Griesmar, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I-9383; asia C-206/00, Mouflin, 13.12.2001, Kok. 2001, s. I-0201, ja asia C-351/00, Niemi, 12.9.2002, Kok. 2002, s. I-7007. Tuomioistuin on katsonut [40], että arvioitaessa, kuuluuko virkamiesten järjestelmä EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan (ent. 119 artiklan) soveltamisalaan, ratkaisevaa on, liittyykö eläke-etuus työsuhteeseen ja suorittaako valtio sen työnantajan ominaisuudessa. Tätä arviointiperustetta ei tosin voida pitää yksinomaisena, koska lakisääteisistä sosiaaliturvajärjestelmistä maksetuissa eläkkeissä voidaan ottaa huomioon työstä maksettu palkka kokonaan tai osittain (Beune, tuomion 44 kohta ja Griesmar, tuomion 29 kohta). [40] Ks. alaviite 42. Kuitenkaan sellaiset sosiaalipoliittiset, valtionhallintoon liittyvät tai eettiset näkökohdat tai edes budjettiin liittyvät perusteet, jotka ovat vaikuttaneet tai voineet vaikuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen järjestelmään, kun kansallinen lainsäätäjä on siitä säätänyt, eivät voi olla ratkaisevia, jos eläke koskee ainoastaan erityistä työntekijäryhmää, jos se myönnetään suoraan palveluksessaoloajan perusteella ja jos sen suuruus lasketaan virkamiehen viimeisen palkan perusteella. Julkisen työnantajan maksama eläke on siten kokonaisuudessaan rinnastettavissa yksityisen työnantajan entisille työntekijöilleen maksamaan eläkkeeseen (Beune, tuomion 45 kohta, Griesmar, tuomion 30 kohta ja Niemi, tuomion 47 kohta). Nämä tuomiot ovat erityisen merkittäviä eläkeiän, perhe-eläke-etuuksien sekä lapsiaan hoitaville henkilöille myönnettävien erityisten vanhuusetuuksien kannalta. Tämä tuorein oikeuskäytäntö tulee nyt selvästi esiin tässä direktiivin uudelleenlaadintaa koskevassa ehdotuksessa. Lisäksi tuomioistuin on täsmentänyt asiassa C-50/99 (Podesta, tuomio 25.5.2000), että EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa sovelletaan useille toimialoille yhteiseen ja luonteeltaan yksityiseen täydentävään eläkejärjestelmään, jonka vakuutusmaksut ovat määräsuuruisia ja joka perustuu jakoperiaatteeseen, kun nämä järjestelmät täydentävät lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin kuuluvia etuuksia tai korvaavat ne ja kun eläke on maksettu työntekijälle hänen ja hänen entisen työnantajansa välisen työsuhteen perusteella, riippumatta siitä, onko näiden järjestelmien piiriin kuuluminen pakollista vai vapaaehtoista. [41] Näin ollen miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatetta koskevaa EY:n perustamissopimuksen entistä 119 artiklaa sovelletaan Ranskan täydentäviin eläkejärjestelmiin AGIRC:hen (Association Générale des Institutions de Retraite des Cadres) ja ARRCO:hon (Association des Régimes de Retraite Complémentaire), ja artiklassa estetään järjestelmissä esiintyvä miesten ja naisten välinen syrjintä, joka liittyy siihen ikään, jonka täytettyään miehillä ja naisilla on oikeus saada puolisonsa kuoleman johdosta leskeneläkettä. [41] Asia C-50/99, Jean-Marie Podesta v. Caisse de retraite par répartition des ingénieurs cadres & assimilés (CRICA) ym., tuomio 25.5.2000, Kok. 2000, s. I-4039. Tuomioistuin vahvisti samassa tuomiossa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen entisessä 119 artiklassa edellytettyyn ammatillista eläkettä koskevaan tasa-arvoiseen kohteluun voidaan vedota edellä mainitussa asiassa Barber 17.5.1990 annetun tuomion jälkeisiltä työskentelykausilta saatavien etuuksien osalta (ks. asia C-28/93, Van den Akker ym. [42], 12 kohta). Tästä seuraa, että ammatilliset eläkejärjestelmät olivat velvollisia takaamaan tasa-arvoisen kohtelun toteutumisen 17.5.1990 lähtien (em. asia Van den Akker ym., tuomion 14 kohta). EY:n perustamissopimuksen 141 artiklaa (ent. 119 artiklaa) sovelletaan AGIRC:n ja ARRCO:n kaltaisiin täydentäviin eläkejärjestelmiin, ja artiklassa estetään 17.5.1990 lähtien järjestelmissä esiintyvä miesten ja naisten välinen syrjintä, joka liittyy siihen ikään, jonka täytettyään miehillä ja naisilla on oikeus saada puolisonsa kuoleman johdosta leskeneläkettä. [42] Kok. 1994, s. I-4527. - Itsenäisten ammatinharjoittajien ammatilliset järjestelmät On huomattava, että asiassa Barber ja sen jälkeisissä tuomioissa vahvistettu oikeuskäytäntö ei vaikuta itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka kuuluvat direktiivin 86/378/ETY henkilölliseen soveltamisalaan. Tämän vuoksi ehdotettu direktiivi ei, kuten ei myöskään aiemmin direktiivi 96/97/EY, muuta itsenäisten ammatinharjoittajien tilannetta. Nämä työntekijät kuuluvat direktiivin 86/378/ETY soveltamisalaan, mutta hyvin rajoitetusti ja vain siinä tapauksessa, että ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät on organisoitu kollektiivisesti (esim. alakohtaiset järjestelmät Ranskassa). Itsenäisten ammatinharjoittajien järjestelmät, joissa on vain yksi jäsen, on eksplisiittisesti jätetty direktiivin 86/378/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97/EY, soveltamisalan ulkopuolelle (direktiivin 86/378/ETY 2 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta korvattuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 2 kohdalla). Kyseisten säännösten mukaisesti direktiiviä ei sovelleta itsenäisten ammatinharjoittajien yksittäisiin sopimuksiin eikä itsenäisten ammatinharjoittajien järjestelmiin, joissa on vain yksi jäsen. Lisäksi direktiivin 86/378/ETY 4 artiklan mukaan soveltamisalaan kuuluvat perhe-etuudet, jos ne myönnetään työntekijöille, mutta direktiivin 9 artiklan a ja b alakohdan mukaan, sellaisena kuin ne ovat muutettuina direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 5 kohdalla, jäsenvaltiot voivat lykätä tasa-arvoisen kohtelun periaatteen pakollista soveltamista tapauksissa, jotka koskevat itsenäisten ammatinharjoittajien eläkeiän määrittelyä ja perhe-eläke-etuuksia. Ainoa säännös, joka on jossakin määrin tärkeä itsenäisten ammatinharjoittajien kannalta, on 9 artiklan c alakohta, muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 5 kohdalla, jossa säädetään miesten ja naisten yhdenmukaisista maksuosuuksista itsenäisten ammatinharjoittajien ammatilliseen järjestelmään 31. heinäkuuta 1999 lähtien (kolmetoista vuotta direktiivin 86/378/ETY tiedoksiantamisen jälkeen). Näin ollen ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä on 1. elokuuta 1999 lähtien täytynyt soveltaa molempiin sukupuoliin samoja vakuutusmatemaattisia tekijöitä laskettaessa itsenäisten ammatinharjoittajien maksuosuuksia näihin järjestelmiin. 