•Ù it 
<t -tr 
* -tr EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 30.10.1996 
KOM(96) 488 lopull 
KOMISSION TIEDONANTO 
NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
KALASTUSSOPIMUKSET 
Nykyinen tilanne ja tulevaisuudennäkymät 

JOHDANTO 
Kalastussopimusten tekemiselle vahvistettiin perusta neuvoston 3 päivänä marraskuuta 1976 
antamassa päätöslauselmassa1. Nyt kun takana on 20 vuoden kokemus, komissio katsoo 
sopivaksi tarkastella uudelleen ulkoista kalastuspolitiikkaansa 2. 
I JAKSO 
1.1 Kalastussopimusten kehitys 1977 - 1996 
Kalastussopimuksia koskeva politiikka luotiin virallisesti 3 päivänä marraskuuta 1976 
annetulla neuvoston päätöslauselmalla, jonka perusteella jäsenvaltioiden kalastusalueet 
laajenivat 1 päivänä tammikuuta 1977 Pohjois-Atlantin ja Pohjanmeren rannikoilla 200 
mailiin. Tämä päätös tehtiin yhteisön etujen suojaamiseksi, koska lukuisat maat ilmoittivat 
yksipuolisesti laajentavansa suvereniteetti ään 200 mailiin rannikoiltaan, mikä uhkasi häiritä 
yhteisön alusten perinteistä kalastustoimintaa. Päätöslauselmassa määrätään, että kolmansien 
maiden alusten harjoittamasta kalastuksesta yhteisön 200 mailin kalastusalueella on määrättävä 
sopimuksella yhteisön ja sopimuksen osapuolena olevien maiden kesken, ja että yhteisön 
kalastajien olemassa olevien kalastusoikeuksien säilyttämisestä ja uusien oikeuksien 
myöntämisestä kolmansien maiden vesille on sovittava asianomaisen yhteisön 
kalastussopimuksen puitteissa. 
Kalastussopimuksia koskevaa politiikkaa tarvittiin turvaamaan tärkeä kalastusalan osa-alue, 
joka takaa elinvoimaisen taloudellisen toiminnan, ja sen johdosta edistää työllisyyttä koko 
yhteisössä ja erityisesti rannikkoalueilla, jotka ovat pääasiallisesti riippuvaisia kalastuksesta. 
Näiden lisäksi tämä politiikka edistää merkittävästi kalastustuotteiden saatavuutta yhteisön 
markkinoilla. 
Yhteisön kalastussopimukset, jotka alun perin koskivat ainoastaan Pohjanmerta, ovat 
laajentuneet koskemaan myös muita vesialueita. Tähän mennessä yhteisö on tehnyt 26 
sopimusta, joista 15 Afrikan ja Intian valtameren maiden kanssa, 10 Pohjois-Atlantin maiden 
kanssa mukaan lukien viisi Itämeren maata, ja yhden Latinalaisen Amerikan maan kanssa. 
Sopimusten käyttöön ottamisesta lähtien niiden luonteessa ja laajuudessa on tapahtunut tasaista 
kehitystä. Espanjan ja Portugalin liittyminen yhteisöön vuonna 1986 ja niiden mukanaan 
tuoma oma kalastussopimusverkosto antoi merkittävän sysäyksen yhteisön kalastussopimusten 
kehittymiselle, kuten myös Ruotsin ja Suomen liittyminen myöhemmin. Yhteisölle 
taloudellisia kustannuksia aiheuttavien sopimusten osalta on kansainvälisten 
kalastussopimusten talousarvio kasvanut 6 miljoonasta ecusta vuonna 1981 280 miljoonaan 
ecuun vuonna 1996, ja vastaavat kalastusmahdollisuudet ovat lisääntyneet 13 900 
EYVLN:oC 105,7.5.1981 
Tätä tiedonantoa täydentää komission yksiköiden Euroopan parlamentin Quimperissä 13. ja 14. 
toukokuuta 1996 pidettyä seminaaria varten tekemä kalastussopimuksia käsittelevä työasiakirja. 
bruttorekisteritonnista (bit) 132 000 bruttorekisteritonniin (jossa ei ole mukana Grönlannin 
136 600 tonnin lisäkiintiötä). 
Lisäksi neuvosto on valtuuttanut komission neuvottelemaan uusista sopimuksista Latinalaisen 
Amerikan, Afrikan ja muiden valtioiden kanssa3. 
1.2 Sopimusten luonne 
Kalastussopimusten tyypit 
Ei ole olemassa yhtä vakiosopimusta, vaan yksittäiset sopimukset heijastavat pikemminkin 
sopimuspuolten tavoitteita ja taloudellisia etuja. Kun Argentiinan kanssa tehtiin toukokuussa 
1994 sopimus, johon liittyi yhteisyritysten ja yhteishankkeiden edistäminen, sitä kutsuttiin 
"toisen sukupolven sopimukseksi" ja kaikkia aikaisemmin tehtyjä sopimuksia kutsuttiin 
"klassisiksi" tai "ensimmäisen sukupolven sopimuksiksi". 
