Alueiden komitean lausunto aiheesta "Euroopan aluepolitiikan rakenne ja tavoitteet laajentumisen ja maailmanlaajuistumisen yhteydessä: keskustelun avaus"

(2001/C 148/08)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon työvaliokuntansa 13. kesäkuuta 2000 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan viidennen kohdan nojalla tekemän päätöksen antaa lausunto aiheesta "Euroopan aluepolitiikan rakenne ja tavoitteet laajentumisen ja maailmanlaajuistumisen yhteydessä: keskustelun avaus" ja antaa lausunnon valmistelu valiokunta 1:n "aluepolitiikka, rakennerahastot, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus, rajanylittävä ja alueidenvälinen yhteistyö" tehtäväksi,

ottaa huomioon alueiden komitean 13. huhtikuuta 2000 antaman lausunnon aiheesta "Euroopan komission kuudes kausikertomus Euroopan unionin alueiden sosiaalisesta ja taloudellisesta tilanteesta" (CdR 388/99 fin)(1); kyseisessä kertomuksessa todetaan, että alueiden väliset erot ovat kasvaneet entisestään Euroopassa viime vuosikymmenen aikana,

ottaa huomioon alueiden komitean 14. tammikuuta 1999 antaman lausunnon aiheesta "Euroopan aluekehityssunnitelma" (European Spatial Development Perspective, ESDP) (CdR 266/98 fin)(2),

ottaa huomioon alueiden komitean 18. marraskuuta 1999 antaman lausunnon aiheesta "Rakennerahastot ja niiden yhteensovittaminen koheesiorahaston kanssa - Luonnos: Ohjelmien laatimisohjeet ohjelmakaudeksi 2000-2006" (KOM(1999) 344 lopull. - CdR 217/99 fin)(3),

ottaa huomioon alueiden komitean 10. maaliskuuta 1999 antaman päätöslauselman aiheesta "Rakennerahastojen ja koheesiorahaston uudistus Agenda 2000:n toimenpidepaketista käytävän poliittisen keskustelun yhteydessä" (CdR 1/99 fin)(4),

ottaa huomioon alueiden komitean 18. syyskuuta 1997 antaman lausunnon aiheesta "Ensimmäinen kertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta koheesiosta 1996" (KOM(1996) 542 lopull. - CdR 76/97 fin)(5),

ottaa huomioon alueiden komitean 20. marraskuuta 1997 antaman lausunnon aiheesta "Agenda 2000 - Euroopan unionin rahoitus vuoden 1999 jälkeen laajentumisnäkymät ja 21. vuosisadan haasteet huomioon ottaen" (KOM(97) 2000 lopull. - CdR 303/97 fin)(6),

ottaa huomioon alueiden komitean 19. marraskuuta 1997 antaman lausunnon aiheesta "Alueiden ja kuntien näkemyksiä eurooppalaisesta rakennepolitiikasta vuoden 1999 jälkeen" (CdR 131/97 fin)(7),

ottaa huomioon alueiden komitean Madeirassa 10. ja 11. tammikuuta 2000 "Euroopan alueiden ja kuntien panos vuosien 2000-2006 rakennerahastouudistuksen käynnistämiseen" -seminaarisarjan osana aiheesta "Kumppanuusperiaate" järjestämän seminaarin päätelmät,

ottaa huomioon valiokunta 1:n marraskuun 22. päivänä 2000 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 157/2000 rev. 3), jonka esittelijä oli Karl-Heinz Klär (valtiosihteeri, Rheinland-Pfalzin Eurooppa- ja liittovaltioasiain valtuutettu, D/PSE),

ja joka

katsoo, että Euroopan aluepolitiikalla on saatu paljon aikaan, mutta alueiden väliset erot ovat yhä huomattavia, joten myös vuoden 2006 jälkeen tarvitaan Euroopan aluepolitiikkaa,

katsoo, että jäsenvaltiot Agenda 2000:sta vuonna 1999 tekemillään päätöksillä säilyttivät pääosin Euroopan aluepolitiikan entiset tavoitteet ja rakenteet,

katsoo, että vaikka yhteisön tukivarojen lisääminen onkin toivottavaa ja tarpeen, Euroopan nykyisen aluepolitiikan jatkaminen muuttamattomana olisi Euroopan unionille suuremman laajentumisen yhteydessä kuitenkin taloudellisesti kestämätöntä,

katsoo, että Berliinin Eurooppa-neuvoston päätelmissä näkyy selkeä hidastuminen taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen tähtäävässä politiikassa, jonka osuus BKT:stä vuonna 1999 oli 0,46 prosenttia, kun taas vuonna 2006 se laskee 0,31 prosenttiin,

