[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 15.9.2008

KOM(2008) 552 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE

säästöjen tuottamien korkotulojen verotuksesta annetun neuvoston direktiivin 2003/48/EY 18 artiklan mukaisesti {SEK(2008) 2420}

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE

säästöjen tuottamien korkotulojen verotuksesta annetun neuvoston direktiivin 2003/48/EY 18 artiklan mukaisesti

Johdanto

Säästöjen tuottamien korkotulojen verotuksesta 3 päivänä kesäkuuta 2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/48/EY (jäljempänä ”direktiivi”) 18 artiklassa säädetään seuraavaa: ” Komissio esittää kolmen vuoden välein neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin toiminnasta . Näiden kertomusten perusteella komissio tekee neuvostolle tarvittaessa ehdotuksia direktiivin muuttamiseksi, jotta tehokkaammin varmistetaan säästötulojen tosiasiallinen verotus ja poistetaan kilpailun epäsuotavat vääristymät .”

Tämä ensimmäinen kertomus perustuu seuraaviin tietoihin: i) EU:n jäsenvaltioiden veroviranomaisten kanssa käydyt keskustelut, ii) tiedot, jotka kyseiset veroviranomaiset ovat toimittaneet niiltä kahdelta ensimmäiseltä vuodelta, jona direktiiviä on sovellettu, ja iii) havainnot, joita komission vuonna 2007 perustama asiantuntijaryhmä on tehnyt. Kyseinen asiantuntijaryhmä perustettiin hankkimaan neuvoja liiketoiminta-aloilta, joita direktiivi tosiasiassa tai todennäköisesti koskee. Lisätietoja on saatavilla seuraavasta lähteestä:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Kertomuksessa tarkastellaan direktiivin saattamista osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä ja sen täytäntöönpanoa. Siinä myös esitetään yhteenveto taloudellisesta arvioinnista (yksityiskohtaiset tiedot komission yksikköjen valmisteluasiakirjassa SEC(2008)2420) ja esitetään komission näkemys tarvittavista muutoksista.

1. DIREKTIIVIN SAATTAMINEN OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ JA SEN TÄYTÄNTÖÖNPANO

Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään ja alkaneet soveltaa täytäntöönpanosääntöjä aikataulun mukaisesti (eli 1. heinäkuuta 2005 alkaen ja Bulgarian ja Romanian tapauksessa 1. tammikuuta 2007 alkaen). Komissio on tähän mennessä aloittanut kaksi direktiivin täytäntöönpanoa koskevaa rikkomusmenettelyä. Näille kahdelle jäsenvaltiolle on lähetetty viralliset ilmoitukset, joissa niitä pyydetään esittämään huomautuksensa. Toinen tapauksista koskee direktiivin 4 artiklan 3 kohdan puutteellista siirtämistä kansalliseen lainsäädäntöön. Kyseisessä 4 artiklan 3 kohdassa sallitaan, että yhteisö, joka on 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu maksuasiamies, voi halutessaan tulla kohdelluksi yhteissijoitusyrityksenä[1]. kyseistä direktiiviä sovellettaessa. Toinen tapauksista koskee puolestaan direktiivin jättämistä soveltamatta silloin, kun tosiasiallisen edunsaajan kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa. Kyseinen jäsenvaltio katsoo, ettei direktiiviä tule soveltaa, jos tosiasiallinen edunsaaja on vapautettu verosta kotijäsenvaltiossaan. Komissio on asiasta eri mieltä.

Komissio on seurannut tietojenvaihtoa, jossa on hyödynnetty OECD:n standardoituun magneettiseen formaattiin perustuvaa yhteistä formaattia ja CCN-Mail 2 -järjestelmää. Tietojenvaihto tapahtui vuosina 2006 ja 2007 kaikilta osin viiveettä ja ilman teknisiä ongelmia. Jäsenvaltiot raportoivat kuitenkin etenkin ensimmäisenä vuotena joistakin vaikeuksista tunnistaa verovelvollisia, sillä näiden verotunnistetta tai syntymäaikaa ja -paikkaa koskevat tiedot puuttuivat. Komission tehtävänä oli helpottaa tiettyjen tilastotietojen raportointia ja isännöidä kokouksia, joissa veroviranomaiset pystyivät vaihtamaan kokemuksia.

2. TALOUDELLINEN ARVIOINTI

Jäsenvaltioiden tiedot ovat saatavilla vuoden 2005 toiselta puoliskolta ja vuodelta 2006. Vaikutuksia olisi ollut helpompi arvioida, jos käytössä olisi ollut pidempi aikasarja, johon olisi sisältynyt myös ajanjakso ennen direktiivin käyttöönottoa.

2.1 Osallistujamaiden toimittamat tiedot

Tämäntyyppisten tietojen kerääminen ja raportointi on uusi asia monille maille, mikä saattaa selittää sen, miksi erityisesti tietojenvaihtoa koskevia arvoja puuttuu. Lisäksi tietojenkäsittelyn määritelmistä ei ole vielä sovittu. Nämä tekijät rajoittivat osaltaan komission analyysiä.

