EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 06.11.1996 
KOM(96)560 lopull. 
EUROOPAN UNIONIN JÄSENVALTIOIDEN TALOUDELLINEN 
LÄHENTYMISKEHITYS VUONNA 1996 
(perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa määrätty kertomus) 
(kommission esittämä) 

SISÄLLYSLUETTELO 
Sivu 
1. JOHDANTO 5 
2. KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN JA EUROOPAN 
KESKUSPANKKIJÄRJESTELMÄN PERUSSÄÄNNÖN KANSSA 7 
2.1 Kansallisen lainsäädännön muuttaminen Euroopan unionista 
tehdyn sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen 
2.2 Asian kannalta merkitykselliset perustamissopimuksen ja Euroopan 
keskuspankkijärjestelmän perussäännön määräykset 
2.3 Kansallisen lainsäädännön tarkastelu 
2.4 Käynnissä olevat lainsäädäntöhankkeet 
Kehikko: Keskuspankkilainsäädännön tarkastelu: havainnollistavia esimerkkejä 
3. HINTAVAKAUS 19 
3.1 Hintavakautta koskevat perustamissopimuksen määräykset 
3.2 Väliaikaisella kuluttajahintaindeksillä mitattu hintavakaus 
3.3 Inflaatiokehitys EMU:n toisen vaiheen aikana 
3.4 Hintakehityksen lähentymisen kestävyys 
Kehikko Inflaation viitearvon laskenta 
Kehikko: Väliaikaisten ja kansallisten kuluttajahintaindeksien erot 
4. JULKISEN TALOUDEN TILA 32 
4.1 Liiallinen alijäämä 
4.2 Julkisen talouden tilan kehitys vuonna 1996 
4.3 Julkisen talouden vakauttaminen EMU:n toisen vaiheen aikana 
4.4 Julkisen talouden lähentymisen kestävyys 
Kehikko: Liiallisen alijäämän menettely 
5. VALUUTTAKURSSIT 45 
5.1 Valuuttakursseja koskevat perustamissopimuksen määräykset 
5.2 Valuuttakurssien vakauden tarkempi analysointi 
6. PITKÄAIKAISET KOROT 50 
6.1 Korkojen lähentyminen 
6.2 Pitkäaikaisten korkojen viimeaikainen kehitys 
6.3 Selittävät tekijät ja arviointi 
Kehikko: Maakohtaiset tiedot ja viitearvo korkoja koskevan 
lähentymisperusteen arvioimiseksi 
7. TÄYDENTÄVIÄ TIETOJA 59 
7.1 Ecun kehitys 
7.2 Markkinoiden yhdentymisen tulokset 
7.3 Vaihtotaseen tila ja kehitys 
7.4 Yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien kehitys 
8. YHTEENVETO 72 
8.1 Yleisarvio 
8.2 Yhteenveto jäsenvaltioittain 
TAULUKOT: 
3.1 Inflaatiovauhtien lähentyminen 
3.2 Keskimääräinen inflaatiovauhti 
3.3 Yksityisen kulutuksen deflaattori ja kuluttajahintaindeksi 
3.4 Inflaatiovauhtien lähentyminen mitattuna viitearvon eri laskentatavoilla, VKHI 
3.5 Väliaikaisten ja kansallisten kuluttajahintaindeksien ero 
3.6 Inflaatiovauhtien lähentyminen väliaikaisilla ja kansallisilla kuluttajahintaindekseillä 
mitattuna 
4.1 Julkisyhteisöjen alijäämä 
4.2 Julkisyhteisöjen bruttovelka 
4.3 Julkisyhteisöjen toteutuneen ja suhdannetasoitetun alijäämän muutos edellisestä vuodesta 
4.4 Julkisyhteisöjen alijäämän suhdannetasoitus vuonna 1996 
4.5 Muut velan määrää lisäävät tekijät kuin alijäämä 
4.6 Tulojen ja menojen osuudet vuosina 1993 ja 1996 
4.7 Julkisyhteisöj en investoinnit j a alij äämä 
4.8 Julkisyhteisöjen alijäämätavoitteet vuodelle 1997 
6.1 Jäsenvaltioiden pitkäaikaisten korkojen lähentyminen 
6.2 Pitkäaikaisten korkojen kehitys 
6.3 Pitkien korkojen viimeaikainen kehitys 
7.1 Vaihtotase 
7.2 Työvoimakustannukset 
7.3 Tuontihintainflaatio 
7.4 Tuontihintojen vaikutus loppukäytön deflaattoriin 
7.5 Nimellisen efektiivisen valuuttakurssin muutos suhteessa 23 teollisuusmaahan 
7.6 Välillisen verotuksen muutosten vaikutukset kuluttajahintaindeksiin 
8.1 Jäsenvaltioiden lähentymiskehitys vuonna 1996 
KUVIOT: 
3.1 EUR 15:n ja jäsenvaltioiden VKHI 
3.2 Väliaikaiset kuluttajahintaindeksit (VKHI) 
4.1 Julkisyhteisöjen alijäämä 
4.2 Julkisyhteisöjen bruttovelka 
4.3 Julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 1993-1996 
5.1 Valuuttakurssimekanismin vahvimman ja heikoimman valuutan välinen ero 
5.2 Vaihtelut valuuttakurssimekanismin sisällä 
5.3 Valuuttakurssien vakaus Saksan markkaan nähden 
6.1 Pitkäaikaisten korkojen viimeaikainen kehitys 
6.2 Pitkäaikaisten korkojen lähentyminen 
6.3 Valtion obligaatioiden tuoton keskiarvo EU:ssa 
7.1 Kansainväliset hyödykehinnat 
1. JOHDANTO 
Tämä kertomus on laadittu noudattaen perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohtaa, jossa 
vaaditaan komissiota antamaan neuvostolle kertomuksia jäsenvaltioiden edistymisestä talous- ja 
rahaliiton (EMU:n) toteuttamiseen liittyvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien täyttämisessä. 
Euroopan rahapoliittinen instituutti on samalla tavoin velvoitettu laatimaan kertomuksia 
neuvostolle. 
Kertomukset ovat ensimmäinen askel perustamissopimuksen 109 j artiklassa määrätyssä 
menettelyssä, jonka mukaisesti valtion- tai hallitusten päämiesten kokoonpanossa kokoontuva 
neuvosto päättää määräenemmistöllä viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1996 ensimmäistä 
kertaa, täyttääkö jäsenvaltioiden enemmistö yhtenäisvaluutan vahvistamiseksi vaadittavat 
edellytykset ja onko yhteisön aiheellista siirtyä kolmanteen vaiheeseen. 
Käytännössä on ollut selvää jo jonkin aikaa, että huolimatta jäsenvaltioiden huomattavasta 
menestyksestä kaikilla lähentymisen osa-alueilla sekä talous- ja rahaliiton muiden valmisteluiden 
suhteen, suurin osa jäsenvaltioista ei ole vielä saavuttanut riittävää kestävää lähentymistä. Tämä 
johtuu pääasiassa siitä, että useissa jäsenvaltioissa tilanne julkistalouden kestävyyden suhteen ei 
vielä ole tyydyttävä. Eurooppa-neuvosto tuli jo Madridin kokouksessaan joulukuussa 1995 siihen 
tulokseen, että olosuhteet eivät olleet otolliset aikaiselle kolmanteen vaiheeseen siirtymiselle, 
mutta vahvisti EMU:n kolmannen vaiheen alkavan 1 päivänä tammikuuta 1999. Firenzen 
kokouksessaan kesäkuussa 1996 Eurooppa-neuvosto vahvisti kolmannen vaiheen alkamispäivän. 
Päätökset siitä, mitkä jäsenvaltiot siirtyvät ensimmäisinä yhtenäisvaluutan käyttöön, tehdään 
mahdollisimman varhaisessa vaiheessa vuonna 1998. 
Tämän kertomuksen tarkoitus on siis täyttää perustamissopimuksen muodolliset vaatimukset, 
mutta myös tarkastella lähentymisen nykyistä vaihetta ja kansallisen lainsäädännön 
yhteensopivuutta perustamissopimuksen velvoitteiden kanssa samoin kuin tarkastella edistystä, 
joka on saavutettu EMU:n toisen vaiheen alettua 1 päivänä tammikuuta 1994. 
Kertomuksen rakenne noudattaa perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa määrättyä 
menettelyä. Toisessa luvussa tutkitaan, onko kunkin jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö (sen 
kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna) sopusoinnussa perustamissopimuksen 
107 ja 108 artiklan sekä Euroopan keskuspankkijärjestelmän (EKPJ:n) perussäännön kanssa. 
Seuraavissa neljässä luvussa (3-6) tarkastellaan vuorotellen jäsenvaltioiden lähentymistä jokaisen 
neljän lähentymisperusteen eli hintojen vakauden, julkisyhteisöjen rahoitusaseman, 
valuuttakurssien ja pitkien korkojen suhteen. Seuraavaksi tarkastellaan 7 luvussa kehitystä useilla 
muilla aloilla, jotka on otettava huomioon komission ja rahapoliittisen instituutin kertomuksissa: 
ecun kehitystä, markkinoiden yhdentymisen tuloksia, vaihtotasetta, yksikkötyökustannuksia ja 
muita hintaindeksejä. Viimeisessä luvussa (8 luvussa) tehdään yhteenveto kertomuksen 
päätelmistä. 
Edinburghissa tehdyn sopimuksen mukaisesti Tanska on ilmoittanut, että se ei osallistu EMU:n 
kolmanteen vaiheeseen, mutta sitoutuu täysin osallistumaan taloudelliseen ja rahapoliittiseen 
yhteistyöhön EMU:n toisen vaiheen aikana. Tanskassa tapahtunut kehitys on sisällytetty 
kertomukseen tämä mielessä pitäen. 
Vaikka Yhdistynyt kuningaskunta on ilmoittanut neuvostolle pöytäkirjan N:o 111 kohdan 
mukaisesti, ettei se aio siirtyä kolmanteen vaiheeseen vuonna 1997, se voi kuitenkin liittyä 
myöhemmin, joten Yhdistyneessä kuningaskunnassa tapahtunut kehitys on myös otettu mukaan 
tähän kertomukseen. 
Tämän kertomuksen ja rahapoliittisen instituutin kertomuksen lisäksi komissio toimittaa 
neuvostolle erikseen suosituksen perustamissopimuksen 109 j artiklan 2 kohdassa tarkoitettua 
arviointia varten. 
2. KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN JA EUROOPAN KESKUSPANKKUÄRJESTELMÄN 
PERUSSÄÄNNÖN KANSSA 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan toisen lauseen mukaan kyseisen artiklan 
perusteella laadituissa kertomuksissa tarkastellaan, onko kunkin jäsenvaltion kansallinen lainsää­
däntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, sopusoinnussa tämän 
sopimuksen 107 ja 108 artiklan sekä EKPJm perussäännön kanssa. 
Tämä luku on omistettu kyseiselle tarkastelulle. Ensimmäisessä jaksossa esitetään yhteenveto 
muutoksista, joita kansallisiin lainsäädäntöihin on tehty Euroopan unionista vuonna 1992 tehdyn 
sopimuksen jälkeen. Toisessa jaksossa kerrataan asian kannalta merkitykselliset 
perustamissopimuksen ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön määräykset. 
Kolmannessa jaksossa tarkastellaan kansallisen keskuspankkilainsäädännön tarkistamisen tuloksia 
näiden määräysten pohjalta. Jaksossa luetellaan ne määräykset, jotka ovat edelleen 
yhteensopimattomia pemstamissopimuksen tai pemssäännön vaatimusten kanssa ja joita oletetaan 
muutettavan ennen Euroopan keskuspankkijärjestelmän perustamista. Neljännessä jaksossa 
esitellään lainsäädännölliset uudistukset, joita suunnitellaan parhaillaan kolmatta vaihetta varten. 
2.1 Kansallisen lainsäädännön muuttaminen Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 
aUekirjoittamisen jälkeen 
Euroopan unionista tehdyn sopimuksen allekirjoittamisen ja voimaan tulon jälkeen monien 
kansallisten keskuspankkien perussääntöjä on muutettu sopimuksen mukaisiksi. 
Osalla näistä muutoksia on pyritty varmistamaan, että noudatetaan perustamissopimuksen 104 
artiklaa, jossa kielletään keskuspankkien luotot julkiselle sektorille sekä 104 a artiklaa, jossa 
kielletään antamasta valtion tai julkis-oikeudellisille laitoksille erityisoikeuksia rahoituslaitoksis­
sa. Nämä säännöt ovat olleet voimassa toiseen vaiheen alusta alkaen. Jäsenvaltiot ovat 
sopeuttaneet sääntelyjärjestelmänsä tyydyttävällä tavalla näihin vaatimuksiin, eikä suuria 
vaikeuksia ole esiintynyt. 
Ranskassa Banque de Francen perussääntöä muutettiin vuonna 1993. Vastuu rahapolitiikan 
muotoilusta ja täytäntöönpanosta on annettu "rahapolitiikan neuvostolle", joka ei saa pyytää tai 
ottaa vastaan ohjeita hallitukselta tai miltään muulta laitokselta, kun taas kaikista muista pankin 
johtamiseen liittyvistä asioista on vastuussa "yleisneuvosto". Pankin tavoite hintojen vakauden 
varmistamisesta on lisäksi määritelty uudelleen. 
Espanja muutti Banco de Espanan lainsäädäntöä vuonna 1994. Laissa määrätään hintatason 
vakaus rahapolitiikan ensisijaiseksi tavoitteeksi, jonka määrittää ja toteuttaa pankki. Hallitusta tai 
mitään muuta julkisen vallan edustajaa kielletään antamasta rahapolitiikan tavoitteita tai 
täytäntöönpanoa koskevia ohjeita pankille. 
Belgiassa rajoitettiin vuoden 1993 muutoksella hallituksen komissaarin ja valtiovarainministerin 
vastustus- ja hylkäämisoikeuksia sellaisissa asioissa, jotka koskevat rahapolitiikan määrittelyä ja 
8 
täytäntöönpanoa, valuuttatoimien suorittamista, virallisen valuuttavarannon hallussapitoa ja 
hoitoa ja maksujärjestelmien moitteettoman toiminnan edistämistä. 
Italiassa valta päättää diskonttokoroista siirrettiin valtiovarainministeriltä Banca dTtalian 
pääjohtajalle vuonna 1992. Banca d' Italialle on lisäksi annettu vastuu päättää varantojen 
suuruudesta tietyin rajoituksin ja valvoa maksujärjestelmiä. 
Portugalissa hyväksyttiin vuonna 1995 muutokset Banco de Portugalia koskevaan lakiin. Laissa 
määriteltiin uudelleen muun muassa pankin päätavoite eli hintatason vakauden ylläpitäminen 
ottaen huomioon hallituksen yleisen talouspolitiikan. 
2.2 Asian kannalta merkitykselliset perustamissopimuksen ja Euroopan 
keskuspankkijärjestelmän perussäännön määräykset 
Perustamissopimuksen 107 artiklassa varmistetaan, että Euroopan keskuspankkijärjestelmä toimii 
ilman kolmansien osapuolten ohjeita. Artikla kuuluu seuraavasti: 
"Käyttäessään sille tällä sopimuksella ja EKPJm perussäännöllä annettuja valtuuksiaan tai 
suorittaessaan niillä sille annettuja tehtäviään ja velvollisuuksiaan EKP tai kansallinen keskus­
pankki taikka EKP m tai kansallisen keskuspankin päätöksentekoelimen jäsen ei pyydä eikä ota 
ohjeita yhteisön toimielimiltä tai laitoksilta, jäsenvaltioiden hallituksilta eikä miltään muultakaan 
taholta. Yhteisön toimielimet ja laitokset sekä jäsenvaltioiden hallitukset sitoutuvat kunnioitta­
maan tätä periaatetta ja pidättymään yrityksistä vaikuttaa EKP m tai kansallisten keskuspankkien 
päätöksentekoelinten jäseniin heidän suorittaessaan tehtäviään. " 
Perustamissopimuksen 108 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot muuttamaan kansallista 
lainsäädäntöään EMU:n vaatimusten mukaisiksi: 
"Jokainen jäsenvaltio huolehtii siitä, että viimeistään päivänä, jona EKPJ perustetaan, sen 
kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, on 
sopusoinnussa tämän sopimuksen ja EKPJm perussäännön kanssa. " 
Artiklalla tarkoitetaan kansallisen lainsäädännön sopusointua perustamissopimuksen määräysten 
kanssa yleensä. Tähän sisältyy sopusointu perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdan kanssa, 
jossa määritellään Euroopan keskuspankkijärjestelmän tavoitteet ja jonka kaksi ensimmäistä 
lausetta kuuluvat seuraavasti: 
"EKPJm ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta. EKPJ tukee yleista 
talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saa­
vuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta. " 
Euroopan keskuspankkijärjestelmän perussäännön1 14.2 artikla sisältää sääntöjä toimikauden 
turvaamisesta: 
Ks. perustamissopimuksen Pöytäkirja (N:o 3). 
"Kansallisten keskuspankkien perussäännöissä on erityisesti määrättävä, että keskuspankin 
pääjohtajan toimikausi on vähintään viisi vuotta. Pääjohtaja voidaan erottaa tehtävästään 
ainoastaan, jos hän ei enää täytä niitä vaatimuksia, joita hänen tehtävänsä edellyttävät, tai jos 
hän on syyllistynyt vakavaan rikkomukseen... " 
Jokaiselle edellä kuvatuista määräyksistä rajoitetaan kansallisista keskuspankkia koskevaa 
lainsäädäntöä: 
• Euroopan keskuspankkijärjestelmää koskevien tehtävien suorittamisen osalta 
perustamissopimuksen 107 artiklassa ilmaistut kiellot ja velvoitteet koskevat samalla tavoin 
Euroopan keskuspankkia ja kansallisia keskuspankkeja. Koska 107 artiklan ensimmäisessä 
lauseessa muotoillut kiellot on osoitettu kansallisille keskuspankeille ja niiden 
päätöksentekoelimille, näyttää siltä, että kolmansien osapuolten oikeudet antaa ohjeita missä 
muodossa tahansa eivät olisi yhteensopivia kieltojen kanssa. Kaikkia kansallisia määräyksiä, 
joiden tarkoitus tai seuraus on se, että hallitus yrittää vaikuttaa kansallisen keskuspankin 
päätöksentekoelimiin näiden suorittaessa tehtäviään, on lisäksi tarkasteltava yhdessä 107 
artiklan toisen lauseen kanssa. Käsitteen "päätöksentekoelimet" on ymmärrettävä tarkoittavan 
mitä tahansa kansallisen keskuspankin elintä, jonka päätöksillä voi olla vaikutusta Euroopan 
keskuspankkijärjestelmää koskevien tehtävien suorittamiseen. 
• Pemstamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdassa määritelty päätavoite on kohdistettu Euroopan 
keskuspankkijärjestelmälle, joka pemssäännön 1.2 artiklan mukaan muodostuu Euroopan 
keskuspankista ja kansallisista keskuspankeista. Tämän vuoksi Euroopan 
keskuspankkijärjestelmän jokaisen jäsenen tavoitteen on oltava sopusoinnussa 105 artiklan 1 
kohdan kanssa. 
• Euroopan keskuspankkijärjestelmän pemssäännön 14.2 artikla on osoitettu yksinomaan 
kansallisille keskuspankeille; kansallisen lain yhteensopimattomuus artiklassa asetettujen 
rajojen kanssa edellyttää kansallisen lain muuttamista. 
• Näiden perustamissopimuksessa ja perussäännössä annettujen yhteensopivuutta edellyttävien 
erityisten määräysten lisäksi on todennäköisesti olemassa monia - luonteeltaan usein teknisiä -
kansallisia sääntöjä, jotka voivat olla ristiriidassa sen kanssa, että Euroopan keskuspankin 
määräykset menevät kansallisten keskuspankkien määräysten edelle. Nämä säännöt on 
poistettava, jotta uudet yhteensopivat säännöt voivat tulla voimaan kolmannen vaiheen 
alkaessa niissä jäsenvaltioissa, joita ei koske poikkeus, ja sellaisissa valtioissa, joita koskee 
poikkeus tai joilla on erityinen asema, siinä vaiheessa kun nämä siirtyvät täydellisesti 
rahaliittoon. 
On syytä palauttaa mieliin muutamia määräyksiä, jotka koskevat kansallisen lain muuttamisen 
aikataulua ja vastaavien sääntöjen maantieteellistä kattavuutta. Euroopan keskuspankin on heti 
perustamisensa jälkeen vuoden 1998 alkupuolella tehtävä päätöksiä, jotka määräävät etukäteen 
sen rahapolitiikan 1 päivästä tammikuuta 1999. Tämän vuoksi 108 artiklassa määrätään, että 
lainsäädännön sopusointu on saavutettava viimeistään kyseisenä päivänä. Lisäksi 109 e artiklan 5 
kohdassa kehotetaan jäsenvaltioita aloittamaan tarvittaessa menettely, jolla niiden keskuspankkien 
itsenäisyys toteutuu toisen vaiheen aikana. 
10 
Keskuspankkien itsenäisyyttä koskevan pemstamissopimuksen 107 artiklan ja kansallisen 
lainsäädännön muuttamista ja keskuspankkien perussääntöjä koskevan 108 artiklan soveltamisen 
suhteen perustamissopimuksessa ei erotella toisistaan jäsenvaltioita, joita koskee poikkeus, ja 
niitä, joita ei koske poikkeus (katso pemstamissopimuksen 109 k artiklan 3 kohta). 
Tanskaa kohdellaan jäsenvaltiona, jota koskee poikkeus (pöytäkirjan N:o 12 2 artikla). Tämän 
vuoksi sen keskuspankin pemssäännön on oltava sopusoinnussa 107 ja 108 artiklan kanssa. 
Siinä tapauksessa, että Yhdistynyt kuningaskunta ei osallistu kolmanteen vaiheeseen, pöytäkirjan 
N:o 11 2 artikla vapauttaa sen pemstamissopimuksen 107 ja 108 artiklan soveltamisesta. 
Pemstamissopimuksen 109 e artiklan 5 kohdan sanamuodon vuoksi Yhdistynyt kuningaskunta on 
vapautettu velvoitteesta käynnistää keskuspankkinsa itsenäistymiseen johtava prosessi, kunnes se 
ilmoittaa siirtyvänsä kolmanteen vaiheeseen. 
Pemstamissopimuksen 107 artiklassa tehdään selväksi, että vaatimukset sopusoinnusta 
pemstamissopimuksen ja pemssäännön kanssa rajoittuvat Euroopan keskuspankkijärjestelmään 
liittyviin tehtäviin. Näihin kuuluvat pemstamissopimuksen 105 artiklan 2 kohdassa ja 
pemssäännön 3.1 artiklassa määrätyt perustehtävät, joita ovat yhteisön rahapolitiikan 
määritteleminen ja toteuttaminen, valuuttamarkkinatoimien suorittaminen pemstamissopimuksen 
109 artiklan mukaisesti, jäsenvaltioiden virallisten valuuttavarantojen hallussapito ja hoito ja 
maksujärjestelmien moitteettoman toiminnan edistäminen. 
2.3 Kansallisen lainsäädännön tarkastelu 
Keskuspankkien perussäännöt heijastavat erilaisia kansallisia perinteitä ja institutionaalisia 
rakenteita ja useat ominaisuudet, kuten keskuspankin oikeudellinen muoto, sen tavoitteiden ja 
tehtävien määrittely, rahapolitiikan välineet, suhteet kansalliseen kansanedustuslaitokseen ja 
yhteiskunnallis-taloudellisiin ryhmiin, päätöksentekoelinten rakenne ja kokoonpano ja 
rahoitussäännöt, vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltioiden välillä. Jos pidetään 
pemstamissopimuksen 105 ja 107 artiklaa ja keslaispankkijärjestelmän perussäännön 
14.2 artiklaa mittapuina, jäsenvaltioiden nykyisen lainsäädännön tarkastelu johtaa seuraaviin 
päätelmiin: monet kansallisen lainsäädännön ominaispiirteet vastaavat Euroopan yhteisön 
oikeudessa asetettuja rajoja. Useissa tapauksissa tarvitaan kuitenkin muutoksia. Useissa 
jäsenvaltioissa lainsäädäntöaloitteet tällaisten muutosten toteuttamiseksi ovat edenneet pitkälle 
(ks. 2.4 jakso). 
Muutamissa jäsenvaltioissa lainsäädäntö antaa muille elimille mahdollisuuden antaa 
keskuspankille rahapolitiikan hoitamiseen liittyviä ohjeita. Tämä ei ole sopusoinnussa EMU:n 
kolmannen vaiheen vaatimusten kanssa. 
Useissa jäsenvaltioissa on voimassa muita lainsäädännöllisiä määräyksiä, joiden vaikutukset 
voivat johtaa lähes samaan kuin kolmansien osapuolten oikeus antaa suoria ohjeita. Tällaisia 
määräyksiä ovat muiden elinten oikeus puuttua Euroopan keskuspankin tekemiin päätöksiin, 
oikeus osallistua rahapolitiikkaa koskeviin äänestyksiin, oikeus tulla kuulluksi ennen 
keskuspankin päätöksentekoa, keskuspankin riittämätön rahoituksellinen itsenäisyys tai jäsenyys 
keskuspankin päättävissä elimissä ja keskuspankkijärjestelmän ulkopuolisissa elimissä. Eräissä 
tapauksissa on vaikea vetää rajaa yhteensopivien ja yhteensopimattomien määräysten välille, 
mutta on selvää, että useimmat tämän tyyppiset määräykset on muutettava. 
11 
Muutamassa jäsenvaltiossa pääjohtajan toimikauden turvaamista koskevat säännökset eivät ole 
sopusoinnussa keskuspankkijärjestelmän pemssäännön 14.2 artiklan määräysten kanssa. 
Kehikossa "Keskuspankkilainsäädännön tarkastelu: havainnollistavia esimerkkejä" kuvataan 
joitain asiaa selventäviä kansallisen lainsäädännön säännöksiä. 
2.4 Käynnissä olevat lainsäädäntöhankkeet 
Irlannissa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Suomessa ja Belgiassa, jossa muutos tulee olemaan 
perusteellisempi kuin vuonna 1993, alustava työ keskuspankkia koskevan kansallisen 
lainsäädännön muuttamiseksi on hyvässä vauhdissa. 
Irlannissa maan keskuspankkia (Central Bank of Ireland) koskeva lakialoite sisältää määräyksiä 
pankin osallistumisesta maksujärjestelmään, tilastojen laadinnasta, vakavaraisuuden valvonnasta 
sekä päätöstentekoelinten jäsenten asemasta, mukaan lukien johtajien toimikausi, joka on rajattu 
viiteen vuoteen. 
Luxemburgissa Luxemburgin keskuspankkia (Institut Monétaire Luxembourgeois) ja 
Luxemburgin rahataloudellista asemaa koskeva lakiesitys jätettiin parlamentille joulukuussa 
1993. Laki, jonka käsittely on edelleen kesken, koskee muun muassa Luxemburgin 
rahainstituutin tavoitteita ja tehtäviä. 
Alankomaissa valtiovarainministerin ja keskuspankin (Nederiandsche Bank) välisissä 
keskusteluissa keskuspankkia koskevan lainsäädännön muuttamisesta EMU: a varten on edetty 
pitkälle. 
Suomessa annetussa lainsäädäntöesityksessä käsitellään erityisesti eduskunnan 
pankkivaltuusmiesten tulevaa roolia rahapolitiikassa, pääjohtajan toimikauden vähimmäispituutta 
ja erottamisen syitä. 
Belgiassa hallitus suunnittelee antavansa lähitulevaisuudessa ehdotuksen 
keskuspankkilainsäädännön laajasta uudistuksesta. Lakiesityksellä pyritään yhteensovittamaan 
toisaalta perustamissopimus ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän ohjesääntö ja toisaalta Belgian 
keskuspankin ohjesääntö. 
12 
KESKUSPANKKILAINSÄÄDÄNNÖN TARKASTELU: HAVAINNOT IISTÄ VTA 
ESIMERKKEJÄ 
Yhteensopivuus pemstamissopimuksen 107 artiklan kanssa 
Seuraavat oikeudet näyttävät olevan vastoin tai loukkaavan 107 artiklassa ilmaistuja kieltoja tai 
sitoumuksia: 
a. Yleinen oikeus antaa ohjeita 
Määräykset, jotka alistavat kansallisen keskuspankin ohjeille, ovat ristiriidassa 
keskuspankkien velvoitteen kanssa olla pyytämättä tai ottamasta vastaan ohjeita. 
