Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen"



Virallinen lehti nro C 268 , 19/09/2000 s. 0006 - 0011



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen" (2000/C 268/04) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 2. maaliskuuta 2000 antaa työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti lausunnon aiheesta "Ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen". Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 21. kesäkuuta 2000. Esittelijä oli Adrien Bedossa. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 12. ja 13. heinäkuuta 2000 pitämässään 374. täysistunnossa (heinäkuun 12. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 101 ääntä puolesta, 2 vastaan, ja 1 pidättyi äänestämästä. 1. Komission tiedonanto 1.1. Tiivistelmä 1.1.1. Komission tiedonanto ennalta varautumisen periaatteesta on osavastaus neuvoston 13. huhtikuuta 1999 antamaan kehotukseen ottaa tulevaisuudessa vieläkin selvemmin huomioon ennalta varautumisen periaate lainsäädäntöehdotusten valmistelussa ja muissa kuluttajiin liittyvissä toimissa sekä kehittää selkeitä ja tehokkaita suuntaviivoja periaatteen soveltamiseksi. 1.1.2. Tiedonannolla pyritään selventämään, milloin ja miten komissio aikoo soveltaa ennalta varautumisen periaatetta Euroopan unionissa tai kansainvälisissä suhteissa. Tarkoituksena on myös vauhdittaa asiasta sekä yhteisössä että kansainvälisesti käytävää keskustelua. 1.1.3. Ennalta varautumisen periaatetta olisi komission mukaan tarkasteltava riskianalyysiin liittyvän jäsennellyn lähestymistavan mukaisesti. Siihen sisältyy kolme osatekijää: riskinarviointi, riskinhallinta ja riskistä tiedottaminen. Ennalta varautumisen periaate on erityisen keskeinen riskinhallinnassa: tilanteessa, jossa tunnistetaan jostakin ilmiöstä, tuotteesta tai menettelystä johtuvat mahdollisesti vaaralliset seuraukset ja huomataan, että tieteellisen arvioinnin perusteella riskiä ei voida määritellä riittävän varmasti, yhteiskunnan kannalta hyväksyttävän riskitason määrittäminen on poliittisten päättäjien tehtävä. Tällaisessa tilanteessa päättäjät voivat soveltaa ennalta varautumisen periaatetta joko toiminnan tai toimimattomuuden muodossa. 1.1.4. Mikäli toimintaa pidetään tarpeellisena, ennalta varautumisen periaatteeseen pohjautuvien menetelmien on täytettävä tietyt edellytykset, kuten suhteellisuus, tasavertaisuus ja yhtenäisyys, ja on tarkasteltava menetelmien etuja ja haittoja, tieteellistä kehitystä jne. 1.1.5. Yhteisön tasolla ainoa oikeudellinen viittaus ennalta varautumisen periaatteeseen sisältyy perustamissopimuksen 174 artiklaan (ympäristö). Komission mielestä ennalta varautumisen periaate on yleisesti sovellettava periaate, joka on otettava huomioon terveyden- ja kuluttajansuojelun riskinhallinnassa. 1.1.6. Kansainvälisellä tasolla oikeudellisia viittauksia löytyy enemmän, esimerkiksi Rion julistuksesta, ilmastonmuutosta koskevasta Yhdistyneiden kansakuntien puitesopimuksesta, biologista monimuotoisuutta koskevasta yleissopimuksesta sekä bioturvallisuuspöytäkirjasta. Maailman kauppajärjestön WTO:n puitteissa ennalta varautumisen periaatteelle annetaan erittäin konkreettinen merkitys terveys- ja kasvinsuojelutoimia koskevassa sopimuksessa (SPS) sekä kaupan teknisiä esteitä koskevassa sopimuksessa (TBT). 