Komission päätavoite on ollut varmistaa, että kaikki jäsenvaltiot saattavat direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään niin, että siinä säädetyt oikeudet suojataan kaikkialla Euroopan unionissa. Direktiivin kansallinen täytäntöönpano on edellytys kunnolliselle arviolle siitä, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet direktiivin noudattamiseksi. Komissio alkoi arvioida kansallisten toimien direktiivin mukaisuutta heti saatuaan niistä tiedon jäsenvaltioilta. Esimerkiksi Luxemburg saattoi kuitenkin direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään vasta maaliskuussa 2017, ja Romania täydensi alun perin osittaista ilmoitustaan kansallisista täytäntöönpanotoimista 12. heinäkuuta 2016 ja 6. lokakuuta 2017. Nämä kansallisen täytäntöönpanon viiveet ovat lykänneet koko arviointiprosessia. Viimeiset kansallisten täytäntöönpanotoimien ilmoittamatta jättämistä koskevat rikkomusmenettelyt saatiin päätökseen vasta tammikuussa 2018. Tästä syystä ja siksi, että direktiivin velvoittamien 27 jäsenvaltion ilmoittamien toimenpiteiden arviointi on varsin monimutkainen tehtävä, etenkin kun otetaan huomioon niiden kansallisten oikeusjärjestelmien eroavuudet, komissio ei ole voinut esittää tätä kertomusta aiemmin.

Ensimmäinen etenemissuunnitelman nojalla hyväksytty toimenpide oli direktiivi 2010/64/EU oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä. Näiden kahden ensimmäisen direktiivin hyväksymisen jälkeen on jatkettu prosessuaalisiin oikeuksiin liittyvää työtä. EU on sittemmin hyväksynyt neljä muuta direktiiviä oikeudesta käyttää avustajaa ja pitää yhteyttä kolmansiin henkilöihin vapaudenmenetyksen aikana, eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta, lapsia koskevista menettelytakeista rikosoikeudellisissa menettelyissä ja oikeusavusta.

Direktiivi 2012/13/EU tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä, jäljempänä ’direktiivi’, on toinen väline, joka on hyväksytty epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden prosessuaalisten oikeuksien vahvistamista rikosoikeudellisissa menettelyissä koskevan etenemissuunnitelman nojalla. Eurooppa-neuvosto ilmaisi 11. joulukuuta 2009 pitävänsä etenemissuunnitelmaa myönteisenä ja sisällytti sen osaksi Tukholman ohjelmaa – Avoin ja turvallinen Eurooppa kansalaisia ja heidän suojeluaan varten.

Henkilöllisen soveltamisalan suhteen jäsenvaltioiden lainsäädännössä on esiintynyt eroavuuksia käsitteissä ”epäilty” ja ”syytetty”. Suuri enemmistö jäsenvaltioista erottaa nämä kaksi käsitettä toisistaan viitatessaan henkilöihin, jotka ovat rikosoikeudellisten menettelyjen kohteina. Kaksi jäsenvaltiota käyttää kuitenkin oikeusjärjestelmässään vain käsitettä ”syytetty”, mutta ei käsitettä ”epäilty”. Henkilö katsotaan syytetyksi, kun häntä vastaan on nostettu rikossyyte.

Ongelmia esiintyy kuitenkin kolmessa jäsenvaltiossa, joissa tiedonantovelvollisuus on voimassa vain silloin, kun henkilö on menettänyt vapautensa. Henkilöitä, jotka eivät ole menettäneet vapauttaan, eivät koske samat menettelytakeet.

Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että oikeus saada tietoja rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevissa menettelyissä on voimassa siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet henkilölle tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, siihen saakka, kun menettely on saatettu päätökseen, eli kun tuomio on lopullinen.

Arvioinnin yhteydessä on useissa jäsenvaltioissa tullut ilmi tiettyjä vaatimustenmukaisuutta koskevia puutteita, jotka liittyvät erityisesti oikeuksia koskevaan ilmoitukseen rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä, oikeutta saada tietoja syytteestä ja oikeutta tutustua asiaan liittyvään aineistoon. Jos tällaisia puutteita ei korjata, ne voivat heikentää direktiivissä säädettyjen oikeuksien tehokkuutta. Komissio toteuttaa kaikki tarvittavat toimet varmistaakseen direktiivin säännösten noudattamisen koko Euroopan unionissa. Se on myös tarvittaessa valmis aloittamaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 258 artiklan mukaisen rikkomusmenettelyn.