Englannin keskuspankkia koskevan lain 4 jakso2 
. "Kuultuaan pankin pääjohtajaa valtiovarainministeriö voi toisinaan antaa pankille sellaisia 
ohjeita, joiden se katsoo olevan yleisen edun kannalta tarpeellisia". 
Oikeus antaa tällaisia ohjeita on yhteensopimatonta pemstamissopimuksen kanssa myös 
silloin, kun keskuspankki voi vastustaa ohjeita mutta joutuu lopulta myöntymään. 
Alankomaiden keskuspankkia koskevan lain 26 artikla 
"1. Kuultuaan pankin hallintoneuvostoa ministeri voi antaa pankin hallitukselle sellaisia 
ohjeita, joiden hän katsoo olevan tarpeellisia pankin politiikan asianmukaiseksi 
yhteensovittamiseksi hallituksen raha- ja talouspolitiikkojen kanssa. Jäljempänä 2 kohdassa 
säädettyä lukuun ottamatta pankin hallitus noudattaa tällaisia ohjeita. 
2. Jos pankin hallitus vastustaa edellä 1 kohdassa tarkoitettuja ohjeita, se voi ilmoittaa 
tämän majesteetille. Majesteetti päättää, onko ohjeita noudatettava. 
3. (...). 
2 Kuten edellä on jo maimttu, Pöytäkirjan N:o 11 määräysten mukaisesti 107 artiklaa ei sovelleta 
Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, ellei Yhdistynyt kuningaskunta ilmoita aikomuksestaan liittyä 
kolmanteen vaiheeseen. 
13 
4. Jos majesteetti päättää, että ohjeita on noudatettava, pankin hallituksen vastalauseet ja 
majesteetin päätökset julkaistaan Nederiandsche Staatscourantissa, mikäli tämä ei 
majesteetin mielestä ole vastoin kansallista etua ". 
Suomen Pankin ohjesäännön 15 pykälä 
"Pankin hallintoa ja hoitoa valvovat eduskunnan pankkivaltuusmiehet, noudattaen tätä 
ohjesääntöä ja eduskunnan heille antamaa johtosääntöä. " 
Saman ohjesäännön 17 pykälä 
"Pankkivaltuusmiesten asiana on määrätä Suomen Pankin peruskorko sekä muut Suomen 
Pankin soveltamat korot tai niiden rajat. " 
b. Oikeus hyväksyä, keskeyttää, perna tai lykätä kansallisen keskuspankin päätös 
Tällaiset määräykset muodostavat oikeuden antaa tietyntyyppisiä ohjeita; arviointi on sama 
kuin yleisen ohjeidenmyöntämis-oikeuden suhteen. 
Saksan keskuspankkia koskevan lain 13 artiklan 2 kohta 
"Liittohallituksen jäsenillä on oikeus osallistua keskuspankkineuvoston kokouksiin. Heillä ei 
ole oikeutta äänestää mutta he voivat ehdottaa aloitteita. Jäsenten vaatimuksesta päätöstä 
lykätään enintään kahdella viikolla". 
c. Oikeus kieltää päätöksiä oikeudellisin perustein 
Hallituksen oikeus valvoa keskuspankin päätösten laillisuutta vaikuttaa yhteensopimattomalta 
107 artiklan kanssa. Tämä pitää paikkansa myös silloin, kun hallituksen oikeutta voidaan 
käyttää ainoastaan epäsuorasti. 
Portugalin keskuspankkia koskevan lain 43 artikla 
"1. Pääjohtajalla on ratkaiseva ääni kokouksissa, joissa hän on puheenjohtajana, ja 
pääjohtaja voi lykätä johtokunnan tai johtajien komiteoiden päätösten voimaantuloa jos ne 
hänen mielestään ovat vastoin lakia, maan tai pankin etua. 
2. Lykkäämisestä ilmoitetaan hallitukselle valtiovarainministerin kautta, ja lykkäämisen 
katsotaan rauenneen, ellei ministeristä vahvista sitä viidentoista päivän kuluessa sen 
tekemisestä. " 
14 
d. Oikeus toimia kansallisen keskuspankin päätöksentekoelimissä ja osallistua niiden 
äänestyksiin 
Kolmansien osapuolten oikeus äänestää päätöksissä, jotka liittyvät 105 artiklan 2 kohdassa 
määriteltyihin keskuspankkijärjestelmän tehtäviin, on ristiriidassa kolmansien osapuolten 
sitoumuksen kanssa olla vaikuttamatta tällaisiin päätöksiin. 
Irlannin keskuspankkia koskevan lain 14 artikla 
"Pankkia johtaa ja hoitaa tämän ohjesäännön mukaisesti johtokunta, joka muodostuu 
(a) pääjohtajasta ja (b) muista johtajista, joiden määrästä ministeri päättää ajoittain 
(enintään yhdeksän eikä milloinkaan enemmän kuin kaksi johtajaa ministeriöstä)... 
Ministeriötä edustavat johtajat hoitavat tehtäväänsä ministerin pyynnöstä, ja ministeri voi 
erottaa heidät tehtävistään milloin haluaa. " 
e. Oikeus tulla kuulluksi ennen kuin kansallinen keskuspankki tekee päätöksen 
Pemstamissopimuksen 107 artiklalla ei tietenkään estetä kansallisten keskuspankkien ja 
hallituksen, parlamentin tai muiden valtiollisten elinten välistä yhteistyötä tai vuoropuhelua. 
Tällaisista yhteyksistä ja raportoinnista määrätään useissa pemstamissopimuksen 
määräyksissä. Kysymys on siitä, hyödyntääkö hallitus virallista mekanismia, jonka tarkoitus 
on vaikuttaa kansallisen keskuspankin lopulliseen päätökseen. Nimenomainen velvollisuus 
kuulla poliittisia elimiä ennen päätöstä on tällainen mekanismi eikä näytä olevan 
sopusoinnussa 107 artiklan toisen lauseen kanssa. 
Ruotsin keskuspankkia koskevan lain 42 artikla 
"Ennen kuin keskuspankki tekee merkittävän rahapoliittisen päätöksen, sen on kuultava 
hallituksen nimittämää ministeriä. Jos kuuleminen ei ole mahdollista ja kyseessä ovat 
poikkeukselliset syyt, keskuspankki voi tehdä tällaisen päätöksen ilman kuulemista. " 
f. Oikeus puuttua etukäteen keskuspankin budjettiin 
Kuten edellisessä kohdassa tässäkään ei ole aina helppo erottaa toisistaan rajoitteita, joihin 
kansallisten keskuspankkien on alistuttava, ja yrityksiä vaikuttaa keskuspankkien 
päätöksentekoelinten jäseniin heidän työssään. Kansallisen keskuspankin on tietenkin oltava 
taloudellisessa vastuussa toiminnastaan. Toisaalta keskuspankille asetettu vaatimus 
hyväksyttää budjettinsa etukäteen voi johtaa tilanteeseen, jossa keskuspankki ei voi 
itsenäisesti hyödyntää tarvittavia varoja hoitaakseen tehtävänsä. 
15 
Espanjan keskuspankkia koskevan lain 4.2 artikla 
"Keskuspankin hallituksen hyväksyttyä pankin käyttökuluja ja investointeja koskeva 
budjettiluonnoksen 21.1 g artiklan mukaisesti, luonnos toimitetaan hallitukselle, joka antaa 
sen Espanjan parlamentille hyväksymistä varten. Pankin budjetti perustuu arvioihin, eikä 
sitä konsolidoida valtion budjetin muiden sektoreiden kanssa. " 
g. Keskuspankin päättävien elinten jäsenten jäsenyys Euroopan keskuspankkijärjestelmän 
ulkopuolisissa elimissä 
Jäsenyys ulkopuolisissa elimissä voi aiheuttaa eturistiriitoja kansalliseen keskuspankkiin 
kohdistuvien velvollisuuksien ja ulkopuolisen tehtävän välillä (pääjohtajien kohdalla lisäksi 
Euroopan keskuspankkiin kohdistuvien velvollisuuksien suhteen). Näyttää kuitenkin olevan 
vaikeaa laatia yleistä sääntöä tällaisen jäsenyyden yhteensopivuudesta tai 
yhteensopimattomuudesta 107 artiklan kanssa. Keskeistä on, hoitaako keskuspankin elimen 
jäsen muita tehtäviä, jotka voivat vaarantaa hänen henkilökohtaisen riippumattomuutensa. 
Itävallan keskuspankkia koskevan lain 22 artikla 
"(3) Yleisneuvoston jäseniä voivat olla vain sellaiset Itävallan kansalaiset, jotka voivat tulla 
valituiksi kansallisneuvostoon. Yleisneuvoston jäsenet ovat merkittävässä asemassa jollain 
taloudellisen toiminnan alalla, lakimiehiä tai taloustieteilijöitä. Jäseniin kuuluu seuraavien 
alojen edustajia: 
1. pankit 
2. teollisuus 
3. kauppa ja pienyritykset 
4. maatalous 
5. toimihenkilöt ja työntekijät. 
(4) Yleisneuvoston jäsen ei voi olla liittotasavallan tai osavaltion vakinaisessa palveluksessa 
eikä kansallisneuvoston, liittohallituksen tai osavaltion hallituksen jäsen. Liittotasavallan 
vakinaisessa palveluksessa olevia henkilöitä koskeva sääntö ei koske yliopistoiden oikeus- tai 
taloustieteiden professoreja. Enintään neljä yleisneuvoston jäsentä voi toimia päätoimisesti 
pankkihallinnossa; tällainen henkilö ei voi olla pankin pääjohtaja tai varapääjohtaja." 
Yhteensopivuus Euroopan keskuspankkijärjestelmän pemssäännön 14.2 artiklan kanssa 
Pemssäännön 14.2 artiklassa käsitellään pääjohtajien toimikausia toimikauden pituuden ja 
erottamisperusteiden pohjalta. 
16 
a. Pääjohtajien toimikausi 
Pemssäännön 14.2 artiklassa määrätään pääjohtajien toimikaudelle vähimmäispituus eli viisi 
vuotta. Tämän vuoksi perussääntöjä, joissa toimikausi on lyhempi, on muutettava. 
Perussäännöt, joissa ei erikseen määrätä toimikauden vähimmäispituudesta, täyttävät 
vähimmäispituutta koskevan vaatimuksen, jos erottamispemsteet rajoittuvat pemssäännön 
14.2 artiklan toisessa alakohdassa mainittuihin tapauksiin (ks. jäljempänä). 
Kreikan keskuspankin perussäännön 29 artikla 
"Pääjohtaja ja varapääjohtajat (...) nimitetään (...) hallituksen päätöksellä neljäksi 
vuodeksi pankin johtokunnan ehdotuksesta (...). " 
Italian keskuspankin perussäännössä ei ole mainintaa pääjohtajan toimikauden pituudesta 
eikä erottamissyistä. 
Italian keskuspankin perussäännön 19 artikla 
"Johtokunta voi nimittää ja erottaa pääjohtajan, toimitusjohtajan ja kaksi 
varatoimitusjohtajaa. " 
Saksan keskuspankkia koskevan lain 7 artiklan 3 kohta 
"Liittotasavallan presidentti nimittää liittohallituksen ehdotuksesta pääjohtajan, 
varapääjohtajan ja muut johtokunnan jäsenet. Ennen nimityksiä liittohallitus kuulee 
keskuspankkineuvostoa. Johtokunnan jäsenet nimitetään kahdeksaksi vuodeksi tai 
poikkeustapauksissa lyhyemmäksi ajaksi, mutta vähintään kahdeksi vuodeksi. " 
b. Syyt pääjohtajan erottamiselle 
Pemssäännön 14.2 artiklalla pyritään estämään nimittämismenettelyyn osallistuvia 
viranomaisia erottamasta pääjohtajaa mielivaltaisesti. Koska pemssääntöön sisältyy tältä osin 
kansallisen lainsäädännön sisältöä koskevia erityissääntöjä, kaikki sen vastaiset määräykset 
on muutettava. 
17 
Luxemburgin keskuspankkia koskevan lain 12 artiklan 3 kohta 
"Hallitus voi ehdottaa suurherttualle johdon erottamista, jos hallituksen ja johdon välillä 
vallitsee perustavaa laatua oleva erimielisyys keskuspankin politiikasta ja sen tehtävien 
suorittamisesta. Tässä tapauksessa erottaminen koskee koko johtoa. Samoin hallitus voi 
ehdottaa suurherttualle johdon yksittäisen jäsenen erottamista, mikäli tästä tulee pysyvästi 
kykenemätön hoitamaan tehtäviään. Hallitus kuulee keskuspankin neuvostoa ennen 
ehdotuksen antamista suurherttualle. " 
Belgian keskuspankin perussäännön 44 artikla 
"Kuningas nimittää pääjohtajan ja voi erottaa tämän pysyvästi tai väliaikaisesti. " 
Yhteensopivuus pemstamissopimuksen 105 artiklan kanssa 
Vaatimus, että kaikkien Euroopan keskuspankkijärjestelmän jäsenten tavoitteiden on vastattava 
105 artiklan 1 kohtaa, ei tarkoita sitä, että tämän kohdan sanamuoto olisi jäljennettävä kaikissa 
tapauksissa kansallisiin perussääntöihin. Itse asiassa eri jäsenvaltiot ovat muotoilleet 
keskuspankkinsa tavoitteet aivan eri lailla. Tämä kuvastaa osittain sitä, että keskuspankkien 
pemssäännöt ovat peräisin eri vuosikymmeniltä. Kaikissa muotoiluissa on kuitenkin vältettävä 
herättämästä epäilystä siitä, että kyseinen pankki ei olisi sitoutunut pemstamissopimuksessa 
määriteltyyn ensisijaiseen tavoitteeseen. 
Tanskan keskuspankkia koskevan lain N:o 1161 artikla3 
"Tanskan kansallisen pankin tavoite on ylläpitää turvallinen ja varma rahajärjestelmä tässä 
maassa sekä helpottaa ja säännellä rahaliikennettä ja luotonantoa. " 
Koska Tanska on ilmoittanut neuvostolle, ettei se aio osallistua kolmanteen vaiheeseen, Tanskan 
keskuspankkia koskevaa lainsäädäntöä ei tämän suhteen tarvitse muuttaa. 
18 
Muut lakisääteiset vaatimukset, jotka kansallisten keskuspankkien on täytettävä ollakseen 
erottamaton osa Euroopan keskuspankkijärjestelmää 
Pemssäännön 14.3 artiklan mukaan kansalliset keskuspankit ovat erottamaton osa Euroopan 
keskuspankkijärjestelmää ja toimivat Euroopan keskuspankin suuntaviivojen ja ohjeiden 
mukaisesti. Tästä periaatteesta seuraavien kansallisen lain muutosten laajuus käy paremmin ilmi, 
kunhan valmistelutyö Euroopan keskuspankin oikeudellisten puitteiden laatimiseksi alkaa. On 
selvää, että kansalliset erikoisuudet ovat edelleen sallittuja siinä määrin kun ne eivät vaikuta 
yhteisen rahapolitiikan tehokkuuteen ja yhtenäisyyteen. 
Valtiollisten elinten toimivaltaa seteleiden liikkeelle laskemisessa koskevat säännöt ovat 
esimerkki tapauksesta, jossa kansalliset lakisääteiset määräykset eivät noudata Euroopan 
keskuspankin sääntöjä. 
19 
3. HINTAVAKAUS 
3.1 Hintavakautta koskevat perustamissopimuksen määräykset 
Hintavakauden arviointiperuste määritellään pemstamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa 
siten, että hintatason korkeatasoisen vakauden toteutuminen on ilmeistä, jos inflaatiovauhti on 
lähellä korkeintaan kolmen hintatason vakauden parhaiten saavuttaneen jäsenvaltion 
inflaatiovauhtia. 
Lähentymispemsteista tehdyssä pöytäkirjassa 6 täsmennetään 109 j artiklan 1 kohdassa määrätty 
hintavakaus. Pöytäkirjan 1 artiklassa säädetään, että jäsenvaltio on inflaation kannalta lähentynyt 
riittävästi, jos se on saavuttanut kestävän hintatason vakauden ja tarkasteluajankohtaa edeltävän 
vuoden aikana todetun keskimääräisen inflaatiovauhdin, joka ylittää enintään 
1,5 prosenttiyksiköllä enintään kolmen hintatason vakauden parhaiten saavuttaneen jäsenvaltion 
inflaatiovauhdin. Inflaatiovauhti mitataan kuluttajahintaindeksin avulla yhtäläisin perustein ottaen 
huomioon kansallisten määritelmien erot. 
Kansallisten kuluttajahintaindeksien käsitteet, menetelmät ja käytännöt eroavat toisistaan 
huomattavasti. Näin ollen jotta inflaatio voidaan mitata yhtäläisin pemstein kuten pöytäkirjassa 6 
edellytetään, neuvosto antoi 23 päivänä lokakuuta 1995 asetuksen (N:o 2494/95), jossa 
säädetään kansallisten kuluttajahintaindeksien yhdenmukaistamisesta kahdessa vaiheessa. 
Ensimmäisessä vaiheessa edellytetään 109 j artiklan 1 kohdassa määrättyä kertomusta eli käsillä 
olevaa kertomusta varten, että maaliskuuhun 1996 mennessä päätetään niin sanotuista 
väliaikaisista kuluttajahintaindekseistä (VKHI). Näillä on tarkoitus pienentää eroja, joita on 
havaittu tavaroiden ja palvelujen sisällyttämisessä nykyisiin kansallisiin indekseihin. 
Väliaikaisia kuukausittaisia kuluttajahintaindeksejä on julkaistu tammikuusta 1996 lähtien siten, 
että aikasarja ulottuu tammikuuhun 1994. Ensimmäisenä yhdenmukauttamistoimenpiteenä 
jätettiin VKHI:n ulkopuolelle ne kansallisten indeksien tavara- tai palveluryhmät, joiden osalta 
nykyiset käytännöt vaihtelevat selvimmin jäsenvaltioiden kesken. VKHI:hin ei lasketa mukaan 
omistusasumisen laskennallista vuokraa, terveys- ja koulutuspalveluja eikä erinäisiä muita eriä 
kuten asuntolainakorkoja, rahoituspalveluja, vakuutuksia, pakettilomamatkoja eikä tiettyjä 
paikallisviranomaisten tarjoamia palveluja. Toisaalta väliaikaisiin kuluttajahintaindekseihin 
lasketaan mukaan tiettyjä eriä, kuten alkoholin tai tupakan hinnat, joita ei joissakin 
jäsenvaltioissa lasketa mukaan kansallisiin indekseihin. Vaikka VKHI:t eivät olekaan täysin 
vertailukelpoisia, niiden katsotaan toistaiseksi tarjoavan kansallisia indeksejä 
vertailukelpoisemman perustan inflaatiovauhtien lähentymisen arvioimiseksi jäsenvaltioissa. 
Tammikuuksi 1997 suunnitellussa toisessa vaiheessa on tarkoitus ottaa käyttöön vertailukelpoiset 
yhdenmukaistetut indeksit (YKHI), jotka perustuvat yhteisiin määritelmiin ja menetelmiin, kuten 
samojen tavaroiden ja palvelujen mukaanlaskemiseen kaikissa jäsenvaltioissa ja mm. viitejakson, 
otantamenetelmien, painojen tarkistamistiheyden sekä demografisen ja maantieteellisen 
kattavuuden yhdenmukaistamiseen. 
20 
3.2 Väliaikaisella kuluttajahintaindeksillä mitattu hintavakaus 
3.2.1 Viimeaikainen kehitys 
Väliaikaisten kuluttajahintaindeksien aikasarjat ovat saatavina ainoastaan tammikuusta 1994 
lähtien. Tästä syystä inflaatiokehitystä voidaan arvioida tämän indeksin perusteella vasta 
tammikuusta 1995 lähtien. Vuoden 1995 alusta lähtien on vallinnut yleinen suuntaus kohti entistä 
hitaampaa inflaatiota ja inflaatiovauhtien lähentymistä. Väliaikaisella kuluttajahintaindeksillä 
mitattu inflaatio (prosentuaalisena muutoksena edellisvuoden vastaavasta ajankohdasta) koko 
yhteisössä oli 2,8 prosenttia tammikuussa 1995 ja laski 2,4 prosenttiin syyskuussa 1996. Tämä 
on ennätyksellisen alhainen inflaatiovauhti eikä kaukana siitä, mitä voitaisiin kutsua 
hintavakaudeksi. 
Niissä seitsemässä jäsenvaltiossa, joissa vuotuinen inflaatiovauhti oli alle 2,5 prosenttia 
tammikuussa 1995 (Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Luxemburg, Alankomaat ja Suomi), 
hintojen nousuvauhti joko hidastui edelleen tai vakiintui alhaiselle tasolle seuraavien 20 
kuukauden kuluessa (ks. kuvio 3.1). Kolmessa niistä neljästä valtiosta, joissa vuotuinen 
inflaatiovauhti oli ollut 2,5 ja 3 prosentin välillä vuoden 1995 alussa (Irlanti, Itävalta ja Ruotsi, 
poikkeuksena oli Yhdistynyt kuningaskunta), se lähestyi alle kahta prosenttia vuoden 1996 
puolivälissä. Hidastuminen oli selvintä Ruotsissa, jossa vuotuinen inflaatiovauhti laski alle 
yhteen prosenttiin tämän vuoden elokuun jälkeen. Yhdistyneessä kuningaskunnassa kehitys kohti 
hintavakautta on osoittautunut asteittaiseksi ja jonkin verran epävakaaksi, mutta inflaation 
hidastumiskehitys on vahvistunut vuoden 1996 aikana elpymisen jatkumisesta ja punnan 
aiemmista heikentymispaineista huolimatta. 
Muissa jäsenvaltioissa on saavutettu näkyvää edistystä inflaation hillitsemisessä, mutta 
hintavakauden taso ja inflaatiovauhtien lähentyminen ei ole vielä riittävä. Espanjassa ja Italiassa 
inflaatio kiihtyi huolestuttavasti vuoden 1995 ensimmäisellä puoliskolla, mikä johtui sekä maiden 
valuuttojen keväisestä heikkenemisestä aiheutuneesta tuontihintojen noususta että välillisen 
verotuksen kiristymisestä. Kuitenkin kummassakin maassa inflaatio oli nopeimmillaan vuoden 
1995 puolivälissä, jonka jälkeen sen on selvästi voitu havaita tasaisesti hidastuneen. Italiassa 
inflaatiovauhti oli 3,5 ja Espanjassa 3,6 prosenttia tämän vuoden syyskuussa. Espanjassa 
inflaation hidastuminen on kuitenkin pysähtynyt viime kuukausina, vaikka pohjainflaatio 
(jalostamattomien elintarvikkeiden ja energian hinnat poislukien) onkin edelleen hidastunut. 
Myös Portugalissa inflaatiovauhti kiihtyi äkillisesti viime vuoden keväällä, mutta nousu oli 
edellisiin maihin verrattuna paljon lievempi ja lyhytaikaisempi. Kuitenkin hidastuttuaan lähelle 
kahta prosenttia tämän vuoden maaliskuussa inflaatio kiihtyi viime kuukausina ja oli syyskuussa 
3,2 prosenttia. Kreikassa inflaatio hidastui tammikuun 1995 10,9 prosentista 8,1 prosenttiin 
syyskuussa 1996, mutta ylittää yhä huomattavasti yhteisön keskiarvon. 
21 
22 
3.2.2 Inflaatiovauhtien lähentyminen suhteessa viitearvoon 
Taulukko 3.1 
Inflaatiovauhtien lähentyminen 
(inflaatio mitattuna VKHLn 
prosenttimuutoksena) 
Väliaikaiset 
kuluttajahintaindeksit 
Kolme Joulukuu Syyskuu 
hintavakaudet- 1Q95(,) 1996<J) 
taan parasta 
maata __________________ 
B 1.4 
D - 1.3 
NL 1.1 1.2 
FIN LO 0.9 
Viitearvo (2) 2-7 2-6 
Viitearvon saavuttaneet jäsenvaltiot 
Lukumäärä: 9 10 
Jäsenvaltioita 15 15 
yht: 
B 1.4 1.6 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
F 1.7 2.1 
IRL(3) 2.4 2.1 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
FIN 1.0 0.9 
_S I - I 1.6 
(1) Kahdentoista kuukausi-indeksin 
aritmeettisen keskiarvon 
prosenttimuutos verrattuna 
edeltäneiden 12 kuukauden 
kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
(2) Tässä käytetty määritelmä: kolmen 
hintavakaudeltaan parhaan 
jäsenvaltion inflaatiovauhtien 
aritmeettinen keskiarvo, johon on 
lisätty 1,5 prosenttiyksikköä 
(3) Laskettu neljännesvuositietojen 
perusteella. 
_______ Komissio. Tässä kertomuksessa käytetään seuraavia 
operationaalisia määritelmiä (ks. kehikko "inflaation 
viitearvon laskenta" tähän liittyvien seikkojen 
käsittelystä). Jäsenvaltion inflaatio mitataan kahdentoista 
kuukausi-indeksin aritmeettisen keskiarvon 
prosentuaalisena muutoksena edellisen kauden 
kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisesta 
keskiarvosta1. Viitearvo lasketaan kolmen 
hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion inflaatiovauhdin 
aritmeettisena keskiarvona, johon lisätään 
1.5 prosenttiyksikköä. 
Sen jakson aikana, jolta viitearvo voidaan laskea2, 
viitearvo laski hiukan 2,7 prosentista joulukuussa 1995 
2.6 prosenttiin syyskuussa 1996 (ks. taulukko 3.1). 
Kyseisenä aikana kolmen parhaan maan viiteryhmän 
kokoonpano ei juuri muuttunut. Alankomaat ja Suomi 
ovat poikkeuksetta olleet mukana ryhmässä, kun taas 
Saksa on ollut Belgian tilalla kesäkuusta 1996 lähtien. 
Syyskuussa 1996 kymmenen jäsenvaltion 
keskimääräinen inflaatio oli alle viitearvon (Belgia, 
Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti3, Luxemburg, 
Alankomaat, Itävalta, Suomi ja Ruotsi) ja kahden maan 
(Portugalin ja Yhdistyneen kuningaskunnan) 
keskimääräinen inflaatiovauhti oli 0,4 prosenttiyksikköä 
viitearvoa korkeampi. Keskimääräinen inflaatio ylitti 
viitearvon 1,2 prosenttiyksiköllä Espanjassa ja 
2,1 prosenttiyksiköllä Italiassa. Kreikassa ero 
viitearvoon oli 5,8 prosenttiyksikköä (ks. taulukko 3.2). 
On syytä todeta, että tämä mittari eroaa tavallisesti käytetystä inflaatiovauhdista (laskettuna viimeisimmän 
kuukauden indeksin prosentuaalisena muutoksena 12 kuukautta aiemmin havaitusta indeksin arvosta), jota 
on käytetty kappaleessa 3.2.1 ja kuviossa 3.1. 
Väliaikaisten kuluttajahintaindeksien aikasarjat ovat saatavana ainoastaan tammikuusta 1994 lähtien. Tästä 
syystä aikaisin viitearvo voidaan laskea joulukuulta 1995. 
Irlannin osalta VKHI ja kansallinen KHI ovat saatavana vain neljännesvuosittain. 
23 
Taulukko 3.2 
Keskimääräinen intlaaltovaunu 
(mitattuna VKHLllä, prosenttimuutos) 
Väliaikaiset 
kuluttajahintaindeksit 
Joulukuu Syyskuu 
(i) (D 1995 1996 
B 1.4 1.6 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
EL 9.0 8.4 
E 4.7 3.8 
F 1.7 2.1 
IRL(2) 2.4 2.1 
I 5.4 4.7 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
P 3.8 3.0 
FIN 1.0 0.9 
S 2.9 1.6 
UK 3J 3.0 
EUR 3.0 2.7 
(1) Kahdentoista kuukausi-indeksin 
aritmeettisen keskiarvon 
prosenttimuutos verrattuna 
edeltäneiden 12 kuukauden kuukausi-
indeksien keskiarvoon. 
(2) Laskettu neljännesvuositietojen 
perusteella. 