1.1.6.1. Komissio osallistuu aktiivisesti Codex Alimentariuksen puitteissa käytävään keskusteluun riskianalyysikriteereiden määrittelemisestä elintarvikealalla, ja tässä yhteydessä käsitellään myös ennalta varautumisen periaatteen soveltamista. 2. Alustavia huomioita 2.1. 21. vuosisadan kynnyksellä riskien hyväksyminen edellyttää uusia säännösmalleja. Vaara aiheuttaa pelkoa, mutta riski ei ole vaara, vaan riski otetaan, kun vaara halutaan välttää. Riskikäsitteen muodostuminen länsimaisessa kulttuurissa ilmentää huomattavaa asennemuutosta suhtautumisessa vaaroihin: vaaran uhatessa voidaan joissain tapauksissa järkiperäisesti päättää riskin ottamisesta. Riskin aisaparina ei ole pelko vaan rohkeus. 2.2. Nykytilanne on tulkittavissa kahdella tavalla. Riskien suhteen nykyajan koetinkivenä ovat katastrofit. Kun 1800- ja 1900-luvulla kyse oli onnettomuuksista, niin nykyajan riski on muuttunut luonteeltaan onnettomuudesta katastrofiksi. Nämä katastrofit ovat luonnonmullistuksia tai ilmastoperäisiä. Ne ovat - länsimaissa - myös teknologiaperäisiä ja yhä useammin terveydellisiä. 2.3. Ympäristöongelmat ovat vaihtuneet itse ympäristön suojelusta terveydellisiksi huolenaiheiksi. 2.4. Riskien luonteen muuttuminen ei voi olla vaikuttamatta vahinkojen laatuun. Katastrofaalisen suuret vahingot ylittävät paitsi vakuutuskelpoisuuden ennen kaikkea myös korvauskelpoisuuden rajat. Tämä kyseenalaistaa 20. vuosisadan suuren yhteiskuntasopimuksen, jonka periaatteena oli, että riskin hyväksyttävyys riippuu sen korvauskelpoisuudesta. 2.5. Riskit ohittavat korvauskelpoisuuden rajan ja sisältävät samalla peruuttamattomuustekijän. Kestävän kehityksen periaatteena on rajata tekoja niin, että ne voidaan tarvittaessa tehdä tekemättömiksi. Millään toimilla ei saa rasittaa tulevia sukupolvia. 2.6. Pelon tunne hiertää suhteita yhteiskunnassa, joka on kehittynyt teknologiansa vuoksi epäsymmetriseksi. Teknologiayhteiskunta ei voi tukeutua sopimusmalliin, koska teknologia aiheuttaa sosiaalisia eroja. Elämme eriarvoisessa yhteiskunnassa, jossa riskinotto aiheuttaa epäsymmetriaa. Tästä juontuu myös niin akuutti riskinottajien vastuuongelma sekä kysymys heidän luotettavuudestaan. 2.7. Tästä avautuu päätöksenteon ongelmakenttä. Komission tiedonannossa kysytäänkin, mikä on hyväksyttävä riski ja milloin riskejä voi ottaa. Valittu sanamuoto on kuitenkin ennalta varautuminen. Ennalta varautuminen eroaa ehkäisyn käsitteestä. Jotta voidaan ehkäistä riskejä, on ne osattava mitata: ehkäistä voi ainoastaan mitattavissa tai hallittavissa olevia riskejä. 2.8. Ennalta varautuminen kuvastaa vaadittua asennetta, kun hallittavissa ja mitattavissa olevan riskin sijaan on otettava tuntematon riski, joka paljastunee tieteen kehityksen ansiosta. Nykyajan riskeille ovat luonteenomaisia huomattavan pitkät aikavälit. Teknisen turvallisuuden kysymyksestä tuleekin eettisen turvallisuuden kysymys. 2.9. 21. vuosisadan yhteiskunnan pyrkimys löytää itselleen uusi eettinen ja oikeudellinen pohja näkyy oikeudenkäyntien moninkertaistumisena, emotionaalisena suhtautumisena riskinottoon ja keskusteluina, joihin kaivattaisiin hieman tieteellistä kurinalaisuutta. 