Suurin osa jäsenvaltioista on noudattanut tätä säännöstä. Joissakin jäsenvaltioissa vaatimusten noudattamisessa on kuitenkin puutteita, koska niissä ei ole annettu selkeitä säännöksiä oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin. Kahden jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä ei ole säännöksiä oikeudesta käännöksiin eikä oikeudesta saada sitä koskevia tietoja.

Yhteensä 25 jäsenvaltiossa on voimassa säännöt, joiden mukaisesti epäillyille ja syytetyille annetaan tietoja mahdollisesta oikeudesta maksuttomaan oikeudelliseen neuvontaan. Kahdessa jäsenvaltiossa tällaisia säännöksiä ei kuitenkaan ole. Joissakin jäsenvaltioissa havaittiin puutteita, koska kansallisessa lainsäädännössä ei selvästi säädetä, että epäillyille tai syytetyille on annettava tietoa edellytyksistä saada maksutonta oikeudellista neuvontaa. Yhdessä jäsenvaltiossa tietojen saamista oikeudesta maksuttomaan oikeudelliseen neuvontaan ei taata vähäisiä rikkomuksia koskevien menettelyjen yhteydessä. Kolmessa jäsenvaltiossa tähän liittyviä tietoja annetaan vain epäillyille tai syytetyille, jotka ovat menettäneet vapautensa.

Useimmat jäsenvaltiot ovat saattaneet säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään tätä vastaavassa muodossa. Vaikka monet jäsenvaltiot eivät mainitse nimenomaisesti vaatimusta tiedon antamisesta ”viipymättä”, tämä on johdettavissa siitä, että epäillyille tai syytetyille on annettava tietoja heidän oikeuksistaan viimeistään ennen ensimmäistä kuulustelua. Kolmessa jäsenvaltiossa tietoja oikeuksista annetaan kuitenkin vasta kun henkilö on menettänyt vapautensa (katso kohta 3.2.1).

Direktiivin 3 artiklassa säädetään, että epäillyille ja syytetyille on annettava viipymättä tieto vähintään kyseisessä artiklassa määritellyistä prosessuaalisista oikeuksista. Nämä tiedot on annettava joko suullisesti tai kirjallisesti selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä ottaen huomioon haavoittuvassa asemassa olevien epäiltyjen tai syytettyjen erityistarpeet.

Direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa on luettelo oikeuksista, jotka on sisällytettävä oikeuksia koskevaan ilmoitukseen direktiivin 3 artiklassa määrättyjen tietojen lisäksi, eli:

Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyt tai syytetyt, jotka on pidätetty tai jotka ovat menettäneet vapautensa, saavat viipymättä kirjallisena oikeuksia koskevan ilmoituksen. Heille on annettava mahdollisuus lukea oikeuksia koskeva ilmoitus ja heidän on sallittava pitää se hallussaan niin kauan kuin vapaudenmenetys kestää.

Yksitoista jäsenvaltiota on saattanut osaksi kansallista lainsäädäntöään nimenomaisen vaatimuksen oikeudesta saada tietoja ”selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä”. 14 jäsenvaltiota ei kuitenkaan täytä vaatimusta antaa asianmukaisia tietoja kielellä, jota henkilö ymmärtää, tai ei mainitse, että tiedot on annettava ”selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä”.

Jotkin jäsenvaltiot eivät kuitenkaan tarjoa erityiskohtelua haavoittuvassa asemassa oleville henkilöille, mikä ei täysin vastaa direktiivin vaatimuksia. Yhdessä jäsenvaltiossa haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden tarpeet on otettava huomioon vain, jos henkilö on pidätetty. Muutamilla harvoilla lainkäyttöalueilla ei ole voimassa selviä säännöksiä siitä, ketkä ovat suojattuja ja milloin.

Direktiivin 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, että oikeuksia koskeva ilmoitus on laadittava selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä. Direktiivin liitteessä I on myös oikeuksia koskevan ilmoituksen suuntaa antava malli.