Yhteisö on tehnyt ulkoiseen kalastuspolitiikkaansa liittyen useita eri tyyppisiä sopimuksia 
kolmansien maiden kanssa. Näitä ovat: 
vastavuoroisuussopimukset, joiden nojalla yhteisö tarjoaa sopimuksen osapuolena 
oleville maille kalastusmahdollisuuksia jäsenvaltioidensa vesillä korvaukseksi 
vastaavista kalastusmahdollisuuksista kyseisten maiden vesillä (Norja, Färsaaret, Islanti 
ja Baltian tasavallat), 
sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalakantojen ylijäämää 
kolmannen maan vesillä (Yhdysvallat4, Kanada5), 
sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalavaroja rahallista 
korvausta vastaan (Afrikan ja Intian valtameren AKT-maat ja Marokko joiltakin osin), 
sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalavaroja lisenssi- ja 
yhteishankejärj estelyjen mukaisesti rahallista korvausta ja markkinoille pääsyä vastaan 
(Grönlanti), ja 
Argentiinan kanssa tehty sopimus, johon liittyy yhteisyritysten ja yhteishankkeitten 
perustaminen. 
Kaikilla näillä sopimusmalleilla on oma erillinen perustansa, joka voidaan ymmärtää ennen 
muuta suhteessa historiallisiin kalastustapoihin ja -järjestelyihin, sopijamaiden kalastusalan 
kehitystasoon ;J yhteisön ja kolmannen maan kalastusalueilla oleviin yhteisiin kalakantoihin. 
Valtuudet uusiin sopimuksiin: 
Latinalainen Amerikka: Chile, Peru, Ecuador, Kolumbia, Venezuela, Uruguay 
Afrikka: Gabon, Etelä-Afrikka, Mosambik, Namibia 
Muut alueet: Puola, Venäjä, USA 
Päättyi vuoden 1993 lopussa. 
Kanada ei ole vielä ratifioinut vuoden 1992 sopimusta. 
Neuvoston lokakuussa 1990 hyväksymä valtuutus Latinalaisen Amerikan maiden kanssa 
käytäville neuvotteluille oli ensimmäinen suuri muutos yhteisön kalastussopimuksia 
koskevassa politiikassa, koska siinä pyrittiin ottamaan huomioon kaupankäyntimahdollisuudet 
maissa, joiden kalastusala oli jo kehittynyt. Tämän näkemyksen merkittävin uudistus oli, että 
Latinalaisen Amerikan vesien kalastusmahdollisuuksien hyödyntäminen perustuisi yhteisön 
alusten omistajien ja kolmansien maiden kalastusyritysten välisiin yhteisyrityksiin ja 
yhteishankkeisiin kalastusalalla, eikä sopimuksen osapuolena olevien maiden myöntämiin 
kalastuslisensseihin. 
1.3 Perusperiaatteet 
Kalastussopimuksista neuvotellaan neuvoston antamiin neuvotteluohjeisiin sisältyvien 
suuntaviivojen mukaisesti. Kalastussopimuksia koskevat neuvottelut perustuvat ennen muuta 
periaatteisiin, jotka sisältyvät Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimukseen 
(UNCLOS), ja AKT-maiden osalta noudatetaan lisäksi AKT-EY-yleissopimusta. 
Rannikkovaltioiden ja yhteisön oikeudet ja velvollisuudet, erityisesti kansainvälisiin asioihin 
liittyvä yhteistyön tarve on otettu huomioon. Pääasiallisena tavoitteena on taata kyseisten 
kalavarojen säilyttäminen sekä järkevä ja kestävä käyttö. 
Rannikkovaltioiden vaatimusten ja pyyntikapasiteetin mukaisesti yli jäävien kantojen 
kalastuksen osalta sopimusten johtavana periaatteena ovat UNCLOS:in 62 artiklan 
asianomaiset määräykset sekä ATK-EY Lomen yleissopimus. 
Kalastussopimukset ovat alusta alkaen olleet luonteeltaan kaupallisia, eli niissä määrätään 
yhteisön alusten kalastusmahdollisuuksista joko sopimusten osapuolten vastaavia 
mahdollisuuksia tai rahallisten korvausten maksamista vastaan. Tämä kaupallinen piirre ei 
kuitenkaan mitenkään vaikuta yhteisön sitoumuksiin kalavarojen säilyttämiseksi toisen 
sopimuksen osapuolen vesillä, mikä näkyy esimerkiksi kalastusmääriä ja -edellytyksiä sekä 
valvontajärjestelyjä koskevissa sopimusten määräyksissä. 
AKT-maiden osalta kalastussopimukset ovat vain yksi erityinen tekijä yhteisön näitä maita 
koskevassa politiikassa. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 130 v artiklan mukaisesti 
tämän tekijän on tietysti oltava yhdenmukainen yhteisön kehityspolitiikan kanssa, josta 
määrätään AKT-EY-yleissopimuksessa. Siksi, vaikka sopimusten tavoitteena ei olekaan 
kehittää sopimuksen toisena osapuolena olevien maiden kalastuselinkeinoa tai pienimuotoista 
kalastusta, yhteisön on kuitenkin varmistettava, ettei sopimus estä näiden alojen kehitystä tai 
toimintakykyä. 