2.10. Ennalta varautuminen on oleellinen osa jokaista "riskianalyysiprosessia". Ennalta varautumisen periaate - tämän prosessin osana - on tapa hallita riskejä, johon turvaudutaan, kun vastassa on tuntematon riski, jonka taustalla on piilevä, ehkä merkittäväkin vaara, kunnes tieteellisestä tutkimuksesta saadaan tarvittavat tulokset. 2.11. Ennalta varautumisen periaatteen tulisi sisältää kolme perusajatusta. Ennalta varautuminen - toteutuu tiedonlisäämispyrkimysten kautta - merkitsee tieteellisten ja teknisten valvontavälineiden luomista, jotta saadaan uutta tietoa ja ymmärretään sen vaikutukset - edellyttää laajamittaista yhteiskunnallista keskustelua siitä, mikä on toivottavaa ja mikä on toteuttamiskelpoista. 2.12. Luottamus saadaan palautettua luomalla erehtymätön tiedonmittausjärjestelmä. Tieteellinen valvonta on jäsenneltävä, jotta pienetkin ennusmerkit huomataan. Ellei heikkoja merkkejä pystytä tulkitsemaan, päätöksentekijä voi reagoida ainoastaan periaatteella kaikki tai ei mitään, ja nykyisessä kansanterveystilanteessa reaktio on odotettavissa. Kansalaiset eivät vaadi nollariskiä, mutta kuitenkin että tiedot riskitekijöistä otetaan viipymättä huomioon. 2.13. Viranomaisten tehtävä on luoda mahdollisuudet keskustelulle, jossa yhteiskunnalliset osapuolet saavat objektiivista tietoa terveysriskeistä ja arvioita ehkäisytoimenpiteiden todellisesta tehokkuudesta sekä kuulevat kansalaisten ajatuksia ja huolia. Tämä yhteiskunnallinen ulottuvuus on oleellinen osa ennalta varautumisen periaatteen järkevää toteuttamista: kyseessä on konsensuksen etsiminen osapuolten kesken. 2.14. Riskien määrällistä arviointia tai kustannus-hyötyanalyysia ei pitäisi painottaa liikaa eikä numeroiden merkitystä saisi suurennella. Riskinarvioinnin edistäminen on liitettävä osaksi yhteiskunnallisten neuvotteluiden järjestelmää, ja sen todellinen yhteiskunnallinen tehtävä on keskustelupohjan luominen. 2.15. Kansalaisilla on oltava selkeät yhteyshenkilöt, joille he voivat osoittaa huolensa tuntiessaan mahdollisen uhan. Luottamusta saadaan synnytettyä, kun luodaan eurooppalaisen järjestelmän puitteissa organisaatio, jolle tämä vastuu kuuluu. Ennalta varautumisen periaate tukeutuu tähän yhteiskunnalliseen, organisatoriseen ja tieteelliseen järjestelmään. 2.16. Demokratian edistämiseksi tarvitaan uusia päätöksentekomalleja: on pystyttävä tekemään päätöksiä epävarmuuden ja mutkikkaiden asiantilojen eikä tieteellisten tosiasioiden pohjalta. Kyseessä on merkittävä näkökulmanvaihdos. Vain tällä ehdolla terveyden suojelun vaatimus voi edistää demokratiaa ruokkimatta totalitaristisia suuntauksia. 3. Yleistä 3.1. Ennalta varautumisen periaate laajentaa hallinnon "poliisivaltuuksia", kuten niitä julkisoikeudessa kutsutaan. Valtiovalta, joka perinteisesti on vastuussa terveyssuojelun, turvallisuuden ja järjestyksen ylläpidosta, voi siis toimillaan rajoittaa kansalaisten ihmisoikeuksia, kuten sananvapautta, mielenosoituksia sekä liike- ja yritystoimintaa. Ennalta varautumisen periaate laajentaisi näitä valtuuksia ainoastaan käyttöönoton, ei sisällön suhteen. 