EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 27.10.2021 COM(2021) 664 final 2021/0342(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS asetuksen (EU) N:o 575/2013 muuttamisesta luottoriskiä, vastuun arvonoikaisuriskiä, operatiivista riskiä, markkinariskiä ja kokonaisriskipainolattiaa koskevien vaatimusten osalta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SWD(2021) 320}

{SWD(2021) 321}

{SEC(2021) 380}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Asetukseen (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus) ehdotetut muutokset ovat osa lainsäädäntöpakettia, johon sisältyy myös muutoksia direktiiviin 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi). Unioni toteutti vuosina 2008 ja 2009 vallinneen suuren finanssikriisin johdosta merkittäviä uudistuksia pankkeihin sovellettavaan vakavaraisuuskehykseen. Näillä uudistuksilla parannettiin pankkien häiriönsietokykyä ja pyrittiin tällä tavoin estämään vastaavanlaisen kriisin toistuminen. Uudistukset perustuivat suurelta osin Baselin pankkivalvontakomitean (BCBS) vuodesta 2010 lähtien vahvistamiin kansainvälisiin standardeihin. Standardeja kutsutaan kokonaisuutena Basel III ‑standardeiksi, Basel III ‑uudistuksiksi tai Basel III ‑kehykseksi. Baselin pankkivalvontakomitean laatimat maailmanlaajuiset standardit ovat tulleet yhä tärkeämmiksi, koska pankkiala on yhä globaalimpi ja kytköksissä toisiinsa. Vaikka globalisoitunut pankkiala helpottaa kansainvälistä kauppaa ja sijoitustoimintaa, se myös aiheuttaa monimutkaisempia rahoitusriskejä. Ilman yhdenmukaisia maailmanlaajuisia standardeja pankit voisivat päättää perustaa toimintansa lainkäyttöalueelle, jolla on lievimmät sääntely- ja valvontajärjestelmät. Tämä saattaisi johtaa pankkien houkuttelemiseksi sääntelykilpailuun alhaisimmalla sääntelytasolla, mikä lisäisi samalla rahoitusmarkkinoiden maailmanlaajuisen epävakauden riskiä. Maailmanlaajuisten standardien kansainvälisellä koordinoinnilla rajoitetaan suurelta osin tämäntyyppistä riskialtista kilpailua, ja se on keskeisen tärkeää rahoitusvakauden säilyttämiseksi globalisoituneessa maailmassa. Maailmanlaajuisilla standardeilla myös yksinkertaistetaan kansainvälisesti toimivien pankkien – joista monet ovat EU:n pankkeja – toimintaa, sillä standardeilla varmistetaan, että tärkeimmissä rahoituskeskuksissa sovelletaan pitkälti samanlaisia sääntöjä maailmanlaajuisesti. EU on ollut keskeinen kansainvälisen yhteistyön edistäjä pankkisääntelyssä. Ensimmäiset kriisinjälkeiset uudistukset, jotka ovat osa Basel III ‑kehystä, on pantu täytäntöön kahdessa vaiheessa: ·kesäkuussa 2013 annettiin vakavaraisuusasetus ja vakavaraisuusdirektiivi (CRD IV); ·toukokuussa 2019 annettiin asetus (EU) 2019/876, joka tunnetaan myös nimellä CRR II, ja direktiivi (EU) 2019/878, joka tunnetaan myös nimellä CRD V. Tähän mennessä toteutetuissa uudistuksissa on keskitytty parantamaan sellaisen lakisääteisen pääoman laatua ja määrää, joka edellytetään pankeilta mahdollisten tappioiden kattamiseksi. Lisäksi niillä on pyritty vähentämään pankkien ylivelkaantumista, parantamaan laitosten kykyä kestää lyhytaikaisia likviditeettihäiriöitä, vähentämään niiden riippuvuutta lyhytaikaisesta rahoituksesta, vähentämään niiden keskittymisriskiä ja puuttumaan ongelmiin, jotka liittyvät laitoksiin, jotka ovat liian suuria kaatumaan. Tämän seurauksena uusilla säännöillä tiukennettiin hyväksyttävän lakisääteisen pääoman kriteereitä ja vähimmäispääomavaatimuksia sekä otettiin käyttöön uusia vaatimuksia vastuun arvonoikaisuriskille ja keskusvastapuoliin liittyville vastuille. Lisäksi otettiin käyttöön useita uusia vakavaraisuustoimenpiteitä: vähimmäisomavaraisuusastetta koskeva vaatimus, lyhyen aikavälin maksuvalmiusvaatimus (ns. maksuvalmiusvaatimus), pidemmän aikavälin pysyvän varainhankinnan vaatimus (ns. pysyvän varainhankinnan vaatimus), suurten asiakasriskien raja-arvot ja makrotason vakavaraisuuspääomapuskurit. Näiden ensimmäisten unionissa toteutettujen uudistusten ansiosta EU:n pankkiala on merkittävästi kestävämpi talouden häiriöille, ja se on kohdannut covid-19-kriisin huomattavasti vakaammalla perustalla verrattuna tilanteeseensa suuren finanssikriisin alkaessa. Lisäksi valvontaviranomaiset ja lainsäätäjät toteuttivat väliaikaisia tukitoimia covid-19-kriisin alussa. Komissio vahvisti 28. huhtikuuta 2020 antamassaan tulkitsevassa tiedonannossa tilinpäätös- ja vakavaraisuussäännöstön soveltamisesta EU:n pankkien luotonannon helpottamiseksi – Yritysten ja kotitalouksien tukeminen covid-19-kriisin yhteydessä – vakavaraisuus- ja kirjanpitosääntöihin sisältyvän joustavuuden, jota Euroopan valvontaviranomaiset ja kansainväliset elimet olivat korostaneet. Tämän perusteella lainsäätäjät hyväksyivät kesäkuussa 2020 kohdennettuja väliaikaisia muutoksia vakavaraisuuskehyksen tiettyihin sääntöihin – ns. vakavaraisuusasetuksen pikaratkaisupaketti. Tämä yhdessä määrätietoisten raha- ja finanssipoliittisten toimenpiteiden kanssa auttoi laitoksia jatkamaan lainanantoa kotitalouksille ja yrityksille pandemian aikana. Tämä puolestaan auttoi lieventämään pandemian aiheuttamaa talouden häiriötä. Vaikka kokonaispääomataso EU:n pankkijärjestelmässä on nyt keskimäärin tyydyttävä, kaikkia suuren finanssikriisin seurauksena havaittuja ongelmia ei ole vielä ratkaistu. Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) ja Euroopan keskuspankin (EKP) tekemät analyysit ovat osoittaneet, että EU:hun sijoittautuneiden laitosten sisäisiä malleja käyttäen laskemat pääomavaatimukset osoittivat merkittävää vaihtelua, jota ei voitu perustella taustalla olevien riskien eroilla ja joka viime kädessä heikentää niiden vakavaraisuussuhteiden luotettavuutta ja vertailukelpoisuutta. Lisäksi riskiherkkyyden puute standardimenetelmien avulla lasketuissa pääomavaatimuksissa johtaa siihen, että joidenkin rahoitustuotteiden tai ‑toimintojen (ja näin ollen niihin ensisijaisesti perustuvien erityisten liiketoimintamallien) pääomavaatimukset ovat riittämättömät tai kohtuuttoman korkeat. Baselin pankkivalvontakomitea sopi joulukuussa 2017 lopuista kansainvälisten standardien uudistuksista näiden ongelmien ratkaisemiseksi. Maaliskuussa 2018 G20-maiden valtiovarainministerit ja keskuspankkien pääjohtajat ilmaisivat tyytyväisyytensä näihin uudistuksiin ja vahvistivat toistuvasti sitoutumisensa täysimääräiseen, oikea-aikaiseen ja johdonmukaiseen täytäntöönpanoon. Komissio ilmoitti vuonna 2019 aikovansa esittää lainsäädäntöehdotuksen näiden uudistusten toteuttamiseksi EU:n vakavaraisuuskehyksessä. Ehdotuksen valmistelutyö on viivästynyt covid-19-pandemian vuoksi. Viivästyminen johtui Baselin pankkivalvontakomitean 26. maaliskuuta 2020 tekemästä päätöksestä lykätä Basel III ‑uudistuksen loppuosille aiemmin sovittuja täytäntöönpanomääräaikoja vuodella. Edellä esitetyn perusteella tällä lainsäädäntöaloitteella on kaksi yleistä tavoitetta: rahoitusvakauden edistäminen ja talouden vakaan rahoittamisen edistäminen covid-19-kriisin jälkeisen elpymisen yhteydessä. Nämä yleiset tavoitteet voidaan jakaa neljään täsmällisempään tavoitteeseen: (1)riskiperusteisen pääomakehyksen vahvistaminen korottamatta merkittävästi pääomavaatimuksia kokonaisuudessaan; (2)ympäristö-, yhteiskunta- ja hallintotapariskien (ESG-riskit) parempi huomiointi vakavaraisuuskehyksessä; (3)valvontavaltuuksien ja ‑välineiden yhdenmukaistamisen jatkaminen; ja

(4)laitoksille tietojen julkistamista aiheutuvien hallinnollisten kustannusten vähentäminen ja laitosten vakavaraisuustietojen saatavuuden parantaminen. (1)Riskiperusteisen pääomakehyksen vahvistaminen Tilapäisesti koetelleet taloudelliset olosuhteet eivät ole muuttaneet tarvetta toteuttaa tätä rakenneuudistusta. Uudistus on saatettava päätökseen, jotta voidaan ratkaista jäljellä olevat ongelmat ja vahvistaa edelleen EU:hun sijoittautuneiden laitosten taloudellista vakautta, jotta ne pystyvät paremmin tukemaan talouskasvua ja kestämään mahdollisia tulevia kriisejä. Basel III ‑uudistuksen loputkin osat on myös pantava täytäntöön, jotta laitoksille voidaan tarjota tarvittava sääntelyvarmuus ja saattaa päätökseen kymmenen vuotta kestänyt vakavaraisuuskehyksen uudistus. Uudistuksen loppuun saattaminen on linjassa myös kansainvälistä sääntely-yhteistyötä koskevan EU:n sitoumuksen ja sellaisten konkreettisten toimien kanssa, joita eräät sen kumppanit ovat ilmoittaneet tai joihin ne ovat jo ryhtyneet toteuttaakseen uudistuksen oikea-aikaisesti ja tarkasti. (2)ESG-riskien parempi huomiointi vakavaraisuuskehyksessä Toinen yhtä tärkeä uudistustarve johtuu komission meneillään olevasta työstä, joka koskee siirtymistä kestävään talouteen. Komission tiedonannoissa Euroopan vihreän kehityksen ohjelmasta ja EU:n vuoden 2030 ilmastotavoitteen saavuttamisesta (valmiina 55:een) ilmaistaan selkeästi komission sitoumus muuttaa EU:n talous kestäväksi taloudeksi samalla kun puututaan ilmastonmuutoksen väistämättömiin seurauksiin. Komissio ilmoitti myös kestävään talouteen siirtymisen rahoitusstrategiasta, joka perustuu aiempiin aloitteisiin ja kertomuksiin, kuten kestävän kasvun rahoitusta koskevaan toimintasuunnitelmaan ja kestävää rahoitusta käsittelevän teknisen asiantuntijaryhmän kertomuksiin. Rahoitusstrategialla vahvistetaan komission toimia tällä alalla niiden saattamiseksi Euroopan vihreän kehityksen ohjelman kunnianhimoisten tavoitteiden mukaisiksi. Pankkiperusteinen rahoituksen välitys on keskeisessä asemassa kestävämpään talouteen siirtymisen rahoittamisessa. Samalla siirtyminen kestävämpään talouteen aiheuttaa todennäköisesti laitoksille riskejä, joita niiden on hallittava asianmukaisesti varmistaakseen, että rahoitusvakauteen kohdistuvat riskit minimoidaan. Tätä varten tarvitaan vakavaraisuussääntelyä, ja sillä voi olla ratkaiseva rooli. Kestävään talouteen siirtymisen rahoitusstrategiassa tunnustettiin tämä ja korostettiin tarvetta sisällyttää ympäristö-, yhteiskunta- ja hallintotapariskit (ESG-riskit) paremmin EU:n vakavaraisuuskehykseen, koska nykyisiä oikeudellisia vaatimuksia pidetään yksinään riittämättöminä tarjoamaan kannustimia siihen, että laitokset voisivat hallita ESG-riskejä järjestelmällisesti ja johdonmukaisesti. (3)Valvontavaltuuksien ja ‑välineiden yhdenmukaistamisen jatkaminen Vakavaraisuussääntöjen noudattamisen asianmukainen valvonta on toinen osa-alue, johon keskitytään. Valvontaviranomaisilla on oltava käytössään tätä varten tarvittavat välineet ja valtuudet (esim. valtuudet myöntää laitoksille ja niiden toiminnalle lupia, tarkastaa niiden johdon soveltuvuus tai määrätä niille seuraamuksia, jos ne rikkovat sääntöjä). EU:n lainsäädännöllä varmistetaan yhdenmukaisuuden vähimmäistaso, mutta valvontavälineistössä ja ‑menettelyissä on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Tämä sääntely-ympäristön hajanaisuus valvontaviranomaisten käytettävissä olevien valtuuksien ja välineiden määrittelyssä ja niiden soveltamisessa eri jäsenvaltioissa heikentää tasapuolisia toimintaedellytyksiä sisämarkkinoilla ja saa epäilemään, onko laitosten johtaminen ja valvonta moitteetonta ja varovaista. Tämä ongelma on erityisen akuutti pankkiunionin yhteydessä. Erot, joita 21:n eri oikeusjärjestelmän välillä on, estävät yhteistä valvontamekanismia suorittamasta valvontatehtäviään vaikuttavasti ja tehokkaasti. Lisäksi valtioiden rajojen yli toimivat pankkiryhmät joutuvat tekemisiin useiden erilaisten menettelyjen kanssa saman vakavaraisuusongelman ratkaisemiseksi, mikä lisää kohtuuttomasti niiden hallinnollisia kustannuksia. Toinen tärkeä kysymys, eli pankkipalveluja EU:ssa tarjoaville kolmansien maiden pankkiryhmille tarkoitetun vankan EU:n sääntelykehyksen puuttuminen, on ottanut uuden ulottuvuuden brexitin jälkeen. Kolmansien maiden sivuliikkeiden perustamiseen sovelletaan pääasiassa kansallista lainsäädäntöä, ja lainsäädäntöä on yhdenmukaistettu vain hyvin vähän vakavaraisuusdirektiivillä. EPV:n hiljattain julkaisemasta raportista käy ilmi, että tämä hajanainen vakavaraisuusympäristö tarjoaa kolmansien maiden sivuliikkeille merkittäviä mahdollisuuksia sääntely- ja valvonta-arbitraasiin pankkitoimintansa