Suuri enemmistö jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään asianmukaisesti. Eri maiden kansalliset lainsäädännöt vaihtelevat kuitenkin jonkin verran, koska direktiivissä ei määritellä sitä, kuinka pitkäksi ajaksi henkilö voi enimmillään menettää vapautensa, ennen kuin hänen asiansa on saatettava oikeusviranomaisen tutkittavaksi.

Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että epäillylle tai syytetylle annetaan tiedot rikoksesta, josta häntä epäillään tai syytetään. Nämä tiedot on annettava viipymättä ja niin yksityiskohtaisina kuin on tarpeen, jotta menettelyn oikeudenmukaisuus voidaan taata ja henkilö pystyy tehokkaasti puolustamaan oikeuksiaan.

Useimmat jäsenvaltiot edellyttävät oikeuksia koskevaa ilmoitusta, joka on laadittu selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä. Yhdentoista jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä tätä edellytetään nimenomaisesti, kuudessa jäsenvaltiossa tämä on johdettavissa oikeuksia koskevan ilmoituksen mallin varsinaisesta sisällöstä.

Direktiivin 5 artiklan 2 kohdan nojalla oikeuksia koskeva ilmoitus eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä on laadittava selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä. Direktiivin liitteessä II on myös oikeuksia koskevan ilmoituksen suuntaa antava malli.

Direktiivin 5 artiklan nojalla eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa varten pidätettäville henkilöille on toimitettava oikeuksia koskeva ilmoitus. Ilmoituksessa on lueteltava erityiset oikeudet, jotka heillä on puitepäätöksen 2002/584/YOS täytäntöönpanoa varten annetun lainsäädännön nojalla. Artiklan 1 kohdassa edellytetään tietojen antamista viipymättä. Saman artiklan 2 kohdassa säädetään, että oikeuksia koskeva ilmoitus on laadittava selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä, ja viitataan liitteessä II olevaan ilmoituksen malliin.

Kolmetoista jäsenvaltiota on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään oikein. Kolme jäsenvaltiota ei ole saattanut sitä osaksi kansallista lainsäädäntöään. Muutamat muut jäsenvaltiot eivät ole saattaneet tätä artiklaa kokonaisuudessaan osaksi kansallista lainsäädäntöään, koska ne eivät esimerkiksi varmista, että tiedot annetaan suullisesti epäillyille ja syytetyille kielellä, jota he ymmärtävät, silloin kun oikeuksia koskevaa ilmoitusta ei ole saatavana asianmukaisella kielellä, ja että oikeuksia koskeva ilmoitus käännetään tämän jälkeen asianomaiselle kielelle. Jotkin jäsenvaltiot eivät myöskään edellytä oikeuksia koskevan ilmoituksen käännöksen toimittamista ”ilman aiheetonta viivytystä”. Yhdessä jäsenvaltiossa tiedot on annettava suullisesti vain, jos henkilö ei osaa lukea tai kirjoittaa, mutta ei silloin kun tietoja ei ole saatavilla asianmukaisella kielellä.

Direktiivin 4 artiklan 5 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että epäilty tai syytetty saa oikeuksia koskevan ilmoituksen kirjallisena ymmärtämällään kielellä. Jos oikeuksia koskevaa ilmoitusta ei ole saatavilla asianmukaisella kielellä, epäillyille tai syytetyille on annettava tieto heidän oikeuksistaan suullisesti kielellä, jota he ymmärtävät. Oikeuksia koskeva ilmoitus on sen jälkeen ilman aiheetonta viivytystä annettava heille kielellä, jota he ymmärtävät.

Direktiivin 6 artiklan 4 kohdassa säädetään, että epäillylle tai syytetylle on ilmoitettava viipymättä syytettä koskevien tietojen muutoksista, kun tämä on tarpeen menettelyn oikeudenmukaisuuden turvaamiseksi.