3.2. Kansainvälisellä tasolla tällä uudella toimivallalla on merkittävä vaikutus. Jokin valtio voi väliaikaisesti olla noudattamatta kaupankäynnin vapautta koskevia velvoitteitaan. Kun kyseessä on kansalaisten turvallisuus, ennalta varautumisen periaate tekee valtiosta ylimmän tuomarin. Tämä sotii perustamissopimusta vastaan. 3.3. Komission tiedonannolla pyritään ratkaisemaan tämä ristiriita: kun periaate saadaan hyväksyttyä Euroopassa ja maailmanlaajuisesti, komissio antaa sille yhteisen määritelmän, jolloin se ei ole enää yksittäisten valtioiden asia. Näin saadaan poikkeustilanteelle yhteinen nimittäjä. 3.4. Mikäli ennalta varautumisen periaate jää valtion vastuulle, se on ainoa vastuunkantaja. Periaate vaatii valtiolta, että se toimii määrittelemissään tilanteissa. Jos näin ei tapahdu, se on vastuun hylkäämistä. Silloin valtio vaarantaa omat tuottajansa jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden suhteen, jotka voivat vaatia sen tilille. Ennalta varautumisen periaate on toiminnan eikä toimimattomuuden periaate. 3.5. Valtion toimenpiteet ovat päätöksentekijöiden harteilla, mutta aloite ei kuulu heille. Ennalta varautumisen periaatteen epämääräisyyden huomioon ottaen se olisikin mahdotonta. Miten päätöksentekijä voisi järjellisesti määritellä, milloin "vakava tai peruuttamaton vahinko uhkaa", mikä on "tehokas ja suhteutettu toimenpide" ja mitä ymmärretään "taloudellisesti hyväksyttävillä kustannuksilla". 4. Oikeusperustat 4.1.1. Talous- ja sosiaalikomitea toteaa, että Euroopan tasolla ennalta varautumisen periaatteen oikeusperusta on vielä heikko ja että oikeuskäytäntö on vasta muotoutumassa. 4.1.2. Eksplisiittinen tai implisiittinen viittaus tähän periaatteeseen ei muodosta riittävää oikeusperustaa, ja TSK kehottaa komissiota esittämään lähiaikoina kestävän ja pätevän perustelun. 4.1.3. Komitea on komission kanssa samaa mieltä siitä, että periaatteen yksityiskohtainen määrittely kuuluu poliittisille päättäjille ja viime kädessä tuomiovallalle. 4.1.4. Kansainvälisellä tasolla ennalta varautumisen periaate tunnustettiin ensimmäisen kerran vuonna 1982 Maailman ympäristöasiakirjassa. Sen jälkeen se on esiintynyt kansainvälisissä sopimuksissa, vahvistunut vähitellen kansainvälisessä ympäristölainsäädännössä, ja siitä on tullut todellinen kansainvälisen oikeuden periaate, jolla on yleinen soveltamisala. 4.1.5. Periaate huomioidaan myös WTO:n sopimuksissa ja sitä sovelletaan kansainväliseen kauppaan sen sitomiseksi tiiviimmin ympäristönsuojeluun. 4.1.6. WTO:n sopimusten joukosta SPS- ja TBT-sopimukset sallivat kaupan säätelyn kansalaisten suojelun merkeissä. SPS-sopimus koskee terveys- ja kasvinsuojelutoimia ihmisten, eläinten ja kasvien terveyden suojelemiseksi puhtaasti tieteellisistä syistä. TBT-sopimuksen sovellusala koskee kaikkia kaupan teknisiä esteitä (etiketöinti, standardit, koostumukset, jne.) ja sillä tähdätään kaupan perusteettomien teknisten esteiden vähentämiseen. SPS- ja TBT-sopimuksissa varmistetaan, että ennalta varautumisen periaatetta sovelletaan riittävästi WTO:n oikeusjärjestyksessä tätä kuitenkaan explisiittisesti mainitsematta. 