Ei ollut yllättävää, että suurimmat taloudet, jotka vaihtoivat tietoja direktiivin 8 ja 9 artiklan mukaisesti, ilmoittivat korkeimmat arvot. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmoittamien maksujen määrä oli 9,1 miljardia euroa 1. heinäkuuta 2005 ja 5. huhtikuuta 2006 (verovuoden loppu) väliseltä ajalta.

Lähdeverotuloista kannettiin vuosina 2005 ja 2006 suurin osa Sveitsissä ja Luxemburgissa: Sveitsin osuus oli yli 45 prosenttia ja Luxemburgin 22 prosenttia kokonaisverotuloista. Verovuosina 2005 ja 2006 suurimmat lähdeverotulojen edunsaajat olivat Saksa (192,7 miljoonaa euroa) ja Italia (112,9 miljoonaa euroa). Belgia sai yli 71 miljoonaa euroa pääasiassa Luxemburgista (74 prosenttia kokonaisverotuloista).

2.2 Tietolähteistä saadut tulokset

Kansainvälinen järjestelypankki (BIS) kerää tietoja pankkien ulkoisista positioista noin 40 raportoivasta maasta. BIS on toimittanut julkistamattomia tietoja kahdenvälisistä rajatylittävistä lainoista ja talletuksista raportoivien maiden osalta (vain Singapore ja Macao ovat kieltäytyneet antamasta kahdenvälisiä tietojaan) vuosilta 2000–2007. Maat luokiteltiin kolmeen ryhmään: i) direktiivin ja siihen liittyvien sopimusten mukaisesti lähdeveroa kantavat maat, ii) kyseisten säännösten ja määräysten mukaisesti tietoja vaihtavat maat ja iii) kolmannet maat. Tietoihin liittyvistä rakenteellisista muutoksista huolimatta lähdeveroa kantavien maiden prosenttiosuus koko talletuskannasta supistui 35,0 prosentista 29,3 prosenttiin vuoden 2003 puolivälistä vuoden 2005 puoliväliin, mutta tilanne on vakiintunut direktiivin käyttöönoton jälkeen. Tietoja vaihtavissa maissa pankkien talletusten osuus on suurempi kuin muun kuin pankkialan[2] talletukset, ja viimeksi mainittujen talletusten osuus on vähentynyt jonkin verran, vaikkakin tämä tapahtui ennen direktiivin voimaantuloa.

Analysoidut Eurostat-tiedot kattavat yhteenlasketut korkotulot edunsaajittain eriteltyinä 20 jäsenvaltion osalta vuosina 2000–2006. Tämäkään analyysi ei osoita mainittavaa muutosta direktiivin täytäntöönpanon seurauksena. Kotitalouksien saamien korkotulojen osuus luonnollisten henkilöiden ja yritysten yhteensä saamista korkotuloista on pienentynyt, mutta tämä johtuu pääasiassa rahoitusyritysten tulojen kasvamisesta. Samoin kotitalouksien kaikista pääomatuloista saamien korkotulojen osuus on vähentynyt ja osinkotulot ovat kasvaneet, mutta tämä kehitys alkoi jo vuonna 2000.

Euroopan sijoitusrahastojen ja -yhtiöiden yhdistyksen ( European Fund and Asset Management Association – EFAMA) vuosilta 2002–2007 toimittamista tiedoista ilmenee, että yhteissijoitusyritysten (78 %) ja muiden kuin yhteissijoitusyritysten[3] (22 %) osuus säilyi muuttumattomana. Ainoa havaittava muutos on joukkovelkakirjalainoihin sijoittavien yhteissijoitusyritysten osuuden asteittainen supistuminen 29 prosentista 19,5 prosenttiin kaikista yhteissijoitusyrityksistä. Muutos on kasvattanut varsinkin osakkeisiin sijoittavien yhteissijoitusyritysten osuutta. Myös tämä kehityssuuntaus oli vallalla jo ennen direktiivin käyttöönottoa.

3. MAHDOLLISET PARANNUKSET

Direktiivi on osoittanut toimivuutensa soveltamisalansa rajoissa. Se on myös vaikuttanut välillisesti myönteisesti verovelvollisten aktiivisuuteen noudattaa velvollisuuttaan ilmoittaa korkotulot. Tämä vaikutus ei kuitenkaan ole mitattavissa. Tarkastelusta kuitenkin ilmenee, että direktiivin nykyinen soveltamisala ei ole yhtä laaja kuin mitä esitettiin 26. ja 27. marraskuuta 2000 annetuissa yksimielisissä neuvoston päätelmissä.

Tästä syystä komissio puoltaa tiettyjä tarkistuksia seuraaviin seikkoihin:

– tosiasiallinen edunsaaja

– maksuasiamiehen määritelmä

– direktiivin soveltamisalaan jo nimenomaisesti kuuluvien rahoitusvälineiden kaltaisten rahoitusvälineiden kohtelu

– menettelyihin liittyvät seikat.

Komission yksiköiden valmisteluasiakirja SEC(2008) 559, Refining the present coverage of Council Directive 2003/48/EC on taxation of income from savings (jäljempänä ”valmisteluasiakirja”), ja edellä johdanto-osassa mainitulla internetsivulla oleva muu aineisto täydentävät jäljempänä esitettyjen ratkaisumallien analyysiä.

