FI Euroopan unionin virallinen lehti C 18/44

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Itsenäisen ammatinharjoittamisen uudet kehityssuunnat: taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen ammatinharjoittamisen erityistapaus” (oma-aloitteinen lausunto)

2011/C 18/08

Esittelijä: José María ZUFIAUR NARVAIZA

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 26. helmikuuta 2009 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia oma-aloitteisen lausunnon aiheesta

Itsenäisen ammatinharjoittamisen uudet kehityssuunnat: taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen ammatinharjoittamisen erityistapaus.

Asian valmistelusta vastannut ”työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 23. helmikuuta 2010.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28.–29. huhtikuuta 2010 pitämässään 462. täysistunnossa (huhtikuun 29. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 137 puolesta ja 52 vastaan 11:n pidättyessä äänestämästä.

1. Tiivistelmä, päätelmät ja suositukset

Tässä lausunnossa tarkastellaan määritelmiä, joita eri eurooppalaiset organisaatiot ovat tehneet itsenäisen ammatinharjoittamisen eri muodoista. Erityisesti siinä analysoidaan käytännöllisesti katsoen vain yhteen aiheeseen keskittyen tuoreimpia kehityssuuntia, jotka vaikuttavat ”osittain itsenäiseen työhön” eli ”taloudellisesti riippuvaiseen itsenäiseen työhön”. Tarkastelemalla taloudellisesti riippuvaista itsenäistä työtä vastataan tarpeeseen parantaa itsenäisen ammatinharjoittamisen kehityssuuntien tuntemusta. Suurten taloudellisten ja yhteiskunnallisten muutosten vuoksi itsenäinen ammatinharjoittaminen käsittää nykyään muutakin kuin sen jo kauan sitten EU-maissa vakiintuneet perinteiset muodot. Uusi työntekijäryhmä, joka sijoittuu palkansaajien ja itsenäisten ammatinharjoittajien välimaastoon, tunnustetaan oikeudellisesti vain harvoissa Euroopan maissa. Voimassa olevien valtiollisten lainsäädäntöjen yleistavoite on parantaa tiettyjen työntekijäryhmien suojelua rinnastamatta niitä kuitenkaan palkansaajaryhmiin. Niissä maissa, joissa palkansaajien ja itsenäisten ammatinharjoittajien välimaastoon jäävän ryhmän olemassaolo on tunnustettu, on havaittu, että taloudellisen riippuvaisuuden perusteella myönnetään useita sellaisia oikeuksia, joita muut itsenäisten ammatinharjoittajien ryhmät eivät nauti, vaikka nämä oikeudet eivät ole yhtä kattavia kuin palkansaajien oikeudet. Taloudellisesti riippuvaisille itsenäisille työntekijöille tarjottava suojelun kattavuus vaihtelee merkittävästi maittain. Nämä oikeudet voivat siis liittyä työntekijöiden sosiaaliseen suojeluun. Ne voivat myös juontua työoikeuden työntekijöille tarjoamista takeista. Näin ollen ne voivat koskea työntekijän ja hänen asiakkaansa yksittäisiä suhteita (vähimmäistulo, työn kesto jne.), mutta myös johtaa siihen, että taloudellisesti riippuvaisille itsenäisille työntekijöille myönnetään järjestäytymisoikeus ja oikeus kollektiiviseen toimintaan ammatillisten etujensa puolustamiseksi ja ajamiseksi.

Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn juridiseen tunnustamiseen liittyvät haasteet voivat selittää, eri maiden taloudellista ja yhteiskunnallisesta todellisuudesta johtuvien erojen lisäksi, kansallisen sääntelyn moninaisuutta. Tällaisten väliryhmien olemassaolo voi itse asiassa synnyttää oikeutettua epäluuloisuutta. On pelättävissä, että vaikka kyseiset oikeudelliset ryhmät täsmennettäisiin, taloudellisesti riippuvaisen työn tunnustaminen johtaa käytännössä siihen, että tähän asti palkansaajiksi luokitellut siirretään taloudellisesti riippuvaisten työntekijöiden ryhmään. Näin saattaisi tapahtua esimerkiksi yritysten työn ulkoistamisstrategioiden perusteella. Näin ollen on totta, että taloudellisesti riippuvaisen työn tunnustamisesta käytäviä keskusteluja ei voida kokonaan erottaa näennäisesti itsenäistä työtä koskevista pohdinnoista. Viimeksi mainittu työ on tosiasia, josta on näyttöä monessa Euroopan unionin maassa. Tämä pätee etenkin rakennusalaan, jolla tämä lainvastainen käytäntö on niin yleinen, että alan eurooppalaiset työmarkkinaosapuolet hyväksyivät hiljattain siihen yhteisen kannan. On kiistatta olemassa työntekijöitä, jotka ovat muodollisesti (etenkin sen perusteella, miten osapuolet kutsuvat työsuhdettaan) itsenäisiä, mutta jotka harjoittavat ammattiaan samanlaisissa työolosuhteissa kuin palkansaajat. Nämä tilanteet vahvistavat useasti oletuksen, jonka mukaan työnantaja luokittelee työn itsenäiseksi päästäkseen noudattamasta työoikeutta ja/tai sosiaaliturvalainsäädäntöä. Tosiasiassa monissa tapauksissa siirtyminen taloudellisesti riippuvaisen työntekijän asemaan ei ole vapaaehtoinen vaan ulkoisten tekijöiden sanelema valinta; näistä tekijöistä mainittakoon työsopimusten irtisanomisiin johtavat tuotannon ulkoistaminen ja yrityksen rakennemuutos.