4.1.7. TSK on komission kanssa samaa mieltä siitä, että EU:lla on oikeus vahvistaa asianmukainen, perusteltu ja pohjustettu ympäristön, ihmisten terveyden sekä eläinten ja kasvien hyvinvoinnin suojelun taso. EU monipuolistaa siten suhtautumistaan vahvistaakseen sen vaikutusta kansainvälisellä ja monenkeskisellä tasolla. 5. Erityishuomioita tiedonannossa määritellyistä suuntaviivoista 5.1. Suuntaviivojen tarkoitus 5.2. Jotta saataisiin annettua selkeämpi kuva ennalta varautumisen periaatteesta, sen soveltamisen tulee olla evolutiivista ja aikojen ja tapahtumien mukaan vaihtelevaa. Avaintekijät objektiivisen tiedon saannille on määriteltävä mahdollisimman laajalla oikeusperustalla, on luotava edellytykset mahdollisimman yhdenmukaiselle oikeuskäytännölle sekä määriteltävä poliittiset suuntaviivat. 5.3. Talous- ja sosiaalikomitea on komission kanssa samaa mieltä siitä, että ennalta varautumisen periaatteesta on kehittynyt yleisperiaate, joka koskee etenkin ympäristönsuojelua ja laajemmassa mielessä myös ihmisten terveyttä sekä eläinten ja kasvien hyvinvointia. 5.4. Todettuaan, että ennalta varautumisen periaatteella on sekä valtiokohtaiset että kansainväliset juuret, etenkin WTO-sopimusten ansiosta, TSK tukee komission käsitystä, että Euroopan yhteisöllä on selkeä oikeus vahvistaa suojelun tasoa aloilla, joita periaate koskee. Periaatteelle on saatava vakiintunut soveltamismuoto jo senkin takia, että se vaikuttaa EU:n toimintavapauteen ja katsantokantoihin, joita unioni puolustaa ja kannattaa kansainvälisellä ja monenkeskisellä tasolla riskinhallinnan suhteen. 5.5. Ennalta varautumisen periaatteen pohjalta voidaan turvautua kahdenlaisiin toimenpiteisiin. 5.5.1 Toiminnasta tai toimimattomuudesta päättäminen on yksin päätöksentekijöiden, tässä tapauksessa poliittisen tai hallinnollisen vastuutahon tehtävä. 5.5.2. TSK toteaa, että ennalta varautumisen periaatetta voidaan soveltaa monin tavoin. Näin voidaan ottaa huomioon eri alojen ongelmat ilman että aina on päätettävä lopullisista toimista, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeudellisia vaikutuksia, joita tuomioistuimet pystyvät valvomaan. 6. Täytäntöönpano 6.1. Komission mukaan ennalta varautumisen periaatteeseen perustuvan lähestymistavan toteuttaminen olisi aloitettava riskin objektiivisesta arvioinnista, jonka kussakin vaiheessa olisi mahdollisuuksien mukaan määritettävä tieteellisen epävarmuuden aste. 6.2. Riskinarvioinnin ja -hallinnan välillä on kuitenkin perustavalaatuinen ero. Riskinarviointi on annettava tehtäväksi puolueettomille asiaan erikoistuneille tutkijoille tai ainakin puolueettomien ammattitoverien on saatava tarkastaa suoritetut arvioinnit. Riskinhallinta sekä päätökset siitä, milloin ja millä tavalla ennalta varautumisen periaatteeseen turvaudutaan, taas ovat päättäjien harteilla. 6.3. Ennalta varautumisen periaatteen ehkäisevää vaikutusta voidaan vahvistaa ainoastaan - mahdollisimman avoimella päätöksentekoprosessilla - laajojen keskustelujen avulla saavutetulla perusteellisella valistuksella ja tiedotuksella. 6.4. Ennalta varautumisen periaatteen on rakennuttava siten, että se ohjaa päätöksentekoa epävarmoissa olosuhteissa: muodollista riskinarviointia ja tieteellisten epävarmuuksien toteamista varten olisi tehokkuuden ja toimivuuden nimissä määriteltävä kiinteä aikataulu. 