3.1 Tosiasiallinen edunsaaja ja EU:hun ja sen ulkopuolelle sijoittautuneille yhteisöille ja oikeudellisille järjestelyille tapahtuvat maksut

Direktiivin lopullisen tavoitteen mukaisesti sen 1 ja 2 artikla koskevat pelkästään luonnollisten henkilöiden välittömäksi hyväksi tapahtuvia koronmaksuja eikä yhteisöille ja oikeudellisille järjestelyille tapahtuvia koronmaksuja. Tämä kohdennettu soveltamisala saattaa tarjota EU:n alueella kotipaikkaansa pitäville luonnollisille henkilöille mahdollisuuden kiertää direktiivin säännöksiä käyttämällä oikeushenkilöä tai oikeudellista järjestelyä välikätenä.

Kuten valmisteluasiakirjan 2.1 jaksossa todetaan, direktiivin soveltamisalan valikoimaton laajentaminen koskemaan kaikkia toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille yhteisöille ja oikeudellisille järjestelyille tapahtuvia maksuja ei vaikuttaisi asianmukaiselta ratkaisulta. Direktiivin lopullisen tavoitteen saavuttaminen edellyttää, että sekä tosiasiallisena edunsaajana oleva luonnollinen henkilö että hänen kotijäsenvaltionsa ovat tiedossa. Lisäksi direktiivistä ei olisi mitään apua, jos EU:ssa asuva luonnollinen henkilö tekee sijoituksia käyttäen välikätenään EU:n ulkopuolelle sijoittautunutta oikeushenkilöä tai oikeudellista järjestelyä (jolloin on mahdollista, että korkotuloja verotetaan vain vähän tai ei lainkaan).

Direktiivin nykyisen soveltamisalan ja sen lopullisen tavoitteen mukainen toimivampi ratkaisu olisi, että maksuasiamiehiä pyydettäisiin käyttämään silloin, kun siitä ei aiheudu kohtuutonta rasitetta, näiden käytettävissä jo olevia tietoja, jotka koskevat oikeushenkilölle tai oikeudelliselle järjestelylle suoritetun maksun tosiasiallista edunsaajaa / tosiasiallisia edunsaajia (jaottelumenetelmä). Tämä vastaa sitä, mistä jo säädetään 2 artiklan 2 kohdassa, kun kyse on luonnollisista henkilöistä, joista tiedetään, etteivät he ole tosiasiallisia edunsaajia. Hyödyllisiä indikaattoreita ovat asiakkaan tunnistamista ja tuntemista koskevat toimenpiteet, joita EU:n alueelle sijoittautuneiden rahoituslaitosten ja ammatinharjoittajien on noudatettava rahanpesun torjumiseksi[4]. Kyseisissä toimenpiteissä annetaan käytännön kriteerit, joita kyseisten laitosten ja ammatinharjoittajien on noudatettava sellaisen edunsaajana olevan luonnollisen henkilön tunnistamiseksi, jonka puolesta yritys taikka muu oikeushenkilö tai oikeudellinen järjestely suorittaa liiketoimen.

On kuitenkin huomattava, että direktiiviä sovellettaessa näiden kriteerien perusteella ei aina pystytä tunnistamaan tosiasiallista edunsaajaa. Kun EU:n alueelle sijoittautuneet talouden toimijat maksavat korkoja EU:n alueelle sijoittautuneille toisille talouden toimijoille (yhteisöille tai oikeudellisille järjestelyille), jotka sijoittautumispaikkansa perusteella sisältyvät ”maksuasiamiehen” määritelmään, kyseisen määritelmän ja maksuasiamiehen velvollisuuksien selventäminen (ks. 3.2 kohta) vaikuttaa luotettavammalta ja oikeasuhteisemmalta ratkaisulta kuin pelkkä asiakkaan tunnistamista ja tuntemista koskeviin toimenpiteisiin perustuva jaottelumenetelmä. Jaottelumenetelmän valikoivaa soveltamista voitaisiin kuitenkin harkita, kun kyse on maksuista sellaisille tietyille oikeushenkilöiden ja oikeudellisten järjestelyjen ryhmille, jotka ovat sijoittautuneet tiettyihin EU:n ulkopuolisiin maihin ja joita EU:n alueella kotipaikkaa pitävät tosiasialliset edunsaajat todennäköisesti käyttävät verojen kiertämiseen. Direktiiviin olisi tällöin sisällytettävä liitteenä luettelo kyseisistä maista ja niiden asianomaisista yhteisöistä ja oikeudellisista järjestelyistä. Lisäksi olisi säädettävä menettelyistä liitteen mukauttamiseksi tarpeen mukaan.

Tällaisen jaottelumenettelyn valikoivan soveltamisen lisäksi kannattaisi selvittää EU:n talouden toimijoiden vastuuta silloin, kun nämä ovat tietoisia siitä, että direktiivin (ja siihen liittyvien sopimusten) alueellisen soveltamisalan ulkopuolelle sijoittautuneelle toimijalle suoritettu koronmaksu on tapahtunut sellaisen luonnollisen henkilön hyväksi, jonka nämä tietävät pitävän kotipaikkaa toisessa jäsenvaltiossa ja jota voidaan pitää näiden asiakkaana. Tällä voitaisiin myös estää rahoituslaitosten kansainvälisen verkoston (sivukonttorit, tytäryhtiöt, osakkuusyhtiöt tai holdingyhtiöt) mahdollinen väärinkäyttö direktiivin säännösten (ja direktiiviin liittyvien sopimusten määräysten) kiertämiseksi.