3 luku - Miesten ja naisten yhdenvertainen kohtelu mahdollisuuksissa työhön, ammattikoulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa Euroopan parlamentin direktiivillä 2002/73/EY, jolla muutetaan direktiiviä 76/207/ETY, varmistetaan oikeudellinen selvyys ja oikeusvarmuus kodifioimalla useita Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomioita, jotka liittyvät alkuperäiseen direktiiviin. Tämä luku vastaa direktiivillä 2002/73/EY muutetun direktiivin 76/207/ETY keskeisiä säännöksiä, jotka koskevat sukupuoleen perustuvan (välittömän tai välillisen) syrjinnän poistamista. Luku sisältää säännöksiä siitä, missä määrin yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta voidaan poiketa sellaisissa työtehtävissä, jotka luonteensa vuoksi edellyttävät nais- tai miespuolista työntekijää. Lisäksi tässä ehdotuksessa - direktiivin 2002/73/EY tavoin - toistetaan EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 4 kohtaan sisältyvä periaate, jonka mukaan "jotta miesten ja naisten välinen täysi tosiasiallinen tasa-arvo toteutuisi työelämässä, tasa-arvoisen kohtelun periaate ei estä jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai toteuttamasta sellaisia erityisetuja tarjoavia toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on helpottaa aliedustettuna olevan sukupuolen ammatillisen toiminnan harjoittamista taikka ehkäistä tai hyvittää ammattiuraan liittyviä haittoja". Lisäksi tähän lukuun sisältyvät direktiivin 2002/73/EY säännökset, jotka koskevat naisten suojelun vahvistamista äitiysloman aikana, ja siinä selvennetään yhteyttä direktiiviin 92/85/EY. [43] Siinä on direktiivistä 2002/73/EY myös säännöksiä, jotka koskevat mies- ja naistyöntekijöiden oikeutta isyysvapaaseen ja/tai adoptiovapaaseen, jos jäsenvaltiot tunnustavat nämä oikeudet. [43] Neuvoston direktiivi 92/85/ETY, annettu 19. lokakuuta 1992, toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi), EYVL L 348, 28.11.1992, s. 1. III OSASTO: HORISONTAALISET SÄÄNNÖKSET 1 luku: Oikeuksien puolustaminen 1 jakso: Oikeussuojakeinot Tähän lukuun sisältyvät uudet oikeuskeinoja ja täytäntöönpanoa koskevat säännökset, jotka otettiin käyttöön direktiivillä 2002/73/EY. Säännöksissä tulee esiin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, ja ne koskevat seuraavia aiheita: - a) syrjinnän uhrien suojelun vahvistaminen työsuhteen päätyttyäkin [44] ja b) suojelun vahvistaminen epäsuotuisalta kohtelulta [44] Asia C-185/97, Goote, Kok. 1998, s. I-5199. - tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ottaminen vahvistettaessa vahingonkorvausten enimmäismääriä [45] (jotka sallitaan vain joissakin poikkeustapauksissa). [45] Asia C-180/95 Draehmpaehl, Kok. 1997, s. I-2195, ja asia C-271/31, Marshal, Kok. 1993, s. I-4367. Näitä säännöksiä sovelletaan tämän ehdotuksen yhteydessä horisontaalisesti, ja ne kattavat työnsaanti-, koulutus- ja ylennysmahdollisuuksiin sekä työoloihin liittyvien seikkojen lisäksi palkkaan liittyvät seikat, kuten ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät, jotka ovat tärkeä alue yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanossa työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa. 2 jakso: Todistustaakka Tähän lukuun sisältyvät todistustaakkaa koskevan direktiivin 97/80/EY keskeiset säännökset, ja lisäksi teksti on yhdenmukaistettu hiljattain annetun direktiivin 2002/73/EY tekstin kanssa. Ehdotuksen tärkeimpänä vaikutuksena on, että sillä taataan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteutuminen laajentamalla todistustaakkaa koskevien sääntöjen soveltamisala koskemaan ammatillisia sosiaaliturvajärjestelmiä. On muistettava, että koska jotkin ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien osat (etuudet ja työntekijöiden maksut) ovat palkkaa EY:n perustamissopimuksen entisen 119 artiklan mukaisesti, todistustaakkaa koskeva direktiivi 97/80/EY kattaa nämä osat jo implisiittisesti, koska sen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti direktiiviä sovelletaan "perustamissopimuksen 119 artiklassa sekä direktiiveissä 75/117/ETY, 76/207/ETY ja, siltä osin kuin esiintyy sukupuoleen perustuvaa syrjintää, 92/85/ETY ja 96/34/EY tarkoitettuihin tilanteisiin". Komission alkuperäisestä ehdotuksesta [46] ja Euroopan parlamentin lausunnosta [47] huolimatta direktiivin 97/80/EY soveltamisalaan ei lopulta sisällytetty direktiivejä 86/378/ETY ja 96/97/EY, jotka koskevat miesten ja naisten yhdenvertaista kohtelua ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä. Soveltamisalan ulkopuolelle jättämistä koskevat aiemmat perusteet eivät enää vaikuta relevanteilta, koska EY:n perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuvissa direktiiveissä on samanlaisia säännöksiä todistustaakasta. Direktiivin 97/80/EY hyväksymiseen liittyvien neuvottelujen aikana neuvosto ja komissio kuitenkin antoivat 3 artiklan 1 kohdan a alakohtaa