7. Laukaiseva tekijä 7.1. Tiedonannossa todetaan, että kaikkien asiaan liittyvien tahojen on oltava mahdollisimman tiiviisti mukana tarkastelemassa erilaisia riskinhallintavaihtoehtoja kun riskinarvioinnin tulokset ovat saatavilla; menettelyn olisi oltava mahdollisimman avoin. 7.2. Näin voidaan lisätä riskinarvioinnin avoimuutta, parantaa sen laatua ottamalla mukaan lisätietoa ja uusia tuloksia sekä vahvistaa riskinarvioinnin uskottavuutta ja arvostusta. 7.3. Laukaisevana tekijänä on siten ennemminkin tieteellinen epävarmuus kuin toteamus. 7.4. Laukaisevan tekijän toteaminen on yksin päättäjien asia. 7.5. Jotta prosessista saadaan avoin, eri vaihtoehtojen on oltava selkeästi esillä ja ymmärrettävästi selitettyinä, ja kaikkien asiaan liittyvien tietojen (riskinarviointi, tieteelliset tulokset, avoimet vaihtoehdot) on oltava saatavissa: avoimuuden on oltava täydellistä - perusteltuja poikkeustapauksia lukuunottamatta. 8. Suhteellisuus 8.1. Komission mukaan ennalta varautumisen periaatteeseen perustuvien toimenpiteiden pitäisi olla oikeassa suhteessa tarvittuun suojelutasoon sekä lievennettävään tai poistettavaan riskiin nähden. 8.2. Koska kielteiset vaikutukset tulevat usein esiin vasta erittäin pitkän ajan kuluttua altistumisesta, syy-seuraussuhteita on vaikea todistaa tieteellisesti. Siksi ennalta varautumisen periaatteeseen tulisi turvautua useammin, etenkin heikkojen ennusmerkkien ollessa kyseessä. Tämän takia täytyy ottaa huomioon toimenpiteiden suhteellisuus, kun reagoidaan riskiin, jonka vaikutukset näkyvät mahdollisesti vasta kaukana tulevaisuudessa. 9. Tasavertaisuus 9.1. Tiedonannossaan komissio toteaa, että toimenpiteissä on noudatettava tasavertaisuutta. 9.2. TSK kannattaa tasavertaista kohtelua samankaltaisissa olosuhteissa, jos se on objektiivisesti perusteltua. 10. Yhtenäisyys 10.1. Tiedonannon mukaan toimenpiteiden on oltava yhtenäisiä samankaltaisissa tilanteissa tai tilanteissa, joissa on hyödynnetty samankaltaisia lähestymistapoja, jo toteutettujen toimenpiteiden kanssa. 10.2. TSK kannattaa tätä kriteeriä. Ennalta varautumisen periaatteen pohjalta valittujen toimenpiteiden on oltava laadultaan ja vaikutuksiltaan verrannollisia sellaisten saman alan toimenpiteiden kanssa, joita käytetään kaikkien tieteellisten tulosten ollessa käytettävissä. 11. Etujen ja haittojen tarkastelu 11.1. Komission mielestä ennalta varautumisen periaatteeseen perustuviin toimenpiteisiin on sisällyttävä taloudellinen kustannus-hyötyanalyysi, jotta riski saadaan laskettua kaikille osapuolille hyväksyttävälle tasolle. 11.2. Yhteiskunnalle, ihmisten terveydelle ja ympäristölle haitallisia vaikutuksia ei voi eikä saa arvioida ainoastaan taloudelliselta pohjalta, kuten taloudellisia ja eettisiä seuraamuksia ei voi mitata ainoastaan kustannus-hyötyanalyysin avulla. 11.3. Etujen ja haittojen tarkastelu sijoittuu tieteellisen arvioinnin ja riskinhallintamenetelmän valinnan väliin. Se sisältää kustannus-hyötyanalyyseja ja siinä pitäisi tarkastella muitakin kuin kulloiseenkin aiheeseen liittyviä taloudellisia seikkoja (sosiaalinen ja kulttuurinen hyväksyttävyys, aistinvaraiset ominaisuudet, jne.). Tarkastelu ei saisi millään tavalla vaikuttaa yhteiskunnan määrittelemään kansalaisten suojelun tasoon, vaan sen tulee olla pelkkä apu koko yhteiskunnalle parhaan riskinhallintamenetelmän valinnassa. 