AKT-maiden kanssa tehdyillä sopimuksilla on itse asiassa oma filosofiansa, joka ei perustu 
kehitystavoitteisiin. Näiden maiden kohdalla kaupallisuuden käsite on ymmärrettävä 
sopimuksen osapuolten molemminpuolisten myönnytysten määrittelynä, toisin sanoen 
tasapainona sen välillä, mitä yhteisö kalastusmahdollisuuksina saa ja mitä se maksaa 
sopimuksen osapuolena olevalle kolmannelle maalle. 
Kokonaiskorvaus muodostuu pääasiassa rahallisista korvauksista, joita yhteisö maksaa ja joita 
alusten omistajat maksavat lisenssimaksuina, mutta joita saadaan myös kolmannen maan 
sopimusneuvotteluissa erityisesti esittämistä "kehitykseen tähtäävistä" toimista, joita alusten 
omistajat tukevat, kuten AKT-maiden omien kansalaisten palkkaaminen miehistöön, saaliiden 
purkamista koskevat velvoitteet tai tarkkailijoiden asettaminen aluksille. 
Korvausten suorittamisen osalta sopimuksen osapuolena oleva kolmas maa saa täysin vapaasti 
valita, mihin sopimuksen mukainen rahallinen korvaus osoitetaan. Yleensä suuri osa 
korvauksesta maksetaan valtion kassaan, ja osa tästä määrästä osoitetaan muun muassa 
kansallisen kalastusalan erityistoimiin, kalakantojen tieteelliseen tutkimustoimintaan, 
koulutukseen kalastusalalla ja tarkastusyksikköjen toimintaan. Näiden tieteellisten ja 
koulutusohjelmien avulla sopimuksen osapuolena olevat maat ovat pystyneet kouluttamaan 
tai uudelleenkouluttamaan suuren määrän kansalaisiaan kalastuksen eri alojen taitajiksi: 
kalastajiksi, tarkkailijoiksi, tiedemiehiksi, taloustieteilijöiksi jateknikoiksi jalostusteollisuuteen. 
Varojen jakamiseen liittyvä tervetullut kehitys on, että Marokon kanssa tehdyssä uudessa 
sopimuksessa edellytetään, että 30 prosenttia kokonaistuesta käytetään Marokon kalastusalan 
kehittämiseen niiden neljän vuoden aikana, jotka sopimus on voimassa. 
Sopimuksissa painotetaan nyt entistä enemmän kalastustoiminnan tehokkaan valvonnan 
edistämistä tarkkailu-ja tarkastusohjelmien avulla, rahoittamalla tarkastuksen infrastruktuureja 
sopimuksen osapuolina olevissa kolmansissa maissa sekä perustamalla jäsenvaltioihin 
sopimusten piiriin kuuluvien alusten erityisiä tarkastusohjelmia. 
II JAKSO 
KALASTUSSOPIMUSTEN ROOLI 
Yleistavoitteet 
Kalastussopimuksille neuvoston antamissa neuvotteluohjeissa asetettujen tavoitteiden ansiosta 
sopimuksilla on merkittävä osa yhteisön yhteisessä kalastuspolitiikassa. Nämä tavoitteet 
koskevat erityisesti kalastustoimintaan liittyvää suoraa ja välillistä työllistämistä, yhteisön 
laivastolle tarjoutuvien kalastusmahdollisuuksien tasoa ja jatkuvuutta, yhteisön markkinoille 
hankittavia yhteisön kalavaroista peräisin olevia kaloja ja kalatuotteita sekä sopimusten roolia 
yhteisön koko laivastoa koskevassa rakennepolitiikassa. 
2.1 Sosioekonomiset näkökohdat 
Yksi näiden sopimusten olemassaolon tärkeimmistä syistä on luonteeltaan sosiaalinen ja 
taloudellinen. Ylläpitämällä laivaston kalastusmahdollisuuksia kolmansien maiden vesillä tai 
laajentamalla niitä sopimukset turvaavat yhteisössä suoran työllisyyden kalastusaluksilla sekä 
välillisen työllisyyden maissa tapahtuvan jalostuksen ja siihen liittyvän teollisuuden avulla. 
Näin ollen näiden sopimusten jatkuminen on elintärkeää kalastusalastamme riippuvaisille 
rannikon yhteisöille, koska ne sijaitsevat yleensä taloudellisesti epäsuotuisilla alueilla, joilla 
ei juuri muita työllistämismahdollisuuksia ole. 
Arviolta noin 20 000 yhteisöön kuuluvaa ihmistä on suoraan työssä 1 300:11a yhteisön 
tekemien kalastussopimusten piirissä toimivalla aluksella. Varovaisesti arvioiden ja 
sosioekonomisiin alueellisiin tutkimuksiin perustuen voidaan laskea, että yksi merellä oleva 
työpaikka luo yhden maalla olevan työpaikan. Näin ollen kalastusala ja sen liitännäispalvelut, 
joita sopimukset suoraan koskevat, työllistävät lisäksi 20 000 muuta ihmistä. Tätä 
ulottuvuutta kuvastaa parhaiten Marokon kanssa tehty sopimus, jonka osuus yksistään on yli 
8 000 aluksille suoraan työllistettyä kalastajaa. 