3.2 Maksuasiamiehen määritelmä

Tähän mennessä saatujen kokemusten perusteella on syytä arvioida uudelleen direktiivin 4 artiklassa olevan maksuasiamiehen määritelmän asianmukaisuutta. Artiklan 1 kohdassa oleva laaja käsite ” talouden toimija, joka maksaa korkoa tosiasialliselle edunsaajalle tai huolehtii korkojen maksamisesta tämän välittömäksi hyväksi ” on osoittautunut suhteellisen hyvin ymmärretyksi eikä näytä edellyttävän muita suurempia muutoksia kuin sen, että selvennetään näiden asiamiesten vastuu silloin, kun maksu tapahtuu EU:n alueen ulkopuolelle sijoittautuneille osapuolille (ks. 3.1 kohdan viimeinen kappale). Sitä vastoin saman artiklan 2–5 kohdassa tarkoitettu ”maksuasiamies maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” näyttää aiheuttaneen enemmän epäselvyyttä. Sen lisäksi, että säännöksestä on aiheutunut kuluja EU:n talouden toimijoille, se ei ole myöskään täyttänyt jäsenvaltioiden odotuksia. Tietyt talouden toimijat, erityisesti pankit, ovat vaatineet tämän käsitteen hylkäämistä.

Jollei käytössä ole muita mekanismeja, joilla säännellään EU:n alueella välikäsinä toimiville tapahtuvia maksuja (kuten laajennettu jaottelumenettely; vrt. 3.1 kohdan kolmas kappale), maksuasiamies-käsitteen käyttö voisi rohkaista tosiasiallisina edunsaajina olevia luonnollisia henkilöitä käyttämään huomattavasti tällaisia välikäsiä direktiivin säännösten kiertämiseksi. Hiljattain käsitellyt veronkiertotapaukset, joissa osallisina ovat olleet sellaiset EU:n ulkopuoliset maat, jotka jo toimivat yhteistyössä EU:n kanssa talletusten verotusta koskevissa asioissa, ovat osoittaneet, että jos ”maksuasiamies maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” -käsitettä ei sovelleta yhdenmukaisesti, väärinkäytökset ja vääristymät ovat mahdollisia. EU:n tasolla säänneltyihin sijoitusrahastoihin, joiden tulot otetaan huomioon direktiivin 6 artiklaa sovellettaessa, voisi kohdistua epätervettä kilpailua sellaisten muiden sijoitustoimintaa harjoittavien välirakenteiden taholta, jotka eivät tosiasiallisesti sisälly 4 artiklan 1 kohdassa olevaan maksuasiamiehen päämääritelmään, koska niiden suorittamia maksuja ei lain mukaan pidetä koronmaksuina, vaikka tulot olisi saatu velkasitoumuksiin sijoittamalla.

Sen sijaan, että komissio hylkäisi ”maksuasiamies maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” -käsitteen, se voisi ehdottaa käsitteen selventämistä sen yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi. Mahdollinen ratkaisu voisi olla siirtyä nykyisestä lähestymistavasta, jossa keskitytään maksuketjun alkupään talouden toimijaan, joka maksaa koron asianomaisille yhteisöille, lähestymistapaan, joka perustuu ”positiiviseen” määritelmään, jossa välirakenteisiin sovelletaan ”maksuasiamies maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” -käsitteen mukaisia velvoitteita.

Tällä lähestymistavalla selkiytettäisiin sitä, että näiden välirakenteiden on noudatettava direktiivin säännöksiä silloin, kun niiden tosiasiallinen edunsaaja on luonnollinen henkilö, joka asuu toisessa jäsenvaltiossa. Tämä velvoite syntyisi näille rakenteille, kun mikä tahansa maksuketjun alkupäässä oleva talouden toimija maksaisi 6 artiklassa määriteltyä mitä tahansa korkoa ; tässä kyse ei ole pelkästään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneista talouden toimijoista (4 artiklan 2 kohdan viimeinen virke) tai samaan jäsenvaltioon sijoittautuneista talouden toimijoista (4 artiklan 4 kohta) vaan myös EU:n ulkopuolelle sijoittautuneista talouden toimijoista. Tämä parantaisi direktiivin vaikuttavuutta ja sillä turvattaisiin paremmin terve kilpailu EU:n alueelle ja sen ulkopuolelle sijoittautuneiden maksuketjun alkupään talouden toimijoiden välillä.