Lähde: Komissio. Lähen<vmistilanne oli parempi svvskuussa 1996 kuin 
keskimääräinen inllaauo oli aiie viitearvon ja jolloin 
muiden maiden inflaatiovauhti oli kauempana 
viitearvosta kuin nyt. 
liJIilJlillilliWiiWIlliiiililllMJSS iiJlili)Jii!!llJJIIIIlJlillWlflllllJii;iilJ.ii!liillijl^ 
Kuvio 3.2 
u> Ffosättti^asto* Väliaikaiset kuluttajahiötaindeksit (VKHI) 
(1 % ltMuka«Bi«i«tJäk$tR mtS&<*t&Wft tesk&mj «ÉAottM *&$#«fi&jafeson it 
•Joulu 199S 
eaSyyg 1996 
m D IL E F a& 
*Kttbtmp<tômm mum tafetane + i$pmmtttytotöfää 
aatataaeatœaaa staateaaeataaaiatat 
24 
3.3 Inflaatiokehitys EMUm toisen vaiheen aikana 
Väliaikaisten kuluttajahintaindeksien kattaman rajallisen aikajakson vuoksi viimeaikaista 
inflaatiokehitystä ei voida tarkastella aiempaa kehitystä vasten. Hintavakauden tason ja 
inflaatiokehityksen kestävyyden tarkastelemiseksi kokonaisvaltaisella ja tasapainoisella tavalla on 
käytettävä muita inflaatioindikaattoreita kuten yksityisen kulutuksen deflaattoreita ja kansallisia 
kuluttajahintaindeksejä (KHI). Näiden erojen laajuutta selvitetään kehikossa "Väliaikaisten ja 
kansallisten kuluttajahintaindeksien väliset erot". 
Yksityisen kulutuksen deflaattorien ja KHI:n muutokset vahvistavat, että inflaatiokehitys on 
yhtenäistynyt huomattavasti yhteisössä EMU: n toisen vaiheen alettua tammikuussa 1994. 
Vuosien 1993 ja 1995 välisenä aikana inflaatio koko yhteisössä hidastui 4 prosentista kolmeen 
yksityisen kulutuksen deflaattorilla mitattuna ja 3,5 prosentista kolmeen KHLllä mitattuna. Tämä 
laskusuuntaus on jatkunut vuonna 1996 siten, että yhteisön keskimääräisen inflaation odotetaan 
tänä vuonna olevan hieman yli 2,5 % molemmilla mittareilla mitattuna (ks. taulukko 3.3). 
Maakohtaisesta kehityksestä saadaan yksityisen kulutuksen deflaattorin ja kuluttajahintaindeksin 
kehityksen perusteella samanlainen kuva kuin VKHLn perusteella. Inflaation havaitaan 
hidastuneen kaikissa yhteisön maissa, joskaan ei kaikkialla yhtä paljon. 
Valuuttakurssimekanismiin jo pitkään kuuluneissa jäsenvaltioissa (Alankomaissa, Belgiassa, 
Irlannissa, Luxemburgissa, Ranskassa, Saksassa ja Tanskassa) on jo ennestäänkin myönteinen 
inflaatiokehitys vahvistunut entisestään toisen vaiheen aikana. Kolme uutta jäsenvaltiota (Itävalta, 
Ruotsi ja Suomi) on lähentynyt tätä ykkösryhmää hintavakauden osalta. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa kuluttajahintaindeksin kehitykseen vaikuttavat suuresti 
asuntolainakorkojen muutokset. Tämä selittää suurelta osin indeksin laskun 1,6 prosenttiin 
vuonna 1993 ja sitä seuranneen, vuoteen 1995 asti jatkuneen nousun 3,5 prosenttiin. Samaten 
suurin osa kuluttajahintainflaation hidastumisesta vuoden 1996 ensimmäisen puoliskon aikana 
johtuu asuntolainakorkojen laskusta. Yksityisen kulutuksen deflaattori osoitti kuitenkin inflaation 
hidastuneen 3,5 prosentista vuonna 1993 2,6 prosenttiin vuonna 1995, ja sen odotetaan olevan 
hieman tätä hitaampaa vuonna 1996. 
25 
Taulukko 3.3 
Yksityisen kulutuksen deflaattori ja kuluttajahintaindeksi 
(kansallisena valuuttana, prosenttimuutos) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
CV 
CV ERM 
CV 
Non-ERM Yksityisen kulutuksen 
deflaattori 
1993 
3.0 
0.3 
3.9 
13.7 
5.5 
2.2 
1.9 
5.4 
7.0 
2.1 
3.4 
7.1 
4.2 
5.7 
3.5 
4A 
0.73 
0.62 
0.59 1994 
3.2 
1.7 
2.7 
10.8 
4.9 
2.1 
2.6 
4.6 
2.4 
2.7 
3.0 
4.8 
1.4 
3.1 
2.5 
3.3 
0.63 
0.35 
0.59 1995 
1.6 
2.1 
2.0 
9.3 
4.7 
1.7 
2.0 
5.8 
2.0 
0.9 
2.3 
4.2 
0.2 
2.7 
2.6 
3.0 
0.75 
0.48 
0.76 1996 
(1) 
2.0 
2.0 
1.8 
8.5 
3.6 
1.9 
2.0 
3.9 
1.7 
1.9 
2.0 
3.3 
0.9 
1.7 
2.5 
2.6 
0.66 
0.34 
0.63 Kuluttajahintaindeksi 
1993 
2.8 
1.3 
3.6 
14.4 
4.6 
2.1 
1.4 
4.5 
3.6 
2.6 
3.6 
6.4 
2.2 
4.6 
1.6 
3.4 
0.85 
0.49 
0.81 1994 
2.4 
2.0 
2.7 
10.9 
4.7 
1.7 
2.3 
4.0 
2.2 
2.8 
3.0 
5.2 
1.1 
2.2 
2.5 
3.1 
0.68 
0.40 
0.63 1995 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 
0.66 
0.41 
0.67 Syysk. 
96(2) 
1.8 
2.0 
1.6 
8.6 
3.8 
2.1 
1.8 
4.6 
1.3 
1.9 
1.8 
3.3 
0.5 
1.2 
2.6 
2.7 
0.74 
0.43 
0.66 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
(2) Kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisen keskiarvon 
prosenttimuutos verrattuna edeltäneiden 12 kuukauden 
kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
VK = variaatiokerroin (keskihajonnan suhde keskiarvoon). 
VK ERM on seuraaviin maihin sovellettava variaatiokerroin: B, DK, 
D, E, F, IRL, L, NL, P vuosina 1993 ja 1994. A laskettu mukaan 
vuosina 1995 ja 1996, FIN vuonna 1996. 
ERM:n ulkop. sisältää seuraavat: EL, I, UK 1993 ja 1994. FIN ja S 
mukana 1995 ja S myös 1996. 
Lähde: Komissio Muissa jäsenvaltioissa 
(Espanjassa, Italiassa, Kreikassa 
ja Portugalissa) tilanteen 
havaitaan selvästi parantuneen 
vuodesta 1993 lähtien, mutta 
Espanjassa ja Portugalissa 
inflaation hidastuminen 
keskeytyi keväällä 1996. 
Inflaation yleiseen 
hidastumiseen yhteisössä on 
liittynyt jäsenvaltioiden 
inflaatiovauhtien välisten erojen 
kutistuminen. Jäsenvaltioiden 
inflaation lähentymisen osoittaa 
variaatiokerroin4, joka on 
hajonnan tilastollinen mittari. 
Yksityisen kulutuksen 
deflaattorilla mitatun inflaation 
variaatiokerroin laski siten, että 
kun se vuonna 1993 oli 0,73 
koko yhteisön osalta, vuonna 
1996 se oli 0,66. Lähentymistä 
on tapahtunut vielä enemmän 
valuuttakurssimekanismiin 
kuuluvien maiden ryhmässä, 
joiden osalta variaatiokerroin 
laski 0,62:sta vuonna 1993 
0,34:een vuonna 1996. 
Toisaalta inflaatiovauhdin 
vaihtelu on edelleen 
huomattavasti suurempaa 
valuuttakurssimekanismin 
ulkopuolisten maiden ryhmässä. 
Variaatiokerroin osoittaa yksittäisten jäsenvaltioiden inflaatiovauhtien hajonnan kunakin vuonna suhteessa 
(yhteisön) keskimääräiseen inflaatiovauhtiin; mitä korkeampi arvo, sitä suurempi inflaatiovauhdin hajonta 
tiettynä vuonna. 
26 
3.4 Hintakehityksen lähentymisen kestävyys 
Yli vuosikymmenen ajan yhteisössä jatkunut inflaation lähentymiskehitys on suurelta osin 
seurausta perustavaa laatua olevista muutoksista kaikkien talouden toimijoiden asenteissa 
inflaatiota kohtaan 
Tärkeimpänä rakenteellisena muutoksena on epäilemättä ollut hintavakauteen tähtäävän 
rahapolitiikan määrätietoinen harjoittaminen. Useat jäsenvaltiot ovat asettaneet eksplisiittisiä 
inflaatiotavoitteita tai välitavoitteita (kuten rahan määrän kasvutavoite tai vaihtokurssitavoite) ja 
näiden mukaisesti harjoittaneet uskottavaa rahapolitiikkaa. 
Institutionaaliset muutokset, kuten budjettialijäämien keskuspankkirahoituksen kieltäminen ja 
julkisen sektorin erityisoikeuksien kieltäminen rahoituslaitoksissa (jotka tulivat voimaan toisen 
vaiheen alkaessa) sekä itsenäisyyden myöntäminen keskuspankeille (jota perustamissopimuksessa 
edellytetään ennen toisen vaiheen loppumista, ks. luku 2), ovat osaltaan lujittaneet 
jäsenvaltioiden vakauteen tähtäävän rahapolitiikan tehokkuutta ja uskottavuutta. 
Sen lisäksi, että rahapolitiikka vaikuttaa suoraan inflaatioon, se hillitsee hintojen nousua myös 
vaikuttamalla talouden toimijoiden käyttäytymiseen. Inflaation vastaista politiikkaa 
määrätietoisesti harjoittamalla rahapolitiikasta vastaavat viranomaiset lisäävät 
hintavakaustavoitteiden uskottavuutta ja vaimentavat osaltaan voimakkaasti inflaatio-odotuksia. 
Kymmenen viime vuoden aikana on vähitellen päästy maltilliseen nimellispalkkakehitykseen (ks. 
kappale 7.4.1). Tämä suuntaus viittaa siihen, että työmarkkinaosapuolet ovat entistä paremmin 
sisäistäneet hintavakaustavoitteen palkkaneuvotteluissa. 
Muut keskeiset rakenteelliset tekijät ovat vaikuttaneet merkittävästi yhteisössä nykyään 
vallitsevaan hitaan inflaation ympäristöön. Yhtenäismarkkinoiden loppuun saattaminen on luonut 
ja tulee jatkossakin hidastamaan hintojen nousua yritys- ja toimialatasolla lähinnä kahta kautta. 
Ensinnäkin kansallisten kaupan esteiden poistaminen on lisännyt kilpailua monien tavaroiden ja 
palvelujen markkinoilla ja sen seurauksena pienentänyt voittoja, jotka johtuivat epätäydellisestä 
markkinatilanteesta. Toiseksi lisääntynyt kilpailu on johtanut myös voimavarojen tehokkaampaan 
kohdentumiseen yhteisössä lisäten tarjontapuolen tehokkuutta. Tuotantokustannukset on näin 
ollen pidetty kurissa, millä on ilmeinen hintoja laskeva vaikutus. 
1980-luvun jälkeen useimmat jäsenvaltiot ovat muuttaneet finanssipolitiikkansa suuntaa. 
Harkinnanvaraisten finanssipoliittisten keinojen käyttö taloudellisen toiminnan säätelemiseksi 
katsotaan entistä useammin tehottomaksi ja jopa vahingolliseksi, koska pitkään jatkuneilla 
liiallisilla alijäämillä ja julkisen velan kasvamisella on ollut vakavia haittavaikutuksia tarjonnan ja 
inflaation kannalta. Alussa julkisen talouden tervehdyttämisessä onnistuttiin vaihtelevasti, mutta 
viime vuosina julkisten alijäämien alentamispyrkimykset ovat voimistuneet ja osoittautuneet 
uskottavammiksi, kuten selvitetään luvussa 4. Siirtyminen entistä kurinalaisempaan julkisen 
talouden hoitoon, jonka tavoitteena on julkisen talouden tasapaino keskipitkällä aikavälillä, on 
lisännyt hitaan ja vakaan inflaation odotuksia, mikä siten auttaa rahapolitiikan tehtävää saavuttaa 
ja säilyttää hintavakaus ja samalla entistä alhaisemmat korot. 
27 
Rakenteellisten tekijöiden ohella suhdannetekijät ovat myös osaltaan vaikuttaneet nykyisen 
suotuisan inflaatiokehityksen syntymiseen yhteisössä. Tuotannon tason pysyminen kapasiteetin 
täyskäyttöä vastaavan tason alapuolella on voimakkaasti hillinnyt yritysten halua nostaa hintoja 
tai sallia huomattavia palkankorotuksia. 
28 
INFLAATION VIITEARVON LASKENTA 
Pöytäkirjassa N:o 6 todetaan, että inflaation viitearvo olisi laskettava enintään kolmen 
hintavakauden parhaiten saavuttaneen jäsenvaltion vuoden aikana todetun keskimääräisen 
inflaatiovauhdin perusteella. 
Keskiarvon laskemisessa tässä kertomuksessa käytetään aritmeettista keskiarvoa eikä geometristä 
keskiarvoa, koska aritmeettinen keskiarvo on yleisimmin käytetty laskutapa. Aritmeettisen ja 
geometrisen keskiarvon välinen ero on lisäksi hyvin pieni erityisesti inflaation ollessa hidas. 
Vuoden mittaisen jakson mittaamisessa on kaksi vaihtoehtoa: joko käytetään kuukausi-
indikaattorin vuosimuutosta (esim. syyskuu 1996/syyskuu 1995) tai 12 viime kuukauden 
keskimääräistä muutosta näitä edeltäneistä 12 kuukaudesta. Ensimmäisen tavan etuna on, että se 
on yksinkertainen ja helposti ymmärrettävä. Haitat kuitenkin ovat tätä etua suuremmat. Tulokset 
voivat nimittäin vaihdella huomattavasti kuukaudesta toiseen johtuen mahdollisista vertailujakson 
vaikutuksista, jotka voivat aiheutua esimerkiksi välillisen verotuksen muutoksista. Tätäkin 
olennaisempaa on, että koska viitearvon pitäisi arvioida hintavakauden ja inflaatiokehityksen 
lähentymisen kestävyyttä, pitemmän jakson tarkasteleminen vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta. 
Viitearvon laskennassa käytettävien maiden lukumäärä voidaan valita usealla tavalla. 
Ensimmäisen laskentatavan mukaan viitearvo lasketaan yhden maan mukaan seuraavasti: 
Menetelmä 1: hintavakaudeltaan paras maa + 1,5 prosenttiyksikköä 
Menetelmä 2: hintavakaudeltaan toiseksi paras maa + 1,5 prosenttiyksikköä 
Menetelmä 3: hintavakaudeltaan kolmanneksi paras maa + 1,5 prosenttiyksikköä 
Toisen tulkintatavan mukaan laskettaisiin kahden tai kolmen maan keskiarvo seuraavasti: 
Menetelmä 4: kahden hintavakaudeltaan parhaan maan painottamaton keskiarvo 
+ 1,5 prosenttiyksikköä 
Menetelmä 5: kolmen hintavakaudeltaan parhaan maan painottamaton keskiarvo 
+ 1,5 prosenttiyksikköä 
Menetelmä 4: kolmen hintavakaudeltaan parhaan maan painotettu keskiarvo 
+ 1,5 prosenttiyksikköä. 
29 
Taulukko 3.4 
Inflaatiovauhtien lähentyminen mitattuna viitearvon eri laskentatavoilla, VKHI 
1. Paras maa +1,5 prosenttiyksikköä 
2. Toiseksi paras maa 
+1,5 prosenttiyksikköä 
3. Kolmanneksi paras maa 
+1,5 prosenttiyksikköä 
4. Kaksi parasta maata, 
painottamaton keskiarvo 
+1,5 prosenttiyksikköä 
5. Kolme parasta maata, 
painottamaton keskiarvo 
+1,5 prosenttiyksikköä 
6. Kolme parasta maata, painotettu 
keskiarvo +1,5 prosenttiyksikköä Joulukuu 1995 0) 
Viitearvo 
2.5 
2.6 
2.9 
2.5 
2.7 
2.7 Viitearvon 
saavuttaneiden 
jäsenvaltioiden 
lukumäärä 
0) 
9 
9 
9 
9 
9 
9 Syyskuu 1996(1) 
Viitearvo 
2.4 
2.7 
2.8 
2.6 
2.6 
2.8 Viitearvon 
saavuttaneiden 
jäsenvaltioiden 
lukumäärä 
(3) 
10 
10 
10 
10 
10 
10 
(1) Kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisen keskiarvon prosenttimuutos verrattuna 
edeltäneiden 12 kuukauden kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
(2) Painoina on käytetty käypähintaisen yksityisen kulutuksen arvoja vuonna 1995 (laskettu 
käyttäen ostovoimastandardeja). 
(3) Joulukuussa 1995 viitearvon saavuttaneet 9 maata: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN. 
Syyskuussa 1996 viitearvon saavuttaneet 10 maata: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN, S. 
Lähde: Komissio 
Näiden kuuden menetelmän mukaiset viitearvot on laskettu sekä joulukuulta 1995 että syyskuulta 
1996. Tätä kertomusta varten komissio on valinnut menetelmän 5. Taulukosta 3.4 nähdään, että 
viitearvon alittaneiden maiden lukumäärä on sama sekä joulukuussa 1995 että syyskuussa 1996 
riippumatta käytetystä menetelmästä. 
Näitä tuloksia selittäviä tekijöitä on kaksi. Ensinnäkin on merkittävä ryhmä maita, jotka ovat 
päässeet hitaaseen ja muiden kanssa yhteneväiseen inflaatioon kestävällä tavalla. Tästä syystä ei 
mukaanlaskettavien maiden määrällä eikä viiteryhmän kokoonpanolla ole suurta vaikutusta 
viitearvon suuruuteen. Toiseksi muiden jäsenvaltioiden inflaatiokehitys on yhä niin kaukana 
hitaan inflaation ryhmästä, että viitearvon pienet vaihtelut eivät merkitse sitä, että nämä maat 
alittaisivat viitearvon. 
30 
VÄLIAIKAISTEN JA KANSALLISIEN KULUTTAJAHINTAINDEKSIEN EROT 
Väliaikaisten ja kansallisten kuluttajahintaindeksien väliset erot riippuvat hyvin paljon 
kansallisten kuluttajahintaindeksien nykyisestä rakenteesta. 
Maissa, joissa kansalliset kuluttajahintaindeksit sisältävät terveydenhoidon ja omistusasumisen 
laskennallisten vuokrien kaltaisia tekijöitä, väliaikaiset kuluttajahintaindeksit ovat tyypillisesti 
kansallisia indeksejä alliaisemmat, koska näiden tekijöiden hinnat yleensä nousevat nopeammin 
kuin tavaroiden, joista käydään kansainvälistä kauppaa. Sen sijaan maissa, joissa kansallisesta 
indeksistä on jätetty alkoholin ja tupakan hinnat pois, ero väliaikaiseen indeksiin on positiivinen, 
koska näiden tuotteiden hintojen nousut ovat tyypillisesti keskimääräistä suuremmat. Maissa, 
joissa asuntolainakorot sisältyvät kansallisiin indekseihin, havaitaan epäsäännöllisiä eroja. 
Yhteisön tasolla ja usean maan osalta KHI:n ja VKHI:n väliset erot ovat vähäisiä vaihdellen 
±0,1 ja .±0,3 prosenttiyksikön välillä (ks. taulukko 3.5). Joidenkin maiden osalta erot 
vaihtelevat kuitenkin ±0,5 prosenttiyksiköstä lähes yhteen prosenttiyksikköön (Irlanti, 
Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). 
Taulukko 3.5 
Väliaikaisten ja kansallisten kuluttajahintaindeksien ero 
(prosenttimuutos) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL (3) 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1995{1) 
VKHI 
1.4 
2.3 
1.5 
9.0 
4.7 
1.7 
2.4 
5.4 
1.9 
1.1 
2.0 
3.8 
1.0 
2.9 
3.1 
3.0 KHI 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 Ero 
VKHI-
KHI 
-0.1 
0.2 
-0.3 
-0.3 
0.0 
-0.1 
-0.2 
0.2 
0.0 
-0.8 
-0.2 
-0.3 
0.0 
0.4 
-0.3 
-0.1 Maaliskuu 1996w 
VKHI 
1.7 
2.3 
1.4 
8.9 
3.4 
2.5 
2.1 
4.4 
1.3 
1.5 
1.8 
2.1 
1.1 
1.5 
3.0 
2.7 KHI 
2.0 
2.1 
1.7 
9.1 
3.4 
2.3 
2.0 
4.5 
1.2 
2.1 
1.8 
2.4 
0.6 
1.5 
2.7 
2.7 Ero 
VKHI-
KHI 
-0.3 
0.2 
-0.3 
-0.2 
0.0 
0.2 
0.1 
-0.1 
0.1 
-0.6 
0.0 
-0.3 
0.5 
0.0 
0.3 
0.0 Syyskuu 19960) 
VKHI 
2.1 
2.5 
1.3 
8.1 
3.6 
1.6 
2.2 
3.5 
1.5 
1.4 
2.2 
3.2 
1.2 
0.6 
2.9 
2.4 KHI 
1.9 
2.3 
1.4 
8.5 
3.6 
1.6 
1.4 
3.4 
1.4 
2.0 
2.0 
3.4 
0.6 
-0.1 
2.1 
2.3 Ero 
VKHI-
KHI 
0.2 
0.2 
-0.1 
-0.4 
0.0 
0.0 
0.8 
0.1 
0.1 
-0.6 
0.2 
-0.2 
0.6 
0.7 
0.8 
0.1 
(1) Vuosimuutos, %. 
(2) Prosenttimuutos edellisen vuoden vastaavasta kuukaudesta, kuukausiarvo/arvo 12 kk aikaisemmin 
(3) Neljännesvuositietojen perusteella mitattu. 
Lähde: Komissio 
31 
Taulukko 3.6 
Inflaatiovauhtien lähentyminen väliaikaisilla ja 
kansallisilla kuluttajahintaindekseillä mitattuna 
(prosenttimuutos) 
Kolme 
hintavakau­
deltaan parast 
maata 
B 
D 
F 
NL 
L 
FIN 
S 
Viitearvo (2) Väliaikaiset 
kuluttajahintaindeksit 
(1) 
Jouluk. 
(i) 
1995 
1.4 
1.1 
1.0 
2.7 Syysk. 
(i) 
1996 
1.3 
1.2 
0.9 
2.6 Kuluttajahintaindeksi 
(1) 
Jouluk. 
(i) 
1995 
1.5 
1.8 
LO 
2.9 Syysk. 
(O 1996 
1.3 
0.5 
1.2 
2.5 
Viitearvon saavuttaneet jäsenvaltiot 
Lukumäärä: 
Jäsenvaltioit 
yht.: 
B 
DK 
D 
F 
IRL (3) 
L 
NL 
A 
FIN 
S 9 
15 
1.4 
2.3 
1.5 
1.7 
2.4 
1.9 
1.1 
2.0 
1.0 10 
15 
1.6 
2.2 
1.3 
2.1 
2.1 
1.3 
1.2 
1.7 
0.9 
Ï.6 10 
15 
1.5 
2.1 
1.8 
1.8 
2.6 
1.9 
1.9 
2.2 
1.0 
2.5 10 
Î5 
1.8 
2.0 
1.6 
2.1 
1.8 
1.3 
1.9 
1.8 
0.5 
1.2 
(1) Kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisen 
keskiarvon prosenttimuutos verrattuna edeltäneiden 12 
kuukauden kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
(2) Tässä käytetty määritelmä: kolmen hintavakaudeltaan 
parhaan maan inflaatiovauhtien aritmeettinen 
keskiarvo, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. 
(3) Neljännesvuositietojen perusteella mitattu. 
Lähde: Komissio. Lisäksi on huomattava, että koska 
inflaatioperuste määritellään suhteessa 
muihin maihin eikä absoluuttisena 
arvona, VKHI:n käyttö ei merkittävästi 
vaikuta tuloksiin. Kuten taulukosta 3.6 
käy ilmi, viitearvoa noudattavien 
maiden lukumäärä ei muutu, jos KHI:tä 
käytetään VKHI:n sijaan. Kolmen 
inflaatioltaan alhaisimman jäsenmaan 
ryhmä ei kuitenkaan ole sama. 
32 
4. JULKISEN TALOUDEN TILA 
4.1 Liiallinen alijäämä 
Julkisyhteisöjen rahoitusaseman kestävyyttä koskevan arviointiperusteen täyttäminen riippuu, 
kuten 109 j artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa selvästi todetaan, siitä, onko jäsenvaltion 
julkisyhteisöjen rahoitusasema sellainen, että julkisyhteisöissä ei ole 104 c artiklan 6 kohdassa 
tarkoitettua liiallista alijäämää. Lähentymisperusteista tehdyn kuudennen pöytäkirjan 4 artiklassa 
todetaan seuraavasti: 
uTämän sopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu julkisyhteisöjen 
rahoitusasemaa koskeva arviointiperuste merkitsee, ettei jäsenvaltiota tarkasteluajankohtana koske 
tämän sopimuksen 104 c artiklan 6 kohdassa tarkoitettu neuvoston päätös liiallisen alijäämän 
olemassaolosta kyseisessä jäsenvaltiossa. " 
Tämän kertomuksen tarkoitus ei siten ole tehdä itsenäistä arviota siitä, täyttävätkö jäsenvaltiot tällä 
hetkellä julkisen talouden tilaa koskevan arviointiperusteen vai eivät. Tämä määritetään jo 
neuvoston päätöksissä liiallisen alijäämän olemassaolosta. Tämän luvun ensimmäinen osa kuvaa 
liiallisen alijäämän menettelyn soveltamista EMU:n toisen vaiheen aikana ja tällä hetkellä 
voimassa olevia päätöksiä liiallisen alijäämän olemassaolosta. Luvun muissa osissa luodaan 
katsaus jäsenvaltioiden julkista taloutta koskevaan viimeaikaiseen kehitykseen. 
Liiallisen alijäämän menettelyä koskevia määräyksiä (104 c artikla lukuun ottamatta 1, 9, 11 ja 14 
kohtaa sekä siihen liittyvä pöytäkirja 5) on sovellettu EMU:n toisen vaiheen alusta, tammikuusta 
1994 alkaen. Siitä lähtien komission ja neuvoston käytäntönä on ollut toteuttaa menettely 
vuosittain. Kunakin vuonna menettelyn eri vaiheet on toteutettu sen jälkeen, kun jäsenvaltiot ovat 
maaliskuussa toimittaneet julkista taloutta koskevat tiedot (kuten neuvoston asetuksessa (EY) N:o 
3605/93 edellytetään). Kehikko "Liiallisen alijäämän menettely" kuvaa menettelyn pääpiirteet 
toisen vaiheen aikana. 
Menettelyä ensimmäistä kerran sovellettaessa vuonna 1994 neuvosto päätti1 104 c artiklan 6 
kohdan mukaisesti, että silloisista kahdestatoista jäsenvaltiosta kymmenessä oli liiallinen alijäämä. 
Ainoastaan Irlantia ja Luxemburgia ei koskenut tällainen päätös. Irlannissa julkisyhteisöjen 
alijäämän ja bruttokansantuotteen suhde alitti 3 prosentin viitearvon ja julkisyhteisöjen velan ja 
bruttokansantuotteen suhde, vaikka ylittikin selvästi 60 prosentin viitearvon, oli alentunut 
merkittävästi. Luxemburgissa julkisyhteisöjen taloudessa oli ylijäämä ja velkasuhde oli paljon alle 
viitearvon. Kaikkien muiden jäsenvaltioiden osalta katsottiin, että ne eivät täyttäneet 
jompaakumpaa tai kumpaakaan julkisyhteisöjen alijäämää ja velkaa koskevaa arviointiperustetta. 
Vuonna 1995 menettelyä sovellettiin ensi kertaa kolmeen uuteen jäsenvaltioon (Itävaltaan, 
Suomeen ja Ruotsiin), ja neuvosto päätti2, että jokaisessa niistä oli liiallinen alijäämä. Samaan 
i 
2 Neuvoston 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemät päätökset. Menettelyn soveltamisasiakirjoja ei ole julkaistu 
Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 
Neuvoston 10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemät päätökset. 
33 
aikaan neuvosto päätti 104 c artiklan 12 kohdan mukaisesti kumota Saksaa koskevan päätöksen: 
julkisyhteisöjen alijäämä Saksassa oli laskenut viitearvon alapuolelle vuonna 1994 ja sen odotettiin 
tuolloin pysyvän viitearvon alapuolella vuonna 1995, ja velkasuhde jäi viitearvon alapuolelle. 