Muutamassa jäsenvaltiossa ilmenee toimitettujen tietojen sisältöön liittyviä ongelmia. Kansallisessa lainsäädännössä ei esimerkiksi säädetä, että epäillylle tai syytetylle on ilmoitettava yksityiskohtaiset tiedot syytteestä, mainittava rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu tai määriteltävä syytetyn osallisuuden luonne. Joidenkin jäsenvaltioiden kansallisissa lainsäädännöissä on edelleen yleistä epävarmuutta päätösten sisällöstä toimitettavien tietojen yksityiskohtaisuuden tasosta.

Euroopan unionin tuomioistuin on antanut ilmaisun ”viimeistään sen jälkeen, kun syytteen tosiseikat on saatettu tuomioistuimen arvioitaviksi” tulkinnasta ennakkoratkaisun. Sen mukaan ”direktiivin 2012/13 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että yksityiskohtaiset tiedot syytteestä annetaan tiedoksi puolustukselle vasta sen jälkeen, kun syytekirjelmä on jätetty tuomioistuimeen, mutta ennen kuin tuomioistuin aloittaa syytteen asiasisällön tutkimisen ja ennen kuin kontradiktorinen käsittely tuomioistuimessa alkaa tai, jos näin tiedoksi annettuja tietoja muutetaan myöhemmin, jopa tämän käsittelyn alkamisen jälkeen mutta ennen päätösneuvotteluvaihetta, kunhan tuomioistuin toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet puolustautumisoikeuksien ja menettelyn oikeudenmukaisuuden kunnioittamisen takaamiseksi.”

Suurin osa jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään asianmukaisesti. Useissa jäsenvaltioissa on puutteita sen suhteen, milloin syytettä koskevat tiedot on toimitettava. Kuudessa jäsenvaltiossa syyttäjäviranomainen lähettää asiaan liittyvät tosiseikat ensin tuomioistuimelle ja vasta sen jälkeen syytetylle. Yhdessä jäsenvaltiossa on mahdollista, että syytetylle ilmoitetaan syytteistä vasta vähän ennen kuin asia toimitetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi. Kahdessa jäsenvaltiossa ei ole selvää, toimitetaanko päätös syytetylle viimeistään sen jälkeen, kun syytteen tosiseikat on saatettu tuomioistuimen arvioitaviksi. Yhdessä jäsenvaltiossa yksityiskohtaiset tiedot syytteestä toimitetaan viimeistään asian tai tapauksen asiakysymyksen tuomioistuinkäsittelyn yhteydessä.

Direktiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että syytteestä annetaan yksityiskohtaiset tiedot, mukaan luettuna rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu sekä syytetyn osallisuuden luonne. Nämä tiedot on toimitettava viimeistään sen jälkeen, kun syytteen tosiseikat on saatettu tuomioistuimen arvioitaviksi.

Useimmat jäsenvaltiot edellyttävät, että epäillylle tai syytetylle, joka on menettänyt vapautensa, on ilmoitettava pidätyksen tai vapaudenmenetyksen syyt. Kahdessa jäsenvaltiossa tätä oikeutta ei ole kuitenkaan nimenomaisesti taattu henkilöille, jotka on pidätetty, vaan ainoastaan vapautensa menettäneille henkilöille. Yhdessä jäsenvaltiossa tiedot pidätyksen tai vapaudenmenetyksen syistä annetaan vasta, kun henkilö luovutetaan rikosseuraamuslaitokselle. Erään toisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä edellytetään, että pidätetylle tai vapautensa menettäneelle henkilölle on ilmoitettava tosiseikat, mutta ei tarkenneta vaatimuksen tarkoittavan tietojen toimittamista pidätyksen tai vapaudenmenetyksen syistä.

Direktiivin 6 artiklan 2 kohdan mukaan epäillyllä tai syytetyllä, joka on pidätetty tai menettänyt vapautensa, on oikeus saada tietää pidätyksen tai vapaudenmenetyksen syyt, mukaan luettuna rikos, josta häntä epäillään tai syytetään.

3.7.2.Oikeus tutustua olemassa olevaan todistusaineistoon — 7 artiklan 2 kohta

Direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että epäiltyjen tai syytettyjen tai heidän avustajiensa annetaan tutustua ainakin kaikkeen toimivaltaisten viranomaisten hallussa olevaan todistusaineistoon, jotta turvataan menettelyn oikeudenmukaisuus ja asianosainen voi valmistella puolustustaan.

Suurin osa jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen täysimääräisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. Ongelmia voi kuitenkin ilmetä tapauksissa, joissa annetaan oikeus tutustua asiakirja-aineistoon, mutta asiakirja-aineisto ei sisällä kaikkea olemassa olevaa todistusaineistoa. Joissakin tapauksissa tutustumista asiakirja-aineiston ulkopuoliseen todistusaineistoon ei sallita tai se sallitaan vasta asian tuomioistuinkäsittelyvaiheessa.

Kuten edellä on todettu (katso kohta 3.7.1.), yhdessä jäsenvaltiossa vain avustajalla on täysi oikeus tutustua asiakirja-aineistoon. Jos epäillyllä tai syytetyllä ei ole edustajaa, hänellä ei ole täyttä oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon, vaan vain valikoituihin asiakirjoihin.

Ongelmia ilmenee myös joissakin jäsenvaltioissa, joissa oikeuteen tutustua asiakirja-aineistoon sovelletaan laajoja poikkeuksia (katso kohta 3.7.4.).

3.7.3.Oikeus tutustua kaikkeen aineistoon hyvissä ajoin — 7 artiklan 3 kohta

Direktiivin 7 artiklan 3 kohdassa säädetään, että oikeus tutustua olemassa olevaan todistusaineistoon on myönnettävä hyvissä ajoin, jotta puolustautumisoikeutta voidaan käyttää tehokkaasti, ja viimeistään silloin, kun syytteen tosiseikat saatetaan tuomioistuimen arvioitaviksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista. Jos toimivaltaiset viranomaiset saavat haltuunsa uutta todistusaineistoa, niiden on myönnettävä oikeus tutustua siihen hyvissä ajoin, jotta se voidaan ottaa huomioon.

Suurin osa jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöään asianmukaisesti.

Kansallisissa lainsäädännöissä on kuitenkin edelleen lukuisia puutteita. Yksi jäsenvaltio ei ole asettanut määräaikaa aineistoon tutustumiselle, muutamassa muussa jäsenvaltiossa tutustuminen sallitaan vasta esitutkinnan päätyttyä, kun päätös syytteen nostamisesta on tehty tai annettu tiedoksi. Tässä yhteydessä tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa Kolev, että ”Direktiivin 7 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että puolustukselle annetaan todellinen mahdollisuus tutustua asiaan liittyvään aineistoon, ja aineistoon tutustuminen voidaan tarvittaessa toteuttaa sen jälkeen, kun syytekirjelmä on jätetty tuomioistuimeen, mutta ennen kuin tuomioistuin aloittaa syytteen asiasisällön tutkimisen ja ennen kuin kontradiktorinen käsittely tuomioistuimessa alkaa tai, jos aineistoon lisätään tuomioistuinmenettelyn kuluessa uusia todisteita, jopa tämän käsittelyn alkamisen jälkeen mutta ennen päätösneuvotteluvaihetta, kunhan tuomioistuin toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet puolustautumisoikeuksien ja menettelyn oikeudenmukaisuuden kunnioittamisen takaamiseksi.”

Eräässä toisessa jäsenvaltiossa tutustuminen aineistoon on mahdollista ennen oikeudenkäyntiä vain, jos se ”edistää oikeuden toteutumista kyseiseen asiaan liittyvien tosiseikkojen kannalta”. Kahdella lainkäyttöalueella ei ole annettu selkeitä säännöksiä oikeudesta tutustua olemassa olevaan aineistoon, ja jää epäselväksi, milloin ja missä laajuudessa oikeus tutustua aineistoon myönnetään.

3.7.4.Poikkeaminen oikeudesta tutustua kaikkeen olemassa olevaan aineistoon oikeusviranomaisen päätöksen tai oikeudellisen uudelleentarkastelun alaisen päätöksen jälkeen — 7 artiklan 4 kohta