Jotta markkinahäiriöiltä vältyttäisiin, ”maksuasiamiehinä maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” toimivien rakenteiden ”positiivisen” määritelmän olisi perustuttava rakenteiden keskeisiin ominaisuuksiin oikeudellisen muodon sijasta. Määräävinä kriteereinä ei saisi pitää sitä, onko rakenne oikeudellinen järjestely vai yhteisö tai onko sillä oikeushenkilön asema vai ei. Direktiivin tavoitteen huomioiden komissio kannattaa määritelmää, johon sisältyvät kaikki yhteisöt ja oikeudelliset järjestelyt, joiden tuloja, mukaan luettuina 6 artiklan soveltamisalaan kuuluvat tulot, ei veroteta sellaisten välittömän verotuksen yleisten sääntöjen mukaisesti , joita sovelletaan jäsenvaltiossa, jossa yhteisön tai järjestelyn keskushallinto sijaitsee ja jossa sen kotipaikan voidaan katsoa sijaitsevan. Vain seuraavat yhteisöt ja järjestelyt tulisi jättää määritelmän soveltamisalan ulkopuolelle:

– 6 artiklan mukaiset sijoitusrahastot

– eläkerahastot ja henkivakuutussopimuksiin liittyvät varat

– yksinomaan hyväntekeväisyystarkoituksiin perutetut yhteisöt ja oikeudelliset järjestelyt.

Direktiivin 4 artiklan 3 kohtaan sisältyvä mahdollisuus tulla kohdelluksi 6 artiklassa tarkoitettuna sijoitusrahastona koskisi jatkossa yksinomaan sellaisia yhteisöjä ja oikeudellisia järjestelyjä, joiden varat tai tulot eivät lain mukaan kuulu millekään tosiasialliselle edunsaajalle maksua maksettaessa. Jos ne eivät käytä tätä mahdollisuutta, ne voitaisiin velvoittaa toimimaan ”maksuasiamiehinä maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” ja kohdella tosiasiallisina edunsaajina luonnollisia henkilöitä, jotka ovat myötävaikuttaneet niiden varoihin.

”Positiivilista”, joka sisältää kustakin jäsenvaltiosta sellaisten yhteisöjen ja oikeudellisten järjestelyjen ryhmät, joita on pidettävä ”maksuasiamiehinä maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa”, lisättäisiin direktiivin liitteeksi, ja lisäksi säädettäisiin menettelyistä, joilla kyseisen liitteen mukauttaminen olisi mahdollista tarvittaessa. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan viimeisen virkkeen (ja 11 artiklan 5 kohdan) mukaiset maksuketjun alkupään talouden toimijoihin sovellettavat nykyiset velvoitteet pidettäisiin voimassa pelkästään, kun kyse on koronmaksuista sellaisille toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille yhteisöille ja oikeudellisille järjestelyille, jotka sijoittautumisjäsenvaltionsa perusteella sisältyvät asianomaiseen ”positiivilistaan”. ”Positiivilistalla” olisi kuitenkin vain viitteellinen merkitys jäsenvaltiolle, johon ”maksuasiamies maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” -määritelmän mukaiset yhteisöt ja oikeudelliset järjestelyt ovat sijoittautuneet: näiden jäsenvaltioiden olisi toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kaikki tällaiset yhteisöt ja oikeudelliset järjestelyt noudattavat velvoitteitaan riippumatta siitä, sisältyvätkö ne ”positiivilistaan” ja onko tiedot tosiasiallisesti saatu ulkomaalaisilta maksuketjun alkupään talouden toimijoilta.

3.3 Direktiivin soveltamisalaan sisältyvät tulot

Otsikkonsa ja johdanto-osansa mukaisesti direktiivillä pyritään ensisijaisesti varmistamaan säästöjen tuottamien korkotulojen verotus, joka tapahtuu melko yhdenmukaisin perustein kaikissa jäsenvaltioissa. Direktiivin keskeisestä sisällöstä 26. ja 27. marraskuuta 2000 annetuissa neuvoston päätelmissä tosiasiassa tunnustettiin se, että pitäytyminen koronmaksun virallisessa määritelmässä ei toimisi, sillä siitä saattaisi aiheutua ei-toivottuja kilpailun vääristymiä velkasitoumuksiin kohdistuvien suorien ja välillisten sijoitusten välillä. Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa korko määritellään velkasitoumuksista saaduiksi tuloiksi OECD:n malliverosopimuksen 11 artiklan mukaisesti; määritelmää päätettiin laajentaa koskemaan myös tiettyjen sijoitusyhteisöjen välityksellä saatuja korkotuloja (6 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta).

Kun direktiivin soveltaminen aloitettiin vuonna 2005, kävi ilmi, että kaivattiin hienosäätöä säästötuotteiden kehityksen ja sijoittajakäyttäytymisen muutosten huomioimiseksi. Myös kansalliset verojärjestelmät ovat muuttuneet tänä aikana siten, että tietyntyyppisistä innovatiivisista rahoitustuotteista saatavien tulojen verokohtelu on yhdenmukaistettu velkasitoumuksista saatavien korkojen kohtelua vastaavaksi.

Alkuperäiseen päätökseen jättää kaikki innovatiiviset rahoitustuotteet direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle (toukokuussa 1999 ja marraskuussa 2000 annetut neuvoston (ECOFIN) päätelmät) liittyi erityinen toteamus siitä, että tätä kysymystä olisi tarkasteltava uudelleen direktiivin ensimmäisen uudelleentarkastelun yhteydessä. On selvennettävä, mitkä rahoitusvälineet olisi sisällytettävä direktiivin soveltamisalaan. Lisäksi tarvitaan johdonmukaisia ja yksinkertaisia ratkaisuja. Tavoitteena pitäisi olla löytää määritelmä, joka kattaisi kaikki arvopaperit, jotka ovat velkasitoumusten kaltaisia, jotta voitaisiin varmistaa direktiivin vaikuttavuus muuttuvassa toimintaympäristössä ja estää markkinahäiriöt.

