it** 
it * 
it * 
it it EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 23.07.1997 
KOM(97) 399 lopull. 
Väliraportti 
Leonardo da Vinci -ohjelman toteuttamisesta 

Sisällysluettelo 
1. JOHDANTO 3 
2. SUUNTAUKSET JA KEHITYS AMMATILLISTA KOULUTUSTA KOSKEVIEN 
JÄRJESTELMIEN TASOLLA 3 
2.1. YLEISET SUUNTAUKSET 3 
2.2. ERITYISET SUUNTAUKSET 4 
2.2.1. Suuntaukset ammatillista peruskoulutusta koskevien järjestelmien tasolla 4 
2.2.2. Suuntaukset ammatillista täydennyskoulutusta koskevien järjestelmien tasolla 5 
2.2.3. Suuntaukset koulun, koulutuksen ja työn välisissä suhteissa 7 
2.2.4. Suuntaukset epävarmassa tilanteessa olevien kohderyhmien tasolla 8 
2.3.PÄÄTELMÄT 8 
3. LEONARDO DA VINCI -OHJELMAN TOTEUTTAMINEN JA VAIKUTUKSET 10 
3.1. LEONARDO DA VINCI -OHJELMAN RAKENTEITA JA TOTEUTTAMISTA KOSKEVAT 
OSATEKIJÄT 10 
3.1.1. Kehitys yhteisön tasolla 10 
3.1.1.1. Eurooppalaisten rakenteiden järjestelmä 
3.1.1.2. Eurooppalaisten rakenteiden toiminnat 
3.1.2. Kehitys osallistujamaiden tasolla 11 
3.1.2.1. Kansallisten rakenteiden järjestelmä 
3.1.2.2. Kansallisten rakenteiden toiminnat 
3.2. TIETOJA TALOUSARVIOSTA 12 
3.3. LEONARDO DA VINCI -OHJELMAN ENSIMMÄISET TULOKSET 13 
3.4. LEONARDO DA VINCI -OHJELMAN VAIKUTUKSET 15 
3 AA. Järjestelmien vaikutus ja kehittyminen 15 
3.4.2. Vaikutus ja innovaatiot 15 
3.4.3. Vaikutus järjestelmiin ja vaikutus käytäntöön 16 
3.4.4. Ohjelman vaikutus ja rakenne 16 
3.4.5. Vaikutus ja liikkuvuus 17 
3.4.6. Vaikutus, kokonaisvaltainen lähestymistapoja uudet koulutusmenetelmät 18 
3.4.7. Toteutunut vaikutus ja havaittu vaikutus 19 
4. SUHDE AIEMPIIN OHJELMIIN JA TÄYDENTÄVYYS EUROOPAN YHTEISÖN 
MUIDEN OHJELMIEN JA ALOITTEIDEN KANSSA 20 
5. PÄÄTELMÄT 22 
1. Johdanto 
Leonardo da Vinci -ohjelma perustettiin 6 
päivänä joulukuuta 1994 tehdyllä neuvoston 
päätöksellä Euroopan yhteisön ammatillista 
koulutusta koskevan politiikan harjoittamiseksi 
(1995 - 1999). Tämii ohjelma perustuu Petra-
(nuorlen pääsy yhteiskuntaan ja ammattiin), 
Force- (täydennyskoulutus), Comett-
(korkeakoulujen ja yritysten yhteistyö 
teknologiaan liittyvillä koulutusaloilla), 
Eurotecnet- (teknologiset muutokset 
koulutuksen alalla) ja Lingua-ohjelmiin 
(kielikoulutuksen edistäminen), ja se 
hyväksyttiin samaan aikaan kuin yleissivistävän 
koulutusalan Sokrates-ohjelma. Ohjelmaan 
voivat osallistua Euroopan unionin jäsenvaltiot 
sekä Euroopan talousalueen valtiot {Islanti, 
Liechtenstein ja Norja). Ohjelmaa on tarkoitus 
laajentaa siten, että myös Keski- ja Itä-
Euroopan assosioituneet maat sekä Kypros 
voisivat osallistua siihen. 
Edellä mainitun neuvoston päätöksen 
mukaisesti ohjelmaa arvioidaan säännöllisesti 
jäsenvaltioiden ja muiden osallistujamaiden 
kertomusten sekä ulkoisen arvioinnin 
perusteella. 
Tässä asiakirjassa esitellään ensimmäinen 
välikertomus. Se kattaa ajanjakson 1995 -
1996. Kertomuksessa on kaksi osaa: yhtäältä 
jäsenvaltioiden ja Leonardo da Vinci -ohjelman 
osallistujamaiden ammatillista koulutusta 
koskevien järjestelmien kehityksen ja 
suuntausten lyhyt esittelyjä analyysi ja toisaalta 
neuvoston toivomuksen mukaisesti analyysi 
ohjelman toteuttamisesta ja vaikutuksista. 
2. Suuntaukset ja kehitys 
ammatillista koulutusta 
koskevien järjestelmien tasolla 
Jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden 
kertomusten vertailu tuo esiin muutamia 
yhteisiä suuntauksia ja kehityspiirteitä, joista 
tässä esitetään kuitenkin ainoastaan hyvin 
suppea yhteenveto. 
2.1. Yleiset suuntaukset Eri jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden 
ammatillista koulutusta koskevat järjestelmät 
ovat monimutkaisia ja jokseenkin erilaisia. Silti 
niissä on samanlaisia ongelmia. 
Onkin selvää, että kysymys työllisyydestä ja 
työllistettävyydestä on yhä enemmän esillä 
ammatillista koulutusta koskevassa 
politiikassa. Tähän koko ajan esillä olevaan 
kysymykseen löydetyt vastaukset ovat 
kuitenkin monenlaisia. Eri valtioilla on 
esimerkiksi erityisiä ohjelmia syrjäytymisen 
torjumiseksi, toimia koulujen ja yritysten 
lähentämiseksi ja pyrkimyksiä ammatillisen 
pätevyyden tunnustamiseksi. Näiden 
suuntausten yhteisiä piirteitä ovat 
yleissivistävän koulutuksen ja elinikäisen 
oppimisen välisen jaon hälveneminen sekä 
peruskoulutuksen ja täydennyskoulutuksen 
välillä yleensä tehtävän eron kaventuminen. 
Osallistujamaissa viime vuosina tehdyillä 
uudistuksilla pyritään olennaisesti nostamaan 
ammatillisen koulutuksen arvostusta ja 
takaamaan sen laatii varsinkin joustavuuden 
lisäämisen ja uudenaikaistamisen avulla. 
Yleisemmällä järjestelmien kehityksen tasolla 
voidaan havaita kahdenlaisia suuntauksia, jotka 
johtuvat erilaisten kansallisten järjestelmien 
rakenteesta. Valtioilla on joko laaja-alaisia ja 
perusteellisia uudistusohjelmia, kuten 
Luxemburgissa tai Liechtensteinissa, tai ne 
pyrkivät olemassa olevan järjestelmän 
parantamiseen yksinkertaistamalla usein 
menettelyjä ja rakenteita, kuten esimerkiksi 
Ranskassa. Yhteisiä piirteitä näyttävät olevan 
koulutustarjonnan käytännöllisyys, tehokkuus 
ja joustavuus sekä asianmukaisen koulutuksen 
tarjoamisen nopeus. 
Vaikka nykyisin eri toimijoiden 
(työmarkkinaosapuolten, paikallisten ja 
alueellisten toimijoiden) osallistuminen on eri 
tasoista ja vaikutukset erilaisia jäsenvaltioissa ja 
osallistujamaissa, voidaan tästä huolimatta 
todeta selvä suuntaus yhä voimakkaampaan 
toimijoiden vastuullistamiseen etenkin 
ammatillisen koulutuksen alueellistamisen, 
hajauttamisen ja jopa yksilöllistämisen 
välityksellä. 
Yksi pääasiallisista eroista erilaisten 
kansallisten lähestymistapojen välillä on halu 
tai haluttomuus säätää asiaa koskevaa 
lainsäädäntöä. Onkin olemassa jäsenvaltioita tai 
osallistujamaita, kuten Ranska, joissa halu 
säätää lakeja on ilmeistä ja tärkeällä sijalla, ja 
toisaalta jäsenvaltioita, kuten Saksa ja 
Yhdistynyt kuningaskunta, joissa haluttomuus 
säätää lakeja on aivan yhtä ilmeistä. On myös 
maita, jotka sijoittautuvat näiden suuntauksien 
välimaastoon. 
2.2. Erityiset suuntaukset 
2.2.1. Suuntaukset 
peruskoulutusta 
järjestelmien tasolla ammatillista 
koskevien 
Saksan kertomuksessa tuodaan esille 
ammatillista peruskoulutusta koskevan 
järjestelmän tämänhetkiset mittavat ongelmat, 
jotka koskevat riittävän 
harjoittelupaikkamäärän tarjoamista, tarvetta 
muuttaa järjestelmää henkilökohtaisten 
taipumusten, kykyjen ja taitojen 
huomioimiseksi, olemassa olevien 
ammatillisten vaatimusten mukauttamista, uusia 
opetussisältöjä ja -menetelmiä, yleissivistävän 
ja ammatillisen koulutuksen välistä 
vastaavuutta sekä esimerkiksi teknisen alan 
korkea-asteen opintojen avoimuutta käsityöalan 
mestarin tutkinnon suorittaneille. oppimisen näkökulmasta. Vuorottelun etuna ei 
pidetä niinkään sitä, että valmistutaan tarkasti 
rajattuun ammattiin, vaan sitä, että hankitaan 
monenlaisia taitoja. Italian ammatillista 
peruskoulutusta koskevan järjestelmän uuden 
suuntauksen mukaisesti pyritään parantamaan 
peruskoulutuksen tasoa ja edistämään 
monipuolisten taitojen hankkimista uusiin 
ammatillisiin ja organisationaalisiin 
vaatimuksiin mukautumiseksi. 
Vuorottelu on selkeästi mukana myös 
suurimmassa osassa sopimuksista, joiden 
tarkoituksena on taata nuorten tai 
työmarkkinoilta syrjäytyneiden henkilöiden 
yhteiskuntaan ja työelämään sijoittuminen. 
Saksassa korostetaan sitä, että opetuksen 
sisällön ajankohtaistaminen ja uusien 
opetusmenetelmien kehittäminen aiempia 
kokemuksia apuna käyttäen kuuluu samoin 
ammatillista peruskoulutusta koskevan 
järjestelmän toimijoiden painopistealueisiin. 
Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
nykyinen oppisopimusjärjestelmä antaa 
Englannissa ja Walesissa nuorille 
mahdollisuuden hankkia työpaikalla niitä 
taitoja, jotka kiinnostavat kaikkia 
työntekijätasoja käsityöläisestä insinööriin ja 
johtoportaaseen. Tässä koulutusmuodossa 
yhdistetään perinteisiä menetelmiä 
nykyaikaisiin ammatillisiin ja 
oppisopimusmenetelmiin. 
Ammatilliseen peruskoulutukseen liittyy kaksi 
tärkeää suuntausta: tahto nostaa ammatillisen 
peruskoulutuksen arvostusta ja parantaa sen 
tunnustamista sekä koulujen ja yritysten 
lähentäminen. 
Tähän asiayhteyteen kuuluvat etenkin 
ponnistelut koulutuksen ja työelämän 
vuorottelun lisäämiseksi. Yhä useammin 
voidaan havaita, että olemassa oleva järjestelmä 
vahvistuu ja vuorottelu monipuolistuu 
ammatillisesta oppisopimuskoulutuksesta kohti 
uudenlaisia koulutusmuotoja ja uusia 
kohderyhmiä. Niinpä vuorottelua eri 
muodoissaan (myös oppisopimuskoulutusta) 
sovelletaan ammatillisen peruskoulutuksen eri 
tasoilla (aina korkeakoulutasolle asti). Nykyisten koulutusjärjestelmien pyrkimyksenä 
on edistää eri koulutuslinjojen tietynlaista 
avoimuutta. On varmastikin ennenaikaista 
puhua yleissivistävien ja ammatillisten 
koulutuslinjojen yhdistämisestä, mutta tahto 
luoda siltoja niiden välille on ilmeinen. 
Portugalissa kaikista kolmesta pitkästä (3-
vuotisesta) teknisestä ja ammatillisesta 
koulutuslinjasta, joille mennään 
oppivelvollisuuden suorittamisen jälkeen, saa 
ammattipätevyystodistuksen ja toisen asteen 
opintojen tutkintotodistuksen, joiden ansiosta 
voi sekä päästä välittömästi työelämään että 
jatkaa opintoja korkea-asteen oppilaitoksessa 
samoin edellytyksin kuin yleissivistäviltä 
linjoilta. 
Voidaan myös todeta, että liian aikaista 
erikoistumista pyritään välttämään. Esimerkiksi 
Kreikassa on etusijalla sekä teknisten että 
käyttäytymistaitojen hankkiminen elinikäisen Tähän suuntaukseen liittyvät myös 
koulutushankkeet, joiden tarkoituksena on 
kaksinkertaisen tutkinnon eli yleissivistävän 
ja ammatillisen tutkinnon suorittaminen. 
Opiskelijat voisivat täten suuntautua opinto-
ohjelmissaan joko suoraan johonkin ammattiin 
tai akateemisiin opintoihin. 
Irlannissa suunnitellaan ammatillista 
peruskoulutusta koskevan järjestelmän 
perusteellista uudistamista. Uusi moduuleista 
koostuva malli, joka otettiin käyttöön kaikissa 
käsityöammateissa vuonna 1995, perustuu 
yhteisiin standardeihin ja koostuu seitsemästä 
vaiheesta, joissa koulutusta tarjotaan 
vuorotellen työpaikalla ja sen ulkopuolella. 
Saksassa pyritään noin 90 ammatin 
uudenaikaistamiseen, ja työmarkkinaosapuolet 
tutkivat parhaillaan mahdollisuutta ottaa 
käyttöön 30 uutta ammattia vuodesta 1997 
alkaen. Espanjassa laadittiin hiljattain 
ammatillisten tutkintojen luettelo, johon on 
koottu yli 135 ammattikuvaa. 
Sen lisäksi, että vallitsee yleinen suuntaus 
ammattikuvien erilaistamiseen, on olemassa 
esimerkkejä yhä yleisluontoisempien ja 
laajempien tietojen ja taitojen tarpeesta. 
Pyritään siihen, että mahdollisimman monet 
nuoret voisivat hankkia toisen asteen tai 
opistotason ammatillisen tutkintotodistuksen 
tiedonhankkimiskykyjensä ja henkilökohtaisen 
kiinnostuksensa mukaan yksilöityjen 
koulutusmenetelmien ansiosta. Esimerkiksi 
Itävallassa ammatillinen koulutus pyritään 
tekemään kiinnostavammaksi käyttämällä 
joustavia (opiskelun ja harjoittelun vuorottelu 
viikoittain tai vuosittain) ja erilaistettuja 
(osallistujien taipumusten mukaisia) 
rakenteellisia lähestymistapoja, jotka voidaan 
selvemmin yhdistää muihin, pääasiassa korkea-
asteen opetusmuotoihin. Tavoitteena on taata 
se, että mahdollisimman moni saa 
tutkintotodistuksen. Tanskassa korostetaan 
tarvetta taata kaikille pääsy ammatilliseen 
peruskoulutukseen ja yksilöllistää nuorten 
koulutusväylät, mikä tulee esiin esimerkiksi 
ohjelmissa koulutusta kaikille ja yksilöllinen 
koulutusohjelma nuorille. Lisäksi Suomessa on 
osoitettu tahtoa luoda ammattipätevyyden 
tunnustamisjärjestelmä, joka perustuu erityisesti 
toisen asteen ja opistoasteen ammatillisiin 
tutkintotodistuksiin. Tämä pyrkimys voidaan 
havaita myös useimmissa jäsenvaltioissa ja 
osallistujamaissa. 
Saksa on ilmoittanut, että nuoria on 
koulutettava eurooppalaisen ulottuvuuden näkökulmasta. Tämä voitaisiin toteuttaa 
tehostamalla Euroopan laajuista liikkuvuutta, 
parantamalla kielitaitoa ja sisällyttämällä 
ammatilliseen tutkintoon ulkomaanharjoittelu. 
Lopuksi korostetaan tarvetta luoda ammatillisen 
peruskoulutuksen tasolla perusta yleisemmälle 
osallistumiselle ammatilliseen 
täydennyskoulutukseen. 
2.2.2. Suuntaukset 
täydennyskoulutusta 
järjestelmien tasolla ammatillista 
koskevien 
Kaikkien osallistujamaiden kertomuksissa 
korostetaan sitä, että koulutukseen 
osallistuneiden henkilöiden määrä on viime 
vuosina kasvanut säännöllisesti. 
Ammatillisessa täydennyskoulutuksessa 
voidaan havaita kolme suuntausta: 
hajauttaminen, laadun tavoitteleminen sekä 
joustavan ja räätälöidyn koulutustarjonnan 
luominen. 
Yritykset pyrkivät yhä voimakkaammin 
luomaan suoran yhteyden koulutuksen ja 
työelämän välille eli hajauttamaan koulutusta. 
Koska yrityksillä on taloudellisia vaatimuksia 
koulutuksensa suhteen, ne haluavat laadukkaan 
koulutuksen kautta saada vastinetta 
sijoituksilleen. Tämän vuoksi paikallisilta ja 
alueellisilta loimijoilta sekä 
työmarkkinaosapuolilta vaaditaan yhä 
enemmän vastuuta. 
Ammatillisen täydennyskoulutuksen 
hajauttaminen tulee esiin etenkin 
alueellistamisen kautta. Useissa 
osallistujamaissa maantieteellisistä alueista 
tulee yhä enenevässä määrin koulutuspolitiikan 
kehittämisen kohteita. Tämän vuoksi on pidetty 
tärkeänä aloittaa tukitoimet alueellisella tasolla. 
Esimerkiksi Belgiassa koulutusta on muutettu 
perusteellisesti jo vuosien ajan niin, että siellä 
on nykyään ammatillista koulutusta koskevaa 
kansallista ja alueellista lainsäädäntöä. Myös 
Espanjassa koulutusta on muutettu samalla 
tavoin. Tietyillä autonomisilla alueilla on laajat 
toimintamahdollisuudet yleissivistävän ja 
ammatillisen koulutuksensa järjestämisessä. 
Samoin Italiassa on annettu uusia tehtäviä 
alueille, jotka nuorten ammatillisen 
peruskoulutuksen lisäksi alkavat suunnitella 
koulutusta ammattitutkinnon suorittaneille 
henkilöille ja aikuisille. Alueet vastaavat itse 
täysin koulutuksen suunnittelusta ja 
toteuttamisesta. Kaiken taustalla on halu 
lähentää ammatillista koulutusta 
mahdollisimman paljon työmarkkinoiden 
kehitykseen. Ruotsissa ja Norjassa paikallisilla 
ja alueellisilla toimijoilla on samoin tärkeä 
tehtävä aikuiskoulutuksessa, koska niiden 
lähestymistapana on suuntautua voimakkaasti 
työmarkkinoille. 
Koulutuksen taloudellinen ulottuvuus tulee 
selkeästi esiin suurimmassa osassa tapauksista. 
Tästä syntyy pyrkimys laadukkaaseen 
tarjontaan ja vastineen saamiseen sijoituksille. 
Yleisesti ottaen halutaan saada aikaan joustavia 
ratkaisuja. Apuna käytetään moduuleita ja 
uutta teknologiaa. Voidaan huomata hyvin 
selkeä pyrkimys kehittää etäopetusmuotoja sekä 
järjestää aikuisille työajan jälkeen sellaisia 
kursseja, joilla voi suorittaa kouluarvosanoja, 
kuten esimerkiksi Suomessa. 
Samoin voidaan havaita koulutustarjonnan 
laajenevan, ammattimaistuvan ja 
monipuolistuvan niin toimijoiden kuin 
tarjonnankin tasolla. Suuntauksena on yksilön 
huomioiminen ja sellaisen räätälöidyn 
koulutuksen tarjoaminen, joka ennen kaikkea 
johtaisi uusiin ammattipätevyyksiin ja joka olisi 
laajan kohderyhmän saatavilla. Laadunvalvonta 
aiheuttaa tässä kuitenkin tiettyjä ongelmia. 
Koulutustarjonta laajenee ja erilaistuu 
selkeästi koko ajan. Julkiset elimet muuttuvat 
selvästi yhä enemmän todellisiksi koulutuksen 
tarjoajiksi. Luxemburgissa on esitetty 
olettamus siitä, että Luxemburgin valtio ja sen 
kaikkien eri ministeriöiden alaiset instituutiot 
olisivat tärkeimpiä koulutuksen tarjoajia. 
Niinpä useissa osallistujavaltioissa hallitukset 
ovat luoneet ammatilliselle koulutukselle 
tukielimiä, joista tulee koulutuksen tarjoajia. 
Toinen suuntaus liittyy korkeakoulujen 
kasvavaan merkitykseen ammatillisen 
koulutuksen tarjoajina. Ruotsissa 
lainsäädäntöviranomaiset selvästi kehottavat 
korkeakouluja aloittamaan toiminnan 
ammatillisen koulutuksen alalla. Tämä suuntaus 
on johdonmukainen siksi, eitä Ruotsissa 
korkeakoulut ovat aina suuntautuneet 
ammatillisille aloille. Koulutusmarkkinoilla on mukana yhä enemmän 
toimijoita, ja niistä monet ovat hyvin pieniä 
yrityksiä, jotka ovat erikoistuneet hyvin tarkasti 
rajatuille aloille. Tämä vaatii 
koulutusmarkkinoilta suurempaa 
avoimuutta. 
Huomattakoon myös, että eräät jäsenvaltiot 
ovat parhaillaan ryhtymässä uudistamaan 
perusteellisesti ammatillista 
täydennyskoulutusta koskevaa järjestelmäänsä 
ja kehittävät sitä koskevaa erityislainsäädäntöä 
puitelakien muodossa. Näin on tehty 
esimerkiksi Luxemburgissa ja 
Liechtensteinissa sekä Espanjassa, missä on 
toteutettu vuodesta 1993 lähtien ammatillisen 
koulutuksen uudistussuunnitelmaa. Näillä 
uusilla institutionaalisilla suuntauksilla pyritään 
aina saavuttamaan useita tavoitteita: taata 
sellainen ammatillinen koulutus, joka kykenee 
vastaamaan yhteiskunnallisiin ja taloudellisiin 
muutoksiin, jotka liittyvät uuden teknologian 
tuomiseen kaikille tuotantoprosessien tasoille, 
samoin kuin uusiin työn organisoinnin 
muotoihin; antaa työntekijöille mahdollisuus 
mukauttaa ammatillista pätevyyttään uusiin 
ammattikuviin; hyväksyä, vahvistaa ja 
tunnustaa koko työelämässä olon aikana 
hankittu kokemus ja ammatillinen koulutus 
tutkintotodistusten avulla sekä säännellä 
ammatillisen koulutuksen markkinoita 
tarjonnan laadun parantamiseksi. Samalla 
tavalla Portugalissa on harjoitettu vuoden 1997 
alusta politiikkaa, jonka tarkoituksena on 
tehostaa ammatillista koulutusta ja löytää 
joustavia, yksilöllisiä ja korkealaatuisia 
ratkaisuja, jotka voisivat hyödyttää erityisesti 
pieniä ja keskisuuria yrityksiä. 
Kuten Yhdistyneen kuningaskunnan 
kertomuksessa korostetaan, on olemassa 
strategioita, joiden päämääränä on kehittää 
yhtenäisiä koulutusjärjestelmiä, jotka pystyvät 
vastaamaan meneillään oleviin muutoksiin. 
Nämä järjestelmät perustuvat hallituksen, 
työmarkkinaosapuolten, koulutuksen tarjoajien 
ja yksilöiden väliseen yhteistyöhön. Yleinen 
päämäärä on rohkaista työnantajia ja yksilöitä 
sijoittamaan tehokkaasti uusien taitojen 
kehittämiseen, mutta myös valmistamaan 
vähäosaisia henkilöitä työelämään. Päämääränä 
on antaa nuorille mahdollisuus hankkia teknisiä 
ja teknologisia taitoja sekä käyttäytymistaitoja, 
joita tarvitaan työmarkkinoille sijoittumiseksi. 
Tähän tarvittavat koulutustoimet ja strategiat on 
pantu täytäntöön tavoitteisiin 1-6 kuuluvilla 
alueilla Euroopan sosiaalirahaston tuella. 
Näin taataan se, että koulutus on mukautettu ja 
yhdistetty työympäristön tarpeisiin ja että 
koulutuksen hankkimisen kustannukset ovat 
kohtuullisia, unohtamatta tarvetta saada 
sijoituksille vastinetta. 
2.2.3. Suuntaukset koulun, koulutuksen 
ja työn välisissä suhteissa 
Ammatillisen peruskoulutuksen sekä 
ammatillisen täydennyskoulutuksen välinen 
raja alkaa hälvetä. Ammatillisista tai korkea-
asteen oppilaitoksista valmistuvia nuoria 
autetaan useilla hankkeilla heidän siirtyessään 
työelämään. Hankkeilla autetaan nuoria myös 
sopeutumaan yrityksen toimintaan koulutuksen 
avulla. 
Huomattavin esimerkki löytyy Ruotsista, jossa 
ammatillisen koulutuksen ja yleissivistävän 
koulutuksen välillä ei ole juurikaan eroa. 
Perusajatuksena on kaventaa mahdollisimman 
paljon näiden kahden koulutusmuodon välistä 
kuilua. Näin ollen erikoistuminen alkaa vasta 
toisen asteen koulutuksen ylemmällä tasolla. 
Alankomaissa ehdotetaan kokeellista 
opintolinjaa, jossa ammatillisella korkea-
asteella opiskelevat voivat osallistua 
vuorottelukoulutukseen (opintolinja HBO-
MKB). Yhdistyneen kuningaskunnan 
kansallisessa koulutusjärjestelmässä on 
tehokkaita ja joustavia opintolinjoja 
peruskoulutuksesta ammatilliseen 
täydennyskoulutukseen. Kolme tutkintotyyppiä, 
toisin sanoen akateemiset GCSE:t tai GCE:t, 
yleiset ammattitutkinnot {General National 
Vocational Qualifications) ja ammatilliset 
erikoistutkinnot {National Vocational 
Qualifications) voivat johtaa joko työpaikkaan 
ja ammattikoulutukseen tai lisäkoulutukseen 
ylemmällä tasolla. Muissa jäsenvaltioissa ja 
osallistujamaissa etsitään tapoja yhdistää 
erillisiä koulutusväyliä toisiinsa. Tämä 
pyrkimys tulee esiin myös haluna laajentaa 
tarjontaa samasta näkökulmasta kuin Leonardo 
da Vinci -ohjelman perustamispäätöksessä, 
jossa sitä kutsutaan jatkumoksi. Tämä suuntaus 
ilmenee myös siten, että tutkitaan uusia keinoja 
ammattipätevyyden tunnustamiseksi verrattuna 
perinteisempiin toisen asteen tai opistotason 
tutkintotodistuksiin. Voidaan havaita myös, että yleissivistävää tai 
ammatillista koulutusta tarjoavien 
oppilaitosten ja yritysten välinen 
vuoropuhelu elpyy, mikä ilmenee yhä 
tiiviimpänä yhteistoimintana 
vuorotteluohjelmien, ammatillisen harjoittelun 
ja kansainvälisen, erityisesti 
korkeakoulutasoisen vaihdon toteuttamiseksi. 
Yhteistoiminnalla yritysten kanssa, jotka 
ovatkin halutuimpia harjoittelupaikkoja, 
halutaan myös yhdistää koulutodistukset ja 
hankitut ammatilliset taidot. 
Elinikäisen oppimisen edistämiseksi sekä 
yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen ja 
työelämän välisen suhteen lähentämiseksi on 
Portugalissa ollut vuodesta 1989 käytössä uusi 
ammatillisen opetuksen opintolinja, 
ammatilliset koulut, joissa paikalliset 
viranomaiset, yritykset ja muut työelämän 
organisaatiot ovat tiiviimmin mukana. 
Halutaan kehittää jokin vaihtoehto 
tutkintotodistuksille, luoda siltoja kahden 
järjestelmän välille, vakiinnuttaa kaksijakoinen 
yleinen ja ammatillinen tutkinto, jotta voitaisiin 
taata mahdollisimman laajat opinnot ja 
vahvistaa hankitut ammattitaidot virallisesti. 
Tässä yhteydessä voidaan puhua epävirallisesta 
tietämyksestä, joka tarkoittaa sitä, että pelkät 
koulutodistukset eivät enää riitä. Ranskan 
kertomus osoittaa, että pyrkimyksenä on 
kehittää välineitä, joilla voitaisiin analysoida ja 
koota yhteen hankitut ammattitaidot sekä pitää 
niitä yhdenvertaisina hankitun koulusivistyksen 
kanssa. Tässä yhteydessä on mainittava Norja, 
jossa on otettu käyttöön sellainen 
ammattitaitojen arviointijärjestelmä, jonka 
mukaisesti tutkintotodistuksen voi saada 
huolimatta siitä, miten taidot on hankittu. 
Esimerkiksi Saksassa on alettu keskustella 
sellaisten säännösten kehittämisestä, jotka 
mahdollistaisivat käsityöalan mestarin arvon 
saaneille pääsyn korkea-asteen teknisiin 
opintoihin ilman toisen asteen ammatillisen 
koulutuksen päästötodistusta. 
Yleisesti ottaen korkeakoulujen ja 
yliopistojen tehtävä on muuttumassa. Ne 
pyrkivät erittäin aktiivisesti yhteistoimintaan 
yritysmaailman kanssa tutkimushankkeissa ja 
sen lisäksi suuntautuvat yhä enemmän 
ammatilliseen koulutukseen, josta tulee 
tutkimuksen ja puhtaasti akateemisen opetuksen 
rinnalle niiden kolmas keskeinen toiminta-alue. 
On huomattava, että suurin osa jäsenvaltioista 
ja osallistujamaista on antamassa yhä enemmän 
itsehallintoa korkeakouluille. Esimerkkinä 
voidaan mainita Itävalta, joka perusti vuonna 
1994 ammatilliseen koulutukseen erikoistuneen 
korkeakoulun korkeakoulututkinnon 
suorittaneille henkilöille. Suomessa, samoin 
kuin suurimmassa osassa jäsenvaltioita ja 
osallistujamaita, opetusministeriö laajentaa 
parhaillaan teknisten ammattikorkeakoulujensa 
verkostoa. 
2.2.4. Suuntaukset epävarmassa 
tilanteessa olevien kohderyhmien 
tasolla 
Eri kohderyhmien, kuten ammatillista tutkintoa 
vailla olevien nuorten, nuorten työttömien, 
pitkäaikaistyöttömien, vammaisten ja 
maahanmuuttajien erityistarpeet huomioon 
ottavien tarkoituksenmukaisten toimien ja 
ohjelmien käyttöönotto on toinen kaikkien 
jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden yhteinen 
huolenaihe. Alankomaissa perustettiin vuonna 1996 uusi 
järjestelmä, jossa on otettu käyttöön toisen 
asteen ammatillisen koulutuksen 
pätevyysvaatimukset. Koulutusalan ja 
työelämän edustajat ovat yhdessä määritelleet 
nämä vaatimukset ja jakaneet ne toiminta-
aloittain. Tämä järjestelmä toteutettiin sen 
jälkeen, kun WEB (laki aikuisten 
ammatillisesta koulutuksesta) oli pantu 
täytäntöön. Yhdistynyt kuningaskunta on 
ottanut käyttöön kansallisten ammatillisten 
normien kehyksen, johon perustuu sen 
kansallisten ammatillisten pätevyyksien 
järjestelmä (NVQ; Skotlannissa SQV). Näiden 
pätevyyksien arviointi ja todistusten saaminen 
eivät ole riippuvaisia varsinaisesta 
koulutusprosessista. 
Toisaalta, kuten Belgian kertomuksessa 
todetaan, on kyse myös lisäsijoitusten 
saamisesta tälle uudelle alueelle, jota kutsutaan 
ammatilliseksi muuttumiseksi ja 
uudelleensopeutumiseksi. Kyseessä olevat 
toimenpiteet kohdistuvat nuoriin, jotka eivät 
onnistu pääsemään työelämään, tai 
työntekijöihin, jotka ovat syrjäytyneet 
työelämästä. 
Pyrittäessä tarjoamaan kaikille mahdollisuus 
ammatillisen tutkinnon suorittamiseen 
painotetaan erityisesti koulussa 
epäonnistumisen ja näin ollen myös 
työmarkkinoilta syrjäytymisen torjumista. 
Työelämään sijoittuminen sekä 
työllistettävyyden ja työpaikan pysyvyyden 
parantaminen ovat keskeisiä kysymyksiä. On 
mentävä ammatillisen pätevyyden saamiseen 
tähtääviä lyhytaikaisia tavoitteita pidemmälle 
(esimerkiksi sopeutuminen työpaikalle 
ammatillisen täydennyskoulutuksen kautta), 
jotta yksilöt sopeutuisivat paremmin 
tuotantojärjestelmien ja työn järjestelyn 
mukanaantuomiin muuttuviin tilanteisiin. Eräs 
näkökulma koskee koulutuksen 
sääntely malleja, jotka perustuvat valtion, 
työmarkkinaosapuolten, talouselämän 
toimijoiden ja koulutusalan toimijoiden 
tehokkaaseen yhteistoimintaan. 
Tavoitteena on tarjota koulutusalan toimijoille 
vertailukohtia, jotta he voisivat suunnata 
paremmin koulutusohjelmiaan ja 
opintolinjojaan. Kaikkien jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden 
kertomuksissa pidetään tärkeinä erilaisille 
kohderyhmille tarkoitettuja mukautettuja 
koulutustoimia ja -ohjelmia, jotka ovat keinoja 
torjua työttömyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä. 
Vaikka toimenpiteet ovat erilaisia, niiden 
kaikkien tavoitteena on parantaa näiden 
kohderyhmien mahdollista yhteiskuntaan ja 
työelämään sijoittumista. Toimenpiteiden 
rahoitus saadaan yleensä valtiolta tai yhteisön 
ohjelmien tai yhteisöaloitteiden välityksellä. 
2.3. Päätelmät 
Ammatillista koulutusta koskevien 
järjestelmien organisoiminen on aihepiiri, joka 
kehittyy koko ajan ja jossa julkisen vallan ja 
työmarkkinaosapuolten väliset keskustelut ovat 
yhä tärkeällä sijalla. Tämä tulee selvästi esille 
koulutuksen tai sen rahoituksen 
tarkoituksenmukaisuuden pohdinnassa. 
Vaikka kertomuksissa korostetaan yritysten 
tärkeää tehtävää palkansaajien ammatillista 
koulutusta koskevassa politiikassa, on olemassa 
lisäksi erityisiä järjestelmiä, joilla on vaikutusta 
erityisesti koulutukseen pääsyyn. Siksi Belgian 
(varojen kerääminen epävarmassa tilanteessa 
oleville ryhmille), Ranskan (yleinen velvoite 
käyttää varoja koulutukseen), Irlannin 
(verotulojen ohjaaminen joillekin ammatillisille 
aloille) tai Alankomaiden ("O ja O" eli 
koulutus- ja kehitysrahastot, jotka on tarkoitettu 
koulutustoimien rahoittamiseen) järjestelmiä ei 
voida pitää kovinkaan samankaltaisina. 
Yritysten ja laajemmin ammatillisten järjestöjen 
toimet koulutuksen tavoitteiden ja sisällön 
määrittelemiseksi ovat siten keskeinen tekijä 
useissa jäsenvaltioissa ja osallistujamaissa. 
Euroopan laajuisella tasolla kokemusten tai 
kansallisen lainsäädännön siirtäminen muihin 
maihin ei ole kovin yleistä. Esimerkiksi 
"työpaikan kierrättäminen" alkoi Tanskasta ja 
se tunnetaan Skandinaviassa, mutta muissa 
maissa sitä harjoitetaan vain muutamissa 
hankkeissa. Myöskään kansalliset 
ammattipätevyydet (NVQ:t Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa) eivät ole vielä 
toteuttajaosapuolten ponnisteluista huolimatta 
vakiintuneet muissa Euroopan unionin 
jäsenmaissa. Näihin vaikeuksiin on useita syitä. 
Syynä voi erityisesti olla se, että suurin osa 
näistä ohjelmista on syntynyt tietyissä 
kansallisissa yhteyksissä ja kulttuureissa, mikä 
vaikeuttaa niiden ottamista käyttöön muualla. 
Sitä vastoin voidaan löytää kahdenlaisia 
lähentymisteki joitä. I Sisimmäinen käsittää 
ammatillisen koulutuksen alueen ja toinen 
ammatillisen koulutuksen sekä sosiaalis­
taloudellisen kentän välisen yhteyden. 
Lähentymisen ensimmäiseen kategoriaan 
kuuluva opetus ja sen kehittäminen näyttävät 
jatkuvasti olevan keskeisiä eri järjestelmissä. 
Moduulien käyttäminen lähestymistapana ja 
yksilöllisten koulutusväylien luominen, 
esimerkiksi työpajakurssit Tanskassa, ovat eräs 
osoitus pyrkimyksistä. Tämän pyrkimyksen 
rinnalla kulkee uuden tieto- ja 
viestintätekniikan laaja-alainen hyödyntäminen 
koulutuksen välineenä. 
Tässä yhteydessä voidaan myös puhua 
siirtymisestä ammatillisista tutkinnoista 
ammattipätevyyteen samoin kuin 
pyrkimyksestä tunnustaa työkokemuksen 
merkitys. Tällä näyttää olevan ratkaiseva 
merkitys silloin, kun ammatilliseen 
koulutukseen pääsemiseksi vaaditaan koulu- tai akateemisia suorituksia. Pyrkimyksenä on 
perustaa pätevyyden arviointijärjestelmiä, jotka 
eivät olisi riippuvaisia siitä, miten pätevyys on 
hankittu. Yhdistyneen kuningaskunnan 
kansallisten ammattipätevyyksien ohella 
esimerkiksi Irlannissa on luotu kansallinen 
arviointirakenne, joka kattaa ei-yliopistollisen 
korkeakoulutuksen ja ammatillisen 
täydennyskoulutuksen. Ranskassa otettiin 
käyttöön vuonna 1991 pätevyyden 
kokonaisuuden määrittävä väline palvelemaan 
yrityksiä ja työntekijöitä, joilla on nyt 
mahdollisuus saada rahoitusta 
henkilökohtaiseen ja työajan jälkeen 
tapahtuvaan taitojen hankintaan. 
Erityisen tärkeänä pidetään itseopiskelua ja 
elinikäisen oppimisen hankkeita, jotka 
vahvistavat halukkuutta asettaa oppija 
oppimisprosessin keskeiseksi tekijäksi. Tätä 
pyrkimystä on vahvistettu luomalla 
tukirakenteita vastaanottamista, tiedottamista, 
ohjaamista ja neuvontaa varten. Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa yleisistä koulutuspalveluista 
huolehditaan sopimussuhteessa hallituksen 
kanssa julkisten ja yksityisten järjestöjen 
verkoston kautta. Ne tarjoavat monipuolista 
tietoa ja neuvontaa paikallistasolla yksilöllisten 
tarpeiden mukaisesti. 
Toinen lähentymisen alue koskee ammatillisen 
koulutuksen alueen ja sosiaalis-taloudellisen 
toiminnan alueen, kuten työelämän ja 
työllistämispolitiikan välistä yhteyttä. 
Osallistujamaiden kertomuksista tulee esille se, 
että koulutustoimia ja -aloitteita toteutetaan yhä 
enemmän työllisyystason säilyttämiseksi ja 
yksilöiden työllistettävyyden parantamiseksi. 
Jos samalla otetaan huomioon erityisesti 
epävarmassa tilanteessa olevat kohderyhmät, 
koulutuksesta tulee työllisyyspolitiikan ja jopa 
sosiaalipolitiikan osatekijä. Koulutustarjonta 
laajenee kahdella tavalla: koulutusta annetaan 
uusille kohderyhmille ja koulutuksen sisältöä 
uudistetaan. Kreikan kertomuksessa 
korostetaan erityisesti koulutustarjonnan sekä 
työmarkkinoilla tarvittavien todellisten 
ammatillisten kykyjen ja taitojen sovittamista 
toisiaan vastaaviksi. 
Italiassa vuonna 1996 hallituksen ja 
työmarkkinaosapuolten välillä tehdyn työalan 
yleissopimuksen tavoitteena on juuri luoda 
tiiviimmät yhteydet koulutuksen ja 
työmarkkinoiden välille yhteistoiminnan avulla. 
Toinenkin tekijä tulee selkeästi esille. 
Koulutuksesta hyötyvien määrä on kasvanut 
säännöllisesti viime vuosina. Tämä pätee niin 
peruskoulutukseen kuin ammatilliseen 
täydennyskoulutukseenkin. Osallistujamaiden 
kertomuksista tulee erittäin hyvin esille se, että 
valtion elimet aikovat yhä enemmän kasvattaa 
koulutuksen loppuun käyvien ja todistuksen 
saavien nuorten määrää. 
Lisäksi on mielenkiintoista vertailla eri 
toimijoiden tehtäviä suhteessa koulutuksen 
kohderyhmiin. Kaikissa osallistujamaissa 
valtion elimillä on jokin tehtävä ammatillisten 
tutkintojen suorittamisessa, vaikkakin tehtävä 
voi vaihdella. Valtio auttaa suunnittelemaan, 
järjestämään ja valvomaan ammatillista 
koulutusta erityisesti laadullisella tasolla. 
Useimmiten valtio luo yleisen kehyksen, jonka 
puitteissa ammatillisen koulutuksen markkinat 
saavat kehittyä. Valtio on yhä tärkein toimija, 
joka toteuttaa toimenpiteitä erityisesti 
epävarmassa tilanteessa olevien kohderyhmien 
auttamiseksi. Kuitenkin valtion elinten merkitys 
näyttää pieneneviin, mikä on suhteutettava 
ammatillisen koulutuksen 
alucellistamispyrkimyksiin ja 
työmarkkinaosapuolten kasvavaan 
merkitykseen koko päätöksentekoprosessissa. 
Joka tapauksessa valtion roolin kehittyminen on 
suhteutettava työmarkkinaosapuolten sekä 
paikallisten ja alueellisten toimijoiden 
osallistumiseen. Valtion tehtävä 
ammattipätevyyden hankinnassa vaihtelee 
kohderyhmän ja etenkin 
työmarkkinaosapuolten tehtävien mukaan. Leonardo da Vinci -ohjelmaan sisältyvät 
yhteisön toimenpiteet jaetaan ohjelmalohkoihin 
ja toimenpiteisiin. Ohjelman suuret linjat 
määritellään yleisen tavoitekehyksen ja 
painopistealueiden avulla, jotka vahvistetaan 
vuosittain ehdotuspyyntöjä varten. 
Yleisesti ottaen painopistealueilla, jotka 
kuuluvat Euroopan yhteisön 
perustamissopimuksen 127 artiklan 
soveltamisalaan, pyritään tekemään Leonardo 
da Vinci -ohjelmasta Euroopan unionin 
ammatillista koulutusta koskevan politiikan 
toteuttamisen väline, etenkin Essenissä vuonna 
1994 järjestetyn Eurooppa-neuvoston 
kokouksen ja työllisyyttä koskevan 
eurooppalaisen luottamussopimuksen (1996) 
päätelmien, samoin kuin komission valkoisissa 
kirjoissa Kasvu, kilpailukyky, työllisyys (1994) 
ja Opettaminen ja oppiminen - kohti 
kognitiivista yhteiskuntaa (1995) määriteltyjen 
linjojen mukaisesti. 
Nämä painopistealueet on vahvistettu tiiviissä 
yhteistyössä Leonardo da Vinci -komitean 
kanssa. Vuosina 1996 ja 1997 niitä olivat 
uusien tietojen hankkimiseen rohkaiseminen, 
koulujen ja yritysten välisen yhteistyön 
tiivistäminen, syrjäytymisen ehkäiseminen, 
tasa-arvoinen fyysisiin kohteisiin ja 
koulutukseen sijoittaminen sekä tiedon 
saatavuuden yleistäminen tietoyhteiskunnan 
tarjoamien välineiden avulla. Ohjelman 
horisontaalinen ulottuvuus koskee yhtäläisiä 
mahdollisuuksia, työmarkkinaosapuolten välistä 
vuoropuhelua, alueellista kehitystä ja teollisia 
muutoksia. 
Jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden 
ammatillista koulutusta koskevien järjestelmien 
luokittelu eri otsakkeiden alle on kuitenkin 
erittäin vaikeaa. Sen sijaan, että luotaisiin 
monimutkaisia luokitteluvälineitä, olisi 
hyödyllisempää kehittää arviointivälineitä, 
joiden avulla voitaisiin vertailla eri 
koulutusjärjestelmiä keskenään ja suhteuttaa ne 
nykyisiin suurin kehityssuuntauksiin. 
3. Leonardo da Vinci -ohjelman 
toteuttaminen ja vaikutukset 
3.1. Leonardo da Vinci -ohjelman 
rakenteita ja toteuttamista koskevat 
osatekijät 3.1.1. Kehitys yhteisön tasolla 
3.1.1.1. Eurooppalaisten 
järjestelmä rakenteiden 
Leonardo da Vinci -ohjelmaa toteuttaa komissio 
Leonardo da Vinci -ohjelman teknisen avun 
toimiston avustuksella. Neuvoston päätöksen 
mukaisesti komission tehtävänä on määritellä 
ohjelman suuret poliittiset linjat, taata 
ehdotuspyyntömenettelyjen hallinto ja 
yhteensovittaminen sekä valita tukea saavat 
ehdotukset. 
Eri tehtävissä komissiota avustaa komitea, joka 
koostuu jäsenvaltioiden ja Euroopan 
talousalueen jäsenmaiden edustajista sekä 
tietyissä tapauksissa työmarkkinaosapuolten 
tarkkailijoista. Niiden tehtävät on tarkemmin 
määritelty neuvoston päätöksessä. 
Tämän päätöksen mukaisesti on perustettu 
myös alakomiteoita. Ammatillisen 
peruskoulutuksen, ammatillisen 
täydennyskoulutuksen sekä korkeakoulujen ja 
yritysten välisen yhteistyön alakomiteat ovat 
kokoontuneet säännöllisin väliajoin, ja ne ovat 
käsitelleet etenkin painopistealueiden 
määrittelemistä sekä ehdotuspyyntöjen tulosten 
analysointia. 
3.1.1.2. Eurooppalaisten rakenteiden 
toiminnat 
Velvollisuuksiensa mukaisesti komissio 
huolehtii Leonardo da Vinci -ohjelman teknisen 
avun toimiston avustuksella ehdotuspyyntöjen 
valmistelusta ja hallinnosta, esitettyjen 
hankkejden arvioinnin toteuttamisesta samoin 
kuin valittujen hankkeiden käynnistämisestä ja 
seurannasta sekä niiden tuloksista 
tiedottamisesta. Tätä varten on luotu pysyvä 
yhteys kansallisiin koordinointiyksiköihin. 
Käytännön tasolla nämä toiminnat koostuvat 
toteuttajaosapuolten auttamisesta hankkeiden 
koostamisessa, yhteys-, teema- ja 
tiedotusseminaarien järjestämisestä, yhteyksien 
ylläpitämisestä Keski- ja Itä-Euroopan (KIE) 
maihin ja Kyprokseen niiden ottamiseksi 
mukaan ohjelmaan, analyysien tekemisestä ja 
eri ehdotuspyyntöjä koskevien asiakirjojen 
laadinnasta. 
Lisäksi komissio laatii jatkuvasti Leonardo da 
Vinci -ohjelman teknisen avun toimiston kanssa 
julkaisuja, kuten esimerkiksi yhteenvetoja, 
joissa esitellään toteuttajaosapuolia ja eri 
ehdotuspyyntöihin liittyviä hankkeita, 
analyyttisiä esitteitä ehdotuspyyntöjen 
tuloksista sekä yleistä tietoa sisältäviä esitteitä. 
On myös perustettu tietokanta, johon on koottu 
aiempien ohjelmien tuloksia. Näihin tuloksiin 
voi tutustua Multimedia-keskuksessa, joka 
sijaitsee teknisen avun toimistossa. 
3.1.2. Kehitys osallistujamaiden tasolla 
Jäsenvaltiot ja osallistujamaat ovat puolestaan 
perustaneet tieto-, hallinto-, edistämis- ja seurantarakenteita 
koordinointiyksiköltä. eli 
3.1.2.1. Kansallisten 
järjestelmä kansallisia 
rakenteiden 
Ammatillinen peruskoulutus tai 
täydennyskoulutus ei ole välttämättä kaikissa 
jäsenvaltioissa ja osallistujamaissa samojen 
ministeriöiden alainen, eikä aina edes 
ainoastaan julkisen vallan vastuulla. Joissakin 
osallistujamaissa esimerkiksi ammatillinen 
peruskoulutus on pääasiassa opetusministeriön 
alaisuudessa - kuten Saksassa tai 
Alankomaissa - kun taas muissa jäsenvaltioissa 
ja osallistujamaissa tämä vastuu on jaettu 
useiden ministeriöiden, erityisesti opetus- ja 
työministeriöiden kesken, kuten Ranskassa. 
Tämä rakenteiden monipuolisuus on ominaista 
myös Leonardo da Vinci -ohjelman hallinnolle 
ja toteuttamiselle jäsenvaltioissa ja 
osallistujamaissa. 
Lisäksi useimmat jäsenvaltiot ovat perustaneet 
kolmikantaan perustuvia kansallisia neuvonta-
ja hallintokomiteoita, jotka auttavat kansallisten 
painopistealueiden määrittelemisessä sekä 
yhteyden saamisessa poliittisiin 
päätöksentekijöihin ja tärkeimpiin ammatillisen 
koulutuksen toimijoihin. Nämä komiteat 
osallistuvat tavallisesti kansallisten 
koordinointiyksiköiden rinnalla kansallisten 
painopistealueiden vahvistamiseen 
ensimmäisessä ohjelmalohkossa, arviointiin 
sekä esikarsintaan kansallisella tasolla. 
Kansallisten koordinointiyksiköiden 
pääasiallisena tehtävänä on tarjota palveluitaan 
kansallisille viranomaisille, komissiolle sekä 
mahdollisille toteuttajaosapuolille ja 
hankkeiden sopimuspuolille. Ne saavat 
komissiolta ja asianomaiselta jäsenvaltiolta 
taloudellista tukea. 
Kansallisilla koordinointiyksiköillä on useita 
tärkeitä tehtäviä: ne auttavat takaamaan 
ohjelman vaikutuksen kansalliseen politiikkaan 
ja rakenteisiin, järjestävät hankkeiden 
sopimuspuolille tekniseen apuun ja hankkeen 
levittämiseen liittyvää toimintaa sekä auttavat 
kehittämään aihekohtaisia, alakohtaisia, 
kansallisia tai kansainvälisiä verkostoja. 
Näiden elinten luonne ja organisaatio vaihtelee 
osallistujamaasta toiseen. Muutamissa maissa, 
11 
kuten Irlannissa, Tanskassa ja Ruotsissa 
kansalliset koordinointiyksiköt eivät ainoastaan 
ohjaa Leonardo da Vinci -ohjelmaa, vaan ne 
ohjaavat myös Sokrates-ohjelmaa sekä Adapt-
ja Employment-yhteisöaloitteita. Joidenkin 
muiden maiden kansalliset koordinointiyksiköt 
ovat sidoksissa kansallisiin laitoksiin, ja ne 
hoitavat ohjelmaa itsenäisesti, kuten Saksassa. 