Menettelyä sovellettaessa vuonna 1996 neuvosto teki uuden päätöksen4 liiallisesta alijäämästä 
Saksassa, koska maan julkisyhteisöjen alijäämä ylitti viitearvon vuonna 1995 ja sen odotettiin 
pysyvän viitearvon yläpuolella vuonna 1996. Neuvosto päätti5 myös kumota Tanskaa koskevan 
päätöksen. Tanskassa julkisyhteisöjen alijäämä laski paljon viitearvon alapuolelle vuonna 1995 ja 
sen odotettiin pysyvän alhaisena vuonna 1996, ja vaikka velkasuhde oli yhä viitearvon 
yläpuolella, se pieneni huomattavasti vuosina 1994 ja 1995. 
Näin ollen kahtatoista jäsenvaltioita koskee tällä hetkellä neuvoston päätös siitä, että niissä on 
liiallinen alijäämä. Tällä hetkellä ainoastaan kolmea jäsenvaltiota (Tanskaa, Irlantia ja 
Luxemburgia) ei koske tällainen päätös, ja ne siten täyttävät julkisen talouden tilaa koskevan 
arviointiperusteen. 
lKuvio4.1 
li 
-2 JulkisylitEisöjeii alijäämi 
B0KDELB F 8& I h WL A P itî S M 
Neuvoston 10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemä päätös. 
Neuvoston 27 kesäkuuta 1996 tekemä päätös. 
Neuvoston 27 kesäkuuta 1996 tekemä päätös. 
34 
4.2 Julkisen talouden tilan kehitys vuonna 1996 
Julkisen talouden tilaa on pyritty kohentamaan vuonna 1996 tilanteessa, jossa taloudellinen kasvu 
on suvantovaiheessa. Komissio ennustaa bruttokansantuotteen määrän kasvavan tänä vuonna 
1,6 prosenttia koko Euroopan unionissa yhteensä, ja tätä hitaammin Belgiassa, Saksassa, 
Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa. Epäsuotuisasta taloudellisesta tilanteesta huolimatta lähes 
kaikkien jäsenvaltioiden odotetaan edistyvän julkisyhteisöjen alijäämien supistamisessa vuonna 
1996. Komission tuoreimpien ennusteiden mukaan (ks. taulukko 4.1 ja kuvio 4.1) ainoastaan 
Saksassa alijäämä todennäköisesti kasvaa vuonna 1996. Kaikissa muissa jäsenvaltioissa ja koko 
Euroopan unionissa yhteensä alijäämän odotetaan pienenevän (Luxemburgissa ylijäämän 
odotetaan pienenevän). Alijäämän odotetaan supistuvan erityisen paljon eli enemmän kuin 
prosentilla BKT:sta Kreikassa, Espanjassa, Alankomaissa, Itävallassa, Portugalissa, Suomessa, 
Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 
Nykyisten arvioiden perusteella näyttää 
todennäköiseltä, että vuonna 1996 vielä 
yksi jäsenvaltio (Alankomaat) onnistuu 
alentamaan alijäämän ja BKT:n suhteen 
alle 3 prosentin viitearvon ja siten 
liittymään samaan ryhmään, jossa on 
kolme tämän jo saavuttanutta 
jäsenvaltiota eli Tanska, Irlanti ja 
Luxemburg (jolla on ylijäämä). Kaksi 
jäsenvaltiota (Belgia ja Suomi) 
todennäköisesti pääsevät tänä vuonna 
3 ja 3!/2 prosentin välillä olevaan 
alijäämään suhteessa BKT:hen ja niiden 
lisäksi kuuden jäsenvaltion (Saksan, 
Espanjan, Ranskan, Itävallan, 
Portugalin ja Ruotsin) alijäämän ja 
BKT:n suhteen odotetaan jäävän alle 
4lA prosenttiin. 
Julkisyhteisöjen rahoitusaseman 
säilyminen alijäämäisenä ja suhteellisen 
hidas nimellisen bruttokansantuotteen 
kasvu (johtuen sekä heikosta 
reaalikasvusta että onnistuneesta tai 
parantuneesta inflaatiovauhdin hillitsemisestä) merkitsevät sitä, että muiden tekijöiden pysyessä 
ennallaan julkisyhteisöjen bruttovelka suhteessa bruttokansantuotteeseen kasvaa todennäköisesti 
edelleen useissa jäsenvaltioissa vuonna 1996 ja koko Euroopan unionissa yhteensä (ks. 
taulukko 4.2 ja kuvio 4.2). Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, Irlannissa, Italiassa, Alankomaissa, 
Portugalissa ja Ruotsissa velkasuhteen odotetaan pienenevän tänä vuonna. Taulukko 4.1 
Julkisyhteisöjen alijäämä 
(%BKT:sta)C 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
7.5 
3.9 
3.5 
14.2 
6.8 
5.6 
2.4 
9.6 
-1.7 
3.2 
4.2 
6.9 
8.0 
12.3 
7.8 
6.2 1994 
5.1 
3.5 
2.4 
12.1 
6.3 
5.6 
1.7 
9.0 
-2.6 
3.4 
4.4 
5.8 
6.2 
10.8 
6.8 
5.4 1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 1996 (1) 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
(2) Negatiivinen etumerkki osoittaa ylijäämää. 
Lähde: Komissio. 
35 
Taulukko 4.2 
Julkisyhteisöjen bruttovelka 
(% BKT.sta) 
B 
DK (2) 
D(3) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Taso 
1993 
137.0 
80.1 
48.2 
111.8 
60.5 
45.6 
94.5 
119.3 
6.2 
80.8 
62.8 
68.2 
57.3 
76.0 
48.5 
66.1 1994 
135.0 
76.0 
50.4 
110.4 
63.1 
48.4 
87.9 
125.5 
5.7 
77.4 
65.1 
69.6 
59.5 
79.3 
50.4 
68.1 1995 
133.7 
71.9 
58.1 
111.8 
65.7 
52.8 
81.6 
124.9 
6.0 
79.7 
69.0 
71.7 
59.2 
78.7 
54.1 
71.3 1996 (l) 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 Muutos 
94/93 ! 95/94 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 -1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 96/95 
-3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
(2) Julkisyhteisöjen talletukset keskuspankissa, julkisyhteisöjen hallussa 
olevat muut kuin valtion joukkolainat ja valtionyhtiöihin liittyvä velka 
olivat noin 18 % BKT:sta v. 1995. 
(3) Saksan velkasuhteen jyrkkä kasvu vuonna 1995 johtuu pääasiassa 
siitä, että valtio otti vastatakseen talousarvion ulkopuolisia 
yhdistymiseen liittyviä velkoja, joista huomattavin on 
"Treuhandanstaltin" velka. 
Lähde: Komissio. Vuoden 1996 lopussa 
komissio odottaa velan ja 
bruttokansantuotteen suhteen 
olevan alle 60 prosentin 
viitearvon kolmessa 
jäsenvaltiossa, Ranskassa, 
Luxemburgissa ja 
Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. 
Velkasuhteen odotetaan 
kasvavan hieman yli 
60 prosentin viitearvon 
Saksassa ja Suomessa ja 
asettuvan 60 ja 70 prosentin 
välille myös Espanjassa. 
Tanskassa, Irlannissa, 
Alankomaissa, Portugalissa ja 
Ruotsissa velkasuhteen 
odotetaan olevan 70 ja 
80 prosentin välissä. 
Kolmessa jäsenvaltiossa 
(Belgiassa, Kreikassa ja 
Italiassa) velan määrä on 
edelleen yli 110 prosenttia 
suhteessa BKT:hen. 
Kuvio 4.2 
$ä$ Julkisyhteisöjen bruttovelka 
(% BKTsla) 
36 
4.3 Julkisen talouden vakauttaminen £MU:n toisen vaiheen aikana 
EMU:n toisen vaiheen alussa useimpien jäsenvaltioiden julkinen talous oli erittäin vakavasti 
epätasapainossa. Alijäämät olivat kasvaneet useissa tapauksissa ennätyksellisen korkeiksi vuonna 
1993 johtuen jyrkästä taantumasta, ja Irlantia ja Luxemburgia lukuun ottamatta kaikkien 
jäsenvaltioiden velkasuhteet olivat kasvamassa. 
Kolmen viime vuoden aikana jäsenvaltioiden hallitusten ponnistelut julkisyhteisöjen talouden tilan 
korjaamiseksi ovat tehostuneet ja niitä on laajennettu. Yhä laajemmin ollaan tietoisia siitä, että 
hoitamattomat julkisen talouden epätasapainot johtavat velan kasvu-uralle, jolta sitä on vaikea 
kääntää laskuun, ja vaarantavat inflaatio- ja korkokehityksen sekä talouskasvun. Tänä aikana 
rahoitusmarkkinat ovat yleisesti entistä selvemmin asettaneet riskipreemion maille, joilla on 
ratkaisemattomia ongelmia julkisen talouden hoidossa. Lisäksi jäsenvaltioiden talouspolitiikka on 
saanut tukea, tarpeesta saavuttaa korkea lähentymisen taso yhteisen rahan vuoksi. 
Kaikki jäsenvaltiot, joissa on suuret alijäämät, ovat laatineet kunnianhimoisia keskipitkän 
aikavälin julkisen talouden vakauttamisohjelmia. Julkisen talouden epätasapainon vähentäminen 
on keskeisessä asemassa lähentymisohjelmissa, jotka jäsenvaltiot ovat esittäneet yhteisölle. 
Vaikka useissa tapauksissa edistyminen ei ole ollut yhtä ripeää kuin alunperin suunniteltiin ja 
joitakin takaiskuja on koettu, vuoden 1993 jälkeen julkisyhteisöjen alijäämät ovat supistuneet 
tasaisesti useimmissa jäsenvaltioissa (ks. taulukko 4.1 ja kuvio 4.3). Ainoat poikkeukset ovat 
Saksa, jossa vuoden 1994 laskun jälkeen alijäämä kasvoi jälleen niin vuonna 1995 kuin 1996, 
Espanja, jossa alijäämä kasvoi vuonna 1995 ennen kuin supistui jälleen vuonna 1996, 
Alankomaat, jossa alijäämä kasvoi vuosina 1994 ja 1995 ennen kuin supistui vuonna 1996, ja 
Itävalta, jossa alijäämä myös kasvoi vuosina 1994 ja 1995 ja supistui vuonna 1996. Luxemburgin 
ylijäämä on vaihdellut vuodesta toiseen. 
Vuosien 1993 ja 1996 välisenä aikana alijäämät ovat pienentyneet erityisen paljon, yli 4 prosenttia 
suhteessa BKT: hen, Belgiassa, Kreikassa, Suomessa ja Ruotsissa, kun taas alijäämien 
supistuminen on ollut 2 ja 4 prosentin välillä suhteessa BKT:hen Tanskassa, Espanjassa, Italiassa, 
Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kuitenkin monilla näistä maista lähtökohtana oli 
hyvin suuri alijäämä eivätkä ne vielä ole päässeet tyydyttävään alijäämään. Vaikka lyhyen 
aikavälin painopiste on saada alijäämien ja bruttokansantuotteen suhde pienenemään 3 prosenttiin, 
tämä on nähtävä ainoastaan askeleena kohti julkisen talouden vakauttamista. Kuten viimeaikaisissa 
keskusteluissa, jotka ovat koskeneet vakaussopimusta, josta komissio teki ehdotukset 
16. lokakuuta 1996, on käynyt ilmi, viitearvoksi asetettu 3 prosentin alijäämä suhteessa BKT:hen 
on tarkoitus katsoa enimmäismääräksi eikä tavoitetasoksi. Kasvun ja työllisyyden edistämiseksi 
jäsenvaltioiden olisi tarkoituksenmukaista tähdätä keskipitkällä aikavälillä lähellä tasapainoa 
olevaan tai ylijäämäiseen julkisen talouden rahoitusasemaan. 
37 
Kuvio 4.3 
Velka Julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 1993-1996 
(%BKT:sta) 
140 
130 
120 
110 
100 
90 
80 
70 
60 
50 
40 
100 
90 
80 
70 
60 
50 
40 
30 
20 
10 
O 01993 
• 1994 
• 1995 
#1996 
IRL 
.O 
• .&• + * oB 
•v 'OI EL 
DK 
\ i #-
(DK '96) 
•* &— 
G. 
$ F 
-1 o 1 
Velka 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 
Alijäämä 
01993 
• 1994 
rf D1995 
#1996 (NL '96) 'Q6) # 
*^9?^ # -&----<-NL 
,VP <-
^##<^ p 
<a '95; -*-
•o 
#-&: 
-3 -2 -1 
Lähde: Komissio. 4 5 6 
Alijäämä 10 11 12 13 
38 
4.3.1 Suhdannevaihtelujen vaikutus julkiseen talouteen 
Aivan kuten vuoden 1993 alijäämiä paisutti taantuman vaikutus, voidaan osan alijäämien 
myöhemmästä supistumisesta laskea johtuvan taloudellisen toimeliaisuuden elpymisen 
vaikutuksista kulutukseen ja verotuloihin. Komission käyttämän varovaisen 
J] Kuvio 4.4 
Toteutunut j# suhdatttretasGtotit juöd$$%te&dj*ii alijäSml - 1HE 
<%BîCfîsla) 
mm-'Toteutunut alijäämä 
"Suhdannetasoitettu alijäämä 
iiii WM mm mu 
TiïilitiïhiilMrtifiriri^ 
suhdannetasausmenetelmän mukaan yli puolet alijäämien supistumisesta koko EU: n tasolla 
vuosina 1994 ja 1995 johtui näistä suhdannevaikutuksista. Vuoden 1995 puolivälin ja 1996 
puolivälin välisenä aikana talouskasvu pysähtyi, mikä yleisesti on johtanut alhaiseen BKT:n 
kasvuvauhtiin vuonna 1996 ja useissa maissa on vaikuttanut haitallisesti julkisen talouden 
rahoitusasemaan. Tuoreimpien arvioiden mukaan alijäämän ja BKT:n suhteen ennakoidaan 
supistuvan 0,6 prosenttiyksiköllä koko EU:ssa vuonna 1996, mihin suhdannetekijöillä on ollut 
0,2 prosenttiyksikön suuminen alijäämää kasvattava vaikutus, ja suhdannevaihteluista puhdistetun 
alijäämän arvioidaan supistuvan 0,8 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
39 
Taulukko 4.3 
Julkisyhteisöjen toteutuneen ja 
suhdannetasoitetun alijäämän muutos edellisestä 
vuodesta 
f%BKT:staï 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(l) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Alijäämän muutos 
1994 
-2.3 
-0.4 
-1.0 
-2.1 
-0.4 
0.0 
-0.7 
-0.5 
-1.0 
0.2 
0.2 
-1.1 
-1.8 
-1.5 
-1.0 
-0.7 1995 
-1.0 
-1.8 
1.1 
-3.0 
0.3 
-0.8 
0.3 
-1.9 
1.1 
0.7 
1.5 
-0.7 
-1.0 
-2.7 
-1.0 
-0.4 1996 
-0.8 
-0.2 
0.5 
-1.2 
-2.2 
-0.8 
-0.4 
-0.5 
0.6 
-1.4 
-1.6 
-1.1 
-1.9 
-4.1 
-1.1 
-0.6 Suhdannetasoitetun 
alijäämän muutos 
1994 
-2.0 
1.1 
-0.8 
-2.2 
-0.6 
0.5 
0.1 
-0.2 
0.7 
0.7 
-1.7 
0.1 
-0.4 
-0.1 
-0.2 1995 
-1.0 
-1.3 
0.9 
-2.9 
0.6 
-0.6 
2.8 
-1.2 
1.5 
0.4 
1.2 
-0.7 
1.0 
-1.3 
-0.7 
-0.2 1996 
-1.0 
-0.3 
0.0 
-0.9 
-2.3 
-1.2 
0.4 
-0.9 
0.3 
-1.4 
-2.0 
-1.0 
-1.7 
-3.8 
-1.1 
-0.8 
Negatiivinen (positiivinen) etumerkki merkitsee 
alijäämän pienenemistä (kasvamista). 
(1) Luxemburgilla on ylijäämä, ja siten negatiivinen 
(positiivinen) etumerkki merkitsee ylijäämän 
kasvua (pienenemistä). 
Lähde: Komissio: svksvn 1996 talousennuste. Taulukko 4.4 
Julkisyhteisöjen alijäämän 
suhdannetasoitus vuonna 1996 
f%BKT;fita) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Julkis­
yhteisöjen 
alijäämä 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Suhdanne-
tekijän 
vaikutus 
0.6 
0.2 
0.5 
0.4 
0.9 
0.6 
-2.0 
0.4 
0.4 
0.3 
0.2 
0.8 
1.1 
0.9 
0.6 
0.5 Suhdanne-
tasoitettu 
alijäämä 
2.7 
1.2 
3.5 
7.5 
3.5 
3.4 
3.6 
6.2 
-1.3 
2.3 
4.1 
3.2 
2.2 
3.0 
4.0 
3.9 
Lähde: Komissio; syksyn 1996 
talousennuste. 
Johtuen 1990-luvun alun taantumasta ja epävarmasta elpymisestä sen jälkeen bmttokansantuotteet 
vuonna 1996 jäävät edelleen alle trenditasonsa kaikissa jäsenvaltioissa lukuun ottamatta Irlantia. 
Tällainen ns. negatiivinen tuotantokuilu merkitsee sitä, että suhdannetasoitettu ahjäämä ei ole yhtä 
suuri kuin toteutunut alijäämä. Komission suhdannetasoitusmenetelmän mukaan kolmen 
jäsenvaltion (Belgian, Suomen ja Ruotsin), joiden alijäämän ja BKT:n suhde on todennäköisesti 
yli 3 prosenttia tänä vuonna, suhdannetasoitetun alijäämän arvioidaan olevan 3 prosenttia BKT.sta 
tai sitä pienempi (ks. taulukko 4.4). 
Tämä menetelmä on kuitenkin melko varovainen: esimerkiksi World Economic Outlook -julkaisussa 
lokakuussa 1996 julkaistujen IMF:n lukujen mukaan niistä jäsenvaltioista, joiden alijäämän ja BKT:n suhde 
on tänä vuonna yli 3 prosenttia, rakenteellisen alijäämän arvioitiin olevan tasan tai alle 3 prosenttia 
Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Alankomaissa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 
40 
tapauksissa ollut riittävää 4.3.2 Velkasuhteen kehitys 
Vaikka alijäämien pienentämisessä on laajasti edistytty, tämä on ainoastaan muutamissa 
taittaakseen selvästi velan määrän kasvun suhteessa 
bmttokansantuotteeseen (ks. taulukko 4.2 ja kuvio 4.3). 
Belgiassa velan ja BKT:n suhde on vuosittain pienentynyt siten, 
että kun se vuonna 1993 oli erittäin korkea eli 137 prosenttia, 
sen odotetaan pienenevän 130,6 prosenttiin vuonna 1996. 
Vastaavasti Tanskassa velkasuhde oli huipussaan 
80.1 prosenttia vuonna 1993 ja sen odotetaan olevan 
70.2 prosenttia vuonna 1996. Irlannin aiempi velkasuhteen 
pieneneminen on jatkunut vuoden 1993 94,5 prosentista 
74,7 rosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1996. 
Kreikan velan odotetaan vuonna 1996 olevan 110,6 prosenttia 
suhteessa BKT:hen, mikä on alle vuonna 1993 olleen tason. 
Myös Alankomaissa vuoden 1996 velkasuhteen odotetaan 
jäävän alle vuoden 1993 tason. 
Muualla velkaantuminen on lisääntynyt merkittävästi kolmen 
viime vuoden aikana: vähintään 5 prosenttia suhteessa BKT:hen 
Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Itävallassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. Italiassa velkasuhde kasvoi vuonna 1994 
jyrkästi ja pieneni sen jälkeen hyvin vähän vuonna 1995 ja 
todennäköisesti pienenee samoin vuonna 1996. Myös 
Portugalin velkasuhteen odotetaan pienenevän vuonna 1996. 
Suomen velkasuhteen odotetaan suurenevan jälleen tänä vuonna 
pienennyttyään hieman vuonna 1995. Ruotsin velkasuhde 
pienentynee sekä vuonna 1995 että 1996, mutta jää silti vuoden 
1993 tasoa korkeammalle. Taulukko 4.5 
Muut velan määrää lisäävät 
tekijät kuin alijäämä 
(varanto/virta - korjauserät) 
(% BKT:sta) 
"^""n^989-93 1 "Î994-96 
j "• •'-"" "i~ 
vuosi- vuosi­
keskiarvo keskiarvo 
~B """" LÔ~" "ÏÏ! 
DK 3.7 -2.0 
D 2.1 2.9 
EL 8.1 Î.7 
E 2.8 0.6 
F 0.9 0.5 
IRL 1.7 -0.3 
I 1.8 1.3 
L 2.5 2.6 
NL 0.1 -0.7 
A Î.4 0.8 
P 3.4 0.6 
FIN 7.6 -0.5 
S 5.1 -2.9 
UK -04 -0.6 
EUR I 0-9 1 0-6 
Lähde; Komissio 
Julkisyhteisöjen bruttovelan absoluuttisen määrän muutokseen ei perustamissopimuksen 
määritelmien mukaan vaikuta ainoastaan luotonotto alijäämän rahoittamiseksi kunakin vuonna, 
vaan myös useat muut tekijät, jotka lisäävät julkisyhteisöjen velkaa. Valuuttamääräisen velan 
kansallisessa valuutassa ilmaistu arvo voi muuttua valuuttakurssien muuttuessa, julkisyhteisöt 
voivat lisätä velkaansa rahoittaakseen lainanantoaan talouden muille sektoreille, yksityistämisestä 
saaduilla tuloilla tai rahoitusomaisuuden vähentämisellä voidaan pienentää bruttovelan määrää jne. 
Useimmissa jäsenvaltioissa nämä tekijät ovat yhteisvaikutukseltaan yleensä säännöllisesti lisänneet 
velkakantaa. Vuosina 1989-93 ne merkitsivät vuodessa keskimäärin yli 2 prosenttiyksikön lisäystä 
velan määrään suhteessa BKT: hen kahdeksassa jäsenvaltiossa ja niillä oli velkaa huomattavasti 
lisäävä vaikutus kaikissa muissa maissa paitsi Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
(ks. taulukko 4.5). Vuosien 1994-96 aikana velan määrään kohdistuva keskimääräinen 
vuosivaikutus on pienentynyt edelliseen ajanjaksoon verrattuna lähes kaikissa jäsenvaltioissa. 
Merkittävänä poikkeuksena oli Saksa, jossa on ollut suurta jälleenyhdistymiseen liittyvää 
luotonottoa. Keskimääräinen vuotuinen vaikutus on itse asiassa ollut negatiivinen (ts. velka on 
supistunut) seitsemässä jäsenvaltiossa tänä aikana ja ainoastaan neljässä jäsenvaltiossa sillä on ollut 
positiivinen vaikutus, joka on ollut suurempi kuin 1 prosentti BKT:sta. Tähän muutokseen on 
useita syitä, joita ovat mm. valuuttakurssien vähentynyt heilahtelu vuoden 1993 jälkeen ja 
41 
vähentynyt tarve pankkien ja muiden alojen hätärahoitukseen, jota oli ilmennyt useissa maissa. On 
kuitenkin myös merkkejä siitä, että hallitukset ovat ryhtyneet hoitamaan julkista taloutta entistä 
huolellisemmin, koska velkasuhdetta on ruvettu seuraamaan aiempaa tarkemmin toisen vaiheen 
aikana. 
4.3.3 Julkisen talouden sopeutuskeinot 
Koko Euroopan unionin tasolla julkisyhteisöjen alijäämän ja BKT: n suhteen supistumiseen 
1,8 prosentilla vuosien 1993 ja 1996 välisenä aikana on päästy vähentämällä julkisyhteisöjen 
muiden kuin korkomenojen osuutta BKT:sta. Näiden kahden vuoden aikana tulojen ja 
korkomenojen osuudet ovat pysyneet lähes ennallaan (ks. taulukko 4.6). 
Taulukko 4.6 
Tulojen ja menojen osuudet vuosina 1993 ja 1996 
(% BKT:sta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1993 
49.2 
58.3 
46.4 
34.4 
42.8 
49.5 
37.8 
47.4 
44.7 
52.9 
49.4 
37.7 
53.8 
60.3 
35.9 
EUR 46.2 Tulot 
1996 (1) 
50.5 
58.8 
45.7 
38.0 
40.3 
50.6 
34.7 
46.3 
41.7 
48.3 
48.2 
41.5 
55.3 
63.0 
37.7 
46.2 Muutos 
96/93 
+ 1.3 
+0.5 
-0.7 
+3.6 
-2.5 
+1.1 
-3.1 
-1.1 
-3.0 
-4.6 
-1.2 
+3.8 
+ 1.5 
+2.7 
+ 1.8 
+0.0 Muut kuin korkomenot 
1993 
45.9 
54.5 
46.6 
35.7 
44.4 
51.7 
33.8 
44.9 
42.5 
49.9 
49.4 
38.1 
57.2 
66.4 
40.8 
47.1 1996 (1) 
45.3 
53.8 
45.9 
34.1 
39.4 
50.9 
31.8 
42.4 
40.4 
45.3 
48.0 
41.0 
52.8 
59.4 
38.6 
45.2 Muutos 
96/93 
-0.6 
-0.7 
-0.7 
-1.6 
-5.0 
-0.8 
-2.0 
-2.5 
-2.1 
-4.6 
-1.4 
+2.9 
-4.4 
-7.0 
-2.2 
•1.9 Korkomenot 
1993 
10.8 
7.8 
3.3 
12.8 
5.2 
3.4 
6.5 
12.1 
0.4 
6.2 
4.3 
6.8 
4.6 
6.2 
2.9 
5.4 1996 (1) 
8.5 
6.4 
3.8 
11.9 
5.4 
3.8 
4.5 
10.5 
0.3 
5.6 
4.5 
4.9 
5.9 
7.5 
3.8 
5.4 Muutos 
96/93 
-2.3 
-1.4 
+0.5 
-0.9 
+0.2 
+0.4 
-2.0 
-1.6 
-0.1 
-0.6 
+0.2 
-1.9 
+1.3 
+1.3 
+0.9 
+0.0 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
[Lähde: Komissio 
Yksittäisiä jäsenvaltioita tarkasteltaessa kuvio on vaihtelevampi. Useimmat jäsenvaltiot ovat 
hyötyneet alhaisemmista koroista. Ne jäsenvaltiot, joiden velkasuhde on pienentynyt tasaisesti, 
ovat hyötyneet korkomenojen selvästä pienenemisestä (Belgia, Tanska ja Irlanti), ja joissain 
muissa maissa nimelliskorot ovat alentuneet niin paljon, että myös korkomenot ovat pienentyneet 
(Kreikka, Italia, Alankomaat ja Portugali). Useimmissa muissa jäsenvaltioissa velkasuhteen 
kasvun korkomenoja lisäävä vaikutus on ollut suurempi kuin alhaisempien nimelliskorkojen 
suotuisa vaikutus, ja korkomenojen osuus on kasvanut - erityisen jyrkästi Suomessa ja Ruotsissa. 
Julkisyhteisöjen muiden kuin korkomenojen osuus bruttokansantuotteesta on pienentynyt vuosien 
1993 ja 1996 välisenä aikana kaikissa jäsenvaltioissa paitsi Portugalissa. Pieneneminen on ollut 
erityisen huomattavaa eli yli 4 prosenttia suhteessa BKT:hen Espanjassa, Alankomaissa, Suomessa 
ja Ruotsissa. 
42 
Useat jäsenvaltiot ovat kiristäneet verotusta osana julkisen talouden sopeutusta. Julkisyhteisöjen 
tulojen osuus BKT:sta on noussut vuosien 1993 ja 1996 välillä Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa, 
Ranskassa, Portugalissa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Muualla tämä 
osuus on laskenut. Erityisen jyrkkää tulojen osuuden pieneneminen on ollut Irlannissa, 
Luxemburgissa ja Alankomaissa. 
Kuitenkin useimmissa jäsenvaltioissa suurin osa julkisen talouden sopeutuksesta on johtunut 
kokonaismenojen osuuden pienenemisestä. Jotkin jäsenvaltiot ovat käyttäneet menojen 
pienenemisen osittain tai kokonaan alhaisemman verotuksen rahoittamiseen. Sitä vastoin muut 
jäsenvaltiot ovat täydentäneet menojen karsintaa kiristämällä myös verotusta. Suurempien tulojen 
kautta saavutettu alijäämän väheneminen vuosien 1993 ja 1996 välisenä aikana on ollut vähintään 
yhtä tärkeä kuin kokonaismenojen osuuden pieneneminen Kreikassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. Portugali erottuu muista jäsenvaltioista tänä aikana siinä, että se on käyttänyt 
jyrkästi kasvaneita verotuloja, joiden taso alunperin oli suhteellisen alhainen, rahoittaakseen sekä 
menojen kasvun että alijäämän supistamisen. 