Se, että direktiiviin lisättäisiin liitteeksi luettelo asianomaisista sijoitusvälinetyypeistä, ei vaikuta onnistuneelta ratkaisulta. Sen sijaan kriteerit olisi sisällytettävä 6 artiklan 1 kohtaan, jotta maksuasiamiehet voisivat tunnistaa direktiivin soveltamisalaan kuuluvat välineet. Koska maksuasiamiehet eivät useinkaan tunne välineiden teknisiä ominaispiirteitä, kuten niiden rakennetta tai niiden tuoton ja velkasitoumuksista saatavien tulojen välistä yhteyttä, käytännön kriteereissä, joilla laajennetaan direktiivin soveltamisala koskemaan kyseisiä arvopapereita, jotka ovat velkasitoumusten kaltaisia, olisi pikemminkin huomioitava se, kuinka sijoittajat arvostavat kyseisiä arvopapereita. Voitaisiin kohtuudella katsoa, että yksittäinen sijoittaja pitää velkasitoumuksia vastaavina sellaisia arvopapereita, joihin liittyvä riski on sijoittajalla tiedossa maksuasiamiehen tälle toimittaman myyntiesitteen tai tämän sijoittajalle toimittamien muiden pakollisten tietojen perusteella, ja että riski ei ole velkasitoumusten riskiä suurempi. Tämän seurauksena direktiivin soveltamisalaan olisi sisällytettävä sellaisista arvopapereista saatava tulo, joissa pääoma on kokonaan tai lähes kokonaan suojattu ja joissa takaisinmaksu on määritelty etukäteen; samalla on kuitenkin pidettävä mielessä se, että vaikka nämä arvopaperit periaatteessa vastaavat velkasitoumuksia sijoittajan kannalta katsottuna, niiden ei tarvitse muodostua velkasitoumuksista vaan ne voivat perustua esimerkiksi osakkeista saataviin tuloihin.

Innovatiivisten rahoitustuotteiden uudelleentarkastelun lisäksi voitaisiin harkita muita tarkistuksia koronmaksun nykyiseen määritelmään, kun kyse on sijoitusrahastoista, jotka määritellään teknisesti yhteistä sijoitustoimintaa harjoittaviksi yrityksiksi (direktiivin 6 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta).

EU:n alueelle sijoittautuneiden yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten osalta direktiivin nykyisessä 6 artiklassa säädetään nimenomaan vain yhteissijoitusyritysten rahastoista saatavista tuloista (vrt. alaviite 1). Muita yhteissijoitusjärjestelmiä, joille toimilupa on myönnetty jäsenvaltioiden kansallisten järjestelmien mukaisesti ja joista Euroopan unionin tasolla käytetään nimitystä ”muut kuin yhteissijoitusyritykset”, ei käsitellä täysimääräisesti direktiivissä. Niiden kohtelu vaihtelee riippuen siitä, onko kyse sellaisista muista kuin yhteissijoitusyrityksistä, joilla on oikeushenkilön asema (yhtiöitetyt rahastot), vai sellaisista muista kuin yhteissijoitusyrityksistä, joilla ei ole oikeushenkilön asemaa (yhtiöittämättömät eli ”sopimusperusteiset” rahastot, huolto-omaisuudet ( trusts ) jne.). Oikeushenkilön aseman omaaviin muihin kuin yhteissijoitusyrityksiin ei sovelleta direktiivin velvoitteita, kun taas yhtiöittämättömät muut kuin yhteissijoitusyritykset kuuluvat direktiivin soveltamisalaan ”maksuasiamiehinä maksettaessa tällainen maksu tai siitä huolehdittaessa” (4 artiklan 2 kohta). Tämän johdosta yhteissijoitusyritysten ja yhtiöittämättömien muiden kuin yhteissijoitusyritysten sekä yhteissijoitusyritysten ja yhtiöitettyjen muiden kuin yhteissijoitusyritysten välinen kohtelu ei ole yhdenmukaista. Tällainen eri sijoitusrahastoryhmien erilainen verokohtelu EU:n alueella ei ole sisämarkkinoiden etujen mukaista eikä siihen myöskään pyritty marraskuussa 2000 annetuissa neuvoston (ECOFIN) päätelmissä, joissa määriteltiin direktiivin keskeinen sisältö. Tätä voitaisiin käyttää perusteena direktiivin 6 artiklan 1 kohdan c ja d kohdan muuttamiseksi ja viittauksen direktiiviin 85/611/ETY korvaamiseksi viittauksella yrityksen rekisteröimiseen jäsenvaltioon. Kaikki sellaiset yhteissijoitusjärjestelmät, jotka olisi hyödyllistä sisällyttää direktiivin soveltamisalaan, on kuitenkin yksilöitävä ja määriteltävä huolellisesti ja samalla on tarkasteltava tällaisen soveltamisalan laajentamisen käytännön seurauksia.