Taloudellisesti riippuvaisen työn tekijän aseman tunnustaminen on kuitenkin, sen sisältämistä riskeistä huolimatta, kaikissa sen tehneissä maissa keino parantaa niiden työntekijöiden oikeudellista suojelua, jotka eivät ole oikeudellisessa mielessä palkansaajia vaan todellisia itsenäisiä ammatinharjoittajia, mutta jotka eivät voi nauttia taloudellisesta turvasta, jonka useille toimeksiantajille työskentely mahdollistaisi. Näin ollen taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustaminen – sen lisäksi että se edistää sosiaaliturvaan ja työmuotoon kohdistuvaa suojelua – voi myös olla keino vahvistaa yrittäjähenkeä. Lisäksi taloudellisesti riippuvaisen työn tunnustaminen työntekijän ja hänen toimeksiantajansa välisen sopimussuhteen tasapainottamiseksi on omiaan vähentämään työntekijään kohdistuvaa taloudellista painetta ja parantamaan loppukuluttajan saaman palvelun laatua.

Aiheesta annetun lainsäädännön moninaisuus on koko Euroopan unionia koskeva kysymys, nyt kun kehitetään rajatylittäviä palveluja. Ammattiasemien EU-tason harmonisointi, joka alkaa määrittelemällä taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ, ei varmasti ole helppoa. Aihetta pohdittaessa ei voida kuitenkaan jättää huomiotta kansallisten säännösten ja käytänteiden moninaisuutta: unionin sosiaalialan lainsäädännön mukaisesti työntekijän ja yrittäjän määritelmä tehdään nimittäin valtiotasolla.

Ei tule kuitenkaan jättää huomiotta valtavaa tarvetta ymmärtää nykyistä paremmin itsenäisen työn kehityssuuntia. Muutoin maissa, joissa taloudellisesti riippuvaisia itsenäisiä työntekijöitä ei määritellä palkansaajiksi, koko ajan suurempi eurooppalaisten työntekijöiden ryhmä on vaarassa jäädä ilman suojaa.

1.1 Kehitetään keinot laatia luotettavia tilastoja taloudellisesti riippuvaisesta itsenäisestä työstä Euroopan unionissa.

1.2 Edistetään tutkimuksia, joiden avulla voidaan arvioida seikkaperäisesti taloudellisesti riippuvaisesta itsenäisestä työstä jäsenvaltioissa saadut kokemukset.

1.3 Sisällytetään taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ selkeästi kasvua ja työllisyyttä koskeviin yhdennettyihin suuntaviivoihin myöhemmin määritettävällä tavalla.

1.4 Kannustetaan eurooppalaisia työmarkkinaosapuolia sisällyttämään taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ työohjelmiinsa sekä alojen välisellä tasolla että alakohtaisesti. Vuoden 2007 lokakuussa julkaistussa eurooppalaisten työmarkkinaosapuolten yhteisessä analyysissä (1) selvitetään työmuodon merkitystä eurooppalaisen työmarkkinavuoropuhelun toimijoille. Tässä yhteydessä voitaisiin arvioida mahdollisuudet kehittää eurooppalaisten työmarkkinaosapuolten ja itsenäisiä ammatinharjoittajien edustavien, etenkin valtiollisten, organisaatioiden yhteyksiä.

1.5 Kartoittaa mm. aiempien suositusten täytäntöönpanossa saatujen tietojen ja analyysien perusteella ne yhteiset tekijät, joita Euroopan unionin eri maissa käytetään palkansaajan määrittelemisessä. Määritelmän laatiminen edistäisi paitsi unionin voimassa olevien työoikeudellisten direktiivien asianmukaista täytäntöönpanoa myös unionin rajatylittävän työskentelyn kasvun tuntemusta. Sen avulla voitaisiin myös saada entistä enemmän tarpeellista tietoa siitä, mitä taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ voi kattaa. Pyrkimys ymmärtää entistä paremmin itsenäistä mutta taloudellisesti riippuvaista työtä edellyttää nimittäin aina, että palkkatyön määritelmän osatekijät ovat etukäteen käytettävissä mahdollisimman selvästi ja täsmällisesti.

2. Johdanto

Itsenäisesti työskentelevän tilanne on jo sananmukaisesti eri kuin muista riippuvaisena työskentelevän. Tästä näennäisestä yksinkertaisuudesta huolimatta ei kuitenkaan voida jättää huomiotta sitä tosiasiaa, että itsenäinen ammatinharjoittaminen käsittää hyvin moninaisia yhteiskunnallisia ja taloudellisia tilanteita, joita kaikkia ei mitenkään voi ymmärtää samalla tavalla. Itsenäisen ammatinharjoittamisen hajanaisuus on havaittavissa kaikissa Euroopan unionin maissa. Riippuvaiset toimeksisaajat ovat tämän lausunnon ydinaihe. Lausunnossa on tarkoitus keskittyä siihen, mitä nämä itsenäisen ammatinharjoittamisen muodot käytännössä pitävät sisällään, jotta saadaan tietää, mistä vaiheesta lähtien ne voivat asettaa kyseenalaiseksi itsenäisen ammatinharjoittajan taloudellisen riippumattomuuden. Tämän vuoksi lausunnossa ei käsitellä pimeää työtä eikä nk. näennäistä itsenäistä ammatinharjoittamista, vaikka nämä kaksi ilmiötä voivat joissakin tapauksissa liittyä näennäisesti tai tosiasiallisesti taloudellisesti riippuvaiseen itsenäiseen ammatinharjoittamiseen.