Joissakin osallistujamaissa on useita kansallisia 
koordinoihtiyksiköitä, joiden kesken tehtävät on 
jaettu joko erityyppisten kohderyhmien tai 
ohjelman toimenpiteiden mukaan. Näin on 
esimerkiksi Ranskassa, Luxemburgissa ja 
Saksassa. 
3.1.2.2. 
toiminnat Kansallisten rakenteiden 
Komissiolta toimintaansa yksityiskohtaisten 
ohjeiden perusteella avustusta saavien 
kansallisten koordinointiyksiköiden 
pääasiallisena tehtävänä on järjestää 
konferensseja ohjelmien alulle panemiseksi, 
laatia kansallinen toimintasuunnitelma, joka 
sisältää myös tiedotussuunnitelman, taata 
ehdotuspyyntöjen julkaiseminen, järjestää 
kansallisia ja jopa kansainvälisiä 
kontaktiseminaareja, arvioida ehdotettuja 
hankkeita sekä järjestää hyväksyttyjen 
hankkeiden käynnistämis- ja 
seurantakokouksia. 
Näiden toimintojen päämääränä on seurata 
komission kanssa hankkeiden etenemistä ja 
tulosten saamista, samoin kuin auttaa 
ratkaisemaan sopimusosapuolien eteen tulleita 
ongelmia koko hankkeen ajan. Lisäksi 
kansalliset koordinointiyksiköt auttavat 
ohjelman aihekohtaisessa, kansallisessa ja 
kansainvälisessä toteuttamisessa. 
Lisäksi kansalliset koordinointiyksiköt hoitavat 
ensimmäiseen ohjelmalohkoon kuuluvan 
harjoittelija- ja henkilövaihto-ohjelman 
hallintoa. Annettuaan komission 
hyväksyttäväksi toimintaohjelman ne saavat 
tähän tarkoitukseen kokonaismäärärahan eri 
kohderyhmiä varten. 
Kansalliset koordinointiyksiköt julkaisevat 
myös yhteenvetoja kansallisista hankkeista, 
esitteitä ja tiedotteita. 3.2. Tietoja talousarviosta 
Neuvoston päätöksessä arvioidaan, että 
tarvittavan yhteisörahoituksen määrä Leonardo 
da Vinci -ohjelman toteuttamiseksi vuosiksi 
1995-1999 on 620 miljoonaa ecua. 
Komissio päättää Leonardo da Vinci -komiteaa 
kuultuaan annettavan tuen jakamisesta 
ohjelman eri lohkojen ja toimenpiteiden välillä. 
On huomattava, että tuen jakamiseen eri 
toimenpiteiden ja ohjelmalohkojen kesken 
liittyy enimmäis- ja vähimmäismääriä. 
Vähintään 35 prosenttia koko talousarviosta on 
annettava kokeiluhankkeille, vähintään 30 
prosenttia harjoittelija- ja henkilövaihto-
ohjelmille ja korkeintaan 20 prosenttia muille 
toimenpiteille, etenkin selvitys- ja 
tutkimushankkeille, vertailtavien tietojen 
vaihto-ohjelmille samoin kuin kansallisille 
koordinointiyksiköille neljännen ohjelmalohkon 
1 kohdan mukaisesti. 
Ohjelman kahden ensimmäisen vuoden aikana 
budjettivallan käyttäjä myönsi yhteensä 139,5 
miljoonaa ecua vuonna 1995 ja 154,4 miljoonaa 
ecua vuonna 1996. 
Seuraavassa taulukossa on yhteenveto ohjelman 
kahden ensimmäisen toimintavuoden 
talousarvion jakautumisesta. 
Taulukko 1: 
Leonardo da Vinci -ohjelman 
talousarvioerittely vuosina 1995 ja 1996 
I 1995 I 1996 
Kokeiluhankkeet 75^2 84 
I ohjelmatonko TJJ2 33,6 
II ohjelmalohko 3JM> 43,9 
III ohjelmalohko 9^5 6,5 
Harjoittelija- ja 45,7 51,4 
henkilövaihdot 
I ohjelmalohko 28,6 29,4 
II ohjelmalohko 17 22 
III ohjelmalohko (U 0,03 
Muut 18^5 19 
III.2.a 6$ 6,2 
TII.2.D 0 1,3 
IV ohjelmalohko 1_M> 9 
Yhteensä (miljoonaa 139,5 154,4 
ecua) 
12 
3.3. Leonardo da Vinci -ohjelman 
ensimmäiset tulokset 
Leonardo da Vinci -ohjelmassa on tähän 
mennessä ollut kolme ehdotuspyyntökierrosta: 
vuosina 1995, 1996 ja 1997. Kahteen 
ensimmäiseen (1995 ja 1996) tuli 7 600 
ehdotusta. Komission ja osallistujamaiden 
arviointi- ja valintamenettelyissä päädyttiin I 
542 hankkeen toteuttamiseen. Ne saivat tukea 
yhteensä 201,8 miljoonaa ecua. 
Taulukko 2: 
Kahden ensimmäisen ehdotuspyynnön tulokset 
vuosina 1995 ja 1996 
I 1995 1996 
Valittujen hankkeiden määrä 
I menettely 319 299 
H menettely 430 494 
Kokeiluhankkeet 581 582 
Harjoittelija-ja m lJQ 
henkilövaihto-ohjelmat (II ja 
III ohjelmalohkot) 
Selvitykset ja analyysit 47 41 
Yhteistyökumppanien määrä 13212 10267 
I menettely ~2210 2131 
II menettely 11002 8136 
Nämä tiedot osoittavat, että ohjelmasta on tullut 
suhteellisen mittava, kun tarkastellaan 
hankkeiden, kansainvälisten 
yhteistyökumppanien ja mukana olleiden 
ammatillisen koulutuksen toimijoiden määrää. 
Leonardo da Vinci -ohjelman kahden 
ensimmäisen vuoden analyysi osoittaa, että 
ohjelma pyrkii yhä enemmän ottamaan 
huomioon Euroopan ammatillisen koulutuksen 
haasteet. Jotta ne voitaisiin kuitenkin ottaa 
huomioon paremmin ja jotta todella 
parannettaisiin koulutusjärjestelmiä ja 
käytäntöjä, olisi arvioitava laadullisesti 1 542 
toteutetun hankkeen kyky toteuttaa halutut 
tavoitteet ja saada aikaan konkreettisia tuloksia, 
jotka voitaisiin siirtää kaikkiin 18 
osallistujamaahan. On aika tutkia niitä osatekijöitä ja menetelmiä, 
jotka tekevät Leonardo da Vinci -ohjelmasta 
todellisen "eurooppalaisen 
innovaatiolaboratorion". 
Toteutetut hankkeet voidaan jakaa kolmeen 
suureen luokkaan: niihin, joissa ennustetaan 
koulutuksen ja ohjauksen tarpeita erityisessä 
ympäristössä, niihin, joissa kehitetään 
uudistuksellisia koulutustoimia ja -moduuleita 
luomalla usein multimediaan perustuvia 
koulutusvälineitä, sekä niihin, jotka koskevat 
suoraan yrityksiä ja koulutuselimiä. 
Työmarkkinaosapuolet ovat osallistuneet 
aktiivisesti ohjelmiin, ja koulutuksen 
kansainvälisten verkostojen (alueellisten tai 
alakohtaisten verkostojen) rakentaminen on 
lisääntynyt. Näillä kahdella tekijällä tulisi olla 
merkittävä vaikutus uuden tiedon ja osaamisen 
edistämiseen ja levittämiseen. 
Syvällisempi analyysi johtaa siihen päätelmään, 
että suurin osa hankkeista tähtää näiden kolmen 
ulottuvuuden yhdistämiseen. Hankkeissa 
pyritään yhä useammin kehittämään ratkaisuja 
prosessien muodossa, toteamalla ensin erityisen 
tarpeen olemassaolo, soveltamalla yleisimpiä 
opetusmenetelmiä ja päätymällä sellaisten 
ratkaisujen kehittämiseen ja toteuttamiseen, 
jotka on suunnattu ja sovitettu erityisiin 
yhteyksiin. 
Kaikkien toteutettujen hankkeiden osalta 
voidaan myös todeta, että 13 212 
yhteistyökumppania osallistui 749 hankkeeseen 
vuonna 1995, ja 10 267 yhteistyökumppania 
793 hankkeeseen vuonna 1996. 
Jos ollaan sitä mieltä, että erityisesti pienet ja 
keskisuuret yritykset synnyttävät uusia 
työpaikkoja, ensimmäisten ehdotuspyyntöjen 
perusteella on todettava, että pk-yrityksiä on 
osallistunut ohjelmaan vain vähän. Tämän 
vuoksi Leonardo da Vinci -ohjelmasta 
vastuussa olevien toimijoiden olisi sijoitettava 
enemmän varoja, jotta voitaisiin taata pk-
yritysten laajempi osallistuminen yhteistyöhön. 
Yksi tärkeä keino tämän toteuttamiseksi on 
menettelyjen yksinkertaistaminen. 
Tätä toteamusta täytyy kuitenkin selventää. 
Vaikka onkin totta, että ohjelman kaikki 
toimenpiteet huomioon ottaen (kolme 
13 
ohjelmalohkoa yhdistettynä) koulutuksen 
tarjonta näyttää olevan voimakkaampaa kuin 
kysyntä, ei pidä unohtaa sitä, että yritysten 
(erityisesti pk-yritysten) ensisijainen 
osallistumisen alue on II ohjelmalohko eli 
"ammatillista koulutusta koskevien toimien 
kehittäminen", ja etenkin toimenpiteet II. 1.1.a 
"ammatillisen koulutuksen uudistaminen" sekä 
II.I.l.c "teknologisten innovaatioiden siirto". 
Sama toteamus pätee II ohjelmalohkon 
harjoittelija- ja henkilövaihto-ohjelmiin. 
Harjoittelija- ja henkilövaihdon ohjelmalohkon 
välityksellä Leonardo da Vinci -ohjelma 
edesauttaa olennaisesti eri kohderyhmien 
liikkuvuutta Euroopassa. 
Taulukko 3: 
Ohjelmiin sekä harjoittelija- ja 
henkilövaihtoon osallistuneiden määrä vuosina 
1995 ja 1996 
Ohjelmien Osallistuneiden 
määrä määrä 
| 1995 1 1996 J 1995 | 1996 
l.l.2.a - harjoittelijavaihto peruskoulutuksessa oleville 
nuorille 
lyhytaikaiset harjoittelijavaihdot 
| 604 | * . | 9943 | 10063~ 
l.l.2.a - harjoittelijavaihto peruskoulutuksessa oleville 
nuorille 
pitkäaikaiset harjoittelijavaihdot 
| 96 | * | 982 | 1009 
I.1.2.D - harjoittelijavaihdot työssäkäyville nuorille 
| 293 1 * 1 4704 | 5333 
I.1.2.C - harjoittelijavaihdot kouluttajille 
[ 293 | * 1 2242 | 2379 ~ 
II.1.2.a - harjoittelijavaihdot korkeakoulussa 
opiskeleville tai akateemisen tutkinnon suorittaneille 
| 102 | 144 | 5175 | 7731 
II.1.2.D - henkilövaihtoja yritysten ja 
korkeakoulujen/oppilaitosten välillä 
| 11 | 11 | 121 | 146 ~ 
II.I.2.C - henkilövaihtoja koulutuksesta vastaaville 
henkilöille 
| 11 | 12 | 47 | 231 
näitä lukuja ei ole vielä saatu 
Leonardo da Vinci -ohjelman avulla vuosina 
1995 ja 1996 yli 50 000 henkilöä - joista 22 000 oli peruskoulutuksessa olevia nuoria, 
10 000 työssäkäyviä nuoria ja 13 000 
korkeakoulussa opiskelevaa tai akateemisen 
tutkinnon suorittanutta - on voinut saada 
eurooppalaisen liikkuvuusapurahan 
jäsenvaltioissa ja osallistujamaissa 
suoritettavia suuntautumis- ja 
koulutusjaksoja varten. 
Leonardo da Vinci -ohjelmassa määrätään 
lisäksi tilastollisen ohjelman toteuttamisesta 
ohjelmakohdassa Ill.2.b ja opintovierailujen 
toteuttamisesta Cedefopin johdolla 
ohjelmakohdassa III.3.b. 
Neuvoston päätös, joka on tehty 6. joulukuuta 
1994, antaa komissiolle mahdollisuuden 
ehdottaa vertailukelpoisten tietojen vaihtoa 
koskevaa työohjelmaa, joka kuuluu 
ohjelmalohkon III.2.b -toimenpiteeseen. 
Komission ehdotuksen perusteella Leonardo da 
Vinci-komitea hyväksyi kymmenkohtaisen 
työohjelman, jonka toteuttamisesta vastaa 
jäsenmaiden sekä komission edustajista 
koostuva koulutustilastoja käsittelevä 
työryhmä. Kolme hanketta aloitettin 1996 
vuoden 1995 tarjouspyynnön perusteella: 
"peruskoulutusta koskeva kysely", 
"jatkokoulutusta koskeva kysely" sekä 
"siirtyminen työelämään". CEDEFOP 
hallinnoi hanketta "vertailukelpoinen 
luokittelu". Vuonna 1996 Cedefopin 
hallinnoimaan erityiseen tarjouspyyntöön 
sisällytettiin kolme aihetta, eli 
"koulutustarjonta", "kielten oppiminen" ja 
"lukutaidon välittäminen aikuisille". Tähän 
ensimmäiseen toimenpiteeseen sijoitettiin 1,3 
miljoonaa ecua, ja vuosiksi 1996 ja 1997 
tutkimusten laajuutta ja soveltamisalaa 
laajennetaan 2,1 miljoonan ecun verran. 
Ammatillisen koulutuksen asiantuntijoiden 
opintovierailuja (toimenpide III.3.b) koskevaa 
yhteisön ohjelmaa hallinnoi Cedefop. Yhdessä 
kansallisten yhteyshenkilöiden muodostaman 
verkoston kanssa tässä ohjelmassa määrätään 
kolmesta viiteen työpäivää kestävien 
opintovierailujen järjestämisestä. Vierailuissa 
keskitytään esimerkiksi nuorten koulutukseen, 
aikuiskoulutukseen tai uusien teknologioiden 
vaikutukseen ammatilliseen koulutukseen. 
Näitä opintovierailuja varten 1 225 
ammatillisen koulutuksen asiantuntijaa, jotka 
on jaettu 116 ryhmään, on saanut keskimäärin 
1 350 ecun suuruisen apurahan vuosina 1995 ja 
14 
1996. Opintovierailujen kokonaistalousarvio oli 
samalla ajanjaksolla 2,3 miljoonaa ecua. 
3.4. Leonardo da Vinci -ohjelman 
vaikutukset 
Kuten tämän välikertomuksen alussa todettiin, 
tarkastelun kohteena ovat ohjelman 
toteuttamisen kaksi ensimmäistä vuotta. Kun 
otetaan huomioon, että ensimmäiset hankkeet 
ovat lähteneet käyntiin vasta vuoden 1996 
alussa ja että niiden keskimääräinen kestoaika 
on yli kaksi vuotta, tässä esitetyt toteamukset 
eivät ole lopullisia. 
Toistakin asiaa on korostettava: 
"eurooppalaisen innovaatiolaboratorion" 
ominaisuudessa ohjelmasta tuetaan toimia, 
joiden tarkoituksena on parantaa 
jäsenvaltioiden ammatillista koulutusta 
koskevia järjestelmiä tai ammatillisen 
koulutuksen toimijoiden toimintaa. Tällaisen 
vaikutuksen toteutuminen vaatii varmasti aikaa. 
Sen sijaan jo nyt voidaan tunnistaa 
jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden 
kertomusten sekä ulkoisen 
arviointikertomuksen perusteella ne tekniset ja 
hallinnolliset heikkoudet, joita ohjelman 
toteuttamisessa on esiintynyt. Kertomukset 
tukeutuvat olennaisesti haastatteluihin ja 
kyselyihin, joita on lähetetty ohjelmien 
toteuttajille ja avainasemassa oleville 
toimijoille. 
Tällä tavalla saadut tulokset käsittelevät siis 
pikemminkin toteuttamisen aikana kohdattuja 
ongelmia kuin ohjelman vaikutusta. 
Näiden toteamusten jälkeen voidaan käsitellä 
useita seikkoja, jotka koskevat ohjelman 
vaikutusta. 
3.4.1. Järjestelmien 
kehittyminen vaikutus ja 
Kansallisia kertomuksia analysoitaessa tulee 
selkeästi esille se, että kokeiluhankkeet ovat 
osa jäsenvaltioiden ammatillista koulutusta 
koskevien järjestelmien kehittämistä, 
etenkin, jos otetaan huomioon ne yleiset 
suuntaukset, jotka tuotiin esille kertomuksen 
alussa. Ohjelma heijastaa koko ammatillisen 
koulutuksen alueen kehittymistä. Sen 
tavoitteena on saada mahdollisimman monta oppilaitosta ja yksilöä nauttimaan tämän 
kehityksen tuloksista. 
Toisaalta erityisesti I ohjelmalohkon kohdalla 
toteuttajaosapuolten kehittämät toiminnat ovat 
osa ammatillisen koulutuksen kansallisia 
toimenpiteitä. Onkin tavallista, että ne ovat 
samassa vaiheessa kuin ammatillista koulutusta 
koskevat järjestelmät. 
Tästä myönteisestä vastaavuudesta huolimatta 
toteutetut kokeiluhankkeet eivät kuitenkaan ole 
ainoastaan kansallisten toimien laajennuksia tai 
jäljitelmiä. Kansainvälisissä hankkeissa 
pyritään kehittämään innovatiivisia 
lähestymistapoja niin koulutuksen tavoitteiden 
kuin opetusmenetelmien ja -sisältöjenkin 
suhteen. Hankkeiden moninaisuus ei ole tässä 
pyrkimyksessään ristiriidassa yleisten 
painopistealueiden kanssa tilanteessa, jossa 
vaaditaan hyvin nopeita mukautuksia ja 
muutoksia. 
Kansainvälisissä 
innovatiivisia 
ammatillisista 
ammattikuvista, hankkeissa 
ehdotuksia 
tutkinnoista, esitetään 
uusista 
uusista 
uusista 
koulutusmahdollisuuksista, koulujen ja 
yritysten lähentämisestä sekä uusista 
keinoista päästä työelämään ja säilyttää 
työpaikkansa lähinnä oppisopimus- ja 
vuorottelukoulutusta lisäämällä. Näin ollen 
kansainvälisillä hankkeilla on selvä vaikutus 
ammatillisen koulutuksen jokapäiväiseen 
todellisuuteen. 
Merkittävää on myös se, että ohjelma 
kiinnostaa tärkeimpiä ammatillisen koulutuksen 
toimijoita, jotka katsovat ohjelmaan 
sijoittamisen olevan ensisijaisen tärkeää. 
3.4.2. Vaikutus ja innovaatiot 
Leonardo da Vinci -ohjelma määritellään 
"eurooppalaiseksi innovaatiolaboratorioksi" 
ammatillisen koulutuksen alueella. 
Kansallisia kertomuksia sekä 
arviointikertomusta tarkastelemalla voidaan 
tulla siihen tulokseen, että ohjelman tärkein 
vaikutus on juuri sen innovatiivisuus. 
Saavuttaakseen sellaiset ensisijaiset tavoitteet 
kuten uudet ammattipätevyydet, uudet 
ammattikuvat, helpompi koulutukseen - etenkin 
täydennyskoulutukseen - pääsy, uudet 
15 
työelämään sijoittumisen keinot sekä uudet 
ammattipätevyyksien tunnustamistavat 
Leonardo da Vinci -ohjelma tukee useita uusia 
lähestymistapoja. Tästä on osoituksena 
esimerkiksi uusien opetussisältöjen, -tuotteiden, 
-menetelmien ja -palvelujen kehittäminen, 
moninaisten kohderyhmien huomioiminen sekä 
yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan 
kysymyksen huomioiminen, samoin kuin yhä 
voimakkaampi suuntautuminen sellaisiin 
hankkeisiin, joilla on alueellisia erityispiirteitä. 
Joka tapauksessa Leonardo da Vinci -ohjelman 
innovaatiot sekä vaikutukset ovat 
vahvimmillaan sellaisissa hankkeissa, joissa 
voidaan käyttää tarkoin määritellyille 
kohderyhmille kohdistettuja menetelmiä ja 
välineitä. Niinpä nykyisin CD-ROM:in 
kehittäminen ja käyttäminen ei ole enää 
sellaisenaan innovatiivisia, mutta CD-ROM:in 
käyttäminen etäopetuksessa, joka on suunnattu 
kaukana suurista koulutuskeskuksista asuvalle 
yleisölle, voi kuitenkin olla innovatiivista. 
Leonardo da Vinci -ohjelmassa korostetaan 
innovaatioiden omaleimaisuutta ammatillisessa 
koulutuksessa. Yhtäältä innovaatiot ovat 
suhteellisia: se mikä on innovatiivista tietyssä 
yhteydessä, voi olla jo vanhentunutta toisessa 
yhteydessä. Toisaalta innovaatiot ovat 
kehittyviä. Huolimatta aiempien ohjelmien 
vaikutuksista Leonardo da Vinci -ohjelmaan, 
voimme hallussamme olevien tietojen 
perusteella katsoa, että uuden ohjelman 
toteuttaminen on merkinnyt todellista 
laadullista edistymistä. Toisaalta Leonardo da 
Vinci -ohjelman soveltamisvuosien tarkastelu 
antaa viitteitä siitä, että alkaneen dynaamisen 
kehityksen vaikutukset voivat konkretisoitua 
vasta keskipitkällä aikavälillä. 
3.4.3. Vaikutus järjestelmiin ja vaikutus 
käytäntöön 
Suurin osa hankkeista vastaa tai yrittää vastata 
konkreettisiin tilanteisiin, joissa vaaditaan uusia 
ratkaisuja, olipa kyse ammattitaidottomien 
nuorten saamisesta mukaan työelämään tai 
vaikkapa täydennyskoulutuksesta pk-
yrityksissä. 
Näiden hankkeiden laajuuden ja kokeilevan 
luonteen vuoksi voidaan vain harvoin pyrkiä 
vaikuttamaan suoraan ammatillista koulutusta koskeviin järjestelmiin. Luodun dynamiikan 
avulla toimijoita kannustetaan kuitenkin 
asettamaan järjestelmät kyseenalaisiksi. 
Tämä on ensimmäinen askel järjestelmän 
mahdollisessa kehittymisessä, ja siten 
ensimmäinen askel mahdollista suurempaa 
vaikutusta kohti. On erityisen merkittävää, että 
Leonardo da Vinci -ohjelma vaikuttaa 
selvimmin kehittymättömimpiin järjestelmiin. 
Jotkut maat, kuten Luxemburg ja 
Liechtenstein, jotka parhaillaan muokkaavat 
ammatillista koulutusta koskevia järjestelmiään, 
huomauttavat, että Leonardo da Vinci 
-ohjelmalla tai sitä edeltäneiden ohjelmien 
yhteydessä toteutetuilla hankkeilla ei ole 
vaikutusta ammatillista koulutusta koskevien 
järjestelmien uuden lainsäädännön 
täytäntöönpanon pohdiskeluun; ne 
huomauttavat myös, että uusia suuntaviivoja 
koskevat päätökset tehdään muualla. 
Joka tapauksessa hankkeiden vaikutus 
käytännön tasolla on todellinen. Hankkeiden 
kahta ulottuvuutta on syytä korostaa. Jotkut 
hankkeista ovat olennaisesti keskittyneet 
uusien mallien kokeiluun, olivatpa ne sitten 
ulkomailta tuotuja malleja tai käsitteitä, jonkin 
idean soveltamista tai kokemusten yleistämistä. 
Toiset hankkeet pyrkivät pääasiassa todella 
innovatiivisten ratkaisujen löytämiseen 
epäonnistumisen uhallakin. Tutkimushankkeita 
ja analyysejä on usein toteutettu myöhempien 
kokeiluhankkeiden tehokkaan toteuttamisen 
edellytysten arvioimiseksi. 
Kansainvälisyyden etuna on se, että voidaan 
helpommin ylittää kansallisten järjestelmien 
välillä olevia maantieteellisiä rajoja. On myös 
merkittävää, että useat hankkeet ovat osa 
jatkumoa (tätä käsitettä ei välttämättä käytetä) 
tai ne tukeutuvat alkuperäisiin 
yhteistyökumppaneihin. 
3.4.4. Ohjelman vaikutus ja rakenne 
Ranska katsoo, että Leonardo da Vinci -
ohjelma on osoittautunut suurimmalle osalle 
toteuttajaosapuolista mahdollisuudeksi laajentaa 
ja kehittää jo olemassa ollutta hanketta. 
Tämä huomio on oikea, jos kansalliset 
kertomukset koskevat ainoastaan ensimmäisen 
ehdotuspyynnön hankkeita. Eräät huomiot 
liittyvät kuitenkin siihen tapaan, jolla Leonardo 
16 
da Vinci -ohjelman rakenne suosii hankkeita, 
joilla on tai ei ole vaikutusta. 
Vaikka tavoitteiden kunnioittaminen on yksi 
kelpoisuusvaatimuksista, kansallisista 
kertomuksista voi huomata, että hankkeet ovat 
yhdenmukaisia yleisen tavoitekehyksen kanssa. 
Tästä samasta näkökulmasta katsottuna ja 
yleisemmällä tasolla hankkeet vastaavat 
perustavaa laatua oleviin työelämään 
sijoittumisen, uusien ammattipätevyyksien ja 
työllistettävyyden luomiin haasteisiin. 
Lisäksi kahta muuta näkökulmaa korostetaan: 
kansainvälisyyttä ja monista toimijoista 
koostuvia yhteistyöryhmiä. 
Vaikka kertomuksissa korostetaan usein sitä, 
että kansainvälisyys vaikeuttaa hankkeiden 
hoitamista, niissä korostetaan kuitenkin vielä 
enemmän kansainvälisyyden tuomaa rikkautta. 