katsoo, että laajentumisen myötä eräät unionin alueet, jotka ovat tähän asti kuuluneet EU:n alue- ja rakennepolitiikan piiriin, eivät enää täytä voimassa olevia tukiedellytyksiä, vaikka niiden tilanne ei ole objektiivisesti katsoen ratkaisevasti parantunut,

katsoo, että tukirahojen yksinomainen keskittäminen uusiin jäsenvaltioihin ja niiden köyhiin alueisiin saattaisi panna eurooppalaisten keskinäisen solidaarisuuden liian kovalle koetukselle ja johtaisi pikemmin laajentuneen Euroopan unionin jakautumiseen kuin toivottuun yhdentymiseen,

katsoo, että maailmanlaajuistuminen, eli maailmantalouden nopeutunut ja kilpailun leimaama yhtenäistyminen, vaatii Euroopan unionin syventämistä ja alueiden tuotannollisten resurssien viisasta, työnjakoon perustuvaa hyödyntämistä,

katsoo, että näissä olosuhteissa Euroopan aluepolitiikka on tulevaisuudessa suunnattava rohkeasti uudestaan, mikä varmaankin on menestyksekkäämpää kuin arka yritys pitää kiinni nykyisistä rakenteista,

katsoo, että tällainen rohkea, haasteisiin vastaava Euroopan aluepolitiikan uudistus voi onnistua ainoastaan, mikäli tärkeimmät asianosaiset ja vastuutahot keskustelevat siitä ajoissa, avoimesti ja ilman pikkumaisia tai taktisia varauksia ja se toteutetaan askel kerrallaan,

katsoo, että komitean on syytä käynnistää tällä lausunnolla ajoissa keskustelu vuoden 2006 jälkeisestä aluepolitiikasta,

hyväksyi 14. ja 15. helmikuuta 2001 pitämässään täysistunnossa (helmikuun 15. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

Alueiden komitea

1. toteaa, että maailmanlaajuistuminen ja Euroopan unionin laajentuminen asettavat Euroopan tulevalle aluepolitiikalle perustavanlaatuisia haasteita. Maailmantalouden kiihtyvä maailmanlaajuistuminen ja edessä oleva EU:n laajentuminen edellyttävät kansalaisilta suuria ponnistuksia, jotta Euroopan unionin talous ja yhteiskunta voivat jatkossakin kehittyä. Pitkälle kehittyneiltä alueilta vaaditaan suurta sopeutumiskykyä kilpailukykynsä säilyttämiseksi ja taloudellisesti heikompien alueiden taas on mahdollisesti kohdattava lisää kilpailuhaittoja. Näissä olosuhteissa olisi huolimatonta ja vastuutonta tuhlata resursseja, hukata kehitysmahdollisuuksia ja heikentää unionin kansalaisten yhteenkuuluvuuden tunnetta epätasapainoisella yhteisön politiikalla sen vahvistamisen sijasta.

2. huomauttaa, että Euroopan tuleva aluepolitiikka tulee sovittaa paremmin yhteen yhteisön muun politiikan kanssa. Alakohtaisten poliittisten toimenpiteiden tulee edistää tehokkaammin taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden saavuttamista ja niitä suunniteltaessa ja toteutettaessa on otettava huomioon alueellinen ulottuvuus.

3. muistuttaa, että Euroopan aluepolitiikka voi onnistua ainoastaan, jos se sovitetaan yhteen jäsenvaltioiden aluepolitiikan sekä alueiden oman aluepolitiikan kanssa. Euroopan aluepolitiikassa olisi siis toteutettava toissijaisuusperiaatetta ja kunnioitettava ja vahvistettava alueiden toimivaltaa sekä kannustettava alueita keskinäiseen yhteistyöhön.

4. vetoaa sen puolesta, että Euroopan aluepolitiikan tulisi tältä pohjalta käyttää kaikki keinot luodakseen eurooppalaisen yhteiskuntamallin mukaista lujaa eurooppalaista solidaarisuutta ja tukea rajatylittävien, alueiden välisten ja valtioiden välisten yhteistyösuhteiden tiheän verkoston toimintaa. Tätä varten on lisättävä huomattavasti kulttuurien välistä ymmärtämystä ja myös taloudellista verkottumista.

5. vaatii, että Euroopan aluepolitiikan kehittämisen ennen muuta integraatiopolitiikaksi, jonka tavoitteena on ruohonjuuritasolta alkava yhdentyminen ja yhteisötietoisuuden luominen, on periaatteessa tarjottava jotakin kaikille EU:n alueille. Jotta tavoite voidaan saavuttaa myös muuttuvassa unionissa, on keskusteltava aluepolitiikan tulevasta suunnasta ja mukautettava sen välineet sekä menetelmät.

6. kehottaa ohjaamaan tulevaisuudessa edelleen valtaosan tukivaroista vähemmän kehittyneille ja suurimmista ongelmista kärsiville alueille ja näin pitämään yllä rikkaampien ja köyhempien alueiden yhteenkuuluvuuden ja solidaarisuuden periaatetta. Myös tulevaisuudessa on noudatettava sääntöä, jonka mukaan taloudellista tukea on tarjottava sitä enemmän, mitä pahemmin kehitys on jäänyt jälkeen. Tämän vuoksi on välttämätöntä tarkastella uudelleen tähän asti sovellettuja perusteita. Tavoitteena on edistää kilpailukykyä, jotta varmistetaan pysyvää, laadukasta työllisyyttä luova kestävä kehitys. Näin edistetään koko EU:n menestystä maailmanlaajuisessa kilpailussa.

7. korostaa, että tulevia tukipuitteita tulee laajentaa, jotta tukea voidaan myöntää sitä tarvitseville alueille sekä nykyisessä EU:ssa että uusissa jäsenvaltioissa. Tämä on myös poliittisesti viisasta, sillä nykyisten tukitoimien lähes täydellinen lopettaminen vahingoittaisi pahasti yhteenkuuluvuuden tunnetta laajoissa osissa EU:ta. Samalla se on myös asianmukaista: mikäli kehitys- ja hyvinvointierot EU:ssa laajentumisen myötä kasvavat jyrkästi, taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden tavoitteluun sekä kehittyvän alueellisen yhteenkuuluvuuden huomioon ottamiseen tarvitaan enemmän varoja.

8. toteaa tässä yhteydessä, että alueiden rakenneongelmat eivät poistu tilastollisten muutosten myötä. Euroopan tulevassa aluepolitiikassa taloudellisia tukia ei saa suunnata ainoastaan BKT-arvojen perusteella. Pääkriteerin - alueellisen BKT:n vertailu EU:n keskiarvoon - ohella tulisi käyttää muitakin objektiivisia kriteerejä. Näitä ovat esim. syrjäisyys/kulkuyhteydet ja väestönkehitys/harva väestörakenne, mutta myös kehityksen kannalta merkittävät alakohtaiset ja alueelliset kehitysvajeet koulutuksessa, innovaatiossa, tutkimus- ja kehitystoiminnassa sekä teollisuuden rakennemuutoksessa. Tässä yhteydessä on pyrittävä kehittämään järjestelmä, joka mahdollistaa erilaisten alueiden tarpeiden yksiselitteisen luokittelun.

9. ehdottaa, että luodaan rakennerahastoista poikkeava uudenlainen kriisinhallintaväline, joka Euroopan unionin varoin mahdollistaisi nopean reagoinnin äkillisiin, yllättäviin ja vakaviin rakenteellisiin ongelmiin, joista asianomaiset alueet eivät yksin pysty selviytymään. Lyhyellä aikavälillä tällaiset ongelmat hajottavat usein alueellista talousrakennetta, millä on pitkäkestoisia kielteisiä vaikutuksia. Euroopan aluepolitiikalla on yritettävä välttää tällaiset seuraukset ja luoda hyvät lähtökohdat nopealle rakennemuutokselle. Avun antaminen hädän tullen on erinomainen keino yhteenkuuluvuuden vahvistamiseksi. Samanaikaisesti kriisinhallintavälineen käyttöönotolla vahvistetaan komission roolia, sillä se tekisi päätökset yksittäisissä tapauksissa.

10. katsoo, että Euroopan tulevassa aluepolitiikassa lähtökohtana tulee olla Euroopan aluekehityssuunnitelma (ESDP) sekä erityisesti monikeskuksisuus ja alueellinen yhteenkuuluvuus, jotta harvaan asutuilla alueilla voidaan luoda taloudellisen toiminnan kehityspisteitä ja synnyttää siten (vahvoja) keskuksia, jotka pystyvät kasvattamaan kyseisen alueen vaurautta. Tuleva aluepolitiikka on tästä syystä koordinoitava rajatylittävää, alueidenvälistä ja maidenvälistä yhteistyötä koskevien kehitysstrategioiden kanssa ja näin parannettava alakohtaisten ja alueellisten lähestymistapojen välistä yhtenäisyyttä. Tässä yhteydessä olisi otettava huomioon Euroopan aluekehittämisen seurantaverkoston (Orate) työ.

11. ehdottaa, että taloudellisen tukipolitiikan suhteen osa Euroopan aluepolitiikan lisääntyneistä varoista tulisi käyttää maantieteellisten raja-alueiden integroimiseen. Jotta EU:n yhdentymistä voitaisiin syventää siellä, missä tarve jäsenvaltioiden yhteenkasvamiseen ja hyviin naapuruussuhteisiin on suurin, tulisi jäsenvaltioiden välisille raja-alueille - saaret ja rannikkorajat mukaan lukien - ja EU:n ulkoraja-alueille myöntää rakennetukea. Tukea tulisi myöntää ohjelmille, jotka ovat rajatylittäviä tai - raja-alueen osallistuessa - alueiden välisiä tai valtioiden välisiä ja jotka mm. lieventävät (rannikko-) rajojen, saaristosijainnin tai syrjäisyyden erottavaa vaikutusta. Tältä alalta jo vuosia saatuja kiistämättömän myönteisiä kokemuksia tulisi hyödyntää rakennerahastojen tuessa. Sellaisella uudistuksella, jonka tarkoituksena on kompensoida rajasijainnin haitat ja edistää hyviä naapuruussuhteita, on ilmeistä eurooppalaista lisäarvoa.

12. kannattaa tämän ehdotuksen valossa sellaisten menetelmien kehittämistä, joilla ratkaistaan jäsenvaltioiden rakenteissa ja toimivallan jaossa ilmenevien erojen aiheuttamia ongelmia. Erityisesti olisi pyrittävä oikeudellisten puitteiden luomiseen hankkeiden yhteishallinnoinnille, yhteiseen määrärahojen hallintaan sekä yhteisiin kustannus- ja rahoitussuunnitelmiin. Tästä mahdollisesti seuraava toimivallan siirto alue- ja paikallistasolle palvelisi samanaikaisesti sekä kansalaisläheisyyttä että toissijaisuusperiaatetta.

13. ehdottaa, että yhteisöaloiteväline järjestetään uudelleen. Yhtenä keskeisenä tavoitteena tulisi olla merkittävien tieteen ja uuden teknologian saavutusten edistäminen rajatylittäviä sekä alueiden-, valtioiden- ja mannertenvälisiä yhteistyömuotoja käyttäen sekä huippuosaajien verkostojen luominen. Tällä yhteisöaloitteella olisi pyrittävä siihen, että eurooppalaisten keksintöjen ja niiden innovatiivisten toteutusten anti olisi mahdollisimman monella alueella mahdollisimman monen kansalaisen saatavilla. Sen avulla tulisi lisäksi luoda yhteisvaikutusta Euroopan tutkimus- ja aluepolitiikan välille, sillä näitä aloja on tähän asti koordinoitu puutteellisesti. On selvää ja toivottavaa, että tällainen uudistus antaisi komissiolle merkittävän roolin tulevassa aluepolitiikassa.

14. pitää tarpeellisena valtiollisen ja alueellisen aluepolitiikan toimintavaran laajentamista. EU:n on edistettävä yhteisön varoin taloudellisesti heikommin kehittyneiden alueiden kehitystä. Samalla on kuitenkin taattava taloudellisesti vahvempien alueiden kilpailukyky maailmanmarkkinoilla, koska niiden menestyminen vaikuttaa huomattavalla tavalla koko EU:n kasvuun. Tässä suhteessa yhteisön kilpailupolitiikan tehtävänä on - nykyisen lainsäädännön puitteissa - vahvistaa väärinkäytökset estävää valvontaa ja edistää kilpailua.

15. katsoo, että Euroopan tulevalle aluepolitiikalle tulisi antaa rohkeasti se tehtävä, joka sillä pohjimmiltaan jo aina on ollut: toimia ruohonjuuritasolta alkavan yhdentymisen moottorina. Tämän tehtävän toteuttaminen on helppoa, jos Euroopan uuden aluepolitiikan tavoitteiden, rakenteiden ja ohjelmien muodostamassa kokonaisuudessa muistetaan solidaarisuuden perusta: vastavuoroisuus.

16. aikoo myös käsillä olevan lausunnon jälkeen osallistua asiantuntemuksellaan keskusteluun tulevasta aluepolitiikasta. Komitea aikoo harjoittaa tiivistä yhteistyötä Euroopan parlamentin ja neuvoston kanssa ja sisällyttää ehdokasmaiden alueet mielipiteenmuodostukseen.

Bryssel 15. helmikuuta 2001.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Jos Chabert

(1) EYVL C 226, 8.8.2000, s. 30.

(2) EYVL C 93, 6.4.1999, s. 36.

(3) EYVL C 57, 29.2.2000, s. 56.

(4) EYVL C 198, 14.7.1999, s. 1.

(5) EYVL C 379, 15.12.1997, s. 34.

(6) EYVL C 64, 27.2.1998, s. 40.

(7) EYVL C 64, 27.2.1998, s. 5.