harjoittamisessa. Tämä puolestaan johtaa valvonnan puutteeseen ja lisää EU:n rahoitusvakauteen kohdistuvia riskejä. Valvontaviranomaisilla ei useinkaan ole tarvittavia tietoja ja valtuuksia puuttua näihin riskeihin. Koska valvontaa koskevaa yksityiskohtaista raportointia ei ole ja koska kolmannen maan ryhmän eri yhteisöjen tai toimintojen valvonnasta vastaavat viranomaiset eivät vaihda keskenään riittävästi tietoja, jäljelle jää katvealueita. EU on ainoa merkittävä lainkäyttöalue, jolla konsolidointiryhmän valvojalla ei ole täydellistä kuvaa sekä tytäryritysten että sivuliikkeiden kautta toimivien kolmansien maiden ryhmien toiminnasta. Nämä puutteet vaikuttavat kielteisesti eri jäsenvaltioissa toimivien kolmansien maiden ryhmien sekä EU:ssa päätoimipaikkaansa pitävien laitosten tasapuolisiin toimintaedellytyksiin. (4)Laitoksille tietojen julkistamista aiheutuvien hallinnollisten kustannusten vähentäminen ja laitosten vakavaraisuustietojen saatavuuden parantaminen Tämä ehdotus on tarpeen myös markkinakurin parantamiseksi. Tämä on toinen tärkeä väline, jonka avulla sijoittajat voivat valvoa laitosten toimintaa. Tätä varten niiden on saatava käyttöönsä tarvittavat tiedot. Tämänhetkiset vakavaraisuustietojen saatavuuteen liittyvät vaikeudet estävät markkinatoimijoita saamasta tarvitsemiaan tietoja laitosten vakavaraisuustilanteesta. Tämä heikentää viime kädessä laitosten vakavaraisuuskehyksen vaikuttavuutta ja saattaa herättää epäilyjä pankkialan häiriönsietokyvystä erityisesti stressiaikoina. Tästä syystä ehdotuksella pyritään keskittämään julkistetut vakavaraisuustiedot, jotta voidaan parantaa vakavaraisuustietojen saatavuutta ja vertailukelpoisuutta tällä toimialalla. Julkistettujen tietojen keskittämisellä EPV:n perustamaan keskitettyyn yhteyspisteeseen pyritään myös keventämään laitosten, erityisesti pienten ja rakenteeltaan yksinkertaisten laitosten, hallinnollista rasitusta. •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Useat vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin muutosehdotusten osat seuraavat kansainvälisellä tasolla tehtyä tai EPV:n tekemää työtä, kun taas muut vakavaraisuuskehykseen tehtävät mukautukset ovat osoittautuneet tarpeellisiksi sellaisten käytännön kokemusten vuoksi, joita on saatu vakavaraisuusdirektiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltamisesta sekä yhteisen valvontamekanismin yhteydessä. Ehdotuksilla tehdään nykyiseen lainsäädäntöön muutoksia, jotka ovat täysin yhdenmukaisia laitosten vakavaraisuussääntelyä ja valvontaa koskevien nykyisten toimintapoliittisten säännösten kanssa. Vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin tarkistuksen tavoitteena on saattaa päätökseen Basel III ‑uudistuksen täytäntöönpano EU:ssa sekä vahvistaa ja yhdenmukaistaa valvontavälineitä ja ‑valtuuksia. Nämä toimenpiteet ovat tarpeen pankkialan häiriönsietokyvyn vahvistamiseksi entisestään. •Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Lähes kymmenen vuotta on kulunut siitä, kun Euroopan valtion- ja hallitusten päämiehet sopivat pankkiunionin perustamisesta. Pankkiunionin kaksi pilaria – yhteinen valvonta ja yhteinen kriisinratkaisu – ovat olemassa, ja ne perustuvat kaikille EU:n laitoksille tarkoitetun yhteisen sääntökirjan vankkaan perustaan. Ehdotuksilla pyritään varmistamaan jatkuva yhteinen sääntökirja kaikille sekä pankkiunionin sisällä että sen ulkopuolella toimiville EU:n laitoksille. Tämän aloitteen edellä kuvatut yleiset tavoitteet ovat täysin johdonmukaisia ja sopusoinnussa EU:n perimmäisten tavoitteiden kanssa, joita ovat tavoite edistää rahoitusvakautta, tavoite pienentää sellaisen tilanteen todennäköisyyttä ja laajuutta, jossa tarvittaisiin veronmaksajien tukea laitoksen kriisin ratkaisemiseksi sekä tavoite edistää tasapainoista ja kestävää taloudellisen toiminnan rahoitusta, millä parannetaan samalla korkeatasoista kilpailukykyä ja kuluttajansuojaa. Koska ympäristö-, yhteiskunta- ja hallintotapariskit tunnustetaan ja ympäristöön, yhteiskuntaan ja hallintotapaan liittyvät tekijät sisällytetään vakavaraisuuskehykseen, tällä aloitteella täydennetään EU:n laajempaa strategiaa kestävämmän ja häiriönsietokykyisemmän rahoitusjärjestelmän luomiseksi. Tämä edistää Euroopan vihreän kehityksen ohjelman tavoitetta hallita ilmastoriskejä ja integroida ne rahoitusjärjestelmään ja vuoden 2021 strategisessa ennakointiraportissa vahvistettuihin strategisiin toiminta-aloihin. 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE

•Oikeusperusta Ehdotuksessa käsitellään toimia, joilla luodaan puitteet laitosten liiketoiminnan aloittamiselle, harjoittamiselle ja valvonnalle unionissa ja joiden tavoitteena on varmistaa sisämarkkinoiden vakaus. Pankkiala tarjoaa tällä hetkellä suurimman osan rahoituksesta sisämarkkinoilla, minkä vuoksi se on yksi unionin rahoitusjärjestelmän perustekijöistä. Unionilla on selkeä toimeksianto toimia sisämarkkinoiden alalla, ja asianmukainen oikeusperusta muodostuu asiaa koskevista Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) artikloista, joilla tuetaan unionin toimivaltaa tällä alalla. Ehdotetuilla muutoksilla on sama oikeusperusta kuin muutettavilla säädöksillä eli vakavaraisuusasetuksen muutosasetusehdotuksen tapauksessa SEUT-sopimuksen 114 artikla ja vakavaraisuusdirektiivin muutosdirektiivin tapauksessa SEUT-sopimuksen 53 artiklan 1 kohta. •Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta) Useimmat tarkasteltavista toimista ovat voimassa olevan unionin lainsäädännön päivityksiä ja muutoksia, ja sellaisina ne koskevat osa-alueita, joilla unioni on jo käyttänyt toimivaltaansa eikä aio lakata käyttämästä tällaista toimivaltaa. Muutamilla toimilla (erityisesti vakavaraisuusdirektiiviä muuttavilla toimilla) pyritään lisäämään yhdenmukaisuutta, jotta direktiivissä määritellyt tavoitteet saavutettaisiin johdonmukaisesti. Ehdotetuilla toimenpiteillä on tarkoitus täydentää jo olemassa olevaa unionin lainsäädäntöä, mistä syystä tavoitteet voidaan saavuttaa paremmin EU:n tasolla kuin toteuttamalla erilaisia kansallisia aloitteita. Kansalliset toimenpiteet esimerkiksi sellaisten sääntöjen täytäntöön panemiseksi, jotka ovat luontaisesti kansainvälisiä – kuten Basel III ‑standardi tai ympäristö-, yhteiskunta- ja hallintotapariskien parempi torjuminen – eivät olisi yhtä vaikuttavia rahoitusvakauden varmistamiseksi kuin EU:n säännöt. Jos aloite jätettäisiin toteutettavaksi ainoastaan kansallisella tasolla, tämä voi johtaa valvontavälineiden ja ‑valtuuksien, tietojen julkistamisen ja kolmansien maiden sivuliikkeiden osalta avoimuuden vähenemiseen ja arbitraasin riskin kasvuun, mikä voi johtaa kilpailun vääristymiseen ja vaikuttaa pääomavirtoihin. Lisäksi kansallisten toimenpiteiden hyväksyminen olisi oikeudellisesti haastavaa, koska vakavaraisuusasetuksella säännellään jo pankkitoimintaa koskevia asioita, kuten riskipainoja, tietojen raportointia ja julkistamista sekä muita vakavaraisuusasetukseen liittyviä vaatimuksia. Tämän vuoksi vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin muuttamisen katsotaan olevan paras vaihtoehto. Siinä löydetään oikea tasapaino yhdenmukaistamissääntöjen ja tarpeellisin osin säilytettävän kansallisen joustavuuden välillä vaikuttamatta kielteisesti yhteiseen sääntökirjaan. Muutosten avulla edistettäisiin vakavaraisuusvaatimusten yhdenmukaista soveltamista ja valvontakäytäntöjen lähentämistä sekä varmistettaisiin tasapuoliset toimintaedellytykset kaikkialla pankkipalvelujen sisämarkkinoilla. Tämä on erityisen tärkeää pankkialalla, jolla monet laitokset toimivat eri puolilla EU:n sisämarkkinoita. Kaikenpuolinen yhteistyö ja luottamus yhteisessä valvontamekanismissa sekä valvontakollegioissa ja yhteisen valvontamekanismin ulkopuolisissa toimivaltaisissa viranomaisissa on olennaisen tärkeää, jotta voidaan varmistaa laitosten tehokas konsolidoitu valvonta. Kansallisilla säännöillä ei saavutettaisi näitä tavoitteita. •Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaate on ollut olennainen osa ehdotukseen liittyvässä vaikutustenarvioinnissa. Eri sääntelyaloilla ehdotettuja muutoksia on arvioitu erikseen suhteellisuusperiaatteen kannalta. Lisäksi nykyisten sääntöjen oikeasuhteisuus on esitetty useilla osa-alueilla, ja on analysoitu erityisiä vaihtoehtoja, joilla pyritään vähentämään pienemmille laitoksille aiheutuvaa hallinnollista rasitusta ja säännösten noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia. Tämä koskee erityisesti tietojen julkistamista koskevia toimenpiteitä, joissa pienten ja rakenteeltaan yksinkertaisten laitosten säännösten noudattamisesta aiheutuva rasitus vähenisi merkittävästi, jollei jopa poistuisi kokonaan. Lisäksi ympäristö-, yhteiskunta- ja hallintotapariskien julkistamiseen liittyvät julkistamisvaatimukset, joita ehdotetaan sovellettavaksi kaikkiin laitoksiin (eli myös muihin kuin suuriin listattuihin pankkeihin, joihin nykyistä vaatimusta sovelletaan vuodesta 2022 alkaen), räätälöidään jaksottaisuuden ja yksityiskohtaisuuden osalta laitosten koon ja rakenteen monimutkaisuuden mukaan suhteellisuusperiaatetta noudattaen. •Toimintatavan valinta Ehdotuksena on, että toimenpiteet toteutetaan muuttamalla vakavaraisuusasetusta asetuksella ja vakavaraisuusdirektiiviä direktiivillä. Ehdotetuissa toimenpiteissä viitataan kyseisiin säädöksiin sisältyviin jo olemassa oleviin säännöksiin tai kehitetään niitä edelleen (eli kehys, jolla lasketaan riskiperusteiset pääomavaatimukset sekä määritetään valtuudet ja välineet, jotka annetaan valvontaviranomaisten käyttöön kaikkialla unionissa). Jotkin ehdotetuista vakavaraisuusdirektiivin muutoksista, joilla on vaikutusta seuraamusvaltuuksiin, jättäisivät jäsenvaltioille jonkin verran liikkumavaraa pitää voimassa eri sääntöjä, kun muutokset saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. 3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET •Sidosryhmien kuuleminen Komissio on toteuttanut useita toimia ja erilaisia aloitteita arvioidakseen, ovatko EU:n nykyinen pankkien vakavaraisuuskehys ja Basel III ‑uudistuksen loppuosien täytäntöönpano riittäviä varmistamaan, että EU:n pankkijärjestelmä on vakaa ja kykenevä selviytymään talouden häiriöistä ja että se pysyy EU:n talouden vakaan rahoituksen kestävänä lähteenä. Komissio keräsi sidosryhmien näkemyksiä luottoriskiin, operatiiviseen riskiin, markkinariskiin, vastuun arvonoikaisuriskiin ja arvopapereilla toteutettaviin rahoitustoimiin liittyvistä erityisaiheista sekä kokonaisriskipainolattiasta. Näiden Basel III:n täytäntöönpanoon liittyvien seikkojen lisäksi komissio on pyytänyt näkemyksiä myös eräistä muista aiheista varmistaakseen valvontakäytäntöjen lähentymisen ja johdonmukaisuuden koko unionissa ja keventääkseen laitosten hallinnollista rasitusta. Lokakuun 2019 ja tammikuun 2020 alun välisenä aikana toteutettua julkista kuulemista edelsi keväällä 2018 järjestetty ensimmäinen valmisteleva kuuleminen, jossa pyydettiin ensimmäisiä näkemyksiä kansainvälisestä sopimuksesta. Lisäksi marraskuussa 2019 järjestettiin julkinen konferenssi, jossa keskusteltiin viimeisteltyjen Basel III ‑standardien täytäntöönpanon vaikutuksista ja haasteista EU:ssa. Vaikutustenarvioinnin liitteessä 2 esitetään tiivistelmät kuulemisesta ja julkisesta konferenssista. Komission yksiköt ovat myös toistuvasti kuulleet jäsenvaltioita Basel III ‑uudistuksen loppuosien täytäntöönpanosta EU:ssa sekä muista vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin mahdollisista tarkistuksista pankki-, maksu- ja vakuutusalaa käsittelevän komission asiantuntijaryhmän (EGBPI) yhteydessä. Komission yksiköt ovat lainsäädännön valmisteluvaiheessa myös järjestäneet satoja (fyysisiä ja virtuaalisia) kokouksia pankkialan edustajien ja muiden sidosryhmien kanssa. Kaikkien edellä mainittujen aloitteiden tuloksia on hyödynnetty vaikutustenarviointiin liittyvän lainsäädäntöaloitteen valmistelussa. Niistä on ilmennyt selkeästi, että nykyisiä sääntöjä on päivitettävä ja täydennettävä, jotta i) vähennetään edelleen pankkialan riskejä ja ii) parannetaan laitosten kykyä kanavoida riittävä rahoitus talouteen.

•Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö Komissio hyödynsi EPV:n asiantuntemusta ja laati vaikutustenarvioinnin Basel III ‑uudistuksen loppuosien täytäntöönpanosta. Lisäksi komission yksiköt hyödynsivät EKP:n asiantuntemusta antamalla sen tehtäväksi laatia makrotaloudellinen analyysi näiden osatekijöiden täytäntöönpanon vaikutuksista. •Vaikutustenarviointi Vaikutustenarvioinnissa tarkasteltiin kunkin havaitun ongelman osalta useita toimintavaihtoehtoja neljällä keskeisellä toimintapolitiikan osa-alueella sen perustilanteen lisäksi, jossa unionin toimia ei toteuteta. Basel III:n täytäntöönpanon osalta vaikutustenarvioinnissa tehty analyysi ja makrotaloudellinen mallinnus osoittavat, että parhaaksi arvioitujen vaihtoehtojen toteuttamisen ja kaikkien ehdotukseen sisältyvien toimenpiteiden huomioimisen odotetaan johtavan siihen, että suunnitellun siirtymäkauden jälkeen laitosten vähimmäispääomavaatimusten painotettu keskimääräinen kasvu on pitkällä aikavälillä (vuoteen 2030 mennessä) 6,4–8,4 prosenttia. Keskipitkällä aikavälillä (vuonna 2025) kasvun odotetaan olevan 0,7–2,7 prosenttia. EPV:n arvioiden mukaan tämä vaikutus voisi johtaa siihen, että pienen joukon suuria laitoksia (testiotoksessa 10 pankkia 99:stä) olisi kerättävä kollektiivisesti lisää pääomaa alle 27 miljardia euroa) täyttääkseen parhaaksi arvioidun vaihtoehdon mukaiset uudet vähimmäispääomavaatimukset. Määrän suhteuttamiseksi todettakoon, että otokseen valituilla 99 laitoksella (joiden osuus EU:n pankkien varallisuudesta oli 75 prosenttia) oli vuoden 2019 lopussa lakisääteistä pääomaa yhteensä 1 414 miljardia euroa ja niiden yhteenlasketut voitot vuonna 2019 olivat 99,8 miljardia euroa. Yleisesti ottaen laitoksille aiheutuisi kertaluonteisia hallinto- ja toimintakustannuksia sääntöihin ehdotettujen muutosten täytäntöönpanosta, mutta kustannusten ei odoteta kasvavan merkittävästi. Lisäksi useasta parhaaksi arvioidusta vaihtoehdosta johtuvien yksinkertaistusten (esim. sisäisesti mallinnettujen menetelmien poistaminen ja keskitetty tietojen antaminen) odotetaan vähentävän kustannuksia nykyiseen verrattuna. •Sääntelyn toimivuus ja yksinkertaistaminen Tämän aloitteen tarkoituksena on saattaa päätökseen Baselin pankkivalvontakomitean vuosina 2017–2020 sopimien pankkien kansainvälisten vakavaraisuusvaatimusten täytäntöönpano EU:ssa. Sillä saatetaan päätökseen Basel III ‑uudistuksen täytäntöönpano EU:ssa. Baselin komitea käynnisti tämän uudistuksen suuren finanssikriisin jälkeen. Uudistuksessa oli kyse suurta finanssikriisiä ennen ja sen aikana voimassa olleen vakavaraisuuskehyksen eli Basel II ‑kehyksen kattava tarkistus. EU:ssa Basel II ‑kehys pantiin täytäntöön direktiivillä 2006/48/EY eli alkuperäisellä vakavaraisuusdirektiivillä. Komissio hyödynsi Baselin pankkivalvontakomitean toteuttaman vakavaraisuuskehyksen kattavan tarkastelun tuloksia sekä EPV:ltä, EKP:ltä ja muilta sidosryhmiltä saatuja tietoja täytäntöönpanotyönsä tueksi. Koska loppuja Basel III ‑uudistuksista ei ole vielä pantu täytäntöön EU:ssa, toimivuutta ja tuloksellisuutta koskevaa tarkastusta ei ole vielä toteutettu. •Perusoikeudet EU on sitoutunut edistämään korkeatasoista perusoikeuksien suojelua ja allekirjoittanut useita ihmisoikeussopimuksia. Tämän osalta ehdotuksella ei pitäisi olla suoraa vaikutusta kyseisiin oikeuksiin, sellaisina kuin ne on lueteltu YK:n tärkeimmissä ihmisoikeusyleissopimuksissa, Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, joka on keskeinen osa EU:n perussopimuksia, ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa (ECHR). 4.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. 5.LISÄTIEDOT •Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt Ehdotettujen muutosten odotetaan alkavan tulla voimaan aikaisintaan vuonna 2023. Muutokset liittyvät tiiviisti muihin vakavaraisuusasetuksen ja vakavaraisuusdirektiivin säännöksiin, jotka ovat jo voimassa ja joita on seurattu vuodesta 2014 lähtien, ja vuodesta 2019 alkaen, kun kyse on riskien vähentämiseksi hyväksytyssä toimenpidepaketissa käyttöön otetuista toimenpiteistä. Baselin pankkivalvontakomitea ja EPV keräävät edelleen tietoja, joita tarvitaan keskeisten mittareiden (pääomaosuudet, vähimmäisomavaraisuusaste ja likviditeettimittarit) seurantaa varten. Tämä mahdollistaa uusien toimintapolitiikan välineiden arvioinnin tulevaisuudessa. Säännölliset vakavaraisuuden arviointiprosessit (SREP) ja stressitestit auttavat myös seuraamaan, millaisia vaikutuksia uusilla ehdotetuilla toimenpiteillä on asianomaisiin laitoksiin, ja arvioimaan säädetyn joustavuuden ja oikeasuhteisuuden asianmukaisuutta pienempien laitosten erityispiirteiden huomioimisen kannalta. Lisäksi EPV kehittää yhdessä yhteisen valvontamekanismin ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa yhdennettyä raportointivälinettä (EUCLID), jonka odotetaan olevan hyödyllinen väline uudistusten vaikutusten seurannassa ja arvioinnissa. Komissio niin ikään osallistuu jatkossakin Baselin pankkivalvontakomitean työryhmien sekä EKP:n ja EPV:n perustaman yhteisen työryhmän toimintaan. Ensiksi mainitut työryhmät seuraavat laitosten omien varojen ja likviditeettipositioiden dynamiikkaa maailmanlaajuisesti ja viimeksi mainittu työryhmä toimii vastaavasti EU:n tasolla. •Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset Varovaisuusperiaatteen mukaisen konsolidoinnin piiriin kuuluvien yhteisöjen määritelmien parantaminen Viimeaikaiset tapahtumat ovat korostaneet tarvetta selkeyttää varovaisuusperiaatteen mukaista konsolidointia koskevia säännöksiä sen varmistamiseksi, että rahoitusteknologiayritysten johtamat rahoitusryhmät tai rahoitusryhmät, joihin sisältyy laitosten lisäksi muita rahoitustoimintaa suoraan tai välillisesti harjoittavia yhteisöjä, kuuluvat konsolidoidun valvonnan piiriin. Tätä varten 4 artiklaa muutetaan selventämään ja vahvistamaan käsitteiden ”oheispalveluyritys”, ”rahoitusalan holdingyhtiö” ja ”rahoituslaitos” määritelmiä, jotka kaikki ovat tässä yhteydessä keskeisiä käsitteitä. Oheispalveluyrityksiä olisi pidettävä rahoituslaitoksina, joten ne olisi sisällytettävä varovaisuusperiaatteen mukaisen konsolidoinnin piiriin.

Lisäksi ehdotetaan käsitteiden ”emoyritys” ja ”tytäryritys” määritelmien päivittämistä sovellettavien tilinpäätösstandardien mukaisesti ja niiden yhdenmukaistamista vakavaraisuusasetuksessa jo säädetyn ”määräysvallan” käsitteen kanssa, jotta vältetään sääntöjen epäyhtenäinen soveltaminen ja sääntelyarbitraasi. Omat varat Käsitteiden ”välillinen omistusosuus” ja ”synteettinen omistusosuus” määritelmät Vakavaraisuusasetuksen 72 e artiklan 1 kohdan mukaan laitosten, jotka kuuluvat 92 a artiklan soveltamisalaan, on vähennettävä tietyistä hyväksyttävien velkojen instrumenteista välilliset ja synteettiset omistusosuudet. Käsitteiden ”välillinen omistusosuus” ja ”synteettinen omistusosuus” nykyiset määritelmät kattavat kuitenkin vain pääomainstrumenttien omistusosuudet. Sen vuoksi kyseisiä määritelmiä muutetaan niin, että ne kattavat myös asianomaisten velkojen omistusosuudet (vakavaraisuusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan 114 ja 126 alakohta). Keskinäisten yhtiöiden, osuuskuntien, säästöpankkien ja vastaavien laitosten pääomainstrumentit Koska Yhdistynyt kuningaskunta on eronnut EU:sta Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 50 artiklan nojalla, vakavaraisuusasetuksen 27 artiklan 1 kohdan a alakohdan v alakohta ei enää koske unioniin sijoittautuneita laitoksia (se otettiin käyttöön, jotta voidaan vastata Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneen laitoksen tarpeisiin). Näin ollen säännös poistetaan. Kynnysarvoihin perustuvat poikkeukset ydinpääoman (CET1) eristä tehtävistä vähennyksistä Joidenkin vakavaraisuusasetuksessa säädettyjen omiin varoihin liittyvien vähennysten soveltamiseksi laitosten on laskettava tietyt kynnysarvot ydinpääoman (CET1) erien perusteella sen jälkeen, kun on sovellettu omiin varoihin sovellettavia suodattimia ja useimpia ydinpääomaan (CET1) liittyviä vähennyksiä. Jotta asiaankuuluvien kynnysarvojen laskenta olisi johdonmukaista ja jotta vältettäisiin tiettyjen vähennysten epäsymmetrisyys kynnysarvojen osalta, asianomaisten ydinpääoman (CET1) erien laskennassa on otettava huomioon myös Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) 2019/630 ja asetuksessa (EU) 2019/876 tarkoitetut uudet ydinpääomaan (CET1) liittyvät vähennykset. Sen vuoksi vakavaraisuusasetuksen 46 artiklan 1 kohtaan, 48 artiklan 1 kohtaan, 60 artiklan 1 kohtaan, 70 artiklan 1 kohtaan ja 72 i artiklan 1 kohtaan lisätään viittaukset vakavaraisuusasetuksen 36 artiklan 1 kohdan m ja n alakohtaan. Samoista säännöksistä poistetaan viittaus 36 artiklan 1 kohdan k alakohdan v alakohtaan, jotta voidaan ottaa huomioon oman pääoman ehtoisten vastuiden vähennysten poistaminen sisäisen mallin menetelmää sovellettaessa. Vähemmistöosuudet kolmansissa maissa sijaitsevissa tytäryrityksissä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) 2019/2033 (sijoituspalveluyrityksiä koskeva asetus) kaavailtiin muutoksia käsitteisiin ”laitos” ja ”sijoituspalveluyritys” (vakavaraisuusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan 2 ja 3 alakohta). Uusi 88 b artikla lisätään sen varmistamiseksi, että kolmannessa maassa sijaitsevat tytäryritykset voidaan silti ottaa huomioon vakavaraisuusasetuksen toisen osan II osaston soveltamiseksi (vähemmistöosuuksien määrittäminen) edellyttäen, että kyseiset tytäryritykset kuuluisivat kyseisten käsitteiden tarkistettujen määritelmien piiriin, jos ne olisivat sijoittautuneet unioniin. Vakavaraisuusasetuksen 84 artiklan 1 kohtaan, 85 artiklan 1 kohtaan ja 87 artiklan 1 kohtaan tehdään joitakin lisämuutoksia kolmansien maiden tytäryritysten osalta. Nämä muutokset eivät muuta nykyistä vähemmistöosuuksien laskentaa, vaan niillä pyritään selventämään säädöstekstiä jatkotoimena viimeaikaisille vastauksille, jotka komissio on antanut EPV:n yhteisen sääntökirjan kysymyksiä ja vastauksia ‑välineen kautta. Kokonaisriskipainolattia Sekä vakavaraisuusasetukseen että vakavaraisuusdirektiiviin tehtävillä muutoksilla otetaan käyttöön riskiperusteisissa pääomavaatimuksissa kokonaisriskipainolattia. Se on yksi Basel III ‑uudistusten keskeisistä toimenpiteistä, ja sen tavoitteena on vähentää sisäisiä malleja käyttäen laskettujen laitosten omien varojen vaatimusten liiallista vaihtelua ja siten parantaa laitosten vakavaraisuussuhteiden vertailtavuutta. Siinä asetetaan laitosten sisäisiä malleja käyttäen määritetyille pääomavaatimuksille alaraja, joka on 72,5 prosenttia standardimenetelmien perusteella sovellettavista omien varojen vaatimuksista. Päätös omien varojen alarajan käyttöönotosta perustuu analyysiin, jonka mukaan laitosten sisäisten mallien käyttö saattaa johtaa riskien ja siten omien varojen vaatimusten aliarviointiin. Alarajattujen riskipainotettujen omaisuuserien laskennasta säädetään vakavaraisuusasetuksen 92 artiklassa. Erityisesti 92 artiklan 3 kohtaa muutetaan sen täsmentämiseksi, mitä kokonaisriskin määrää – alarajattua tai alarajaamatonta – on käytettävä omien varojen vähimmäisvaatimusten (nk. pilari 1) laskennassa. Vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua alarajattua kokonaisriskin määrää saa käyttää ainoastaan EU:ssa emoyrityksenä toimiva laitos, pankkiryhmän rahoitusalan holdingyhtiö tai rahoitusalan sekaholdingyhtiö laskettaessa ryhmän vakavaraisuussuhdetta, joka lasketaan EU:n korkeimmalla konsolidointitasolla. Sitä vastoin alarajaamatonta kokonaisriskin määrää sovelletaan edelleen kaikkiin konserniyhteisöihin laskettaessa omien varojen vaatimuksia yksittäisen laitoksen tasolla, kuten vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 4 kohdassa täsmennetään. Jokaisen jäsenvaltiossa (joka on eri kuin EU:ssa toimivan emoyrityksen sijaintipaikka) emoyrityksenä toimivan laitoksen, rahoitusalan holdingyhtiön tai rahoitusalan sekaholdingyhtiön on tapauksen mukaan laskettava osuutensa konsolidoidun ryhmän omien varojen vaatimukseen käytettävästä alarajatusta kokonaisriskin määrästä kertomalla kyseisen konsolidoidun ryhmän omien varojen vaatimus kyseiseen yhteisöön ja sen samassa jäsenvaltiossa toimiviin tytäryrityksiin liittyvien alakonsolidointiryhmien riskipainotettujen omaisuuserien osuudella. Yhteisöön/alaryhmään liittyvät konsolidoidun ryhmän riskipainotetut omaisuuserät on laskettava 92 artiklan 6 kohdan mukaisesti yhteisön/alaryhmän riskipainotteisina omaisuuserinä ikään kuin omien varojen alarajaa sovellettaisiin sen kokonaisriskin määrään. Tässä yhteydessä otettaisiin huomioon edut, joita saadaan riskien hajauttamisesta saman pankkiryhmän eri yhteisöjen liiketoimintamalleihin. Samalla omien varojen mahdollinen lisäys, joka johtuu omien varojen alarajan soveltamisesta konsolidoidulla tasolla, olisi jaettava oikeudenmukaisesti muissa jäsenvaltioissa kuin emoyrityksen jäsenvaltiossa sijaitsevien alaryhmien kesken niiden riskiprofiilin mukaisesti. Asetuksen 92 artiklan 7 kohdassa toistetaan entisen 92 artiklan 4 kohdan säännökset ja selvennetään laskentakertoimia, joita sovelletaan omien varojen vaatimusten kattamiin eri riskityyppeihin. Luottoriskikehys – standardimenetelmä

Suurin osa laitoksista eri puolilla EU:ta käyttää luottoriskin standardimenetelmää (SA-CR) luottoriskivastuidensa omien varojen vaatimusten laskentaan. Lisäksi luottoriskin standardimenetelmän on toimittava uskottavana vaihtoehtona sisäistä mallia käyttäville menetelmille ja tehokkaana varautumismekanismina niille. On todettu, että nykyinen luottoriskin standardimenetelmä ei ole riittävän riskiherkkä monilla osa-alueilla, mikä on toisinaan johtanut luottoriskin virheelliseen tai epäasianmukaiseen mittaamiseen (tuloksena liian suuri tai liian alhainen riski) ja siten omien varojen vaatimusten virheelliseen tai epäasianmukaiseen laskentaan. Luottoriskin standardimenetelmän tarkistaminen lisää menetelmän riskiherkkyyttä useiden keskeisten tekijöiden osalta. Taseen ulkopuolisten erien vastuuarvo Tarkistetussa Baselin sääntöjen tekstissä tehtiin useita muutoksia siihen, miten laitosten on määritettävä taseen ulkopuolisten erien ja taseen ulkopuolisia eriä koskevien sitoumusten vastuuarvo. Vakavaraisuusasetuksen 5 artiklaa muutetaan siten, että siinä otetaan käyttöön käsitteen ”sitoumus” määritelmä ja poikkeus, joka koskee sellaisia sopimusjärjestelyjä, jotka täyttävät tietyt edellytykset, ettei niitä luokitella sitoumuksiksi. Asetuksen 111 artiklaa muutetaan siten, että taseen ulkopuolisiin vastuisiin sovellettavat luottovasta-arvokertoimet yhdenmukaistetaan Basel III ‑standardien kanssa ottamalla käyttöön kaksi uutta luottovasta-arvokerrointa, joista toinen on 40 prosenttia ja toinen 10 prosenttia, ja poistetaan 0 prosentin luottovasta-arvokerroin. Taseen ulkopuolisia eriä koskevien sitoumusten kohtelua selvennetään myös niiden luottovasta-arvokerrointen osalta, joita sovelletaan sitoumusten vastuuarvon määrittämiseen. Basel III ‑standardien mukaisen 5 artiklassa säädetyn poikkeuksen ansiosta laitokset voivat kuitenkin edelleen soveltaa 0 prosentin luottovasta-arvokerrointa erityisiin sopimusjärjestelyihin, jotka koskevat yrityksiä, myös pk-yrityksiä, ja joita ei luokitella sitoumuksiksi. Lisäksi 495 d artiklassa otetaan käyttöön siirtymäkausi, jonka aikana laitokset voivat soveltaa 0 prosentin luottovasta-arvokerrointa ehdoitta peruutettavissa oleviin sitoumuksiin 31. joulukuuta 2029 saakka. Kyseisen päivämäärän jälkeen luottovasta-arvokertoimen arvoa nostetaan asteittain seuraavien kolmen vuoden aikana siten, että arvo on asteittaisen käyttöönottovaiheen lopussa 10 prosenttia. Tämä siirtymäkausi antaa EPV:lle mahdollisuuden arvioida, johtaisiko kyseisiin sitoumuksiin sovellettava 10 prosentin luottovasta-arvokerroin tahattomiin seurauksiin tietyntyyppisille velallisille, jotka tukeutuvat kyseisiin sitoumuksiin joustavan rahoituksen lähteenä. Tämän arvioinnin perusteella komission on päätettävä, antaako se Euroopan parlamentille ja neuvostolle lainsäädäntöehdotuksen luottovasta-arvokertoimen muuttamiseksi siten, että sitä sovelletaan ehdoitta peruutettavissa oleviin sitoumuksiin. Liitteessä I olevaa taseen ulkopuolisten erien luokittelua muutetaan tarkistettujen Basel III ‑standardien mukaisesti, jotta se vastaisi paremmin kyseisten erien ryhmittelyä alaluokkiin sovellettavien luottovasta-arvokertoimien perusteella. Asetuksen 111 artiklaa muutetaan siten, että EPV:lle annetaan valtuudet täsmentää teknisiä osatekijöitä, joiden avulla laitokset voisivat asianmukaisesti jakaa taseen ulkopuoliset vastuunsa liitteessä I esitettyihin alaluokkiin ja näin laskea asianmukaisesti näiden erien vastuuarvon. Saamiset laitoksilta Tarkistetuilla Basel III ‑standardeilla muutettiin laitoksilta olevien saamisten nykyistä kohtelua ja otettiin käyttöön luottoriskien arvioinnin standardimenetelmä (SCRA) nykyisen ulkoisen luottoriskien arviointimenetelmän (ECRA) rinnalla. Kun ECRA-menetelmässä tukeudutaan hyväksyttyjen luottoluokituslaitosten tarjoamiin ulkoisiin luottoriskiarviointeihin (eli luottoluokituksiin), SCRA-menetelmässä laitosten edellytetään sovellettavien riskipainojen määrittämiseksi luokittelevan laitoksilta olevat saamisensa johonkin kolmesta alaluokasta. Vakavaraisuusasetuksen 120 artiklaa muutetaan Basel III ‑standardien mukaisesti, jotta voidaan alentaa riskipainoa, jota sovelletaan saamisiin laitoksilta, joista on käytettävissä valitun ulkoisen luottoluokituslaitoksen antama luottoluokka 2 ‑luokitus, ja sisällyttää lyhytaikaisiin vastuisiin ne, jotka johtuvat tavaroiden liikkeistä kansallisten rajojen yli ja joiden alkuperäinen maturiteetti on enintään kuusi kuukautta. Asetuksen 121 artiklaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön Basel III ‑standardeissa vahvistettu SCRA-menetelmä, jota sovelletaan saamisiin laitoksilta, joista ei ole saatavilla valitun ulkoisen luottoluokituslaitoksen antamaa luottoluokitusta. Tässä menetelmässä laitosten edellytetään luokittelevan näihin laitoksiin liittyvät vastuunsa yhteen kolmesta luokasta useiden määrällisten ja laadullisten kriteerien perusteella. Kriteerien mekaanisen soveltamisen välttämiseksi vakavaraisuusdirektiivin 79 artiklassa säädettyjä asianmukaista huolellisuutta koskevia vaatimuksia sovelletaan laitoksiin, kun kyse on saamisista laitoksilta, joista on saatavilla valitun ulkoisen luottoluokituslaitoksen antama luottoluokitus sovellettavaa riskipainoa määritettäessä. Näin varmistetaan, että omien varojen vaatimuksissa otetaan asianmukaisesti ja varovaisesti huomioon laitosten vastapuolten luottokelpoisuus riippumatta siitä, onko vastuut luokiteltu ulkoisesti vai ei. Basel III ‑standardien mukaisesti nykyinen vaihtoehto, jossa saamiset laitoksilta riskipainotetaan niiden valtioiden luottoluokitusten perusteella, poistetaan laitosten ja niiden valtioiden välisen yhteyden katkaisemiseksi. Asetuksen 138 artiklaa muutetaan Basel III ‑standardien mukaisesti, jotta pankkien ja valtion välinen yhteys voidaan katkaista myös luottoluokiteltujen laitosten osalta säätämällä, että valitun ulkoisen luottoluokituslaitoksen luottoluokituksiin ei saa sisällyttää implisiittistä julkista tukea koskevia oletuksia, paitsi jos luokitukset koskevat julkisen sektorin laitoksia. Saamiset yrityksiltä Vakavaraisuusasetuksen 122 artiklaa muutetaan Basel III ‑standardien mukaisesti, jotta voidaan alentaa riskipainoa, jota sovelletaan saamisiin yrityksiltä, joista on käytettävissä valitun ulkoisen luottoluokituslaitoksen antama luottoluokan 3 luottoluokitus. Omien varojen alarajan käyttöönoton myötä laitosten, jotka käyttävät sisäisiä malleja yrityksiltä olevia saamisia koskevien omien varojen vaatimusten laskentaan, olisi sovellettava yritysasiakkaiden luottoluokkaa määrittäessään myös luottoriskin standardimenetelmää, joka perustuu ulkoisiin luottoluokituksiin. Useimmat EU:n yritykset eivät kuitenkaan yleensä hae ulkoisia luottoluokituksia luokituskustannusten ja muiden tekijöiden vuoksi. Kun otetaan huomioon, että luottoriskin standardimenetelmän mukaisesti lasketut omien varojen vaatimukset ovat keskimäärin varovaisempia luokittelemattomille yrityksille kuin luokitelluille yrityksille, omien varojen alarajan täytäntöönpano voisi lisätä merkittävästi omia varoja koskevia vaatimuksia sisäisiä malleja käyttäville laitoksille. Jotta vältettäisiin pankkien luokittelemattomille yrityksille myöntämiin lainoihin kohdistuvat haitalliset vaikutukset ja annettaisiin riittävästi aikaa sellaisten julkisten ja/tai yksityisten aloitteiden käynnistämiseen, joilla pyritään lisäämään luottoluokitusten kattavuutta, vakavaraisuusasetuksen 465 artiklaa muutetaan siten, että säädetään omien varojen alarajan laskennassa sovellettavasta erityisestä siirtymäjärjestelystä, joka koskee saamisia luokittelemattomilta yrityksiltä. Siirtymäkauden aikana laitokset voivat soveltaa 65 prosentin suuruista etuuskohtelun mukaista riskipainoa saamisiinsa yrityksiltä, joilla ei ole ulkoista luottoluokitusta. Edellytyksenä on, että kyseisten saamisten maksukyvyttömyyden todennäköisyys (PD) on pienempi tai yhtä suuri kuin 0,5 prosenttia (tämä vastaa luokituksena annettua sijoitusluokkaa (investment grade). Tätä kohtelua sovelletaan kaikkiin luokittelemattomiin yrityksiin riippumatta siitä, onko ne listattu vai ei. EPV seuraa siirtymäkauden kohtelun käyttöä ja valittujen ulkoisten luottoluokituslaitosten antamien luottoluokitusten saatavuutta yrityssaamisten osalta. EPV:n tehtävänä on seurata siirtymäkauden kohtelun käyttöä ja laatia kertomus sen kalibroinnin asianmukaisuudesta. Kertomuksen perusteella komission on päätettävä, antaako se Euroopan parlamentille ja neuvostolle lainsäädäntöehdotuksen korkean luottoluokan omaavilta luokittelemattomilta yrityksiltä oleviin saamisiin sovellettavasta kohtelusta. Toimenpiteitä, joilla parannetaan yritysten ulkoisten luottoluokitusten saatavuutta, ehdotetaan vakavaraisuusasetuksen 135 artiklaan tehtävillä muutoksilla. Erityiskohteiden rahoitukseen liittyvien vastuiden kohtelu Toteuttamiskelpoisten infrastruktuurihankkeiden ja muiden erityishankkeiden edistäminen on ratkaisevan tärkeää unionin talouskasvun kannalta. Laitosten myöntämä erityiskohteiden rahoitus on myös unionin talouden tunnusomainen piirre verrattuna muihin lainkäyttöalueisiin, joissa tällaisia hankkeita rahoitetaan pääasiassa pääomamarkkinoilta. EU:hun sijoittautuneet suuret laitokset ovat merkittäviä rahoituksen tarjoajia erityishankkeiden rahoituksessa, kohteiden rahoituksessa ja hyödykkeiden rahoituksessa unionissa ja maailmanlaajuisesti. Ne ovat kehittäneet korkeatasoisen asiantuntemuksen näillä osa-alueilla. Liiketoimintaa harjoitetaan pääasiassa erillisyhtiöissä, jotka tyypillisesti toimivat lainanottoyhteisöinä ja joiden saaman rahoituksen takaisinmaksun pääasiallinen lähde on sijoituksen tuotto.

Uudessa 122 a artiklassa otetaan käyttöön luottoriskin standardimenetelmää sovellettaessa Basel III ‑standardien mukaisesti erityisvastuiden luokka ja kaksi yleismenetelmää, joilla määritetään erityisvastuisiin sovellettavat riskipainot, joista toinen koskee ulkoisesti luokiteltuja vastuita ja toinen vastuita, joilla ei ole ulkoista luottoluokitusta. Sisäisten luottoluokitusten menetelmissä (IRB-menetelmät) otetaan luottoriskin standardimenetelmää sovellettaessa käyttöön hankerahoituksen, kohderahoituksen ja hyödykerahoituksen vastuuryhmät samojen kolmen alaluokan mukaisesti. Koska luokittelemattomia erityisrahoitusvastuita koskeva Basel III ‑kehyksen mukainen uusi standardikohtelu ei ole riittävän riskiherkkä, jotta se heijastaisi sellaisten kattavien arvopaperipakettien vaikutuksia, jotka yleensä liittyvät joihinkin kohderahoitusvastuisiin unionissa, luottoriskin standardimenetelmässä otetaan käyttöön yksityiskohtaisempi tarkkuus näiden vastuiden osalta. Luokittelemattomiin kohteisiin liittyviin rahoitusvastuisiin, jotka hyötyvät niihin liittyvien rahoitusriskien varovaisesta ja konservatiivisesta hallinnasta noudattamalla kriteerejä, joiden avulla niiden riskiprofiili voidaan alentaa korkealaatuiseksi, sovelletaan edullista pääomakohtelua verrattuna Basel III ‑standardien mukaiseen luokittelemattomien kohderahoitusvastuiden yleiseen kohteluun. Kohderahoituksen ”korkean laadun” määrittämiseen sovelletaan muita erityisehtoja, jotka EPV laatii teknisten sääntelystandardien luonnoksiksi. Vakavaraisuusasetuksen (CRR II) 501 a artiklassa säädettyä etuuskohtelua, jolla edistetään pankkien rahoitusta ja yksityisiä investointeja korkealaatuisiin infrastruktuurihankkeisiin (infrastruktuuritukikerroin), säilytetään sekä luottoriskin standardimenetelmässä että sisäisten luottoluokitusten menetelmissä (IRB-menetelmät) kohdennetuin selvennyksin, mikä johtaa siihen, että infrastruktuurihankkeissa omien varojen vaatimukset ovat alhaisemmat kuin Basel III ‑standardien mukainen erityiskohtelu. Vakavaraisuusasetuksen uudessa 122 a artiklassa säädettyä ”korkealaatuisten” hankerahoitusvastuiden etuuskohtelua sovelletaan kuitenkin vain vastuisiin, joihin laitokset eivät jo sovella 501 a artiklan mukaista infrastruktuuritukikertoimeen perustuvaa kohtelua, jotta vältetään omien varojen vaatimusten perusteeton vähentäminen. Vähittäisvastuut Muutetaan 123 artiklaa, jotta luottoriskin standardimenetelmän mukaista vähittäisvastuiden luokittelua yhdenmukaistetaan lisää sisäisten luottoluokitusten menetelmien (IRB-menetelmät) mukaisen luokituksen kanssa, jotta voidaan varmistaa vastaavien riskipainojen johdonmukainen soveltaminen samoihin vastuukokonaisuuksiin. Lisäksi 123 artiklaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön etuuskohtelun mukainen 45 prosentin riskipaino uudistettaville vähittäisvastuille, jotka täyttävät tietyt takaisinmaksu- tai käyttöehdot, jotta voidaan alentaa niiden riskiprofiilia, ja määritellään ne Basel III standardien mukaisiksi transactor-tyypin vastuiksi. Saamisiin yhdeltä tai useammalta luonnolliselta henkilöltä, jotka eivät täytä kaikkia vähittäisvastuiksi katsottavia edellytyksiä, on sovellettava 100 prosentin riskipainoa. Vastuut, joihin liittyy valuuttaero Lisätään uusi 123 a artikla, jolla otetaan käyttöön riskipainokerrointa koskeva vaatimus, jota sovelletaan luonnollisiin henkilöihin kohdistuviin suojaamattomiin vähittäis- ja asuinkiinteistövastuisiin silloin, kun lainan valuuttayksikkö ja velallisen tulolähteen valuuttayksikkö eivät ole samat. Lopullisten Basel III ‑standardien mukaisesti kerroin on 1,5, johon sovelletaan 150 prosentin ylärajaa. Jos vastuiden valuutta on eri kuin velallisen asuinmaan kansallinen valuutta, laitokset voivat käyttää kaikkia suojaamattomia vastuita korvaavana parametrina. Kiinteistöllä suojatut vastuut Lopullisten Basel III ‑standardien mukaisesti kiinteistövastuuryhmän kohtelua muutetaan, jotta voidaan entisestään lisätä erityyppisiin kiinteistöliiketoimiin ja ‑lainoihin liittyvän riskin tarkkuusastetta. Uudessa riskipainokohtelussa säilytetään asunto- ja liikekiinteistölainojen välinen erottelu, mutta siinä lisää tarkkuusastetta vastuun rahoitustyypin mukaan (riippuen vakuudeksi asetetun kiinteistön tuottamista tulovirroista) ja sen vaiheen mukaan, jossa kiinteistö on (rakennusvaihe vs. valmis kiinteistö). Yhtenä uutuutena otetaan käyttöön erityinen kohtelu, jota sovelletaan tuloa tuottavien kiinteistöjen kiinnelainoihin eli niihin kiinnelainoihin, joiden takaisinmaksu riippuu olennaisesti kyseisten lainojen vakuutena olevan kiinteistön synnyttämistä kassavirroista. Baselin komitean keräämät tiedot osoittavat, että nämä lainat ovat yleensä olennaisesti riskialttiimpia kuin kiinnelainat, joiden takaisinmaksu riippuu olennaisesti lainansaajan lainanhoitokyvystä. Nykyisessä luottoriskin standardimenetelmässä ei kuitenkaan käsitellä tällaisia riskialttiimpia vastuita erityisellä tavalla, vaikka tämä riippuvuus lainan vakuutena olevan kiinteistön synnyttämistä kassavirroista on merkittävä riskitekijä. Erityisen kohtelun puuttuminen voi johtaa siihen, että omien varojen vaatimukset eivät riitä kattamaan tämäntyyppisiin kiinteistövastuisiin liittyviä odottamattomia tappioita. Vakavaraisuusasetuksen 4 artiklassa muutetaan, korvataan tai lisätään useita määritelmiä, joilla selvennetään erityyppisten kiinteistövakuudellisten vastuiden merkityksiä III osan tarkistettujen kohtelujen mukaisesti (75–75 g alakohta). Asetuksen 124 artikla siten, että sen 1–5 kohdassa säädetään yleisistä ja eräistä erityisvaatimuksista, jotka koskevat riskipainojen antamista vastuille, joiden vakuutena on asuinkiinteistö ja liikekiinteistö, mukaan lukien vastuut, joiden vakuutena on tuloa tuottavat asunto- ja liikekiinteistöt. Artiklan 6–10 kohdassa säilytetään nykyinen vakioriskipainojen asianmukaisuuden säännöllinen arviointi ja menettely niiden korottamiseksi valitun viranomaisen harkinnan mukaan. Vakavaraisuusasetuksen 125 artikla korvataan, jotta voidaan panna täytäntöön Basel III:n mukainen tarkistettu kohtelu vastuille, joiden vakuutena on asuinkiinteistö. Lainanjakomenetelmä, jossa kiinteistövakuudelliset vastuut jaetaan vakuudelliseen ja vakuudettomaan osaan ja kummallekin osalle annetaan oma riskipaino, säilytetään, mutta sen kalibrointia mukautetaan Basel III ‑standardien mukaisesti siten, että vastuun vakuudelliseen osaan, joka on enintään 55 prosenttia kiinteistön arvosta, sovelletaan 20 prosentin riskipainoa. Vakuudellisen osan riskipainon kalibrointi koskee tilannetta, jossa laitokselle voi aiheutua odottamattomia lisätappioita myös sen arvonleikkauksen lisäksi, jota jo sovelletaan kiinteistön arvoon myytäessä sitä velallisen maksukyvyttömyyden tapauksessa. Lisäksi 125 artiklassa säädetään riskiherkemmästä vaihtoehtoisesta kohtelusta (fall-back treatment), joka riippuu asuntolainan vastuu-arvosuhteesta silloin, kun kiinteistö ei ole oikeutettu lainanjakoon (esim. koska se ei ole valmis). Muutetussa 125 artiklassa säädetään myös erityisestä ja yksityiskohtaisemmasta riskipainokohtelusta, jota sovelletaan tuloa tuottavalla asuinkiinteistöllä suojattuihin vastuisiin, jollei niin sanottu kova testi täyty: Jos sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa kiinnelainan vakuutena oleva kiinteistö sijaitsee, on julkaissut näyttöä siitä, että kiinteistömarkkinat ovat hyvin kehittyneet ja vakiintuneet ja vuotuiset tappioasteet eivät ylitä tiettyjä kynnysarvoja, tuloa tuottavalla asuinkiinteistöllä suojattuihin vastuisiin voidaan soveltaa samoja etuuskohtelun mukaisia riskipainoja kuin muihin asuntokiinteistövastuisiin, joissa lainansaajaan liittyvä riski ei olennaisesti riipu kiinteistön tuloksesta. Vakavaraisuusasetuksen 126 artikla korvataan, jotta voidaan panna täytäntöön Basel III:n mukainen tarkistettu kohtelu vastuille, joiden vakuutena on liikekiinteistö. Käsitteellisesti se noudattaa asuinkiinteistöihin liittyvien vastuiden kohtelua: vakiintunut lainanjakomenetelmä säilytetään ja sen kalibrointia mukautetaan Basel III ‑standardien mukaisesti, joiden mukaan vastuun vakuudelliseen osaan, jonka arvo on enintään 55 prosenttia, sovelletaan 60 prosentin riskipainoa. Lisäksi 126 artiklassa säädetään riskiherkemmästä vaihtoehtoisesta kohtelusta (fall-back treatment), joka riippuu liikekiinteistölainan vastuun ja arvon välisestä suhteesta silloin, kun kiinteistö ei ole oikeutettu lainanjakoon. Tuloa tuottavalla liikekiinteistöllä suojattujen vastuiden erityinen ja yksityiskohtaisempi riskipaino otetaan käyttöön 126 artiklaan tehtävillä muutoksilla samalla kun säilytetään ”kova testi”, jonka mukaan laitokset voivat soveltaa samoja etuuskohtelun mukaisia riskipainoja tuottoa tuottaviin ja muihin liikekiinteistöihin liittyviin vastuisiin, joiden vakuutena on kiinteistö markkinoilla, joilla vuotuiset tappioasteet eivät ylitä tiettyjä kynnysarvoja. Lainat, joilla rahoitetaan minkä tahansa asuin- tai liikekiinteistön maa-alueiden hankintaa, kehittämistä tai rakentamista (ADC) ja joihin liittyy suurempi riski. Tämä kasvanut riski johtuu siitä, että takaisinmaksun lähde lainan alullepanohetkellä on joko suunniteltu mutta epävarma kiinteistön myynti tai olennaisesti epävarmat kassavirrat. Kiinteän omaisuuden spekulatiivisen rahoituksen nykyinen kohtelu perustuu yksinomaan lainansaajan aikomukseen myydä kiinteistö edelleen voitollisena, eikä siinä oteta huomioon sitä, missä määrin takaisinmaksu on tosiasiallisesti varmaa. Sen vuoksi vakavaraisuusasetuksen 4 artiklaan lisätään uusi määritelmä ja lisätään uusi 126 a artikla, jolla otetaan käyttöön Basel III ‑standardien mukainen 150 prosentin erityinen riskipainokohtelu, jota sovelletaan lainoihin yrityksille tai erillisyhtiöille, jotka rahoittavat asuin- tai liikekiinteistöjen maa-alueiden hankintaa, kehittämistä tai rakentamista (ADC). Kiinteän omaisuuden spekulatiivisen rahoituksen nykyinen 150 prosentin riskipainokohtelu poistetaan, koska se perustuu yksinomaan lainansaajan aikomukseen myydä kiinteistö edelleen voitollisena, eikä siinä oteta huomioon sitä, missä määrin takaisinmaksu on tosiasiallisesti epävarmaa. Basel III ‑standardien mukaisesti 126 a artiklassa sallitaan 100 prosentin riskipaino asuinkiinteistöjen ADC-vastuille edellyttäen, että tietyt riskinvähentämisedellytykset (luotonantostandardit sekä myyntiä edeltävien sopimusten tai ennen vuokrausta tehtyjen sopimusten ja riskinalaisen oman pääoman osuus) täyttyvät. Jotta voidaan vähentää syklisten vaikutusten vaikutusta lainan vakuutena olevan kiinteistön arvostukseen ja pitää kiinnityksiä koskevat omien varojen vaatimukset vakaampina, lopullisissa Basel III ‑standardeissa rajoitetaan vakavaraisuutta varten hyväksytyn kiinteistön arvo lainan alullepanohetkellä määritettyyn arvoon, paitsi jos muutokset ”yksiselitteisesti” lisäävät kiinteistön arvoa. Standardeissa ei kuitenkaan velvoiteta pankkeja seuraamaan kiinteistöjen arvon kehitystä. Sen sijaan niissä edellytetään mukautuksia vain poikkeuksellisissa tapahtumissa. Sitä vastoin EU:ssa nykyisin sovellettavassa luottoriskin standardimenetelmässä edellytetään, että laitokset seuraavat säännöllisesti vakuudeksi pantatun kiinteistön arvoa. Tämän seurannan perusteella laitosten on mukautettava kiinteistön arvoa ylös- tai alaspäin (riippumatta kiinteistön arvosta lainan alullepanohetkellä). Vakavaraisuusasetuksen 208 artiklaa muutetaan, jotta voidaan vähentää syklisten vaikutusten vaikutusta lainojen vakuutena olevien kiinteistöjen arvostukseen ja pitää kiinnityksiin liittyvät omien varojen vaatimukset vakaampina. Erityisesti nykyinen vaatimus kiinteistöjen arvojen säännöllisestä seurannasta säilytetään, mikä mahdollistaa arvon korottamisen lainan alullepanohetkellä vallinnutta arvoa korkeammalle (toisin kuin Basel III ‑standardeissa) mutta vain kolmen viime vuoden keskiarvoon asti liikekiinteistöjen tapauksessa ja kuuden viime vuoden keskiarvoon asti asuinkiinteistöjen osalta. Katettujen joukkolainojen vakuutena olevien kiinteistöjen osalta vakavaraisuusasetuksen 129 artiklassa selvennetään, että toimivaltaiset viranomaiset voivat sallia, että laitokset käyttävät markkina-arvoa tai kiinnitysluottoarvoa rajoittamatta kiinteistöjen arvon nousua kolmen tai kuuden viime vuoden keskiarvoon asti. Lisäksi 208 artiklassa selvennetään, että kiinteistöön tehtyjen muutosten, joilla parannetaan rakennuksen tai asunnon energiatehokkuutta, on katsottava yksiselitteisesti lisäävän sen arvoa. Laitokset voivat suorittaa kiinteistöjen arvostuksen ja uudelleenarvostuksen kehittyneillä tilastollisilla tai muilla matemaattisilla menetelmillä, jotka on kehitetty erillään luottopäätösprosessista ja jotka täyttävät tietyt ehdot, jotka perustuvat EPV:n luotonantoa ja ‑valvontaa koskeviin ohjeisiin (EBA/GL/2020/06) ja jotka edellyttävät valvontaviranomaisten hyväksyntää. Muutetaan vakavaraisuusasetuksen 465 artiklaa siten, että siinä säädetään erityisestä siirtymäjärjestelystä, jota sovelletaan alhaisen riskin vastuisiin, joiden vakuutena on asuinkiinteistö, kun lasketaan kokonaisriskipainolattiaa. Siirtymäkauden aikana jäsenvaltiot voivat sallia, että laitokset soveltavat vastuun vakuudelliseen osaan etuuskohtelun mukaista 10 prosentin riskipainoa enintään 55 prosenttiin kiinteistön arvosta, ja 45 prosentin riskipainoa vastuun jäljelle jäävään osaan enintään 80 prosenttiin kiinteistön arvosta. Tämä edellyttää, että tietyt edellytykset täyttyvät sen varmistamiseksi, että vastuiden riskit ovat vähäiset, ja toimivaltainen viranomainen on tarkistanut ne. EPV:n tehtävänä on seurata siirtymäkauden kohtelun käyttöä ja laatia kertomus sen kalibroinnin asianmukaisuudesta. Kertomuksen perusteella komission on päätettävä, antaako se Euroopan parlamentille ja neuvostolle lainsäädäntöehdotuksen alhaisen riskin vastuista, joiden vakuutena on asuinkiinteistö.