Hankkeiden eurooppalainen ulottuvuus tulee 
esiin neljällä tavalla: 
1. Työelämään sijoittumista, työllistettävyyttä 
ja koulutukseen pääsyä koskevien ja muiden 
tavoitteiden saavuttamiseksi 
toteuttajaosapuolet ja yhteistyökumppanit 
ovat tarkoituksella valinneet kansainvälisen 
näkökulman sellaisten uusien 
lähestymistapojen löytämiseksi, joiden 
avulla voitaisiin antaa vastauksia 
meneillään oleviin muutoksiin. 
2. Koulutuksen yhteisten välineiden, 
viitteiden ja moduulien luominen on 
olennainen päämäärä. Vastaus niihin 
ongelmiin, jotka syntyvät usein kansallisella 
tasolla (vaikkakaan eivät järjestelmällisesti), 
on olennaisesti kansainvälinen. 
3. Eurooppalaiseen ulottuvuuteen pyritään 
rikastuttavan vaikutuksen vuoksi, eikä 
niinkään sen vuoksi, että hankkeille 
saataisiin luotua samanlainen rakenne. 
4. Eurooppalaiseen ulottuvuuteen pyritään ja 
sitä edistetään liikkuvuuden sekä 
henkilövaihtojen ja henkilövaihtoja 
helpottavien keinojen kautta. 
Toinen suuri valtti on näiden hankkeiden 
toimijoiden välinen täydentävyys. Monista 
toimijoista koostuvat yhteistyöryhmät 
mahdollistavat sen, että hankkeilla voidaan 
pyrkiä kunnianhimoisiin tavoitteisiin. Näin syntyy uusia yhteistyökumppanuuden 
rakenteita, joihin osallistuu eri instituutioita, 
koulutuslaitoksia, ammattiliittoja, paikallisia 
viranomaisia tai yrityksiä. Nämä uudet muodot 
ovat itsekin syntyneet ohjelman toiminnan 
tuloksena. 
Tässä suhteessa ohjelma on mahdollistanut 
korkeakoulujen ja yritysten yhä tiiviimmän 
yhteistoiminnan. Korkeakoulut tarjoavat 
ohjelman käyttöön menetelmiään, yritykset 
tietoaan ja osaamistaan, joten yritykset hyötyvät 
korkeakoulujen menetelmiä koskevien 
lähestymistapojen systematisoimisesta, ja 
korkeakoulut saavat kavennettua kuilua, joka 
eräissä jäsenvaltioissa ja osallistujamaissa vielä 
liian usein erottaa korkea-asteen opetuksen ja 
työelämän toisistaan. 
Toisaalta hankkeilla on taipumus laajentua 
yhä enemmän uusille toiminta-aloille, jotka 
tähän mennessä eivät ole juurikaan olleet 
avoimia koulutustoiminnalle. Näin syntyy uusia 
ammattikuvia esimerkiksi ympäristön, 
terveyden, kulttuuriperinnön säilyttämisen, 
turvallisuuden ja lähityön aloille, mikä 
noudattaa komission määrittelemiä 
suuntaviivoja paikallisen kehittämisen ja uusien 
työpaikkojen luomisen alalla. 
Yleisemmällä tasolla voidaan todeta, että 
koulutustoimia on lisätty uusille 
kohderyhmille, joille yleensä ei ole ollut 
tarjolla riittävästi ammatillista koulutusta. Näitä 
kohderyhmiä ovat etniset vähemmistöt, 
epäsuotuisilla alueilla asuvat ja vammaiset. On 
kuitenkin valitettavaa, että laadultaan hyviä 
yhtäläisiä mahdollisuuksia käsitteleviä 
ehdotuksia on liian vähän. Samoin näyttää siltä, 
että erityiset viittaukset korkeakoulujen ja 
yritysten koulutusalan yhteenliittymiin 
sellaisissa toimenpiteissä, joihin voi saada 
yhteisöltä tukea, ovat aiheuttaneet 
epäselvyyksiä suhteessa niihin korkeakoulujen 
ja yritysten koulutusalan yhteenliittymiin, joita 
tuettiin entisellä Comett-ohjelmalla. Ohjelman 
laaja ja avoin rakenne, joka jättää tilaa kaikille 
koulutusalan toimijoille, on epäilemättä 
otollinen niin tarjonnan kuin kysynnänkin 
näkökulmasta. 
3.4.5. Vaikutus ja liikkuvuus 
Ohjelman eräs selkeä vaikutus on 
kansainvälisen liikkuvuuden kehittäminen. 
17 
Tämä eurooppalainen liikkuvuus koskee 
opiskelevia nuoria, olivatpa he sitten 
oppisopimuskoulutuksessa tai 
peruskoulutuksessa olevia nuoria, 
työskenteleviä nuoria, korkeakoulussa 
opiskelevia tai akateemisen tutkinnon 
suorittaneita nuoria. Tavoitteena on parantaa 
tai ylläpitää heidän työllistettävyyttään, jotta 
heidän olisi helpompi sijoittautua työelämään ja 
säilyttää työpaikkansa. Uusien 
vuorottelukoulutusmallien kokeileminen on 
erityisen kiinnostavaa. 
Liikkuvuus on helpottanut nuorten sijoittumista 
yhteiskuntaan, se on lisännyt osaamista, 
kielellisiä taitoja ja ammatillisen kokemuksen 
määrää. Liikkuvuus antaa erityisesti 
henkilökohtaista kokemusta ja tuo hyvän lisän 
ansioluetteloon. 
Yritykset hyötyvät tästä liikkuvuudesta 
joustavien moduulilähestymistapojen ja uusien 
vuorottelumahdollisuuksien kautta, jotka on 
suunnattu etenkin jo ammatillisen pätevyyden 
hankkineille tai jopa erittäin hyvän 
ammatillisen pätevyyden hankkineille 
henkilöille. 
Kaksi toimintatyyppiä nousee esiin: ensinnäkin 
sellaisten tuki- ja vastaanottokeskuksista 
koostuvien verkostojen rakentaminen, jotka 
edistävät liikkuvuutta sekä harjoittelijoiden 
työelämään pääsyä, ja toiseksi sellaisten 
harjoittelijoille tarkoitettujen tiedon ja hallinnon 
välineiden käyttöön ottaminen, jotka voivat olla 
väylä työelämään sijoittumiseen. 
Tässä yhteydessä hankkeiden innovatiivinen 
luonne on suurelta osin riippuvainen 
yhteistyökumppanuuden rakenteista. 
Liikkuvuushankkeet ovat innovatiivisuudeltaan 
rajallisia silloin kun ne ovat ainoastaan 
aiemmista ohjelmista syntyneiden hankkeiden 
tuottamista uudelleen. Tämä pätee joidenkin 
sellaisten hankkeiden kohdalla, jotka tukeutuvat 
aiempien hankkeiden rakenteeseen (samat 
ongelmat, sama yhteistyökumppani). Sitä 
vastoin sellaisten hankkeiden vaikutus voi olla 
mahdollisesti hyvinkin merkittävä, joiden 
liikkuvuus on laaja-alaisempaa ja jotka pyrkivät 
vastaamaan tarkasti määriteltyihin ongelmiin 
luomalla tarkoituksenmukaiset rakenteet ja 
ottamalla mukaan työmarkkinaosapuolet. Vaikutus saavutetaan erityisen varmasti silloin, 
kun harjoittelija- ja henkilövaihto-ohjelmat 
liittyvät kysymyksiin, joihin vastaamiseksi on 
suunniteltu kokeiluhanke. Harjoittelija- ja 
henkilövaihto-ohjelma tukee näin ollen 
kokeiluhanketta. Siinä konkretisoituu hankkeen 
kansainvälinen luonne, ja se mahdollistaa 
kokeiluhankkeen liittämisen verkostoon. 
Lisäksi ulkomaiset yhteistyökumppanit voivat 
hyötyä kansallisista kokemuksista. 
3.4.6. Vaikutus, kokonaislähestymistapa 
ja uudet koulutusmenetelmät 
Ohjelman vaikutus on vielä merkittävämpi kun 
hankkeessa onnistutaan kehittämään 
todellisia koulutusstrategioita liittämällä 
yhteen useita tekijöitä: tiedon ja osaamisen 
muutosten analysoiminen, niihin liittyvien 
ammattien, työpaikkojen, tehtävien ja 
taitotiedon ymmärtäminen sekä tulevaisuuden 
koulutuksen analysoimiseen, tulevaisuuden 
ammattien eri muotojen pohtimiseen, 
ennakoimiseen ja etsimiseen tarkoitetun 
metodologisen kehyksen luominen. Hankkeiden 
kehittämisprosessi perustuu yhä enemmän 
kokonaisvaltaiseen metodologiaan, jossa 
määritellään työn osatekijät, analysoidaan 
toimet ja näissä toimissa työskentelevien 
työntekijöiden tarvitsema taitotieto, arvioidaan 
yritysten tarvitsema osaaminen, kehitetään 
koulutusmateriaalia ja käytetään uusia 
oppimisvälineitä sekä tulosten levittämisen 
välineitä. Tämä kaikki perustuu uuteen 
teknologiaan. 
Vaikutusten pitäisi tulla erityisen hyvin esille 
kokeiluhankkeen ja jopa levityshankkeen 
kehittämisen aikana, aina selvitys- ja 
analyysihankkeesta lähtien. 
Hankkeiden lähtökohtana on yleensä analyysi 
alan senhetkisestä tilanteesta. Tätä tarkoitusta 
varten eri yhteistyömaissa laaditaan joko 
erikois- tai tapaustutkimuksia taikka kyselyitä, 
jotka mahdollistavat selvitysten tekemisen 
paikan päällä ennalta valituissa yrityksissä. 
Tässä vaiheessa jokaisen yhteistyökumppanin 
uusien taitojen, uusien tekniikoiden ja 
välineiden käyttöönoton tarpeet tai luotaviin 
työpaikkoihin ja koulutukseen liittyvät 
vastaavat tarpeet määritellään. Tämän vaiheen 
aikana yhteistyökumppanien välinen erilaisten 
käytettyjen käsitteiden ja kehitettävien 
menetelmien vaihto vaikuttaa olevan 
18 
monipuolista ja runsasta. Sitten kerätään 
analyysin tulokset ja laaditaan yhteinen 
yhteenveto kansallisten johtopäätösten 
perusteella. 
Vaikutus syntyy yleisistä, konkreettisista ja 
kohdennetuista lähestymistavoista, jotka 
tukeutuvat sellaisiin todellisiin strategioihin, 
joilla pyritään löytämään ratkaisu tiettyyn 
ongelmaan, olipa sitten kyse työelämään 
sijoittumisesta tai pk-yritysten työntekijöiden 
koulutukseen pääsystä. Pedagogiset pohdinnat, 
kurssien tukimateriaalin laatiminen ja tuotteiden 
(esimerkiksi CD-ROM:in) luominen ovat 
ainoastaan suuremman kokonaisuuden osia 
ammatillisessa koulutuksessa. 
3.4.7. Toteutunut vaikutus ja havaittu 
vaikutus 
Leonardo da Vinci -ohjelmaan ja laajemmin 
ammatilliseen koulutukseen vaikuttaa 
julkituotujen kunnianhimojen ja käytännön 
toteutuksen välinen kuilu. 
Tästä näkökulmasta katsottuna suurella 
avoimuudella ja ohjelman yleisillä päämäärillä 
ei ole luultavasti ollut paljoakaan vaikutusta. Ne 
ovat mahdollistaneet aloitteiden 
runsaslukuisuuden, mutta myös niiden 
sirpaleisuuden. Jos lisäksi otetaan huomioon 
ammatillisen koulutuksen alan moninaisuus ja 
monimutkaisuus, ymmärretään helposti, että 
jokainen toteutunut vaikutus ei ole suoraan 
havaittavissa. 
Eri kertomuksista tulee kuitenkin esiin se, että 
aloitettu yhteistyö ja käynnissä olevat toimet 
vastausten löytämiseksi koko ajan 
tapahtuviin muutoksiin lupaavat paljon. 
Tästä on todisteena sellaisten aloitteiden 
runsaslukuisuus, jotka liittyvät uusiin 
ammattipätevyyksiin, työelämään 
sijoittumiseen, vuorotteluun, koulutukseen 
pääsyyn sekä työllistettävyyteen ja joiden 
lähenemisen voi havaita. 
Myös tämänhetkisten Euroopan tason hyvien 
käytäntöjen levittäminen mahdollistaa 
kokeilujen laajan soveltamisen ja leviämisen. 
Näiden innovaatioiden tarkastelu on aivan 
ensiarvoisen tärkeää. Yleisesti ottaen analyysistä käy ilmi, että 
Leonardo da Vinci -ohjelmasta syntyneiden 
hankkeiden vaikutus riippuu useasta tekijästä: 
• hankkeen avoimuuden tasosta eli sen 
kansainvälisyydestä ja poikittaisesta 
rakenteesta 
• hankkeiden kyvystä liittää yhteen ne eri 
kohderyhmät (nuoret ammattitaidottomat, 
pk-yritysten työntekijät, jne.), joille 
hankkeet on suunnattu 
• työmarkkinaosapuolten osallistumisen 
asteesta erityisesti, vaikkakaan ei 
yksinomaan, hankkeen täytäntöönpanon, 
toteuttamisen ja levittämisen tasolla 
• sellaisten yhteistyökumppaneiden 
osallistumisen asteesta, jotka vaikuttavat 
suoraan koulutusjärjestelmien määrittelyyn 
• aiheen asianmukaisuudesta ja hankkeen 
laadusta 
• hankkeen hallinnan laadusta 
• tulosten levittämiseen käytettävästä 
strategiasta ja tuotteiden, kuten etäopetuksen 
tai tietokoneavusteisen opetuksen 
markkinoinnista. 