Ensinnäkin taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ on ajankohtainen aihe Euroopan unionissa (1). Se on myös tunnustettu oikeudellisesti eräissä jäsenvaltioissa, joissa on tehty määritelmiä ja myönnetty näille työntekijöille erityissuojaa (2). On myös tarpeen tunnistaa taloudellisesti riippuvaiseen itsenäiseen työhön liittyvät haasteet (3).

3. Taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ – ajankohtainen aihe Euroopan unionissa

3.1 Uusia itsenäisen ammatinharjoittamisen muotoja uudessa yhteiskunnallis-taloudellisessa tilanteessa

3.1.1 ”Uusien” itsenäisten ammatinharjoittajien syntyminen voi johtua useista tekijöistä. Näiden työntekijöiden työ ei suoranaisesti kuulu perinteisiin itsenäisten ammattien ryhmiin, kuten maanviljelijöihin tai vapaisiin ammatteihin (2). Tässä yhteydessä voidaan tarkastella useita ilmiöitä: — yritysten strategiat ja erityisesti tietyt työn ulkoistamismuodot — uudet sosiaaliset tarpeet varsinkin väestönmuutosten ja väestön ikääntymisen vuoksi — työvoimaan vaikuttavat muutokset, kuten väestön koulutustason paraneminen — naisten työmarkkinoille osallistumisen lisääntyminen ja tarve saada työmarkkinoilta syrjäytyneitä heikossa asemassa olevia työelämään; näille ryhmille itsenäinen ammatinharjoittaminen voi olla joissakin tapauksissa työttömyyden vaihtoehto — joidenkin työntekijöiden halu nivoa työ- ja yksityiselämä paremmin yhteen — tieto- ja viestintätekniikan tarjoaminen uusien palvelujen ja mahdollisuuksien lisääntyminen.

3.1.2 Näiden kehityssuuntien pohjalta empiirisiin tutkimuksiin perustuvassa tieteellisessä kirjallisuudessa keskitytään itsenäisten ammatinharjoittajien eri ryhmien kartoittamiseen. Useimmiten mainittuja ryhmiä ovat (3) — yrittäjät, joilla on apunaan palkattuja työntekijöitä — ”perinteiset” itsenäiset ammatinharjoittajat (4), joiden täytyy täyttää kotivaltionsa lainsäädännön asettamat erityisvaatimukset (ammattipätevyystodistukset, ammattietiikan noudattaminen); he voivat olla myös työnantajia, mutta yleensä he harjoittavat ammattiaan yksin tai yhdessä kollegojen kanssa; esimerkkeinä mainittakoon asianajajat ja lääkärit — käsityöläiset, kauppiaat ja maanviljelijät, jotka muodostavat itsenäisen ammatinharjoittamisen perinteisten muotojen ydinjoukon ja joilla saattaa olla apunaan perheenjäseniä ja/tai pieni määrä pysyviä tai määräaikaisia työntekijöitä — ”uudet itsenäiset ammatinharjoittajat”, jotka tekevät ammattipätevyyttä edellyttävää työtä, mutta heidän ammatinharjoittamistaan ei kaikissa maissa ole säännelty samalla tavalla kuin aiemmin mainittuja vapaita ammatteja — itsenäiset ammatinharjoittajat, jotka tekevät korkeaa tai vähäistä ammattipätevyyttä edellyttävää työtä ilman palkattuja työntekijöitä ja joiden työskentely riippuu yrityksen strategioista ja erityisesti tuotantoprosessin tiettyjen osien ulkoistamiskehityksestä.

3.1.3 Näiden määritelmien rinnalla Eurostatin työvoimatutkimuksessa erotellaan tilastollisen kuvan saamiseksi seuraavat itsenäiset ammatinharjoittajat: — työnantajat, joiksi määritellään henkilöt, jotka työskentelevät omaan lukuunsa (yritys, vapaa ammatti, maanviljelys) tuoton saamiseksi ja työllistävät vähintään yhden henkilön — omaan lukuunsa työskentelevät (own account workers) eli henkilöt, jotka työskentelevät omaan lukuunsa (yritys, vapaa ammatti, maanviljelys) tuoton saamiseksi, mutta eivät työllistä muita; vuonna 2008 tämä työntekijäryhmä edusti yli 36:tta miljoonaa henkilöä 27 jäsenvaltion unionissa eli noin 16:tta prosenttia työssäkäyvästä väestöstä — perheyrityksessä avustavat (family workers), joiksi määritellään henkilöt, jotka avustavat perheenjäsentään tämän taloudellisen toiminnan (kaupallisen tai maatalouden) harjoittamisessa, silloin kun heitä ei voida pitää palkansaajina.

3.1.4 Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn ilmiötä on hyvin vaikea arvioida määrällisesti. Vain maissa, joissa tämä työntekijäryhmä on tunnustettu oikeudellisesti, on näiden itsenäisesti ammattia harjoittavien mutta silti taloudellisesti riippuvaisten työntekijöiden joukko rajattu tarkemmin. Epäilemättä ainakin osa tilastollisesti katsoen itsenäisistä työntekijöistä on kuitenkin ammattinsa harjoittamisessa taloudellisesti riippuvainen asiakkaasta tai toimeksiantajasta.

3.1.5 Tarkasteltaessa saatavilla olevia unionitason tietoja itsenäisen ammatinharjoittamisen (5) laajuudesta voidaan todeta, että vuonna 2007 kaikissa jäsenvaltioissa ainakin 50 prosenttia itsenäisistä ammatinharjoittajista oli sellaisia, joilla ei ollut alaisuudessaan työntekijöitä. Tietyissä jäsenvaltioissa prosenttiosuus oli vieläkin suurempi (70 prosenttia tai enemmän). Näin oli Tšekissä, Liettuassa, Portugalissa, Slovakiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kun otetaan huomioon ne taloudelliset ja yhteiskunnalliset muutokset, jotka selittävät itsenäisen työn uusien muotojen syntymistä, ja niiden maiden kokemukset, jotka ovat säännelleet näitä työn muotoja, on syytä olettaa, että erittäin merkittävä osa itsenäisten ammatinharjoittajien monilukuisesta ryhmästä on työssään taloudellisesti riippuvainen.