koskevan yhteisen lausuman: [48] [46] EYVL C 332, 7.11.1996, s. 11, ja EYVL C 185, 18.6.1997, s. 21. [47] Euroopan parlamentin lausunto, 10.4.1997 (EYVL C 132, 28.4.1997, s. 215), neuvoston yhteinen kanta, 24.7.1997 (EYVL C 307, 8.10.1997, s. 6), ja Euroopan parlamentin päätös neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta, 6.11.1997 (EYVL C 358, 24.11.1997). [48] SN 157/2/97(SOC) rev. 2, 27.6.1997. Neuvosto kehottaa komissiota tarkastelemaan myös tämän direktiivin soveltamisalaa selvityksessä, jonka komissio antaa neuvostolle 7 artiklan mukaisesti. Näin tehtäessä otetaan asianmukaisesti huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö kaikilla sosiaalipolitiikan asianmukaisilla aloilla sovellettaessa yleisen syrjimättömyyden periaatetta Tällä ehdotuksella kootaan yhdeksi tekstiksi ammatillisia sosiaaliturvajärjestelmiä ja todistustaakkaa koskevat säännökset ja pannaan näin tosiasiallisesti täytäntöön yhdenvertaisen kohtelun periaate alalla. Samalla myös vastataan lausumassa esitettyihin ja Euroopan parlamentin aiempiin kehotuksiin. Toinen tämän ehdotuksen merkittävä käytännön vaikutus on direktiivin 97/80/EY 2 artiklan 2 kohdassa annetun välillisen syrjinnän määritelmän kumoaminen ja sen korvaaminen direktiivissä 2002/73/EY annetulla määritelmällä. On muistettava, että direktiiviä 76/207/ETY muuttavalla direktiivillä 2002/73/EY otettiin käyttöön uusi välillisen syrjinnän määritelmä, jossa ei ole tilastollisia tekijöitä ja joka on samanlainen kuin EY:n perustamissopimuksen 13 artiklan perusteella annetuissa direktiiveissä. Direktiivin 76/207/ETY muuttamisesta annettavaa direktiiviä 2002/73/EY koskevissa neuvotteluissa sekä komissio että neuvosto esittivät kesäkuussa 2001 yhteistä kantaa hyväksyttäessä lausumia [49] tarpeesta yhdenmukaistaa välillistä syrjintää koskeva määritelmä, joka sisältyy direktiiviin 97/80/EY (muutettuna direktiivillä 98/52/EY), ja määritelmä, joka sisällytettiin hyväksyttyyn yhteiseen kantaan ja myöhemmin direktiiviin 2002/73/EY. [50] Tällä ehdotuksella vastataan näin ollen näihin lausumiin. Sillä myös noudatetaan jäsenvaltioiden komissiolle esittämää nimenomaista pyyntöä direktiivin 97/80/EY muutosehdotuksen tekemisestä, jotta mukautettaisiin siinä olevaa välillisen syrjinnän määritelmää. Aiheesta annettu komission julkilausuma on kesäkuussa 2001 sosiaaliasioita käsitelleen neuvoston pöytäkirjassa. Näin ollen direktiivin 2002/73/EY ja direktiivin 97/80/EY yhdistäminen vastaa myös edellä esitettyihin lausumiin, ja sillä pyritään parantamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteutumista tuomioistuimen tulkinnan mukaisesti. [51] [49] 9588/01, SOC 233, CODEC 519, 6.6.2001. [50] Pöytäkirjaan merkittävä komission lausuma (direktiivin 97/80/EY muuttamisesta): "Välillisen syrjinnän määritelmään tehtävän muutoksen vuoksi komissio aikoo mahdollisimman pikaisesti ehdottaa asianmukaista muutosta direktiiviin 97/80/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/52/EY". Pöytäkirjaan merkittävä neuvoston lausuma (komission lausuma direktiivin 97/80/EY muuttamisesta): "Neuvosto panee merkille komission aikomuksen tehdä ehdotus direktiivin 97/80/EY muuttamisesta välillisen syrjinnän määritelmään tehtävän muutoksen vuoksi". [51] Asia C-381/99, Brunnhofer, tuomio 26.6.2001, Kok. 2001, s. I-4961; asia C-127/92, Enderby, tuomio 27.10.1993, Kok. ECR 1993, s. I-5535; ks. myös asia C-109/88, Danfoss, tuomio 17.10.1989, Kok. 1989, s. 3199. 2 luku: Yhdenvertaista kohtelua edistävät elimet - Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu Edeltävän luvun tavoin tähänkin lukuun sisältyy uusia säännöksiä, jotka otettiin käyttöön direktiivillä 2002/73/EY ja jotka ovat samanlaisia kuin 13 artiklaan perustuvissa direktiiveissä 2000/43/EY ja 2000/78/EY. Ne koskevat seuraavia seikkoja: - Tällaisten elinten nimeäminen jäsenvaltioissa ja niiden tehtävät eli yhdenvertaisen kohtelun edistäminen, yhteisön lainsäädännön seuranta ja tuen tarjoaminen syrjinnän uhreille. - Työmarkkinaosapuolten ja kansalaisjärjestöjen aseman vahvistaminen yhdenvertaisen kohtelun edistämisessä. Näitä säännöksiä - samoin kuin edeltävän luvun säännöksiä - sovelletaan tämän ehdotuksen yhteydessä horisontaalisesti, ja ne kattavat työnsaanti-, koulutus- ja ylennysmahdollisuuksiin sekä työoloihin liittyvien seikkojen lisäksi palkkaan liittyvät seikat, kuten ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät. On kohtuullista odottaa, että elimet, jotka on perustettu miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua varten työnsaanti-, koulutus- ja ylennysmahdollisuuksiin sekä työoloihin liittyvissä seikoissa, käsittelisivät myös muita työoloihin liittyviä seikkoja kuten palkkaa ja ammatillisia sosiaaliturvajärjestelmiä. Näiden elinten toiminta-alan laajentaminen tämän ehdotuksen mukaisesti ei aiheuta merkittävää taakkaa jäsenvaltioille. IV OSASTO: TÄYTÄNTÖÖNPANO Tämä osasto sisältää horisontaaliset säännökset, jotka koskevat direktiivin täytäntöönpanoa. Siinä vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että kaikki samapalkkaisuuden tai yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaiset säännökset (esim. lait, työehtosopimukset, yksittäiset työsopimukset) kumotaan tai julistetaan mitättömiksi tai muutetaan asianmukaisesti. Lisäksi siinä säädetään työntekijöiden, myös työntekijöiden edustajien, suojelusta vastatoimia kohtaan. Siinä vaaditaan jäsenvaltioita luomaan tehokkaiden, oikeasuhteisten ja varoittavien seuraamusten järjestelmä, jota sovelletaan direktiivillä myönnettyjen oikeuksien rikkomistapauksissa, jotta taataan direktiivin täysimittainen ja tosiasiallinen vaikutus. Lisäksi jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle alalla antamistaan säännöksistä. Jäsenvaltioiden on kannustettava työnantajia ja ammatillisesta koulutuksesta vastaavia tahoja kehittämään aktiivisesti riittäviä toimenpiteitä, joilla ehkäistään sukupuoleen perustuvaa syrjintää ja etenkin häirintää ja sukupuolista häirintää työpaikoilla. Direktiiviin sisältyy vakiomuotoinen suojelun tason heikentymisen estävä lauseke. Direktiiviehdotukseen sisältyy samanlainen säännös kuin direktiiviin 2002/73/EY jäsenvaltioiden velvoitteesta ottaa aktiivisesti huomioon miesten ja naisten tasa-arvo muotoillessaan ja pannessaan täytäntöön lakeja, asetuksia, hallinnollisia määräyksiä ja toimia direktiivin soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. Lisäksi ehdotuksessa velvoitetaan jäsenvaltiot takaamaan, että direktiivistä ja sen kansallisista täytäntöönpanosäännöksistä tiedotetaan niille, joita asia koskee. V OSASTO: LOPPUSÄÄNNÖKSET Tässä osassa on vakiosäännökset, jotka on mukautettu tätä direktiiviehdotusta varten. Direktiivin täytäntöönpanoa koskevassa vakiolausekkeessa vaaditaan jäsenvaltioita noudattamaan joitakin tiedottamista koskevia vaatimuksia. Niiden on esimerkiksi ilmoitettava säännöllisesti komissiolle kansalliset täytäntöönpanosäädökset ja työehtosopimukset samoin kuin niitä koskevat vastaavuustaulukot. Toisessa vakiolausekkeessa, joka on otettu direktiivin 2002/73/EY 2 artiklasta, edellytetään jäsenvaltioiden viittaavaan tähän direktiiviin täytäntöönpanolainsäädännössään. Osaan sisältyy myös artikla, jossa luetellaan tähän ehdotukseen kootut direktiivit, jotka olisi kumottava, kun direktiiviä ryhdytään soveltamaan jäsenvaltioissa. Osassa on myös vakiomuotoinen uudelleentarkastelulauseke (32 artikla), jossa säädetään, että komission on 30. päivään kesäkuuta 2008 mennessä tarkasteltava direktiivin toimintaa ja tehtävä tarvittaessa muutosehdotus. Siihen on myös sisällytetty direktiiviin 2002/73/EY sisältyvä erityissäännös, jonka mukaan jäsenvaltioiden on raportoitava säännöllisesti joka neljäs vuosi komissiolle positiivisista erityistoimista, joita ne ovat toteuttaneet EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 4 kohdan sekä julistuksen N:o 28 mukaisesti (naisia koskeville positiivisille erityistoimille annettava etusija). 4. OIKEUSPERUSTA Direktiiviehdotuksen oikeusperusta on EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 3 kohta, jossa annetaan yhteisölle toimivalta toteuttaa toimenpiteitä miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen soveltamiseksi työtä ja ammattia koskevissa asioissa. Koska kaikki alkuperäiset direktiivit - 75/117/ETY, 86/378/ETY (muutettuna direktiivillä 96/97/EY), 76/207/ETY (muutettuna direktiivillä 2002/73/EY) ja 97/80/EY (muutettuna direktiivillä 98/52/EY) - kuuluvat oikeudelliseen kategoriaan "työtä ja ammattia koskevat kysymykset", uudelleenlaaditulla direktiivillä, johon kyseiset direktiivit kootaan, voi olla sama oikeusperusta. Lainsäädännössä, joka koskee miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua työhön ja ammattiin liittyvillä aloilla ja joka on annettu EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan nojalla tai kuuluu sen soveltamisalaan, pitäisi käyttää kaikkien katettujen alojen osalta samoja käsitteitä kuin hiljattain annetussa lainsäädännössä (esim. direktiivissä 2002/73/EY, jolla muutetaan direktiiviä 76/207/ETY) sekä EY:n perustamissopimuksen 13 artiklan nojalla annetussa samankaltaisessa lainsäädännössä, joka koskee muuhun kuin sukupuoleen perustuvan syrjinnän torjumista ja liittyy myös työllisyyteen. Tarkoituksena on taata oikeudellinen ja poliittinen johdonmukaisuus säädöksissä, joissa on samankaltaiset tavoitteet. Tämän vuoksi on tarpeen taata johdetun oikeuden johdonmukaisuus käsiteltäessä samoja aiheita - kuten välittömän syrjinnän käsitettä tai jäsenvaltioiden tarvetta nimetä tasa-arvoelimiä - työhön ja ammattiin liittyvillä laajemmilla aloilla eikä vain aloilla, jotka kuuluvat direktiiviä 76/207/ETY muuttavan direktiivin 2002/73/EY soveltamisalaan. 5. PERUSTELUT TOISSIJAISUUS- JA SUHTEELLISUUSPERIAATEEN KANNALTA Yhteisön säädöksen käyttö on toissijaisuusperiaatteen mukaista. Miesten ja naisten yhdenvertaisia mahdollisuuksia ja yhdenvertaista kohtelua työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa koskevien voimassa olevien direktiivien uudelleenlaadinta edistää sen varmistamista, että periaatteita sovelletaan yhdenmukaisesti ja tehokkaasti jäsenvaltioissa. Lisäksi vaatimuksena on varmistaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanoa koskevan lainsäädännön johdonmukaisuus yhteisön tasolla. Sukupuoleen perustuvan syrjinnän osalta tähän päästään parhaiten laatimalla uudelleen voimassaoleva lainsäädäntö. Ehdotetun säädöksen sisältö on suhteellisuusperiaatteen mukainen, koska siinä annetaan jäsenvaltiolle mahdollisimman suuri toimintavara päättää, miten ne panevat tehokkaasti täytäntöön yhdenvertaisen kohtelun periaatteen. Yhteisön lainsäädännöllä ei ole välittömiä vaikutuksia yritysten toimintaan, eikä siitä aiheudu hallinnollisia tai oikeudellisia rasitteita, jotka voisivat haitata pk-yritysten perustamista ja kehittämistä. 