Kalastussopimuksiin liittyvän työllisyyden turvaaminen ja/tai luominen ei rajoitu ainoastaan 
yhteisöön, sillä sopimukset synnyttävät työmahdollisuuksia myös sopimusten osapuolina 
olevien AKT-maiden kalastusaloilla. Sopimusten mukaan tietty määrä kolmansien maiden 
kalastajia voidaan palkata yhteisön aluksille näiden koosta riippuen. Aluksille sijoitettavat 
tarkkailijat sekä yhteisön alusten korjausten, tavarantoimitusten ja muiden palveluiden tarve 
luovat lisää työpaikkoja sopimusten osapuolina olevien maiden satamissa. Myös sopimusten 
osapuolena olevien maiden tutkimuslaitokset ja tarkastusyksiköt hyötyvät uusista työpaikoista, 
joita sopimusten täytäntöönpano tuo suoraan mukanaan. Jos sopimuksissa määrätään yhteisön 
alusten suorittamista pakollisista saaliiden purkamisista, tämä vaikuttaa myönteisesti 
työllisyyteen kalanjalostusteollisuuden alalla kyseisissä maissa. 
2.2 Markkinat 
Toinen yhteisön sopimusten tärkeä tavoite on yhteisön kalavaroista peräisin olevien 
kalastustuotteiden saatavuus yhteisön markkinoilla. Yhteisöllä on maailman suurimmat 
kalamarkkinat, yli 9 miljoonaa tonnia vuonna 1993. Samana vuonna tuonnin arvo oli 7 
miljardia ecua, joka määrällisesti ilmaistuna on 3,6 tonnia. Tuonnin arvo ylitti yhteisön 
tuotannon arvon, joka oli 6 miljardia ecua, ja määrällisesti 6,7 miljoonaa tonnia. 
Tämän perusteella on tärkeää hyödyntää ja kehittää välineitä, joilla taataan, että yhteisön 
kalavaroista peräisin olevien tuotteiden saatavuus yhteisön markkinoilla säilyy yhtä 
merkittävänä. Kalastussopimukset yhdessä yhteisön alusten kansainvälisillä vesillä saamien 
saaliiden kanssa vastaavat noin 25:ta prosenttia yhteisön kokonaistuotannosta. Näin ollen 
sopimukset ovat tehokas keino, kun pyritään takaamaan tuotteiden saatavuus yhteisön 
markkinoilla ja pienentämään yhteisön kalastustuotteiden kaupan alijäämää. 
On syytä huomata, että tämä alijäämä on kasvanut huomattavasti viime vuosina, erityisesti 
vuosien 1988 ja 1990 välillä, ja on nyt 54 prosenttia yhteisön markkinatarpeista. Tämä 
suuntaus voidaan selittää Espanjan ja Portugalin liittymisestä 1986 aiheutuneena markkinoiden 
laajentumisena sekä kalastustuotteiden kysynnän voimakkaana kasvuna, jolloin kulutus 
henkilöä kohti on lisääntynyt 15 kilogrammasta 22 kilogrammaan 1983 - 1990 välisenä 
aikana. 
Kysymys yhteisöstä peräisin olevien tuotteiden saatavuudesta yhteisön markkinoilla on 
erityisen tärkeä yhteisön 110 000 ihmistä 2 500 - 3 000 yrityksessä työllistävälle 
kalanjalostusteollisuudelle, jottei se raaka-ainehankinnoissaan olisi liian riippuvainen 
kolmansien maiden varoista peräisin olevasta tuonnista. 
Yhteisö on kalastus- ja kehitysyhteistyöpolitiikoillaan toteuttanut yksipuolisesti erityisiä 
tullietuusmenettelyjä, jotka koskevat kalastustuotteiden tuontia AKT-maista, Marokosta ja 
Grönlannista. Nämä myönnytykset takaavat huomattavan markkinaedun tietyille 
kalastussopimusten puolille, koska AKT-maista peräisin olevat kalastustuotteet tuodaan 
yhteisön alueelle tullitta, kuten myös suurin osa Marokosta peräisin olevia kalastustuotteita. 
Lisäksi Argentiinan ja Grönlannin kanssa tehdyissä sopimuksissa myönnettiin tietyille 
kyseisten maiden kannalta tärkeille tuotteille tariffimyönnytyksiä, mutta nämä ovat 
luonteeltaan kaikkia koskevia. Kuitenkin Uruguayn kierrosta seuranneen maailman 
tariffiesteiden asteittaisen purkautumisen johdosta maailmanmarkkinat ovat vähitellen 
avautumassa, ja yhteisön markkinoille pääsevät kilpailemaan ulkomaiset kilpailijat, joiden 
kustannustaso joissakin tapauksissa on selvästi alhaisempi kuin kustannustaso yhteisön 
alueella. 
Joissakin kalastussopimuksissa määrätään yhteisön alusten vapaaehtoisesta tai pakollisesta 
saaliin purkamisesta niiden maiden satamissa, joissa yhteisön laivasto toimii. Sekä 
vapaaehtoiset että pakolliset purkaukset lisäävät taloudellista toimintaa ja työllisyyttä näissä 
maissa. Lisäksi aluksista puretaan korkealaatuisia lajeja, joita voidaan käyttää joko 
jalostukseen ja sen jälkeiseen vientiin tai toimitettaviksi paikallisille markkinoille. 