3.1.6 Viime vuosikymmenien aikana havaitut ilmiöt osoittavat yhtäältä, että Euroopassa yhä useammalla itsenäisellä ammatinharjoittajalla on työsopimus ja toisaalta, että taloudellisesti riippuvaisen työn muotojen yleistyminen tapahtuu työmarkkinoiden ulkopuolisten oikeudellisten keinojen avulla. Sen vuoksi on tarpeen kartoittaa tämän taloudellisen riippuvuuden kriteerit ja luoda tilastollisia menetelmiä tällä palvelujen tarjonnan alalla työskentelevien lukumäärän selvittämiseksi.

3.2 Taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ – Euroopan tasoinen kysymys

3.2.1 Euroopan unioni on jo vuosien ajan kantanut huolta itsenäisten ammatinharjoittajien suojelusta. Esimerkkinä voidaan mainita neuvoston 18. helmikuuta 2003 antama suositus 2003/134/EY (6), joka koskee itsenäisten ammatinharjoittajien työturvallisuus- ja työterveyssuojelun parantamista. Itsenäisten työntekijöiden suojeluun liittyvät kysymykset tulevat esiin myös parhaillaan käytävissä keskusteluissa, jotka koskevat uutta direktiiviehdotusta aiheesta ”miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen soveltaminen itsenäisiin ammatinharjoittajiin”.

3.2.2 Lisäksi palkansaajien ja itsenäisten ammatinharjoittajien erottaminen toisistaan on yksi ydinkysymyksistä keskustelussa, jota parhaillaan käydään maantieliikenteen liikkuvissa tehtävissä toimivien henkilöiden työajan järjestämistä koskevan direktiivin 2002/15/EY muuttamisesta.

3.2.3 Euroopan unioni on nimenomaisesti käsitellyt taloudellisesti riippuvaista itsenäistä työtä useaan otteeseen. Alain Supiotin raportissa (7), joka annettiin Euroopan komissiolle vuonna 2005, todetaan, että on olemassa sellaisia työntekijöitä, joita ei voida pitää palkansaajina, mutta jotka ovat taloudellisesti riippuvaisia toimeksiantajastaan. Tällä haluttiin osoittaa, että näiden henkilöiden tulisi voida nauttia niistä ”sosiaalisista oikeuksista”, joihin tämä riippuvuus oikeuttaa.

3.2.4 Euroopan komissio korostaa työlainsäädännön nykyaikaistamista koskevassa, vuonna 2006 julkaistussa vihreässä kirjassaan (8), että ”rakennemuutostarpeisiin tarjoaa ratkaisun myös itsenäinen ammatinharjoittaminen: sen etuina ovat pienemmät suorat ja välilliset työvoimakustannukset ja joustavampi resurssinhallinta odottamattomien taloudellisten olosuhteiden sitä vaatiessa. Se kuvastaa myös palveluihin suuntautuvien yritysten liiketoimintamallia, jonka mukaan ne tarjoavat asiakkailleen kokonaisia projekteja. Monissa tapauksissa kyse on vapaasta valinnasta: itsenäinen ammatinharjoittaja pystyy suoremmin kontrolloimaan työehtojaan ja palkkiotaan ja voi vastineeksi päättää työskennellä itsenäisesti heikommantasoisesta sosiaalisesta suojelusta huolimatta”. Tältä pohjalta komissio toteaa lisäksi, että ”’taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn’ käsite kuvaa tilanteita, jotka jäävät kahden vakiintuneen käsitteen eli työnantajan alaisuudessa tehtävän työn ja itsenäisen ammatinharjoittamisen välimaastoon. Taloudellisesti riippuvaista työtä tekevillä ei ole työsopimusta. He eivät välttämättä kuulu työlainsäädännön piiriin koska jäävät työoikeuden ja kauppaoikeuden väliselle harmaalle alueelle. Vaikka he ovatkin muodollisesti itsenäisiä ammatinharjoittajia, he ovat taloudellisesti riippuvaisia yhdestä päämiehestä taikka asiakkaasta/työnantajasta tulonlähteenään. Ilmiö olisi pidettävä selvästi erillään itsenäisen ammatinharjoittamisen tarkoituksellisesta väärinluokittelemisesta.”

3.2.5 Vihreästä kirjasta annetussa ETSK:n lausunnossa (9) käsitellään myös tätä kysymystä.

4. Taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ – oikeudellista todellisuutta eräissä Euroopan unionin jäsenvaltioissa

4.1 Palkkatyön ja itsenäisen ammatinharjoittamisen välimaastoon jäävät oikeudelliset ryhmät

4.1.1 Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn käsitteeseen omaksuttu oikeudellinen lähestymistapa voi johtaa siihen, että sen katsotaan jäävän palkkatyön ja itsenäisen ammatinharjoittamisen välimaastoon.