Direktiivin 7 artiklan 4 kohdan mukaan oikeus tutustua tiettyyn aineistoon voidaan 7 artiklan 2 ja 3 kohdasta poiketen evätä, jos tutustumisoikeus saattaisi johtaa toisen henkilön hengen tai perusoikeuksien vakavaan vaarantamiseen tai jos se on ehdottoman tarpeellista tärkeän yleisen edun turvaamiseksi, kuten silloin, kun tämä tutustumisoikeus uhkaa haitata meneillään olevaa tutkintaa tai kun se voi vakavasti haitata sen jäsenvaltion kansallista turvallisuutta, jossa rikosoikeudellinen menettely on pantu vireille. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tässä kohdassa tarkoitetun päätöksen, jolla evätään oikeus tutustua tiettyyn aineistoon, tekee oikeusviranomainen tai että se ainakin voidaan saattaa oikeudelliseen uudelleentarkasteluun kansallisen oikeuden menettelyjä noudattaen. Tämä 7 artiklan 4 kohdan mukainen poikkeus on mahdollinen, jos se ei vaaranna oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

Kansallisia täytäntöönpanotoimia koskeva arviointi osoittaa, että 7 artiklan 4 kohta kuuluu säännöksiin, joiden suhteen jäsenvaltioiden välillä on eniten eroavuuksia. Kymmenen jäsenvaltiota sallii tutustumisoikeuden epäämisen direktiivissä säädetyillä perusteilla, kun taas muut soveltavat vähemmän rajoittavaa lähestymistapaa.

Jotta oikeus tutustua aineistoon voitaisiin evätä yksilöiden hengen tai perusoikeuksien vakavan vaarantumisen perusteella, jotkin jäsenvaltiot edellyttävät ”yksilön henkeen, terveyteen, fyysiseen koskemattomuuteen tai vapauteen kohdistuvaa vakavaa uhkaa” tai ”yksittäisiin henkilöihin kohdistuvaa vaaraa ja heidän yksityisyytensä vakavaa loukkaamista”. Toisilla lainkäyttöalueilla yksittäisiin henkilöihin kohdistuvan ”vaaran” ei tarvitse olla vakava. Joissakin valtioissa säädetään mahdollisuudesta vedota ”yksityisiin etuihin tai muiden henkilöiden etuihin”.

Useissa jäsenvaltioissa oikeutta tutustua aineistoihin voidaan rajoittaa käyttämällä perusteena ”uhreihin, todistajiin, tutkijoihin, asiantuntijoihin tai keneen tahansa muuhun menettelyssä osalliseen henkilöön kohdistuvaa painostuksen uhkaa tai vaaraa”.

Jotta oikeus tutustua aineistoon voitaisiin evätä tärkeän yleisen edun turvaamistarpeen perusteella, vain muutamat jäsenvaltiot viittaavat nimenomaisesti ”tärkeään” yleiseen etuun. Sen sijaan viitataan tavallisesti ”yleiseen etuun” tai ”yhteiskunnan etuun”. Eräissä jäsenvaltioissa ”kansalliseen turvallisuuteen” perustuva syy katsotaan epäämisperusteeksi, ja yhdellä lainkäyttöalueella siihen liitetään ”puolustukselliset” syyt.

Monet jäsenvaltiot epäävät tutustumisoikeuden myös silloin, kun se voisi haitata meneillään olevaa tutkintaa. Kansallisissa lainsäädännöissä vedotaan itse tutkinnalle aiheutuvaan yleiseen haittaan, vaaraan tai vahinkoon. Joillakin lainkäyttöalueilla nämä perusteet voivat koskea myös muiden asioiden tutkintaa. Käytössä on myös yleisempiä käsitteitä, kuten ”vakavat syyt” ilman tarkempaa kuvausta syiden mahdollisesta luonteesta.

Vaatimus, jonka mukaan päätös asiakirjoihin tutustumisen epäämisestä kuuluu oikeusviranomaiselle tai jonka mukaan se on ainakin voitava saattaa oikeudelliseen uudelleentarkasteluun, on otettu huomioon lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Muutamassa jäsenvaltiossa ei edellytetä oikeudellista uudelleentarkastelua poliisitutkinnan yhteydessä. Näissä tapauksissa muutoksenhakemuksen käsittelee syyttäjä tai ylempi syyttäjäviranomainen.

3.7.5.Asiakirjoihin tutustumisen maksuttomuus — 7 artiklan 5 kohta

Direktiivin 7 artiklan 5 kohdan mukaan asiaa koskevaan aineistoon on voitava tutustua maksutta.