2.3 Kalavarat 
Yhteinen sitoutuminen kalavarojen säilyttämiseen ja järkevään hallintoon on 
kalastussopimuksissa avainasemassa. Kansainvälisen oikeuden ja UNCLOS:in mukaisesti 
sopimusten osapuolena oleva kolmas maa, ei yhteisö, päättää ylimääräisten kantojen 
olemassaolosta ja näin ollen eri laivastoille yhteisön laivasto mukaan lukien myönnettävistä 
kalastusmahdollisuuksista ja kalastusedellytyksistä. Kalakantojen tilan arviointi kuuluu 
kyseisen rannikkovaltion vastuualueeseen, ja koska yhteisön tekemät kalastussopimukset 
kannustavat kalakantojen tutkimiseen, neuvottelut kalastussopimusten uusimisesta perustuvat 
tutkimustuloksiin, jotka on usein saatu yhteisön rahoittamien ohjelmien avulla. Koska viime 
vuosina joidenkin sopimusten tiettyihin kalakantoihin liittyvissä pyyntimäärissä on esiintynyt 
ongelmia, yhteisö on ryhtynyt yksipuolisesti pienentämään kalastusmahdollisuuksiaan 
suojellakseen näitä kalakantoja. 
Yhteisön laivaston kalastusalueet on osoitettu siten, että niiden toiminta ei häiritsisi kyseisten 
maiden pienimuotoista kalastusta, ja jos maalla on teollinen kalastuslaivasto, on yhteisölle 
tarjotuissa kalastusmahdollisuuksissa otettu sen tarpeet huomioon. Suurimmalla osalla AKT-
maista, joiden kanssa yhteisöllä on kalastussopimus, ei kuitenkaan ole merkittävää kotimaista 
teollista laivastoa. Tästä johtuen yhteisön alukset pyytävät kalavaroista, jotka muuten 
saattaisivat joko jäädä hyödyntämättä tai joista muiden maiden alukset kalastaisivat usein 
laittomasti, jolloin kumpikaan näistä tapauksista ei olisi kyseisen AKT-maan eduksi. 
Yhteisön laivaston läsnäolo, verrattuna yhteisön ulkopuolisten alusten läsnäoloon, on hyvin 
säädeltyä sekä AKT-maissa selkeiden lisenssimenettelyjen ansiosta määriteltyä, minkä lisäksi 
yhteisön laivaston toimintaa valvotaan, aluksille sijoitetaan tarkkailijoita ja merellä ja 
satamissa tehdään tarkastuksia. Yhteisön alusten on noudatettava sopimuksissa vahvistettuja 
teknisiä edellytyksiä, jotka liittyvät muun muassa hyväksyttyihin kalastusalueisiin, pyydyksiin 
ja silmäkokoihin. 
Komissio on entistä enemmän ottanut tavoitteekseen toteuttaa sekä sopimusten osapuolina 
olevien AKT-maiden että yhteisön vesillä toimenpiteitä, joilla taataan, että kyseessä olevat 
yhteisön alukset noudattavat neuvotteluissa huolellisesti laadittuja säilyttämis- ja teknisiä 
toimenpiteitä. Tätä varten on sopimusten mukaisesti olemassa rahoitusmahdollisuus, joilla 
kolmas maa voi vahvistaa tarkastusyksiköltään, ja uudet valvontajärjestelmät (satelliitit) 
mahdollistavat tehokkaamman ja tarkemman valvonnan. Satelliittien yhdessä aluksille 
sijoitettavien tarkkailijoiden kanssa pitäisi parantaa huomattavasti valvontajärjestelmiä. Lisäksi 
jäsenvaltiot ovat kehittäneet erityisiä tarkastusohjelmia, jotka kohdistuvat tiettyjen sopimusten 
mukaisesti toimiviin aluksiin, ja kolmansien maiden tarkastusyksiköiden kanssa on tehty 
hallinnollista yhteistyötä. 
2.4 Kalastussopimusten hyödyntäminen 
Kalastussopimuksista käytyjen neuvottelujen tarkoituksena on mahdollistaa yhteisön laivaston 
pääsy tiettyjen maiden vesille. Sopimusten hyödyntämistaso vaihtelee sopimuksesta riippuen 
ja sitä voidaan tarkastella parhaiten kahdesta eri näkökulmasta, eli kalastusmahdollisuuksien 
tai pyyntimäärien kannalta. 
Jossain tietyssä sopimuksessa vahvistetut kalastusmahdollisuudet riippuvat monista tekijöistä, 
erityisesti sopimuksen toisena osapuolena olevien maiden kalastuspolitiikasta, kalavarojen 
tilasta ja yhteisön jäsenvaltioiden aluksilleen tarvitsemista mahdollisuuksista. Näiden 
kalastusmahdollisuuksien hyödyntämistasoa arvioitaessa olisi otettava huomioon kyseessä 
olevien laivastojen pyytämät kohdelajit, joihin liittyen on olemassa kaksi eri tilannetta. 
Ensinnäkin, tonnikalan ja miekkakalan kalastusmahdollisuudet sovitaan kalastamaan 
oikeutettujen kalastusalusten lukumäärän mukaan. Ottaen huomioon näiden lajien runsaasti 
vaeltavan luonteen alusten omistajat tavallisesti anovat lisenssiä, joka sallii kalastuksen näiden 
lajien koko vaellusalueella. Sitä vastoin sopimusten mukainen pohjakalastus perustuu eri 
tekijään, nimittäin yhteisön alusten sallittuihin bruttorekisteritonneihin kolmansien maiden 
vesillä määrätyllä hetkellä. 