4.1.2 Tähän mennessä vain osa jäsenvaltioista on tunnustanut taloudellisesti riippuvaisen työntekijän käsitteen sellaisenaan, vaikkakin eri muodoissa ja eri laajuudessa, ja pyrkivät määrittelemään sen. Tämän itsenäisten ammatinharjoittajien ja palkansaajien välimaastoon sijoittuvan ryhmän myötä syntyy uusia työn muotoja, kuitenkin niin, että niiden laajuus ja sisältö vaihtelevat maittain. Näin on muun muassa Saksassa, Itävallassa, Espanjassa, Italiassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Italiassa ”lähes itsenäisen” käsitteellä viitataan työntekijöihin, jotka ovat ”koordinoidussa ja jatkuvassa yhteistyösuhteessa”, sekä hanketyöntekijöihin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa erotellaan ”workers” ja ”employees”. ”Workers” eroavat palkansaajista (employees), koska he tekevät työtään olematta työnantajan alaisia. Itävallassa on käytössä erityisiä, lainsäädännössä tunnustettuja työsopimuksia, joissa on merkkejä taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn yleisestä huomioon ottamisesta. Tämä pätee erityisesti ”free service” -sopimuksiin. Tämäntyyppisissä työsuhteissa olevat erottuvat palkansaajista siinä, että vaikka he tekevät työtä useimmiten vain yhdelle henkilölle ja heillä on tietyt työajat, he eivät ole alaisuussuhteessa. Saksassa käytetään käsitettä ”arbeitnehmerähnliche Person” (työntekijän kaltainen henkilö). Tämä työntekijöiden ryhmä, joka erotetaan työlainsäädännössä palkansaajista, käsittää henkilöt, jotka suorittavat työn kauppa- tai palvelusopimuksen perusteella henkilökohtaisesti palkkaamatta siihen työntekijää ja joiden liikevaihdosta yli 50 prosenttia tulee vain yhdeltä asiakkaalta. Tuorein ja osuvin esimerkki taloudellisesti riippuvaisen työn määritelmästä tulee Espanjasta. Vuonna 2007 hyväksytyssä itsenäisen ammatinharjoittajan säännöstössä määritellään taloudellisesti riippuvainen työntekijä useiden kriteerien perusteella. Taloudellisesti riippuvainen työntekijä harjoittaa tuoton saamiseksi taloudellista tai ammatillista toimintaa säännöllisesti, henkilökohtaisesti, suoranaisesti ja päätoimisesti fyysisen tai moraalisen henkilön eli asiakkaan hyväksi ja on taloudellisesti riippuvainen asiakkaasta saaden tältä vähintään 75 prosenttia tuloistaan. Tätä toimintaa ei voi harjoittaa siviili- tai kauppaoikeudellisen yhtiön muodossa (10).

4.1.3 Tarkasteltaessa valtioita, joiden oikeusjärjestelmässä on tunnustettu tämä uusi oikeudellinen työntekijäryhmä, voidaan tehdä useita huomioita. Ensinnäkin kaikissa tapauksissa on tosiaan kysymys sellaisen uuden työntekijäryhmän vakiinnuttamisesta, joka eroaa sekä palkansaajista että itsenäisistä ammatinharjoittajista ja etenkin todellisesta yrittäjästä. Eri maissa ei siis pyritä tekemään itsenäisistä mutta taloudellisesti riippuvaisista ammatinharjoittajista palkansaajia, vaan antamaan heille erityisasema, jonka nojalla he nauttivat suojaa taloudellisen riippuvuuden perusteella. Sen vuoksi käsitellyissä eri tapauksissa taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työntekijän asema ei edellytä oikeudellista alaisuussuhdetta. Alaisuussuhde on itse asiassa palkansaajan oikeudellisen määritelmän ydinosa valtaosassa Euroopan unionin jäsenvaltioita. Palkansaaja työskentelee toisen henkilön eli työnantajan johdolla ja valvonnassa. Tilanne perustuu useisiin tekijöihin: velvollisuus tehdä työ henkilökohtaisesti, työskentely yhdelle henkilölle tietyn ajan, palkansaaja ei vastaa yrityksen taloudellisista riskeistä, työ tehdään toisen henkilön hyväksi jne. Tämän kriteerin perusteella kaikki palkansaajat ovat kyllä taloudellisesti riippuvaisia, mutta kaikki taloudellisesti riippuvaiset itsenäiset työntekijät eivät sitä vastoin ole välttämättä palkansaajia.

4.1.4 Tästä huolimatta on tärkeää määrittää taloudellista riippuvaisuutta luonnehtivat kriteerit. Tämä on monimutkainen mutta ei mahdoton tehtävä, kuten alaa säätelevät valtiotason eri säädökset osoittavat. Mahdollisesti kyseeseen tulevat kriteerit voivat liittyä ensinnäkin työntekijän henkilöön: taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työntekijä voidaan määritellä henkilöksi, joka suorittaa henkilökohtaisesti palkansaajia apuna käyttämättä hänelle osoitetun työtehtävän (esimerkiksi Espanjassa). Muut, edellä mainittuihin liittyvät kriteerit koskevat itse työntekijän taloudellisesti riippuvaista asemaa. Ne voivat liittyä vain ainoalle asiakkaalle tehtävästä työstä saatavaan liikevaihtoon (tulee siis määrittää tarkka liikevaihdon määrä, josta lähtien on kysymys taloudellisesta riippuvaisuudesta) tai työntekijän ja hänen asiakkaansa työsuhteen kestoon (mitä pidempi se on, sitä varmemmin on kyse taloudellisesti riippuvaisesta asemasta suhteessa asiakkaaseen). Viimeksi mainittua kriteeriä käytetään Italiassa luonnehtimaan ”koordinoitua ja jatkuvaa yhteistyösuhdetta”. Joskus näihin kysymyksiin perehtyneet asiantuntijat ehdottavat vielä lisäkriteeriä: Professori Perulli (11) katsoo, että työntekijän taloudellinen riippuvaisuus toteutuu vain, mikäli hänen tuotantonsa organisointi riippuu hänen asiakkaansa toiminnasta. Toisin sanoen työntekijä ei voi päästä markkinoille, koska hänen tuotantonsa on organisoitu (joka kattaa mm. käytetyt materiaalit ja teknologiat) kokonaisuudessaan yhden asiakkaan tarpeiden täyttämiseen.