Kun kyse on Euroopan unionin ulkopuolelle sijoittautuneista rahastoista, tällä hetkellä ei ole selvää, kattaako käsite ”Euroopan unionin ulkopuolelle sijoittautuneet yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavat yritykset” kaikki sijoitusrahastot riippumatta sovellettavasta sääntelystä ja siitä kuinka niitä tarjotaan sijoittajille. Sopiva ratkaisu voisi olla tarkistaa tätä määritelmää kriteereillä, jotka voisivat olla yhteiset myös Euroopan unionin ulkopuolisille maille ja joilla varmistettaisiin, että näiden yhteisöjen kautta kanavoidut korkotulot otetaan asianmukaisesti huomioon niiden maantieteellisestä sijainnista huolimatta. Voimassa oleva ”yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavaa rahastoa tai järjestelmää” koskeva OECD:n määritelmä vaikuttaa hyvältä lähtökohdalta, jos 6 artiklaa mahdollisesti muutetaan, sillä siihen sisältyvät kaikki sijoitusrahastoyhteisöt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta. Lisäksi käsite on yksinkertainen ja tarpeeksi kattava säännösten kiertämisen minimoimiseksi.

Jotkut jäsenvaltiot ovat vaatineet direktiivin soveltamisalan radikaalimpaa laajentamista siten, että se kattaisi kaikenlaiset sijoitustulot. Tällainen näkemys ei ole kuitenkaan saanut laajaa kannatusta. Valmisteluasiakirjassa mainituista syistä tämä direktiivi ei ehkä muodosta kaikkein sopivimpia puitteita veroviranomaisten sellaisen yhteistyön tehostamiseen, joka koskee sellaisista spekulatiivisista rahoitusvälineistä saatavien osinkojen ja pääomatulojen maksuja, jotka eivät tarjoa merkittävää suojaa pääomalle. Myös yksinomaan tietojenvaihtoon perustuvat ratkaisut vaikuttaisivat sopivan paremmin varmistamaan sen, etteivät henkivakuutussopimukset eivätkä eläkkeet johda kaksinkertaiseen verotukseen eikä veronkiertoon. Siihen saakka, kun pelkästään tietojenvaihtoon perustuvat ratkaisut otetaan täysimääräisesti käyttöön, kannattaisi kuitenkin harkita siirtymäsäännöksiä, joilla laajennettaisiin direktiivin soveltamisalaa vähintään sellaisista henkivakuutussopimuksista saataviin etuuksiin, jotka eivät tarjoa merkittävää biometristen riskien kattamista ja joiden tuotto liittyy tiiviisti 6 artiklan soveltamisalaan kuuluviin velkasitoumuksista saataviin tuloihin ja vastaaviin tuloihin sekä joita ominaisuuksiensa (erityisesti likviditeetin) puolesta voidaan pitää kaupan korvaavina tuotteina yhteistä sijoitustoimintaa harjoittaville yrityksille.

3.4. Muut tarkistukset

Direktiiviin sisältyy myös menettelyjä, joita olisi saatujen kokemusten perusteella suotavaa tarkistaa niiden toimivuuden parantamiseksi. Ne liittyvät seuraaviin asioihin:

– tosiasiallisten edunsaajien tunnistaminen (3 artikla)– koronmaksujen määritelmään liittyviä menettelyjä koskevat tietyt seikat (6 artikla)– maksuasiamiehen ilmoitusvelvollisuus (8 artikla)– poikkeukset lähdeverojärjestelmästä (13 artikla) ja– jäsenvaltioilta saatavia tilastotietoja koskevat muutamat täydennykset 18 artiklaan (uudelleentarkastelu).

Direktiivin 3 artiklaan olisi aiheellista tehdä kolme tarkistusta. Ensimmäisellä tarkistuksella varmistettaisiin tosiasiallisen edunsaajan pysyvää osoitetta koskevien tietojen säännöllinen ajan tasalle saattaminen edunsaajan kotipaikan määrittämiseksi direktiivin mukaisesti pyytämällä maksuasiamiehiä ilmoittamaan ”maksupäivänä näiden käytössä olevat parhaimmat tiedot”, Tämä käsittäisi rahanpesun torjumistarkoituksiin tarvittavat tiedot tai muut tiedot, joista jäsenvaltiot sopivat keskenään kuulemismenettelyissä. Toiseksi maksuasiamies voitaisiin velvoittaa ilmoittamaan ”pysyvän osoitteen” (joka on vähimmäisvaatimus) sijasta virallisen tiedon verotuksellisesta kotipaikasta tietyssä maassa silloin, kun tosiasiallinen edunsaaja on vapaaehtoisesti antanut kyseisen tiedon maksuasiamiehelle direktiivin soveltamista varten tai muusta syystä. Kolmas tarkistus voisi käsittää sellaisten olosuhteiden yksityiskohtaisen määrittelyn, joissa maksuasiamiehet pyytävät tosiasiallisten edunsaajien verotunnistetta. Tässä tarkoituksessa direktiiviin liitettäisiin luettelo jäsenvaltioista, jotka antavat maassaan kotipaikkaa pitäville luonnollisille henkilöille verotunnisteen, ja virallisista asiakirjoista, joissa tämä verotunniste mainitaan (sekä verotunnisteen rakenne virheiden estämiseksi).