Voidaan todeta, että kalastusmahdollisuuksien hyödyntäminen vaihtelee sopimuksen 
voimassaolon aikana monista tekijöistä kuten esimerkiksi lisenssimaksujen tasosta, 
pyyntimääristä, lajien markkinahinnoista tai ilmasto- ja meriolosuhteista johtuen. Olisi 
huomattava, että jäsenvaltiot ja alusten omistajat eivät saa sakkoa, vaikkeivat ne täysin 
hyödynnäkään käytettävissä olevia kalastusmahdollisuuksia sopimuksen voimassaolon aikana, 
erityisesti koska alusten omistajat yleensä maksavat lisenssinsä neljännesvuosittain. 
Toinen näkökulma liittyy kalastussopimusten mukaisesti toimivien yhteisön alusten saaliiden 
määrän. Komissio yritti usean vuoden ajan saada jäsenvaltiot ilmoittamaan niiden maiden ja 
erityisesti AKT-maiden, joiden kanssa yhteisöllä oli sopimus, vesillä toimivien alustensa 
pyyntimäärät. Vuonna 1987 komissio antoi tähän liittyvän asetuksen (3151/87). Tuomioistuin 
kumosi saman asetuksen vuonna 1989. Vasta vuonna 1993 annetussa uudessa valvontaa 
koskevassa asetuksessa (2847/93) jäsenvaltiot velvoitettiin valvomaan alustensa 
kalastustoimintaa etenkin sopimusten osapuolena olevien kolmansien maiden alueilla. Tämä 
merkitsee sitä, että kalastustoimintaa koskevia säännöllisiä tietoja on saatu vasta viime 
vuosina, ja komissio katsookin, että sopimusten piirissä toimivien yhteisön alusten saaliiden 
ilmoittamisen tarkkuutta ja säännöllisyyttä on parannettava. 
Tilanne yhteisön laivaston tonnikalan pyynnin osalta on erilainen, sillä tonnikalasaaliista 
ilmoitetaan eri järjestelmällä, koska tonnikalaa kalastetaan lajin vaellusalueen takia sekä 
kansainvälisillä vesillä että sopimusten osapuolena olevien kolmansien maiden vesillä. 
Jokainen tonnil: Jaa pyytävä alus täyttää päivittäin pyyntikaavakkeen, jonka se toimittaa oman 
maansa kansalliselle tiedelaitokselle. Komissiolle lähetetään vuosittain ilmoitus jokaisen 
aluksen pyynnistä. Tämän ilmoituksen perusteella sopimusten osapuolina oleville maille 
suoritetaan lopullinen maksu siitä osasta pyyntiä, joka on saatu sen vesiltä. 
2.5 Kalastuslaivasto 
Sopimusten mukainen kalastustoiminta kolmansien maiden vesillä vaikuttaa osaltaan yhteisön 
vesien kalakantoihin kohdistuvan paineen laskemiseen. Marokon ja AKT-maiden kanssa 
tehtyjen sopimusten mukaisen kalastuksen piiriin kuuluu 1 000 alusta, ja keskimäärin 300 
alusta toimii Norjan, Grönlannin ja muiden maiden kanssa tehtyjen sopimusten piirissä. Jo 
monta vuotta jatkunut "ensimmäisen sukupolven sopimusten" mukainen yhteisön laivaston 
läsnäolo kolmansien maiden vesillä on osoittanut näille maille niiden oman laivaston 
kehitysmahdollisuudet kalavarojensa pyynnissä, toisin sanoen niille on siirtynyt taitotietoa ja 
kokemusta. Tämä kehitys on joskus johtanut tietyillä vesialueilla yhteisön käytössä olevien 
kalastusmahdollisuudet supistumiseen. 
"Toisen sukupolven sopimukset", joihin liittyy yhteisyritysten ja yhteishankkeitten 
perustaminen, vaikuttavat yhteisön laivastoa koskevaan rakennepolitiikkaan. Yhteisyrityksissä 
kalastusaluksia on lopullisesti siirretty yhteisön laivastosta sopimuksen osapuolena olevan 
maan laivastoon. Tällaisella järjestelyllä sopimusten osapuolena olevat maat uudenaikaistavat 
kalastuslaivastojaan ja yhteisön laivasto vastaavasti pienenee. Jos yhteisyrityksiä perustetaan 
tapauksissa, joissa ei ole kysymys ylijäämäisistä kalakannoista, yhteisön laivastosta siirretty 
alus korvaa olemassa olevan kalastusaluksen, eikä pyyntiponnistus näin ollen kasva. 
Yleensä AKT-maiden kanssa tehdyt sopimukset oikeuttavat sellaisten kalavarojen 
hyödyntämiseen, jotka ovat kyseisen kansallisen laivaston pyyntikapasiteettiin nähden 
ylijäämäisiä ja jäisivät muuten joko hyödyntämättä tai niitä hyödyntäisivät kilpailevat, 
erityisesti aasialaiset, valtamerilaivastot. 