4.3.4 Alijäämät ja kiinteät investoinnit 
Seuratessaan julkisen talouden kehitystä liiallisten alijäämien menettelyä varten komission on 
paitsi tarkasteltava julkisyhteisöjen alijäämää ja velkaa koskevien arviointiperusteiden täyttymistä, 
myös otettava huomioon, ylittääkö 
julkisyhteisöjen Taulukko 4.7 
Julkisyhteisöjen investoinnit ja alijäämä 
(% BKT:sta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Julkisyhteisöjen 
kiinteät investoinnit 
mL 1.3 
2.0 
2.5 
2.9 
3.6 
3.0 
2.3 
2.3 
4.6 
2.7 
3.1 
4.0 
2.7 
3.3 
1.8 
2.6 1996 
1.2 
2.0 
2.3 
2.9 
3.2 
3.1 
2.3 
n.a. 
4.8 
2.7 
3.1 
4.3 
2.7 
3.2 
1.5 
2.5 (3) Julkisyhteisöjen 
alijäämä 
1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 i296_Ql 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
(2) Negatiivinen etumerkki tarkoittaa ylijäämää. 
(3) Italiaa ei ole otettu mukaan. 
Lähde: Komissio alijäämä niiden 
investointimenot. Taulukon 4.7 
luvuissa ilmaistaan julkisyhteisöjen 
kiinteän pääoman bruttomuodostus 
vuonna 1995 ja tuoreimmat vuotta 
1996 koskevat arviot jokaisen 
jäsenvaltion osalta sekä vertaillaan näitä 
vastaaviin julkisyhteisöjen alijäämiin. 
joissa 
ja Niissä jäsenvaltioissa, 
julkisyhteisöjen alijäämän 
bruttokansantuotteen suhde 
3 prosentin viitearvon, alijäämä on 
suurempi kuin julkisyhteisöjen kiinteät 
investoinnit (paitsi Portugalissa vuonna 
1996). Lukuun ottamatta jäsenvaltioita, 
joilla jo on vähäinen alijäämä 
43 
(Tanska, Irlanti ja Luxemburg), julkisyhteisöjen menoja rahoitetaan muualla osaksi velanotolla 
(ts. julkisyhteisöjen säästäminen useimmissa jäsenvaltioissa on negatiivista). 
4.4 Julkisen talouden lähentymisen kestävyys 
Julkisen talouden vakauttamistoimia on tehostettu vuoden 1996 aikana. Useimmat jäsenvaltiot, 
mukaan lukien kaikki ne, joiden alijäämän ja bruttokansantuotteen suhde yhä tällä hetkellä ylittää 
3 prosentin viitearvon, tähtäävät alijäämien supistamiseen entisestään vuonna 1997. Tähän 
mennessä syksyllä 1996 esitetyt 
talousarviosuunnitelmat ovat selventäneet, miten 
hallitukset aikovat saavuttaa tämän tavoitteen. 
Taulukossa 4.8 esitetään julkisyhteisöjen alijäämää 
koskevat vuodeksi 1997 asetetut tavoitteet, jotka 
jäsenvaltioiden hallitukset ovat ilmoittaneet 
uusimmissa lähentymisohjelmissaan tai niitä 
tuoreemmissa talousarviota koskevissa 
lausunnoissaan. Taulukko 4.8 
Julkisyhteisöjen alijäämätavoitteet 
vuodelle 1997 
(% BKT:sta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK(1) 2.9 
0.6 
2.5 
4.2 
3.0 
3.0 
<3 
3.0 
2.2 
3.0 
2.9 
1.4 
2.6 
3 
(1) Varainhoitokausi 1997/98 
Lähde: Jäsenvaltioiden lähentymisohjelmat 
tai uusimmat tiedot talousarvioista. Useat jäsenvaltiot odottavat pääsevänsä selvästi alle 
3 prosentin tason vuonna 1997. Toisen ryhmän 
tavoitteena on saavuttaa viitearvon suuruinen 
alijäämä ensi vuonna. Ainoastaan Kreikka tähtää 
yli 3 prosentin alijäämään suhteessa BKT: hen 
vuonna 1997. Tarkistetussa 
lähentymisohjelmassaan Kreikka asetti tavoitteeksi 
viitearvon alittamisen vuonna 1998. 
Monet jäsenvaltiot tähtäävät jo alijäämiensä 
supistamiseen entisestään vuoden 1997 jälkeisenä 
aikana, ja usein keskipitkän aikavälin tavoitteeksi 
on asetettu julkisen talouden tasapaino tai ylijäämä. 
Vakaan ja kestävän julkisen talouden 
mikä johtaa velkaantuneisuuden alenemiseen maissa, joissa 
on olennainen edellytys vakauden ylläpitämiseksi, korkojen 
pitämiseksi alhaisina ja tuotannon ja työllisyyden kasvun edistämiseksi. Komission 
vakaussopimusta koskevat ehdotukset merkitsevät pemstamissopimuksen määräysten 
määrätietoista täytäntöönpanoa, jotta voidaan varmistaa finanssipolitiikan kurinalaisuus 
kolmannessa vaiheessa. rahoitusaseman saavuttaminen, 
velkasuhde on liian korkea, 
44 
LIIALLISEN ALIJÄÄMÄN MENETTELY 
Perustamissopimuksen 104 c artiklassa ja siihen liittyvässä pöytäkirjassa N:o 5 tarkoitetussa 
liiallisen alijäämän menettelyssä määritellään vaiheet, joiden mukaisesti edetään, jotta neuvosto 
voi tehdä päätöksen siitä, että liiallinen alijäämä on olemassa. 
Komission edellytetään (104 c artiklan 2 kohdassa) valvovan jäsenvaltioiden julkisten talouksien 
tilaa, ja julkisyhteisöjen velan määrän kehitystä vakavien virheiden tunnistamiseksi. Komission on 
erityisesti tarkasteltava finanssipolitiikan kurinalaisuuden noudattamista seuraavilla kahdella 
arviointiperusteella: 
a) ylittääkö ennakoidun tai toteutuneen julkisyhteisöjen alijäämän suhde bruttokansantuotteeseen 
viitearvon, paitsi 
- jos tämä suhde on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on lähellä 
viitearvoa, taikka 
- jos viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista ja suhde pysyy lähellä 
viitearvoa; 
b) ylittääkö julkisyhteisöjen velan suhde bruttokansantuotteeseen viitearvon, ottamatta lukuun 
tapauksia, joissa tämä suhde pienenee riittävästi ja lähestyy riittävän nopeasti viitearvoa. 
Komission on laadittava kertomus, jos jäsenvaltio ei täytä joirrniankumman tai kiimmankaan 
arviointiperusteen mukaisia vaatimuksia. Kertomuksessa otetaan huomioon myös se, ylittääkö 
julkisyhteisöjen alijäämä julkisyhteisöjen investointimenot, sekä muut merkitykselliset tekijät, 
jäsenvaltion keskipitkän aikavälin taloudellinen tilanne ja julkisen talouden tila mukaan luettuina 
(3 kohta). 
Menettelyn seuraavia vaiheita ovat rahapoliittisen komitean lausunto komission kertomuksesta 
(4 kohta), komission lausunto neuvostolle, jos komissio katsoo, että jäsenvaltiossa on liiallinen 
alijäämä (5 kohta) ja neuvoston päätös kokonaistilanteen arvioinnin jälkeen siitä, onko 
jäsenvaltiossa liiallinen alijäämä (6 kohta). Lopuksi neuvosto antaa jäsenvaltiolle, jossa on todettu 
liiallinen alijäämä, tilanteen lopettamiseksi määräajassa suosituksia, joita ei julkisteta (7 kohta). 
Neuvosto voi myöhemmin julkistaa suosituksensa, jos neuvosto toteaa, että suositus ei ole 
asetetussa määräajassa johtanut tuloksellisiin toimiin (8 kohta). Kun liiallinen alijäämä kyseisessä 
jäsenvaltiossa on neuvoston käsityksen mukaan oikaistu, neuvosto kumoaa päätöksensä 
(12 kohta). 104 c artiklan 9 ja 11 kohdan määräyksiä ei sovelleta talous- ja rahaliiton toisen 
vaiheen aikana. 
45 
5. VALWTTAKIUKSIT 
5.1 Valuuttakursseja koskevat penistamissopimuksen määräykset 
Pemstamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa määritellään 
valuuttakurssiperuste "Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjen 
tavanomaisten vaihteluvälien noudattaminen ainakin kahden vuoden ajan siten, ettei valuutan 
ulkoista arvoa ole alennettu suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan". Saman artiklan neljännessä 
luetelmakohdassa viitataan jäsenvaltion saavuttaman lähentymisen ja jäsenvaltion Euroopan 
valuuttajärjestelmän valuuttakurssimekanismiin osallistumisen pysyvyyteen, sellaisena kuin se 
ilmenee pitkäaikaisten korkojen tasossa. Lisäksi lähentymisperusteista tehdyn pöytäkirjan N:o 6 
3 artiklassa täsmennetään seuraavasti: Tämän sopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan kolmannessa 
luetelmakohdassa tarkoitettu Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään 
osallistumista koskeva arviointiperuste merkitsee, että jäsenvaltio on noudattanut Euroopan 
valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjä tavanomaisia vaihteluvälejä ilman, 
että siihen on kohdistunut merkittäviä paineita, ainakin kahtena viimeisenä tarkasteluajankohtaa 
edeltävänä vuotena. Erityisesti jäsenvaltio ei ole omasta aloitteestaan heikentänyt valuuttansa 
kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan samana aikana. 
Yksitoista valuuttaa osallistuu nykyään valuuttakurssimekanismiin. Itävallan sillinki liittyi 
valuuttakurssimekanismiin vuoden 1995 alussa, ja se on pysynyt perinteisessä, erittäin kapeassa 
vaihteluvälissä Saksan markkaan nähden. Suomen markka liittyi mekanismiin 14. lokakuuta 1996. 
Drakma ja Ruotsin kruunu ovat pysyneet mekanismin ulkopuolella, kun taas liira ja punta eivät 
ole liittyneet uudelleen irtauduttuaan mekanismista syyskuussa 1992. 
I Kuvio 5.1 
Valttuttakumim«kaimmin vahvimman 
valuutan väline» ero m 
LMj^-mmmi wm 
nuaawmowa iiii Iiii! 
46 
47 
Vuoden 1995 alkupuoliskolla ilmeni kansainvälisillä markkinoilla valuuttakurssijännitteitä, jotka 
pääasiassa heijastelivat Meksikon rahoitusmarkkinakriisiä sekä Yhdysvaltojen ja Japanin 
kauppasuhteiden kireyttä. Nämä aiheuttivat Yhdysvaltojen dollarin huomattavan heikkenemisen, 
joka yhdessä Euroopan maakohtaisten ongelmien kanssa osaltaan johti Saksan markan 
vahvistumiseen suhteessa moniin valuuttakurssimekanismiin kuuluviin valuuttoihin ja näiden 
valuuttojen volatiliteetin lisääntymiseen. Tämän seurauksena valuuttakurssimekanismin sisällä 
syntyi paineita, jotka johtivat keskuskurssien muutoksiin 6. maaliskuuta 1995: Espanjan 
viranomaisten esityksestä ministerit ja keskuspankkien pääjohtajat päättivät pesetan 7 prosentin 
devalvaatiosta ja samalla escudo devalvoitiin 3,5 prosentilla. 
Valuuttakurssimekanismin jännitteet näkyvät mekanismin vahvimman ja heikoimman valuutan 
välisessä kurssierossa, kuten kuvio 5.1 osoittaa. Ero laajeni noin 12 prosenttiin helmikuussa 1995. 
Kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden rauhoituttua ero pieneni 4 prosenttiin kesällä 1995. 
Pääasiassa Yhdysvaltain dollarin heikkoudesta johtuneen tilapäisen piikin jälkeen ero kaventui 
edelleen vuoden 1995 lopulla. Kesäkuuhun 1996 mennessä ero oli kaventunut alle 2 prosenttiin. 
Tämä varsin lupaava tilanne jatkui syksyyn. Vaikka tilapäisiä jännitteitä ilmenikin, 
valuuttakurssimekanismi on yleisesti ottaen pysynyt hyvin vakaana suurimman osan vuotta 1996. 
Valuuttakurssimekanismiin kuuluvien valuuttojen vaihteluvälissä (ks. kuvio 5.2) Saksan markka, 
guldeni, sillinki ja Belgian frangi ovat olleet vahvoja koko kahden vuoden ajan. Peseta vahvistui 
jyrkästi vuoden 1995 devalvaatiota seuranneiden kahden kuukauden kuluessa ja on pysynyt 
vahvana vuonna 1996. Sen sijaan Irlannin punta, johon dollarin ja Englannin punnan muutokset 
vaikuttivat, heikkeni huomattavasti vuoden 1995 ensimmäisen neljänneksen aikana ja huolimatta 
tätä seuranneesta vahvistumisestaan pysyi keskuskurssinsa alapuolella toukokuuhun 1996 asti, 
mutta on sen jälkeen vahvistunut huomattavasti. Ranskan frangi pysyi vaihteluvälin alaosassa 
suurimman osan näistä kahdesta vuodesta, mutta viime aikoina Ranskan frangi vahvistui ja läheni 
keskuskurssiaan. Escudo ja Tanskan kruunu pysyivät yleisesti lähellä keskuskurssejaan. 
Kaiken kaikkiaan seuraavat yhdeksän valuuttaa on tällä hetkellä kuulunut 
valuuttakurssimekanismiin yli kahden vuoden ajan: Tanskan kruunu, Belgian frangi, Saksan 
markka, Espanjan peseta, Ranskan frangi, Irlannin punta, Luxemburgin frangi, Alankomaiden 
guldeni ja Portugalin escudo. Itävallan sillingin kahden vuoden jäsenyys täyttyy vuoden 1996 
loppuun mennessä. Pesetaa ja escudoa lukuun ottamatta mainitut valuutat eivät ole muuttaneet 
keskuskurssejaan kahden viime vuoden aikana eikä vaihteluvälin sisällä tapahtuneista suurista 
vaihteluista huolimatta mihinkään näistä kahdeksasta valuutasta voida sanoa kohdistuneen vakavia 
jännitteitä. Pesetan keskuskurssia heikennettiin maaliskuussa 1995 Espanjan viranomaisten 
esityksestä. Myös Portugalin escudon keskuskurssia heikennettiin Espanjan valuutan 
keskuskurssin muutospäätöksen seurauksena . Lokakuun 1996 puolivälistä myös Suomen markka 
on kuulunut valuuttakurssimekanismiin. 
5.7 Valuuttakurssien vakauden tarkempi analysointi 
Samanlaisia tuloksia saadaan, jos valuuttakurssien vakautta tarkastellaan variaatiokertoimen 
avulla2, jolloin voidaan tehdä maiden välisiä vertailuja. Kuvio 5.3 esittää Saksan markkaan 
nähden tapahtunutta vaihtelua. 
EU:n tiedonanto 6. maaliskuuta 1995. 
2 Määritellään keskihajonnaksi keskiarvolla jaettuna. 
48 
Voidaan nähdä, että vuoden 1995 ensimmäisen puoliskon levottomuuden jälkeen useimpien 
valuuttojen vaihtelu palasi aiemmille tasoille. ERM-valuuttojen vaihtelu oli lisäksi pienempää kuin 
sen ulkopuolisten valuuttojen vaihtelu: kyseisen kahden vuoden aikana ERM:n ulkopuoliset viisi 
valuuttaa ovat myös ne, jotka keskimäärin vaihtelivat eniten. Näistä Suomen markka on vaihdellut 
vähiten ja on ollut suhteellisen vakaa vuosina 1995 ja 1996. Liira ja Ruotsin kruunu heilahtelivat 
eniten. ERM-valuutoista guldeni, sillinki ja Belgian frangi heilahtelivat tuskin ollenkaan ja 
Tanskan kruunu kuului tähän ryhmään marraskuusta 1995. Muiden ERM-valuuttojen vaihtelu on 
myös näyttänyt olleen vähäisempää vuonna 1996 kuin aiempina vuosina. 
Valuuttakurssilevottomuuden kotimaisia syitä on huoli maiden kyvystä tai hallitusten 
halukkuudesta saavuttaa yhteisen rahan edellyttämä huomattava lähentyminen. Lisäksi talouden 
perustekijöiden, lähinnä julkisen talouden ja inflaation mutta myös työttömyyden, kehitys vaikutti 
valuuttakursseihin. Odotukset valuuttakurssimekanismiin liittymisestä loivat jonkin verran 
vahvistumis- ja vakautumispaineita Suomen markkaa ja Italian liiraa kohtaan. 
Vuonna 1996 useat tekijät vaikuttivat jännitteiden vaimentumiseen valuuttamarkkinoilla. 
Ensinnäkin Yhdysvaltain dollarin vahvistumisella oli merkittävä osuus: kun dollarin kurssi Saksan 
markkaan nähden oli ollut alle 1,40 vuoden 1995 lopussa, se nousi noin 1,54 Saksan markkaan 
kesäkuussa 1996. Dollarin myötä vahvistuivat pääasiassa Englannin ja Irlannin punnat, ja yleisesti 
Euroopan heikommat valuutat suhteessa vahvempien valuuttojen ryhmään. Tällä oli myös 
merkittävä vaikutus valuuttakurssimekanismin toimivuuteen, koska se pienensi heikoimman ja 
vahvimman valuutan välistä eroa. Niinpä dollarin tilapäinen heikkeneminen 1,48 Saksan 
markkaan heinäkuussa 1996 ei merkittävästi vaikuttanut mekanismin kurssieroihin. Kun dollari 
vahvistui uudelleen syys- ja lokakuussa 1996, ero kasvoi lievästi Irlannin punnan vahvistuttua 
edelleen ja noustua vahvimmaksi ERM-valuutaksi. 
Toisena tekijänä on se, että suhdanteiden lisääntynyt samanaikaisuus Euroopan kansantalouksissa 
ja inflaation hillitseminen nopean inflaation maissa antoi mahdollisuuden toteuttaa samansuuntaisia 
rahapoliittisia toimenpiteitä ja vähensi spekulatiivisen käyttäytymisen mahdollisuuksia. 
Erittäin merkittävänä tekijänä oli vielä lähentymisnäkymiin liittyvä kaupankäynti. Vuoden 1995 
jälkipuoliskosta lähtien hallitukset ryhtyivät yhä näkyvämpiin toimenpiteisiin lähentymistilanteensa 
parantamiseksi. Samaan aikaan Euroopan päättäjät osoittivat toistuvasti päättäväisyyttä edetä 
rahaliittoon, erityisesti Eurooppa-neuvoston kokoonnuttua Madridissa, jossa EMU:n toteutuminen 
vuonna 1999 varmistui. Nämä näkymät osaltaan rauhoittivat valuuttakursseja ja pienensivät 
huomattavasti korkoeroja. 
49 
50 
6. PTTKÄAIKAISET KOROT 
6.1 Korkojen lähentyminen 
Tässä tarkoitettu arviointiperuste on määritelty pemstamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa 
jäsenvaltion saavuttamana lähentymisenä ja jäsenvaltion Euroopan valuuttajärjestelmän 
valuuttakurssimekanismiin osallistumisen kestävyytenä, mikä ilmenee pitkäaikaisten korkojen 
tasossa. Tätä korkojen lähentymisen arviointiperustetta tarkennetaan lähentymisperusteista tehdyn 
pöytäkirjan N:o 6 4 artiklassa, jossa todetaan, että kyseinen lähentymisperuste merkitsee, että 
jäsenvaltion keskimääräinen pitkäaikainen nimelliskorko on tarkasteluajankohtaa edeltävänä 
vuotena ylittänyt enintään 2 prosenttiyksiköllä enintään kolmen hintavakauden parhaiten 
toteuttaneen jäsenvaltion vastaavan koron. Siinä todetaan edelleen, että korkoja mitataan 
pitkäaikaisten valtion obligaatioiden tai vastaavien arvopapereiden perusteella ottaen huomioon 
kansallisten määrittelyjen erot. 
Tässä kertomuksessa viitearvon laskennassa on käytetty kolmen hintavakaudeltaan parhaan maan 
pitkäaikaisten korkojen painottamatonta aritmeettista 12 kuukauden keskiarvoa (ks. myös luku 3). 
Useimpien jäsenvaltioiden osalta laskelmissa käytetään kymmenen vuoden viitelainojen tuottoa. 
Nämä tiedot on pyritty saamaan mahdollisimman vertailukelpoisiksi. Yksityiskohtaisempia tietoja 
kunkin jäsenvaltion kohdalla käytetyistä koroista on kehikossa "Maakohtaiset tiedot ja viitearvo 
korkoja koskevan lähentymisperusteen arvioimiseksi". Tässä jaksossa pitkäaikaisilla koroilla 
tarkoitetaan aina 12 viime kuukauden pitkäaikaisten nimelliskorkojen keskiarvoa. 
Kuluttajahintainflaatioltaan1 kolme parhaiten onnistunutta jäsenvaltiota syyskuussa 1996 olivat 
Saksa, Alankomaat ja Suomi. Näiden maiden pitkäaikaisten nimelliskorkojen keskiarvo 
syyskuussa oli 6,3 %, 6,3 % ja 7,4 % tässä järjestyksessä, jolloin viitearvoksi saatiin 8,7 % (ks. 
taulukko 6.1). Kahdella näistä kolmesta maasta, Saksalla ja Alankomailla, oli myös alhaisimmat 
keskimääräiset korot. Kaiken kaikkiaan yhdentoista jäsenvaltion keskimääräiset korot alittivat 
viitearvon syyskuussa 1996. Maat olivat Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti, Luxemburg, 
Alankomaat, Itävalta, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta. Neljän jäsenvaltion (Kreikan, 
Espanjan, Italian ja Portugalin) keskimääräiset pitkäaikaiset korot ylittivät viitearvon. Ruotsin 
keskimääräinen korko ylitti viitearvon vuoden 1995 lopussa, mutta korkojen laskettua vuoden 
1996 mittaan viitearvo alittui elokuussa 1996. 
Kolmen hintavakauden parhaiten saavuttaneen maan määrittämisessä käytettävä hintaindeksi on väliaikainen 
kuluttajahintaindeksi (VKHI) joulukuusta 1995 lähtien ja kuluttajahintaindeksi (KHI) sitä ennen (ks. luku 3). 
51 
Taulukko 6.1 
Jäsenvaltioiden pitkäaikaisten korkojen 
lähentyminen 
12 kuukauden keskiarvo 
1993 1994 1995 1996(1) 
Kolme hintavakaudeltaan parasta maata 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
FIN 
UK 
Viitearvo ^ 7.3 
7.7 
7.5 
9.5 7.9 
7.2 
7.7 
9.6 7.5 
6.9 
8.8 
9.7 6.3 
6.3 
7.4 
8.7 
Viitearvon saavuttaneet jäsenvaltiot 
Lukumäärä: 
Jäsenvaltioita 
yht: 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
A 
FIN 
S 
UK 8 
12 
7.2 
7.3 
6.5 
6.8 
7.7 
6.5 
6.3 
7.5 8 
12 
7.9 
7.9 
7.1 
7.2 
7.9 
7.7 
6.9 
8.2 10 
15 
7.5 
8.3 
6.9 
7.5 
8.3 
7.6 
6.9 
7.1 
8.8 
8.3 11 
15 
6.7 
7.4 
6.3 
6.6 
7.5 
7.0 
6.3 
6.5 
7.4 
8.5 
8.0 
(1) Lokakuu 1995 - syyskuu 1996 
(2) Tässä käytetty määritelmä: kolmen 
hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion pitkien 
korkojen (12 kuukauden keskiarvo) aritmeettinen 
keskiarvo, johon on lisätty 2 prosenttiyksikköä. 
Lähde: Euroopan rahapoliittinen instituutti Tämä vaikutelma lähentymistilanteen 
paranemisesta vuoden 1995 lopun jälkeen saa 
vahvistuksen, kun tarkastellaan yksittäisten 
jäsenvaltioiden taustatilannetta (ks. kuvio 6.1 ja 
taulukko 6.2). Tänä aikana viitearvo laski 
vähitellen, ja hajonta viitearvon ympärillä 
väheni siten, että oltuaan 2,0 vuoden 1995 
lopussa se oli 1,6 syyskuussa 1996 (ks. 
taulukko 6.2). Tämän yleisen suuntauksen 
taustalla on jonkin verran erilaista kehitystä 
perusteen täyttävissä jäsenvaltioissa ja niissä, 
jotka eivät vuoden 1995 lopussa täyttäneet 
perustetta. Vaikka keskimääräiset korot laskivat 
kaikissa maissa, laskun vauhti oli huomattavasti 
lievempi edelliseen kuin jälkimmäiseen 
ryhmään kuuluvissa maissa. Suomi, jonka 
keskimääräiset korot laskivat 
1.5 prosenttiyksikköä vuoden 1995 lopun ja 
syyskuun 1996 välillä, oli poikkeus tästä 
havainnosta. Itse asiassa viitearvon lasku 
perustuu pääasiassa Suomen korkojen laskuun, 
kun taas korkojen lasku niissä viidessä 
jäsenvaltiossa, jotka ylittivät viitearvon vuoden 
1995 lopussa, auttaa selittämään hajonnan 
pienenemisen. Joulukuuhun 1995 verrattuna 
keskimääräisen kotimaisen koron ja viitearvon 
välinen ero pieneni Kreikassa 
6,4 prosenttiyksikköön (-1,3), Italiassa 
1.6 prosenttiyksikköön (-0,9), Espanjassa 
0,8 prosenttiyksikköön (-0,8), ja Portugalissa 
0,7 prosenttiyksikköön (-1,1). Kreikka on 
edelleen kauimpana viitearvosta, kun taas 
Ruotsi, joka ylitti viitearvon 
0,5 prosenttiyksiköllä vuoden 1995 lopussa, 
siirtyi 0,2 prosenttiyksikköä alle viitearvon 
syyskuussa 1996. 
52 
Taulukko 6.2 
Pitkäaikaisten korkojen kehitys 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 12 kuukauden keskiarvo 
1993 (1) 
7.2 
7.3 
6.5 
23.3 
10.2 
6.8 
7.7 
11.2 
6.5 
6.3 
6.7 
9.7 
8.8 
8.5 
7.5 1994(1) 
7.9 
7.9 
7.1 
20.8 
10.0 
7.2 
7.9 
10.5 
7.7 
6.9 
7.0 
10.5 
9.1 
9.7 
8.2 1995(1) 
7.5 
8.3 
6.9 
17.4 
11.3 
7.5 
8.3 
12.2 
7.6 
6.9 
7.1 
11.5 
8.8 
10.2 
8.3 
Kolmen 
hintavakaudel­
taan parhaan 
maan 
keskiarvo 
Hajonta 
kolmen 
hintavakaudel­
taan parhaan 
maan 
keskiarvon 
suhteen(3) Lisätietoja 
7.5 
1.6 7.6 
1.5 7.7 
2.0 1996(1) 
(2) 
6.7 
7.4 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
6.7 
1.6 
(1) Vuoden 1993 tiedot eivät ole vertailukelpoisia Luxemburgin 
(tammi-syyskuu) ja Portugalin (tammi-kesäkuu) osalta. Kreikan 
tiedot eivät ole vertailukelpoisia. 
(2) Keskiarvo lokakuu 1995 - syyskuu 1996. 
(3) Keskihajonta suhteessa kolmen hintavakaudeltaan parhaan maan 
keskiarvoon (Kreikka jätetty pois laskuista kaikkien vuosien ja 
Luxemburg vuoden 1993 osalta) 
Lähde: Euroopan rahapoliittinen instituutti. Perusteen täyttävien maiden 
joukossa kuva oli hieman 
toisenlainen. Yleisesti 
keskimääräisten pitkäaikaisten 
korkojen laskuvauhti oli 
tarkasteluajanjaksolla hitaampi 
kuin niissä maissa, jotka eivät 
täyttäneet perustetta. Tämä oli 
odotettavissa, koska pitkäaikaiset 
korot olivat jo alhaiset näissä 
maissa (ks. kuvio 6.1). Suomi oh 
poikkeus tästä yleissuuntauksesta. 