4.2 Taloudellisesti riippuvaisten itsenäisten työntekijöiden suojelu

4.2.1 Niissä maissa, joissa palkansaajien ja itsenäisten ammatinharjoittajien välimaastoon jäävän ryhmän olemassaolo on tunnustettu, on havaittu, että taloudellisen riippuvaisuuden perusteella myönnetään useita sellaisia oikeuksia, joita muut itsenäisten ammatinharjoittajien ryhmät eivät nauti, vaikka nämä oikeudet eivät ole yhtä kattavia kuin palkansaajien oikeudet. Taloudellisesti riippuvaisten itsenäisten työntekijöiden oikeudet voivat liittyä myös sosiaaliturvaan. Ne voivat niin ikään juontua työoikeuden palkansaajille tarjoamista takeista. Näin ollen ne voivat koskea työntekijän ja hänen asiakkaansa yksittäisiä suhteita (vähimmäistulo, työn kesto jne.), mutta myös johtaa siihen, että taloudellisesti riippuvaisille itsenäisille työntekijöille myönnetään järjestäytymisoikeus ja oikeus kollektiiviseen toimintaan ammatillisten etujensa puolustamiseksi ja ajamiseksi. Tämä kuvastaa ajatusta, jonka mukaan riippuvaisuus toisesta henkilöstä, vaikka se olisi vain taloudellista eikä oikeudellista, oikeuttaa erityissuojeluun.

4.2.2 Asianomaisissa valtioissa voi olla olemassa sosiaalisen suojelun välitaso, joka on korkeampi kuin ”tavallisille itsenäisille ammatinharjoittajille” tarjottavan suojelun taso. Italiassa tämä pätee hanketyöntekijöihin, jotka saavat raskauden, sairauden, työtapaturmien ja eläkkeelle jäämisen tapauksissa sosiaalista suojelua, jonka taso lähestyy koko ajan palkansaajien nauttiman suojelun tasoa. Tilanne on sama Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa ”workers”-ryhmä saa sairaustapauksessa lakisääteistä korvausta.

4.2.3 Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työntekijän ammattitoimintaa säätelevistä säännöistä mainittakoon, että hän nauttii yleisesti ottaen osittain samaa suojelua kuin palkansaajat, vaikka hän ei olekaan palkansaaja.

4.2.4 Tämän yleishavainnon laajentamiseksi voidaan tietysti todeta, että taloudellisesti riippuvaisille itsenäisille työntekijöille tarjottava suojelu vaihtelee merkittävästi maittain. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ”workers”-ryhmän suojeluun kuuluvat vähimmäispalkka, enimmäistyöaika ja lomat. Espanjassa lähestymistapa on paljon kunnianhimoisempi, sillä vuonna 2007 annetussa säännöstössä myönnetään taloudellisesti riippuvaiselle itsenäiselle ammatinharjoittajalle — ammatin harjoittamiseen liittyviä oikeuksia: oikeus lepoon ja lomapäiviin — työntekijän ja toimeksiantajan välisen sopimuksen purkamiseen liittyviä oikeuksia: esimerkiksi asiakkaan oikeus purkaa sopimus vain hyväksyttävästä syystä, jonka puuttuessa purkaminen antaa työntekijälle oikeuden vaatia korvausta.

4.2.5 Taloudellisesti riippuvaisten itsenäisten työntekijöiden nauttiman suojelun lisäksi olisi syytä taata kaikkien EU:n itsenäisten ammatinharjoittajien sosiaalisen suojelun vähimmäistaso – esimerkiksi sosiaaliturvan, ammatillisen koulutuksen ja työtapaturmien ehkäisemisen aloilla – 18. helmikuuta 2003 annetun neuvoston suosituksen mukaisesti. Näin voidaan varmistaa, että kaikki työntekijät yleisesti heidän ammattitoimintansa oikeudellisesta muodosta riippumatta kuuluvat perussosiaaliturvan piiriin.

5. Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustamiseen liittyvät haasteet

5.1 Palkkatyö ja taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ – keskinäistä kilpailua vai täydentävyyttä?

5.1.1 Kuten on todettu, vain Euroopan unionin jäsenvaltioiden vähemmistö on tunnustanut lainsäädännössään taloudellisesti riippuvaisten itsenäisten työntekijöiden ryhmän. Tämä asiaintila kuvastaa paitsi eri maiden taloudellista ja yhteiskunnallista todellisuutta myös tällaisiin väliryhmiin kohdistuvaa oikeutettua epäluuloisuutta. On pelättävissä, että vaikka kyseiset oikeudelliset ryhmät täsmennettäisiin, taloudellisesti riippuvaisen työn tunnustaminen johtaa käytännössä siihen, että tähän asti palkansaajiksi luokitellut siirretään taloudellisesti riippuvaisten itsenäisten työntekijöiden ryhmään. Näin saattaisi tapahtua esimerkiksi yritysten työn ulkoistamisstrategioiden perusteella. Italiasta saadut kokemukset vahvistavat jonkin verran näitä epäilyksiä. Italian hallitus otti vuonna 2003 käyttöön hankeyhteistyön sopimukset siirtääkseen näennäisesti itsenäiset ammatinharjoittajat palkkatyöntekijöiden ryhmään. Kuitenkin vuosina 2003–2005 ”lähes itsenäisten” määrä kasvoi tuntuvasti. Nämä huolenaiheet selittänevät, miksi useissa Euroopan unionin valtioissa hallitukset tai työmarkkinaosapuolet vastustavat painokkaasti palkansaajan ja itsenäisen ammatinharjoittajan väliin jäävän aseman tunnustamista. Esimerkiksi brittiläinen ammattiliittojen keskusjärjestö (Trades Union Congress) hyväksyi vuonna 2009 aloitteen, jonka mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa tulisi olla vain kaksi ammattiasemaa: palkansaajat ja itsenäiset ammatinharjoittajat.