Direktiivin 6 artiklan menettelyjen osalta on syytä miettiä, kuinka voidaan luoda sellaiset edellytykset, että kotimaata koskevaa sääntöä sovelletaan luotettavalla tavalla. Tämä on tarpeellinen seikka, jotta maksuasiamiehet voivat soveltaa direktiiviä muihin maihin sijoittautuneista yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavista yrityksistä saataviin tuloihin. Jäsenvaltion yrityksilleen vahvistamien kaikkien vaihtoehtojen tulisi sitoa myös toista jäsenvaltiota. Voitaisiin sopia yhdenmukaisuuden parantamiseksi yritysten varojen painottamisessa hyväksyttävistä kriteereistä. Direktiiviin voitaisiin liittää hyväksytty luettelo luotettavista tietojen toimittajista sekä säätää menettelystä luettelon saattamiseksi ajan tasalle. Näiden tietojen toimittajien olisi erityisesti kyettävä varmistamaan Euroopan unionin ulkopuolelle sijoittautuneita yrityksiä koskevien tietojen luotettavuus.

Direktiivin 8 artiklaan kannattaisi tehdä kaksi tarkistusta. Ensiksikin, jotta voitaisiin ratkaista nykyinen epätietoisuus siitä, kuinka yhteisiä tilejä ja sitä, että tiettyä tulo jaetaan kahden tai useamman tosiasiallisen edunsaajan kesken, olisi kohdeltava, maksuasiamiehiä voitaisiin pyytää toimittamaan tiettyjä muita maksua koskevia tietoja (onko summa ilmoitettu täysimääräisenä sekä onko kyseessä tosiasiallisen edunsaajan tosiasiallinen osuus vai tasaosuus). Toiseksi olisi aiheellista luopua 8 artiklan 2 kohdan nykyisistä rajoituksista eli siitä, ettei jäsenvaltioita velvoiteta erottelemaan maksut sen mukaan, onko kyse maksun koroista vai koko myyntituotosta, velkasitoumusten lunastamisesta vai palauttamisesta vai yhteissijoitusyrityksen osuuksista. Yksityiskohtaisten tietojen puuttuminen heikentää vaihdettujen tietojen arvoa ja lisää tosiasiallisen edunsaajan kotivaltion hallinnollista taakkaa suhteettomasti siihen verrattuna, kuinka paljon vaivaa kyseisten yksityiskohtaisten tietojen toimittamisesta aiheutuisi maksuasiamiehelle ja sen sijoittautumisvaltiolle. Lisäksi direktiivin vaikuttavuutta on vaikeampaa mitata.

Komissio haluaisi ehdottaa, että neuvosto tarkastelisi, voitaisiinko 13 artiklasta poistaa menettely, jossa vapautus lähdeverosta tapahtuu tosiasiallisen edunsaajan toimittaman todistuksen perusteella. Tässä menettelyssä tosiasiallisen edunsaajan kotivaltio saa vähemmän tietoja ja menettely on epäkäytännöllisempi edunsaajalle verrattuna vaihtoehtoiseen menettelyyn, jossa edunsaaja luovuttaa ja vaihtaa vapaaehtoisesti tietoja. Maksuasiamiehen valtion veroviranomaisille tämän toisen menettelyn pakollisesta soveltamisesta koituva lisärasitus vaikuttaisi perustellulta. Todistusmenettelyn soveltaminen saattaa lisäksi herättää kysymyksiä siitä, toteutuuko sen yhteydessä pääomien vapaa liikkuvuus esimerkiksi siitä syystä, että Euroopan unionin kansalaisen, jonka verotuksellinen kotipaikka sijaitsee unionin ulkopuolella, on vaikea välttyä lähdeverolta, josta hän ei voi saada hyvitystä tai palautusta.

Direktiivin 18 artiklaa voitaisiin täydentää jäsenvaltioiden velvollisuudella vaihtaa keskenään ja komission kanssa riittävän nopeasti tiettyjä keskeisiä tilastotietoja, jotta direktiivin vaikuttavuuden kattava arviointi olisi mahdollista. Tätä voitaisiin tukea tietyillä oikeasuhteisilla lisävaatimuksilla, jotta maksuasiamiehet toimittaisivat veroviranomaisille enemmän tietoja (esimerkiksi direktiivin nojalla lähdeveron alaisten tosiasiallisten edunsaajien lukumäärä).

[1] Arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittava yritys, jolle toimilupa on myönnetty direktiivin 85/611/ETY mukaisesti.

[2] Tässä ”pankkien talletuksilla” tarkoitetaan pankkien tekemiä talletuksia ja ”muun kuin pankkialan talletuksilla" muiden tahojen kuten yksityishenkilöiden ja yritysten tekemiä talletuksia.

[3] Arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittava yritys, jolle toimilupaa ei ole myönnetty direktiivin 85/611/ETY mukaisesti.

[4] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/60/EY, annettu 26 päivänä lokakuuta 2005, rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesutarkoituksiin sekä terrorismin rahoitukseen.