Suomen pitkäaikaisten korkojen 
voimakas lasku samaan aikaan, 
kun Yhdistyneen kuningaskunnan 
korkojen lasku pysähtyi, merkitsi 
sitä, että jälkimmäinen otti 
Suomen paikan maana, jolla on 
tässä ryhmässä korkeimmat 
pitkäaikaiset korot.2 Hajonta itse 
ryhmän sisällä väheni. Ruotsia 
lukuun ottamatta alhaisimman 
koron (Saksassa, 6,9%) ja 
korkeimman koron (Suomessa, 
8,8%) välinen ero oli 
1,9 prosenttiyksikköä vuoden 
1995 lopussa. Tämä laski 
1,7 prosenttiyksikköön 
(= Yhdistyneen kuningaskunnan 
8,0 prosentista vähennetty 
Alankomaiden 6,3 prosenttia) 
syyskuussa 1996. Ruotsi mukaan 
lukien ero oli syyskuussa 1996 
tätä korkeampi eli 
2,2 prosenttiyksikköä. 
Kunnes Ruotsi liittyi tähän ryhmään elokuussa 1996. 
53 
Kuvio 6.1 
Pitkäaikaisten korkojen v iimeaikainen kehitys 
(10 vuoden viMamoje» tuottojen 12 kuukauden liukuva kaskiarvo) 
54 
,'.!.j.|.!l'!;!!ll!;.!.!l;.!.^ 
Kuvio 6.2 
• Htfcäaikaiateit korkö|ett lâ^ntvinliiem 
•Jouluk. 1993 
aSyysk. 1996 
DKDËLE F ttL 1 L M, À ? FM 
I Mlfc Köml^^ Euixrop^ ralwpol»«men msîîtuwtti, 
6.2 Pitkäaikaisten korkojen viimeaikainen kehitys 
Tässä jaksossa pitkäaikaisten korkojen viimeaikaista kehitystä analysoidaan tarkastelemalla 
kuukausittaisia pitkäaikaisia nimelliskorkoja (verrattuna edellisessä jaksossa käytettyihin 12 
kuukauden keskiarvoihin) jäsenvaltioissa ja koko Euroopan unionissa. Pitkäaikaisten 
nimelliskorkojen jyrkkää nousua Euroopan unionissa vuonna 1994 seurasi tasainen lasku vuonna 
1995. Vuoden alkuun osuneen lyhyen katkoksen jälkeen tämä laskusuuntaus on jatkunut vuonna 
1996 (ks. kuvio 6.3). Pitkäaikaisten korkojen lasku vuonna 1995 nähtiin yleisesti kansainväliseksi 
ilmiöksi, joka johtui kasvun hidastumisesta Yhdysvalloissa, deflaatiopaineista Japanissa ja 
arvioista, joiden mukaan inflaatiopaineet olivat vähentyneet Euroopassa. 
Saksan ja Yhdysvaltain virallisten korkojen laskemisen todennäköisyyttä koskevien markkinoiden 
odotusten tarkistaminen mainittiin laajasti syyksi pitkäaikaisten korkojen nopeaan nousuun vuoden 
1996 alussa. Odotukset siitä, että Saksan rahapolitiikan keventäminen oli tullut päätepisteeseensä, 
heräsivät tammikuun loppua kohti. Samaan suuntaan vaikuttivat helmikuussa odotukset 
rahapolitiikan kiristymisestä Yhdysvalloissa, joiden vaikutukset heijastuivat Yhdysvaltojen 
joukkovelkakirjamarkkinoilta Euroopan markkinoille. Tätä kansainvälistä suuntausta pitivät 
osittain yllä markkinoiden huoli liiallisesta globaalista likviditeetistä korkojen laskettua jatkuvasti 
koko vuoden 1995 ajan tärkeimmissä maissa. 
55 
1 Kuvio 6.3 Valtion obligaatioiden tuoton keskiarvo El :ssa 
ftCaskiatm £Uft M vuoteet* 1$94 asti, EÖR IS vuodesta l£9S 
is#5 im im #** im im mi 1992 t«>3 im im *??<> 
MÉî,, KouiisRiö» Euroopan r^jpJÄjen. bMtrö*^, 
Keskimääräisten pitkäaikaisten nimelliskorkojen kääntyminen uudelleen laskuun EU:ssa 
huhtikuun 1996 jälkeen selittyy usean tekijän perusteella. Näitä ovat Yhdysvaltojen ja Euroopan 
joukkovelkakirjamarkkinoiden kehityssuuntien eriytyminen vuoden toisen vuosineljänneksen 
aikana sekä kolmannen vuosineljänneksen aikana jälleen tapahtunut muutos markkinoiden 
odotuksissa, kun Yhdysvaltojen ja Japanin rahapolitiikan ei enää odotettu kiristyvän lähiaikoina, 
minkä seurauksena pitkäaikaiset korot laskivat kansainvälisesti. Syyskuussa 1996 
joukkovelkakirjojen tuottojen keskiarvo EU:ssa oli 7,2 prosenttia, mikä oli yksi prosenttiyksikkö 
vähemmän kuin syyskuussa 1995 ja alle vuoden 1996 tammikuisen 7,3 prosentin. 
Pitkäaikaisten korkojen kehityksessä eri jäsenvaltioissa voidaan poimia useita piirteitä. Ensinnäkin 
vaikka pitkäaikaiset korot laskivat kaikissa EU:n jäsenvaltioissa syyskuun 1995 ja syyskuun 1996 
välisenä aikana, laskun jyrkkyys vaihteli maittain (ks. taulukko 6.3). Yleisesti maissa, joissa korot 
olivat korkeimmat, lasku oli jyrkintä. Italiassa, Portugalissa, Espanjassa ja Ruotsissa lasku oli 
1,8 ja 2,9 prosenttiyksikön välillä. 
56 
Taulukko 6.3 
Pitkien korkojen viimeaikainen kehitys 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
ERL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR(l) Päivähavaintojcn kuukausikeskiarvo 
Syyskuu 
1995 
7.0 
7.8 
6.6 
15.8 
10.8 
7.4 
8.0 
11.5 
7.4 
6.6 
6.9 
11.2 
8.0 
9.6 
8.1 
8.2 Syyskuu 
1996 
6.5 
7.2 
6.2 
14 8 (helmik ) 
8.4 
6.2 
7.2 
9.2 
6.8 
6.1 
6.3 
8.3 
6.9 
7.8 
8.0 
7.2 Muutos 
(proscnttiyks.) 
-0.5 
-0.6 
-0.4 
-1.0 
-2.4 
-1.2 
-0.8 
-2.3 
-0.6 
-0.5 
-0.6 
-2.9 
-1.1 
-1.8 
-0.1 Kreikassa lasku oli vähäisempi, joten 
pitkäaikaiset korot pysyivät korkeina3. 
Niiden maiden joukossa, joiden korot 
jo olivat alemmat, Suomi, joka hyötyi 
myös inflaatio-odotusten alenemisesta, 
kirjasi huomattavan laskun 
(1,1 prosenttiyksikköä). Ottaen 
huomioon, että korot laskivat 
syyskuuta 1996 edeltäneen vuoden 
aikana eniten niissä jäsenvaltioissa, 
joissa pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
korkeimmat, korkoerot vastaaviin 
Saksan joukkovelkakirjalainoihin 
kutistuivat4 vuoden aikana. Eniten 
korkoerot laskivat Espanjassa, 
Italiassa, Portugalissa ja Ruotsissa. 
Toisena piirteenä on se, että kun 
kaikissa EU. n jäsenvaltioissa 
pitkäaikaisten nimelliskorkojen kehitys 
oli samansuuntaista elokuun 1995 ja 
maaliskuun 1996 välisenä aikana, 
kehitys on sittemmin vaihdellut jonkin 
verran jäsenvaltioiden kesken. 
Ensimmäisellä neljänneksellä 
tapahtuneen lyhyen piikin jälkeen korot 
laskivat jälleen elokuussa kaikissa maissa Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta. 
Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Luxemburgissa ja Itävallassa pitkäaikaiset korot nousivat touko-
kesäkuun välisenä aikana ja laskivat jälleen heinä-elokuussa. Korot sen sijaan laskivat edelleen 
korkeatuottoisissa maissa eli Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa. 
6.3 Selittävät tekijät ja arviointi 
Viime vuoden aikana korkojen lähentymisessä tapahtui edistymistä, kun Ruotsi täytti tämän 
arviointipenisteen elokuusta 1996 alkaen ja muut neljä maata (Kreikka, Espanja, Italia ja 
Portugali) lähestyivät viitearvoa. Myös Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa keslrimääräisten 
kotimaisten korkojen ja viitearvon välinen ero pieneni huomattavasti. Itse asiassa jos korot 
pysyisivät nykyisellä tasollaan, Espanjan ja Portugalin keskimääräiset. pitkäaikaiset korot 
alittaisivat hyvin pian viitearvon. Tähän suotuisaan kehitykseen on useita taustalla vaikuttavia -1.0 
(1): painotettu keskiarvo, joka on laskettu käyttäen painoina 
vuoden 1995 bruttokansantuotteita. 
Lähde: Euroopan rahapoliittinen instituutti. 
On syytä todeta, että Kreikan aineisto ei ole vertailukelpoinen muiden jäsenvaltioiden aineiston kanssa. 
Pitkäaikaisten pääomamarkkinoiden puuttuessa on käytetty alkuperäiseltä laina-ajaltaan viiden vuoden 
lainaa. Lisäksi aineiston saamisessa oleva ilmoitusviive haittaa ajantasaisten vertailujen tekemistä. 
Kaikissa maissa paitsi Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 
57 
syitä. Eräs tärkeä tekijä on näiden maiden hidastuva inflaatiovauhti, joka puolestaan osaltaan 
vaimensi inflaatio-odotuksia. Tämä koskee erityisesti Espanjaa, Portugalia ja Ruotsia, joissa 
keskimääräinen inflaatiovauhti hidastui huomattavasti joulukuun 1995 ja syyskuun 1996 välisenä 
aikana. Edelliseen vuoteen verrattuna Portugalin inflaatiovauhdin nopea hidastuminen on 
ilmeisesti vaikuttanut pitkäaikaisiin korkoihin. Kreikan vaatimattomampi edistyminen 
inflaatiovauhdin hidastamisessa, ottaen huomioon korkea lähtötaso, saattaa osaltaan selittää maan 
hitaampaa edistymistä korkoeron kaventamisessa. 
Toisena tärkeänä selittävänä tekijänä olivat näiden maiden pyrkimykset pienentää julkisyhteisöjen 
alijäämiä. Osaksi tällaisten julkisyhteisöjen alijäämien korjaamistoimien ansiosta entistä 
tasapainoisempi talouspolitiikkayhdistelmä oli mahdollinen, ja siten luottojen riskipreemiot 
pienenivät. Valuuttamarkkinoiden asteittainen rauhoittuminen vuonna 1996 loi olosuhteet, joissa 
joukkovelkakirjamarkkinat saattoivat vakautua. 
38 
MAAKOHTAISET TIEDOT JA VIITEARVO KORKOJA KOSKEVAN 
LÄPF^n^YMISPERUSTEEN ARVIOIMISEKSI 
Maakohtaiset tiedot 
Lähentymisperusteita koskevan pöytäkirjan 4 artiklassa määrätään seuraavaa: 
Korkoja mitataan pitkäaikaisten valtion obligaatioiden tai vastaavien arvopapereiden perusteella 
ottaen huomioon kansallisten määrittelyjen erot. 
Saman pöytäkirjan 5 artiklan mukaan komissio toimittaa tilastotiedot, joita käytetään korkojen 
lähentymisen arviointiperusteen soveltamiseksi. Yhteistyössä Euroopan rahapoliittisen instituutin 
kanssa, jolla on erityistuntemusta rahoitustilastojen analysoinnissa ja joka on antanut asiassa 
asiantuntija-apua komissiolle, seuraavat ehdot täyttävät korot on katsottu soveliaimmiksi korkojen 
lähentymisen tarkastelussa: 
- laina-aika: jäljellä oleva laina-aika noin 10 vuotta (9 -10,5 vuotta) 
- liikkeeseenlaskija: valtio (Saksassa Treuhandanstalt mukaan lukien) 
- obligaatioiden valinta: likvidiys on tärkein valintaperuste; valinnan yksittäisen viitelainan ja 
usean lainan keskiarvon välillä olisi perustuttava likvidiysnäkökohtiin; useimmat (yksitoista) 
jäsenvaltiota valitsevat yhden viitelainan (Belgia, Tanska, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, 
Alankomaat, Itävalta, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) ja kolme jäsenvaltiota 
valitsevat usean lainan keskiarvon (Saksa, Espanja ja Portugali) 
- aggregointi: yksinkertaista keskiarvoa olisi käytettävä, jos otoksessa on useampia obligaatioita 
- veroja ei ole vähennetty 
- tuoton laskenta: ISMA-menetelmää käyttäen tuotto maturiteetille 
- nimelliskorko: kiinteä 
Koska Kreikassa ei ole pitkäaikaisia pääomamarkkinoita, valittiin obligaatio, jonka alkuperäinen 
laina-aika oli 5 vuotta. Sen nimelliskorko on sidottu 12 kuukauden valtion obligaatioon ja 
tarkistetaan vuosittain. Toisin kuin muissa jäsenvaltioissa, joissa päiväkurssit on saatavina, 
käytetään kuukauden lopun lukuja. 
Tässä tehty arvio pitkäaikaisten korkojen lähentymisperusteesta perustuu pitkäaikaisiin korkoihin, 
jotka on yhdenmukaistettu edellä kuvattujen ominaisuuksien mukaisesti. 
Viitearvo 
Lähentymispemsteista tehdyn pöytäkirjan 4 artiklan mukaan korkoja koskeva lähentymisperuste 
merkitsee, että jäsenvaltion keskimääräinen pitkäaikainen nimelliskorko on tarkasteluajankohtaa 
edeltävänä vuotena ylittänyt enintään 2 prosenttiyksiköllä enintään kolmen hintatason vakaudessa 
parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavan koron. 
Korkojen lähentymisperusteen tarkastelussa viitearvon laskemista varten käytetään kolmen 
hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion korkojen painottamatonta aritmeettista keskiarvoa. 
59 
7. TÄYDENTÄVIÄ TIETOJA 
Tässä luvussa tarkastellaan kehitystä useilla muilla alueilla, jotka komission (ja rahapoliittisen 
instituutin) on pemstamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan perusteella otettava huomioon 
kertomuksissaan. Seuraavissa jaksoissa tarkastellaan ecun kehitystä, markkinoiden yhdentymisen 
tuloksia, vaihtotasetta, yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien kehittymistä. 
7.1 Ecun kehitys 
Tilanne ecumarkkinoilla pysyi vaikeana vuonna 1995 ja suurimman osan vuotta 1996. 
Joukkovelkakirjojen ensimarkkinoilla toiminta supistui ennätysmäisen alhaiselle tasolle, mutta 
jälkimarkkinoilla kokonaisvaihto pysyi vakaampana. Säännöllisiä velkaohjelmiaan jatkavat 
jäsenvaltiot huolehtivat ecumääräisillä liikkeeseen laskuilla tietynasteisesta vakaudesta, mutta 
koska yksityiset liikkeeseenlaskijat eivät juurikaan käyttäneet ecua, markkinoiden likviditeetti 
väheni huomattavasti. Vuoden 1996 toisen puoliskon alussa kiinnostus ecua kohtaan alkoi elpyä 
samalla kun luottamus EMU-prosessia kohtaan lisääntyi ja aiemmat epävarmuudet, kuten 
rahaliiton alkamisajankohta, ecun korvaaminen eurolla suhteessa 1:1, ja ecumääräisten sopimusten 
jatkuminen, alkoivat hälvetä. Euron oikeudellista asemaa koskevien asetusten julkaisemisen 
jälkeen markkinoilla on vahvistunut myönteinen asenne ecua kohtaan, ja markkina-analyytikot 
uskovat nyt uuteen kasvuun ecumarkkinoilla vuoden 1999 tammikuun 1 päivän ja rahaliiton 
lähestyessä. 
Eräs osoitus ecun vaikeuksista oli vuoden 1994 puolivälissä syntynyt sitkeä, yli 
0,50 prosenttiyksikön suuminen ero ecukurssin markkinakurssin ja teoreettisen kurssin välillä. 
Tähän mennessä ±0,20 prosenttia on pidetty tavanomaisen vaihtelun mukaisena erona. Lisäksi 
kun ero aiemmin ylitti tavanomaiset rajansa, erityisesti Euroopan valuuttakurssimekanismin 
ERM:n kriisien aikana vuosina 1992 ja 1993, tätä kesti vain lyhyen aikaa, jonka jälkeen ecua 
käyttävien pankkien arbitraasitoiminta palautti eron nopeasti tavanomaisemmalle tasolle. Vuoden 
1994 loppua kohden ero supistui noin 0,20 prosenttiyksikköön, vaikka tilanne pysyikin edelleen 
epävakaana. Uusien jännitteiden ilmettyä valuuttakurssimekanismissa vuoden 1995 alkupuolella 
ero kasvoi nopeasti ja saavutti maaliskuun 1995 lopussa 1,52 prosenttiyksikön ennätyskorkeuden. 
Vaikka ero tämän jälkeen supistui alle 1,00 prosenttiyksikköön, helpotus oli vain väliaikainen. 
Vuoden 1995 lopussa ero oli yli 3,00 prosenttiyksikköä. Vuoden 1996 ensimmäisellä puoliskolla 
luottamus ecumarkkinoita kohtaan alkoi palautua ja ero vaihteli 1,50 ja 2,50 prosenttiyksikön 
välillä ja alkoi pienentyä toukokuussa. Vuoden 1996 toisella puoliskolla ero vakiintui noin 
1,00 prosenttiyksikköön heinä- ja elokuussa ja kuroutui alle 0,60 prosenttiyksikköön syyskuun 
loppuun mennessä. Tämän jälkeen ero on supistunut edelleen 0,30-0,20 prosenttiyksikköön. 
Kurssieron käyttäytymisen syitä ja niiden suhteellista merkitystä on hankala määrittää tarkkaan, 
mutta useilla tekijöillä on todistettavasti ollut merkitystä. Ensinnäkin valuuttakurssimekanismissa 
ERM.ssä ilmenneillä jännitteillä on ollut kielteinen vaikutus ecuun. Lisäksi avointen 
ecupositioiden riskejä on alettu pitää suurempina, minkä vuoksi ecua käyttävät pankit ovat 
60 
siirtyneet pitkän aikavälin strategiasta, jossa ne olivat valmiita pitämään avoimia ecupositioita 
pitkänkin aikaa, lyhyen aikavälin strategiaan, jossa positiot suljetaan mahdollisimman pian, vaikka 
niiden pitäminen auki pitemmän aikaa voisi johtaa suurempiin voittoihin. 
Riskin kokeminen suurempana johtuu osittain myös kasvaneesta tietoisuudesta siitä, että vuoden 
1987 jälkeen ei ole enää ollut institutionaalista yhteyttä markkinaecun ja koriecun välillä lukuun 
ottamatta kolmannen vaiheen alkaessa 1 päivänä tammikuuta 19991 tapahtuvaa ecun muuttamista 
euroksi suhteessa 1:1. Useat markkinatoimijat kokivat EMU:n aikataulun ja oikeudelliset 
kysymykset sen verran epäselviksi, että pemstamissopimuksen määräystä vaihtosuhteesta 1:1 ei 
juurikaan pidetty lohdutuksena. Epävarmuus EMU:sta johti siis epävarmuuteen ecun tulevasta 
arvosta. Madridissa joulukuussa 1995 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston jälkeen markkinoiden 
luottamus on kuitenkin lisääntynyt: vakaa poliittinen sitoutuminen rahaliittoon on osoitettu useaan 
otteeseen, ja komission ehdottamat asetukset ovat suurimmaksi osaksi poistaneet epävarmuuden 
oikeudellisista kysymyksistä, kuten sopimusten jatkamisesta ja ecun vaihtamisesta euroon 
suhteessa 1:1. 
Ecun kurssia ovat mahdollisesti heikentäneet myös ecumääräisenä annettujen 
joukkovelkakirjalainojen suuret nettokuoletukset vuosina 1995 ja 1996. Koska ecumääräisten 
joukkovelkakirjalainojen kanta on laskenut, tulot lainojen takaisinmaksuista, jotka on rahoitettu 
pienentämällä ecumääräisiä talletuksia, on yleensä vaihdettu muihin valuuttoihin uudelleen 
sijoittamista varten. Tämä on aiheuttanut heikentymispaineita ecun kurssiin. Luottamuksen 
EMU:a kohtaan lisääntyessä myös luottamus ecumarkkinoihin on hitaasti palautunut ja kurssiero 
on pienentynyt. 
Vuonna 1995 ecumääräisinä liikkeeseen laskettujen joukkovelkakirjalainojen kanta oli 
huomattavasti alhaisempi kuin erääntyvien velkakirjojen määrä, minkä vuoksi ecumääräisten 
lainojen kokonaismäärä laski 6 prosenttia 127 miljardiin ecuun (ei sisällä Kreikan ecuun sidottuja 
joukkovelkakirjalainoja). Ecumääräisten lainojen kanta oli suurimmillaan vuonna 1993, jolloin se 
oli 140 miljardia ecua. Vuoden 1996 yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana ecun kysyntä 
institutionaalisten sijoittajien taholta oli vähäistä; yksityisiä liikkeeseenlaskijoita oli vain vähän ja 
hekin olivat varovaisia. Liikkeeseenlasku oli sen vuoksi vähäistä ja ajoittain täysin pysähdyksissä. 
Vuoden 1996 yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana liikkeeseen laskettu kokonaismäärä oli 
10,9 miljardia ecua verrattuna 13,5 miljardiin ecuun samana ajanjaksona vuonna 1995. Koska 
erääntyvien joukkovelkakirjalainojen kanta oli 18,9 miljardia ecua, ecumääräiset lainat laskivat 
119 miljardiin ecuun vuoden 1996 syyskuun loppuun mennessä. 
Jälkimarkkinoilla ecumääräisten joukkovelkakirjalainojen keskimääräisen kokonaisvaihdon arvo 
nousi 8 prosenttia vuonna 1996 ja saavutti siten korkeimman tasonsa vuoden 1992 jälkeen. 
Vuoden 1996 yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana tapahtui vielä neljän prosentin nousu. 
Ecun osuus jälkimarkkinoiden kokonaisvaihdosta laski 5,6 prosentista vuonna 1993 
5,2 prosenttiin vuosina 1994 ja 1995, mutta nousi hiukan 5,3 prosenttiin vuonna 1996 (syyskuun 
loppuun mennessä). 
Vuoteen 1987 asti ecuselvitysjärjestelmää hoitava ECU Banking Association hyväksyi koriecun 
ecupositioiden selvittämisessä, mikä muodosti institutionaalisen yhteyden markkinaecun ja koriecun 
välille. 
61 
Ecumääräisten joukkovelkakirjalainojen tasaisen vähenemisen vastapainona muut ecumarkkinat 
ovat kehittyneet paremmin, mutta niilläkin toiminta on vähentynyt. ECU Banking Associationin 
ecu-selvitysjärjestelmän päivittäinen vaihto antaa käsityksen ecuissa tapahtuvan kaupallisen ja 
rahoitustoiminnan määrästä. Kyseisen järjestelmän vaihto on vähentynyt hiukan 50,0 miljardista 
ecusta vuonna 1994 46,8 miljardiin ecuun vuonna 1995, mikä merkitsee 6,5 prosentin 
supistumista vuositasolla. Vuoden 1996 yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana keskimääräinen 
päivittäinen vaihto on ollut noin 45,8 miljardia ecua eli noin 2,1 prosenttia alhaisempi kuin 
vuonna 1995. 
Tutkimukset tavanomaiseen kaupankäyntiin (siis tavaroiden ja palveluiden hankintaan) liittyvistä 
ecu-virroista verrattuna puhtaasti rahoituksellisiin ecu-liiketoimiin viittaavat siihen, että 
kaupankäyntiin liittyvien maksujen osuus kaikista ecu-maksuista on pieni (7,1 prosenttia määrästä 
ja 0,7 prosenttia arvosta vuonna 1996), mutta niidenkin suumudeksi arvioidaan silti noin 50-75 
miljardia ecua. 
7.2 Markkinoiden yhdentymisen tulokset 
Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet keskimäärin 93 prosenttia yhtenäismarkkinalainsäädännöstä 
osaksi kansallista lainsäädäntöään, joten yhtenäismarkkinat alkavat olla tosiasia. Täydelliset ne 
eivät ole vieläkään, mutta tähänastisia saavutuksia ei ole syytä aliarvioida. Yhtenäismarkkinat 
ovat jo tehneet Euroopan unionista taloudellisesti tiukimmin yhdentyneen kansallisvaltioiden 
yhteisön maailmassa. Todisteet yhdentymisen syventymisestä lisääntyvät jatkuvasti. 
7.2.1 Markkinoiden yhdentyminen kaupan kautta 
Yhtenäismarkkinat poistivat kaupan esteet maiden väliltä, minkä uskottiin lisäävän Euroopan 
unionin jäsenvaltioiden välistä kauppaa. EU:n sisäisen tuonnin osuus teollisuustuotteiden 
kokonaistuonnista onkin lisääntynyt keskimäärin 6,7 prosenttiyksikköä vuoden 1985 
61,2 prosentista 67,9 prosenttiin vuonna 1995. Lisäksi EU-yritysten markkinaosuudet EU:n 
sisällä kasvoivat huomattavasti keskimääräistä nopeammin niillä 15 teollisuuden alalla, joihin 
yhtenäismarkkinahankkeen oli etukäteen arvioitu vaikuttavan erityisen voimakkaasti. 
Palvelualoilla EU: n sisäisen viennin osuus kokonaisviennistä kasvoi keskimäärin 
3,1 prosenttiyksikköä vuoden 1985 46,9 prosentista 50,0 prosenttiin vuonna 1995. Nämä 
muutokset unionin sisäisessä tuonnissa selittyvät lähes kokonaan yhtenäismarkkinahankkeen 
välittömillä ja kilpailua lisäävillä vaikutuksilla. 
Lisääntyvä taloudellinen yhdentyminen voi johtaa maiden suurempaan erikoistumiseen 
suhteellisten etujensa pohjalta (toimialojen välinen kauppa) tai se voi suosia ristikkäiskauppaa, 
saman toimialan tuotteiden samanaikaista tuontia ja vientiä, jäsenvaltioiden välillä. 
Toimialojen välinen kauppa eri maiden välillä lisää tehokkuutta jokaisen maan erikoistuessa 
sellaiseen tuotantoon, jossa se on suhteellisesti muita tehokkaampi, ja kuluttajien hyötyessä tästä 
seuraavasta hintojen laskusta. Tosin tämä johtaa suurempaan erikoistumiseen vähemmän 
kehittyneiden ja kehittyneempien jäsenvaltioiden välillä, jolloin toiset alat laajenevat ja toiset 
supistuvat kaikissa maissa, mistä taas voi aiheutua huomattavia sopeuttamiskustannuksia. 
62 
Ristikkäiskauppa sen sijaan hyödyttää kuluttajaa siten, että tuotevalikoima kasvaa huomattavasti, 
ja samalla tuottajien sopeutumiskustannukset jäävät alhaisemmiksi. Tällaisessa tapauksessa 
sopeutuminen ei tapahdu toimialojen välillä vaan tietyllä alalla toimivien yritysten sisällä. 
Vielä 1980-luvun alussa suurin osa yhteisön sisäkaupasta (noin 45 prosenttia) voitiin luokitella 
toimialojen väliseksi kaupaksi2 . Yhtenäismarkkinoiden alkuvaiheeseen liittyi kuitenkin 
toimialojen välisen kaupan väheneminen Euroopassa ja ristikkäiskaupan kasvu. Ristikkäiskauppa 
voidaan jaotella edelleen hinnaltaan ja laadultaan samanlaisilla tuotteilla käytävään 
ristikkäiskauppaan sekä hinnaltaan ja laadultaan erilaistettujen tuotteiden ristikkäiskauppaan 
(toinen maa vie esimerkiksi kalliita merkkipaitoja ja toinen halpoja huonompilaatuisia paitoja). 
Ristikkäiskaupassa tapahtunut kasvu on ollut pääasiassa jälkimmäistä tyyppiä (osuus kasvoi alle 
35 prosentista vuonna 1985 yli 42 prosenttiin vuonna 1994), ja samanlaisilla tuotteilla käytävä 
kauppa on pysynyt suhteellisen vakaana (noin 20 prosenttia unionin koko sisäisestä kaupasta). 
Yhtenäismarkkinat ovat siis lisänneet kuluttajien saatavilla olevien tuotteiden valikoimaa sekä 
hinnan että laadun suhteen ja kannustaneet erilaisiin liiketoiminnallisiin strategioihin: joko 
suunnittelun, tutkimuksen ja kehittämisen ja mainonnan painottamiseen joissain tapauksissa 
(korkea hinta-laatu -suhde) tai tuotantokustannusten minimointiin toisissa (alhainen hinta). 