5.1.2 On totta, että taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustamisesta käytäviä keskusteluja ei voida kokonaan erottaa näennäisesti itsenäistä työtä koskevista pohdinnoista. Viimeksi mainittu työ on tosiasia, josta on näyttöä monessa Euroopan unionin maassa. Tämä pätee etenkin rakennusalaan, jolla tämä lainvastainen käytäntö on niin yleinen, että alan eurooppalaiset työmarkkinaosapuolet hyväksyivät hiljattain siihen yhteisen kannan. On kiistatta olemassa työntekijöitä, jotka ovat muodollisesti (etenkin sen perusteella, miten osapuolet kutsuvat työsuhdettaan) itsenäisiä, mutta jotka harjoittavat ammattiaan samanlaisissa työolosuhteissa kuin palkansaajat. Nämä tilanteet vahvistavat useasti oletuksen, jonka mukaan työnantaja luokittelee työn itsenäiseksi päästäkseen noudattamasta työoikeutta ja/tai sosiaaliturvalainsäädäntöä. Tämän vuoksi ILO:n suosituksessa nro 198 (12) kehotetaan hallituksia määrittämään selvät lainsäädännölliset kriteerit, joiden perusteella työ voidaan luokitella palkkatyöksi näennäisesti itsenäisen ammatinharjoittamisen torjumiseksi. Tämä on epäilemättä ensiarvoisen tärkeä kysymys. Se on kuitenkin erillinen taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn kysymyksestä. Itse asiassa myös niissä maissa, joissa tämä työnteon muoto on tunnustettu, se erotetaan edelleen lainsäädännössä palkkatyöstä. Toisin sanoen taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn asema edellyttää sen selvää määritelmällistä erottamista palkkatyöstä. Oikeudellisen alaisuussuhteen kriteerillä on varmasti olennainen merkitys tässä yhteydessä. Mikäli henkilö työskentelee palkansaajan työolosuhteissa, häntä ei tule voida luokitella taloudellisesti riippuvaiseksi työntekijäksi. Tämä edellyttää luonnollisesti, ILO:n suosituksen mukaisesti, että palkkatyö määritellään valtioiden lainsäädännöissä mahdollisimman selkeästi ja täsmällisesti. Näin ollen taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ ja palkkatyö täytyy voida erottaa toisistaan, ja tämä edellyttää näiden kahden käsitteen selkeää määrittelyä. Tämä edellyttää niin ikään, että lainvalvonta on tehokasta. Vain näillä edellytyksillä taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustaminen voi mahdollistaa ei näennäisesti vaan aidosti itsenäisten työntekijöiden suojelun tehostamisen ja palkansaajan aseman täydentämisen.

5.1.3 On myös pelättävissä, että kun taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työ tunnustetaan, asiakkaan ja taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työntekijän kauppasuhdetta jatketaan ajallisesti niin kauan, että taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työntekijä tekee käytännössä pysyvästi työtä asiakkaansa laskuun. Vaikka kauppasuhde on aluksi ollut todellinen, sen jatkumisen pitkän tai pitkähkön ajan täytyy herättää kysymys, millä ehdoilla ja keinoilla taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työntekijä voi saada palkansaajan aseman suhteessa pitkäaikaiseen asiakkaaseensa, josta on nyt tullut hänen työnantajansa.

5.2 Taloudellisesti riippuvaisten itsenäisen työn tunnustamisen tarjoamat mahdollisuudet

5.2.1 Taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tekijän aseman tunnustaminen on kaikissa sen tehneissä maissa keino parantaa niiden työntekijöiden oikeudellista suojelua, jotka eivät ole palkansaajia vaan todellisia itsenäisiä ammatinharjoittajia, mutta eivät voi nauttia taloudellisesta suojelusta, joka antaisi heille mahdollisuuden työskennellä useille toimeksiantajille. Näin ollen taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustaminen – sen lisäksi että se edistää sosiaaliturvaan ja työmuotoon kohdistuvaa suojelua – voi myös olla keino lisätä yrittäjän vapautta ja vahvistaa yrittäjähenkeä. Sen vuoksi voidaan ajatella, että taloudellisesti riippuvainen itsenäinen työntekijä voisi saada toimintansa harjoittamisessa erityistukea (neuvoja, taloudellista apua), jonka avulla hän voi kehittää omaa yritystään ja päästä lopuksi taloudellisesta riippuvaisuudestaan.

5.2.2 Taloudellisesti riippuvaista itsenäistä työtä koskevissa pohdinnoissa ei voida sivuuttaa kuluttajien etua. Kuluttajille suunnattujen palvelujen tarjoamiseen liittyy usein alihankintaketjuja, joissa toimii itsenäisiä ammatinharjoittajia ja itsenäisiä mutta taloudellisesti riippuvaisia ammatinharjoittajia. Kun kuluttaja ottaa yhteyttä suureen yritykseen, jotta tämä suorittaisi asennuksen (kaasu, sähkö, puhelin tai digitaalitelevisio) tai tarkistaisi tai korjaisi laitteen, kyseessä on usein itsenäinen ammatinharjoittaja, joka saapuu asiakkaan luo yrityksen nimissä ja kantaa täyden vastuun palvelun laadukkuudesta. Suuryritysten oligopolistisen määräävä asema markkinoilla antaa mahdollisuuden asettaa hyvin tiukat alihankkijalle maksettavaa korvausta koskevat ehdot, mikä vähentää huomattavasti tuottomarginaalia kyseisestä palvelusta yleisesti saatavaan marginaaliin verrattuna. Näissä tilanteissa itsenäisellä ammatinharjoittajalla on seuraavat vaihtoehdot: saavuttaa tarvittava kannattavuuskynnys tai suorittaa laadukas palvelu. Näin ollen taloudellisesti riippuvaisen itsenäisen työn tunnustaminen työntekijän ja hänen toimeksiantajansa välisen sopimussuhteen tasapainottamiseksi on omiaan vähentämään työntekijään kohdistuvaa taloudellista painetta ja parantamaan loppukuluttajan saaman palvelun laatua.

5.3 Taloudellisesti riippuvainen itsenäisen työ – eurooppalainen haaste

5.3.1 Työmuotojen moninaisuus Euroopan unionin jäsenvaltioissa vaikuttaa väistämättä yhtenäismarkkinoiden toimintaan etenkin rajatylittävien palvelujen tarjonnassa. Tämä pätee erityisesti silloin, kun itsenäinen ammatinharjoittaja suorittaa palvelun kohdevaltiossa, joka ei ole hänen kotivaltionsa, koska ammatinharjoittajaan, joka ei ole palkansaaja, sovelletaan hänen kotivaltiossaan voimassa olevia sääntöjä (13). Tällainen tilanne synnyttää todellisen Euroopan laajuisen haasteen.

5.3.2 Vuoden 2007 lokakuussa julkaistussa eurooppalaisten työmarkkinaosapuolten yhteisessä analyysissä (14) vahvistetaan, että yleisesti ottaen työ keskittyy helposti palvelualalle, mikä johtuu tuotannon järjestelyyn vaikuttavista muutoksista. Tästä analyysistä voidaan päätellä, että työn ja tuotannon organisoinnin nykymuotojen perusteella on syytä pohtia uudelleen työsuhteen alaisaseman käsitettä pelkkää nk. oikeudellista alaisuussuhdetta laajemmalti.

Bryssel 29. huhtikuuta 2010 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Mario SEPI

(1) ”Eurooppalaisten työmarkkinoiden keskeiset haasteet”, eurooppalaisten työmarkkinaosapuolten yhteinen analyysi.

(2) Ks. EIRO:n (Euroopan työelämän suhteiden seurantakeskus) teettämä kertomus aiheesta Self-employed workers: industrial relations and working conditions (Itsenäisen ammatinharjoittajat: työelämän suhteet ja työolot), 2009.

(3) Ks. EIRO:n kertomus, joka on mainittu alaviitteessä 2.

(4) Direktiivin 2005/36/EY, annettu 7. syyskuuta 2005, 43. perustelukappaleessa määritellään vapaat ammatit.

(5) Ottaen huomioon Eurostatin käyttämät käsitteen eri määritelmät.

(6) Suosituksen eräät kohdat liittyvät läheisesti tämän lausunnon aiheeseen:

— Suosituksessa tunnustetaan itsenäisten työntekijöiden ja muiden samassa työpaikassa työskentelevien rinnakkaiselo (4. ja 5. perustelukappale).

— Siinä vahvistetaan, että pääsääntöisesti direktiivi ei koske työntekijöitä, jotka harjoittavat ammatillista toimintaansa muuten kuin työsuhteessa työnantajaan, eivätkä he nauti suojaa (5. perustelukappale).

— Siinä korostetaan, että itsenäisiin ammatinharjoittajiin voivat kohdistua samat työterveys- ja työturvallisuusriskit kuin palkattuihin työntekijöihinkin (6. perustelukappale).

— Loppusuosituksissa mainitaan tarve ryhtyä tarvittaviin toimiin, jotta tälle työntekijäryhmälle voidaan tiedottaa näiden omien edustajajärjestöjen välityksellä.

(7) Transformation of labour and future of labour law in Europe (”Työn muuttuminen ja työoikeuden tulevaisuus Euroopassa”), Euroopan komissio, 1999.

(8) Vihreä kirja ”Työlainsäädäntö 2000-luvun haasteiden tasalle”, KOM(2006) 708 lopullinen.

(9) ETSK:n lausunto, annettu 30. toukokuuta 2007, ”Vihreä kirja – Työlainsäädäntö 2000-luvun haasteiden tasalle”, esittelijä: Daniel Retureau (EUVL C 175, 27.7.2007, s. 65), kohta 3.1.4.

(10) Ks. itsenäisen ammatinharjoittamisen asemasta 11. heinäkuuta 2007 annetun Espanjan lain 11 pykälä.

(11) A. Perulli: Travail économiquement dépendant / parasubordination: les aspects juridiques, sociaux et économiques, Euroopan komissiolle toimitettu raportti, 2003.

(12) Työntekosuhteita koskeva ILO:n suositus nro 198 vuodelta 2006.

(13) Ks. etenkin palveluita sisämarkkinoilla koskevan direktiivin 2006/123/EY 87. perustelukappale.

(14) ”Eurooppalaisten työmarkkinoiden keskeiset haasteet”, eurooppalaisten työmarkkinaosapuolten yhteinen analyysi.