11.4. Taloudellisista kustannus-hyötyanalyyseista tulisi ilmetä Euroopan unionin riskinhallintajärjestelmästä koituvat kustannukset ja edut kokonaisuudessaan, mutta myös eriteltynä jokaisen riskinhallinnan puitteissa esiintyvän sosiaalisen ja taloudellisen sektorin suhteen. Analyysit eivät saa rajoittua pelkästään mittaamaan rahallisia kustannuksia ja etuja vaan niissä tulee ottaa huomioon kokonainen ryhmä indikaattoreita, kuten työllisyys, kilpailukyky ja markkinat. 11.5. Prosessin lopuksi vastuutaho voi valita sopivimman riskinhallintamenetelmän omien prioriteettiensa ja poliittisten velvoitteidensa pohjalta. Päättäjän on tunnettava päätöksiensä seuraukset kaikille osapuolille, jotta hän voi tarvittaessa tarjota niille tasoittavia toimenpiteitä riskinhallinnan puitteissa. 12. Todistustaakka 12.1. Komission tiedonannon mukaan ennalta varautumisen periaatteelle perustuvia toimenpiteitä toteutettaessa on määriteltävä, kenen vastuulla on tuottaa täydellistä riskinarviointia varten tarvittavat tieteelliset todisteet. 12.2. TSK yhtyy komission näkemykseen, jonka mukaan todistustaakkaa ei voida yleisesti siirtää tuottajalle, valmistajalle tai maahantuojalle. Komitea katsoo kuitenkin, että nimenomaisen ennakkoluvan saaneissa tapauksissa todistustaakan siirto voi olla mahdollinen erityisesti jos kyseessä ovat aineet, joita pidetään jo ennakolta vaarallisina tai mahdollisesti vaarallisina tietyllä altistustasolla. 13. Uusien tieteellisten tietojen tarkastelu 13.1. Tiedonannon mukaan ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti toteutettujen toimenpiteiden on oltava väliaikaisia ja voimassa kunnes löydetään puuttuvat tieteelliset tiedot ja saadaan aikaiseksi objektiivisempi riskinarviointi. 13.2. TSK kannattaa tätä periaatetta, semminkin kun tarvitaan tarkempaa tieteellistä tutkimusta, jotta saataisiin uusia tutkimustuloksia ja objektiivinen riskinarviointi olisi mahdollinen. Tieteellisten lisätietojen hankkimiseksi tarvitaan usein aikaa, eikä prosessia saa jarruttaa pitkillä ja monimutkaisilla lainsäädännöllisillä ja poliittisilla esteillä. 14. Päätelmät 14.1. TSK kiittää komissiota konkreettisesta oppaasta sellaisia toimia varten, joihin sovelletaan ennalta varautumisen periaatetta. 14.2. TSK tukee komission käsitystä, että poliittisen päättäjän tehtävä on valita toiminnan ja toimimattomuuden välillä ja että periaatteen käyttöönotossa on sovellettava edellä määriteltyä säännöstöä. Komitea kehottaa komissiota selventämään riskianalyysimenetelmiä sekä asettamaan ennalta varautumisen periaatteen soveltamisen suuntaviivat yhteyteen, johon kuuluvat myös hallintajärjestelmät, kyseeseen tulevien instituutioiden väliset yhteydet sekä erityisesti kaikkien sidosryhmien liittäminen prosessiin. 14.3. Talous- ja sosiaalikomitea pitää ensiarvoisen tärkeänä, että Euroopan unioni pyrkii mahdollisuuksien mukaan kansainväliseen yhteisymmärrykseen ennalta varautumisen periaatteen soveltamismuodoista. Bryssel 12. heinäkuuta 2000. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Beatrice Rangoni Machiavelli