Vuosina 1985-1994 toimialojen välinen kauppa väheni kaikissa EU-maissa, mutta erityisesti 
Espanjassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Ranskassa ja Saksassa. Vuonna 1994 toimialojen 
välisen kaupan osuus oli silti vielä yli 58 prosenttia Kreikan, Portugalin, Irlannin ja Tanskan 
teollisuustuotteiden kaupasta. Samaan aikaan hinnaltaan ja laadultaan erilaistetuilla tuotteilla 
käytävän ristikkäiskaupan osuus oli yli 42 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan, Saksan, 
Ranskan, Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden kaupasta, ja osuus kasvoi vuosina 1987-1994 
näiden maiden lisäksi Espanjassa ja Portugalissa. 
Tutkittaessa hinnaltaan ja laadultaan erilaistetuilla tuotteilla käytävää ristikkäiskauppaa huomio 
kiinnittyy selvään eroon pohjoisten ja eteläisten maiden välillä. Tarkasteltaessa alhaisen, 
keskinkertaisen ja korkean hinta-laatu -suhteen omaavien tuotteiden osuutta kauppataseessa 
voidaan erottaa erilaisia maaryhmiä. Saksalla on suhteellinen etu kalliiden ja korkealaatuisten 
tuotteiden suhteen, Ranskan etu ulottuu keskihintaisista ja -laatuisista kalliisiin ja korkealaatuisiin 
tuotteisiin, Yhdistyneen kuningaskunnan, Alankomaiden, Belgian, Luxemburgin ja Tanskan etu 
rajoittuu keskihintaisiin ja- laatuisiin tuotteisiin, Espanjan etu ulottuu keskihintaisista ja -laatuisista 
halpoihin ja huonompilaatuisiin tuotteisiin ja Kreikalla ja Portugalilla on suhteellista etua 
ainoastaan halpojen ja huonompilaatuisten tuotteiden suhteen. Valuuttakurssivaihtelut eivät ole 
vaikuttaneet tähän erikoistumiseen. 
Vuosina 1985-1994 keskihintaisten ja -laatuisten tuotteiden osuus EU:n sisäkaupasta 
kokonaisuudessaan on laskenut (noin 10 prosenttiyksikköä) kalliiden ja korkealaatuisten tuotteiden 
(osuus kasvanut 7 prosenttiyksikköä) sekä halpojen ja huonompilaatuisten tuotteiden hyväksi. 
Tämä pätee useimpiin Euroopan kehittyneimpiin talouksiin, mutta myös eteläisissä jäsenvaltioissa 
Kahden maan välinen kauppa on toimialojen välistä kauppaa, jos tietyn toimialan tuotteiden vienti (tuonti) 
ensimmäisestä maasta toiseen on alle 10 prosenttia ensimmäisen maan saman toimialan tuotteiden tuonnista 
(viennistä) jälkimmäisestä maasta. 
Ristikkäiskauppa on samanlaisilla tuotteilla käytävää ristikkäiskauppaa silloin, kun viennin ja tuonnin 
yksikköarvot poikkeavat toisistaan alle 15 prosenttia, ja erilaistetuilla tuotteilla käytävää ristikkäiskauppaa 
silloin, kun yksikköarvot poikkeavat toisistaan yli 15 prosenttia. 
63 
erikoistuminen on muuttunut ja halpojen huonompilaatuisten tuotteiden osuus on yleensä laskenut 
ja kalliiden, korkealaatuisten tuotteiden kasvanut. 
Hinnan erilaistamiseen perustuvan ristikkäiskaupan kasvu viittaa siihen, että jäsenvaltiot yhä 
useammin erikoistuvat yksittäisten alojen sisällä eri hintaluokkiin kuuluviin tuotteisiin. 
Useimmissa kehittyneissä maissa tällainen kehitys merkitsee lisää aineettomia investointeja 
T&K:een, koulutukseen, innovaatioon, jotta säilyttäisiin kilpailukykyisinä perinteisillä kypsillä 
toimialoilla, ja vähemmän kehittyneissä maissa se merkitsee mahdollisuutta päästä 
huipputeknologiaa käyttäville aloille, joilla arvon lisäys on suuri, ja kilpailla hinnalla. 
7.2.2 Markkinoiden yhdentyminen suorien ulkomaisten sijoitusten kautta 
Kauppa ei ole ainoa mekanismi, jonka avulla markkinoiden yhdentymistä voidaan lisätä. Suorat 
ulkomaiset sijoitukset ovat vaihtoehto kaupalle, kun halutaan päästä ulkomaanmarkkinoille. 
Monikansalliset yhtiöt ovat suorien ulkomaisten sijoitusten pääasiallinen lähde, ja niiden 
ulkomaisten tytäryhtiöiden myynnin arvo on joidenkin arvioiden mukaan kaksi kertaa suurempi 
kuin maailmanlaajuisen viennin arvo. 
Itse asiassa yhtenäismarkkinoiden vaikutus suoriin ulkomaisiin sijoituksiin näyttää olleen jopa 
myönteisempi kuin niiden vaikutus kauppaan. Kaikista ulkomaisista suorista sijoituksista 
44,4 prosenttia kohdistui 1990-luvun alussa Euroopan unioniin, kun osuus vuosina 1982-1987 oli 
28,2 prosenttia. Lisäksi EU:n sisäiset ulkomaiset suorat sijoitukset (eli suorat sijoitukset 
jäsenvaltioiden välillä) kasvoivat neljä kertaa nopeammin kuin EU:n sisäkauppa vuosina 1984-
1992. Vuosina 1984-1985 ja 1992-1993 suorat ulkomaiset sijoitukset EU.hun kaikista lähteistä 
kasvoivat viisinkertaisiksi (EU:n sisällä ne seitsenkertaistuivat). 
Suorien ulkomaisten sijoitusten vaikutus maan talouteen (ulkomailta tulleiden suorien sijoitusten 
suhde BKT:een) vaihtelee suuresti jäsenvaltioiden välillä. Ulkomailta Irlantiin tehtyjen suorien 
sijoitusten arvo oli 1990-luvun alussa yli 9 prosenttia BKT:sta. Belgiassa ja Luxemburgissa 
vastaava suhde oli vuosittain 4,7 prosenttia. Seuraavina olivat Alankomaat (2,7 prosenttia), 
Portugali (2,6 prosenttia), Yhdistynyt kuningaskunta (1,8 prosenttia) ja Espanja (lähes 
1,8 prosenttia). Sitä vastoin Saksassa (alle 0,4 prosenttia), Italiassa (0,4 prosenttia) ja Kreikassa 
(0,6 prosenttia) nämä luvut olivat erittäin alhaiset. Vuosina 1986-1993 kahden jäsenvaltion 
(Belgian ja Irlannin) vetovoima suorien ulkomaisten sijoitusten kohteena on lisääntynyt 
merkittävästi. Kaiken kaikkiaan Irlanti, Portugali, Espanja ja Benelux-maat ovat maita, jotka ovat 
hyötyneet eniten yhtenäismarkkinoista suorien ulkomaisten sijoitusten suhteen. 
7.2.3 Markkinoiden yhdentyminen ja kilpailuolosuhteet Euroopan unionissa 
Vuosina 1985-1993 saavutetut mittakaavaetuihin perustuvat kustannussäästöt syntyivät 
suurimmaksi osaksi kiinteistä investoinneista markkinointiin, tuotekehittelyyn, T&K:een, ja 
uusien tuotantomenetelmien kehittämiseen. Vain harvoin tehokkuuden paraneminen johtui 
tuotantolaitoksen kokoon liittyvien puhtaasti teknisten tehokkuusetujen hyödyntämisestä. 
64 
Tästä huolimatta tuottavuuden paraneminen on ollut huomattavaa esimerkiksi jakelutoiminnassa ja 
maantiekuljetuksissa. Säännellymmillä alueilla (televiestintä, pankkiala, lentoliikenne) 
tuottavuuden ja tehokkuuden kasvu ei ole ollut yhtä voimakasta, ja yleisesti ottaen on hyvin 
epäselvää, missä määrin havaittujen muutosten voidaan katsoa johtuvan 
yhtenäismarkkinaohjelmasta. Ainoastaan vapautettujen telepalveluiden alalla on havaittu suuria 
Katteita ja yritysten näkemyksiä koskevat tiedot viittaavat siihen, että yhtenäismarkkinoista 
seuraavan kasvavan kilpailun ansiosta suuresta koosta seuraavat tehokkuusedut on siirretty 
kuluttajille ja käyttäjille. Euroopan teollisuuden katteiden voidaan todeta kasvaneen noin 
2 prosenttia vuodessa vuosina 1980-1992 ottaen huomioon suhdannekehityksen ja EU:n 
jäsenvaltioiden erilaiset taloudelliset rakenteet. Tämän yleissuuntauksen lisäksi tilastotietojen 
tarkastelu vahvistaa, että yhtenäismarkkinaohjelman toteuttaminen lisäsi katteisiin kohdistuvia 
paineita, ja varmisti siten, että kustannusten aleneminen siirtyi kuluttajille ja jatkojalostajille. On 
arvioitu, että yhtenäismarkkinaohjelma on johtanut katteiden pienenemiseen yhdellä prosentilla 
vuodessa sitten vuosien 1986/1987. Ilman yhtenäismarkkinoita katteet olisivat siis kasvaneet 
nopeammin kyseisenä ajanjaksona. 
Yhtenäismarkkinaohjelma on muuttanut huomattavasti myös palvelualojen kilpailuoloja. Kilpailu 
on lisääntynyt merkittävästi sellaisilla aloilla kuin televiestintä, pankkiala, mutta myös 
lentoliikenteessä, jossa yhtenäismarkkinaohjelman toteuttaminen on vielä kesken. Kaiken 
kaikkiaan kilpailun lisääntyminen vaikuttaa kuitenkin olevan vähäisempää kuin teollisuudessa, 
mikä kuvastaa sitä, että palvelualat ovat edelleen voimakkaasti säänneltyjä ja useilla alueilla 
yhtenäismarkkinaohjelmaa ei ole vielä toteutettu kokonaisuudessaan. Lisääntyvä kilpailu on 
johtanut merkittävään ja yleiseen hinnan laskuun sellaisilla aloilla kuten televiestintä, ja 
valikoivampaan laskuun lentoliikenteen ja pankkitoiminnan aloilla. 
Maantieliikenteessä rajat ylittävän liikenteen katteet pienenivät selvästi vuosina 1986-1994. Tämän 
seurauksena kuljetusten reaalihinnat ovat alentuneet, mikä on yhdessä jakelualan lisääntyvän 
tehokkuuden kanssa aiheuttanut huomattavia muutoksia valmistusalojen ja vähittäiskauppiaiden 
hankintarakenteeseen. Hankintamahdollisuuksien lisääntyminen on alentanut tuotantopanosten 
kustannuksia. 
Yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen aiheuttamat rakennemuutokset ja kilpailu Euroopan 
markkinoilla ovat myös lähentäneet monien tuotteiden hintoja kaikkialla EU:ssa. Vuosina 
1990-1993 hintavaihtelu jäsenvaltioiden välillä (sisältäen verot) laski kulutustavaroissa 
22,8 prosentista 19,6 prosenttiin ja palveluissa 31,8 prosentista 28,6 prosenttiin mutta nousi 
energia-alalla 28 prosentista 31,7 prosenttiin. 
65 
7.3 Vaihtotaseen tila ja kehitys 
Taulukko 7.1 
Vaihtotase 
(kansantalouden tilinpidon 
määritelmä, % BKT:sta) 
1993 1994 1995 1996 
(1) Vuosien 1991 ja 1992 alijäämien jälkeen EU:n vaihtotase on joko ollut tasapainossa, kuten 
vuosina 1993 ja 1994, tai lievästi ylijäämäinen, kuten vuonna 1995; vuodelle 1996 odotetaan 
hieman suurempaa ylijäämää. Sen lisäksi, että nämä taseet 
kuvaavat kansantalouksien säästämistä, ne ovat viime 
vuosina kuvastaneet myös kotimaisen kysynnän määrää 
verrattuna kotimaiseen tuotantoon. Rahoitusmarkkinoiden 
yhdentyminen on edistynyt sen jälkeen kun 
pääomanliikkeet vapautettiin kokonaisuudessaan ja kun 
kahden viime vuoden kuluessa eräät jäsenvaltiot luopuivat 
vielä jäljellä olleesta valuuttasäännöstelystään, ja unionin 
rahoitusmarkkinat ovat nyt tiukasti yhteydessä 
kansainvälisiin rahoitus- ja pääomamarkkinoihin. Tämä on 
helpottanut kotimaiset investoinnit ylittävän kotimaisen 
säästämisen tai kotimaisen tulonmuodostuksen ylittävän 
tulonkäytön kansainvälistä kohdentamista. Useiden 
jäsenvaltioiden vaihtotase on ollut säännöllisesti 
ylijäämäinen 1990-luvun alusta (Belgia, Tanska, Ranska, 
Irlanti, Luxemburg ja Alankomaat), ja muissa maissa 
aiempien vuosien alijäämä on muuttunut ylijäämäksi 
(Espanja, Italia, Suomi ja Ruotsi); viidessä jäsenvaltiossa 
(Saksassa, Kreikassa, Itävallassa, Portugalissa ja 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa) vaihtotase on ollut 
alijäämäinen vuosikymmenen alusta alkaen (ks. taulukko 
7.1). B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 3.8 
2.9 
-1.1 
-1.7 
-1.0 
1.0 
5.3 
1.0 
15.2 
4.9 
-0.4 
-2.1 
-1.3 
-1.4 
-2.5 
0.0 4.0 
1.6 
-1.4 
-1.0 
-1.2 
1.0 
3.4 
1.5 
15.9 
5.2 
-1.0 
-1.8 
1.3 
-0.7 
-2.1 
0.0 4.5 
0.6 
-1.2 
-2.7 
0.9 
1.6 
4.3 
2.4 
17.9 
5.2 
-2.3 
-0.2 
4.5 
0.6 
-1.8 
0.2 4.1 
1.0 
-0.9 
-3.0 
0.9 
1.7 
3.7 
3.6 
16.3 
4.9 
-1.9 
-1.0 
4.0 
1.2 
-1.8 
1.0 
1) Syksyn 1996 talousennuste. 
Lähdei Komissio Useimmissa jäsenvaltioissa vaihtotaseen tila on parantunut 
huolimatta taloudellisen kasvun elpymisestä 1990-luvun 
alun taantuman päätyttyä. Tähän on vaikuttanut erityisesti julkisen sektorin epätasapainon 
vähentyminen ja tästä seuraava kansantalouden säästämisen kasvaminen. Maksutaseen yli- tai 
alijäämän ei odoteta muuttuvan merkittävästi vuonna 1996 edellisvuoteen verrattuna; komission 
viimeisimmät arviot osoittavat Belgian, Irlannin, Luxemburgin, Alankomaiden ja Suomen 
ylijäämien pienenneen ja Kreikan ja Portugalin alijäämän olevan kasvussa. Vuonna 1996 ylijäämä 
todennäköisesti kasvaa Tanskassa, Ranskassa, Italiassa ja Ruotsissa ja alijäämän odotetaan 
kaventuvan Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Vaihtotaseen ylijäämä Espanjassa ja 
alijäämä Yhdistyneessä kuningaskunnassa pysynevät vuonna 1996 suunnilleen samalla tasolla kuin 
edellisvuonna. 
7.4 Yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien kehitys 
Erilaisten kuluttajahintaindeksien (VKHI:n, KHI:n, yksityisen kulutuksen deflaattorin) kehitys 
antaa tärkeää vaikkakin epätäydellistä tietoa taloudessa vallitsevasta inflaatiosta (ks. 3 luku). Jotta 
hintojen vakautta ja inflaatiokehityksen kestävyyttä voitaisiin tutkia kattavasti ja tasapainoisesti, 
66 
pemstamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa vaaditaan, että "myös yksikkötyökustannusten ja 
muiden hintaosoittimien kehitys otetaan huomioon". 
7.4.1 Yksikkötyökustannukset 
Yksikkötyökustannusten kehityksellä on erityistä merkitystä inflaatiokehitykselle. Se kuvastaa 
työvoiman tuottavuuden ja työntekijää kohti laskettujen nimellisten työvoimakustannusten 
kehityssuuntaa. Jälkimmäiset ovat keskeisen tärkeitä panoshintojen ja sitä kautta kuluttajahintojen 
määräytymisessä ja heijastavat lisäksi yksityisen sektorin inflaatio-odotuksia. Tämän vuoksi ne 
ovat tärkeä osoitin muun muassa rahapoliittisten viranomaisten harjoittaman inflaation vastaisen 
politiikan uskottavuuden kannalta. 
Yhteisön tasolla työntekijää kohti laskettujen nimellisten työvoimakustannusten kasvu on 
hidastunut tasaisesti 4,2 prosentista vuonna 1993 3,4 prosenttiin vuonna 1996, mikä on hitain 
kasvuvauhti 35 vuoteen. Hidastumista on tapahtunut useimmissa yhteisön jäsenmaissa, vaikkakin 
sen suuruus on vaihdellut (ks. taulukko 7.2). Italia, Ruotsi ja vähäisemmässä määrin Tanska 
muodostavat selvän poikkeuksen. Tarkasteltavana ajanjaksona työntekijää kohti laskettujen 
nimellisten työvoimakustannusten kasvu kiihtyi Italiassa 3,7 prosentista 6,2 prosenttiin ja 
Ruotsissa 4,4 prosentista 6,6 prosenttiin. Tämä merkitsee sitä, että palkat kasvavat nyt inflaatiota 
nopeammin, mikä voi aiheuttaa palkka/hintajännitteitä talouskasvun nopeutuessa. 
Nimellispalkkojen yleisesti maltilliselle kehitykselle on kolme pääasiallista syytä. Kuten jo 
todettiin, palkkasopimusten inflaatio-odotukset tuntuvat yhä yleisemmin olevan rahapoliittisten 
viranomaisten ilmoittamien hintatavoitteiden mukaisia. Toiseksi: palkkaneuvotteluissa otetaan 
kasvavassa määrin huomioon reaalitalouden kehitys (tuotannon kasvu, työmarkkinatilanne, 
kannattavuusnäkökohdat). Kolmanneksi: useissa jäsenvaltioissa on toteutettu toimenpiteitä 
työmarkkinoiden joustavuuden parantamiseksi, esimerkiksi työttömien kannustamiseksi 
aktiivisempaan työnhakuun, yleisen ja ammatillisen koulutuksen uudistamiseksi, työajan ja 
työehtojen joustavuuden lisäämiseksi ja työnvälityksen tehostamiseksi. Nämä rakenteelliset 
toimenpiteet auttanevat välttämään liian suuret palkankorotuspaineet taloudellisen kasvun 
kiihtyessä ja alentanevat siten työttömyyttä. 
Toinen yksikkötyökustannuksiin vaikuttava tekijä on työvoiman tuottavuus. Tämä on kehittynyt 
viime vuosina tavanomaisesti suhdannekehitystä seuraten. Työvoiman tuottavuuden kasvu hidastui 
vuoden 1993 taantuman aikana, ja nopeutui vuonna 1994 taloudellisen toiminnan vilkastumisen 
myötä. Yhteisössä vuoden 1995 puolivälissä alkanut kasvun hidastuminen hidasti kuitenkin myös 
työvoiman tuottavuuden kasvua sekä vuonna 1995 että vuonna 1996. 
Tämän seurauksena nimellisten yksikkötyökustannusten kasvu oli erittäin maltillista vuosina 
1994 1995. Vuonna 1994 yksikkötyökustannukset itse asiassa laskivat kahdeksassa jäsenvaltiossa, 
ja vuonna 1995 niiden kasvu jäi Kreikkaa lukuun ottamatta kaikissa jäsenvaltioissa enintään 
2V2 prosenttiin. Täten näiden kahden vuoden aikana yksikkötyökustannukset kasvoivat kaikissa 
yhteisön jäsenvaltioissa Kreikkaa lukuun ottamatta inflaatiovauhtia hitaammin. Myönteinen 
67 
kehitys johtui pääasiassa maltillisista palkankorotuksista, mutta sitä on edistänyt 
suhdanneluonteinen työvoiman tuottavuuden kasvu. 
Yksikkötyökustannusten maltillinen kasvu on jatkunut vuonna 1996. Vaikka kiihtymistä on 
havaittavissa, yksikkötyökustannusten kasvu on edelleen sopusoinnussa yhteisön ja useimpien 
jäsenvaltioiden myönteisen inflaatiokehityksen kanssa. Yksikkötyökustannusten kasvun odotetaan 
kiihtyvän Espanjassa, Italiassa ja Ruotsissa ja vähäisemmässä määrin Tanskassa, Portugalissa, 
Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Italiaa lukuun ottamatta useimmissa näissä maissa 
kiihtyminen on maltillista ja yksikkötyökustannusten kasvu pysyy inflaatiovauhtia alhaisempana 
tai sitä lähellä. Kiihtyminen voi lisäksi olla väliaikaista, koska se heijastaa osittain 
suhdannetekijöitä. 
Taulukko 7.2 
Työvoimakustannukset 
(prosentuaalinen muutos, koko talous) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
(1) Syks; 
Lähde: l Nimellispalkat työntekijää 
kohden 
1993 
3.5 
1.6 
4.3 
10.1 
6.5 
2.8 
6.7 
3.7 
5.2 
3.3 
4.6 
9.1 
1.0 
4.4 
4.3 
4.2 1994 
4.4 
3.6 
3.2 
11.9 
3.1 
2.2 
2.3 
3.0 
3.7 
2.4 
3.1 
8.2 
3.5 
5.4 
3.5 
3.3 1995 
2.5 
3.6 
3.8 
12.7 
3.0 
2.3 
1.1 
5.2 
3.8 
2.0 
3.8 
5.3 
4.7 
3.1 
2.9 
3.5 1996 
1.6 
4.1 
2.6 
11.1 
3.9 
2.2 
4.0 
6.2 
3.4 
1.0 
2.9 
5.8 
4.0 
6.6 
3.3 
3.4 Työvoiman tuottavuuden 
kasvu 
1993 
0.0 
2.5 
0.6 
-3.2 
2.6 
-0.2 
3.0 
1.8 
-1.7 
0.9 
0.8 
0.7 
5.7 
3.2 
3.7 
1.4 1994 
2.9 
5.0 
3.6 
-0.4 
2.7 
2.9 
4.1 
3.7 
1.0 
3.3 
2.9 
0.9 
5.6 
3.6 
3.8 
3.3 1995 
1.5 
1.1 
2.2 
1.1 
1.1 
1.0 
6.1 
3.4 
0.9 
0.2 
2.1 
2.9 
3.1 
1.4 
1.8 
1.9 1996 
1.5 
1.5 
2.2 
1.2 
0.8 
1.3 
4.3 
0.5 
1.1 
1.0 
1.7 
2.0 
1.0 
2.3 
1.9 
1.5 Nimelliset 
yksikkötyökustannukset 
1993 
3.5 
-0.8 
3.6 
13.7 
3.7 
2.9 
3.6 
1.9 
7.0 
2.5 
3.7 
8.3 
-4.4 
1.2 
0.5 
2.7 1994 
1.4 
-1.4 
-0.4 
12.3 
0.4 
-0.7 
-1.7 
-0.7 
2.7 
-0.8 
0.2 
7.2 
-2.0 
1.7 
-0.3 
0.0 1995 
1.0 
2.5 
1.5 
11.5 
1.9 
1.4 
-4.6 
1.7 
2.8 
1.8 
1.6 
2.3 
1.5 
1.7 
1.2 
1.5 1996 
0.1 
2.6 
0.4 
9.8 
3.1 
0.9 
-0.2 
5.7 
2.2 
0.0 
1.2 
3.8 
2.9 
4.1 
1.4 
1.9 
m 1996 talousennuste. 
Comissio 
7.4.2 Tuontihinnat 
Yhteisön talouden kasvaneen kansainvälisen avoimuuden vuoksi tuontihintojen kehityksellä on 
tärkeä rooli kotimaisessa hinnanmuodostuksessa. Kotimaan valuuttana ilmaistut tuontihinnat 
riippuvat useiden erilaisten tekijöiden kehityksestä: valuuttakurssin arvosta, kansainvälisistä 
hinnoista, tuonnin maantieteellisestä koostumuksesta ja ulkomaisten toimittajien 
hinnoittelupolitiikasta. 
68 
Taulukko 7.3 
Tuontthintaînflaatio 
(kansallisena valuuttana ilmaistun 
tavaroiden ja palveluiden tuonnin 
deflaattorin prosentuaalinen muutos; 
kansantalouden tilinpidon 
määritelmä) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN' 
S 
UK 
EUR 1993 
-2.6 
-1.1 
-1.5 
9.1 
6.6 
-2.5 
4.4 
12.1 
5.4 
-2.3 
0.8 
8.9 
8.7 
14.5 
8.4 
3.1 1994 
0.9 
0.4 
0.5 
8.3 
6.0 
1.7 
2.8 
5.0 
0.2 
0.6 
0.7 
4.5 
-0.3 
3.3 
1.9 1995 
0.5 
1.3 
0.7 
7.1 
4.2 
1.3 
4.2 
11.7 
0.5 
0.2 
0.9 
1.5 
0.4 
5.1 
7.3 
2.2 | 3.8 1996 
(D 
1.6 
2.1 
0.7 
4.0 
0.9 
1.8 
0.5 
-0.6 
3.1 
2.0 
1.2 
1.2 
2.3 
-3.1 
2.0 
1.1 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
Lähde: Komissio Useat tekijät auttoivat pitämään tuontihinnat erittäin 
kohtuullisina vuosina 1990-1992: alhainen öljyn hinta, 
heikko Yhdysvaltain dollari ja maailmankaupan 
vapauttamisen edistyminen yhdessä sisämarkkinoiden 
toteuttamisen kanssa. Tämän vuoksi tuontihintojen vaikutus 
loppukysynnän hintojen muutokseen oli tänä ajanjaksona 
useimmissa jäsenvaltioissa (vaihtelevassa määrin) 
negatiivinen. 
Vuosina 1993-1995 eräiden tekijöiden vaikutus kuitenkin 
kääntyi päinvastaiseksi tai heikkeni. Öljyn hinta nousi 
suhteellisen nopeasti vuoden 1994 ensimmäisellä puoliskolla 
ja vuoden 1995 alussa, ja dollari vahvistui jonkin verran 
vuosina 1993 ja 1994. Lisäksi yhtenäismarkkinoiden hintoja 
hillitsevä vaikutus heikkeni vähitellen. 
Näiden tekijöiden hintoja korottava vaikutus vaihteli 
voimakkaasti maasta toiseen riippuen valuuttakurssien 
kehityksestä. Maissa, joiden valuutat säilyivät vahvoina 
(Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Ranskassa, Alankomaissa 
ja Itävallassa), tuontihintojen nousu pysyi aisoissa (ks. 
taulukko 7.3), ja sen vaikutus loppukysynnän hintojen 
muutokseen oli vielä vuonna 1993 negatiivinen ja vuosina 
1994-95 vain lievästi positiivinen (ks. taulukko 7.4). 
Toisaalta niissä maissa, joiden valuutta devalvoitui 
huomattavasti vuosina 1993-1995 (Espanja, Italia, Ruotsi ja 
Yhdistynyt kuningaskunta), tuontihinnat nousivat 
voimakkaasti samaan aikaan. Vaikutukset kotimaiseen inflaatioon jäivät kuitenkin suhteellisen 
rajallisiksi, mikä johtui osaksi oikeanlaisesta talouspolitiikasta mutta myös talouskasvun hitaudesta 
näissä maissa. 
Useimpien hyödykkeiden hinnat ovat laskeneet edelleen vuoden 1996 puolivälin jälkeen (ks. 
kaavio 7.1). Toisaalta dollari on vahvistunut hiukan sitten vuoden 1995 puolivälin. Myös ne 
eurooppalaiset valuutat, jotka heikkenivät merkittävästi vuoden 1995 alussa, ovat vahvistuneet 
vuoden 1995 ja 1996 kuluessa. Tämän vuoksi tuontihintojen nousu pysynee maltillisena koko 
yhteisössä vuonna 1996. Tuontihintojen vaikutuksen yleiseen inflaatioon odotetaan vähenevän 
niissä maissa, joiden valuutat ovat vahvistuneet viime aikoina, ja pysyvän maltillisena muissa 
jäsenvaltioissa (noin 0,5 prosentissa). 