Vastuut, jotka ovat etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja Vakavaraisuusasetuksen 128 artikla korvataan, jotta voidaan panna täytäntöön lopullisten Basel III ‑standardien mukainen tarkistettu kohtelu vastuille, jotka ovat etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja (eli 150 prosentin riskipaino). Oman pääoman ehtoiset vastuut Vakavaraisuusasetuksen 133 artikla korvataan, jotta voidaan panna täytäntöön lopullisten Basel III ‑standardien mukainen oman pääoman ehtoisia vastuita koskeva tarkistettu kohtelu. Oman pääoman ehtoisten vastuiden ryhmän soveltamisalaa selvennetään määrittelemällä oman pääoman ehtoiset vastuut ja täsmentämällä, mitkä muut instrumentit on luokiteltava oman pääoman ehtoisiksi vastuiksi laskettaessa luottoriskipainotettuja omaisuuseriä. Luottoriskin standardimenetelmän riskiherkkyyden lisäämiseksi tarkistetuissa riskipainoissa otetaan huomioon oman pääoman ehtoisten vastuiden suurempi tappioriski verrattuna vastuisiin, jotka ovat velkainstrumentteja. Tämä tapahtuu 250 prosentin riskipainon avulla, ja siinä erotetaan toisistaan pitkäaikaiset ja riskialttiimmat spekulatiiviset sijoitukset, joihin sovelletaan 400 prosentin riskipainoa. Tarpeettoman monimutkaisuuden välttämiseksi pitkäaikaisten vastuiden luokittelussa viitataan laitoksen toimivan johdon hyväksymään pitoaikaan keskeisenä kriteerinä. Oman pääoman ehtoisiin sijoituksiin, jotka on tehty tiettyjen talouden alojen edistämistä koskevien sellaisten lakisääteisten ohjelmien nojalla, jotka tarjoavat merkittäviä tukia laitoksen sijoituksille ja joihin liittyy jossain muodossa valtion valvontaa, voidaan soveltaa 100 prosentin riskipainoa edellyttäen, että laitoksen omien varojen kynnysarvo on 10 prosenttia ja toimelle on valvontaviranomaisen hyväksyntä. Tällaiset tuet voivat olla myös kansainvälisten kehityspankkien, julkisten kehitysluottolaitosten ja kansainvälisten järjestöjen yleistakauksia. Näin on tarkoitus ottaa huomioon se, että Euroopan investointipankkiryhmä, kansainväliset kehityspankit, julkiset kehitysluottolaitokset ja jäsenvaltiot ovat perustamassa tällaisia ”lakisääteisiä ohjelmia”, jotka perustuvat usein julkisiin yleistakauksiin ja liittyvät rahoitusta koskeviin elpymis- ja palautumissuunnitelmiin tarkoituksena hankkia yksityistä pääomaa sekä tukea strategisia yrityksiä. Oman pääoman ehtoisiin saamisiin keskuspankeilta sovelletaan edelleen 100 prosentin riskipainoa. Vakavaraisuusasetuksen 133 artiklassa säädetään alarajasta oman pääoman ehtoisille sijoituksille, jotka kirjataan lainana mutta jotka johtuvat velan/oman pääoman muuntamisesta osana velan hallittua realisointia tai uudelleenjärjestelyä: Basel III ‑standardin mukaisesti sovellettava riskipaino ei saa olla pienempi kuin riskipaino, jota sovellettaisiin, jos omistusosuudet säilyisivät velkasalkussa. Monilla EU:n pankeilla on pitkäaikaisia strategisia pääomasijoituksia rahoitus- ja muissa yrityksissä. Basel III ‑standardeissa nostetaan riskipainoja kaikentyyppisille oman pääoman ehtoisille vastuille viiden vuoden siirtymäkauden aikana ilman, että strategisia oman pääoman ehtoisia sijoituksia kohdeltaisiin erityisellä tavalla. Basel III ‑standardeihin sisältyvän varovaisemman lähestymistavan soveltaminen olemassa olevien omistusosuuksien koko osakekantaan voisi vaarantaa nykyisten strategisten suhteiden taloudellisen elinkelpoisuuden. Tämän vuoksi vakavaraisuusasetuksen 49 artiklaa muutetaan siten, että riskipaino, jota sovelletaan saman varovaisuusperiaatteen mukaisen konsolidoinnin soveltamisalaan kuuluviin finanssialan yhteisöihin (ryhmä) tai – valvontaviranomaisen hyväksynnän saatuaan – samaan laitosten suojajärjestelmään kuuluviin laitoksiin, vahvistetaan 100 prosentiksi siten, että säilytetään useimpien asianomaisten yhteisöjen nykyinen kohtelu. Niin ikään lisätään uusi 495 a artikla, jossa säädetään oman pääoman ehtoisiin vastuisiin sovellettavien uusien riskipainojen asteittaisesta käyttöönotosta. Lisäksi uudessa artiklassa säädetään sellaisten historiallisten ja strategisten pääomasijoitusten nykyisen kohtelun jatkamisesta, jotka ovat olleet laitoksen hallussa viimeisten kymmenen vuoden aikana ja jotka ovat yhteisöissä, myös vakuutusyrityksissä, joissa sillä on huomattava vaikutusvalta. Maksukyvyttömyystilassa olevat vastuut Vakavaraisuusasetuksen 127 artiklaa muutetaan siten, että selvennetään järjestämättömien vastuiden ostoihin liittyvien alennusten riskipainokohtelua, kuten tiedonannossa ”Järjestämättömien lainojen käsittely covid-19-pandemian jälkeen” ilmoitettiin. Tämän vuoksi ehdotuksessa selvennetään, että laitokset voivat ottaa huomioon ostettujen maksukyvyttömyystilassa olevien omaisuuserien diskonttauksen määrittäessään maksukyvyttömyystilassa olevaan vastuuseen sovellettavaa asianmukaista riskipainoa. Tällä täydennetään EPV:n meneillään olevaa työtä luottoriskioikaisuja koskevien teknisten sääntelystandardien muuttamiseksi. Muut 127 artiklaan tehtävät muutokset vastaavat sanamuotoa, jota käytetään tarkistetuissa Basel III ‑standardeissa. Ulkoisten luottoluokituslaitosten antamien luottoluokitusten käyttö ja kuvaus (mapping) Jotta voidaan tiedottaa mahdollisista tulevista aloitteista, jotka koskevat julkisten tai yksityisten luokitusjärjestelmien perustamista, vakavaraisuusasetuksen 135 artiklaa muutetaan siten, että Euroopan valvontaviranomaisille annetaan tehtäväksi laatia kertomus ulkoisten luottoluokituslaitosten antamien luottoluokitusten saatavuuden esteistä, jotka kohdistuva erityisesti yrityksiin, ja mahdollisista toimenpiteistä niihin puuttumiseksi. Luottoriskikehys – sisäisiin luottoluokituksiin perustuvat menetelmät Sisäisten luottoluokitusmenetelmien soveltamisalan supistaminen Luottoriskiä koskevilla omien varojen vaatimuksilla, jotka perustuvat laitosten sisäisiin malleihin, on merkittäviä etuja riskiherkkyyden, laitosten riskien ymmärtämisen sekä laitosten välisten tasapuolisten toimintaedellytysten kannalta kaikkialla unionissa. Finanssikriisissä tuli kuitenkin esiin merkittäviä puutteita sisäisten luottoluokitusten menetelmissä (IRB-menetelmät). Useissa sekä kansainvälisellä että EU:n tasolla tehdyissä tutkimuksissa havaittiin, että laitosten pääomavaatimuksissa on liian suuria eroja, joita ei voida selittää pelkästään laitosten salkkujen riskialttiuden eroilla. Tämä haittaa vakavaraisuussuhteiden vertailukelpoisuutta ja vaikuttaa laitosten tasapuolisiin toimintaedellytyksiin. Kriisi on myös paljastanut tapauksia, joissa laitoksille joissakin salkuissa aiheutuneet tappiot olivat huomattavasti suurempia kuin malliennusteet, mikä johti yksittäisten laitosten riittämättömään pääomaan. Laitokset ovat toimineet näin, koska sovellettavassa kehyksessä ei ollut riittävästi rajoitettu IRB-menetelmien saatavuutta sellaisia vastuuryhmiä varten, joita on vaikea mallintaa, ja koska kehys periaatteessa pakotti ne laitokset, jotka aikoivat soveltaa IRB-menetelmää joihinkin vastuisiinsa, soveltamaan sitä kaikkiin vastuisiin.

Basel III ‑standardien täytäntöön panemiseksi muutetaan vakavaraisuusasetuksen 150 artiklaa ja 151 artiklan 8 kohtaa niiden vastuuryhmien rajoittamiseksi, joihin sisäisiä malleja voidaan käyttää luottoriskiä koskevien omien varojen vaatimusten laskentaan. Erityisesti kehittynyttä IRB-menetelmää (A-IRB), joka mahdollistaa kaikkien riskiparametrien mallintamisen, voidaan käyttää vain niihin vastuuryhmiin, joiden osalta selkeä mallintaminen on mahdollista, kun taas muut vastuuryhmät ”siirretään” käyttämään vähemmän kehittyneitä menetelmiä: ·kun on kyse saamisista yrityksiltä, joiden konsolidoitu kokonaisliikevaihto on yli 500 miljoonaa euroa, tai jotka kuuluvat ryhmään, jossa konsolidoidun ryhmän vuotuinen kokonaisliikevaihto on yli 500 miljoonaa euroa (suuryritykset) ja saamisista laitoksilta ja muilta rahoitusalan yhteisöiltä (mukaan lukien yrityksinä kohdeltavat), kyseisiin saamisiin ei voi enää käyttää kehittynyttä IRB-menetelmää. Laitokset voivat käyttää kyseisiin vastuisiin– kyseisten vastuiden osalta laitokset voivat käyttää sisäisten luottoluokitusten perusmenetelmää (F-IRB) ja näin ollen ainoastaan mallintaa maksukyvyttömyyden todennäköisyyttä (PD). ·Oman pääoman ehtoisten vastuiden tapauksessa IRB-menetelmää ei enää ole käytettävissä – kyseisiin vastuisiin laitosten on käytettävä luottoriskin standardimenetelmää (SA-CR). Kehittyneiden mallintamismenetelmien käytön rajoittamisen odotetaan poistavan riskipainotetuissa omaisuuserissä ilmenevän perusteettoman vaihtelun merkittävän syyn ja parantavan siten omien varojen vaatimusten vertailtavuutta. Lisäksi toimella poistetaan kehyksestä tarpeetonta monimutkaisuutta. Uusi vastuuryhmä aluehallinnoille ja paikallisviranomaisille sekä julkisyhteisöille ja julkisoikeudellisille laitoksille Tällä hetkellä saamisia julkisyhteisöiltä ja julkisoikeudellisilta laitoksilta (PSE) sekä aluehallinnoilta ja paikallisviranomaisilta (RGLA)voidaan kohdella joko saamisina valtioilta tai saamisina laitoksilta. Ne, joita kohdellaan saamisina laitoksilta, olisi siirrettävä F-IRB-menetelmään tarkistettujen Basel III ‑standardien mukaisesti, jolloin niihin sovellettaisiin mallintamisrajoituksia, kun taas siirto ei koskisi saamisia, joita kohdellaan saamisina valtioilta. Jotta voidaan vähentää kohtuutonta monimutkaisuutta kehyksessä, varmistaa julkisyhteisöiltä ja julkisoikeudellisilta laitoksilta (PSE) sekä aluehallinnoilta ja paikallisviranomaisilta (RGLA) olevien saamisten johdonmukainen kohtelu ja välttää niihin liittyvien omien varojen vaatimusten tahaton vaihtelu, ehdotetaan, että vakavaraisuusasetuksen 147 artiklan 2 kohdassa otetaan käyttöön uusi ”PSE-RGLA”-vastuuryhmä, johon kaikki kyseisiltä yhteisöiltä olevat saamiset luokitellaan (riippumatta siitä, käsitelläänkö niitä tällä hetkellä valtiovastuina vai laitosvastuina), ja että tähän uuteen vastuuryhmään sovelletaan samoja sääntöjä, joita sovelletaan uudessa 151 artiklan 11 kohdassa säädettyyn yleisten yritysvastuiden ryhmään. Yritysvastuisiin sovellettavia riskiparametrilattioita sovellettaisiin erityisesti samalla tavoin PSE-RGLA-vastuuryhmään kuuluviin vastuisiin. Riskiparametrilattiat käytettäessä A-IRB-menetelmää Vakavaraisuusasetuksen 160 artiklan 1 kohtaa, 161 artiklan 4 kohtaa, 164 artiklan 4 kohtaa ja 166 artiklan 8 kohdan c alakohtaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön vähimmäisarvot, jotka koskevat laitosten omia IRB-parametrien estimaatteja, joita käytetään syöttötietoina riskipainotettujen vastuuerien (riskiparametrilattiat) laskennassa. Nämä riskiparametrilattiat toimivat suojatoimina, joilla varmistetaan, että omien varojen vaatimukset eivät alita riittävän varovaisia tasoja, millä pienennetään malliriskiä, vähennetään mittausvirheitä ja tietojen rajaamista sekä parannetaan vakavaraisuussuhteiden vertailtavuutta laitosten välillä. PD-riskiparametrin osalta nykyisiä riskiparametrilattioita korotetaan hieman (Baselin II:n 0,03 prosentista Basel III:n 0,05 prosenttiin). Toisaalta tappio-osuuden (LGD) ja luottovasta-arvokertoimen (CCF) riskiparametrien osalta riskiparametrilattiat ovat uusia vaatimuksia, jotka kalibroidaan varovaisesti. Vakuudettomien yritysvastuiden LGD-riskiparametrilattia on 25 prosenttia ja vakuudettomien yleisten vähittäisvastuiden 30 prosenttia. Vakuudellisille vastuille esitetään kaava, joka sisältää konservatiiviset arvonleikkaukset vakuustyypeittäin, kun taas IRB-spesifinen CCF-riskiparametrilattia on asetettu 50 prosentiksi sovellettavan standardimenetelmän mukaisesta CCF:stä. Valtiovastuiden kohtelu Vakavaraisuusasetukseen lisätään uusi 159 a artikla, jossa täsmennetään Basel III ‑standardien mukaisesti, että laitosten omiin PD-, LGD- ja CCF-estimaatteihin sovellettavia (edellisessä jaksossa kuvattuja) uusia riskiparametrilattioita ei sovelleta valtiovastuisiin. 1,06:n porrastuskertoimen poistaminen riskipainokaavasta Basel III ‑standardien mukaisesti 153 artiklan 1 kohtaa ja 154 artiklan 1 kohtaa muutetaan siten, että poistetaan 1,06:n porrastuskerroin, jota sovelletaan luottoriskin riskipainotettujen vastuuerien yhteismäärään IRB-menetelmien mukaisesti. Näin yksinkertaistetaan laskentaa ja peruutetaan IRB-menetelmien mukaisten riskipainojen 6 prosentin kalibrointikorotus. Velallisen ja takaajan samanaikaisen maksukyvyttömyyden kohtelun poistaminen Vakavaraisuusasetuksen 153 artiklan 3 kohtaa, 154 artiklan 2 kohtaa, 202 artiklaa ja 217 artiklaa muutetaan, jotta voidaan poistaa tiettyihin vakuudellisiin vastuisiin sovellettava velallisen ja takaajan samanaikaisen maksukyvyttömyyden menetelmä ja jättää vain yksi yleinen kaava riskipainojen laskentaa varten ja yksinkertaistaa kehystä Basel III ‑standardien mukaisesti. Kun sisäänrakennettuja vaihtoehtoja on vähemmän, tarkistetulla laskentatavalla varmistetaan, että riskipainotetut vastuuerät ovat paremmin vertailukelpoisia laitosten välillä ja että perusteeton vaihtelu vähenee. IRB-menetelmien käyttöönotto ja pysyvä osittainen käyttö Lopullisten Basel III ‑standardien mukaan se, että laitos hyväksyy IRB-menetelmät yhdelle vastuuryhmälle, ei enää edellytä, että kaikkia sen kaupankäyntivaraston ulkopuolisiin eriin kuuluvia vastuuryhmiä kohdellaan IRB-menetelmän mukaisesti (IRB-menetelmän käyttöönotto (roll out)), lukuun ottamatta vastuita, joissa luottoriskin standardimenetelmän pysyvä osittainen käyttö sallitaan sääntöjen mukaan ja jonka toimivaltainen viranomainen on hyväksynyt. Tämä uusi periaate pannaan täytäntöön vakavaraisuusasetuksen 148 ja 150 artiklassa, joiden nojalla laitokset voivat soveltaa IRB-menetelmiä valikoivasti. Jotta voidaan tarjota tasapuoliset toimintaedellytykset laitosten, jotka tällä hetkellä kohtelevat vastuitaan jonkin IRB-menetelmän mukaisesti, ja niiden laitosten välillä, jotka eivät toimi näin, uudessa 494 d artiklassa säädetään siirtymäjärjestelyistä, joiden nojalla laitokset voivat palata luottoriskin standardimenetelmän käyttöön kolmen vuoden kuluessa edellyttäen, että toimivaltaiset viranomaiset hyväksyvät sen yksinkertaistetussa menettelyssä. Tarkistettu riskiparametri luottoluokitusten perusmenetelmää (F-IRB) sovellettaessa Vakavaraisuusasetuksen 161 artiklan 1 kohtaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön uudelleenkalibroidut LGD-arvot etuoikeusasemaltaan parhaille vakuudettomille saamisille yrityksiltä (40 prosentin LGD-arvo 45 prosentin sijaan). Myös ostettujen yrityssaamisten laimentumisriskin LGD-arvoa muutetaan Baselin kohtelun mukaiseksi.

Luottovasta-arvokertoimien omien estimaattien soveltamisalan ja laskentamenetelmien tarkistaminen Vakavaraisuusasetuksen 166 artiklan 8, 8 a, 8 b ja 8 d kohtaa sekä 182 artiklaa niiden luottovasta-arvokerrointen omien estimaattien soveltamisalan ja laskentamenetelmien tarkistamiseksi, joita käytetään muita kuin johdannaissopimuksia olevien taseen ulkopuolisten erien vastuuarvon määrittämiseen. Uusissa säännöksissä edellytetään erityisesti, että luottovasta-arvokerrointen omien estimaattien arvioinnissa käytetään maksukyvyttömyyttä edeltänyttä 12 kuukauden kiinteää ajanjaksoa ja sallitaan omien estimaattien käyttö vain erityissitoumuksiin, joiden osalta vastaava standardimenetelmän mukainen luottovasta-arvokerroin on alle 100 prosenttia. Vähemmän kehittyneen menetelmän mukaisesti kohdeltujen luottosuojan tarjoajien antamat takaukset Basel III ‑standardeissa on tarkistettu merkittävästi menetelmiä, joita laitokset voivat käyttää hyväksyttävien takausten riskinvähentämisvaikutusten tunnustamiseen. Tarkoituksena on muun muassa rajoittaa menetelmien valikoimaa ja siten vähentää omien varojen vaatimusten vaihtelua. Tätä varten Basel III ‑standardeissa määrätään yleensä, että vastuun vakuudelliseen osaan sovelletaan riskipainoa, joka olisi laskettava luottosuojan tarjoajaan kohdistuviin vertailukelpoisiin välittömiin vastuisiin sovellettavan menetelmän mukaisesti. Jos A-IRB-menetelmän mukaisesti käsiteltävän vastuun on taannut takaaja, jota käsitellään F-IRB-menetelmän tai luottoriskin standardimenetelmän mukaisesti, kyseisen takauksen hyväksyminen johtaa siihen, että taattua vastuuta käsitellään F-IRB-menetelmän tai luottoriskin standardimenetelmän mukaisesti. A-IRB-menetelmässä on takausten tunnustaminen tehtävä käyttämällä yhtä seuraavista menetelmistä: ·riskipainomenetelmän korvaaminen siten, että velallisen riskipaino korvataan takaajan riskipainolla, jos takaajaan kohdistuvia vertailukelpoisia välittömiä vastuita käsitellään luottoriskin standardimenetelmän mukaisesti (235 a artikla); ·riskiparametrien korvaamismenetelmä siten, että velallisen riskiparametrit korvataan takaajaan kohdistuviin vertailukelpoisiin välittömiin vastuisiin liittyvillä riskiparametreillä, jos takaajaan kohdistuvia vertailukelpoisia välittömiä vastuita käsitellään luottoriskin standardimenetelmän mukaisesti (236 a artikla); tai ·LGD- tai sekä PD- että LGD-estimaattien mukauttaminen (183 artikla); tämän menetelmän osalta ehdotuksessa selvennetään, että takauksen tunnustaminen ei saisi koskaan johtaa taattuun vastuuseen sovellettavaan riskipainoon, joka on alhaisempi kuin takaajaan kohdistuvan vertailukelpoisen välittömän vastuun riskipaino. Tällä pyritään turvaamaan kehyksen johdonmukaisuus riskinarvioinnin osalta ja välttämään tilanne, jossa tiettyyn luottosuojan tarjoajaan liittyvään välilliseen vastuuseen sovellettaisiin alhaisempaa riskipainoa kuin vertailukelpoiseen välittömään vastuuseen, jossa kyseinen sama luottosuojan tarjoaja on velallinen. A-IRB-menetelmän mukaiset erityisrahoitusvastuut Basel III ‑standardien mukaiset uudet mallintamisrajoitukset ovat suhteellisen rajallisia siltä osin kuin on kyse erityisrahoitusvastuiden käsittelystä IRB-menetelmän mukaisesti. Vaikka riskiparametrilattioita sovelletaan, A-IRB-menetelmää voidaan käyttää velallisen koosta riippumatta, toisin kuin muihin yritysvastuisiin sovellettavaa kohtelua. Yritysvastuisiin sovellettavia uusia riskiparametrilattioita sovelletaan kuitenkin myös erityisrahoitusvastuisiin tunnustamatta erityisiä lainauskäytäntöjä, joihin sisältyy luottoriskiä vähentäviä vakuusjärjestelyjä. Sen vuoksi vakavaraisuusasetukseen lisätään uusi 495 b artikla, jotta voidaan ottaa asteittain käyttöön 50 prosentin diskonttaustekijä, joka nousee asteittain 100 prosenttiin viiden vuoden aikana. Lisäksi artiklassa annetaan EPV:lle valtuudet arvioida erityisrahoitusvastuisiin sovellettavien PD- ja LGD-riskiparametrilattioiden asianmukaisuus ja siirretään komissiolle valta tarkistaa parametreja delegoidulla säädöksellä EPV:n arvion perusteella. Leasing-vastuita ja luottovakuutuksia koskevat mahdollistavat lausekkeet EU:n laitokset ovat kehittäneet korkeatasoista asiantuntemusta ja riskienhallintaa leasing-toiminnan ja luottovakuutusten käytön alalla erityisesti kaupan rahoitustarkoituksiin. Riittävien tietojen puuttuessa on edelleen epäselvää, mitoitetaanko uudet riskiparametrit asianmukaisesti siten, että niissä otetaan huomioon leasing-vakuuden riskiä vähentävä vaikutus ja mitä ominaisuuksia luottovakuutussopimuksilla on oltava, jotta ne voidaan tunnustaa hyväksyttäväksi luottosuojaksi. Siksi vakavaraisuusasetukseen lisätään uusi 495 c artikla, jossa EPV valtuutetaan arvioimaan leasing-vastuisiin sovellettavien parametrien Basel III ‑standardien mukaisen riskien kalibroinnin asianmukaisuutta, erityisesti uusia vakuuksien arvonleikkauksia (”volatiliteettikorjaukset”) ja vakuudellisten vastuiden lakisääteisiä LGD-arvoja. Komissiolle siirretään valta tarkistaa kalibrointia tarvittaessa delegoidulla säädöksellä ottaen huomioon EPV:n kertomuksen. Tällä välin A-IRB-menetelmän uusiin riskiparametreihin sovelletaan viiden vuoden asteittaisen käyttöönoton aikaa. Lisäksi vakavaraisuusasetukseen lisätään uusi 495 d artikla, jossa EPV valtuutetaan raportoimaan komissiolle luottovakuutuksen hyväksyttävyydestä ja käytöstä luottoriskin vähentämismenetelmänä sekä asianmukaisista riskiparametreista, joita luottovakuutuksiin olisi sovellettava luottoriskin standardimenetelmää ja sisäisten luottoluokitusten perusmenetelmää (F-IRB) sovellettaessa. Kertomuksen perusteella komission on tarvittaessa esitettävä lainsäädäntöehdotus luottovakuutuksen käytöstä luottoriskin vähentämistekniikkana. Luottoriskikehys – luottoriskin vähentämistekniikat Vakavaraisuusasetuksen 224–230 artiklaa muutetaan vakuuksien ja takausten huomioon ottamista koskevien Basel III ‑sääntöjen ja ‑menetelmien täytäntöön panemiseksi sekä luottoriskin standardimenetelmää että sisäisten luottoluokitusten perusmenetelmää (F-IRB) sovellettaessa. Erityisesti rahoitusvakuuksia koskevan kattavan menetelmän mukaisesti rahoitusvakuuksiin sovellettavia valvonnallisia arvonleikkauksia on tarkistettu. Niin ikään on tarkistettu vakuudellisten vastuiden LGD-arvoja ja luottoluokitusten perusmenetelmän (F-IRB) mukaisesti käsiteltäviin vastuisiin sovellettavia vakuuksien arvonleikkauksia. Vakavaraisuusasetuksen 213 artiklan 1 kohdan c alakohdan iii alakohtaa ja 215 artiklan 2 kohtaa muutetaan, jotta selvennetään keskinäisten takausjärjestelmien yhteydessä annettuja takauksia tai joidenkin yhteisöjen antamia tai niiden antamia takauksia koskevia hyväksyttävyyskriteereitä. Näillä selvennyksillä olisi erityisesti selvennettävä covid-19-kriisin yhteydessä perustettujen julkisten takausjärjestelmien hyväksyttävyyttä luottoriskin vähentämistekniikoina. Markkinariskikehys Baselin pankkivalvontakomitea julkaisi vuonna 2016 ensimmäisen tarkistettujen markkinariskistandardien kokonaisuuden, jota kutsutaan kaupankäyntivaraston perusteelliseksi tarkistukseksi (FRTB). Tavoitteena oli korjata havaitut puutteet kaupankäyntivaraston positioihin sovellettavassa markkinariskistä johtuvia pääomavaatimuksia koskevassa kehyksessä. Tarkkaillessaan FRTB-standardien vaikutusta Baselin pankkivalvontakomitea havaitsi useita FRTB-standardeihin liittyviä ongelmia ja julkaisi tämän tiimoilta tarkistetut FRTB-standardit tammikuussa 2019. Komissio ehdotti marraskuussa 2016 alun perin FRTB-standardeihin perustuvien sitovien omien varojen vaatimusten käyttöönottoa osana toista vakavaraisuusasetusta (CRR II) markkinariskikehyksen puutteiden korjaamiseksi. Koska Baselin pankkivalvontakomitea kuitenkin päätti myöhemmin tarkistaa kyseisiä standardeja siten, että määräajat eivät sopineet yhteen CRR II ‑neuvotteluprosessin välitavoitteiden kanssa, Euroopan parlamentti ja neuvosto päättivät panna FRTB-standardit täytäntöön CRR II ‑asetuksessa ainoastaan raportointia varten. FRTB-standardeihin perustuvien omien varojen vaatimusten käyttöönotto jätettiin myöhempään ajankohtaan ja se tapahtuisi hyväksymällä erillinen lainsäädäntöehdotus.

Jotta markkinariskiä koskevat sitovat omien varojen vaatimukset voidaan ottaa käyttöön tarkistettujen FRTB-standardien mukaisesti, vakavaraisuusasetukseen tehdään useita muutoksia. Kohde, soveltamisala ja määritelmät Vakavaraisuusasetuksen 4 artiklaa muutetaan kaupankäyntiyksikön määritelmän selventämiseksi. Omien varojen osatekijät Vakavaraisuusasetuksen 34 artiklaa muutetaan siten, että siihen sisältyy poikkeus, jonka nojalla laitokset voivat EPV:n lausunnon perusteella vähentää muiden arvonoikaisujen kokonaismäärää poikkeuksellisissa olosuhteissa, jotta voidaan puuttua ydinpääomasta (CET1) vähennettyihin muihin arvonoikaisuihin sisältyvään myötäsyklisyyteen. Yleiset vaatimukset, arvostaminen ja ilmoittaminen Vakavaraisuusasetuksen 102 artiklaa muutetaan siten, että siinä otetaan käyttöön FRTB-menetelmät omien varojen vaatimusten laskemiseksi. Asetuksen 104 artikla korvataan niiden kriteerien tarkistamiseksi, joita käytetään positioiden luokittelemiseksi kaupankäyntivarastoon tai kaupankäyntivaraston ulkopuolisiksi eriksi; Siinä myös otetaan käyttöön poikkeus, jonka nojalla laitos voi luokitella kaupankäyntivaraston ulkopuolisiksi eriksi tiettyjä instrumentteja, jotka muutoin kuuluisivat kaupankäyntivarastoon. Poikkeukselle asetetaan erittäin tiukat ehdot, ja se edellyttää laitosta valvovan toimivaltaisen viranomaisen hyväksyntää. Vakavaraisuusasetuksen 104 a artiklaa muutetaan niiden edellytysten täsmentämiseksi, joita on käytettävä instrumentin uudelleenluokittelussa kaupankäyntivaraston ja kaupankäyntivaraston ulkopuolisten erien välillä. Asetuksen 104 b artiklaa muutetaan ottamalla käyttöön poikkeus, jonka nojalla laitokset voivat perustaa erityisiä kaupankäyntiyksiköitä, joille laitokset voivat kohdentaa yksinomaan kaupankäyntivaraston ulkopuolisia positioita, joihin kohdistuu valuuttakurssiriski ja hyödykeriski. Asetukseen lisätään 104 c artikla, jolla on tarkoitus täsmentää pääomaosuuksien valuuttakurssiriskisuojausten käsittelyä, minkä ansiosta laitokset voivat tietyin edellytyksin jättää tietyt positiot valuuttakurssiriskin omien varojen vaatimusten laskennan ulkopuolelle. Asetuksen 106 artiklaa muutetaan sisäisiä riskinsiirtoja koskevien nykyisten säännösten selventämiseksi. Yleiset säännökset Vakavaraisuusasetuksen 325 artiklaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön markkinariskiä koskevat sitovat omien varojen vaatimukset, jotka perustuvat 1 a luvussa (vaihtoehtoinen standardimenetelmä eli A-SA-menetelmä), 1 b luvussa (vaihtoehtoisten sisäisten mallien menetelmä eli A-IMA-menetelmä) ja 2–4 luvussa (yksinkertaistettu standardimenetelmä eli SSA-menetelmä) vahvistettuihin FRTB-menetelmiin, sekä niiden käyttöä koskevat edellytykset ja omien varojen vaatimusten laskentaväli. Lisäksi otetaan käyttöön poikkeus, jonka nojalla laitokset voivat laskea omien varojen vaatimukset sellaisille valuuttariskin alaisille positioille, jotka vähennetään laitosten omista varoista. Asetuksen 325 a artiklaa muutetaan siten, että siinä otetaan käyttöön SSA-menetelmän käyttöä koskevat hyväksyttävyyskriteerit. Asetuksen 325 b artiklassa selvennetään markkinariskiä koskevien omien varojen vaatimusten laskentaa konsolidoinnin perusteella. Vaihtoehtoinen standardimenetelmä Vakavaraisuusasetuksen 325 c artiklaa muutetaan lisäämällä siihen laadullisia lisävaatimuksia, jotka liittyvät A-SA-menetelmän validointiin, dokumentointiin ja hallinnointiin. Asetuksen 325 j artiklaa muutetaan selkeyttämällä lopullisten FRTB-standardien tiettyjä osatekijöitä rahastosijoitusten (eli yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten) kohtelun osalta ja ottamalla käyttöön joitakin kohdennettuja mukautuksia näitä positioita koskevien omien varojen vaatimusten laskentaan. Tällä varmistetaan, että yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten kohtelu standardimenetelmän mukaisesti ei lisää suhteettomasti laskennan monimutkaisuutta ja aiheuttaa vähemmän haittaa, koska yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavilla yrityksillä on ratkaiseva rooli henkilökohtaisten säästöjen kerryttämisen helpottamisessa, olipa kyse suurista sijoituksista tai eläkkeen kerryttämisestä. Näihin tavoitteisiin pyritään täsmentämällä, että laitosten olisi sovellettava läpikatsomisperiaatetta kuukausittain niihin yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavissa yrityksissä oleviin positioihin, joita kyseinen menetelmä koskee, ja antamalla laitoksille tietyin edellytyksin mahdollisuus käyttää asianomaisten kolmansien osapuolten toimittamia tietoja laskiessaan omien varojen vaatimuksia läpikatsomisperiaatteen mukaisesti. Lisäksi 325 j artiklassa annetaan toimeksiantoon perustuvassa lähestymistavassa EPV:lle valtuudet täsmentää tarkemmin teknisiä osatekijöitä, joita laitosten on käytettävä omien varojen vaatimusten laskennassa käytettävän hypoteettisen salkun muodostamiseksi. Vakavaraisuusasetuksen 325 q artiklaa muutetaan valuuttakursseja koskevien vegariskitekijöiden kohtelun selventämiseksi. Asetuksen 325 s artiklaa muutetaan vegariskiherkkyyksien kaavan mukauttamiseksi. Asetuksen 325 t artiklaa muutetaan siten, että omien varojen vaatimusten laskennassa käytettävät herkkyydet yhdenmukaistetaan laitoksen riskienhallintaan käytettävien herkkyyksien kanssa. Kaupankäynnin kohteena olevia muita kuin arvopaperistettuihin luotto- ja osakejohdannaisia koskeva säännös siirretään 325 ab artiklasta merkityksellisempään 325 v artiklaan. Asetuksen 325 y, 325 am, 325 ah ja 325 ak artiklaa muutetaan vastaavasti, jotta selkeytetään luottoluokkien antamista A-SA-menetelmän mukaisesti. Asetuksen 325 ae artiklaa muutetaan inflaatioriskitekijän ja valuuttojen välisten korkoperusteriskitekijöiden kohtelun selventämiseksi.

Asetuksen 325 ah ja 325 ak artiklaa muutetaan (sekä ulkoisen luokituksen saaneiden että luokittelemattomien) katettujen joukkolainojen riskipainojen selventämiseksi. Asetuksen 325 ai ja 325 aj artiklaa muutetaan korrelaatioparametrien arvon selventämiseksi. Asetuksen 325 as artiklaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön alhaisempi riskipaino päästökauppaa koskevalle, hyödykkeeseen liittyvälle deltariskitekijälle. Lopullisten Basel III ‑standardien mukaan päästöoikeudet rinnastetaan sähkösopimuksiin, mitä voitaisiin pitää liian varovaisena EU:n päästöoikeusmarkkinoiden kannalta merkityksellisten historiallisten tietojen perusteella. Komission vuonna 2015 perustamalla markkinavakausvarannolla on pystytty vakauttamaan päästökauppajärjestelmän päästöoikeuksien hintojen vaihtelua. Tämän vuoksi on perusteltua luoda A-SA-menetelmän piiriin kuuluville päästöoikeuksille erityinen riskiluokka, joka on erillinen sähköstä ja jonka alhaisempi riskipaino on 40 prosenttia, jotta se vastaisi paremmin tämän EU-kohtaisen hyödykkeen todellista hintavolatiliteettia. Vakavaraisuusasetuksen 325 ax artiklaa muutetaan vegariskitekijöihin liittyvien herkkyyksien riskipainojen selventämiseksi. Vaihtoehtoisten sisäisten mallien menetelmä Vakavaraisuusasetuksen 325 az artiklaa muutetaan niiden edellytysten selventämiseksi, jotka laitosten on täytettävä saadakseen luvan käyttää A-IMA-menetelmää markkinariskiä koskevien omien varojen vaatimusten laskentaan. Asetuksen 325 ba artiklaa muutetaan A-IMA-menetelmän mukaisesti laskettujen omien varojen vaatimusten yhteenlaskemista koskevan kaavan käyttöön ottamiseksi. Asetuksen 325 bc artiklaa muutetaan siten, että EPV:lle annetaan teknisiä sääntelystandardeja koskeva valtuutus täsmentää riskienmittausmallissa tietojen käyttöä koskevat kriteerit. Asetuksen 325 be artiklaa muutetaan siten, että siinä täsmennetään toimivaltaisille viranomaisille uudet valtuudet, jotka koskevat A-IMA-menetelmää käyttävien laitosten suorittamaa riskitekijöiden mallinnettavuuden arviointia. Asetuksen 325 bf artiklaa muutetaan siten, että toimivaltaisille viranomaisille annetaan uudet valtuudet puuttua mallien puutteisiin ja A-IMA-menetelmää käyttävien laitosten suorittamien toteutumatestausten vaatimuksiin. Asetuksen 325 bg artiklaa muutetaan siten, että siinä otetaan käyttöön sitovat vaatimukset, jotka koskevat A-IMA-menetelmää käyttävien laitosten suorittamaa voittojen ja tappioiden tarkastelua. Asetuksen 325 bh artiklaa muutetaan siten, että otetaan käyttöön mukautuksia, joilla lasketaan A-IMA-menetelmän mukaiset yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten positioiden markkinariskiä koskevat omien varojen vaatimukset. Tämä toteutetaan erityisesti sen varmistamiseksi, että menetelmän mukaisesti voidaan hyväksyä useampia yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä. A-SA-menetelmän mukaiseen yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten kohteluun tehtyjen muutosten tavoin laitokset voivat tietyin edellytyksin käyttää asianomaisten kolmansien osapuolten toimittamia tietoja omien varojen vaatimusten laskentaan läpikatsomisperiaatteen mukaisesti, ja niiden on sovellettava läpikatsomisperiaatetta vähintään viikoittain. Asetuksen 325 bi artiklaa muutetaan sen selventämiseksi, mitkä ovat riskienvalvontayksikön ja validointiyksikön vastuualueet riskienhallintajärjestelmän osalta. Asetuksen 325 bp artiklaa muutetaan niiden tilanteiden selventämiseksi, joissa laitokset voivat käyttää IRB-mallia maksukyvyttömyyden todennäköisyyksien ja tappio-osuuksien estimoinnissa maksukyvyttömyysriskiä koskevan omien varojen vaatimuksen laskennassa. Asetuksen 337 artiklaa, 338 artiklaa, 352 artiklaa ja 361 artiklaa muutetaan siten, että niillä korvataan tai poistetaan säännökset, jotka eivät enää ole merkityksellisiä SSA-menetelmän käytön kannalta. Sisäisten mallien käyttö omien varojen vaatimusten laskemiseksi Vakavaraisuusasetuksen 5 luku poistetaan, koska markkinariskiä koskevien omien varojen vaatimusten laskennassa käytettävä nykyinen sisäisten mallien menetelmä (IMA) korvataan 1 b luvussa säädetyllä A-IMA-menetelmällä. Delegoidut säädökset ja täytäntöönpanosäädökset Koska on epävarmaa, poikkeavatko tärkeimmät lainkäyttöalueet lopullisista Basel III ‑standardeista FRTB:n täytäntöönpanossa, ja koska on tärkeää varmistaa käytännössä tasapuoliset toimintaedellytykset unioniin sijoittautuneiden laitosten ja kansainvälisten laitosten välillä, vakavaraisuusasetuksen 461 a artiklassa siirretään komissiolle valta antaa delegoituja säädöksiä markkinariskiä koskevien omien varojen vaatimusten laskentamenetelmien muuttamiseksi ja näiden menetelmien soveltamisen alkamispäivän muuttamiseksi, jotta ne vastaisivat kansainvälistä kehitystä. Vastuun arvonoikaisuriskiä koskeva kehys

Vastuun arvonoikaisu on johdannaistransaktion hintaan tehtävä käypään arvoon perustuva kirjanpidollinen oikaisu kyseisen transaktion vastapuolen luottokelpoisuuden heikkenemisestä johtuvien mahdollisten tappioiden varalta. Suuren finanssikriisin aikana eräille järjestelmän kannalta merkittäville pankeille aiheutui merkittäviä vastuun arvonoikaisutappioita niiden johdannaissalkuissa, koska niiden monien vastapuolten luottokelpoisuus heikkeni samaan aikaan. Tämän vuoksi Baselin pankkivalvontakomitea otti vuonna 2011 käyttöön osana Basel III ‑uudistusten ensimmäistä kokonaisuutta uusia standardeja vastuun arvonoikaisuriskin pääomavaatimusten laskemiseksi. Tämän tarkoituksena oli varmistaa, että pankkien vastuun arvonoikaisuriski katetaan tulevaisuudessa riittävällä pääomalla. Nämä Baselin standardit saatettiin osaksi unionin lainsäädäntöä vuonna 2013 vakavaraisuusasetuksella. Pankit ja valvontaviranomaiset olivat kuitenkin huolissaan siitä, että vuoden 2011 standardeissa ei otettu asianmukaisesti huomioon todellisia vastuun arvonoikaisuriskejä, joille pankit altistuivat. Näissä standardeissa kritiikkiä kohdistui erityisesti kolmeen seikkaan: i) niissä vahvistetuista menetelmistä puuttuu riskiherkkyys, ii) niissä ei oteta huomioon pankkien kirjanpitoa varten kehittämiä vastuun arvonoikaisumalleja ja iii) niissä vahvistetuissa menetelmissä ei oteta huomioon vastapuolen kanssa tehtyihin johdannaistransaktioihin sisältyvää markkinariskiä. Näiden ongelmien ratkaisemiseksi Baselin pankkivalvontakomitea julkaisi tarkistetut standardit joulukuussa 2017 osana lopullisia Basel III ‑uudistuksia ja mukautti niiden kalibrointia heinäkuussa 2020 julkaistussa tarkistetussa julkaisussa. Vakavaraisuusasetukseen tehdään useita muutoksia, jotta se olisi Baselin pankkivalvontakomitean vuoden 2020 standardien mukainen. Asetuksen 381 artiklassa otetaan käyttöön vastuun arvonoikaisuriskin määritelmä, joka kattaa sekä laitoksen vastapuolen luottomarginaaliriskin että kyseisen laitoksen kyseisen vastapuolen kanssa tekemien kauppojen muodostaman salkun markkinariskin. Asetuksen 382 artiklaa muutetaan sen selventämiseksi, mitkä arvopapereilla toteutettavat rahoitustoimet kuuluvat vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimusten piiriin. Lisäksi otetaan käyttöön uusi säännös, jonka mukaan laitosten on ilmoitettava vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimusten laskennan tulokset kyseisen artiklan mukaisesti vapautettujen liiketoimien osalta. Niin ikään täsmennetään, että laitokset, jotka suojaavat kyseisten vapautettujen liiketoimien vastuun arvonoikaisuriskiä, voivat laskea vapaasti vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimuksen kyseisten liiketoimien osalta ottaen huomioon kyseiset hyväksyttävät suojaukset. EPV:lle annetaan uudet valtuudet laatia ohjeita, joiden avulla valvontaviranomaiset voivat tunnistaa, että vastuun arvonoikaisuriskin on liian korkea, ja laatia tekniset sääntelystandardit, joissa määritellään edellytykset, joilla arvioidaan käypään arvoon arvostetuista arvopapereilla toteutettavista rahoitustoimista aiheutuvien vastuun arvonoikaisuriskiriskien olennaisuutta. Asetukseen lisätään 382 a artikla, jossa vahvistetaan uudet menetelmät, joita laitosten olisi käytettävä vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimustensa laskentaan, sekä edellytykset näiden menetelmien yhdistelmän käyttämiselle. Asetuksen 383 artikla korvataan siten, että otetaan käyttöön yleiset vaatimukset, jotka koskevat standardimenetelmän käyttöä vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimusten laskennassa, sekä annetaan sääntelyyn perustuvan vastuun arvonoikaisun määritelmä tätä tarkoitusta varten. Asetukseen lisätään 383 a–383 x artikla, jossa täsmennetään standardimenetelmän teknisiä osatekijöitä. Korvataan 384 artikla siten, että otetaan käyttöön perusmenetelmä vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimusten laskemiseksi Basel III ‑standardien mukaisesti. Asetuksen 385 artikla korvataan siten, että otetaan käyttöön yksinkertaistettu menetelmä vastuun arvonoikaisuriskin omien varojen vaatimusten laskemiseksi sekä yksinkertaistetun menetelmän käyttöä koskevat hyväksyttävyyskriteerit. Asetuksen 386 artiklaa muutetaan vastaamaan uusia vaatimuksia, joita sovelletaan hyväksyttäviin suojauksiin vastuun arvonoikaisuriskin omia varoja koskevia vaatimuksia sovellettaessa. Arvopapereilla toteutettavien rahoitustoimien arvonleikkausten vähimmäismäärää koskeva kehys Arvopapereilla toteutettavilla rahoitustoimilla on keskeinen rooli unionin rahoitusjärjestelmässä, sillä niiden avulla rahoituslaitoksilla on mahdollisuus hallita omaa likviditeettiasemaansa ja tukea arvopaperimarkkinatakaustoimiaan. Arvopapereilla toteutettavat rahoitustoimet ovat tärkeitä myös keskuspankeille, koska niiden avulla ne voivat rahoituslaitosten välityksellä toteuttaa rahapoliittisia suunnitelmiaan reaalitaloudessa. Arvopapereilla toteutettavat rahoitustoimet voivat kuitenkin antaa markkinaosapuolille mahdollisuuden vivuttaa rekursiivisesti positioitaan sijoittamalla käteisvakuuksia uudelleen ja käyttämällä muita kuin käteisvakuuksia uudelleen. Puuttuakseen riskiin liiallisesta velkaantumisesta pankkisektorin ulkopuolella finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) julkaisi vuonna 2013 jäseninään oleville lainkäyttöalueille suosituksen ottaa käyttöön vakuuksien arvonleikkausten vähimmäismäärät joissakin sellaisissa arvopapereilla toteutettavissa rahoitustoimissa, joita ei määritetä keskusvastapuolessa ja joilla käydään kauppaa pankkien ja muiden kuin pankkien välillä. Suosituksen mukaan tällaiset vakuuksien arvonleikkausten vähimmäismäärät olisi otettava käyttöön kunkin lainkäyttöalueen harkinnan mukaan joko suoraan markkinasääntelyn kautta tai välillisesti rankaisevamman pääomavaatimuksen avulla. Baselin pankkivalvontakomitea kehitti rankaisevamman pääomavaatimuksen vuonna 2017 osana lopullisia Basel III ‑uudistuksia. Suosituksissa, jotka on annettu EPV:n erityiskertomuksessa arvopapereilla toteutettavia rahoitustoimia koskevan arvonleikkausten vähimmäismäärää koskevan kehyksen täytäntöönpanosta unionin lainsäädännössä ja EAMV:n kertomuksessa arvopapereilla toteutettavista rahoitustoimista ja velkaantuneisuudesta EU:ssa, todettiin kuitenkin, että ei ollut selvää, miten tällaisen kehyksen soveltaminen vaikuttaisi laitoksiin. Suosituksissa ilmaistiin myös huoli siitä, että kyseisen kehyksen soveltaminen tietyntyyppisiin arvopapereilla toteutettaviin rahoitustoimiin voisi aiheuttaa epäsuotuisia seurauksia kyseiselle rahoitustoiminnalle. Lisäksi ei ole vielä selvää, olisiko tarkoituksenmukaisempaa soveltaa kehystä laitoksiin rankaisevampana omien varojen vaatimuksena vai pikemminkin markkinasääntelynä. Jos kehystä sovellettaisiin laitoksiin rankaisevampana omien varojen vaatimuksena, laitoksille, jotka eivät noudattaisi näitä arvonleikkausten vähimmäismääriä rahoitustoiminnassaan, v