KOMISSION KERTOMUS - Talousuudistus : kertomus yhteisön tuote- ja pääomamarkkinoiden toiminnasta {SEK(2001)1993} {SEK(2001)1998}

Sisällys

1. Johdanto

2. Kansalaisten elämänlaadun parantaminen: kuluttaja- ja ympäristöasiat

2.1. 2.1 Hintojen lähentymiskehityksen hidastumisesta on saatu todisteita...

2.2. Sisämarkkinat ja ympäristönsuojelu: keino kansalaisten elämänlaadun parantamiseksi ja kestävän kehityksen tukemiseksi

2.3. Vähittäisrahoitusmarkkinoiden yhdentyminen

3. Tuote- ja pääomamarkkinoiden toiminnan tehostaminen

3.1. Suuntaukset tavara- ja palvelumarkkinoilla: Sisämarkkinoiden yhdentyminen teollisuustuotteiden kaupan osalta edistyy hyvin, mikä vaikuttaa myönteisesti jäsenvaltioiden kotimaan talouteen...

3.2. Pääoma- ja rahoituspalvelumarkkinat kuvastavat yritysten yleisten toimintaolosuhteiden heikentymistä...

3.3. Julkiset hankinnat: markkinoista tuli entistä avoimemmat vuonna 2000...

4. Liiketoimintaympäristön parantaminen: yrittäjyyden tukeminen

4.1. Valtiontuet: myönteinen kehitys

4.2. Verotus voi vaikuttaa vääristävästi yritysten päätöksentekoon ja kilpailuun...

4.3. Sääntelyn yksinkertaistaminen

4.4. Viime vuosina parantuneiden rahoitusolosuhteiden säilyminen on turvattava heikentyvässä taloudellisessa tilanteessa...

4.5. Innovaatiotoiminta on kilpailukyvyn välttämätön edellytys ja talousuudistuksen perustavoite

5. Päätelmät

1. Johdanto

Tämä on neljäs vuosittainen komission kertomus yhteisön tuote- ja pääomamarkkinoiden toiminnasta. Kertomuksen laadinnassa on otettu huomioon maaliskuussa 2000 Lissabonissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston asettamat pitkän aikavälin tavoitteet, Tukholmassa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, 12. maaliskuuta 2001 kokoontuneen sisämarkkinaneuvoston päätelmät sekä talouspolitiikan laajat suuntaviivat. Kertomus perustuu niihin ensisijaisiin tavoitteisiin, jotka komissio on määritellyt Tukholmassa kokoontuneelle Eurooppa-neuvostolle antamassaan yhteenvetoraportissa ja lokakuussa 2001 Ghentissä kokoontuneelle ylimääräiselle Eurooppa-neuvostolle antamassaan tiedonannossa (KOM(2001) 611) syyskuun 11. päivän tapahtumien todennäköisistä taloudellisista vaikutuksista. Tämän kertomuksen päätelmiä ja tuloksia käytetään sisämarkkinastrategian ajantasaistamisessa, uusien talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen laadinnassa sekä Barcelonassa maaliskuussa 2002 pidettävän Eurooppa-neuvoston kokouksen valmistelussa ja tässä yhteydessä laadittavassa komission seuraavassa yhteenvetoraportissa (joka on tarkoitus esittää ensi vuoden alkupuolella). Tässä kertomuksessa on otettu huomioon kolme uutta tärkeää tekijää.

1. On ilmennyt uusia tärkeitä syitä, joiden vuoksi talousuudistusta olisi nyt tuettava entistäkin voimakkaammin. Talousuudistus aloitettiin ja Lissabonin strategia käynnistettiin terveen talouskasvun aikana, mutta myönteiset talousnäkymät ovat nyt hiipumassa. Jos poliittinen tahto uudistusten toteuttamiseen pystytään säilyttämään, voidaan osaltaan vahvistaa luottamusta Euroopan ja maailman markkinoihin, jotka tällä hetkellä kärsivät sen puutteesta. Uudistukset saattavat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla siihen, miten Euroopan talous kestää tulevat kriisit. Sen selvittämiseksi, mihin uudistukset olisi kohdistettava ja miten kattavia niiden olisi oltava, tarvitaan kuitenkin hyvää markkinoiden joustavuuden seurantaan soveltuvaa järjestelmää etenkin silloin, kun tarkastellaan hintojen merkitystä markkinoiden sopeutusmekanismina. Tämän vuoksi ja sisämarkkinaneuvoston päätelmien mukaisesti tässä kertomuksessa esitetään aiempaa yksityiskohtaisempi analyysi vähittäiskaupan alan hinnoista sisämarkkinoilla.

2. Göteborgin Eurooppa-neuvosto on täydentänyt Lissabonissa vuoden 2000 maaliskuussa määriteltyjä pitkän aikavälin tavoitteita lisäämällä jo asetettuihin innovaatiotoiminnan, työllisyyden, yrittäjyyden ja sosiaalisen koheesion tavoitteisiin kestävän kehityksen tavoitteen. Viime vuonna laaditussa Cardiffin raportissa kiinnitettiin jo jonkin verran huomiota markkinoiden tehokkuuteen liittyviin ympäristönäkökohtiin. Kesäkuussa 2001 sisämarkkinaneuvosto hyväksyi lisäksi päätelmät, joissa ympäristönäkökohdat yhdennetään sisämarkkinapolitiikkaan keväällä 1998 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston esittämän kehotuksen mukaisesti. Göteborgin Eurooppa-neuvoston päätelmien mukaan tarvitaan lisätoimia, jotta sisämarkkinapolitiikalla voitaisiin aktiivisesti tukea kestävää kehitystä. Tässä kertomuksessa ehdotetaan kolmea uutta toimintalinjaa sekä uusia indikaattoreita sisämarkkinaneuvoston päätelmien mukaisesti.

3. Nizzan Eurooppa-neuvosto ehdotti päätelmiensä liitteenä olevassa julistuksessa, että komissio suorittaisi tuote- ja pääomamarkkinoiden seurantaa varten tarkoitetun Cardiffin prosessin yhteydessä monialaisen arvioinnin yleistä taloudellista etua koskevista palveluista. Aikaisemmissa kertomuksissa on jo käsitelty näitä palveluja, joskaan ei yhtä yksityiskohtaisesti kuin tänä vuonna. Arviointi on tämän kertomuksen erillisenä liitteenä.

Euroopan taloudella on edelleen vahva perusta, mutta maailmantalouden luottamuspula heikentää talousnäkymiä kaikkialla maailmassa. Tämänkaltaisessa tilanteessa lykätään helposti talousuudistuksen toteuttamista. EU:n talousuudistuksella on kuitenkin, kuten komission yhteenvetoraportissa osoitetaan, jo saavutettu tuloksia. Viime kuukausina on lisäksi saavutettu uusia tavoitteita (kuten poliittinen sopimus postipalvelujen markkinoiden entistä laajemmasta vapauttamisesta). Tarvitaan kuitenkin useita muita rakenteellisia muutoksia, jotta kaikki voisivat hyötyä erittäin joustavista tuote- ja pääomamarkkinoista. Jos poliittinen tahto uudistusten toteuttamiseen heikkenee nyt, Lissabonissa asetettujen kilpailua koskevien tavoitteiden saavuttaminen käy mahdottomaksi.

Tämän kertomuksen rakenne noudattaa sisämarkkinastrategiaa varten määriteltyä tavoiterakennetta. Seuraavassa luvussa tarkastellaan, miten hyvin tavara- ja palvelumarkkinat toimivat kansalaisen näkökulmasta katsottuna. Tämän jälkeen selvitetään, miten tavara-, palvelu- ja pääomamarkkinat sekä julkisten hankintojen markkinat ovat viime aikoina kehittyneet, minkä jälkeen arvioidaan markkinoiden toiminnan vaikutuksia liiketoimintaan ja yrittäjyyteen.

2. Kansalaisten elämänlaadun parantaminen: kuluttaja- ja ympäristöasiat

Kansalaiset ovat sisämarkkinoiden tärkein edunsaajaryhmä; tämä on komission näkemys, joka on otettu valmistelun lähtökohdaksi kaikilla tämän kertomuksen osa-alueilla, joihin kuuluvat mm. vähittäiskaupan hintojen analyysi, vähittäisrahoituspalvelut, kestävä kehitys sekä yleistä taloudellista etua koskeviin palveluihin liittyvä liite.

2.1. Hintojen lähentymiskehityksen hidastumisesta on saatu todisteita...

Yhdentyneitä tuotemarkkinoita, jotka ovat kilpailuun perustuvien markkinoiden ehdoton edellytys, tarvitaan välttämättä, jotta Euroopan kansalaiset voisivat hyötyä sisämarkkinoista. Ne auttavat tämän lisäksi Euroopan taloutta kestämään paremmin ulkoa tulevat kriisit.

Hintojen lähentyminen on hyvä markkinoiden yhdentymisasteen mittari. Tämän vuoksi on huolestuttavaa, että joitakin vuosia jatkuneen selkeän lähentymiskehityksen jälkeen muutos vuonna 1999 oli suhteellisen pieni. Lähentymiskehitys näyttää hidastuneen 1990-luvun jälkipuoliskolla [1] (katso kuvio 1). Hintojen hajonta on vuodesta 1998 säilynyt pieniä muutoksia lukuun ottamatta lähes ennallaan. On kuitenkin huomattava, että indikaattorin laadintamenetelmä muuttui vuonna 1999, mikä vaikeuttaa vuosien 1998 ja 1999 lukujen vertailua. Hintojen seurantaa on tämän vuoksi jatkettava pidempään, jotta voitaisiin selvittää, onko kyse merkitsevästä muutoksesta. Lisäksi koska kyseessä on rakenteellinen indikaattori, lopulliset päätelmät tehdään hintavaihtelun pitkän aikavälin trendin perusteella (ei siis yhden vuoden aikana saatujen tulosten perusteella).

[1] Hintahajontaa mitataan aiempien vuosien tapaan variaatiokertoimella, joka mittaa hintojen poikkeamaa EU:n keskihinnasta. Vuonna 1999 tämä hajonta oli 14,55 prosenttia ja vuonna 1998 14,40 prosenttia.

Vuoden 1999 luvut ja vuodelle 2000 laadittu ennuste näyttävät joka tapauksessa vahvistavan sen, että hintojen lähentyminen on viime vuosina hidastunut. Vähittäiskaupan alan hinnat alkoivat 15 EU-maassa lähentyä sen jälkeen, kun Ruotsi, Itävalta ja Suomi (joissa kaikissa hintataso vähittäiskaupan alalla on korkea) liittyivät EU:hun, mutta tämä kehitys alkoi hidastua vuosikymmenen lopulla.

Tarkempi analyysi osoittaa, että kehityssuuntaus hintojen vaihtelussa on 1990-luvulla ollut eri aloilla hyvin erilainen. Esimerkiksi elintarvikkeiden (öljyjen ja rasvojen, lihan sekä leivän ja viljatuotteiden) hinnat lähenivät yhteisössä merkittävästi vuosina 1990-1998. Sen sijaan joidenkin muiden tuoteryhmien, kuten tupakan, polttoaineiden ja tiettyjen palvelujen, kuten kuljetus- ja rakennusalan palvelujen, hinnat lähenivät hyvin vähän, ja toisinaan oli havaittavissa jopa hintahajonnan lisääntymistä (katso taulukko 1 ja laatikko 1).

Supermarkettien vähittäishinnat vaihtelevat suuresti...

Supermarketeissa myytävien tuotteiden (eli elintarvikkeiden, henkilökohtaisen hygienian hoitoon tarkoitettujen tuotteiden sekä pesu- ja puhdistusaineiden) hinnat lähenivät 1990-luvulla. Tämä on yksi niistä johtopäätöksistä, jotka perustuvat supermarkettituotteiden hintojen seurantaa ja analyysia varten tehtyyn komission tutkimukseen (katso laatikko 2) [2]. Tällä tutkimuksella täydennetään toista komission tekemää tutkimusta, joka koskee tuoreiden elintarvikkeiden ja kulutuselektroniikkatuotteiden vähittäishintoja ja jonka tulokset esiteltiin toukokuussa 2001 esitetyssä sisämarkkinoiden tulostaulussa. Supermarkettituotteiden hinnoissa on kaikesta huolimatta edelleen merkitseviä/merkittäviä eroja, joita tarkastellaan tässä kertomuksessa yksityiskohtaisesti. Perimmäisenä tavoitteena on EU:ssa esiintyvien hinnanerojen vertailuanalyysin tekeminen. Maiden välillä esiintyvät vähittäiskaupan hinnanerot voidaan tässä yhteydessä jakaa komponentteihinsa siten, että voidaan selvittää näitä eroja aiheuttavat tekijät [3]. Näin voidaan puolestaan selvittää, millaisia talousuudistuksia tarvitaan hintojen lähentymiskehityksen tukemiseksi ja vähittäismarkkinoiden toiminnan parantamiseksi, mikä on kaikilta osin kuluttajien etujen mukaista.

[2] Tämä on osa useiden komission yksiköiden (sisämarkkinoiden pääosaston, terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosaston ja tilastotoimiston) toteuttamaa pitkän aikavälin hanketta, johon liittyy myös muita tavoitteita kuin hintojen lähentymisen mittaaminen.

[3] Mahdollisia hintahajontaa selittäviä tekijöitä on tarkasteltu asiakirjassa "European Economy Supplement A", nro 7, heinäkuu 2001.

Yleiseurooppalaisten supermarkettituotteiden (supermarketeissa kaikkialla Euroopassa myytävien tuotteiden) hintahajonta on sisämarkkinoilla säilynyt melko suurena. Vähittäishinnat voivat EU-maissa olla jopa 40 prosenttia EU:n keskiarvon ala- tai yläpuolella (katso taulukko 2). Keskimääräinen hinnanero on noin 30 prosenttia. Tilannetta voidaan havainnollistaa seuraavilla esimerkeillä: tanskalaisesta supermarketista ostetun kolajuoman hinta voi olla lähes kaksinkertainen saksalaisesta supermarketista ostetun vastaavan kolajuomaan hintaan verrattuna ja tietynmerkkisen kivennäisveden hinta voi olla Ruotsissa lähes 300 prosenttia korkeampi kuin Ranskassa (katso taulukot 2 ja 3).

Yleiseurooppalaiset tuotteet ovat yleensä muita kalliimpia mutta niiden hinnat vaihtelevat vähemmän kuin samantyyppisten kansallisten merkkituotteiden tai sellaisten samantyyppisten kansallisten tai kansainvälisten merkkituotteiden, joita myydään vain alle puolessa jäsenvaltioista. Näitä tuotteita kutsutaan tietokannassa geneerisiksi tuotteiksi (katso taulukot 3 ja 4). Niissä tapauksissa, joissa geneeriset tuotteet ovat kalliimpia, hinnanero on melko pieni.

Eriytettyjen tuotteiden hinnat vaihtelevat yleensä enemmän kuin homogeenisten tuotteiden hinnat, joskaan tämä ei aina pidä paikkaansa...

Sellaisten samantyyppisten merkkituotteiden hinnat, jotka on aidosti eriytetty eri markkinasegmenttejä varten tai joiden eriyttäminen perustuu runsaaseen mainontaan (esim. shampoo), vaihtelevat huomattavasti enemmän kuin sokerin tai voin kaltaisten homogeenisten tuotteiden hinnat (katso taulukko 5). Tämä on oletettavissa. Yllättävämpää on tiettyjen hyvin homogeenisten tuotteiden, kuten jauhojen ja tiettyjen pakastevihannesten, hintavaihtelu EU:ssa.

Hintahajonnan vertailuanalyysi - hintahajonta EU-maiden välillä on suurempi kuin hintahajonta alueiden välillä...

Tietyn tuotteen hintahajonta kunkin jäsenvaltion sisällä on aina vähäisempää kuin kyseisen tuotteen hintahajonta maiden välillä. Tietyn maan sisällä hinnat poikkeavat kansallisesta keskiarvosta yleensä noin 5 prosenttia; maiden välillä poikkeama on 20 prosenttia tai enemmän.

Tästä huolimatta on joitakin tuotteita, joilla jäsenvaltion sisäinen hintahajonta sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa kyseisten tuotteiden kotimainen hintahajonta on suurin, on yhtä suuri kuin näiden tuotteiden hintahajonta EU:n jäsenvaltioiden välillä (katso taulukko 2). Näidenkin tuotteiden osalta jäsenvaltion sisäinen hintahajonta sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa kyseisten tuotteiden kotimainen hintahajonta on toiseksi suurin, on kuitenkin aina huomattavasti vähäisempää kuin hintahajonta EU:n tasolla. EU:n markkinat ovat näiden tuotteiden osalta toisin sanoen selvästi kansallisia markkinoita heikommin yhdentyneet.

Onko hintataso toisissa maissa aina korkeampi kuin toisissa-

Hintataso ei säännönmukaisesti ollut EU:n keskihintatasoa korkeampi tai alhaisempi yhdessäkään tutkituista 14 jäsenvaltiosta. Taulukosta 3 ja kuviosta 2 käy kuitenkin ilmi, että joissakin maissa (kuten Espanjassa ja Saksassa) hintataso on keskimääräistä alhaisempi, kun taas toisissa, kuten Ruotsissa, Suomessa ja Tanskassa, se on keskimääräistä korkeampi. Tarkempi analyysi vahvistaa sen (katso laatikko 3), että näillä mailla hintataso on yleensä EU:n keskihintatasoa korkeampi, kun taas muun muassa Espanjassa ja Saksassa supermarkettituotteiden hintataso on EU:n keskihintatasoa alhaisempi. Tämä ei kuitenkaan päde johdonmukaisesti kaikkiin tuotteisiin. Tämä tulos on toukokuun 2001 tulostauluun sisältyvien, kulutuselektroniikkaa ja tuoreita elintarvikkeita koskevien tulosten mukainen. Välillisten verojen huomioon ottaminen muuttaa maiden hintatasojärjestystä vain hiukan.

Maantieteelliset tai maakohtaiset tekijät eivät selitä kovinkaan suurta osaa hintavaihtelusta

Se, ettei koko tuotejoukon osalta esiinny johdonmukaisia maakohtaisia hintapoikkeamia, voi olla osoitus siitä, että hinnanerot selittyvät pääasiassa "taloudellisista" tekijöistä eivätkä "maantieteellisistä tai maakohtaisista" tekijöistä. Taloudellisia tekijöitä ovat mm. ala- ja jopa tuotekohtaiset erot, jotka liittyvät valmistajan tai jakelukanavan keskittymisasteeseen, yritysten toimintatapoihin tai tiettyihin tuoteryhmiin sovellettavaan sääntelyyn. Maakohtaiset tekijät, kuten kuljetuskustannukset, tuloerot, kulutustottumuksiin liittyvät erot, palkkaerot tai paikallisissa tuotantopanosten hinnoissa esiintyvät erot eivät yhdistettyinäkään selitä kovinkaan suurta osaa hintahajonnasta. Niiden osuus on enintään noin 21 prosenttia kaikesta maiden välisestä hintojen vaihtelusta. Varsinkaan tuloerot eivät yksinään selitä hintojen vaihtelua tyydyttävällä tavalla. Korkean tulotason maissa, kuten Saksassa, on tuotteita, joiden vähittäishinnat ovat alhaiset, eikä vähittäishintataso matalan tulotason maissa, kuten Kreikassa ja Portugalissa, ole erityisen alhainen.

Vaikka maakohtaiset tekijät eivät johdonmukaisesti vaikuta hintoihin, ne saattavat tästä huolimatta vaikuttaa yksittäisten tuotteiden hintatasoon [4]. Esimerkiksi elintarvikejalosteiden koostumusta sääntelevillä kansallisilla laeilla on vaikutusta vain tiettyihin erityistuotteisiin. Koska kaikkia otokseen sisältyviä tuotteita ei mainosteta yhtä paljon, kansalliset mainontaa koskevat säännökset eivät vaikuta kaikkiin otoksen tuotteisiin samalla tavalla. Myös franchising-sopimuksia, kaupan aukioloaikoja, kierrätysvaatimuksia jne. koskeva sääntely voi vaikuttaa eri tuotteisiin eri tavoin.

[4] Tiedot eivät ole riittävän yksityiskohtaiset tämä hypoteesin testaamiseksi.

Maantieteelliset tekijät eivät näin ollen selitä supermarkettituotteiden hintojen hajontaa kovinkaan hyvin. Tämän vuoksi on todennäköistä, että supermarkettituotteiden vähittäishintojen hintahajontaa EU:n sisällä voidaan selittää taloudellisilla tekijöillä. Tämä pätee myös kansalliseen hintahajontaan. Maiden välinen hintahajonta saattaa EU:ssa olla suurempi kuin tietyn jäsenvaltion alueiden välinen hintahajonta, mutta sekä alueiden että maiden välisen hintahajonnan selittäjänä ovat maantieteellisten tekijöiden sijasta taloudelliset tekijät (katso laatikko 3).

Markkinoiden keskittymisaste vaihtelee suuresti eri maiden välillä...

Markkinoiden keskittymisaste kolmen merkittävimmän kotitaloustuotemerkin perusteella mitattuna vaihtelee suuresti maittain. Keskittymisasteen voidaan olettaa olevan keskimääräistä korkeampi keskimääräistä pienemmillä kansallisilla markkinoilla (kuten kuviosta 3 käy ilmi), mutta tämä oletus ei aina pidä paikkaansa. Kolmen tärkeimmän pintojen puhdistusainemerkin osuus markkinoista on Tanskassa 87 prosenttia, Ranskassa 86 prosenttia mutta Espanjassa vain 33 prosenttia. Tämänkaltaiset erot vaihtelevat huomattavasti alan mukaan kussakin maassa. Esimerkiksi Saksassa keskittymisaste perunalastujen markkinoilla on melko korkea mutta pastatuotteiden markkinoilla melko alhainen. Paikalliset kilpailuolosuhteet saattavat selittää suuren osan näistä eroista.

Valmistajien markkina-aseman ja supermarkettituotteiden hintatason välinen suhde ei kuitenkaan ole yksiselitteinen. Kun tarkastellaan markkina-aseman ja hinnan välistä korrelaatiota, havaittavissa ei näyttäisi olevan selkeää johdonmukaisuutta. Vähittäiskaupan alan keskittymisaste, jakelukanavat, sääntely-ympäristö, jakelusta vastaavien ja valmistajien keskinäinen neuvotteluasema sekä valmistajien välinen ja jakelijoiden välinen kilpailu ovat kaikki tekijöitä, jotka vaikuttavat vähittäisalan hintoihin. Tämän vuoksi ei ole mahdollista osoittaa selkeää suoraa yhteyttä supermarkettituotteiden hintojen ja valmistajien keskittymisasteen välillä. [5]

[5] Markkina-aseman vaikutuksia vähittäishintoihin vähittäismyyntiketjun eri vaiheissa tarkastellaan kahden ruotsalaisen taloustieteilijän laatimassa artikkelissa "Food prices and market structure in Sweden", M. Asplund ja R. Friberg, SSEE/EFI Working Paper 318.

Vähittäisalan rakenne on jäsenvaltioissa erilainen, mikä saattaa auttaa selittämään maiden välisiä hinnaneroja...

Kilpailu jakelualalla sekä alan rakenteeseen vaikuttava sääntely on eri jäsenvaltioissa erilaista. Nämä paikalliset olosuhteet ovat tärkeitä hintoihin vaikuttavia tekijöitä. Eri myymälätyyppien hinnat poikkeavat toisistaan huomattavasti. Tämä vaihtelu ei ole kaikkien tuotteiden eikä kaikkien maiden osalta yhtä suurta, mutta hypermarkettien ja alennusmyymälöiden hinnat ovat keskimäärin viisi prosenttia supermarkettien hintoja alhaisempia. Maissa, joissa supermarkettien osuus jakelualalla on suuri, myös hintataso on yleensä keskimääräistä korkeampi (katso kuvio 4).

Vähittäishintojen hajonnan vähentäminen edellyttää kilpailuhakuisempaa ja tehokkaampaa vähittäiskaupan jakelujärjestelmää. Vähittäisjakelun kilpailu lisää paineita jakelumarginaalin pienentämiseen, jolloin vähittäishinnat laskevat ja niiden hajonta vähenee. Tehokkaammat kilpailuun perustuvat vähittäiskaupan jakelujärjestelmät johtaisivat tämän vuoksi alhaisempiin hintoihin Euroopan markkinoilla. Kuten kuviosta 5 käy ilmi, eri myymälätyyppien väliset merkittävät hinnanerot osoittavat, että maissa, joissa hintataso on keskimääräistä korkeampi, jakeluketjun tehostamisesta voidaan saada merkittävää hyötyä.

Yhteenveto...

Aggregoidut hintatiedot näyttävät osoittavan, että yksityisen kulutuksen hintojen lähentyminen on viime aikoina hidastunut. Supermarketeissa myytävien kulutustavaroiden markkinat ovat jatkuvasti yhdentyneet vuodesta 1990 lähtien, mikä on vähentänyt hintojen hajontaa näillä markkinoilla EU:ssa. Tästä huolimatta sisämarkkinoilla esiintyy edelleen hintojen hajontaa. Näyttää siltä, että tämä hajonta voidaan selittää taloudellisilla ja alakohtaisilla tekijöillä maakohtaisten tekijöiden sijasta. Tämä markkinoilla edelleen havaittavissa oleva hintahajonta voidaan näin ollen parhaiten poistaa talousuudistusten ja kilpailutoimenpiteiden avulla. [6]

[6] Äskettäin julkaistussa kuluttajansuojaa koskevassa vihreässä kirjassa (KOM(2001) 531) esitetään joitakin keinoja kilpailun lisäämiseksi yritysten ja kuluttajien välisillä sekä vähittäiskaupan alan markkinoilla.

2.2. Sisämarkkinat ja ympäristönsuojelu: keino kansalaisten elämänlaadun parantamiseksi ja kestävän kehityksen tukemiseksi

Euroopan unioni antoi Lissabonissa poliittisen sitoumuksen uudistusten toteuttamisesta taloudessa ja sosiaalialalla. Göteborgissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto lisäsi jo asetettuihin tavoitteisiin ympäristöulottuvuuden vahvistamalla kestävän kehityksen strategian. Sisämarkkina-, kuluttaja- ja matkailuasioita käsittelevä neuvosto tuki Göteborgissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston työtä vahvistamalla strategian, jolla kestävään kehitykseen ja ympäristönsuojeluun liittyvät näkökohdat on tarkoitus sisällyttää sisämarkkinapolitiikkaan. Strategian tavoitteena on Helsingissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston kehotuksen mukaisesti ympäristötavoitteiden ottaminen osaksi tavaroiden ja palvelujen vapaata kauppaa sisämarkkinoilla. Tavoitteena on sellaisten sisämarkkinoiden luominen, joilla ympäristön suojelun ja sosiaalisen koheesion taso on korkea ja joilla talouskasvu on nopeaa.

Sisämarkkinaneuvosto määritteli useita indikaattoreita, joita voidaan käyttää strategian täytäntöönpanon seurannassa. Koska strategia on vasta äskettäin määritelty, tarvitaan tietoa indikaattorien viimeaikaisesta kehityksestä ja niiden nykytilanteesta. Näitä tietoja voidaan käyttää lähtökohtana tulevassa seurannassa.

Indikaattorit voidaan jakaa kahteen ryhmään. Ensimmäisen ryhmän indikaattorit osoittavat, missä määrin ympäristönsuojelunäkökohdat on otettu huomioon markkinoilla saavutetuissa tuloksissa, itsesääntelyssä ja markkinamekanismeissa. Ne ovat tärkeitä, sillä ne osoittavat, milloin yritykset ja markkinat ovat parantamassa ympäristönsuojelun tasoa, jolloin ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi toteutettavien julkisten toimenpiteiden tai tässä tarkoituksessa annettavien säädösten tarve vähenee. Toiseen ryhmään kuuluvat politiikan indikaattorit, jotka mittaavat, missä määrin ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi toteutettava julkinen politiikka vaikuttaa talouden toimintaan ja millaisia ristiriitoja politiikan eri osa-alueilla asetettujen tavoitteiden välillä esiintyy.

Markkinat ja yritykset ovat nopeasti parantamassa ympäristönsuojelun tasoa, mutta julkisia toimenpiteitä tarvitaan edelleen, jotta kestävän kehityksen mukaisten tavoitteiden saavuttaminen voitaisiin varmistaa...

Markkinoilla saavutetut tulokset osoittavat, että ympäristönäkökohdat otetaan yhä paremmin huomioon eri aloilla. Eurooppalaiset yritykset toteuttavat useista eri syistä toimenpiteitä, jotka sekä lisäävät markkinoiden tehokkuutta että noudattavat yhä paremmin kestävän kehityksen mukaisia periaatteita. ISO 14000 -sertifikaatteja, joita myönnetään yksityissektorin yrityksille hyvästä ympäristönhoidosta ja hyvistä ympäristönhallintaan liittyvistä tuloksista, myönnettiin eurooppalaisille yrityksille vuonna 2000 nelinkertainen määrä vuosien 1996-1998 keskiarvoon verrattuna (katso taulukko 6A). Brittiläiset, ruotsalaiset ja tanskalaiset yritykset ovat saavuttaneet tällä osa-alueella merkittäviä tuloksia. Myönnettyjen ympäristömerkkien määrä on sen sijaan hyvin vähäinen. Ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmää (EMAS) koskevien sertifikaattien määrä kasvaa lupaavasti mutta on edelleen melko vähäinen etenkin tietyissä maissa (katso taulukko 6A).

Julkissektorin toimet ovat välttämättömiä kestävän kehityksen tavoitteiden saavuttamiseksi. Politiikkaa koskevat indikaattorit osoittavat, että jäsenvaltiot pyrkivät yhä aktiivisemmin ympäristötavoitteiden saavuttamiseen. Politiikan keinoista yleisimmin käytetyt ovat sääntely ja valtiontuki. Energiansäästöön ja ympäristöön liittyvistä tavoitteista aiheutuvat valtiontukimenot ovat EU:ssa yleisesti ottaen kasvaneet, vaikka valtiontuen kokonaismäärä on vähentynyt. Näitä tavoitteita varten myönnettävä tuki on merkittävää Saksassa sekä etenkin Alankomaissa ja Tanskassa. Niiden EY:n direktiivien määrä, joihin sisältyy ympäristöulottuvuus, on lisääntynyt jatkuvasti viimeksi kuluneiden kymmenen vuoden aikana. Muita, markkinamekanismeja lähempänä olevia politiikan keinoja käytetään harvemmin. Esimerkiksi ympäristöveroilla on toissijainen merkitys: vuonna 1999 niiden osuus valtion yhteenlasketuista verotuloista oli 5,2 prosenttia, mikä on alle vuosien 1995-1998 keskimääräisen tason (katso taulukko 6 B).

Ympäristödirektiivien määrän kasvua on seurannut se, että ympäristödirektiivien rikkomista koskevien tapausten määrä oli vuonna 2000 huomattavasti suurempi kuin aikaisempina vuosina, vaikka jäsenvaltioiden kokonaistäytäntöönpanovaje on säilynyt lähes ennallaan (katso taulukko 6B).

Ympäristönäkökohtien lisääntynyt huomioonottaminen ei ole sanottavasti haitannut sisämarkkinoiden toimintaa. Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/43/EY mukaisesti ilmoitettujen kansallisten standardien määrä on viime vuosina lisääntynyt huomattavasti, mutta ilmoitettujen ympäristöstandardien määrä on säilynyt lähes ennallaan. Niiden rekisteröityjen tapausten määrä, jotka koskevat sisämarkkinadirektiiveihin sisältyvien ympäristöön, turvallisuuteen tai pakkaamiseen liittyvien säännösten rikkomista, on viimeksi kuluneiden viiden vuoden aikana säilynyt vähäisenä (katso taulukko 6 B).

Kestävää kehitystä tukevat sisämarkkinat...

Ympäristötavoitteiden noudattamisen varmistaminen ei yksinään riitä. Sisämarkkinoiden toiminnalla voidaan myös aktiivisesti tukea kestävää kehitystä. Jatkossa voidaan toteuttaa muun muassa seuraavat toimet, joilla sisämarkkinat saadaan tukemaan kestävää kehitystä entistä paremmin:

- Otetaan käyttöön päästölupakauppaa koskevat markkinainstrumentit, joita ei vielä ole käytössä yhteisön tasolla. Päästölupakauppaa ei käydä EU:n tasolla siitä huolimatta, että nämä instrumentit ovat sekä talouden että ympäristön näkökulmasta tehokkaita. Yhteisön kehys tarjoaa selkeitä etuja, kun halutaan minimoida mahdolliset kansainväliseen päästölupakauppaan liittyvät koordinointiongelmat. Näiden instrumenttien käyttöönotto voi auttaa yhteisöä saavuttamaan ne ympäristötavoitteet, joihin se on sitoutunut, sekä pienentämään päästöjen vähentämisen kokonaiskustannuksia. Komissio on äskettäin antanut päästölupakauppaa koskevan direktiiviehdotuksen KOM(2001) 581.

- Otetaan käyttöön yksityissektorin markkinainstrumentit, joiden tarkoituksena on estää ympäristövastuisiin liittyvät markkinahäiriöt. Komissio on julkaissut ympäristövastuita käsittelevän valkoisen kirjan (KOM(2000) 66), joka sisältää ehdotuksia "saastuttaja maksaa" -periaatteen soveltamisen edistämiseksi. Tietyntyyppisten rahoitusinstrumenttien, kuten vapaaehtoisten ympäristövastuuvakuutusten, kehittämisellä voitaisiin poistaa markkinahäiriöitä ilman, että tarvitaan julkisen sektorin toimia. Ympäristövahinkoja koskevien vastuuvakuutusten markkinat ovat tällä hetkellä melko pienet, ja niillä toimivat yleensä vain erikoistuneet vakuuttajat. Tämän markkinasegmentin asteittaisesta markkinalähtöisestä laajentumista hyötyisivät sekä ympäristö että sisämarkkinat. Komissio käsittelee parhaillaan ympäristövastuita koskevaa ehdotusta, joka tarjoaa perustan näiden instrumenttien kehittämiselle.

- Suoritetaan kokonaisvaltainen vaikutustenarviointi. Komissio on osana sääntelyn laadunparantamiseen ja yksinkertaistamiseen liittyviä toimia esittänyt Laekenin Eurooppa-neuvostolle ehdotuksen sen varmistamiseksi, että kaikkiin tärkeisiin poliittisiin ehdotuksiin liittyy kestävään kehitykseen kohdistuvien vaikutusten arviointi, jossa arvioidaan ehdotuksen mahdolliset taloudelliset, sosiaaliset ja ympäristöön kohdistuvat vaikutukset. Laajentamalla näiden menettelyjen käyttöä voidaan varmistaa, että sisämarkkinapolitiikan ja kestävän kehityksen politiikan suunnittelu ja täytäntöönpano koordinoidaan mahdollisimman hyvin.

2.3. Vähittäisrahoitusmarkkinoiden yhdentyminen

Viime vuoden kertomuksessa todettiin, että rajatylittävät tilisiirrot ovat kansalaisten kannalta hyvin tärkeä sisämarkkinoiden osa-alue. Komissio on jatkanut rajatylittävistä tilisiirroista perittävien kulujen tarkkaa seurantaa. Sadan euron määräisestä tilisiirrosta EU:n sisällä perittävät keskimääräiset kulut ovat säilyneet suurina (katso kuvio 6). Nämä kulut ovat ehdottomasti ristiriidassa hyvin toimivan, täysin yhdentyneen rahaliiton kanssa. Ristiriita on vieläkin suurempi, kun tarkastellaan niiden kehitystä. Vaikka EU:ssa veloitettavat keskimääräiset kulut ovat pienentynyt 5,8 prosenttia, joissakin maissa kulut ovat kasvaneet huomattavasti, ja seitsemän vuoden jaksolla tapahtunut lasku on yleisesti ottaen melko pieni (katso kuvio 7).

Myös muuntyyppisistä rajatylittävistä maksuista veloitetaan hyvin erisuuruisia mutta kaikkiaan melko suuria kuluja (katso taulukko 7). Komissio on euroseteleiden- ja kolikoiden käyttöönottoon liittyen laatinut asetusehdotuksen (KOM(2001) 439), johon sisältyvän periaatteen mukaan euromääräisistä kotimaisista ja euromääräisistä rajatylittävistä maksuista veloitettavien kulujen olisi oltava yhtä suuret. Huolimatta toistuvista kehotuksista rajatylittävistä maksuista perittävien kulujen vähentämiseen kehitys markkinoilla ei ole edennyt riittävän pitkälle eikä riittävän nopeasti, jotta voitaisiin varmistaa hyvin toimiva yhtenäinen maksualue sisämarkkinoilla.

Tämä asetusluonnos [7] on vain osa rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmaa, joka on kokonaisvaltainen ohjelma täysin yhdentyneiden vähittäisrahoitusmarkkinoiden luomiseksi vuoteen 2005 mennessä. Toimintasuunnitelma perustuu riittävän lainsäädäntökehyksen luomiseen, kuluttajien luottamuksen vahvistamiseen ja rahoitusmarkkinoiden vakauden varmistamiseen. Näiden tavoitteiden saavuttaminen on välttämätöntä, jotta kuluttajat voisivat hyötyä sisämarkkinoista täysimääräisesti. Niillä on merkitystä myös muille markkinoille ja niistä hyötyvät myös muut kuin rahoituspalvelumarkkinat. Rahoituspalvelumarkkinoiden toiminnalla voidaan myös tukea tavara- ja palvelumarkkinoiden toimintaa siten, että vähennetään rajatylittävän kaupallisen toiminnan vähittäiskustannuksia. Vähittäisrahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toteuttamisesta saadaan siis kaksinkertainen hyöty: aiempaa luotettavamman ja tehokkaamman maksujärjestelmän lisäksi kuluttajat ja yritykset hyötyvät pienentyneiden kaupan kustannusten ansiosta myös aiempaa laajemmista kaupankäyntimahdollisuuksista ja lisääntyneestä kilpailusta.

[7] Rahoituspalvelujen etämyyntiä koskevan direktiivin osalta viime aikoina saavutetut tulokset ovat toinen hyvin merkittävä edistysaskel vähittäisrahoituspalvelujen sisämarkkinoiden luomisessa.

3. Tuote- ja pääomamarkkinoiden toiminnan tehostaminen

Sisämarkkinaneuvosto on todennut, että "hyödyke- ja pääomamarkkinoiden tarjoamista mahdollisuuksista voi saada täyden hyödyn vasta, kun ne ovat täysin yhdentyneet ja toimivat tehokkaasti..." Tämän integraation varmistamiseksi se on lisäksi todennut, että "....säännöllinen ja järjestelmällinen seuranta sekä markkinoiden kilpailukykyyn vaikuttavan rakennekehityksen analysointi on tärkeää, jotta voidaan varmistaa, että kansalaiset hyötyvät talousuudistuksesta". Tässä luvussa tarkastellaan tuotemarkkinoiden yhdentymiskehityksessä lähiaikoina kauppavirtojen perusteella havaittavissa olleita tärkeitä kehityssuuntauksia sekä pääomamarkkinoiden ja rahoituspalvelumarkkinoiden kehitystä. Rakenneuudistuksen toteuttaminen on talouskasvun hidastumisen vuoksi entistäkin tärkeämpää, koska sen avulla voidaan minimoida kasvun hidastumisen kielteiset vaikutukset ja tukea talouden elpymistä.

3.1. Suuntaukset tavara- ja palvelumarkkinoilla: Sisämarkkinoiden yhdentyminen teollisuustuotteiden kaupan osalta edistyy hyvin, mikä vaikuttaa myönteisesti jäsenvaltioiden kotimaan talouteen...

Kauppa on sisämarkkinoiden perustamisesta lähtien jo lähes kymmenen vuoden ajan jatkuvasti lisännyt jäsenvaltioiden markkinoiden integraatiota. Teollisuuden rajatylittävä kauppa kasvaa 15 jäsenvaltion EU:ssa nopeammin kuin BKT (katso kuvio 8), minkä ansiosta kilpailu jäsenvaltioiden markkinoilla lisääntyy ja kuluttajat pääsevät hyötymään lisääntyneistä valinnanmahdollisuuksista sekä edullisemmista hinnoista.

Tuontikaupan kehityksen seuraaminen on erityisen tärkeää, sillä tuonti lisää kilpailua kansallisilla markkinoilla. Lisäksi jäsenvaltiot voivat tuonnin ansiosta hankkia muualta parempaa teknologiaa, mikä lisää kotimaista tuottavuutta. On arvioitu, että jos teollisuudenalan sisäisen tuonnin volyymi kasvaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa yhden prosentin, tämä lisää teknistä tehokkuutta 0,31 prosenttia [8]. Miten avoimia jäsenvaltioiden markkinat sitten ovat tuonnin osalta- Kuviossa 9 on esitetty tuonnin merkitys kussakin jäsenvaltiossa suhteessa kyseisen jäsenvaltion kotimaan talouden volyymiin. Toisessa ääripäässä on Belgian ja Luxemburgin muodostama talousalue, jolla tuonnin osuus on noin 50 prosenttia BKT:sta ja toisessa Italia, jossa tuonnin osuus on noin 15 prosenttia BKT:sta. Sekä muista jäsenvaltioista että muualta maailmasta peräisin olevan tuonnin merkitys on jäsenvaltioissa vuodesta 1995 yleisesti ottaen kasvanut; mitattuna suhteessa BKT:hen tämä kasvu on enimmillään ollut neljä prosenttia (katso kuvio 10). On kuitenkin huomattava, että tuonnin merkityksen kasvu on Belgian ja Luxemburgin muodostamalla talousalueella ollut yli 12 prosenttiyksikköä ja Alankomaissa lähes 11 prosenttiyksikköä, kun taas Yhdistyneen kuningaskunnan, Tanskan ja Italian osalta on havaittavissa vain hyvin pieni muutos. EU:sta peräisin olevan tuonnin merkitys on Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Italiassa itse asiassa jopa hieman vähentynyt.

[8] Hubert, F. and Pain, N. (2000) Inward investment and technical progress in the United Kingdom manufacturing sector, NIESR, London. Tekninen tehokkuus määritellään tässä seuraavasti: työvoiman tuottavuuden kasvu, joka ei johdu skaalavaikutuksista tai alan rakenteellisista tekijöistä. Tutkimuksessa ei ole otettu huomioon yhtä tärkeää tuottavuutta lisäävää tekijää, joka usein, joskaan ei välttämättä, liittyy suoriin ulkomaisiin sijoituksiin. Tämä tekijä on koulutetun työvoiman liikkuvuudesta johtuva teknisen tietämyksen siirto. Koska kyseessä on tärkeä tuottavuutta kasvattava lisätekijä, parhaillaan käynnissä olevat, koulutetun työvoiman vapaata liikkuvutta helpottavat poliittiset uudistukset ovat entistäkin kiireellisempiä.

EU:hun suuntautuvan viennin arvo on vuodesta 1995 lähtien kasvanut kaikissa jäsenvaltioissa Kreikkaa lukuun ottamatta. Tämä johtuu osaksi siitä, että Kreikka on suunnannut vientiään EU:n markkinoiden sijasta ehdokasmaiden, etenkin Bulgarian, markkinoille (katso kuvio 11). Tämä on maantieteellisestä näkökulmasta järkevää ja osoittaa, että Kreikka on pystynyt merkittävästi hyötymään ehdokasmaiden ja EU:n välillä tehdyistä Eurooppa-sopimuksista. Laajentuminen tulee toteutuessaan vahvistamaan tätä kehityssuuntausta.

Suorilla ulkomaisilla sijoituksilla on hyvin myönteisiä vaikutuksia talouden tehokkuuteen...

Myös suorat ulkomaiset sijoitukset lisäävät yhdentymistä markkinoilla ja auttavat samalla saavuttamaan Lissabonissa asetetut tavoitteet, jotka koskevat talouden tehokkuuden parantamista teollisuudessa ja palvelualalla. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ulkomaalaisomisteisten teollisuusyritysten tuottavuuden työntekijää kohti arvioidaan olevan 10-40 prosenttia suurempi kuin kotimaisten yritysten, ja niiden tuotannontekijöiden kokonaistuottavuus on 5 ¼ prosenttia suurempi. Niiden osuus yrityssektorin T&K:sta on Yhdistyneessä kuningaskunnassa noin kolmannes, kun se kymmenen vuotta sitten oli kuudennes. Jos teollisuudenalan sisäiset saadut investoinnit lisääntyvät prosentilla, tekninen tehokkuus kasvaa 0,82 prosenttia [9] (joten suorien ulkomaisten sijoitusten lisääminen vaikuttaa tekniikan kehitykseen enemmän kuin tuonnin kasvattaminen). Saatujen suorien ulkomaisten sijoitusten myönteiset talousvaikutukset näyttävät kuitenkin riippuvan niiden alkuperästä - esimerkiksi Pohjois-Amerikasta peräisin olevien sijoittajien omistamilla yrityksillä työvoiman tuottavuus on Yhdistyneessä kuningaskunnassa noin 36 prosenttia suurempi ja EU-maiden omistamilla yrityksillä noin 22 prosenttia suurempi kuin kotimaisomisteisilla yrityksillä.

[9] Katso edellä.

EU:n sisäiset suorien ulkomaisten sijoitusten virrat ovat kasvaneet yhä nopeammin, mutta ne ovat keskittyneet vain muutamaan jäsenvaltioon...

Suorien ulkomaisten sijoitusten virrat ovat EU:ssa kasvaneet nopeasti, etenkin kun kyseessä ovat EU:n sisäiset virrat (katso kuvio 12). Nämä EU:n sisäiset virrat ovat kasvaneet paljon nopeammin kuin teollisuustuotteiden kauppa, EU:n BKT tai EU:n ulkopuolelta EU:hun suuntautuneet virrat. Koska saadut suorat ulkomaiset sijoitukset ovat vaikutuksiltaan tehokkaita, edellä kuvattu kehitys on EU:n talouskasvunäkymien kannalta myönteistä. Mahdolliset myönteiset vaikutukset tulevat kuitenkin kohdistumaan vain muutamaan jäsenvaltioon: kaikista lähteistä peräisin olevien ulkomaisten sijoitusten osuus BKT:sta on noin kahdeksan prosenttia tai enemmän Belgian ja Luxemburgin muodostamalla talousalueella, Irlannissa ja Ruotsissa (katso kuvio 13) mutta alle 2 prosenttia kahdeksassa jäsenvaltiossa. Mistä sitten johtuu, että yksittäisten jäsenvaltioiden vetovoima sijoituskohteena on (sekä EU:n sisällä että sen ulkopuolella toimivien) ulkomaisten sijoittajien näkökulmasta selkeästi hyvin erilainen- Tähän voivat olla syynä valtiontuet, verokannustimet, liiketoimintaympäristö sekä rakenneuudistuksen kokonaisvaltaisuus, mutta asiaa on tutkittava tarkemmin.

Kaupan tekniset esteet: eurooppalaiset standardit sekä vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen tehokkaampi soveltaminen ovat avainasemassa pyrittäessä lisäämään markkinoiden yhdentymistä kaupan avulla...

Sisämarkkinaneuvoston 12. maaliskuuta 2001 antamat päätelmät, joiden tarkoituksena on varmistaa, että kansalaiset ja kuluttajat hyötyvät talousuudistuksesta, sisältävät seuraavan lausuman: "Jäljellä olevat kaupan tekniset esteet olisi poistettava päättäväisesti muun muassa käyttämällä tehokkaammin hyväksi eurooppalaista standardointia ja soveltamalla tehokkaammin vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta....Standardointia koskeva neuvoston päätöslauselma edellyttää vielä merkittäviä jatkotoimia, erityisesti konkreettisia toimenpiteitä, joilla viimeistellään oikeudelliset puitteet asianmukaisesti toimiville rakennusalan tuotteiden sisämarkkinoille." Seuraavassa kolmessa kappaleessa tarkastellaan komission tällä osa-alueella viime aikoina toteuttamia toimia ja arvioidaan, millaisia taloudellisia hyötyjä niillä voidaan mahdollisesti saavuttaa.

Varmistetaan, että Euroopan standardointielimet ovat täysin avoimia ja pystyvät vastaamaan markkinavoimien vaatimuksiin...

Komissio katsoo [10], että hyvä standardointi voidaan varmistaa tunnustettujen riippumattomien standardointielinten hyväksymin standardointisopimuksin. Tätä näkemystä voidaan perustella sillä, että näiden elinten standardointitoiminta perustuu kahteen erityisperiaatteeseen. Ensimmäisen mukaan suurimmassa osassa standardeja, joiden määrä kasvaa nopeasti, valinnat ja laadintaperiaatteet määräytyvät markkinoiden mukaan. Miksi muutoin markkinoiden toimijat kattaisivat 90 prosenttia standardoinnin kustannuksista- Toisen periaatteen mukaan standardien laadinta perustuu avoimuuteen ja vapaaehtoisuuteen sekä kaikkien asianosaisten saavuttamaan yhteisymmärrykseen. Näihin asianosaisiin kuuluvat mahdollisuuksien mukaan kaikki sidosryhmät (kuten tuottajat, käyttäjät ja kuluttajat).

[10] Komission kertomus neuvostolle ja Euroopan parlamentille neuvoston ja Euroopan parlamentin vuonna 1999 hyväksymiä eurooppalaista standardointia koskevia päätöslauselmia seuranneista toimista, KOM (2001) 527.

Komissio katsoo, että sen tehtävä rajoittuu avoimen ja puolueettoman standardointi-infrastruktuurin ylläpitoon. Niille sidosryhmille, joilla resurssit ovat niin vähäiset (kuten kuluttajilla, terveyteen ja turvallisuuteen liittyvistä kysymyksistä vastaavilla asiantuntijoilla sekä pk-yrityksillä), etteivät ne normaalisti pystyisi osallistumaan standardointitoimintaan, tarjotaan taloudellista tukea. Samankaltaisella tuella voidaan vahvistaa pyrkimyksiä ekologisesti kestävämmän standardointiprosessin luomiseksi.

Standardointielimillä on vastassaan vaikeita haasteita...

Standardien on vastattava markkinoiden tarpeita ja niiden on valmistuttava nopeasti. Nopeuden vaatimus asettaa standardointielimille vaikeita haasteita, koska ne tarjoavat kaikille sidosryhmille mahdollisuuden osallistua toimintaansa (jolloin yhteisymmärryksen saavuttaminen on luonnollisesti vaikeampaa). Yksityisiä yhteenliittymiä ja foorumeita on syntynyt aloilla, joilla standardointielimet eivät ole toimineet riittävän nopeasti. Kuten marraskuun 2001 tulostaulussa todettiin, eurooppalaisiin standardointielimiin kuuluva Euroopan standardointikomitea (CEN) tarvitsee nykyään kahdeksan vuotta eurooppalaisen standardin laadintaa ja sitä koskevan yhteisymmärryksen saavuttamista varten, kun vastaava aika vuonna 1995 oli 4,5 vuotta. Eurooppalaiset standardointielimet ovat pyrkineet vastaamaan tähän haasteeseen käyttämällä pääasiassa kahta keinoa. Ne ovat ensinnäkin pyrkineet tehostamaan toimintaansa (lisäämällä tietotekniikan käyttöä sekä käyttämällä vertailukohtina parhaita toimintatapoja). Tähän ovat pyrkineet myös kansalliset standardointielimet, toisinaan komission rahoitustuella. Toisena keinona on tuotevalikoiman monipuolistaminen, josta ovat esimerkkinä Workshop Agreements -asiakirjat. Näihin uusiin tuotteisiin ei kuitenkaan kansallisella tasolla aina suhtauduta varauksettoman myönteisesti. Tilannetta voidaan parantaa säännöllisellä tietojenvaihdolla.

Koska kansallisten standardointielinten standardivalikoimat tulevat yhä samankaltaisemmiksi ja koska tietotekniikan käyttö helpottaa standardien jakelua myös rajojen yli, kilpailu näiden elinten toimintaympäristössä lisääntyy. Tämä asettaa paineita niiden taloudelle, mikä puolestaan asettaa taloudellisia paineita eurooppalaisille standardointielimille, jotka luottavat hyvin suurelta osin siihen, että kansalliset standardointielimet pystyvät organisoimaan eri alojen asiantuntijoiden osallistumisen eurooppalaiseen standardointitoimintaan (93 prosenttia CENin arvioiduista 700 miljoonan euron menoista vuonna 2000 rahoitettiin teollisuuden varoin). Tilanne on muuttumassa akuutiksi.

Eurooppalaisten standardointielinten saavutuksista voidaan mainita se, että kun 80 prosenttia standardeista vielä 15 vuotta sitten tuotettiin kansallisella tasolla, eurooppalaisella tai kansainvälisellä tasolla tuotettujen standardien osuus on nykyään jo yli 80 prosenttia. Tästä huolimatta eurooppalaisen standardin laatimiseen tarvittava aika haittaa sisämarkkinoilla olevien kaupan esteiden poistamista. Tähän ongelmaan olisi nyt kiinnitettävä erityistä huomiota.

... mutta standardointitoiminta kehittyy tästä huolimatta...

Standardointi on edellä kuvatuista haasteista huolimatta saatu lähes päätökseen monilla osa-alueilla, joihin kuuluvat muun muassa vaa'at, kaasulaitteet ja yksinkertaiset paineastiat. Samaan aikaan on vuosia umpikujassa olleen tilanteen jälkeen saatu aikaan sopimus rakennustuotteita koskevista ensimmäisistä yhdenmukaistetuista standardeista, joihin kuuluvat mm. sementtiä, rakennelaakereita ja nostolaitteita koskevat standardit. Uusia standardeja on tarkoitus vahvistaa jatkossa. Tämän odotetaan avaavan uudet laajemmat markkinat ja lisäävän kilpailua alalla. Jos kehitystä ei tapahdu, komissio lopettaa rahoitustuen antamisen. Koska kansallisilla standardointielimillä on yhä enemmän taloudellisia ongelmia, komissio voi käyttää rahoitustuen lopettamisen uhkaa tehokkaana kannustimena.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista voidaan edelleen tehostaa hyötyjen saamiseksi...

Vastavuoroista tunnustamista pitäisi soveltaa sellaisiin tuotteisiin, joihin ei EU:ssa sovelleta täysimittaista yhteisön tason yhdenmukaistamista, sekä tuotteisiin, joiden osalta jäsenvaltiot yleisesti ottaen katsovat, että kansallisten säännösten voidaan olettaa tarjoavan yhtenäisen suojan. Niiden tuotteiden osuus, joihin vastavuoroista tunnustamista sovelletaan, vastaa kuitenkin EU:ssa vain 21:tä prosenttia teollisuustuotannosta ja 7:ää prosenttia BKT:sta [11]. Periaatteen soveltamiseen liittyvillä ongelmilla on tästä huolimatta erittäin merkittäviä taloudellisia vaikutuksia.

[11] The single market review, subseries III, volume 1: Technical barriers to trade.

Politiikan tarkoituksia varten on mielenkiintoista selvittää, miten suuri enimmäishyöty kaupan näkökulmasta mahdollisesti saataisiin, jos vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta sovellettaisiin moitteettomasti täysin yhdentyneillä sisämarkkinoilla. Vastavuoroisen tunnustamisen soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden kaupan arvo voi arvioiden mukaan EU:n sisällä olla enintään 45 prosenttia pienempi kuin mitä sen teoriassa pitäisi olla (katso laatikko 5). Tämä on noin 1,8 prosenttia EU:n BKT:sta sekä hieman vähemmän kuin Tanskan ja hieman enemmän kuin Suomen koko BKT. Täysin moitteettomasti toimivien sisämarkkinoiden ja nykyisen todellisen sisämarkkinatilanteen väliset erot eivät kuitenkaan johdu yksinomaan vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvistä puutteista. Näiden puutteiden lisäksi on olemassa monia muita rajatylittävään kauppaan liittyviä ongelmia, jotka on ratkaistava (kuten nopean toimijan edut, teollinen perusta, ammattitaidon jakautuminen, kieli ja maantieteelliset tekijät). Varmistamalla, että vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta sovelletaan EU:n sisällä tuotteisiin moitteettomasti, voidaan edellä mainittujen arvioiden mukaan kasvattaa EU:n kauppaa enintään osuudella, joka vastaa 1,8:aa prosenttia BKT:sta. Tätä lukua voidaan kuitenkin pitää ylärajan estimaattina.

Vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyviä ongelmia esiintyy yleensä vain tietyillä markkinoilla, ja ne johtuvat yleensä periaatteen soveltamisalaan ja -mahdollisuuksiin liittyvästä epätietoisuudesta...

Vastavuoroiseen tunnustamiseen liittyvät ongelmat koskevat yleensä seuraavia osa-alueita: tietyntyyppiset elintarvikkeet, rakennustuotteet, EY:n tyyppihyväksynnän piiriin kuulumattomat ajoneuvot, rahoituspalvelut ja tutkintotodistukset. Komissio pyrkii selvittämään tarkemmin, mitkä ovat suurimmat ongelmat, jotta se voisi toteuttaa toimenpiteitä tilanteen korjaamiseksi. Komissio järjesti tätä varten marraskuussa 2000 ja syyskuussa 2001 useita neuvotteluja, joissa se keskusteli asiasta talouden toimijoiden ja jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa. Näissä keskusteluissa kävi selvästi ilmi, että sekä talouden toimijat että jäsenvaltioiden viranomaiset olivat hyvin epävarmoja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisalasta ja -mahdollisuuksista. Monet talouden toimijat ilmoittivat, että voidessaan valita, mukauttavatko ne tuotteensa kansallisten teknisten eritelmien mukaisiksi vai vetoavatko ne vastavuoroiseen tunnustamiseen, ne yleensä valitsivat ensimmäisen vaihtoehdon. Kustannukset voivat tällöin olla suuret, mutta riski on pienempi silloin, jos kohdejäsenvaltio pitäytyy ehdottomasti omissa kansallisissa teknisissä säännöissään eikä ota huomioon tuotteen tarjoaman suojan tasoa. Osa talouden toimijoista katsoo lisäksi, että tuotteiden mukauttaminen vie vähemmän aikaa kuin haluttoman kansallisen viranomaisen vakuuttamiseksi tarvittava hankala prosessi tai poikkeustapauksissa tuomioistuinkäsittely, ja ajansäästö on etu tuotteita markkinoille saatettaessa. Tuotteen mukauttaminen kansallisten teknisten erittelyjen mukaiseksi ei ole kovinkaan tärkeää silloin, kun on kyse massatuotantotuotteista, eikä sillä ole merkitystä, kun on kyse tilauksesta valmistetuista tuotteista. Ongelma koskee etenkin pk-yrityksiä, joiden valmistussarjat eivät välttämättä ole riittäviä, jotta kansallisiin teknisiin eritelmiin mukauttamisen kustannukset kävisivät merkityksettömiksi, tai joiden tuotteiden kysyntä on lyhytaikaista (etenkin teknologiatuotteiden). Kansallisten viranomaisten epävarmuus aiheutti yleensä puolestaan sen, että ne olivat liian varovaisia ja näin ollen haluttomia soveltamaan vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta muutoin kuin tapauksissa, joissa ei ollut epäilyn varaa.

Rakennustuotteista on juuri hyväksytty ensimmäiset standardit, joilla voidaan ehkä viimein poistaa näiden tuotteiden rajatylittävää kauppaa haittaavat esteet...

Vaikka rakennustuotedirektiivi annettiin jo vuonna 1989 (neuvoston direktiivi 89/106), ensimmäinen yhdenmukaistettu rakennustuotestandardi tuli voimaan vasta 1. huhtikuuta 2001. Tämä standardi koskee sementtiä, ja edellä mainitusta päivämäärästä lähtien standardin mukainen sementti on voitu varustaa CE-merkinnällä ja sitä on teoriassa voitu myydä vapaasti rajojen yli ilman vaatimustenmukaisuustestausta. Sementtiä koskevan standardin jälkeen on vahvistettu useita muita standardeja, jotka koskevat mm. geotekstiilejä, palonsammutusjärjestelmiä ja eristeitä.

Rakennustuotestandardien käyttöönotto helpottaa näiden tuotteiden rajatylittävää kauppaa ja voi näin merkittävästi lisätä niiden kauppaa EU:ssa. Rakennustuotteiden kauppaa aikaisemmin haitanneista rajoitteista on selkeitä todisteita. Kuviosta 14 käy ilmi, että rakennustuotteiden kauppa on yhteisön sisällä kasvanut hitaammin kuin teollisuustuotteiden kauppa. Tämä pitää paikkansa, kun tarkastellaan rakennustuotteita yleisesti, mutta myös silloin, kun tarkastellaan sementtiä ja eristeitä, joista on molemmista äskettäin vahvistettu standardit. Lisäksi portlandsementin kauppa on hyvin vähäistä EU:n sisällä. Sementtiteollisuuden kokoisella teollisuudenalalla jäsenvaltioiden välisten kauppavirtojen pitäisi EU:ssa olla keskimäärin nelinkertaiset alan nykyisiin kauppavirtoihin verrattuna. Sementin rajatylittävä kauppa on toisin sanoen hyvin vähäistä, ja useimpien jäsenvaltioiden tuottama sementti menee kotimaan kulutukseen. Tähän tilanteeseen vaikuttavat osaltaan todennäköisesti kuljetuskustannukset, joiden vaikutuksen määrittämiseksi tarvitaan lisätyötä.

Jos uuden sääntely-ympäristön alkuvaiheen ongelmat saadaan ratkaistua...

Kauppaa koskevat tiedot eivät valitettavasti ole niin ajantasaisia, että niitä tarkastelemalla voitaisiin osoittaa sementtistandardin mahdolliset vaikutukset kauppaan. Kauppaan kohdistuvat vaikutukset on kuitenkin syytä ottaa huomioon. Euroopan rakennusteollisuuden liiton (European Construction Industry Federation) mukaan jäsenvaltiot reagoivat muuttuneeseen sääntely-ympäristöön tavalla, joka itse asiassa vaikeuttaa rajatylittävää kauppaa entisestään etenkin niiden tuotteiden osalta, jotka kuuluvat nyt yhdenmukaistettujen standardien soveltamisalaan. Koska jäsenvaltioilla on edelleen oikeus päättää rakennuskohteiden (tekninen suunnittelu ja rakennuspalvelut) yhteydessä sovellettavasta lakisääteisen suojan tasosta, niiden ei ole pakko hyväksyä CE-merkinnällä varustettuja tuotteita - vaikka rakennuskohteissa käytettäisiin standardoituja tuotteita, niiden on silti oltava jäsenvaltion omien rakennuskohteita koskevien säädösten mukaisia. Rakennustuotteiden standardoinnilla ei tämän vuoksi välttämättä pystytä poistamaan kaikkia rajatylittävän kaupan esteitä. Tämän perusteella voidaan tehdä seuraavat selkeät johtopäätökset. Komission on ensinnäkin seurattava tilannetta tarkkaan selvittääkseen, tarvitaanko lisätoimia. Toiseksi, jos tuotteita koskevat rajoitukset kyseenalaistetaan, samalla on kyseenalaistettava myös niihin liittyviä palveluja koskevat rajoitukset.

Palvelualoilla ollaan poistamassa rajatylittävien markkinoiden esteitä kohdennetuin toimin...

Sisämarkkinaneuvosto totesi maaliskuussa 2001, että "Palvelujen sisämarkkinoiden parantaminen on ratkaisevan tärkeä strateginen haaste yhteisölle. Kilpailua olisi vahvistettava palvelualoilla ja sitä olisi tuettava poistamalla rajat ylittävän kaupan ja markkinoille pääsyn esteet...". Komissio käynnisti palveluja koskevan strategian tammikuussa 2001 [12]. Komissio on tämän strategian mukaisesti vuonna 2001 nopeuttanut toimia tiettyjen erityisongelmien ratkaisemiseksi (tutkintojen tunnustaminen ja myynninedistäminen). Se on myös tehnyt tutkimuksen, jossa selvitetään, millaiset esteet edelleen haittaavat rajatylittävää palvelujen kauppaa. Tämän tutkimuksen tuloksia sekä asianomaisten osapuolten ja jäsenvaltioiden antamaa kirjallista palautetta analysoidaan parhaillaan ja tulokset on tarkoitus julkaista ensi vuonna. Komissio laatii vuonna 2002 jäsenvaltioille tarkan aikataulun, jonka mukaisesti näiden on tarkoitus poistaa havaitut esteet, ehdottaa muita kuin lainsäädännöllisiä tukitoimia (esimerkiksi toimintasääntöjä) sekä ehdottaa palvelujen tarjontaan sovellettavia yhdenmukaistettuja sääntöjä tapauksissa, joissa ne ovat ehdottoman välttämättömiä. Edellä mainitussa kuluttajansuojaa koskevassa vihreässä kirjassa tarkastellaan mahdollisuuksia yhdenmukaistamiseen joillakin edellä mainituista osa-alueista.

[12] Sisältyy komission tiedonantoon "Palvelujen sisämarkkinastrategia", KOM(2000) 888.

Markkinoiden tehokkuus on eri palvelujen markkinoilla erilainen...

Markkinoiden tehokkuus ei luonnollisestikaan ole EU:ssa kaikkien palvelujen markkinoilla yhtä puutteellinen. Jokin aika sitten tehdyssä komission toimeksiantamassa tutkimuksessa [13], joka koski kahdeksaa yrityspalvelualaa, sekä palvelujen tuottajat että kuluttajat katsoivat, että kilpailu kirjanpito- ja tilintarkastuspalvelujen sekä teknisten testauspalvelujen aloilla oli riittämätöntä. Sen sijaan veroneuvontapalvelujen, henkilöstöhankintapalvelujen ja teknisten konsultointipalvelujen aloilla kilpailu oli sekä kuluttajien että palveluntuottajien mielestä riittävää.

[13] CSES: tutkimus "Study on obstacles to trade in business services" Euroopan komission toimeksiannosta, 2001.

Kirjanpito- ja tilintarkastusalaa koskevat tulokset voivat johtua siitä, että kilpailu kansallisilla markkinoilla samoin kuin alan rajatylittävä kauppa on vähäistä. On selvää, että kirjanpitopalvelujen markkinat ovat alttiita pirstoutumiselle, koska alalla sovelletaan lukuisia kansallisia säännöksiä, jotka poikkeavat eri maissa toisistaan. Koska kyseessä on melko merkittävä ala, jolla esimerkiksi pelkästään Italiassa ja Ranskassa työskentelee yli 260 000 työntekijää, markkinoiden pirstoutumisen vähentämisellä voidaan saada aikaan merkittäviä vaikutuksia. Näiden sisämarkkinaesteiden poistamisesta voi olla valtavasti hyötyä paitsi itse alalle myös kaikille niille yrityksille, jotka joutuvat ostamaan nämä palvelut ulkoa, sillä esteiden poistaminen vähentää kustannuksia. Rajatylittävä kauppa teknisen testauksen alalla on vähäistä, kuten kirjanpito- ja tilintarkastuspalvelujenkin alalla, mikä saattaa olla osoitus siitä, että kilpailu alalla on merkittävien sisämarkkinaesteiden vuoksi tässäkin tapauksessa riittämätöntä. Tutkimukseen osallistuneet vastaajat pitivät sen sijaan henkilöstöhankintapalvelujen tilannetta melko myönteisenä, mikä saattaa johtua siitä, että kyseessä on hyvin merkittävä, keskittynyt ala, jonka työllistämästä miljoonasta työntekijästä noin puolet työskentelee Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Tämäntyyppinen keskittyminen on todennäköisesti osoitus siitä, että rajatylittävällä kaupalla on alalla hyvin tärkeä merkitys. Ala on kasvanut nopeasti viimeksi kuluneina 20 vuotena, mikä on ollut seurausta tietyistä kehityssuuntauksista, kuten työmarkkinasääntelyn purkamisesta, henkilöstöhankinnan ulkoistamisesta ja joustavuuden yleisestä lisääntymisestä työmarkkinoilla. Määräaikaisessa työsuhteessa työskentelevien määrä on EU:ssa arvioiden mukaan 1,8 miljoonaa, mikä on noin 1,5 prosenttia kaikista työllisistä.

Palvelujen hintakehitys on EU:ssa ollut yleistä hintakehitystä tasaisempaa, joskin kehityssuuntaus on molemmissa tapauksissa ollut sama. Palvelujen hinnat nousivat vain yhden prosenttiyksikön eli vuoden 1999 kesäkuun 1,9 prosentista vuoden 2001 toukokuun 2,9 prosenttiin, kun yleisindeksi kasvoi samalla jaksolla 2,1 prosenttiyksikköä. Yleissuuntauksen taustalla olevat kehityssuuntaukset poikkeavat kuitenkin merkittävästi yleiskehityksestä kahdella alalla: viestintäpalvelujen hinnat laskevat edelleen kohtuullista vauhtia kun taas valmismatkojen ja majoituksen hinnat ovat nousseet, ja niiden kasvu on ollut nopeinta ja poikkeama suurin.

Rajatylittävää palvelutarjontaa haittaavien esteiden poistamisella voisi olla merkittäviä vaikutuksia...

Voidaan osoittaa useita syitä siihen, miksi neuvosto korosti EU:n palvelusektoriin liittyvää ratkaisevan tärkeää strategista haastetta. Komissio on esittänyt todisteita [14] siitä, miten tärkeä merkitys palvelusektorilla on EU:ssa työpaikkojen luomisen kannalta. Aluekohtaiset tiedot osoittavat, että palvelut ovat 1990-luvun loppupuoliskolla olleet ehdottomasti tärkein työllisyyttä lisäävä tekijä yhteisössä (katso laatikko 6).

[14] Employment in Europe 2001, Recent trends and prospects, Directorate General for Employment (July 2001).

Komission toimeksiantaman yrityspalveluja koskevan tutkimuksen (katso laatikko 6) perusteella voidaan arvioida, että rajatylittävän yrityspalvelutarjonnan esteiden poistaminen kasvattaisi EU:n nykyistä BKT:ta 1,1-4,2 prosenttia. Koska yrityspalvelujen osuus kaikista palveluista on kuitenkin vain kolmannes, EU:n kaikkien palvelumarkkinoiden yhdentämisellä voitaisiin saavuttaa edellistäkin parempia tuloksia.

Edellä mainitut vaikutukset olisivat kuitenkin vasta ensimmäisiä esteiden poistamisella saavutettavia vaikutuksia. Palvelujen vapaalla rajatylittävällä kaupalla voitaisiin saavuttaa myös toinen tärkeä taloudellinen vaikutus - palveluntuottajille tarjoutuisi vapaan kaupan ansiosta mahdollisuus organisoida tuotantokapasiteettinsa uudelleen entistä järkevämmällä tavalla ilman kansallisten rajojen asettamia esteitä, jolloin ne pääsisivät hyötymään tämän uudelleenjärjestelyn tarjoamasta lisääntyneestä tehokkuudesta ja kilpailukyvystä. Näin ollen on varmaa, että palvelujen sisämarkkinoiden luomisella voidaan saavuttaa merkittäviä taloudellisia hyötyjä.

3.2. Pääoma- ja rahoituspalvelumarkkinat kuvastavat yritysten yleisten toimintaolosuhteiden heikentymistä...

Rahoitusmarkkinat ovat olleet tärkeimpiä suhdannevaihtelujen indikaattoreita. Esimerkiksi kotimaisten yritysten osakkeiden markkina-arvo oli vuonna 2000 3,8 prosenttia pienempi kuin edellisvuonna. Euroalueen osakemarkkinoiden arvo oli jo ennen syyskuun järkyttäviä tapahtumia pudonnut 19 prosenttia vuoden 2001 tammikuun ja elokuun välisellä jaksolla (17,6 prosenttia 15 EU:n jäsenvaltion osalta).

...mutta rahoitusmarkkinoilla on havaittavissa selkeitä ja lupaavia merkkejä rakenteellisista muutoksista....

Nykyisessä yhä vaikeammaksi käyvässä markkinatilanteessa eurooppalaiset yritykset turvautuvat yhä useammin osakemarkkinoihin rahoituksen hankkimiseksi. Kotimaisten yritysten osakemarkkinoilta hankkiman uuden pääoman määrä kasvoi vuonna 2000 euroalueella 48,6 prosenttia. Yhdysvalloissa vastaava kasvu vuoteen 1999 verrattuna oli huomattavasti vähäisempää (27 prosenttia). Euroopan osakemarkkinoille äskettäin listautuneiden kotimaisten yritysten näiltä markkinoilta hankkiman pääoman määrä oli vuonna 2000 kaksinkertainen edellisvuoteen verrattuna. Yhdysvalloissa vastaavassa asemassa olevat yritykset kasvattivat markkinoilta hankkimansa uuden rahoituksen määrää vain 10 prosenttia.

Euroopan pääomamarkkinoiden tehokkuus on selvästi paranemassa. Osakemarkkinoiden likviditeetti lisääntyi 86 prosenttia vuosina 1998-2000. Liikevaihdon suhde osakemarkkinoiden arvoon kasvoi vuosien 1999-2000 välisellä jaksolla 1,1:stä 2,1:een.

... ja pääomamarkkinoiden yhdentymisestä on lupaavia merkkejä...

Korkoerot osoittavat, että euroalueen pankkienväliset markkinat yhdentyivät täydellisesti vuonna 1999, mikä oli tulosta 1990-luvun puolivälissä alkaneesta kehityksestä. Valtion joukkolainojen markkinat ovat myös yhdentyneet huomattavasti, joskin pienet mutta pysyvät tuottoerot osoittavat, ettei yhdentymiskehitystä ole vielä saatu päätökseen [15].

[15] CSEF: "Study to analyse, compare and apply alternative indicators and monitoring methodologies to measure the evolution of capital market integration in the EU" sisämarkkinoiden pääosaston toimeksiannosta (valmistumassa).

Yhteisösijoittajien (eläkerahastojen, sijoitusrahastojen ja vakuutusyhtiöiden) salkkujen koostumus osoittaa, että pääomamarkkinat ovat yhdentyneet entisestään. Kansalliset säännökset rajoittivat aikaisemmin yhteisösijoittajien mahdollisuuksia sijoitussalkkujensa koostumuksen monipuolistamiseen. Kotimaisten sijoitusten osuus sijoitussalkuista oli näin ollen hyvin suuri, sijoituksiin liittyvä riski merkittävä sekä sijoitusten tuotto optimaalista pienempi (katso kuvio 15). Komission aloitteesta toteutettujen sääntelymuutosten ja yhtenäisvaluutan ansiosta tilanne on nykyään yhä harvemmin edellä kuvatun kaltainen. Sijoituskannan monipuolistuminen on saattanut johtua pikemminkin aloihin kuin maihin liittyvästä monipuolistumisesta, mutta tuloksena on joka tapauksessa ollut se, että kotimaisten sijoitusten osuus eläke- ja sijoitusrahastojen sijoitussalkuissa on nykyään huomattavasti pienempi kuin aikaisemmin. Täysin kotimaisten sijoitusten osuus näiden sijoittajien osakerahastoihin, rahamarkkinarahastoihin ja joukkolainoihin sijoittaviin rahastoihin investoimista kokonaisvaroista oli vuoden 2001 maaliskuussa vain 22 prosenttia (Irlantia lukuun ottamatta).

Sijoitusrahastojen rakenne vaihtelee edelleen suuresti jäsenvaltioittain. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa suositaan osakerahastoja, Espanjassa joukkolainarahastoja ja Kreikassa sekä Ruotsissa rahamarkkinarahastoja. Kuten kuviosta 15 kuitenkin käy ilmi, kotimaisten sijoitus osuus osakerahastoissa on selvästi vähentynyt.

Niissä maissa sijaitsevat eläkerahastot, joissa pääomamarkkinat ovat yhteisösijoittajien sijoitussalkkujen kotimaisuusasteella mitattuna yhdentyneet voimakkaimmin, ovat myös monipuolistaneet sijoitussalkkujansa eniten. Vuonna 1995 kotimaisten osakkeiden osuus EU:n eläkerahastojen osakesijoituksista oli 67,6 prosenttia. Vuonna 1999 tämä osuus oli enää 60 prosenttia (katso kuvio 16). Tämän yleissuuntauksen taustalla on kuitenkin joitakin yllättäviä jäsenvaltioiden välisiä eroja. Esimerkiksi Espanjassa kotimaisen osakepääoman osuus koko osakepääomasta oli vuonna 1995 sata prosenttia ja osakepääoman osuus kokonaisvaroista oli hyvin pieni. Nykyään osakkeet ovat Espanjassa (kuten muissakin jäsenvaltioissa) kuitenkin eläkerahastoille tärkeitä sijoituskohteita, ja osakesijoitusten osuus kokonaisvaroista on 12 prosenttia, joskin kotimaisten osakkeiden osuus eläkerahastojen osakesijoituksista on Espanjassa vain 53 prosenttia. Vastaavanlainen kehitys on havaittavissa myös Portugalissa, Suomessa ja Ruotsissa.

Nämä rahoitusmarkkinoiden rakennemuutokset ovat jo merkittävästi edesauttaneet talousuudistusta...

Lisääntynyt tehokkuus ja rahoitusmarkkinoiden entistä parempi yhdentyminen ovat jo auttaneet pienentämään pääomakustannuksia. Ne ovat myös tukeneet Euroopan talouden rakennemuutosta helpottamalla yritysten uudelleenorganisointia, yritysten sulautumisia ja yritysostoja, eurooppalaisten yritysten kansainvälistymistä sekä tiettyjen yleishyödyllisiä palveluja tuottavien ja verkostopohjaisten alojen perusteellista uudistamista.

...mutta muiden markkinasegmenttien yhdentymisestä on saatavissa lisäetuja.

Markkinoiden yhdentyminen ei ole yhtä selkeää vähittäispankkitoiminnassa. Ulkomaiset pankkitalletukset lisääntyivät hiukan vuosina 1997-1999, mutta ulkomaille myönnetyt pankkilainat vähenivät samalla jaksolla (katso kuvio 17). Euroseteleiden ja -kolikoiden käyttöönotto sekä rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman mukaisten toimien toteuttaminen saattaa kuitenkin muuttaa tilannetta.

Nykyiset maksu- ja selvitysjärjestelmät ovat edelleen melko epäyhtenäisiä. Selvitysjärjestelmien yhdentämisestä voidaan saada merkittäviä volyymietuja. Tämän ja riskinhallintanormien tarpeen vuoksi nykyistä tilannetta on korjattava. Tarvitaan viipymättä poliittisia toimenpiteitä, jos rahoituspalvelujen yhdentymiskehitystä halutaan nopeuttaa. Vakuusjärjestelyjen käytön nopea lisääntyminen rajatylittävien maksujen yhteydessä vuoden 1998 ja vuoden 1999 lopun välisellä ajanjaksolla osoittaa, että on entistäkin tärkeämpää, että maksu- ja selvitysjärjestelmät soveltuvat yhä pidemmälle yhdentyneiden eurooppalaisten rahoitusmarkkinoiden tarpeisiin. Parhaillaan on käynnissä useita markkinoilta lähtöisin olevia aloitteita, joilla pyritään järkeistämään arvopaperien selvitysjärjestelmiä. [16]

[16] Rahoitusmarkkina-asiantuntijoiden ryhmä, jonka puheenjohtajana toimii Alberto Giovannini ja joka antaa neuvoja Euroopan komissiolle rahoitusmarkkinoita koskevissa asioissa, on laatinut raportin EU:ssa käytössä olevista rajatylittävistä selvitys- ja maksujärjestelmistä. Raportissa tarkastellaan osakkeiden, kiinteätuottoisten arvopaperien ja johdannaisten maksu- ja selvitysjärjestelmiä.

3.3. Julkiset hankinnat: markkinoista tuli entistä avoimemmat vuonna 2000...

Komissio on laatinut Lissabonin Eurooppa-neuvoston pyytämät säädösehdotukset, jotka ovat parhaillaan neuvostossa käsiteltävinä. Julkisten hankintojen markkinat ovat tällä välin muuttuneet entistä avoimemmiksi. Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistujen julkisten hankintojen osuus julkisten hankintojen kokonaisarvosta kasvoi 36 prosenttia vuonna 2000 verrattuna kolmen edeltävän vuoden melko pysähtyneeseen kehitykseen (katso taulukko 9). Kasvu oli erityisen merkittävää Espanjassa, Ruotsissa, Alankomaissa, Italiassa, Itävallassa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Koska kehitys ei kuitenkaan ole kaikissa jäsenvaltioissa ollut yhtä myönteistä, julkisten hankintojen markkinoiden avoimuuteen liittyvät jäsenvaltioiden väliset erot ovat kasvaneet.

Rajatylittävien tarjouspyyntöjen perusteella tehtyjen rekisteröityjen sopimusten määrä on lisääntynyt (katso kuvio 18). Tämä saattaa olla osoitus siitä, että julkisten hankintojen markkinat ovat avautumassa kansainväliselle kilpailulle. Luvut eivät kuitenkaan sisällä ulkomaisten sidosyritysten tai tukkukauppiaiden, asiamiesten tai muiden välittäjien kautta välillisesti tehtyjä julkisia hankintoja, joten selkeän johtopäätöksen tekeminen ei ole mahdollista. Komissio kerää jatkossa luotettavampaa tietoa rajatylittäviä hankintoja koskevista luvuista.

Kahdella äskettäin julkaistulla tiedonannolla, joista toinen koskee ympäristönäkökohtien (KOM(2001) 274) ja toinen sosiaalisten näkökohtien (KOM(2001) 566) huomioonottamista julkisissa hankinnoissa, pyritään parantamaan julkisten hankintojen markkinoiden tehokkuutta ympäristön ja sosiaalisten tekijöiden näkökulmasta. Samaan aikaan on nopeasti edistytty uuden teknologian käyttöönotossa, minkä voidaan olettaa lisäävän julkisten hankintojen markkinoiden avoimuutta entisestään.

4. Liiketoimintaympäristön parantaminen: yrittäjyyden tukeminen

Tehokas kilpailu ja yrittäjyys ovat avainasemassa, kun pyritään saavuttamaan Lissabonin Eurooppa-neuvoston asettamat kilpailuun liittyvät kunnianhimoiset tavoitteet. Tämä tuotiin selkeästi esille Tukholman Eurooppa-neuvostossa. Sitä, miten Lissabonissa asetettujen, yrittäjyyttä ja innovaatiotoimintaa koskevien tavoitteiden saavuttamisessa on edistytty, on arvioitu äskettäin julkaistussa tiedonannossa (KOM(2001) 641, lopullinen) [17]. Tiedonannon päätelmissä todetaan, että kehitys on ollut hitaampaa kuin maaliskuussa 2000 odotettiin, ja niissä varoitetaan, ettei talouskasvun hidastumisesta johtuva jäsenvaltioiden lyhyen aikavälin toiminta saisi enempää heikentää sitoutumista merkittävien uudistusten toteuttamiseen.

[17] Tässä tiedonannossa esitetty analyysi perustuu useisiin komission laatimiin asiakirjoihin, joihin kuuluvat mm. kilpailukykyä käsittelevä kertomus (Competitiveness Report, SEC(2001) 1705), vuoden 2001 innovaatioiden tulostaulu (SEC(2001) 1414), tekeillä oleva yrityspolitiikan tulostaulu sekä BEST-menettelyä käsittelevä kertomus (2001 BEST Procedure Report, SEC(2001) 1704).

Seuraavassa osassa käsitellään joitakin markkinoilla ja politiikassa tapahtuneita tärkeitä muutoksia, jotka vaikuttavat sisämarkkinoilla toimivien yritysten liiketoimintaympäristöön. Siinä keskitytään yritysten kilpailuolosuhteisiin vaikuttavaan julkisen politiikkaan, kuten valtiontukiin, verotukseen ja sääntelyyn. Lopuksi esitetään tiivistelmä yritys- ja innovaatiotoiminnan rahoitusedellytysten viimeaikaisesta kehityksestä.

4.1. Valtiontuet: myönteinen kehitys

Sisämarkkinaneuvoston 12. maaliskuuta 2001 antamissa päätelmissä kehotettiin komissiota luomaan ja ottamaan käyttöön uusia analyysikeinoja valtiontukien valvontaa varten. Huhtikuussa asetettiin tämän kehotuksen mukaisesti valtiontukirekisteri yleisesti saataville Internetiin. Komissio julkaisi tämän jälkeen heinäkuussa ensimmäisen valtiontukia koskevan tulostaulun, joka sisälsi yksityiskohtaiset tiedot erityyppisten valtiontukien kehityksestä.

Uusimmat saatavilla olevat tiedot vahvistavat sen, että viimeksi kuluneiden neljän vuoden aikana havaittavissa ollut valtiontukien kehityssuuntaus jatkuu. Teollisuudelle myönnetyn valtiontuen osuus teollisuuden arvonlisäyksestä väheni 2,6 prosentista 1,9 prosenttiin vuosien 1995-1997 ja vuosien 1997-1999 välisellä ajanjaksolla. Samaan aikaan kokonaistuen osuus koko BKT:sta väheni 1,43 prosentista 1,187 prosenttiin.

Valtiontuen määrän väheneminen ei välttämättä tarkoita, että kilpailua vääristävän tuen määrä on vähentynyt...

Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmissä kehotettiin sekä vähentämään valtiontuen määrää että muuttamaan sen koostumusta - ja etenkin lisäämään horisontaalisen ja alueellisen tuen osuutta suhteessa alakohtaiseen tukeen, koska ensin mainittujen tukimuotojen katsotaan vääristävän kilpailua vähemmän kuin viimeksi mainitun tukimuodon (katso laatikko 8). Vuonna 1999, jolloin Eurooppa-neuvosto antoi edellä mainitut kehotukset, useimmat jäsenvaltiot toimivat jo jommankumman kehotuksen mukaisesti, mutta vain muutamassa jäsenvaltiossa noudatettiin molempia kehotuksia. Kuten kuviosta 19 käy ilmi, molempia kehotuksia noudattivat vain Ranska, Itävalta, Belgia ja etenkin Portugali ja Espanja. Kaikki ne jäsenvaltiot, joilla valtiontukimenot olivat EU:n keskiarvoa suuremmat, vähensivät itse asiassa kyseistä tukea, viisi edellä mainittua jäsenvaltiota mukaan luettuna. Tuolloin toimittiin näin ollen jo sen valtiontuen vähentämistä koskevan tavoitteen mukaisesti, joka EU:lle asetettiin Lissabonin jälkeen laadituissa, vuoden 2000 laajoissa poliittisissa suuntaviivoissa. Sen sijaan alakohtaisen tuen merkitys kasvoi vastoin sitä tavoitetta, joka koski valtiontuen koostumuksen muuttamista sen kilpailua vääristävien vaikutusten vähentämiseksi (katso kuvio 19 ja taulukko 10). On syytä huomata, ettei tämä kehitys suinkaan ollut välttämätöntä: esimerkiksi Tanskassa ja vähemmässä määrin myös Itävallassa valtiontuen osuus oli jo yhteisön keskiarvoa pienempi ja sen rakenne oli huomattavasti vähemmän kilpailua vääristävä kuin EU:ssa keskimäärin.

... koska tietyntyyppinen alakohtainen tuki säilyy menojen leikkauksista huolimatta...

Alakohtainen tuki on säilynyt tiettyjen alojen ansiosta. Tukea on vähennetty joillakin jo pitkään valtiontukea saaneilla aloilla, mutta toisilla aloilla, etenkin hiiliteollisuudessa ja liikenteessä, tuen määrä on säilynyt ennallaan tai jopa hiukan lisääntynyt, minkä seurauksena alakohtaisesta tuesta on tulossa entistä keskittyneempää. Alakohtaisen tuen vähentymiseen johtava kehitys on edellä mainittuja aloja lukuun ottamatta ollut EU:n taloudessa yleisesti ottaen myönteisempää. On kuitenkin lisättävä toimia hiiliteollisuuden ja mahdollisuuksien mukaan myös liikenteen alan valtiontuen vähentämiseksi. Useimmat vuosina 1995-1999 toteutetuista valtiontukimenojen vähennyksistä kohdistuivat alueellisiin tukiin (kuvio 20).

Myönteisintä on tapauskohtaisen tuen väheneminen...

Tapauskohtainen tuki, joka on usein yksi kilpailua eniten vääristävistä valtiontukimuodoista, on vähentynyt hyvin merkittävästi. Vuonna 1999 myönnetty tapauskohtainen kokonaistuki oli vain 10 prosenttia vuoden 1994 tasosta. Teollisuudelle myönnetty valtiontuki oli vuonna 1999 vähentynyt 93 prosenttia vuoden 1993 tasosta. Uusille osavaltioille (Länder) suunnatun tuen vähentäminen on merkittävästi vähentänyt tuen kokonaismäärää, joskin tähän kehitykseen ovat vaikuttaneet myös viimeksi kuluneiden viiden vuoden aikana tehdyt rakenneuudistustuen leikkaukset. Rakenneuudistustuen vähentäminen on kuitenkin melko helppoa hyvässä taloudellisessa tilanteessa; todellinen sitoutuminen tuen vähentämiseen saatetaan pian joutua osoittamaan suhdanteiden kääntyessä laskuun.

4.2. Verotus voi vaikuttaa vääristävästi yritysten päätöksentekoon ja kilpailuun...

EU:n yritykset toimivat nykyään yhdellä yhtenäisellä talousalueella, jolla on käytössä 15 erilaista yritysverotusjärjestelmää. Tämä aiheuttaa vaatimusten noudattamisesta johtuvia lisäkustannuksia sekä vähentää avoimuutta ja talouden tehokkuutta. Lisäksi EU:n yritykset pitävät "kotimarkkinoinaan" nykyään yhä useammin yhden jäsenvaltion markkinoiden sijasta koko EU:ta. Tämän aiheuttamat rakenteelliset muutokset voivat edellyttää EU:n laajuisia uudelleenjärjestelyjä, joita voi haitata se, että yritysten on noudatettava 15:n eri verotusjärjestelmän vaatimuksia.

Komission yksiköiden laatimassa yritysverotusta käsittelevässä perusteellisessa tutkimuksessa (SEC(2001) 1681) analysoidaan, miten 15 erilaisen kansallisen verotusjärjestelmän toiminta saattaa vääristää yritysten päätöksentekoa ja johtaa tehottomuuteen. Tutkimuksessa osoitetaan, että efektiiviset yritysveroasteet poikkeavat EU:ssa merkittävästi toisistaan (katso taulukko 11). Nämä erot saattavat vaikuttaa taloutta koskevaan päätöksentekoon asettamalla maat eriarvoiseen asemaan kotimaisten, lähtevien ja tulevien sijoitusvirtojen osalta sekä vaikuttamalla sijoitusten koostumusta koskeviin valintoihin sekä varojen että rahoituslähteiden osalta. Tutkimuksessa yksilöidään lisäksi useita aloja, joilla yritysverotusjärjestelmät voivat haitata rajatylittävää taloudellista toimintaa sisämarkkinoilla, mikä heikentää EU:n yritysten kansainvälistä kilpailukykyä.

Komissio on ehdottanut kaksiosaista strategiaa nykyisten veroesteiden poistamiseksi sisämarkkinoilta (KOM(2001) 582). Strategia sisältää sekä kohdennettuja korjaavia toimenpiteitä että pitkän aikavälin kokonaisratkaisun, jolla yrityksille on tarkoitus tarjota yhteinen yhtenäistetty veropohja EU:n laajuista toimintaa varten.

4.3. Sääntelyn yksinkertaistaminen

Äskettäin tehdyssä OECD:n tutkimuksessa on osoitettu, että yrityksen perustamiseen liittyvät hallinnolliset rasitteet ovat pienimmällä yrityksillä kaikkein suurimmat. Sisämarkkinaneuvosto on korostanut, että "yritysten ja erityisesti pk-yritysten hallinnollisia ja sääntelystä johtuvia rasitteita on edelleen vähennettävä sekä yhteisön että kansallisella tasolla". Nämä yritysten käynnistysvaiheen olosuhteet näyttäisivät vaikuttavan eniten myös kyseisten yritysten työllistämiskykyyn. Se, miten Euroopassa pystytään parantamaan säädösten ja sääntelyn laatua, vaikuttaa näin ollen ratkaisevasti Lissabonissa asetettujen tavoitteiden saavuttamiseen.

Yhteisön tasolla on toteutettu useita poliittisia toimenpiteitä. Esimerkiksi SLIM-hankkeen viides vaihe käynnistettiin huhtikuussa (SEC(2001) 575) ja kattavampia ratkaisuja valmistellaan parhaillaan. Hallintotapaa koskevassa valkoisessa kirjassa (KOM(2001) 428) myönnetään tarve yhteisön lainsäädännön vähentämiseen. Laekenin Eurooppa-neuvostolle tullaan esittämään yhteisön lainsäädännön parantamista koskeva komission tiedonanto. Tämän jälkeen esitetään toimintasuunnitelma kesäkuuhun 2002 mennessä. Tiedonannossa korostetaan, että sääntelyn parantaminen on otettava yhdeksi Euroopan unionin tärkeimmistä poliittisista tavoitteista. Perimmäisenä tavoitteena on eurooppalaisten yritysten kilpailukyvyn lisääminen, mutta välittömänä, kiireellisiä toimia edellyttävänä tavoitteena on auttaa Euroopan kansalaisia ymmärtämään yhteisön toimintaa. Vain yksinkertaisemmat ja helpommin ymmärrettävät ehdotukset voivat saavuttaa Euroopan kansalaisten laajemman hyväksynnän. Tämä on välttämätöntä niiden toimintavalmiuksien turvaamiseksi, joita EU tarvitsee pystyäkseen vastaamaan tuleviin poliittisiin haasteisiin, kuten laajentumisen asettamaan haasteeseen. Toimintasuunnitelma sisältää tämän vuoksi noin 30 konkreettista toimea, jotka on tarkoitus toteuttaa jo vuonna 2002. Toimien kohteena ovat komissio, Euroopan parlamentti, neuvosto sekä jäsenvaltiot. Toimintasuunnitelmassa tullaan todennäköisesti keskittymään kolmeen osa-alueeseen, joista ensimmäinen on yhteisön säännöstön yksinkertaistaminen ja koontaminen konsolidoinnin, kodifioinnin, uudelleenlaadinnan sekä selkiyttämisen avulla. Toisena tavoitteena on kehittää perustamissopimuksen nojalla annettavien säädösten lainsäädäntöprosessia siten, että parannetaan säädösehdotusten valmistelua ja arviointia, yksinkertaistetaan ja nopeutetaan lainsäädäntömenettelyä sekä parannetaan sitä, miten jäsenvaltiot saattavat säädökset osaksi kansallista lainsäädäntöään ja soveltavat niitä, sekä sitä, miten komissio panee ne täytäntöön ja valvoo niiden noudattamista. Kolmantena tavoitteena on luoda uusi poliittinen ja hallinnollinen kulttuuri perustamalla komissioon sisäinen verkosto, jonka tehtävänä on valvoa toimintaohjelman täytäntöönpanoa ja lainsäädännön laatua sekä tukea sellaisten toimintatapojen noudattamista, jotka ovat henkilöstö- ja rahoitusresurssien näkökulmasta tehokkaimpia. Tämän verkoston toimintaa olisi tehostettava siten, että sen piiriin otetaan myös neuvosto ja Euroopan parlamentti sekä yhteistyökumppaneiksi vastaavat elimet jäsenvaltioissa [18].

[18] Toimia tarvitaan myös työmarkkinoilla sovellettavan sääntelyn parantamiseksi ja etenkin pimeän työn torjumiseksi, kuten vuoden 2001 yhteisessä työllisyysraportissa todetaan.

Yritykset havaitsevat sääntelyn muutokset kuitenkin ensimmäiseksi kansallisella tasolla, ja tuoreet tiedot osoittavat, että monissa jäsenvaltioissa tarvitaan parannuksia tällä osa-alueella. Itävallan viranomaisten ja komission tekemät viimeaikaiset tutkimukset osoittavat, että yrityksen perustamiseen tarvittava aika ja yrityksen perustamiskustannukset vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltion mukaan. Menetelmäerot voivat haitata yksittäisten jäsenvaltioiden tulosten tulkintaa, mutta niiden perusteella voidaan tästä huolimatta tehdä seuraava selkeä johtopäätös: yrityksen perustaminen on EU:ssa huomattavasti vaikeampaa kuin Yhdysvalloissa. Itävallan tekemässä tutkimuksessa arvioitiin, että jos yritys, jonka perustamiskustannukset ovat Yhdysvalloissa vain 171 euroa, perustettaisiin EU:ssa, kustannukset olisivat keskimäärin 1 625 euroa (katso laatikko 10).

Toisaalta niillä jäsenvaltioiden toimenpiteillä, joilla pyritään vähentämään yritysten lakisääteisiä rasitteita ja kannustamaan yritystoimintaa, näyttää olevan todellisia vaikutuksia - yrityksen perustamiseen tarvitaan nykyään vähemmän aikaa ja rahaa kuin aikaisemmin. Vuonna 2001 laaditussa BEST-menettelyä koskevassa raportissa (SEC(2001) 1704) esitellään parhaimmat tällä osa-alueella viime aikoina saavutetut tulokset. Käynnistysvaiheen hallintomenettelyjen vertailuanalyysin tulokset, jotka komissio esittelee maaliskuussa 2002, osoittavat selkeästi sen, millä osa-alueilla kehitystä on odotettavissa. BEST-menettelyn puitteissa toteutettavissa vastaavissa hankkeissa on lisäksi tarkoitus tarkastella muita siihen kokonaisprosessiin sisältyviä osatekijöitä, joka kattaa yrityksen perustamisen, kasvun ja sijoittajien yrityksestä luopumisen.

4.4. Viime vuosina parantuneiden rahoitusolosuhteiden säilyminen on turvattava heikentyvässä taloudellisessa tilanteessa...

Euroopan riskipääomamarkkinat kasvoivat nopeasti vuonna 2000. Luvut osoittavat, että riskipääomarahastoihin sijoitettiin Euroopassa kyseisenä vuonna huomattavasti aiempaa enemmän (katso kuvio 21). Yksityisten tekemistä pääomasijoituksista yhä suurempi osuus tehdään siemen- tai käynnistysvaiheessa oleviin yrityksiin eli vastikään toimintansa aloittaneisiin yrityksiin. Vuonna 2000 näiden sijoitusten osuus kaikista yksityisten tekemistä pääomasijoituksista oli 19 prosenttia, kun vastaava osuus vuonna 1996 oli vain 6,5 prosenttia (katso kuvio 12). Siemen- ja käynnistysvaiheen kokonaisinvestoinnit kasvoivat hyvin voimakkaasti vuonna 2000, lähes 115 prosenttia 6,4 miljardiin euroon. Kun tarkastellaan varojen hankintaa, noin 9 miljardia euroa hankitusta riskipääomasta oli varainhoitajien mukaan tarkoitus ohjata alkuvaiheen investointeihin vuonna 2000.

Kasvusta ovat päässeet osallisiksi kaikki jäsenvaltiot, vaikka olemassa on edelleen merkittäviä eroja, mikä osoittaa, että yleiseurooppalaiset markkinat ovat edelleen melko epäyhtenäiset. Euroopan markkinat ovat kuitenkin kasvusta huolimatta edelleen pienet Yhdysvaltojen markkinoihin verrattuna. Yhdysvalloissa alkuvaiheen investointien määrä oli suurempi kuin koko Euroopan riskipääomasijoitusten yhteismäärä ja yli neljä kertaa suurempi kuin alkuvaiheen investointien määrä Euroopassa.

Vuotta 2000 koskevien kokonaiskehitystä kuvaavien lukujen perusteella ei voida havaita vuoden jälkipuoliskolla tapahtunutta kasvun hidastumista, jolla saattaa olla suhteettoman suuri vaikutus siemen- ja käynnistysvaiheen investointeihin. Nykyinen epävarma tilanne saattaa jatkuessaan johtaa toimialojen yhdentymiseen. Nykyisten markkinavaikeuksien ja Yhdysvaltojen pitkän etumatkan pitäisikin kannustaa riskipääomaa koskevan toimintasuunnitelman täytäntöönpanon nopeuttamiseen.

Investointien alakohtainen analyysi osoittaa, että huipputeknologiainvestointien osuus kokonaisinvestoinneista kasvoi viisivuotisjaksolla 1996-2000 yli 50 prosenttia. Huipputeknologiaan tehtyjen investointien määrä kasvoi vuosina 1999-2000 noin 70 prosenttia. Biotekniikkainvestointien osuus säilyi kuitenkin lähes ennallaan. Vuonna 2000 se oli 2,9 prosenttia ja kasvoi kokonaisinvestointien mukaan.

Rahoitusvalmius lisääntyy riskipääomaa koskevan toimintasuunnitelman mukaisesti, mutta nyt on suunniteltava tulevia toimia...

Sen takaaminen, että tarjolla on rahoituksen välittäjiä, jotka pystyvät vastaamaan uuden talouden asettamiin haasteisiin, saattaa olla ratkaisevan tärkeää sen varmistamisessa, että riskipääomamarkkinat toimivat mahdollisimman tehokkaasti. Yksityisillä pääomasijoittajilla voi olla hyvin tärkeä asema käynnistysvaiheen rahoittajina. Koska nämä sijoittajat rahoittavat hankkeita, jotka ovat riskipääomarahastoille yleensä liian pieniä, ne voivat toimia ratkaisevana yhdyssiteenä tarjolla olevan pääomarahoituksen ja yrittäjien välillä. Yleensä ne tarjoavat yritysten käyttöön paitsi rahoitusta myös arvokasta liike-elämän tietotaitoa. Näiden sijoittajien verkostot eivät kuitenkaan useimmissa jäsenvaltioissa ole vielä kovinkaan hyvin kehittyneitä verrattuna Yhdysvalloissa toimiviin vastaaviin verkostoihin. Käynnistys- ja alkuvaiheen investoinneille tarjottava julkinen rahoitustuki, kuten EIP:n tarjoama tuki, on tärkeä toissijainen kannustin, sillä se mahdollistaa alkuvaiheen investoinnit riskipääomarahastojen kautta. Julkisilla tukitoimilla olisi keskityttävä tapauksiin, joissa esiintyy markkinahäiriöitä, ja niillä olisi pyrittävä etenkin estämään näiden häiriöiden vaikutukset pienyrityksiin. Julkisten toimien vaikutus kilpailuun on tehokkaampi ja vähemmän vääristävä silloin, kun sijoitusriski jaetaan yksityissijoittajien ja julkisten viranomaisten kesken.

Komission äskettäin laatimassa, riskipääomaa koskevaan toimintasuunnitelmaan liittyvässä kertomuksessa korostettiin yrittäjyyden ja innovaatiotoiminnan merkitystä. Toimintasuunnitelmalla on tärkeä riskipääomamarkkinoiden ja yrittäjyyden kehitystä tukeva vaikutus, koska se lisää riskipääomarahoituksen saatavuutta ja sen kysyntää. Riskipääomamarkkinoiden kehitys edellyttää entistä dynaamisempia ja innovatiivisempia markkinoita.

4.5. Innovaatiotoiminta on kilpailukyvyn välttämätön edellytys ja talousuudistuksen perustavoite

Lissabonin strategian perustekijöihin kuuluvasta innovaatiotoiminnasta on tulossa yhä tärkeämpi osa yhteisön politiikkaa. Äskettäin laadittu innovaatiotoiminnan tulostaulu (SEC(2001) 1414) osoittaa kiinnostavalla tavalla, miten eurooppalainen innovaatiotoiminta on kehittynyt ja millaisia puutteita siinä on havaittavissa.

Sisämarkkinat vaikuttavat innovaatiotoimintaan pääasiassa kahdella tavalla. Ensinnäkin helpottamalla kehittynyttä tekniikkaa edustavien tuotantohyödykkeiden maahantuontia ne kannustavat innovaatiotoimintaa Euroopassa ja etenkin niissä jäsenvaltioissa, joissa tekniikan kehitys on ollut muita jäsenvaltioita hitaampaa. Äskettäin tehdyn Innobarometer-tutkimuksen (Eurobarometer 100 -tutkimus, jossa kerätään tietoa eurooppalaisten yritysjohtajien näkemyksistä, jotka liittyvät innovaatiotoiminnasta saatuihin kokemuksiin ja sen ensisijaisiin tavoitteisiin) mukaan eurooppalaisten yritysten enemmistö (61 prosenttia) katsoo, että huipputeknologian hankinta on tärkein teknisten innovaatioiden lähtökohta (teknisten innovaatioiden toiseksi tärkein lähtökohta on tavarantoimittajien ja/tai asiakkaiden kanssa tehtävä yhteistyö; koska sisämarkkinat laajentavat aina mahdollisten toimittajien ja asiakkaiden verkostoa, ne tukevat innovaatiotoimintaa myös tällä tavoin) (katso kuvio 22).

Toiseksi sisämarkkinat tukevat innovaatiotoimintaa ja luovuutta tarjoamalla tämän toiminnan mahdollistavan sääntelyn ja etenkin tehokkaasti toimivat teknologian sekä teollis- ja tekijänoikeuksien sisämarkkinat. Niissä jäsenvaltioissa, joissa teknologia on pisimmälle kehittynyttä, teknologiaa hankitaan joko suoraan tai sisäisen tai ulkoisen T&K:n kautta. Kuviossa 23 on esitetty teknologiamarkkinoiden suhteellinen merkitys innovaatiotoiminnan kannustimena (esimerkiksi EU:n jäsenvaltioiden sopimusperusteinen T&K sekä lisenssien hankinnat).

Teollis- ja tekijänoikeuksien suojaaminen on innovaatiotoiminnan kannalta tärkeää, mikä tiedetään hyvin. Kilpailuun perustuvassa toimintaympäristössä, jossa markkinoilla menestyminen riippuu käytettävissä olevasta teknologiasta, teollis- ja tekijänoikeuslainsäädäntöä on mukautettava uusiin kilpailuolosuhteisiin. Taulukosta 13 käy ilmi, että eurooppalaiset yritykset suosivat teknologisen tietämyksen suojaamisessa strategiaa, jotka kutsutaan aikaeduksi. Tällä tarkoitetaan tilannetta, jossa innovaatiota ei patentoida vaan jossa se pidetään salassa, jotta voitaisiin hyödyntää innovaation ensimmäisenä tuottaneelle tarjoutuvaa aikaetua. Patenttisuojaa hyödyntävien yritysten suhteellisen pieni osuus osoittaa, että patentointiin liittyy Euroopassa rajoitteita ja ettei se nykyisellään sovellu kyseiseen tarkoitukseen. Yhteisöpatenttia koskeva direktiiviehdotus olisi hyväksyttävä mahdollisimman pian. Se tekee teollis- ja tekijänoikeuksien käyttämisestä helpompaa ja edullisempaa ja kannustaa näin innovaatiotoimintaan sekä helpottaa innovaatioiden levittämistä niiden salassa pitämisen sijasta, vähentää patentoinnin kustannuksia sekä edesauttaa teknistä kehitystä Euroopassa ja etenkin pk-yrityksissä. Tekijänoikeuksien alalla on äskettäin annettu direktiivi tekijänoikeuksista ja lähioikeuksista tietoyhteiskunnassa (direktiivi 2001/29), joka tulee vaikuttamaan myönteisesti innovaatiotoimintaan ja liiketoimintaympäristöön. Sillä uudistetaan tekijänoikeuksia ja lähioikeuksia koskevaa sääntelykehystä siten, että se vastaa teknologian asettamia uusia haasteita etenkin (sekä verkkopohjaisten että tallenteina olevien) tuotteiden ja palvelujen osalta.

Uudentyyppiset teollis- ja tekijänoikeusrikkomukset sekä tuotteiden elinkaaren lyheneminen edellyttävät nopeampia ja tehokkaampia rekisteröintimenettelyjä teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamiseksi. Komissio on päättänyt varmistaa, että teollis- ja tekijänoikeuksia suojataan Euroopassa ja sen ulkopuolella mahdollisimman tehokkaasti ja tarkoituksenmukaisesti.

5. Päätelmät

Laman uhka muodostaa talousuudistusprosessin kestävyyden ensimmäisen varsinaisen testin. Komissio on laatinut tai on parhaillaan laatimassa Lissabonissa ja Tukholmassa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston pyytämiä ehdotuksia poliittisiksi toimenpiteiksi. Näiden toimenpiteiden toteuttaminen vie joka tapauksessa aikaa, etenkin jos joillakin osa-alueilla esiintyy muutosvastarintaa, mutta niiden toteuttaminen sovitussa aikataulussa on nyt tärkeämpää kuin koskaan. Lähestyttäessä vuoden 2001 loppua EU:n tärkeimmät keinot mahdollisten ulkoa tulevien kriisien hallinnassa ovat yhtenäisvaluutta ja sisämarkkinat. On toteutettava toimia talous- ja rahaliiton parhaan mahdollisen toiminnan varmistamiseksi. Tämä on välttämätöntä, jotta ulkoa tulevien kriisien vaikutukset voitaisiin minimoida. Tässä kertomuksessa on ehdotettu, mitkä toimet olisi toteutettava ensi sijassa.

* Tämän kertomuksen ja toukokuulta 2001 olevan sisämarkkinoiden tulostaulun perusteella voidaan osoittaa, että yhdentyminen ja kilpailu tavaramarkkinoilla on edelleen riittämätöntä; tästä huolimatta markkinat ovat viimeksi kuluneiden kymmenen vuoden aikana merkittävästi yhdentyneet monilla aloilla. Vaikka EU:n sisäinen teollisuustuotteiden kauppa kasvaa jatkuvasti, markkinoiden tehokkuus tietyillä osa-alueilla, kuten rakennustuotteiden kaupassa, on huomattavasti optimaalista heikompi. Suorien ulkomaisten sijoitusten määrä on lisääntynyt nopeasti, mutta niiden jakautumien maiden kesken on hyvin epätasaista. Tämän tilanteen taustalla olevia tekijöitä olisi seurattava. EU:n tasolla tarvitaan alakohtaisia toimia, jotta kaupan esteet voidaan poistaa tehokkaalla tavalla. Sisämarkkinoiden toimintaa olisi jatkossa pyrittävä tehostamaan etenkin standardointia kehittämällä. Tähän tavoitteeseen voidaan pyrkiä myös lisäämällä kilpailua kansallisella tasolla. Jakelualaan on jatkossa kiinnitettävä enemmän huomiota.

* Palvelujen sisämarkkinoiden yhdentämisellä voidaan saavuttaa suurimmat mahdolliset hyödyt. Niiden poliittisten toimenpiteiden täytäntöönpanosta, jotka komission on tarkoitus esittää ensi vuonna, voidaan arvioiden mukaan saada merkittäviä hyötyjä.

* Rahoituspalvelumarkkinoiden ja pääomamarkkinoiden yhdentyminen jatkuu samoin kuin rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman ja riskipääomamarkkinoiden toimintasuunnitelman täytäntöönpano; kehitys markkinoilla edellyttää kuitenkin toimenpiteiden hyväksymisen ja täytäntöönpanon nopeuttamista. Uudistusten nopea toteuttaminen on välttämätöntä etenkin toiminnan vakauden valvonnan osalta. Komission ehdotuksilla vähittäisrahoitusmarkkinoiden yhdentämiseksi edesautetaan euron käyttöönoton onnistumista ja parannetaan tehokkuutta tietyillä näiden markkinoiden osa-alueilla. Tukkurahamarkkinoilla tarvitaan selvitys- ja maksujärjestelmien muutoksia, jotta niitä voitaisiin tehostaa etenkin rajatylittävien taloustoimien osalta. Yritysten ja etenkin käynnistysvaiheessa olevien yritysten rahoitusolosuhteet ovat viime vuosien aikana huomattavasti parantuneet. Näistä parannuksista on tehtävä kestäviä. Jotta nämä tavoitteet voitaisiin saavuttaa, on välttämätöntä, että lainsäädäntöuudistukset toteutetaan nopeammin, kuten rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman täytäntöönpanoa koskevassa viidennessä kertomuksessa ja Lamfalussyn ryhmän täytäntöönpanoaloitteissa todetaan.

* Yrittäjyyden tukemiseksi tarvitaan rakenteellisia toimenpiteitä, jotta Lissabonissa viime vuonna asetetut kilpailukykyä koskevat tavoitteet voitaisiin saavuttaa. Tämä on välttämätöntä sen varmistamiseksi, että eurooppalainen talous- ja yhteiskuntajärjestelmä säilyy myös uudessa osaamistaloudessa. Kyseessä ovat pitkän aikavälin tavoitteet, mutta toimet on aloitettava jo nyt, jotta voitaisiin varmistaa hallintotapaa koskevassa valkoisessa kirjassa ehdotetun kaltainen tehokas sääntely-ympäristö. Hyvänä lähtökohtana ovat teollis- ja tekijänoikeuksien käyttämiseen ja suojaamiseen liittyvät järjestelyt ja lainsäädäntö. Komission ehdotukset sisämarkkinoilla olevien veroesteiden poistamiseksi ja yhteisen EU:n laajuisen veropohjan perustan luomiseksi lisäävät osaltaan EU:n yritysten kansainvälistä kilpailukykyä Lissabonin Eurooppa-neuvoston asettamien tavoitteiden mukaisesti.

* Kestävän kehityksen politiikan mukaisten tavoitteiden sisällyttäminen sisämarkkinapolitiikkaan on parhaillaan käynnissä. Sääntelyä ja kestävää kehitystä koskeva vaikutusten arviointi ja monipuolisten markkinainstrumenttien kehittäminen ympäristöpolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi ovat avainasemassa kestävän kehityksen varmistamisessa ja kansalaisten elämänlaadun parantamisessa.