Useilla maailman kehittyneillä kalastusmailla on kuitenkin ylikapasiteettia, eli niillä on liian 
monta alusta suhteessa käytettävissä oleviin kalavaroihin. Näiden laivastojen koon 
pienentämiseksi ponnistellaan ja tämä kehitys epäilemättä jatkuu ei vain yhteisön alueella, 
vaan maailmanlaajuisesti. Ylimääräinen kalastuskapasiteetti on uhka kalakantojen kestävälle 
hyödyntämiselle pitkällä aikavälillä, ja se luo vakavia vaikeuksia laivastojen taloudelliselle 
toiminnalle. Kalastusalan tuleva kehitys riippuu laivastojen koon pienentämisestä tasolle, jolla 
pyyntiponnistuksen taso vastaa kalavarojen mahdollisimman suurta ja kestävää tuottoa. Tämä 
suuntaus yhdistettynä joidenkin kehittyvien maiden laivastojen kasvuun vaikuttaa yhteisön 
kalastuspolitiikkaan ja kalastussopimuksiin. 
10 
III JAKSO 
Tulevaisuudennäkymät 
Maailman kalastusalalla on hahmottumassa uusi kansainvälinen oikeudellinen kehys, joka 
muodostuu Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimuksesta, Yhdistyneiden 
kansakuntien hajallaan olevia kalakantoja ja laajasti vaeltavia kalakantoja koskevasta 
sopimuksesta sekä FAOn vastuullisen kalastuksen ohjesäännöstä, joka ei ole luonteeltaan 
velvoittava. Yhteisö on ollut tärkeä tekijä näiden välineiden kehittelyssä, ja tästä johtuen sen 
on vastuullisena kalastusyksikkönä oltava aktiivinen ja rakentava myös niiden 
täytäntöönpanovaiheessa. 
Yhteisön kalastussopimuksissa ei voida olla ottamatta huomioon tätä kehitystä. Tämän 
välineen, joka on olleet avainasemassa yhteisessä kalastuspolitiikassa, on pystyttävä 
mukautumaan uusiin kansainvälisiin tosiasioihin ja oikeudelliseen kehykseen. Kalastusala on 
jatkossakin julkisen tarkastelun kohteena, eivätkä kalastussopimuksetkaan välty tältä. Näiden 
sopimusten on oltava, ja niiden on myös osoitettava olevansa, molempien sopimuspuolten 
etujen kannalta tasapainossa, ja niissä on otettava vastuu kalastuskäytännöistä. 
Eri tekijät vaikuttavat kuitenkin kalastussopimusten tulevaisuuteen. 
Ensinnäkin saatavilla olevien talousarviomäärärahojen taso muodostaa ratkaisevan tekijän 
päätettäessä kalastuspolitiikan kehityksestä. Tämänhetkinen talousarviota koskeva tilanne on 
sellainen, että olemassa olevien sopimusten kulut jättävät vain vähän liikkumavaraa uusista 
sopimuksista neuvottelemiseksi ja saatavat jopa vaarantaa uudelleen neuvottelemisen muista 
sopimuksista tulevaisuudessa. Toiseksi uudet kansainväliset johtamista koskevat suuntaviivat 
ja strategiat kalavarojen kestävää hyödyntämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi sekä 
kolmansien maiden kotimaisten kalastusalojen kehittäminen (laivastot, jalostusmahdollisuudet 
ja satamat) saattavat johtaa yhteisön laivastolle tarjolla olevien kalastusmahdollisuuksien 
vähenemiseen. 
Komissio katsoo, että lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä toteutettavaa kalastussopimuksiin 
liittyvää politiikkaa on eriytettävä vastaamaan nykyisiin sopimuksiin liittyviä erilaisia 
kalastusolosuhteita. 
Ensinnäkin sopimukset, joissa edellytetään molemminpuolista kiintiöiden vaihtoa ja joissakin 
tapauksissa kalakantojen yhteistä hallintoa, ovat yhteisen kalastuspolitiikan avaintekijöitä. 
Ottaen huomioon tämän ja sen tosiseikan, että kiintiöiden vaihto on tasapainossa, komissio 
katsoo, että sormukset olisi säilytettävä. 
Toiseksi uusien kolmansien maiden kanssa mahdollisesti tehtävien sopimusten osalta komissio 
katsoo, että nämä sopimukset tulevat pääosin perustumaan "toisen sukupolven sopimuksista" 
peräisin olevaan malliin, mikä edellyttää yhteisyritysten ja yhteishankkeiden perustamista, ja 
riippuen molempien sopimuspuolten yhteisistä kiinnostuksen kohteista tätä lähtökohtaa 
voitaisiin myös soveltaa nykyisten sopimusten mahdolliseen uusimiseen. Argentiinan kanssa 
tehty sopimus on osoittanut, että tämä sopimusmalli houkuttelee erityisesti sellaisia kolmansia 
11 
maita, joiden kalastusala on kehittynyt, kuten Latinalaisen Amerikan ja Afrikan eteläosan maat 
sekä Uusi-Seelanti. Tämä yhteisön ja kolmansien maiden välisen kumppanuuden painotus, 
joka ei rajoitu ainoastaan kalavarojen käyttöön, on osoitus siitä, että pitkäaikaiset ja molempia 
sopimuspuolia hyödyttävät kalastussuhteet voivat perustua kunkin sopimuspuolen kalastusalan 
tiiviimpään yhdentymiseen. 
Lopuksi tulevat kysymykseen erityisesti Marokon, Grönlannin ja AKT-maiden kanssa tehdyt 
sopimukset, jotka aiheuttavat kustannuksia yhteisölle. Näiden sopimusten poliittista, sosiaalista 
ja taloudellista merkitystä ja vaikutusta yhteisöön, mikä näkyy muun muassa työllisyytenä ja 
saatavuutena markkinoilla, on jo käsitelty II jaksossa. 
Kalastussopimusten alan talousarviotilanne yhteisen kalastuspolitiikan yhteydessä asettaa 
kuitenkin uusia edellytyksiä uusien sopimusten tekemiselle sekä olemassa olevien sopimusten 
uudistamiselle. Tämä rahoitusta koskeva tosiasia on nykyisin omiaan mahdollisesti asettamaan 
kyseenalaiseksi joidenkin sopimusten jatkamisen, jotta voitaisiin keskittää yhteisön rahalliset 
ponnistukset hyödyllisimpinä pidettyjen ja yhteisön varustajien kannalta houkuttelevimpien 
sopimusten kehittämiseen. 
Sopimusten käyttöaste alusten omistajien saamien lupien osalta on tässä suhteessa kiinnostava 
osoitin. Sen avulla voidaan muun muassa todeta, että tietyt sopimukset, joita hyödynnetään 
järjestelmällisesti aivan liian vähän, tarjoavat vain vähäistä hyötyä yhteisön kalastajille. 
Siitä syystä lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä yhteisön on tarkasteltava useita eri 
mahdollisuuksia: 
a) Nopeuttaa yhteisön ulkopuolisilla vesillä toimivan laivastonsa pienentämistä. 
Tällainen toiminta edellyttää keinoja kyseisen laivaston sulauttamiseksi, koska sitä ei 
voida hylätä. Tarvittaisiin siis lisärahoitusvaroja niiden lisäksi, joita on jo suunniteltu 
rakenteellisten toimien yhteydessä, jotta voitaisiin suosia yksiköiden muuttamista tai 
romuttamista ja vähentää laivojen yhteisön vesille palaamisen vaaraa, samalla kun 
nykyinen ylikapasiteetti näillä vesillä on poistettava. 
Toisaalta tämä vähennys aiheuttaisi varmasti kalastustuotteiden hankkimisen osalta 
yhteisön riippuvuuden lisääntymisen, joka jo nykyisin nousee yli 54 prosenttiin. 
Vähennyksellä olisi erittäin merkittäviä kielteisiä seurauksia työllisyyden tasoon, 
erityisesti yhteisön kalastuksesta riippuvaisilla rannikkoalueilla, jotka ovat jo hyvin 
epäsuotuisia tällä alalla. 
b) Luopua koko alan edun kannalta vähiten kiinnostavista sopimuksista. 
Tiettyjen sopimusten voitaisiin ensi silmäyksellä katsoa kuuluvan tähän luokkaan, ja 
saavutetut säästöt voitaisiin kohdentaa muihin sopimuksiin, jotka ovat taloudellisesti 
ja yhteiskunnallisesti selvästi kannattavampia. Asiaa tarkasteltaessa ei pitäisi 
kuitenkaan jättää huomiotta muuttujia, joita ei voida mitata, ja erityisesti yhteisön ja 
kolmannen maan tai kolmansien maiden välisiä vakiintuneita suhteita tai yhteisön 
politiikan johdonmukaisuutta yhteisön alusten kaukaisilla vesillä harjoittaman 
kalastustoiminnan hallinnon ja valvonnan osalta. 
12 
c) Keskitetään taloudelliset voimavarat kaikkein houkuttelevimpiin sopimuksiin. 
Tämä edellisen kohdan kanssa samansuuntainen vaihtoehto merkitsisi neuvottelemista 
uudistettavien sopimusten rahoituksellisista kohdista, jotta ne voitaisiin sovittaa 
suoraan alan todellisiin kiinnostuksen kohteisiin. Tämä merkitsisi sitä, että tulevissa 
sopimuksissa yhteisön taloudelliset velvoitteet rajoittuisivat taloudelliseen korvaukseen, 
jolloin kaikkien muiden toimien rahoittaminen jäisi ulkopuolelle. Toivotun tuloksen 
tarkoituksena on siis myös jakaa uudelleen olemassa olevat talousarviovarat siten, että 
ne keskitetään niihin olemassa oleviin tai tuleviin sopimuksiin, jotka tarjoavat 
suurimmat mahdollisuudet. 
d) Muutetaan kalastussopimuksista aiheutuvien kustannusten nykyistä jakoa 
Nykyään yhteisö vastaa suurimmalta osin kalastussopimuksista aiheutuvista 
kustannuksista. Tämä vaihtoehto merkitsisi sitä, että alusten omistajat ja/tai jäsenvaltiot 
ryhtyisivät vastaamaan nykyistä suuremmassa määrin sopimuksista aiheutuvia 
kustannuksia. Taloudellisten seurausten lisäksi tämä tarkistus parantaisi myös tiettyjen 
kalastussopimusten käyttöastetta. 
13 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 488 lopuUinen 
ASIAKIRJAT 
FI 03 11 
Luettelonumero : CB-CO-96^96-FI-C 
ISBN 92-78-09799-3 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
^