6. ARTIKLAOSAA KOSKEVAT HUOMAUTUKSET Uudelleenlaadittujen direktiivien italian-, portugalin-, ruotsin- ja suomenkielisiin versioihin oli tarpeen tehdä joitakin kielellisiä korjauksia yhdenmukaisuuden varmistamiseksi muiden kieliversioiden kanssa. I OSASTO Yleiset säännökset 1 artikla Artiklassa määritellään direktiivin tarkoitus. Direktiivissä katetaan seikat, joita käsitellään direktiivissä 76/207/ETY (mahdollisuudet työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työolot), muutettuna direktiivillä 2002/73/EY, sekä direktiivissä 75/117/ETY (samapalkkaisuus) ja direktiivissä 86/378/ETY (ammatilliset sosiaaliturvajärjestelmät), muutettuna direktiivillä 96/97/EY. Direktiivin tarkoituksena on selkeyttää entisestään direktiivin 76/207/ETY (muutettuna direktiivillä 2002/73/EY) ja direktiivin 92/85/ETY välisiä yhteyksiä niiden soveltamisalaan kuuluvissa seikoissa, jotka liittyvät äitiyteen ja raskauteen. Direktiivissä annetaan selkeät ja johdonmukaiset määritelmät, päivitetään tekstiä sisällyttämällä siihen vakiintunutta oikeuskäytäntöä ja luodaan selkeästi jäsennetty säädösteksti. Direktiivin tarkoituksena on myös varmistaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tehokas soveltaminen, myös käänteisen todistustaakan käytön laajentaminen kaikille aloille, jotka kuuluvat direktiivin aineelliseen soveltamisalaan. 2 artikla Artiklassa määritellään välittömän ja välillisen syrjinnän sekä sukupuoleen perustuvan ja sukupuolisen häirinnän käsitteet. Käsitteet ovat samat kuin jo hyväksyttyyn direktiiviin 2002/73/EY sisältyvät käsitteet. Siinä myös esitetään palkan määritelmä, joka sisältyy EY:n perustamissopimuksen 141 artiklaan, ja ammatillisen sosiaaliturvajärjestelmän määritelmä, joka sisältyy direktiivin 86/378/ETY 2 artiklaan, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 1 kohdan 1 alakohdalla. 3 artikla Artiklassa määritellään direktiivin henkilöllinen soveltamisala samoin kuin direktiivissä 96/97/EY. Artiklan 2 kohdassa on vakiomuotoilu, joka sisältyy kaikkiin miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskeviin direktiiveihin. Se koskee vakiintunutta periaatetta, jonka mukaan raskauden ja äitiysvapaan aikana naisten suojelemiseksi toteutettavat toimenpiteet ovat sallittuja poikkeuksia tasa-arvoisesta kohtelusta. Siihen on sisällytetty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdan teksti, jolla on horisontaalista vaikutusta direktiiveihin (ks. myös direktiivin 86/378/ETY 5 artiklan 2 kohta). Artiklan 3 kohdassa on mukautettu direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 7 kohdan neljännen alakohdan ensimmäinen virke, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY [52] 1 artiklan 2 kohdalla. [52] EYVL L 348, 28.11.1992, s. 1. II OSASTO Erityiset säännökset 1 luku Samapalkkaisuuden periaate 4 artikla Artikla vastaa samapalkkaisuutta koskevan direktiivin 75/117/ETY keskeistä artiklaa hieman mukautettuna, niin että siinä otetaan huomioon tuomioistuimen hiljattainen oikeuskäytäntö ja etenkin sen tuomiot asiassa C-320/00 [53] (A. G. Lawrence and Others v. Regent Office Care Ltd, Commercial Catering Group and Mitie Secure Services Ltd., tuomio 17.9.2002) ja asiassa C-256/01 [54] (Debra Allonby v. Accrington / Rossdendale College, tuomio 13.1.2004). Tuomioistuin on kyseisellä oikeuskäytännöllä ottanut samanarvoisen työn vertailua varten käyttöön uuden tekijän, yhden ainoan alkuperän, joka on laajempi kuin sama yritys tai toimipaikka. Tuomioistuin on täsmentänyt, että "EY 141 artiklan 1 kohdan sanamuodon perusteella ei voida katsoa, että kyseistä määräystä voidaan soveltaa ainoastaan sellaisiin tilanteisiin, joissa miehet ja naiset työskentelevät saman työnantajan palveluksessa". [53] Kok. 2002, s. I-7325. [54] Ei vielä julkaistu. Tämän vuoksi miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaate edellyttää sitä, että samasta tai samanarvoisesta työstä saatavan palkan maksajan ei välttämättä tarvitse olla yksi ja sama työnantaja, mutta palkalla on oltava yksi ainoa alkuperä, josta palkkaehdoissa olevien erojen voidaan osoittaa olevan peräisin. Ellei yhtä ainoaa alkuperää ole, ei ole olemassa sellaista tahoa, joka olisi vastuussa eriarvoisesta kohtelusta ja joka voisi taata tasa-arvoisen kohtelun toteutumisen. Työn luokittelua koskevilta osilta ehdotuksen tekstiä ei ole muutettu verrattuna direktiivin 75/117/ETY 1 artiklan tekstiin. 2 luku Yhdenvertaisen kohtelun periaate ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä 5 artikla Artikla vastaa direktiivin 86/378/ETY 5 artiklan ensimmäistä kohtaa, jota ei muutettu direktiivillä 96/97/EY. Siinä säädetään yhdenvertaisen kohtelun periaatteen soveltamisesta ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin 6 artiklassa säädetyin rajoituksin. 6 artikla Artiklan ensimmäiseen kohtaan on sisällytetty direktiivin 86/378/ETY 4 artikla muuttamattomana. Se koskee luvun aineellista soveltamisalaa ammatillisten järjestelmien ja katettujen riskien osalta. Artiklan toinen kohta on uusi säännös, ja siinä tuodaan esiin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamista virkamiesten erityisjärjestelmiin. [55] [55] Asia C-7/93, Beune, tuomio 28.9.1994, Kok. 1994, s. I-4471; asia C-147/95, Evrenopoulos, tuomio 17.4.1997, Kok. 1997, s. I-2057; asia C-366/99, Griesmar, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I-9383, asia C-206/00, Mouflin, tuomio 13.12.2001, Kok. 2001, s. I-201; asia C-351/00, Niemi, tuomio 12.9.2002, Kok. 2002, s. I-7007. Direktiivillä kodifioidaan tämä oikeuskäytäntö ja näin selkeytetään, että sitä sovelletaan myös virkamiehille tarkoitettuihin sosiaaliturvajärjestelmiin, jos etuudet maksetaan työsuhteen vuoksi, niillä on välitön yhteys täyttyneeseen työssäolokauteen ja niiden määrä lasketaan viimeisen palkan perusteella. Se, että valtion virkamiehiä ja muita työntekijöitä varten säädetty erityinen eläkejärjestelmä on osa lakisääteisen järjestelmän yleisiä ja yhdenmukaistettuja puitteita, ei vaikuta asiaan tässä yhteydessä (ks. erityisesti asiassa Beune ja Niemi annetut tuomiot). 7 artikla Tällä säännöksellä direktiiviin sisällytetään direktiivin 86/378/ETY 2 artiklan 2 ja 3 kohta, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 1 kohdalla. Aiempien direktiivien tavoin tätäkään ehdotusta ei sovelleta a) itsenäisten ammatinharjoittajien yksittäisiin sopimuksiin (koska nämä sopimukset ovat periaatteessa yksityisiä); b) itsenäisten ammatinharjoittajien järjestelmiin, joissa on vain yksi jäsen (koska nämä sopimukset ovat periaatteessa yksityisiä, samoin kuin edeltävässä kohdassa); c) palkansaajien osalta sellaisiin vakuutussopimuksiin, joissa työnantaja ei ole osapuolena. Kohdan d ja e alakohta koskevat vakuutetun ja järjestelmän välisiä yksityisiä järjestelyitä, jotka eivät kuulu ammatillisen sosiaaliturvajärjestelmän käsitteen piiriin, sellaisena kuin se on määritelty tämän ehdotuksen 2 artiklassa. Toisessa kohdassa otetaan huomioon tuomioistuimen oikeuskäytäntö asiassa C-132/92 [56] (Birds Eye Walls, tuomio 9.11.1993), joka koskee varhaiseläkkeitä. Kohta on otettu sellaisenaan direktiivin 86/378/ETY 2 artiklan 3 kohdasta, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 1 kohdalla. [56] Birds Eye Walls Ltd. v Friedel M. Roberts. ECR 1993 I p. 5579. 8 artikla Artikla vastaa direktiivin 86/378/ETY 6 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 3 kohdalla tuomioistuimen asioissa Neath ja Coloroll vahvistaman oikeuskäytännön huomioon ottamiseksi, ja siihen sisältyy viitteellinen luettelo säännöksistä, jotka ovat tasa-arvoisen kohtelun vastaisia. Alkuperäistä artiklaa on muutettu hieman, niin että 1 kohdan h alakohdassa ei viitata direktiiviä 86/378/ETY muuttavan direktiivin 96/97/EY liitteeseen. Liitteessä annetaan esimerkkejä joistakin etuusperusteisten järjestelmien osista, jotka voivat olla erisuuruisia, jolloin summien erot johtuvat sukupuolten mukaan erilaisten vakuutusmatemaattisten perusteiden käytöstä aikana, jolloin järjestelmän rahastointi on toteutettu. Esimerkit ovat seuraavat: - jaksoittaisen eläkkeen osan muuntaminen pääomaksi, - eläkeoikeuksien siirtäminen, - osittaisen eläkeoikeudesta luopumisen vastineena maksettava lesken- tai orvoneläke, - alennettu eläke, kun työntekijä valitsee varhaiseläkkeen. 9 artikla Artikla vastaa direktiivin 86/378/ETY 8 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 4 kohdalla, ja se koskee direktiivin soveltamista itsenäisten ammatinharjoittajien ammatillisiin järjestelmiin. Tuomioistuimen asiassa Barber ja myöhemmissä tuomioissa vahvistamalla oikeuskäytännöllä ei ole vaikutusta näihin säännöksiin. Tasa-arvoisen kohtelun periaatteen vastaiset itsenäisten ammatinharjoittajien ammatillisia järjestelmiä koskevat säännökset on muutettava ja muutetut säännökset on saatettava voimaan 1. päivään tammikuuta 1993 mennessä, tai niissä jäsenvaltioissa, jotka liittyivät yhteisöön vasta kyseisen päivämäärän jälkeen, siihen päivään mennessä, jona direktiiviä 86/378/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 96/97/EY, ryhdyttiin soveltamaan niiden alueella. Tämän direktiivin estämättä oikeuksiin ja velvoitteisiin, jotka liittyvät itsenäisten ammatinharjoittajien ammatillisen järjestelmän jäsenyyteen ennen järjestelmän muuttamista, saadaan edelleen soveltaa ennen sen muuttamista voimassa ollutta järjestelmää koskevia säännöksiä. 10 artikla Artikla vastaa direktiivin 86/378/ETY 9 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 5 kohdalla. Se koskee poikkeuksia direktiivin soveltamisessa itsenäisten ammatinharjoittajien ammatillisiin järjestelmiin, joihin - samoin kuin edeltävässäkin artiklassa - tuomioistuimen asiassa Barber ja myöhemmissä tuomioissa vahvistamalla oikeuskäytännöllä ei ole vaikutusta. Poikkeukset koskevat eläkeiän määrittämistä, oikeutta perhe-eläkkeeseen sekä itsenäisten ammatinharjoittajien ammatilliseen sosiaaliturvajärjestelmään suoritettavien maksuosuuksien tasoittamista. Direktiivin 86/378/ETY 9 artiklan c alakohta, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 96/97/EY 1 artiklan 5 kohdalla, sisältää säännöksiä siirtymäkaudesta itsenäisten ammatinharjoittajien maksuosuuksien tasaamiseksi. 11 artikla Artikla vastaa direktiivin 96/97/EY 2 artiklaa. Artiklan 1 ja 2 kohdassa käsitellään tuomioistuimen oikeuskäytäntöä perustamissopimuksen 141 artiklan 1 ja 2 kohdan (ent. 119 artikla) takautuvasta soveltamisesta ammatillisiin sosiaaliturvajärjestelmiin, ja tämä oikeuskäytäntö on sisällytetty direktiiviin 96/97/EY. Artiklan 3 kohta koskee direktiivin soveltamista jäsenvaltioissa, jotka aiemmin olivat sopimuspuolia Euroopan talousalueesta tehdyssä sopimuksessa. Artiklaan on lisätty uusi 4 kohta, jossa täsmennetään, että niiden jäsenvaltioiden osalta, joiden liittyminen tapahtui 17. toukokuuta 1990 jälkeen, edellä mainituissa 1 ja 2 kohdassa tämä päivämäärä korvataan päivämäärällä, jona perustamissopimuksen 141 artiklan 1 ja 2 kohtaa (ent. 119 artiklaa) on ryhdytty soveltamaan niiden alueella (liittymässä olevien maiden huomioon ottamiseksi). 12 artikla Artikla vastaa direktiivin 86/378/ETY 9 a artiklaa (joka on lisätty direktiivin 96/97/EY 1 artiklalla) joustavasta eläkeiästä. Vastaavasti tapauksia, joissa miehet ja naiset voivat vaatia joustavaa eläkeikää samoin ehdoin, ei pidetä tämän direktiivin vastaisina. 3 luku Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa 13 artikla Artiklan ensimmäinen kohta vastaa direktiivin 76/207/ETY 3 artiklan 1 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 3 kohdalla. Uudessa artiklassa on samanlainen sanamuoto kuin EY:n perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuvissa direktiiveissä 2000/43/EY [57] ja 2000/78/EY [58]. [57] EYVL L 180, 19.7.2000, s. 22. [58] EYVL L 303, 2.12.2000, s. 16. Artiklan toinen kohta vastaa direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 6 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla. Se koskee sitä, missä määrin tasa-arvoisen kohtelun periaatteesta voidaan poiketa kun kyseessä on työ, joka luonteensa vuoksi edellyttää mies- tai naistyöntekijää. Artikla on tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön mukainen. [59] [59] Asia C-222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651; asia C-273/97, Sirdar, tuomio 26.10.1999, Kok. 1999, s. I-7403; asia C-285/98, Kreil, tuomio 11.1.2000, Kok. 2000, s. I-69. Artiklan kolmas kohta vastaa direktiivin 76/207/ETY 9 artiklan 2 kohtaa, jossa viitataan saman direktiivin 2 artiklan 6 kohdassa olevaan poikkeuslausekkeeseen, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla. 14 artikla Artikla vastaa direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 8 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, ja se koskee jäsenvaltioiden mahdollisuutta pitää voimassa tai hyväksyä EY:n perustamissopimuksen 141 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä miesten ja naisten välisen täyden tosiasiallisen tasa-arvon varmistamiseksi työelämässä. 15 artikla Artiklassa viitataan raskausaikaa ja äitiysvapaata koskevaan tuomioistuimen oikeuskäytäntöön (ks. erityisesti asia 184/83, Hofmann, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984, s. 3047, 25 kohta; asia C-421/92, Habermann-Beltermann, tuomio 5.5.1994, Kok. 1994, s. I-1657, 21 kohta; asia C-32/93, Webb, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. I-3567, 20 kohta). Sillä selvennetään direktiivin 92/85/ETY ja tämän ehdotuksen välistä yhteyttä asioissa, joita käsitellään tässä luvussa ja direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 7 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti. Artiklan 1 kohta vastaa direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 7 kohdan kolmatta alakohtaa, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, ja siinä todetaan seuraavasti: "Raskauteen tai äitiysvapaaseen liittyvää naisten epäedullisempaa kohtelua on pidettävä tässä direktiivissä tarkoitettuna syrjintänä". Artiklan 2 kohta vastaa direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 7 kohdan toista alakohtaa, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, ja siihen on sisällytetty sellaisenaan kyseisen säännöksen teksti, jossa tulee esiin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja joka koskee naisten oikeutta äitiysvapaan jälkeen palata työhönsä tai vastaavaan toimeen työehdoilla, jotka eivät ole heille aikaisempia epäedullisemmat, ja oikeus saada kaikki työehtojen parannukset joihin heillä olisi ollut oikeus poissaolonsa aikana. 16 artikla Tähän artiklaan on sisällytetty direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 7 kohdan neljännen alakohdan jälkimmäinen osa, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, ja siinä täsmennetään, että direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta tunnustaa erillinen oikeus isyys- ja/tai adoptiovapaaseen. Tällaisen oikeuden tunnustavien jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet suojellakseen mies- ja naistyöntekijöitä irtisanomiselta kyseisen oikeuden käyttämisen vuoksi ja varmistettava, että heillä on vapaan loputtua oikeus palata työhönsä tai vastaavaan toimeen työehdoilla, jotka eivät ole heille aikaisempia epäedullisemmat, ja oikeus saada kaikki työehtojen parannukset joihin heillä olisi ollut oikeus poissaolonsa aikana. Sekä Euroopan parlamentti että neuvosto esittivät tätä isyys- ja adoptiovapaata koskevaa kohtaa, kun direktiivin 2002/73/EY hyväksymisestä neuvoteltiin. III OSASTO Horisontaaliset säännökset 1 luku Oikeuksien puolustaminen 1 jakso Oikeussuojakeinot 17 artikla Tämä artikla vastaa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklan 1, 3 ja 4 kohtaa, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 5 kohdalla, ja niitä on mukautettu niin, että ne kattavat myös samapalkkaisuuden. Tuomioistuimen oikeuskäytännön [60] mukaisesti artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että edellä olevissa kohdissa säädetyllä ei rajoiteta sellaisten kansallisten sääntöjen noudattamista, jotka koskevat määräaikoja tasa-arvoisen kohtelun periaatetta koskevien kanteiden nostamiselle. Tämä vastaa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklan 4 kohtaa, joka on lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 5 kohdalla. [60] Asia C-78/98, Preston, tuomio 16.5.2000, Kok. 2000, s. I-3201. 18 artikla Tämä artikla vastaa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklan 2 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 5 kohdalla, ja se koskee korvauksen myöntämistä, jos tasa-arvoisen kohtelun periaatetta on rikottu, tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti. 2 jakso Todistustaakka 19 artikla Tämä artikla vastaa todistustaakasta annetun direktiivin 97/80/EY keskeistä artiklaa eli 4 artiklaa. 20 artikla Tämä artikla vastaa direktiivin 97/80/EY 3 artiklaa, joka koskee direktiivin soveltamisalaa. Myös tätä artiklaa on hieman mukautettu, jotta se kattaisi kaikki tämän direktiiviehdotuksen kattamat tilanteet (ks. edellä). Rikosasioiden oikeudenkäyntejä koskeva poikkeus (direktiivin 97/80/EY 3 artiklan 2 kohta) esitetään 2 kohdassa. 2 luku Tasa-arvoa edistävät elimet - Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu 21 artikla Artikla koskee tasa-arvoista kohtelua edistävien elinten perustamista, tehtäviä ja toimivaltaa. Näistä on säädetty jo direktiivin 76/207/ETY 8 a artiklassa (lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 7 kohdalla). Säännöstä sovelletaan tämän ehdotuksen nojalla kaikkiin seikkoihin, jotka kuuluvat tähän uudelleenlaadintaan sisältyvien direktiivien soveltamisalaan. 