69 
Taulukko 7.4 
Tuontihintojen vaikutus 
loppukäytön deflaattoriin 
(prosentuaalinen muutos) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1993 
-1.0 
-0.3 
-0.2 
1.9 
1.1 
-0.4 
1.5 
2.0 
2.6 
-0.7 
0.2 
2.4 
1.8 
3.0 
1.7 1994 
0.4 
0.1 
0.1 
1.7 
1.0 
0.3 
1.0 
0.8 
0.1 
0.2 
0.2 
1.2 
-0.1 
0.8 
0.4 1995 
0.2 
0.3 
0.1 
1.5 
0.8 
0.2 
1.5 
2.0 
0.2 
0.1 
0.2 
0.4 
0.1 
1.2 
1.6 1996 
(1) 
(1) Syksyn 1996 talousennuste. 
Lähde: Komissio 0.6 
0.5 
0.1 
0.9 
0.2 
0.3 
0.2 
-0.1 
1.4 
0.6 
0.3 
0.4 
0.5 
-0.8 
0.4 Taulukko 7.5 
Nimellisen efektiivisen valuuttakurssin 
muutos suhteessa 23 teollisuusmaahan 
(vuotuinen muutos prosentteina) 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR (2) 1993 
1.4 
3.1 
4.1 
-7.0 
-11.5 
3.0 
-5.3 
-15.8 
3.7 
3.3 
-6.3 
-13.0 
-18.5 
-7.9 
-10.5 1994 
2.6 
0.8 
2.0 
-4.8 
-5.3 
2.0 
0.7 
-2.5 
1.5 
1.2 
-3.7 
9.0 
-0.3 
1.5 
3.4 1995 
5.4 
5.1 
6.8 
-1.5 
1.2 
4.7 
0.6 
-8.0 
4.8 
4.2 
2.3 
11.4 
0.4 
-3.4 
7.9 1996 
(D 
-1.4 
-0.4 
-1.6 
-0.8 
1.7 
0.8 
1.9 
9.7 
-1.4 
-1.3 
-0.2 
-2.5 
10.1 
0.6 
4.7 
(i) Perustuu kuukausittaisten valuuttakurssien 
geometriseen keskiarvoon 23 päivään 
lokakuuta 1996 asti. 
(2) Suhteessa seuraaviin 9 maahan: 
Yhdysvallat, Japani, Meksiko, Kanada, 
Sveitsi, Norja, Australia, Uusi-Seelanti ja 
Turkki 
Lähde: Komissio 
70 
7.4.3. Välillisessä verotuksessa tapahtuneiden muutosten vaikutus inflaatioon 
Vaikka EMU:n toisessa vaiheessa julkista taloutta tervehdytettiin ensisijaisesti leikkaamalla 
julkisia menoja suhteessa BKT.een, kaikki jäsenvaltiot turvautuivat talouden tervehdyttämisessä 
myös välillisten verojen korotuksiin, joiden suumusluokka tosin vaihteli maittain. Useissa maissa 
välillisten verojen korotukset ovat hidastaneet merkittävästi 
inflaatiota, kuten ilmenee taulukosta 7.6, jossa kuvataan 
korotusten suoria mekaanisia vaikutuksia olettaen, että 
muutokset siirtyvät suoraan kuluttajahintoihin. 
Välillisen verotuksen kiristämisellä on ollut eniten vaikutusta 
inflaatioon Belgiassa (1994), Ranskassa (1995), Italiassa 
(1995), Suomessa (1995-1996) ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa (1994-1995). Suoraa vaikutusta -jonka 
kertaluonteinen vaikutus ilmenee jo määritelmästä-
merkittävämpi on vaara, että välillisen verotuksen kiristäminen 
lisää inflaatio-odotuksia ja siten laukaisee palkka/hinta-kierteen. 
Näin ei näytä käyneen yhdessäkään mainituista maista. Inflaatio 
kiihtyi sinä vuonna, jolloin välillistä verotusta kiristettiin, mutta 
palasi lyhyen viiveen jälkeen entiselle tasolleen. J Taulukko 7.6. J 
| Välillisen verotuksen 
I muutosten vaikutukset 
kuluttajahintaindeksiin 
| (prosenttiyksikköinä) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1994 1995 
0.7 
0.4 
0.4 
0.8 
0.3 
0.1 
0.3 
0.3 
0.1 
0.2 
0.2 
0.2 
0.7 
0.3 
0.7 0.Ï 
0.4 
0.0 
0.6 
Ï.0 
1.1 
O.i 
0.8 
0.1 
0.1 
0.5 
0.5 
1.1 
0.4 
0.6 1996 
0.2 1 
0.4 
-0.2 
0.8 
0.2 
0.1 
0.2 
0.0 
0.0 
0.4 
0.2 
-0.2 
0.7 
0.3 
0.4 
Lähde: Komissio 
71 
72 
8. YHTEENVETO 
8.1 Yleisarvio 
Tämä kertomus on laadittu pemstamissopimuksen 109 j artiklassa määrätyn menettelyn ja 
aikataulun mukaisesti. 
Kaikki jäsenvaltiot ovat lähentyneet toisiaan huomattavasti ja kestävällä tavalla EMU:n toisen 
vaiheen alusta lähtien. Tämä edistyminen voimistui vuonna 1996, kun useissa jäsenvaltioissa 
tehostettiin ponnisteluja saavuttaa lähentyminen (erityisesti julkisen talouden osalta). Myös muut 
kolmatta vaihetta varten tarvittavat valmistelut etenevät kansallisella ja yhteisön tasolla. Menneenä 
vuonna päästiin sopimukseen yhteisen rahan käyttöönoton skenaariosta. Komissio on lisäksi 
hiljattain tehnyt ehdotuksia euron oikeudellisesta asemasta ja vakaussopimuksesta, jonka tarkoitus 
on taata julkisen talouden kurinalaisuus kolmannessa vaiheessa. Yhteisymmärrykseen ollaan myös 
pääsemässä niin kutsutun "ERM II:n" rakenteesta, ja tiedotuskampanja on aloitettu. 
Tämän kertomuksen toisessa luvussa esitetty tarkastelu, joka koskee kansallisen lainsäädännön 
yhteensopivuutta pemstamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJm pemssäännön kanssa, 
osoitti aluksi edellytykset, jotka on täytettävä kolmannen vaiheen alkuun mennessä. Sen jälkeen 
siinä täsmennettiin vielä ristiriidassa olevat nykyiset määräykset, joita on pääasiassa kansallisten 
keskuspankkien perussäännöissä. Käytännöllisesti katsottuna kaikissa jäsenvaltioissa on edelleen 
voimassa määräyksiä, joita tulee muuttaa. Useat jäsenvaltiot ovat valmistelemassa tai jo 
toteuttaneet lainsäädännön muutosehdotuksia. 
Neljässä seuraavassa luvussa on tarkasteltu kunkin jäsenvaltion edistymistä kunkin 
lähentymisperusteen osalta. 
Koko Euroopan unionissa ja yksittäisissä jäsenvaltioissa tapahtunut tasaisesti edennyt kehitys kohti 
huomattavaa hintavakautta tai sen säilyttämistä on jatkunut vuonna 1996. Hintakehityksen 
lähentymistä on arvioitu käyttäen hiljattain käyttöön otettuja väliaikaisia kuluttajahintaindeksejä 
(VKHI), jotka ovat kansallisia indeksejä vertailukelpoisempia joskaan eivät vielä täysin 
yhdenmukaistettuja. Kunkin jäsenvaltion keskimääräinen inflaatiovauhti on laskettu VKHI.n 
prosentuaalisena muutoksena 12 viime kuukauden ajalta suhteessa edeltäneiden 12 kuukauden 
keskimääräiseen indeksiin. Tätä kertomusta varten viitearvo on laskettu kolmen hintavakauden 
parhaiten saavuttaneen jäsenvaltion keskimääräisten inflaatiovauhtien yksinkertaisena 
aritmeettisena keskiarvona, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. Näin laskettuna ja 
viimeisimpien saatavissa olevien tietojen (syyskuulta 1996) perusteella kolme hintavakauden 
parhaiten saavuttanutta maata olivat Suomi, Alankomaat ja Saksa, ja viitearvo oli 2,7 prosenttia 
(ks. taulukko 8.1). Kymmenen jäsenvaltion (Belgian, Tanskan, Saksan, Ranskan, Irlannin, 
Luxemburgin, Alankomaiden, Itävallan, Suomen ja Ruotsin) keskimääräinen inflaatiovauhti jäi 
tämän viitearvon alapuolelle. Luvun 3 kehikossa osoitetaan, että hintavakauden perusteen 
täyttävien jäsenvaltioiden lukumäärään ei tällä hetkellä vaikuta viitearvon laskentamenetelmä. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti on edelleen syyskuussa viitearvoa korkeampi viidessä 
jäsenvaltiossa (Kreikassa, Espanjassa, Italiassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa), 
73 
mutta erot ovat kaventuneet viime vuosina ja jälleen vuonna 1996. Portugalin ja Yhdistyneen 
kuningaskunnan inflaatiovauhti on alle V2 prosenttiyksikköä viitearvon yläpuolella. 
Vain kolmea jäsenvaltiota (Tanskaa, Irlantia ja Luxemburgia) ei tällä hetkellä koske neuvoston 
päätös julkisyhteisöjen liiallisen alijäämän olemassaolosta, ja siten ne täyttävät julkisen talouden 
tilaa koskevan arviointiperusteen. Viimeksi liiallisen alijäämän menettelyn (104 c artikla) 
mukaisia päätöksiä tehtiin kesäkuussa 1996. Luvussa 4 luotiin myös katsaus jäsenvaltioiden 
julkisen talouden kehitykseen toisen vaiheen aikana ja esitettiin arvioita todennäköisestä 
kehityksestä vuonna 1996. Useimmat jäsenvaltiot ovat vuoden 1993 jälkeen onnistuneet 
huomattavasti pienentämään julkisyhteisöjen alijäämää. Vuonna 1996 odotetaan julkisyhteisöjen 
Taulukko 8.1 
Jäsenvaltioiden lähentymiskehitys vuonna 1996 
Viitearvo 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
(1) 12 vi 
keskia 
(2) Arvioi 
(3) Tässä 
keskia 
(4) Tässä 
(12 ku 
(5) Lasket 
Lähde: Ke Inflaatio 
Väliaikaiset 
kuluttaja­
hintaindeksi 
(1) 
Lokak. 1995 
Syysk. 1996 
2.6 (3) 
1.6 
2.2 
1.3 
8.4 
3.8 
2.1 
2.1(5) 
4.7 
1.3 
1.2 
1.7 
3.0 
0.9 
1.6 
3.0 
2.7 Julkisyhteisöjen rahoitusasema 
Liiallinen 
alijäämä 
Neuvoston 
päätökset 
26.9.1994, 
10.7.1995 ja 
27.6.1996 
kyllä 
ei 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
ei 
kyllä 
ei 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä Alijää­
mä (% 
BKT 
:sta) 
1996 
3.0 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Velka 
(% BKT:sta) 
(2) 
1996 
60 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 Muutos 
94/93 95/94 96/95 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 -1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 -3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 Valuutta­
kurssit 
Osallistu­
minen 
valuutta­
kurssijär­
jestelmään 
Lokakuu 
1996 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
ei 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
ei 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
kyllä 
ei 
ei Pitkät 
korot 
Lokak. 1995 
Syysk. 1996 
8.7 (4) 
6.7 
7.4 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
7.6 
ime kuukauden indeksien keskiarvon prosenttimuutos edeltävien 12 kuukauden indeksien 
rvosta. 
komission laatimasta syksyn 1996 talousennusteesta. 
käytetty määritelmä: kolmen hintavakaudeltaan parhaan maan inflaatiovauhtien aritmeettinen 
rvo, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. 
1 käytetty määritelmä: kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion pitkäaikaisten korkojen 
ukauden keskiarvo) aritmeettinen keskiarvo, johon on lisätty 2 prosenttiyksikköä, 
ttu neljännesvuositietojen perusteella, 
»missio 
===_I„L: • 
74 
rahoitusaseman olevan neljässä maassa (Tanskassa, Irlannissa, Luxemburgissa ja Alankomaissa) 
parempi kuin mitä viitearvoksi asetettu 3 prosentin alijäämä suhteessa BKT:hen edellyttää. 
Belgiassa ja Suomessa alijäämän ja bruttokansantuotteen suhde jää todennäköisesti alle 
1V% prosentin. Vuoden 1996 loppuun mennessä kolmen jäsenvaltion (Ranskan, Luxemburgin ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan) julkisyhteisöjen bruttovelan odotetaan olevan pienempi kuin 
viitearvona oleva 60 prosenttia bmttokansarituotteesta. Saksassa ja Suomessa velan ja BKT:n 
suhteen odotetaan ylittävän 60 prosentin viitearvon vuoden 1996 loppuun mennessä, kun se sitä 
ennen oli näissä maissa yhtäjaksoisesti viitearvon alapuolella. Useat jäsenvaltiot ovat onnistuneet 
kääntämään velkasuhteen aiemman kasvusuunnan laskuun. Vuodesta 1993 velkasuhde on 
pienentynyt tasaisesti Belgiassa, Tanskassa ja Irlannissa ja sen odotetaan supistuvan vuonna 1996 
myös Kreikassa, Italiassa, Alankomaissa, Portugalissa ja Ruotsissa. 
Valuuttamarkkinoiden häiriöiden jälkeen, jotka johtivat Espanjan pesetan ja sen jälkeen Portugalin 
escudon keskuskurssin muutokseen valuuttakurssimekanismissa maaliskuussa 1995, suuria 
jännitteitä ei ole ollut. Valuuttakurssimekanismissa vahvimman ja heikoimman valuutan välinen 
ero on kaventunut (kuten kuvataan luvussa 5). Tällä hetkellä mekanismiin osallistuu yksitoista 
valuuttaa. Yhdeksän näistä (Belgian, Tanskan, Saksan, Espanjan, Ranskan, Irlannin, 
Luxemburgin, Alankomaiden ja Portugalin valuutat) on ollut valuuttakurssimekanismin jäsenenä 
pitkälti yli kaksi vuotta. Itävalta liittyi siihen vuoden 1995 alussa ja Suomi lokakuun puolivälissä 
1996. Neljä jäsenvaltiota (Kreikka, Italia, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) ei tällä hetkellä 
osallistu valuuttakurssimekanismiin. Näistä kolmen jälkimmäisen valuutat vahvistuivat 
huomattavasti vuonna 1996 oltuaan aiempina vuosina heikkoja. 
Neljättä arviointiperustetta eli lähentymisen kestävyyttä siten kuin se ilmenee pitkäaikaisissa 
koroissa on tarkasteltu luvussa 6. Arviointi perustuu vertailukelpoisten kymmenen vuoden 
viitelainojen korkoihin (eivät täysin vertailukelpoisia Kreikan osalta), ja siinä on käytetty 12 viime 
kuukauden keskiarvoa. Viitearvo on laskettu kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion 
pitkäaikaisten korkojen yksinkertaisena aritmeettisena keskiarvona, johon on lisätty 
2 prosenttiyksikköä. Syyskuussa 1996 viitearvo oli 8,7 prosenttia. Yhdentoista jäsenvaltion 
(Belgian, Tanskan, Saksan, Ranskan, Irlannin, Luxemburgin, Alankomaiden, Itävallan, Suomen, 
Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan) keskimääräiset korot ovat viitearvoa alhaisemmat. 
Joukkovelkakirjamarkkinoiden kehitys vuonna 1996 ja erityisesti syyskuussa kavensi 
huomattavasti korkoeroja ennen kaikkea korkeampituottoisissa maissa, joissa arviointiperuste ei 
vielä täyty. 
Pemstamissopimuksessa edellytetään myös, että iässä kertomuksessa on tarkasteltava kehitystä 
useilla muilla alueilla, jotka ovat oleellisia taloudellisen yhdentymisen ja lähentymisen kannalta. 
Näitä käsitellään luvussa 7. Ecuissa suoritettavat rahoitusmarkkinatoimet ovat menettäneet 
merkitystään vuosina 1992 ja 1993 tapahtuneiden vakavien valuuttakurssihäiriöiden jälkeen, mutta 
huomattava määrä kaupallisia liiketoimia tehdään ecumääräisinä. Yksityisen ja virallisen ecun 
välinen ero on kutistumassa varmuuden levitessä markkinoille ecun ja euron vaihdettavuudesta 
yhden suhteessa yhteen. Yhtenäismarkkinoiden toteuttaminen on vaikuttanut huomattavasti 
taloudelliseen yhdentymiseen ja erityisesti jäsenvaltioiden välisen kaupan rakenteeseen, suoriin 
sijoituksiin ulkomaille, kilpailuoloihin ja joidenkin tavaroiden ja palvelujen hintojen 
lähentymiseen. Vaihtotase ilmaisee kunkin jäsenvaltion kansantalouden säästämisen tason. 
Euroopan unionin kokonaisuudessaan ja kymmenen jäsenvaltion vaihtotaseiden odotetaan olevan 
ylijäämäisiä vuonna 1996. Muut yksikkötyökustannuksia ja tuontihintoja kuvaavat osoittimet 
75 
vahvistavat luvussa 3 annettua kuvaa tyydyttävästä ja terveelle pohjalle pemstuvasta 
hintakehityksestä useimmissa jäsenvaltioissa. 
Pääasiassa julkisen talouden sitkeiden tasapainottomuuksien seurauksena (vaikka ne ovatkin 
supistumassa) ja kuten käy ilmi siitä, että kahdessatoista jäsenvaltiossa on liiallinen alijäämä, on 
selvää, että tällä hetkellä jäsenvaltioiden valtaosa ei ole vielä edistynyt riittävästi kestävän ja 
korkeatasoisen lähentymisen saavuttamisessa. 
8.2 Yhteenveto jäsenvaltioittain 
Tässä kertomuksen viimeisessä osassa selvitetään maakohtainen kehitys lähentymisperusteiden 
kannalta 109 j artiklan 1 kohdan mukaisesti. Artiklassa edellytetään, että kestävän ja 
korkeatasoisen lähentymisen saavuttamista tarkastellaan sen mukaan, miten kukin jäsenvaltio on 
täyttänyt perusteet. Inflaatiota ja pitkäaikaisia korkoja koskevia perusteita on tarkasteltu käyttäen 
syyskuuhun 1996 ulottuvaa aineistoa. Kummassakin tapauksessa viitearvo on laskettu käyttäen 
inflaatiokehitykseltään parhaiden kolmen jäsenvaltion keskiarvoa. Julkisen talouden tilaa koskevan 
perusteen osalta esitetään tarpeen mukaan niitä koskevat komission arviot vuodelle 1996 
kokonaisuudessaan. 
Belgiassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
1,6 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 6,7 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Belgiassa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 0,8 prosenttiyksiköllä 3,3 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 133,7 prosentista vuonna 1995 130,6 prosenttiin 
vuonna 1996. Belgia on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. Kahden viime 
vuoden aikana Belgian frangi on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, frangiin ei 
ole kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
Tanskassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
2.2 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 7,4 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Neuvosto päätti 27. kesäkuuta 
1996 kumota 26. syyskuuta 1994 tekemänsä päätöksen julkisyhteisöjen liiallisen alijäämän 
olemassaolosta Tanskassa. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen 
suhteen odotetaan supistuvan 0,2 prosenttiyksiköllä 1,4 prosenttiin, ja julkisen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan edelleen vuonna 1996 70,2 prosenttiin sen oltua 
71,9 prosenttia vuonna 1995. Tanska on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. 
Kahden viime vuoden aikana Tanskan kruunu on noudattanut valuuttakurssimekanismin 
vaihteluvälejä, kruunuun ei ole kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen kahdenvälistä 
keskuskurssia ole heikennetty. 
Saksassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
1.3 prosenttia, joka on kolmanneksi hitain inflaatiovauhti EU:ssa ja siten viitearvoa alempi. 
Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat keskimäärin 6,3 prosenttia, joka myös jää 
viitearvon alapuolelle. Neuvosto päätti 27. kesäkuuta 1996, että Saksassa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan kasvavan 4,0 prosenttiin 3,5 prosentista vuonna 1995. Julkisen bmttovelan ja 
76 
bmttokansantuotteen suhde, joka on oliut alle 60 prosenttia, kasvaa vuonna 1996 todennäköisesti 
60,8 prosenttiin. Saksa on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. Kahden viime 
vuoden aikana Saksan markka on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, markkaan 
ei ole kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
Kreikassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
8,4 prosenttia, joka on huomattavasti viitearvon yläpuolella. Samana akana pitkäaikaiset 
nimelliskorot olivat keskimäärin 15,1 prosenttia, joka myös on selvästi viitearvon yläpuolella. 
Neuvosto ei ole vielä kumonnut 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan 
Kreikassa on julkisyhteisöjen liiallinen alijäämä. Vuorina 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja 
bruttokansantuotteen suhteen odotetaan supistuvan 1,2 prosenttiyksiköllä 7,9 prosenttiin, ja 
julkisen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 111,8 prosentista vuonna 
1995 110,6 prosenttiin vuonna 1996. Kreikan drakma ei osallistu valuuttakurssimekanismiin. 
Espanjassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
3,8 prosenttia, joka on viitearvon yläpuolella. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 9,5 prosenttia, joka myös on viitearvon yläpuolella. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Espanjassa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 2,2 prosenttiyksiköllä 4,4 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan kasvavan 65,7 prosentista vuonna 1995 67,8 prosenttiin 
vuonna 1996. Espanja on kuulunut valuuttakurssimekanismiin kesäkuusta 1989 lähtien. 
Maaliskuussa 1995 pesetan kahdenvälistä keskuskurssia heikennettiin 7 prosenttia Espanjan 
esityksestä. Siitä lähtien peseta on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, eikä 
pesetaan ole kohdistunut vakavia jännitteitä. 
Ranskassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
2,1 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 6,6 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Ranskassa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 0,8 prosenttiyksiköllä 4,0 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhde jää edelleen alle 60 prosentin vuonna 1996. Ranska on ollut 
valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. Kahden viime vuoden aikana Ranskan frangi 
on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, frangiin ei ole kohdistunut vakavia 
jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
Irlannissa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
2,1 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 7,5 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Irlantia ei koske neuvoston 
päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta. Julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen 
suhde on ollut alle 3 prosenttia vuodesta 1989 lähtien ja sen odotetaan supistuvan edelleen 
0,4 prosenttiyksiköllä 1,6 prosenttiin vuonna 1996, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhde todennäköisesti laskee edelleen 74,7 prosenttiin vuonna 1996 oltuaan 
81,6 prosenttia vuonna 1995. Irlanti on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. 
Kahden viime vuoden aikana Irlannin punta on noudattanut valuuttakurssimekanismin 
77 
vaihteluvälejä, siihen ei ole kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia 
ole heikennetty. 
Italiassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
4,7 prosenttia, joka on selvästi viitearvon yläpuolella. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot 
olivat keskimäärin 10,3 prosenttia, joka myös on viitearvon yläpuolella. Neuvosto ei ole vielä 
kumonnut 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Italiassa on 
julkisyhteisöjen liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan supistuvan 0,5 prosenttiyksiköllä 6,6 prosenttiin, ja 
julkisyhteisöjen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 124,9 prosentista 
vuonna 1995 123,4 prosenttiin vuonna 1996. Italia kuului valuuttakurssimekanismiin sen alusta 
lähtien syyskuuhun 1992 asti, jolloin interventiovelvoitteet keskeytettiin Italian liiran osalta. 
Italian liira ei sittemmin ole liittynyt uudelleen valuuttakurssimekanismiin. 
Luxemburgissa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana 
oli 1,3 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 7,0 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Luxemburgia ei koske 
neuvoston päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta. Julkisyhteisöjen rahoitusasema on 
perinteisesti ollut ylijäämäinen, ja ylijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan olevan 
0,9 prosenttia vuonna 1996. Julkisyhteisöjen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhde on 
edelleen huomattavasti alle 60 prosenttia. Luxemburg on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen sen 
alusta lähtien. Kahden viime vuoden aikana Luxemburgin frangi on noudattanut 
valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, siihen ei ole kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen 
kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
Alankomaissa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
1,2 prosenttia, joka on toiseksi hitain inflaatiovauhti EU:ssa ja siten viitearvoa alempi. Samana 
aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat keskimäärin 6,3 prosenttia, joka myös jää viitearvon 
alapuolelle. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, 
jonka mukaan Alankomaissa on julkisyhteisöjen liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen 
alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan supistuvan 1,4 prosenttiyksiköllä 
2.6 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 
79,7 prosentista vuonna 1995 78,7 prosenttiin vuonna 1996. Alankomaat on ollut 
valuuttakurssimekanismin jäsen sen alusta lähtien. Kahden viime vuoden aikana Alankomaiden 
guldeni on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, siihen ei ole kohdistunut vakavia 
jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
Itävallassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
1.7 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 6,5 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Itävallassa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 1,6 prosenttiyksiköllä 4,3 prosenttiin. Julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan kasvavan 69,0 prosentista vuonna 1995 71,7 prosenttiin 
vuonna 1996. Itävalta on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen tammikuusta 1995 lähtien. Siitä 
lähtien Itävallan sillinki on noudattanut valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, siihen ei ole 
kohdistunut vakavia jännitteitä eikä sen kahdenvälistä keskuskurssia ole heikennetty. 
78 
Portugalissa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 12 kuukauden aikana oli 
3,0 prosenttia, joka on viitearvon yläpuolella. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 9,4 prosenttia, joka myös on viitearvon yläpuolella. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Portugalissa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 1,1 prosenttiyksiköllä 4,0 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bruttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 71,7 prosentista vuonna 1995 71,1 prosenttiin 
vuonna 1996. Portugali on kuulunut valuuttakurssimekanismiin huhtikuusta 1992 lähtien. 
Maaliskuussa 1995 pesetan devalvaation jälkeen Portugalin escudon kahdenvälistä keskuskurssia 
heikennettiin 3,5 prosenttia. Siitä lähtien Portugalin escudo on noudattanut 
valuuttakurssimekanismin vaihteluvälejä, eikä siihen ole kohdistunut vakavia jännitteitä. 
Suomessa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
0,9 prosenttia, joka on hitain inflaatiovauhti EU:ssa ja siten viitearvoa alempi. Samana aikana 
pitkäaikaiset nimelliskorot olivat keskimäärin 7,4 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. 
Neuvosto ei ole vielä kumonnut 10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan 
Suomessa on julkisyhteisöjen liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan supistuvan 1,9 prosenttiyksiköllä 3,3 prosenttiin. 
Julkisyhteisöjen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhteen, joka on ollut alle 60 prosenttia, 
odotetaan kasvavan 61,3 prosenttiin vuonna 1996. Suomi on ollut valuuttakurssimekanismin jäsen 
vuoden 1996 lokakuun puolivälistä lähtien. 
Ruotsissa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneen 12 kuukauden aikana oli 
1,6 prosenttia, joka on viitearvoa alempi. Samana aikana pitkäaikaiset nimelliskorot olivat 
keskimäärin 8,5 prosenttia, joka myös jää viitearvon alapuolelle. Neuvosto ei ole vielä kumonnut 
10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan Ruotsissa on julkisyhteisöjen 
liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen 
odotetaan supistuvan 4,2 prosenttiyksiköllä 3,9 prosenttiin. Julkisyhteisöjen bmttovelan ja 
bmttokansantuotteen suhteen odotetaan laskevan 78,7 prosentista vuonna 1995 78,1 prosenttiin 
vuonna 1996. Ruotsin kruunu ei osallistu valuuttakurssimekanismiin. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa keskimääräinen inflaatiovauhti syyskuuta 1996 edeltäneiden 
12 kuukauden aikana oli 3,0 prosenttia, joka on viitearvon yläpuolella. Samana aikana 
pitkäaikaiset nimelliskorot olivat keskimäärin 8,0 prosenttia, joka on viitearvon alapuolella. 
Neuvosto ei ole vielä kumonnut 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemäänsä päätöstä, jonka mukaan 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa on julkisyhteisöjen liiallinen alijäämä. Vuonna 1996 
julkisyhteisöjen alijäämän ja bmttokansantuotteen suhteen odotetaan supistuvan 
1,2 prosenttiyksiköllä 4,6 prosenttiin, ja julkisyhteisöjen bmttovelan ja bmttokansantuotteen suhde 
on edelleen alle 60 prosenttia vuonna 1996. Yhdistyneen kuningaskunnan valuutta liittyi 
valuuttakurssimekanismiin lokakuussa 1990; osallistuminen keskeytettiin syyskuussa 1992, eikä 
valuutta sittemmin ole liittynyt uudelleen valuuttakurssimekanismiin. 
¥\ 
ISSN 1024-4492 
KOM(96) 560 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 10 
Luettelonumero : CB-CO-96-569-F1-C 
ISBN 92-78-11429-
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg