Lausunto aiheesta "Välittömät ja välilliset verot"



Virallinen lehti nro C 082 , 19/03/1996 s. 0049



Lausunto aiheesta välittömät ja välilliset verot (96/C 82/11) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 24. helmikuuta 1994 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 mukaisesti antaa lausunnon edellä mainitusta aiheesta. Asian valmistelusta vastannut talous-, raha- ja valuutta-asiain jaosto antoi lausuntonsa 5. joulukuuta 1995. Esittelijänä oli Ronald Janssen. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 331. täysistunnossaan (joulukuun 21. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon suurella ääntenenemmistöllä, 20 äänestäessä puolesta ja 18 pidättyessä äänestämästä. ESIPUHE Verotus on erittäin laaja alue, minkä vuoksi tässä oma-aloitteisessa lausunnossa käsitellään vain kaikkein tärkeimpiä tai kiireellisimpiä verotusasioita. Valintakriteerinä on pidetty sitä, sisältääkö asianomainen aihe tarpeeksi Euroopan kannalta tärkeitä näkökulmia. Lähtökohtana tämä sekä erityisesti vuorovaikutus sisämarkkinoiden ja pääoman vapaan liikkumisen periaatteen välillä päätettiin tutkia lähemmin yhtäältä välittömiä veroja sekä toisaalta kahta erityistä välillistä veroa (säästöjen verotus ja yritysten voittojen verotus). Lisäksi käsitellään lyhyesti muita verotukseen liittyviä aiheita, joihin liittyy Eurooppanäkökulma (omaisuus-, perintö- ja tuloverot). Lausuntoa laadittaessa on käytetty ja otettu huomioon myös talous- ja sosiaalikomitean aikaisempina vuosina antamia lausuntoja. Lähitulevaisuuden olennainen haaste on löytää Euroopan tasolla verotuksen yhdenmukaistamisen muoto sekä jäsenvaltioissa verorakenne, joka: a) vähentää tarkoituksenmukaisesti työvoiman verojen ja veronluonteisten maksujen taakkaa; b) optimoi verotaakkaa piristäen kestävää alhaisen inflaation talouskasvua ja työllisyyttä; c) ylläpitää Euroopan sosiaalimallin yhtenäisyyttä ja jatkaa sen kehittämistä; d) helpottaa sisämarkkinoiden kehitystä. 1. Johdanto 1.1. Verotusoikeus on olennainen osa kansallisten (jäsen)valtioiden autonomiaa. Jatkuva Euroopan taloudellinen yhtenäistäminen osoittaa samanaikaisesti täydentävän eurooppalaisen verotuspolitiikan tarpeen. 1.1.1. Euroopan yhteisöstä on nyt tullut Euroopan unioni. Vuosien vapaakauppa-alueena olon jälkeen EU on nyt yhtenäinen markkina-alue ilman tavaroiden liikkumista rajoittavia tullitarkastuksia. Yhden jäsenvaltion kansalaiset voivat elää, työskennellä ja matkustaa koko unionin alueella. Passintarkastuksia tehdään edelleen, mutta myös niiden pitäisi hävitä nopeasti. Pääoma voi liikkua vapaasti pääomavalvonnan sitä estämättä. 1.1.2. Välittömien verojen yhdenmukaistaminen on edistynyt paljon vähemmän. Jokainen valtio verottaa yrityksiä ja yksittäisiä henkilöitä edelleen eri veroprosentein, eri järjestelmin ja erilaisin laskentasäännöin. Uudet liikkumisvapaudet korostavat verotussääntöjen ja -käytäntöjen sitkeiden erojen tärkeyttä. Neumarkin raportista (1962) lähtien Rudingin raporttiin (1992) asti monet ryhmät, komiteat ja yksittäiset henkilöt ovat käsitelleet verojen yhdenmukaistamisen ongelmia EU:ssa, mutta toimintaa ei juuri ole syntynyt. 1.1.3. Välillisten verojen suhteen on edistytty jonkin verran, vaikka ongelmia on edelleen, erityisesti koskien palveluja; on olemassa yleinen alv-järjestelmä, vaikkakin eri verokannoin. 1.2. Eurooppalaista verotuspolitiikkaa puoltaa kolme seikkaa: 1.2.1. Sisämarkkinoiden johdonmukainen soveltaminen edellyttää, että jäsenvaltioiden välisiin taloudellisiin liiketoimiin pätevät samanlaiset veroehdot kuin yhden jäsenvaltion sisällä tehtäviin liiketoimiin. Esimerkkejä tästä ovat: välillisiä veroja koskevien järjestelmien uudistaminen ja yritykset lähentää niitä toisiinsa, jotta rajavalvonta voidaan poistaa ja jotta elinkeinoelämää nykyisessä siirtymäjärjestelmässä rasittavista valvontatoimista ja muodollisuuksista voidaan luopua; "emoyhtiö-tytäryhtiö" -direktiivi, jonka mukaan eri jäsenvaltioissa sijaitsevia, toisiinsa liittyviä yhtiöitä tulee käsitellä samoin kuin kansallisia yrityksiä poistamalla osingoilta lähdevero tietyin ehdoin. 1.2.2. Valkoisen kirjan "Kasvusta, kilpailukyvystä, työllisyydestä" mukaisesti on ehdotettu Euroopan laajuisia koordinoituja verotusaloitteita työllisyyden edistämiseksi. Tästä on kyse esim. ehdotuksessa Euroopan hiilidioksidi- ja energiaverosta, jolla komission mukaan voidaan keventää ammattitaidottoman työvoiman verotuspainetta 1 %:lla bkt:sta sekä lisätä työllisyyttä 2,5 %. 1.2.3. Rajojen poistaminen ja pääoman liikkumisen vapauttaminen voivat joissakin tapauksissa johtaa alaspäin suuntautuvaan "verotuskilpailu" -kierteeseen jäsenvaltioiden välillä. Tämä on sitä todennäköisempää mitä liikuteltavampi verokanta on. Liikuteltavien verolajien alaspäin suuntautuva kierre johtaa monessa tapauksessa muiden verolajien verotuspaineen kasvuun, kuten työtuloverojen tai tiettyjen välillisten verojen tapauksissa. 2. Välilliset verot 2.1. Nykytilanne 2.1.1. Arvonlisävero on Euroopan unionin olennainen ja selkeästi erottuva osa. Kaikkien jäsenvaltioiden tulee kerätä tätä veroa ja sitä tulee soveltaa pääosaan kulutusta; jonkin muun yhtä kattavan veron kerääminen on jäsenvaltioilta kielletty. 2.1.2. Alv on suunniteltu taloudellisesti neutraaliksi eli että se vaikuttaa mahdollisimman vähän kuluttajien ja yritysten valintoihin. Neutraalisuus toimii yhden valtion sisäisissä liiketoimissa, mutta oletettavasti myös eri valtioiden välisissä liiketoimissa, mikä antaa alv:lle erityisaseman EU:ssa, jonka päätavoitteita on tasavertainen kilpailu tavaroiden ja palvelujen välillä riippumatta niitä toimittavasta jäsenvaltiosta. 2.1.3. Huolimatta viimeaikaisesta arvonlisäveroprosenttien lähentymisestä valmisteltaessa sisämarkkinoita 31. joulukuuta 1992 prosenteissa on vielä suuria eroja: korkeimman ja alimman normaalin alv-prosentin välissä on jopa 10 prosenttiyksikköä. Alhaisempien veroprosenttien tapauksessa ero on jopa 21 prosenttiyksikköä. Tiedetään, että suuret erot ovat seurausta jäsenvaltioiden välisestä epäyhtenäisyydestä: korkean veroprosentin jäsenvaltiot puoltavat prosenttien sopeuttamista ylöspäin, kun taas alhaisempien veroprosenttien jäsenvaltiot haluavat alhaisen normaaliveroprosentin. Lisäksi sellaiset valtiot, joissa tietyille tavaroille tai tuotteille ei ole arvonlisäveroa lainkaan, eivät halua luopua järjestelystä, koska pitävät sitä osana sosiaalipolitiikkaansa. Koska verotukseen liittyvissä ongelmissa edellytetään yksimielisyyttä, erilaiset näkökohdat ovat lopulta johtaneet seuraavassa taulukossa mainittuun kompromissiin. Lisäksi erimielisyyksien takia ei ole voitu esitellä mitään tiettyä alkuperämaahan perustuvaa alv-järjestelmää, jonka mukaan alv kuuluu käyttäjämaalle. Ei ole onnistuttu kehittämään hyvin toimivaa korvausjärjestelmää sellaisten jäsenvaltioiden välille, jotka ovat nettomaksajia tai nettosaajia. >TAULUKON PAIKKA> 2.1.4. Alv:n suhteen on laadittu "siirtymäjärjestelmä" sen välttämiseksi, että rajojen avaaminen johtaa kauppavirtojen siirtymiseen ja sen seurauksena suureen verotulojen menetykseen tietyissä jäsenvaltioissa. 2.1.5. Yhteisön sisäistä kauppaa käyvien yritysten tietokoneinvestointien ansiosta siirtymäjärjestelmä on hyvin mukautettu. Siitä huolimatta se on monimutkainen järjestelmä hallintonsa puolesta ja kohtaa ongelmia tietyissä asioissa. Järjestelmän ansiosta on silti ollut mahdollista poistaa rajavalvontaa ja viivytyksiä sekä niiden aiheuttamia kuluja. 2.1.6. Arvonlisäverovelvollisten yritysten välisiin toimituksiin siirtymäjärjestelmä soveltaa "verotus määränpäävaltiossa" -periaatetta. Valtiossa A sijaitsevaa, valtiosta B tavaraa tilannutta yritystä koskee valtion A alv-prosentti, ja se vastaa veron maksusta. Lisäksi yritys on ilmoitusvastuussa sillä ehdolla, että mikäli valtiossa A sovelletaan kerran kuukaudessa tai joka kolmas kuukausi tehtävään ilmoitukseen perustuvaa hyvitysjärjestelmää, yritys voi vähentää aikaisemmin maksetun alv:n. Siirtymäjärjestelmässä valtiossa B sijaitseva yritys on velvollinen tekemään listan muissa EU-maissa sijaitsevista asiakkaistaan alv-numeroineen. Lista toimitetaan kansalliselle alv-viranomaiselle, minkä jälkeen alv-virastot vaihtavat niistä tietoa yhteisötasolla. Monissa tapauksissa myyjä ei siis enää kerää alv:ta vaan sen tekee ostaja. 2.1.7. Yritykset, jotka eivät voi vähentää alv:tä, sekä juridiset henkilöt, jotka eivät ole alv-velvollisia, voivat tehdä EU:ssa ostoksia tiettyyn rajaan asti ja maksaa niistä ulkomaan alv:tä. 2.1.8. Loppukäyttäjiin pätee periaatteessa sääntö "verotus alkuperämaassa". Poikkeuksia on kuitenkin olemassa: uusien ajoneuvojen ostoon sovelletaan määränpäävaltion alv-prosenttia; mikäli 100 000 ecun kynnysarvo ylittyy, sovelletaan ulkomaille myytäessä määränpäämaan alv-prosenttia. Jäsenvaltiot voivat alentaa kynnysarvon 35 000 ecuun. 2.1.9. Siirtymäjärjestelmällä on siksi myönteisiä ja kielteisiä piirteitä. 2.1.9.1. Myönteisiä piirteitä: tullimuodollisuuksien vuoksi hallinnollisten ja kuljetuskustannusten merkittävä lasku; yritysten parantunut maksuvalmius tullitakuiden ja tiettyjen ennakkorahoitusvelvollisuuksien poistumisen ansioista; ostettujen tuotteiden alemmat hinnat kiristyneen kansainvälisen kilpailun takia. 2.1.9.2. Kielteisiä piirteitä: epävarmuus ja lopulliseksi verovelvolliseksi joutumisen pelko: "määränpäämaan alv" -periaatteen mukaisesti tavaraa toimittavien yritysten tulee osoittaa, että toimitus voidaan vapauttaa arvonlisäverosta alkuperämaassa. Jotkut jäsenvaltiot vaativat todistusta siitä, että alv on todella maksettu määränpäävaltiossa. Tämä kuitenkin aiheuttaa lisää hallinnollista työtä ja tekee yritykset haavoittuviksi kauppakumppanien tekemien virheiden tai erehdysten suhteen; vaihtoehtoisten kanavien synty ja kasvu: yritykset ostavat tavaroita toisesta, alhaisempaa alv-prosenttia soveltavasta jäsenvaltiosta ilmoittamatta, että kyseessä on yhteisön sisällä tapahtuva osto. Samat tuotteet jalostetaan ja myydään sitten korkeammalla alv-prosentilla itse asiassa maksamatta alv:tä ja muita veroja viranomaisille. Petos on kuitenkin aina mahdollinen kaikissa järjestelmissä, joten ei voida sanoa, ovatko siirtymäjärjestelmässä mahdollisesti todettavat petokset yleisempiä kuin aikaisemmassa järjestelmässä. Rajatarkastusten poistamisen myötä on mahdollista liikuttaa tavaraa kuvitteellisesti epäilyttäville ja maksukyvyttömille yrityksille ulkomailla, kun itse tavarat "häviävät" samanaikaisesti verottomalle sektorille; kynnysarvot ylittävän myynnin ollessa kyseessä kyseisen yrityksen tulee ilmoittautua alv-viranomaisille jokaisessa maassa johon se toimittaa tavaraa. Koska sovellettavat säännöt vaihtelevat eri maissa, tämä maksaa yrityksille melkoisesti. Ei myöskään ole ihme, että yritykset kieltätyvät joistakin yhteisön tilauksista pysyäkseen tietyn kynnysarvon alapuolella tai että ne toimivat määränpäämaassa välikäsien kautta; pk-yritykset, jotka on yhdessä jäsenvaltiossa vapautettu myynnin alv:stä tietyn kynnysarvon alittuessa, joutuvat ilmoittamaan yhteisön sisäiset liiketoimet sekä tekemään säännöllisesti listan. 2.2. Siirtymäjärjestelmästä lopulliseen alv-järjestelmään? 2.2.1. Nykyisten ehdotusten mukaan vuonna 1996 voimaantulevaksi suunniteltu lopullinen järjestelmä perustuisi "alkuperämaan alv" -periaatteelle. Yksi tavoitteista on eliminoida "viennin" 0-veroprosentti muihin jäsenvaltioihin. 2.2.2. Toisaalta on myös haittapuolia: jäsenvaltioiden välisen tehokkaan korvausjärjestelmän puuttuessa lopulliselle järjestelmälle on luonteenomaista, että verotuotto siirtyy ostajan toimipaikan valtiosta myyjän toimipaikan valtioon. Tässä tapauksessa ja päinvastoin kuin nykyisessä tilanteessa "alkuperämaan" periaate suosii siten vientivaltioita, josta tavara todellisuudessa ostetaan. Siten välillisten verojen liian suuret erot voivat johtaa kaupankäynnin siirtymiseen: jopa silloin kun maksetut alv:t voidaan myöhemmin saada takaisin loppukäyttäjältä tai viranomaisilta, rahoitusvirtoja mahdollisimman hyvin hyödyntääkseen yritykset ostaisivat tavaroita mieluummin jäsenvaltiosta, jossa on alhainen alv. Lisäksi yritykset voisivat käyttää "kaukomyynnin" tekniikkaa ja siirtää toimintaansa alhaisen alv:n maahan. 2.2.3. Tästä on kaksi seurausta: jotkin jäsenvaltiot eivät enää perisi välillisiä veroja yhteisön sisällä tehdyistä liiketoimista, jotka olisivat muuten olleet kotimaassa tapahtuvia liiketoimia; tämä johtaisi kilpailun vääristymiseen, jolloin tuotanto ja työpaikat siirtyisivät jäsenvaltioiden sisällä. 2.2.4. Toisaalta suhteellisen alhaisesta alv-prosentista ei ole vain etua, vaan siihen liittyy myös haittapuoli, jota voidaan kuvata seuraavan esimerkin avulla: 2.2.5. Tietyn tuotteen alv-prosentti on 16 valtiossa X, valtiossa Y alv:tä ei peritä lainkaan. Kun valtiossa Y toimiva suuryritys ostaa tuotteen valtiossa X, yrityksen täytyy maksaa 16 % alv:tä, joka päätyy valtion X kassaan. Kun tuote myydään edelleen valtiossa Y, kyseinen yritys ei kuitenkaan peri alv:tä ja sen tulee hakea maksettu alv takaisin valtion Y viranomaisilta. Tällöin päädytään tilanteeseen, jossa valtion Y valtionkassa rahoittaa valtion X viranomaisia, mistä voi seurata poliittisia ja taloudellisia ongelmia. 2.2.6. Ongelma on kuitenkin pienempi, kun nollaveroprosenttia ei käytetä lainkaan. Siinä tapauksessa ja sillä edellytyksellä, että lisätty arvo on tarpeeksi suuri, veroprosenttien välisten suurten erojen vaikutus voidaan tasoittaa. 2.2.7. Esimerkiksi voidaan ottaa valtio X, jossa alv-prosentti on 20, ja valtio Y, jossa alvprosentti on 10. Oletetaan, että jakeluyritys valtiossa Y ostaa valtiosta X tavaraa 1 miljoonan arvosta ja että tavarat myydään omassa maassa 1,5 miljoonalla: yritys maksaa alv:tä 200 000 valtiossa X ja saa takaisin 150 000 kotimaan myynnin alv:stä. Mikäli osa tavaroista ostetaan valtiossa Y, alv-tappion ongelma voidaan eliminoida melkein kokonaan: kun yritys myös ostaa tavaroita 1 miljoonalla omassa maassa ja myy ne edelleen 1,5 miljoonalla, peritty alv on vain 50 000 (10 % 1,5 miljoonasta, josta on vähennetty 1 miljoona), jolla kompensoidaan yrityksen valtiossa X maksama alv:n kokonaan. 2.2.8. Lokakuussa 1994 pidetyssä kokouksessaan ECOFIN-ministerineuvosto ehdotti uudelle alv-järjestelmälle seuraavia periaatteita: hallinnollisten maksujen ja kulujen vähentäminen yksinkertaistamalla menetelmiä sekä niiden tapausten määrän rajoittaminen, joissa yrityksen pitää ulkomailla ottaa selvää kauppakumppanin liikevaihdosta tai nimittää veroedustaja; ei verotappioita tai verotulojen siirtoja jäsenvaltioiden välillä; petosriskin ei tulisi kasvaa vaan laskea. Yksinkertaisten ja avointen alv-toimenpiteiden sekä viranomaisten lähemmän yhteistyön tulisi auttaa tässä. 2.3. TSK:n suositukset 2.3.1. TSK:n mielestä alv-siirtymäjärjestelmä on olennaisesti auttanut sisämarkkinoiden toteuttamisessa rajatarkastusten poiston kautta. 2.3.1.1. Siirtymäjärjestelmä on kuitenkin monimutkainen ja johtaa epävarmuuteen tietyissä tapauksissa. 2.3.2. Siksi TSK kannattaa yksinkertaisempaa ja selvempää järjestelmää, jossa yhteisön sisäisiä ja kotimaisia liiketoimia käsitellään samalla tavalla niin paljon kuin mahdollista. Näitä vaatimuksia voi vastata yleinen "verotus alkuperämaassa" -periaate, kuten on suunniteltu ehdotetussa lopullisessa järjestelmässä. 2.3.3. Periaatteen yleinen soveltaminen ei kuitenkaan sovi yhteen alv- ja muiden välillisten verojen veroprosenttien välisten suurten erojen kanssa. Ei tulisi aliarvioida mahdollisesti tuloksena olevaa kaupankäynnin siirtymistä ja kilpailuhäiriöitä. 2.3.4. Tavoittelematta veroprosenttien täydellistä yhdenmukaistamista (vrt. kuljetuskustannukset) on veroprosenttien kuitenkin liikuttava pienemmässä vaihteluvälissä ja tehtävä päätös vertailukelpoisempien alennettujen veroprosenttien saavuttamisesta. Myös nollaveroprosenttia koskevat ongelmat on saatava kuntoon. 2.3.5. Välillisten verojen lähentyminen voi tapahtua joko ylös- tai alaspäin. Vastuullisten viranomaisten tulee löytää tasapaino eri prioriteettien välillä: tarve saneerata eurooppalaisten valtioiden raha-asioita sekä tarve saada verotuottoja työllisyyspolitiikan toteuttamiseksi; välilliset verot koskettavat matalapalkkaisia suhteellisesti enemmän kuin korkeapalkkaisia, koska veromäärät ovat vakioita. TSK huomauttaa kuitenkin suuntauksen olevan tällä hetkellä taas ylöspäin, koska joillakin unionin jäsenvaltioilla on kiusaus suuria julkisen sektorin tappioita vähentääkseen nostaa alv:tä, mikä vaikeuttaa olennaisena ehtona lopullisen järjestelmän voimaan saattamiselle olevaa veroprosenttien lähentämistä. Euroopan alv-prosenttien yhdenmukaistamisen tulee vaikuttaa alempien välittömien työtuloverojen voimaantuloon. Niissä jäsenvaltioissa, joissa yhdenmukaistaminen nostaisi välillisiä veroja, välittömiä työtuloveroja tulisi samanaikaisesti alentaa. Tällä tavalla verotuottojen kokonaissumma pysyy samalla tasolla ja työllisyyttä edistetään. Täytyy kuitenkin myös ryhtyä toimenpiteisiin korkeampien välillisten verojen matalapalkkaisille aiheuttamien vaikutusten pehmentämiseksi. 2.3.6. Veroprosenttien yhteensovittamisessa on tärkeää, että voimassa on sekä alennettu että normaaliveroprosentti. Alennetun veroprosentin laajentamista uusiin tuotteisiin ja palveluihin tulee harkita työllisyys- sekä ympäristö- ja tulopoliittisista näkökohdista. Paikallis-, korjaus- ja kierrätyspalveluiden ottaminen alennetun veroprosentin piiriin edistää työvoimavaltaista tuotantoa ja raaka-aineiden taloudellisempaa käyttöä. Myös tavarat, joille on myönnetty Euroopan ympäristömerkki, tulisi ottaa alennetun veroprosentin piiriin ympäristömyönteisen tuotannon edistämiseksi. Alennetun veroprosentin avulla voidaan ennen kaikkea elintärkeitä tavaroita verottaa muita vähemmän tulopoliittisista syistä. 2.3.7. Yksityiskohtaiset ehdotukset tulisi valmistella yhdessä työmarkkinaosapuolten ja liike-elämän kanssa. Alusta alkaen tulisi keskustella siitä, mitkä ovat liike-elämän tarpeet ja mitkä ovat vaihtoehtojen mukauttamiskustannukset, mukaan lukien veronkierron vastaisten toimien aiheuttamat lisäkustannukset ja hallinnolliset rasitteet. 2.3.8. Keskustelulle tulisi antaa riittävästi aikaa sen jälkeen kun ehdotukset on määritelty yksityiskohtaisesti, mukaan lukien veronkiertoa ja -välttämistä koskevat vastatoimet, ja ennen kuin tehdään periaatteellinen poliittinen päätös etenemisestä. Lopullinen järjestelmä tulisi ottaa käyttöön vain, jos on havaittu selviä hyötyjä (sekä uusia että jo käynnissä olevia), jotka ovat tarpeeksi suuria oikeuttamaan muutoskustannukset. On annettava riittävästi aikaa myös etenemispäätöksen ja merkittävää tietokoneiden uudelleen ohjelmointia ja liiketoimien järjestelmien muuttamista vaativien muutosten täytäntöönpanopäivän välille. 2.3.9. Yhä integroidumman Euroopan etsiminen ei saa kiihdyttää "Eurooppa-linnake" -mentaliteettia; protektionismilla ei saa ehkäistä kaupantekoa ulkomaailman kanssa. 2.3.10. Erityisesti on otettava huomioon ehdotetuista muutoksista pk- ja mikroyrityksille aiheutuvat vaikutukset, jotka tulevat todennäköisesti olemaan paljon suuremmat kuin suuremmille yrityksille. 3. Säästämisestä saatavien tulojen verotus 3.1. Nykytilanne 3.1.1. Historiaa 3.1.1.1. Pääoman vapaa liikkuminen Euroopan unionin alueella on ollut todellisuutta 1. heinäkuuta 1990 lähtien. Yhden jäsenvaltion kansalainen voi nyt sijoittaa säästönsä toiseen jäsenvaltioon ilman rajoituksia. Koska useimmat jäsenvaltiot ovat poistaneet rahanvaihtotarkistukset, tämä merkitsee lisäksi, että niiden kansalaiset voivat sijoittaa säästönsä myös EU:n ulkopuolelle. Samanaikaisesti säästöistä saatujen tulojen verokäsittelyssä on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. 3.1.1.2. Keskusteltaessa pääomavirrat vapauttaneesta vuoden 1988 direktiivistä jäsenvaltiot painottivat jo vaaraa, että mikäli samalla ei ryhdytä verotoimiin, vapauttaminen saattaisi johtaa siihen, että säästöt siirretään toiseen paikkaan vain verotussyistä. Siksi neuvosto pyysi komissiota valmistelemaan ehdotuksen säästöistä saatujen tulojen erilaisten järjestelmien arvioimiseksi. 3.1.1.3. Keväällä 1989 komissiolla oli kaksi ehdotusta: ehdotus direktiiviksi obligaatioiden ja pankkitalletusten 15 %:n vähimmäislähdeveron käyttöönottamisesta EU:ssa sekä ehdotus direktiiviksi paremmasta hallinnollisesta yhteistyöstä. Kumpaakaan direktiiviä ei hyväksytty. Yksitoista jäsenvaltiota ovat sopineet vain keskinäisestä avunannosta. 3.1.1.4. Samaan aikaan sisämarkkinoista on tullut todellisuutta, mukaanlukien pankkipalveluiden sisämarkkinat. Tämä on antanut lisäsysäyksen rahoitusmarkkinoiden kansainvälistämiseksi, kun verotusjärjestelmät pysyvät erilaisina. Mahdollinen eurooppalainen tapa käsitellä verotusjärjestelmien välisiä eroja voisi pohjautua perustamissopimuksen 100 artiklaan. 3.1.1.5. Vuonna 1993 aloitettiin uudestaan keskustelu tietynasteisen yhtenäisyyden saavuttamisesta. Belgia antoi puheenjohtajamaana toimiessaan jäsenvaltioille mahdollisuuden valita kahden vaihtoehdon välillä: 15 % vähimmäislähdeveron käyttöönottaminen tai säästämisestä saatujen tulojen selvittäminen sille jäsenvaltiolle, jossa verotettavalla henkilöllä oli vakinainen kotipaikka. Myös Saksa puheenjohtajamaana esitti säästötulojen verotuksen yhtenäistämistä ja saattoi samalla ottaa huomioon komission yhteydet useisiin EU:n ulkopuolisiin maihin. Mutta Essenin neuvosto ei tehnyt asiasta mitään päätöksiä. 3.1.2. Vertailuja 3.1.2.1. Vertailevasta tutkimuksesta käy ilmi yksi selvä suuntaus. Jokainen valtio yrittää verottaa vakinaisten asukkaidensa pääomatuloja mutta huolehtii myös siitä, että ei-vakinaisten asukkaiden vastaavat tulot ovat verottomia. >TAULUKON PAIKKA> Lihavoidut, viistosti vasemmalta oikealle kulkevissa ruuduissa mainitut luvut ovat tarkoittavat lähdeveroa, joka on samalla lopullinen vero. Muut voidaan veloittaa (ja palauttaa) progressiivisen tuloverotaulukon mukaan. Lihavoitu sana "Prog" tarkoittaa, että vero määrätään progressiotaulukon mukaan vaihdettujen tietojen perusteella. 3.1.2.2. TSK:n mielestä tämä on poikkeustilanne ja se suosittelee "Euroopan kansalainen" -käsitteen käyttöönottoa asian korjaamiseksi; sisäisten rajojen poistaminen ei ole enää puolusteltavissa kun samalla tehdään edelleen ero "vakinaisten" ja "ei-vakinaisten asukkaiden" välillä (mikä perustuu rajojen olemassaoloon), kun näitä termejä käytetään jäsenvaltioiden kansalaisista. Euroopan yhtenäismarkkinoilla ainoat ei-vakinaiset asukkaat ovat EU:n ulkopuolisten maiden kansalaiset. 3.1.2.3. Kokonaan vapaa pääoman liikkuminen veroprosenttien erojen säilyttämisineen ja erilaisen kohtelun periaatteineen vakinaisille ja ei-vakinaisille asukkaille johtaa siksi myös kilpaileviin verohuojennuksiin. Säästäjää kiinnostaa tallettaa rahaa ulkomaille verojen välttämiseksi. Tämä pakottaa jäsenvaltiot vähentämään omien vakinaisten asukkaidensa säästöjen veroa. Tällaisen kehityksen todennäköisyys kasvaa, kun valuutanvaihtoriski on pieni tai sitä ei ole. 3.1.3. Kilpailevat verohuojennukset: lyhyt tilannekatsaus 3.1.3.1. Oheisessa taulukossa on yhteenveto vakinaisten asukkaiden säästöistä saatujen tulojen muutoksista vuosina 1989 1993. >TAULUKON PAIKKA> 3.1.3.2. On syytä huomata, että taloudellisessa ja rahapoliittisessa yhdentymisessä pisimmälle kehittyneiden valtioiden on ollut pakko mm. muiden jäsenvaltioiden "verokilpailun" paineen vuoksi vähentää vakinaisten asukkaiden säästöistä kannettavaa veroa. 3.1.4. Seuraukset 3.1.4.1. Yksi kyseisen tilanteen tärkeä seuraus on, että tuotantotekijäyhdistelmien valinta vääristyy työvoiman ja työpaikkojen kustannuksella. Verot vaikuttavat enemmän työvoimaan kuin pääomaan. Toisaalta voitosta maksettava vero voi vaikuttaa myös yritysten lisäinvestointeihin. 3.2. Mikä näkökulma tulisi ottaa? 3.2.1. Säästöistä saatavan tulon verotuskilpailuun liittyvä ongelma voidaan ratkaista ottamalla käyttöön vähimmäislähdevero Euroopan ja OECD:n tasolla: jäsenvaltiot voisivat silloin vapaasti soveltaa sovittua vähimmäismäärää korkeampia muttei alhaisempia veroprosentteja. Tämä ei varmasti lopettaisi kilpajuoksua verojen vähentämisestä, mutta se saataisiin pysymään tietyissä rajoissa. 3.2.2. Lisäksi vakinaisten asukkaiden ja ei-vakinaisten asukkaiden välisen eron poistaminen tulee asettaa etusijalle. 3.2.3. Jos kuitenkin halutaan soveltaa yllä mainittuja periaatteita menestyksekkäästi, tulee ottaa huomioon useita käytännön ongelmia ja hankaluuksia. 3.2.4. Ensimmäinen ongelma liittyy lähdeveron käyttöönottoon järjestelmissä, joissa säästöistä saatava tulo ilmoitetaan veroviranomaisille: ne valtiot, joissa säästöistä saatava tulo on pakko ilmoittaa viranomaisille (mikä yleensä perustuu pakolliseen tietojen vaihtoon rahoituslaitosten kanssa) eivät ole välittömästi kiinnostuneita lähdeveron käyttöönotosta. Lisäksi lähdeveron käyttöönotto toisi todennäköisesti esiin kysymyksen, miten tiedetään, vapauttaisiko kyseisen veron maksaminen veronmaksajan muista verovelvoitteista. 3.2.5. Lisäksi jokaisen jäsenvaltion tulee olla vapaa päättämään, haluaako se yhdistää kaikki tulot vai ei, vai haluaako se myöntää poikkeuksia säästöistä saataville tuloille (esim. piensäästäjille). 3.2.6. Toinen ongelma koskee vaaraa pääoman paosta EU:n ulkopuolisiin maihin. Kun otetaan huomioon pääoman suuri liikkuvuus maailman tasolla, pääomapako voi kääntyä Euroopan juuri suuresti tarvitseman pääoman puutteeksi (vrt. suuret perusrakennetyöt) ja aiheuttaa pettymyksen koskien odotettuja verotuloja. Vaara on entistä todellisempi, kun lähdevero on korkea ja ylittää tietyn "yhdentekevyyskynnyksen", joka lienee 10 15 %. 3.2.6.1. Pääomapaon vaara on suhteellisen pieni pienille ja keskisuurille yrityksille: sijoittajien ja rahoituslaitosten välinen välimatka saa varmasti monet luopumaan säästöjensä sijoittamisesta Euroopan ulkopuolelle; valuuttariskin takia sijoitukset muihin valuuttoihin eivät aina tarjoa samanlaista turvallisuutta. 3.2.6.2. Tästä syystä säästötulojen verotuksen yhdenmukaistamista ei tule rajoittaa EU:hun. On neuvoteltava ratkaisu, jota voidaan soveltaa kansainvälisesti laajemmalti, kuten kaikkiin OECD-maihin. 3.2.7. Mikäli kohdassa 3.2.6.2 suositellun askeleen ottamisen jälkeen lähdeveronormin käyttöönotto johtaisi säästötulojen verotuksen kasvuun, säästäjät ja rahoituslaitokset saattaisivat yrittää siirtää kasvun edelleen lainanottajille korkoprosenttien nostona. Korotus vaikuttaisi kielteisesti yksityiseen sijoitustoimintaan siten myös kasvuun ja työpaikkoihin ja aiheuttaisi lisäkustannuksia valtionvelan maksussa. 3.2.7.1. Vaaran suuruus ja todennäköisyys riippuvat seuraavista tekijöistä: säästöpääoman tarjonnan joustavuus. Perinteisen talousanalyysin mukaan veron maksaa melkeinpä kokonaan tarjontapuoli (tässä tapauksessa säästäjät), silloin kun se ei juuri tai ei ollenkaan reagoi korkokantojen muutoksiin. Myös silloin kun säästöpääoman tarjonta reagoi normaalisti verotukseen, molemmat osapuolet kantavat verosta aiheutuvat kulut: sijoittajat (korkeampi bruttokorkokanta) ja säästäjät (alhaisempi nettokorkokanta); joustavuus taasen määritellään osittain sen mukaan, millainen mahdollisuus on siirtää sijoitettua pääomaa ulkomaille. 3.2.7.2. Lähdeveron soveltaminen kaikissa OECD-maissa minimoi verojen vaikutukset säästöpääoman tarjontaan. 3.3. TSK:n suuntaviivat 3.3.1. TSK suosittelee seuraavia toimenpiteitä verotuskilpailun pitämiseksi tietyissä rajoissa, työllisyysaloitteisiin tarvittavien voimavarojen keräämiseksi ja sen varmistamiseksi, että EU:n asema ei vaarannu maailman pääomamarkkinoilla. Niitä toteutettaessa tulee aina ottaa huomioon kansainväliset rajoitukset. 3.3.2. "Euroopan vakinainen asukas" -käsitteen käyttöönotto: ei voida enää puolustaa sisäisten rajojen poistamista ja samanaikaisesti rajojen olemassaoloon perustuvan eron tekemistä "vakinaisten asukkaiden" ja "ei-vakinaisten asukkaiden" välillä. 3.3.3. Eurooppalaisen tai kansainvälisen näkökulman soveltaminen säästämisen verotukseen. Politiikan tulee kunnioittaa jäsenvaltioiden välisiä eroja mitä tulee säästötulojen verotukseen (lähdevero tai pakollinen ilmoittamisvelvollisuus), eikä sen tulisi tuomita ennakolta yhtä järjestelmää toisen kustannuksella. Veroja pakollisen ilmoitusvelvollisuuden perusteella kantavien jäsenvaltioiden on saatava takuu siitä, että niiden kansalaisten toisessa jäsenvaltiossa saamista korkotuloista ilmoitetaan. 3.3.3.1. Toisaalta lähdeveroa soveltavien jäsenvaltioiden tulee saada takuu siitä, että joko niiden toisessa jäsenvaltiossa asuvien kansalaisten säästötulojen lähdeverolla on vähimmäismäärä tai että niiden kansalaisten toisessa jäsenvaltiossa saamista korkotuloista ilmoitetaan järjestelmällisesti. 3.3.3.2. Tämä kaikki tarkoittaa sitä, että jäsenvaltiot voivat valita kahden vaihtoehdon välillä. Ne voivat joko ottaa käyttöön esim. 15 % lähdeveron (vrt. yhdentekevyyskynnys), tai ne voivat valita maksettujen korkojen ja osinkojen järjestelmällisen ilmoittamisen sen jäsenvaltion viranomaisille, josta säästäjä on alunperin kotoisin. 3.3.4. On ryhdyttävä toimenpiteisiin piensäästäjien rohkaisemiseksi säästämistyypistä riippumatta, esim. määrittelemällä pääomakynnys, jonka alapuolella säästötulot vapautettaisiin verosta, tai ottamalla käyttöön kynnysarvo verottomille koroille. 3.3.5. EU:n sisällä jäsenvaltioiden alueeseen kuuluvat veroparatiisit tulisi poistaa. On myös neuvoteltava muiden EU:n ulkopuolella sijaitsevien eurooppalaisten erillisalueiden ja eksoottisten ulkomaisten keskusten tilanteen selvittämiseksi. 3.3.6. Pitäen mielessä, että säästöt voidaan pitää EU:n ulkopuolisissa maissa, Euroopan tasolla tehtyihin johtopäätöksiin perustuvaa ratkaisua tulee etsiä myös OECD:n tasolla lähdeveron tai tietojen vaihdon muodossa. 3.3.7. Säästöjen yhtenäinen verotus tulisi ulottaa kattamaan tulo, joka saadaan kiinteän tuoton antaviin säästömuotoihin läheisesti liittyvistä rahoitusvälineistä. 4. Yritysverotus 4.1. Nykytilanne 4.1.1. Yrityksiä koskeva verotus on EU:ssa toistaiseksi keskittynyt rajat ylittävien tulovirtojen kaksinkertaisen verotuksen poistamiseen ("emoyhtiö-tytäryhtiö" -direktiivi sekä direktiiviluonnokset sivuliikkeiden ja toiseen jäsenvaltioon perustettujen tytäryhtiöiden tappioiden huomioonottamisesta sekä korkojen ja rojaltien maksamisesta yritysryhmien sisällä). Kyseistä politiikkaa puoltaa tavoite eliminoida veroesteet Euroopan sisämarkkinoilta. 4.1.2. Oikea lähestymistapa yritysverotuksen yhdenmukaistamiseksi on varmasti aloittaa ongelmista ja etsiä ratkaisuja. Miksi ranskalainen yritys ei voi fuusioitua saksalaisen yrityksen kanssa yli rajan? Miksi birminghamilaisen yrityksen, joka haluaa avata Milanossa myyntikonttorin, on oltava ristitulessa kahden keskenään kilpailevan veroviranomaisen vaatimusten välissä? Miksi tarvitaan niin paljon paperisotaa suomalaisen yrityksen ostaessa tavaraa espanjalaiselta tavarantoimittajalta, kun kyseessä pitäisi olla yhtenäismarkkinat. Miksi Kreikassa tytäryrityksen omistavalla hollantilaisella yrityksellä on niin paljon ongelmia kuljetusten hinnoittelussa? Mitä voidaan tehdä yrityksen osinkoina jakamasta voitosta maksettavaa veroa (ACT=Advanced Corporation Tax) koskevan ongelman poistamiseksi tai vähentämiseksi? 4.1.3. Euroopan veropolitiikka ei vielä sisällä tavoitetta yhdenmukaistaa järjestelmiä, veroprosentteja eikä yritysverotuksen perustaa. Euroopan parlamentti on oikeassa huomauttaessaan, että on järjetöntä standardisoida veroprosentteja standardoimatta myös verokantaa, ts. tapaa, jolla maksuvelvollisuus lasketaan. 4.1.4. Ruding-raportti on osoittanut seuraavaa: verotus samoin kuin poliittinen, taloudellinen ja yhteiskunnallinen tilanne ovat osatekijä päätettäessä erityisesti taloudellisten, mutta jossain määrin myös teollisten toimintojen perustamisesta; sisämarkkinoiden toteuttaminen on tehnyt yritysten päätöksenteon aiempaa herkemmäksi yritysverotuksen eroille; verotuksen ratkaisevimmat näkökulmat ovat alenevassa järjestyksessä seuraavat: yritysverotuksen yleinen veroprosentti ja luonnollisten henkilöiden verotus (yksityisen elinkeinonharjoittajan yritys), rajat ylittävä osinko- ja korkotulojen lähdevero, poistojärjestelmät ja sijoituksia kannustava verotus, muut veropohjan määrävät tekijät, sekä lopuksi verolainsäädännön velvollisuuksien noudattamisesta aiheutuvat "kustannukset"; verotuskilpailu voi johtaa muuttuvien tuotantotekijöiden alhaisempaan verotukseen ja kasvattaa tämän sekä muiden kiinteiden tuotantotekijöiden verotuksen välistä eroa. Tämä vääristää tuotantotekijöiden määräosuuksia. 4.1.5. Veroprosenttien ja -kantojen suuret erot vapaalla markkina-alueella eivät todennäköisesti kestä kovin kauan, paitsi pätevistä taloudellisista syistä. Mikäli niin ihmiset, pääoma kuin tavarat voivat liikkua vapaasti, millään jäsenvaltiolla ei ole varaa määrätä veroja tasolle, joka ajaa pääoman pois, lannistaa sisäänpäin suuntautuvia investointeja, luo työttömyyttä sekä jäytää itse verokantaa. 4.1.6. Verotuskilpailu on erittäin ilmeistä, kun puhutaan erityisistä poikkeussäännöistä. Monilla jäsenvaltioilla on erityiset verotusjärjestelmät rahoituspalvelukeskuksille. Keskukset voivat liittyä tai olla liitymättä ulkomaisiin ("off-shore") alueisiin, ja niitä käytetään kanavoimaan voitot muusta taloudesta (esim. valmistusteollisuudesta) yrityksiin, jotka on vapautettu verosta kokonaan tai joiden veroprosentti on paljon alhaisempi. 4.1.6.1. Seuraavassa taulukossa esitetään (epätäydellinen) yhteenveto. On myös huomattava, että monissa maissa on erityisjärjestelmä päätoimipaikoille, jossa verotus ei perustu voittoihin vaan "kustannus-plus" -menetelmään. >TAULUKON PAIKKA> 4.1.6.2. Juridiselta muodoltaan toiminimenä tai avoimena yhtiönä toimivia pk-yrityksiä lannistaa joissakin jäsenvaltioissa henkilökohtaisten verojen progressiivisuus. Komissio julkisti äskettäin suosituksen, jonka mukaan voittojen uussijoittamiseen liittyen jäsenvaltion tulisi myöntää kyseisille yrityksille oikeus valita joko yritysverotus tai verotuksen rajoittaminen yritysveroon verrattavissa olevalle tasolle. 4.2. Mahdollisten ehdotusten arviointi 4.2.1. Otettaessa läheisyysperiaate huomioon yllä kuvattu ongelma voidaan ratkaista lähentämällä tiettyjä sääntöjä ja yritysverolainsäädäntöä toisiinsa. Harkitsemisen arvoisia ovat erityisesti: vähimmäisverokannan käyttöönotto; tärkeimpien parametrien yhdenmukaistaminen verokannan perustamiseksi. 4.2.1.1. Näkökulma epäilemättä hyödyttäisi verotasapainoa yritysten ollessa kyseessä ja nostaisi joidenkin jäsenvaltioiden taloudellista kapasiteettia. Toisaalta se voisi myös johtaa aluepoliittisiin ongelmiin sillä seurauksella, että suunnitellun talous- ja rahaliiton käyttöönoton yhteydessä jäsenvaltiot menettäisivät toisen sääntelyvälineen (valuutan devalvointi ja verokannustimien käyttö ei olisi enää mahdollista. Huomiota on myös kiinnitettävä suhteisiin EU:n ulkopuolisten maiden kanssa). 4.2.2. Aluepoliittisen ulottuvuuden tulee siten sisältyä myös yritysverotuksen vähimmäisyhdenmukaistamiseen. Sijoitusten välittömän avun järjestelmä käy tästä esimerkkinä: kun epäsuotuisassa asemassa oleville alueille voidaan tarjota parempia etuja sijoitusavun muodossa, niille voidaan järjestää erityisvapautuksia ja laaja kirjo veroetuja. 4.2.3. Kuten veroprosentit myös verokannat vaihtelevat jäsenvaltioissa eri syistä. Erot voivat olla sattumaa, historiaan perustuvia tai tulosta erityisistä kannustimista (tai rangaistuksista), joiden tarkoituksena on rohkaista (tai ehkäistä) tietynlaisia investointeja ja yritystoimintoja. Ne on saatettu suunnitella rohkaisemaan investointeja tietyssä, oloiltaan muutoin epäsuotuisassa jäsenvaltion osassa tai rohkaisemaan investointeja valtiossa yleensä. Verokannustimet ovat olennainen osa EU:n alueellista ja teollisuuspolitiikkaa eivätkä ne ole luonnostaan ristiriidassa markkinajohtoisen lähestymistavan hyväksymisen kanssa yhdenmukaistamiseen. 4.2.4. Devalvaatio-välineen menetys tulee myös ottaa huomioon talous- ja rahaliitosta käytävässä keskustelussa. Jos tulevassa rahaliitossa tapahtuisi epäsymmetrinen isku, viranomaisten osuus voisi ehdotetusta yhdenmukaistamisesta huolimatta silti olla tärkeä: Yritysveron vähennys tarkoittaisi, että kyseisellä jäsenvaltiolla on tietty veromarginaali. Marginaalia voitaisiin käyttää myös muiden kilpailukyvyn osatekijöiden parantamiseen ja siten uusien sijoitusten vetämiseen puoleensa (esim. sosiaaliturvamaksujen alentaminen tai halvan teollisuusmaapohjan hankkiminen). 4.2.5. Mikäli jäsenvaltiot saavuttavat yksimielisyyden vähimmäisveromäärän käyttöönotosta, myös tällä alalla tulee ottaa huomioon EU:n unionin ulkopuolisten maiden suuntaan harjoittama politiikka. 4.2.6. Verokantojen erot saattavat johtua myös inflaation vaikutuksista. Mikään jäsenvaltio ei ole vielä määrännyt veroa "rahakorjauksen" tai edes "juoksevan kustannuslaskennan" perusteella, vaikka Yhdistynyt kuningaskunta on liikkunut jonkin verran tähän suuntaan sitomalla pääomatuotot indeksiin. Mikäli ja kunnes kaikki jäsenvaltiot ottavat käyttöön yhdenmukaistetun inflaation huomioonottavan järjestelmän (tai kunnes, epärealistisesti ajatellen, inflaatio häviää) verokantaa vääristävät edelleen sekä itse inflaation seuraukset että monet kansalliset toimet kyseisten seurausten lievittämiseksi. Ongelma vain pahenisi ulkomaanvaluutan liikkeistä, erityisesti silloin kun ne eivät heijasta ostovoiman yhdenvertaisuutta. Komission asiakirjat eivät ole käsitelleet tätä näkökulmaa. 4.3. TSK:n kanta 4.3.1. TSK:n mielestä on valitettavaa, että eurooppalainen veropolitiikka ei vielä sisällä tavoitetta yritysverotusta koskevien järjestelmien, veroprosenttien ja verokantojen yhdenmukaistamisen vähimmäismäärästä. 4.3.2. TSK:n mielestä yritysverotuksen yhdenmukaistaminen on toivottavaa ja pitkällä tähtäimellä erittäin hyödyllistä. Koska pääoman liikkuvuus on tosiasia, verotustekijöiden vaikutus taloudellisten toimien sijoittumiseen voi vain kasvaa. Sisämarkkinoiden kannalta on erityisen tärkeää, että jäsenvaltioiden verotusjärjestelmän sisäiset erot eivät häiritse kilpailuehtoja liikaa ja että vältetään näiden järjestelmien käyttöä kilpajuoksuun verohuojennuksista. 4.3.3. TSK ei kannata yritysverotuksen täydellistä normittamista, ei edes keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä. Se ei ole toivottavaa, koska jäsenvaltioiden tulee voida jatkaa talouspoliittisten välineiden käyttöä. 4.3.4. TSK puoltaa kuitenkin vähimmäisnormien asettamista yritysverotukselle sekä verokannan tärkeimpien parametrien määrittämistä. Vähimmäismäärän tulee olla tarpeeksi joustava ja ottaa huomioon verotuspaine EU:n ulkopuolisissa maissa. 4.3.5. Läheisyysperiaatteen mielessä pitäen TSK haluaa samanlaista politiikkaa kuin välittömiä avustuksia koskeva politiikka: jäsenvaltiot ovat edelleen vastuussa välittömästä avusta, mutta komissio tarkastaa yhtäpitävyyden kilpailusääntöjen kanssa. Samanalaiset tarkistukset tulisi tehdä verotuksen alalla. Nykyisillä verotuen tarkistuksilla ei saavuteta haluttua tavoitetta, koska ne rajoittuvat jäsenvaltioissa voimassa olevista yleisistä järjestelmistä annettuihin huojennuksiin. Unohdetaan, että nykytilanteessa yleisten järjestelmien väliset erot aiheuttavat kilpailun vääristymiä, jotka ovat joskus suurempia kuin tiettyjen verohoukuttimien aiheuttamat vääristymät. 4.3.6. Pitäen mielessä, että useilla pienyrityksillä ei ole pääomaa ja että kyseiset yritykset tarjoavat suuren määrän työpaikkoja, TSK tukee komission suositusta, että sellaisten voittojen veroprosentti, jotka sijoitetaan edelleen työpaikkoja luoviin hankkeisiin, tulisi tehdä verrannolliseksi yritysten voittoihin yleensä sovellettavan veroprosentin kanssa. 4.3.7. Komitean mielestä nykyiset jäsenvaltioiden kahdenväliset kaksoisverotuksen estävät sopimukset tulee korvata yksinkertaisella eurooppalaisella kaksoisverotuksen estävällä sopimuksella. 5. Muut verotyypit 5.1. Henkilöverotus 5.1.1. Henkilöverotuksessa on myös suuria eroja EU:n sisällä. Taulukko osoittaa henkilöverotuksen prosentteina bkt:sta. Vaikka luvuissa ei oteta huomioon, että henkilöverotuksen suhteellinen verokanta saattaa vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, käytetyn tekniikan avulla saadaan kuitenkin jonkinlainen kuva henkilöverotuksen eroista. Prosenttiluvut vaihtelevat 4 %:sta 26 %:iin bkt:sta eli suhdelukuna ilmaistuna 6:1. >TAULUKON PAIKKA> 5.1.2. Suurista eroista huolimatta yhteisön ei tulisi TSK:n mielestä tehdä mitään niiden pienentämiseksi tai vähimmäismäärän löytämiseksi yhdenmukaistamiselle, kuten välillisille veroille ja säästöjen verotukselle. Työvoima liikkuu EU:ssa vähemmän kuin pääoma tai tietyt kuluttajakysynnän osatekijät. Jopa ihmisten vapaan liikkumisen kehittyessä kulttuurierot ja kielimuurit vaikeuttavat työvoiman liikkumista EU:n alueella. Siten henkilöverotuksen erilainen taso yhdessä jäsenvaltiossa ei juurikaan vaikuta muihin jäsenvaltioihin. 5.1.3. Henkilöverotus voi kuitenkin vaikuttaa odottamattomalla ja epätoivotulla tavalla tiettyihin työvoimaluokkiin. 5.1.4. Korkeasti koulutetut työntekijät liikkuvat muita enemmän, eivätkä kieli- tai kulttuuriesteet vaikuta heihin niin paljon. Siten jäsenvaltioiden väliset suuret erot verotuksessa vaikuttavat heihin enemmän kuin muihin ryhmiin. 5.1.4.1. Siksi TSK suosittelee, että tehdään aiempaa perusteellisempi tutkimus verotuksen suurimpien erojen vaikutuksista korkeasti koulutetuihin työntekijöihin. Huomiota tulisi kiinnittää erityisesti siihen, aiheuttavatko kyseiset erot käytännössä vakavia ongelmia. 5.1.5. Toisen ryhmän muodostavat rajojen ulkopuolella työskentelevät työntekijät. Koska kyseiset työntekijät maksavat veroa palkastaan ja sosiaaliturvastaan isäntävaltion lakien mukaan, mutta heitä koskee kuitenkin oman vakinaisen asuinmaansa tuloverokanta heidän tehdessään vuosittaista veroilmoitusta, taloudellisia ongelmia voi aiheutua todellisen verotulon muuntamisesta veronluonteiseksi maksuksi sille valtiolle, jossa työntekijä työskentelee. Tällaisia tapauksia varten TSK suosittelee "varmistusoikeutta". Kun on tehtävä päätöksiä veroista ja veronluonteisista maksuista, jäsenvaltioilla tulisi järjestelmällisesti olla velvollisuus tutkia päätöstensä vaikutus rajojen ulkopuolella työskenteleviin henkilöihin. 5.2. Omaisuuden verotus 5.2.1. Makrotaloudelliset tilastot osoittavat suuria eroja omaisuusveroissa: joissakin valtioissa omaisuusverojen tuotto on olematon, mutta joissakin kyse on huomattavasta tulosta. On erittäin luultavaa, että myös tähän liittyy "verotuskilpailua", koska suuri osa omaisuudesta (pääomasta) on erittäin liikkuvaa ja voidaan siirtää suuremmitta ongelmitta naapurijäsenvaltioon, jossa omaisuusvero on alhaisempi. 6. Työnteon ja työllisyyden verotus Alkuhuomautus Koska TSK:n mielestä työllisyys on erittäin tärkeä asia, lausunnossa käsitellään syvemmin työllisyyden ja verotuksen suhdetta. Komitea tietää, että veropolitiikka vaikuttaa eri kanavien kautta työllisyyteen ja työttömyyteen. Huolimatta "työvoimaveron" saamasta huomiosta mykyisessä keskustelussa, lausunnossa käsitellään vain tiettyä näkökulmaa. TSK pidättää itselleen oikeuden palata asiaan yksityiskohtaisemmin tulevissa lausunnoissa ja tutkia muiden verojärjestelmien vaikutuksia sekä niiden keskinäistä yhteyttä työllisyyteen ja työttömyyteen. 6.1. Euroopan sosiaalimallin kriittinen analyysi 6.1.1. Monissa EU-maissa työvoiman verot ovat korkeat. Eurooppalaisen valkoisen kirjan mukaan ne muodostavat noin 23,5 % EU:n bruttokansantuotteesta. Luku on korkeampi kuin esimerkiksi Yhdysvaltojen (19,4 %) ja Japaniin (16,6 %) vastaavat luvut. Myös EU:n sisällä erot ovat suuret. Luvut vaihtelevat Yhdistyneen kuningaskunnan 16 %:sta Belgian 29 %:iin, Kreikan 14 %:sta Ruotsin 32 %:iin. >TAULUKON PAIKKA> 6.1.2. Vaikka kyseiset verot yhdessä muiden kanssa auttavat eurooppalaisen hyvinvointivaltion rahoittamisessa, on syytä miettiä, missä määrin korkeammat verot hävittävät työpaikkoja ja luovat työttömyyttä. 6.1.2.1. Joidenkin mielestä työvoiman verotus aiheuttaa pahan kierteen: työvoiman korkeampi verotus nostaa bruttopalkkoja, korkeammat palkat hävittävät työpaikkoja, työpaikkojen häviäminen johtaa maksutulojen vähenemiseen ja valtion tappioon ... joka puolestaan johtaa uusiin työvoiman veroihin tappion eliminoimiseksi. 6.2. Kriittisen analyysin kritiikkiä 6.2.1. Ennen kuin tehdään johtopäätös siitä, että eurooppalainen hyvinvointivaltio on suora uhka työpaikoille, on ensin tarkistettava yllä mainitun argumentin perusteiden oikeellisuus: johtaako työvoiman korkeampi verotus automaattisesti suhteellisesti korkeampiin palkkoihin? hävittävätkö korkeammat palkat monia työpaikkoja? 6.2.2. Korkeampi työvoiman verotus ei ainoastaan laske nettopalkkaa, vaan työntekijät saavat myös sosiaaliturvaa sairautta, työttömyyttä ja vanhuutta vastaan sillä seurauksella, että työssä käyvien henkilöiden tarvitsee maksaa vähemmän yksityisiä sairausvakuutuksia, eläkkeitä ja muita säästöjärjestelmiä. Tällä tavoin voidaan vastata korkeampien palkkojen paineeseen. 6.2.2.1. Hyvä esimerkki tästä on Belgian talous: maalla on kattava valtiollinen sosiaaliturvajärjestelmä, johon se pyhittää suhteellisen korkean prosenttiosuuden bkt:staan. Siksi työvoiman verotus on melko korkeaa. Kuva muuttuu kuitenkin kokonaan, kun otetaan huomioon sosiaaliturvamenot termin laajassa merkityksessä (julkisen ja yksityissektorin vakuutukset). Prosenttiosuutena bkt:sta kyseiset menot ovat paljon alhaisemmat kuin muualla EU:ssa. Korkeammin työvoimaveroin rahoitetun hyvinvointivaltion korkeasta kehitysasteesta huolimatta sosiaaliturvan kokonaiskulut ovat toisin sanoen, alhaiset verrattuna muihin vertailukelpoisiin maihin. 6.2.3. Jos kaikesta huolimatta sosiaalimallin rahoitus johtaisi korkeampiin palkkoihin, on mietittävä, mikä on palkkatason ja työpaikkojen varsinainen yhteys. 6.2.4. Korkeiden palkkojen ja alhaisen työllisyyden välistä kielteistä yhteyttä ei missään tapauksessa voi kieltää. Samalla on kuitenkin tunnustettava, että lineaarisen palkkapolitiikan työllisyysvaikutuksista saadut kokemukset eivät juuri anna aihetta optimismiin. Monien ekonometristen mallien ja -tutkimusten johtopäätösten mukaan työpaikkojen ja palkkasuuntausten välinen tilastoyhteys on melko heikko: jouston sanotaan olevan keskimäärin 0,2 lyhyellä aikavälillä ja 0,5 pitkällä aikavälillä. Tämä tarkoittaa, että palkan alentaminen 1 %:lla loisi työpaikkoja vain pitkällä aikavälillä ja silloinkin vain 0,5 %. 6.2.4.1. Yllä mainitut luvut on sitä paitsi laskettu olettaen, että muiden maiden palkkapolitiikka ei muutu. Jos se muuttuu ja eri jäsenvaltiot soveltavat yhdessä samaa politiikkaa, Euroopan keskinäisen kilpailuaseman parantamiselta ei tulisi toivoa liikaa, ottaen huomioon miten sisämarkkinat ovat sidoksissa toisiinsa. Myös tietyt deflaatiovaikutukset on otettava huomioon. Koko linjan kattavan palkkaleikkauksen vaikutus työpaikkoihin Euroopassa olisi vielä pienempi kuin aikaisemmin mainituilla joustoilla. 6.2.5. Toisin sanoen taloudellinen todellisuus antaa ymmärtää, että eurooppalaisen hyvinvointivaltion vaikutukset työpaikkoihin eivät olekaan niin kattavat kuin ensisilmäyksellä näyttää. Tilastot vahvistavat edellä sanotun: taulukko 7 osoittaa, että työvoiman verotuksen ja työttömyyden välinen korrelaatio ei ole päivänselvä. Korkean verokannan maissa työttömyys on suhteellisen alhainen, kun taas alhaisen verokannan maissa työttömyysaste saattaa olla korkea. >TAULUKON PAIKKA> 6.3. "Sosiaalisen Euroopan" ongelman oikea analyysi 6.3.1. Eurooppalaisen sosiaalimallin järjestely työvoiman veronluonteisten maksujen paineen kautta voi kuitenkin aiheuttaa ongelmia tietyille työntekijäluokille. Ensimmäisenä mieleen tulee ammattitaidoton työvoima, jota korkea työvoimaverotus voi koskea ankarasti: ammattitaidottomalle työvoimalle (erityisesti naisille) työvoimatarjonnan käyrä olisi melko joustava, jolloin korkeat verot ja veronluonteiset maksut johtaisivat suhteellisen korkeisiin bruttopalkkavaatimuksiin ilman että nettopalkat laskisivat merkittävästi (sitä paitsi monissa jäsenvaltioissa käytettävät sosiaalimaksujen enimmäismäärät johtavat suhteellisesti korkeampiin sosiaaliturvamaksuihin ammattitaidottomalle kuin korkeasti koulutetulle työvoimalle); lisäksi ammattitaidottoman työvoiman korkeat palkat vaikuttaisivat enemmän työpaikkoihin: Valkoisen kirjan mukaan alhaisen palkkaryhmän palkka-työllisyys -jousto on kaksi kertaa korkeampi. Tämä voidaan selittää osittain sillä, että ammattitaidoton työvoima on homogeeninen ryhmä jolla ei ole erityisiä pätevyyttä työhön, mikä tarkoittaa "hinnan" (palkkojen) olevan tärkeämpi määriteltäessä ammattitaidottoman työvoiman kysyntää, sekä sillä että ammattitaidottoman työvoiman käyttö on suhteellisen yleistä paljon työvoimaa vaativalla palvelualalla; kehityskulkuja tulee tarkastella myös sitä taustaa vasten, että talous kansainvälistyy ja tekniset innovaatiot edistyvät, mitkä molemmat seikat johtavat ammattitaidottoman työvoiman kysynnän laskuun. >TAULUKON PAIKKA> 6.3.2. Kyseinen tiedostamaton "juonittelu" ammattitaidottoman työvoiman käyttöä vastaan kuvastuu työttömyystilastoissa: ammattitaidottoman työvoiman työttömyysaste on moninkertainen verrattuna korkeasti koulutetun työvoiman vastaavaan lukuun tai keskimääräiseen työttömyysasteeseen. Mm. tämä paljastaa ammattitaidottomien työttömyyden sisältävän rakenteellisia ongelmia. 6.4. Tehokasta sosiaalimallia kohti 6.4.1. Yllä mainittua taustaa vasten TSK puoltaa sitä, että eurooppalaisen työpaikkoja luovan strategian yhdeksi keskeiseksi painopisteeksi otetaan ammattitaidottoman työvoiman asema työmarkkinoilla. Ammattitaidottoman työvoiman pätevyyden parantaminen ammattikoulutusponnistelujen ja aktiivisen työmarkkinapolitiikan avulla tulee asettaa etusijalle. 6.4.2. Lähestymistapaa tulee kuitenkin tukea sellaisella talouspolitiikalla, jossa veroja ja veronluonteisia maksuja voidaan käyttää välineenä parempien työmahdollisuuksien tarjoamiseksi ammattitaidottomalle työvoimalle. 6.4.3. Verrattuna kaikkia työntekijäluokkia koskevien suurten linjojen toimenpiteisiin kyseisenlainen politiikka vaikuttaa työpaikkoihin pidemmän aikaa: sellainen mahdollisuus on hyvin rajallinen, että veronluonteisten maksujen alentaminen johtaisi palkkojen nettokasvuun verrattuna suurten linjojen toimenpiteisiin (luvut on analysoitu yllä); tällä tavoin luodut työpaikat ovat periaatteessa tulosta parantuneesta kilpailuasemasta suhteessa halvan työvoiman maihin, työvoiman vähäisemmästä korvaamisesta pääomalla sekä palvelusektorin laajenemisesta. Alkuperäinen vaikutus työpaikkoihin ei ole vaarassa kadota ajan myötä, koska Euroopan palkanalentamispolitiikka ei juuri vaikuta sisäiseen kilpailuasemaan. 6.4.4. Seuraavia lähteitä voidaan käyttää rahoittamaan ammattitaidottomalle työvoimalle suunnattujen maksujen vähennyksiä: 6.4.4.1. Korvaavat voitot Vaikka korvaavat voitot (lisääntyneiden työpaikkojen myötä lisääntyvät maksutuotot ja vähentyneet kulut) tulevat olemaan todellisia, ne eivät riitä korvaamaan veronluonteisten maksujen vähentymistä kokonaan. Esim. Valkoisen kirjan arvioiden mukaan korvaavat voitot muodostavat kolmanneksen vähenevien kulujen kokonaismäärästä. Siksi on ryhdyttävä lisätoimenpiteisiin sosiaaliturvajärjestelmien rahoituksen tasapainon säilyttämiseksi. 6.4.4.2. Verotaakan siirtäminen Sosiaaliturvamaksujen ja niistä saatavien voittojen perustaa on laajennettava. Sosiaaliturvajärjestelmien ei niinkään tule tähdätä työvoimatekijään (jolla jo nyt on melko raskas verotaakka) vaan sen tulee paremminkin tavoitella vaihtoehtoista rahoitusta. 6.4.4.3. Kulujen valvonta Kolmas ja viimeinen rahoituslähde koskee itse maksuja. Puuttumatta yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden olemukseen, kuten on taattu monissa EU:n sosiaaliturvajärjestelmissä, on yritettävä valvoa aiempaa paremmin kulujen todellista kasvua. Tämä voidaan tehdä esimerkiksi analysoimalla järjestelmällisesti, missä kohdin järjestelmien tehokkuutta voidaan parantaa. 6.4.5. Esimerkki Komission arvioiden mukaan () 1 %:n energiavero bkt:sta kasvattaisi lopulta (seitsemän vuoden kuluttua) työpaikkojen määrää jopa 3 % koko EU:ssa edellyttäen että kulujen vähennys on neutraali talousarvion kannalta ja että se on erityisesti kanavoitu ammattitaidottomalle ja huonosti palkatulle työvoimalle. Kyseiset arviot ovat tietenkin jossain määrin epävarmoja ja perustuvat ekonometrisiin malleihin, mutta vaikka todellinen tulos olisi vain puolet arvioidusta, kyseessä olisi suuri askel työttömyyden vähentämiseen EU:ssa. Kun työn verotus koskee suoraan itse työntekijöitä, seurauksena on, että käytettävissä oleva nettotulo pienenee ja samalla myös ostovoima. Siten yksityiskulutus pienenee ja samalla itse talouskasvu estyy. Bryssel, 21. joulukuuta 1995. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Carlos FERRER () Ks. tutkimus N:o 3 "Taxation, Employment and Environment: Fiscal Reform for Reducing Unemployment", European Economy N:o 56, 1994.