22 artikla Tämä artikla koskee jäsenvaltioiden velvoitetta edistää työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua ja kannustaa tekemään tasa-arvosuunnitelmia työpaikoilla omien perinteidensä ja käytäntöjensä mukaisesti. Artikla vastaa direktiivin 76/207/ETY 8 b artiklaa (lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 7 kohdalla) ja sitä sovelletaan kaikkiin tämän direktiiviehdotuksen soveltamisalaan kuuluviin seikkoihin. 23 artikla Artikla koskee jäsenvaltioiden velvoitetta edistää vuoropuhelua sellaisten kansalaisjärjestöjen kanssa, joilla on jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön ja käytännön mukaisesti oikeutettua etua myötävaikuttaa sukupuoleen perustuvan syrjinnän torjumiseen tasa-arvoisen kohtelun periaatteen edistämiseksi. Säännös sisältyy direktiivin 76/207/ETY 8 c artiklaan (lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 7 kohdalla), ja sillä pitäisi oikeutetusti olla horisontaalista vaikutusta ja sitä pitäisi soveltaa kaikkiin tämän direktiiviehdotuksen soveltamisalaan kuuluviin seikkoihin. Samanlainen artikla sisältyy myös hiljattain hyväksyttyihin, EY:n perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuviin direktiiveihin 2000/43/EY ja 2000/78/EY. IV OSASTO Täytäntöönpano 24 artikla Kyseessä on perinteinen säännös, joka sisältyy direktiivin 76/207/EY 3 artiklan 2 kohtaan, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 3 kohdalla, ja koskee direktiivin noudattamista jäsenvaltioissa. Tasa-arvoinen kohtelu edellyttää sitä, että laeista, asetuksista ja hallinnollisista määräyksistä johtuva syrjintä poistetaan, ja tämän vuoksi jäsenvaltioiden on kumottava tällaiset säännökset. Direktiivissä myös vaaditaan - kuten aiemmassakin lainsäädännössä - että kaikki tällaiset säännökset julistetaan mitättömiksi tai muutetaan taikka voidaan julistaa mitättömiksi tai muuttaa, jos asia viedään tuomioistuimeen. 25 artikla Säännös on peräisin direktiivistä 2002/73/EY, ja sitä sovelletaan horisontaalisesti kaikkiin direktiivin aineelliseen soveltamisalaan kuuluviin tilanteisiin (1 artiklan 6 kohta, jolla korvataan direktiivin 76/207/ETY 7 artikla). Säännös koskee jäsenvaltioiden velvoitetta ottaa kansallisessa oikeusjärjestyksessään käyttöön tarvittavat toimenpiteet työntekijöiden, mukaan lukien kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä tarkoitetut työntekijöiden edustajat, suojelemiseksi irtisanomiselta tai muulta työnantajan taholta tulevalta epäsuotuisalta kohtelulta, joka johtuu reagoinnista yrityksessä esitettyyn valitukseen tai johonkin oikeudelliseen menettelyyn, jonka tarkoituksena on varmistaa, että tasa-arvoisen kohtelun periaatetta noudatetaan. 26 artikla Kyseessä on vakiosäännös, jossa käsitellään seuraamuksia siinä tapauksessa, että tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ei ole noudatettu. Vastaava säännös löytyy direktiivin 76/207/ETY 8 d artiklasta (lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 7 kohdalla). Artiklaan on koottu kaikki seuraamuksiin liittyvät säännökset, joita on sovellettava direktiivin soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. 27 artikla Artikla on otettu direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 5 kohdasta, joka on lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 2 kohdalla, ja siinä suositellaan, että jäsenvaltiot kannustavat toteuttamaan toimenpiteitä sukupuoleen perustuvan syrjinnän, häirinnän ja sukupuolisen häirinnän estämiseksi. 28 artikla Kyseessä on jälleen vakiosäännös, jonka mukaan direktiivin soveltaminen ei missään tapauksessa muodosta perustetta alentaa jäsenvaltioissa jo saavutettua sukupuoleen perustuvan syrjinnän vastaisen suojan tasoa. 29 artikla Artikla koskee tasa-arvonäkökohtien huomioon ottamista perustamissopimuksen 3 artiklan 2 kohdan suuntaisesti, ja se on täysin samanlainen kuin direktiivin 76/207/ETY 1 artiklan 1 a kohta (lisätty direktiivin 2002/73/EY 1 artiklan 1 kohdalla). Säännös vaikuttaa horisontaalisesti, ja sitä sovelletaan aloilla, jotka kuuluvat tähän uudelleenlaadintaan sisältyvien direktiivien soveltamisalaan. 30 artikla Säännös esiintyy direktiivissä 97/80/EY (5 artikla) ja direktiivissä 75/117/ETY (7 artikla), ja se koskee jäsenvaltioiden velvoitetta huolehtia siitä, että tämän direktiivin nojalla toteutetut toimenpiteet sekä asiaa koskevat jo voimassa olevat säännökset annetaan kaikin asianmukaisin tavoin tiedoksi kaikille, joita asia koskee, esimerkiksi työpaikoilla. Tällä tärkeällä säännöksellä on horisontaalista vaikutusta, ja sitä sovelletaan kaikkiin tämän direktiiviehdotuksen soveltamisalaan kuuluviin seikkoihin. V OSASTO Loppusäännökset 31 artikla Artiklan 1 kohdassa edellytetään jäsenvaltioiden ilmoittavan komissiolle direktiivin täytäntöönpanosta ...... mennessä, jotta komissio voi laatia raportin Euroopan parlamentille ja neuvostolle. Artiklan 2 kohta vastaa direktiivin 2002/73/EY 2 artiklan 3 kohtaa, ja sen mukaan jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle joka neljäs vuosi toimenpiteistä, joita ne ovat toteuttaneet perustamissopimuksen 141 artiklan 4 kohdan nojalla. 32 artikla Artiklassa säädetään direktiivin mahdollisesta tarkistuksesta, ja se sisältyy muihinkin direktiiveihin samankaltaisena. Komissio arvioi perusteellisesti direktiivin vaikutukset ja tekee tarvittaessa ehdotuksen muutoksista. 33 artikla Artiklan 1 kohdassa annetaan päivämäärä, johon mennessä jäsenvaltioiden on saatettava direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään. Hiljattain hyväksytyn käytännön mukaisesti siinä myös vaaditaan jäsenvaltioita ilmoittamaan säännöksistä, jotka ne ovat antaneet direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä. Artiklan 2 kohta on vakiosäännös, jonka mukaan direktiivin t