Tämän välikertomuksen ja erityisesti 
kansallisten kertomusten ja 
arviointikertomuksen laatimisen aikana 
kysymys innovaatioiden, vaikutuksen ja 
muutoksen välisestä suhteesta oli 
ennenaikainen, sillä suurin osa hankkeista oli 
vasta käynnistetty. 
Lisäksi on tärkeää huomata, että ohjelma on 
kehittynyt eri ehdotuspyyntöjen perusteella. 
Yleisesti ottaen voidaan todeta pyrkimys 
vähentää ehdotusten määrää ohjelman laadun ja 
yhtenäisyyden parantamiseksi. Ensimmäisellä 
ehdotuspyyntökierroksella jätetyt hankkeet 
perustuivat vielä usein aiempiin ohjelmiin. 
Tämä on aivan normaalia, koska tiettyä 
jatkuvuutta tarvitaan. Ammatillisen 
koulutuksen alueella yhtäkkiset katkokset eivät 
ole tyypillisiä. Kuitenkin nyt voidaan jo 
todeta, että Leonardo da Vinci -ohjelma on 
vaikuttanut voimakkaasti ammatillisen 
koulutuksen alan yhtenäistymiseen. Enää ei 
tehdä päällekkäistä työtä, sillä ohjelman 
rakenne ohjaa toimijoita yhteistyöhön toistensa 
kanssa. Tässä mielessä yhteistyön velvoite 
takaa sen, että sijoituksia tehdään ja 
tavanomaisilta linjoilta pyritään pääsemään 
pois. 
19 
Leonardo da Vinci -ohjelmasta tukea saaneiden 
hankkeiden vaikutus riippuu myös siitä, miten 
hankkeiden toteuttajaosapuolet yrittävät saada 
muut hyödyntämään hankkeen tuloksia. 
Ohjelman herättämä kiinnostus sekä 
koulutusmenetelmät ja -välineet, joita luodaan 
ohjelman koko olemassaolon ajan, vaikuttavat 
varmasti siihen, että tuloksia käytetään 
paremmin hyväksi osallistujamaiden 
ammatillisen koulutuksen kehittämisessä. 
Kuitenkin, kuten ulkoisesta 
arviointikertomuksesta käy ilmi, tulosten 
laajempi hyödyntäminen on vasta alkanut ja se 
on vielä suhteellisen heikkoa. Vaikka 
hakemuslomakkeissa tätä tietoa kysytään, vain 
harvoille hankkeille on määritelty tätä varten 
tarkka strategia ja vain harvat hankkeet 
varaavat siihen erityisiä varoja. Lisäksi 
talousarvion supistusten vuoksi hankkeiden 
toteuttajaosapuolet luultavasti sijoittavat 
vastakin vähemmän tällaiseen toimintaan. 
Tämän epäkohdan poistamiseksi komissio 
kiinnittää yhteistoiminnassa kaikkien ohjelman 
toimijoiden kanssa erityistä huomiota tulosten 
hyväksikäyttämiseen ja levitykseen Euroopan 
tasolla. Tätä varten Leonardo da Vinci -
ohjelman alkuvaiheessa järjestettiin 
ensimmäinen tuotteiden esittelytilaisuus, jossa 
asiasta kiinnostuneet saivat tilaisuuden tutustua 
eri tuloksiin ja tuotteisiin, jotka ovat syntyneet 
pääasiassa yhteisön aiempien 
koulutusohjelmien tuloksena. 
Lisäksi ulkoisessa arviointikertomuksessa 
esitetään neljä ajatusta, jotka voisivat suoraan 
auttaa ohjelmaa ja hankkeen toteuttajaosapuolia 
parantamaan tulosten laajempaan 
hyödyntämiseen tarkoitettuja strategioita. Ne 
ovat 
1. Toimivista käytänteistä tiedottaminen. 
Tätä varten on suositeltavaa nostaa esiin 
tuloksellisimmat hankkeet ja laatia sellaisia 
toimivista käytänteistä kertovia oppaita, jotka 
perustuvat esimerkillisten hankkeiden tuloksiin. 
2. Hankkeiden liittäminen verkostoihin. 
Tarvittaessa jokaista hanketta olisi rohkaistava 
osallistumaan Euroopan tason verkostoihin, 
joissa olisi mukana muita kansallisia tai 
yhteisön toimia. Näin pystytään tiedottamaan 
saavutetuista tuloksista ja hyödyntämään niitä 
laajalti. 3. Uuden tieto- ja viestintätekniikan merkitys. 
Tähän mennessä uusia tieto- ja 
viestintätekniikoita on käytetty erittäin vähän 
niin hallinnossa kuin yleisessä hankkeiden 
tulosten levityksessä. Tässä mielessä olisi 
tärkeää kehittää jo olemassa olevaa Internet­
sivua ja liittää mukaan sekä sellainen tietokanta, 
jossa olisi tietoa hankkeista, erilaisia 
yhteenvetoja tai tuoteluetteloita, että todellinen 
hankkeidenvälinen keskustelu- ja 
tiedonvaihtofoorumi. Samalla tavalla nykyistä 
yhteisön tason yhteistyökumppanien 
etsintäjärjesteImää olisi kehitettävä edelleen. 
4. Tuotteiden laajempi hyödyntäminen. 
Useissa hankkeissa ja etenkin 
kokeiluhankkeissa syntyy tuotteita, joita 
voidaan soveltaa hankkeen ulkopuolellakin. 
Leonardo da Vinci -ohjelman tärkein päämäärä 
on siten siirtää ammatillisen koulutuksen 
tuotteet Euroopan tasolle ja helpottaa niiden 
käyttöä esimerkiksi käännösten avulla. 
Tällä tavalla pitäisi olla mahdollista, kuten 
ulkoinen arviointikertomus osoittaa, välittää 
laajalle alueelle Leonardo da Vinci -ohjelman 
kaikkien hankkeiden antia ja soveltaa sopivissa 
tilanteissa hankkeiden tuloksia vielä senkin 
jälkeen, kun ohjelmasta ei enää myönnetä tukea 
hankkeille. 
4. Suhde aiempiin ohjelmiin ja 
täydentävyys Euroopan yhteisön 
muiden ohjelmien ja aloitteiden 
kanssa 
Kokonaisuudessaan siirtyminen aiemmista 
Force-, Comett-, Eurotecnet-, Lingua- ja Petra-
koulutusohjelmista uuteen Leonardo da Vinci -
ohjelmaan toteutetaan kahdesta näkökulmasta. 
Ensiksi tähän siirtymiseen liittyy halu taata 
tietty jatkuvuus entisten ohjelmien suurten 
linjojen ja Leonardo da Vinci -ohjelman 
perusperiaatteiden välillä, kuten neuvoston 
päätöksen 4 artiklan 2 kohta osoittaa. Niinpä 
aiempien ohjelmien aikana saadut kokemukset 
otetaan huomioon siten, että useat 
yhteistyökumppanit jatkavat, vaikkakin usein 
eri tavalla, yhteistoimintaa kehittääkseen uusia 
lähestymistapoja. Jatkuvuutta on helpotettu 
siirtymätoimenpiteillä. 
20 
Toiseksi mielikuva uudesta ohjelmasta ylittää 
entisten ohjelmien saavutukset. Leonardo da 
Vinci -ohjelma mahdollistaa eri teemojen ja 
kohderyhmien yhdistämisen, koska siihen 
sisältyy merkittävä määrä suuntaviivoja ja 
erilaisia toimintoja. Tässä mielessä se tukee 
aiempia ohjelmia enemmän koulutuspolitiikan 
täydentävyyttä liittämällä yhteen sellaiset 
toimintakentät kuten esimerkiksi yhtäläiset 
mahdollisuudet, alueellisen ja paikallisen 
kehityksen sekä työmarkkinaosapuolten välisen 
vuoropuhelun. 
Mitä tulee Leonardo da Vinci -ohjelman ja 
Sokrates-ohjelman, samoin kuin Adapt- ja 
Einployment-yhteisöaloitteiden sekä neljännen 
tutkimusta ja teknologista kehittämistä 
koskevan puiteohjelman väliseen yhteyteen, 
tilanne on jonkin verran erilainen. Ohjelman 
perustamispäätöksessä korostetaan tarvetta 
valvoa tämän ohjelman, yhteisön koulutusalan 
toimintaohjelman sekä muiden yhteisön 
ohjelmien välistä yhdenmukaisuutta ja 
toiminnallista täydentävyyttä. 
Tämän täydentävyyden toteutumiseksi komissio 
on toteuttanut erilaisia toimenpiteitä. Ennen 
ensimmäisen ehdotuspyynnön julistamista 
komission yksiköt olivat laatineet 
viiteasiakirjan, jossa korostettiin eri tasoja 
samoin kuin täydentävyyden merkitystä. Tätä 
asiakirjaa on esitelty eri ohjelmien komiteoissa, 
ja jäsenvaltioille ja osallistujamaille on 
tiedotettu eri ohjelmien ja aloitteiden 
menettelytavoista ja suunnitelmista. Lisäksi 
jäsenvaltioiden ja osallistujamaiden huomio on 
kiinnitetty tarpeeseen perustaa asianmukaisia 
koordinointirakenteita. 
Niinpä kansallisella tasolla useiden 
osallistujamaiden kansallisissa 
koordinointiyksiköissä on luotu 
menettelytapoja, joiden avulla voidaan todeta 
Leonardo da Vinci -ohjelman 
ehdotuspyyntökierroksella ehdotettujen 
hankkeiden ja muiden ohjelmien sekä 
yhteisöaloitteiden väliset mahdolliset yhteydet. 
Tämän toiminnan päämääränä on pääasiassa 
välttää eri ohjelmiin ja aloitteisiin kuuluvien 
hankkeiden väliset tarpeettomat 
päällekkäisyydet. Samoin on huomattava, että 
kansallisella tasolla Euroopan sosiaalirahaston 
edustajalla voi olla kansallisten määräysten 
mukaisesti mahdollisuus päästä kansallisiin 
Leonardo da Vinci -komiteoihin, ja että Leonardo da Vinci -ohjelman edustaja voi 
osallistua Euroopan sosiaalirahaston 
hankkeiden seurantakomiteoiden kokouksiin. 
Komission tasolla tämä yhteistoiminta tapahtuu 
yksiköiden välisissä neuvotteluissa, joissa 
vertaillaan esivalinnan läpäisseiden hankkeiden 
luetteloita. Mitä tulee Euroopan 
rakennerahastoihin, Leonardo da Vinci 
-ohjelmasta vastuussa oleva PO XXILn 
virkamies osallistuu niiden yksiköiden 
kokouksiin, jotka vastaavat Adapt- ja 
Employment-yhteisöaioitteiden toteuttamisesta. 
Neljäs tutkimusta ja teknologista kehittämistä 
koskeva puiteohjelma ja varsinkin 
sosioekonomisen tutkimuksen lopullisen 
ohjelman toinen osa, jossa tutkitaan 
yleissivistävää ja ammatillista koulutusta, 
tuovat keskeisen panoksen tämän alan 
nykytutkimukseen. 
Nämä välineet, kuten esimerkiksi yhteinen 
tietokanta, jollaista käytetään muun muassa 
Lingua-ohjelmassa, ovat yhä tarpeellisempia, 
koska aloitteiden moninkertaistuminen korostaa 
erityisesti menettelytapojen, samoin kuin 
talousarvion ja kirjanpidon sääntöjen 
noudattamisen merkitystä. 
Tässä suhteessa komission olisi tuettava 
kansallisia yksiköitä enemmän esimerkiksi 
siten, että se antaisi keskustietopankkinsa 
niiden käyttöön, jotta täydentävyyden periaate 
voitaisiin varmistaa. Toisaalta on selvää, että 
täydentävyyteen voidaan päästä parhaiten 
kansallisen tason toimilla. 
Samoin olisi mahdollista edistää hankkeiden 
ryhmittelyä eri yhteistyökumppaneiden ja 
aiheen läheisyyden mukaan. 
Kysymys täydentävyydestä ja jokaisen toimijan 
ohjelmaan ja yhteisöaloitteeseen liittyvästä 
erityisestä toiminta-alasta on vielä 
ratkaisematta. Kilpailu kasvaa, koska 
yhteistoiminta rahoitettujen hankkeiden 
suuntaviivoista ja sisällöistä on riittämätöntä. 
Olisi pyrittävä löytämään sellainen 
täydentävyyden aste, jossa jokainen toimija 
antaisi panoksensa oman toimivaltansa 
mukaisesti suhteessa toisen toimijan 
toimivaltaan. 
Yksi johtopäätöksistä on se, että eri ohjelmien 
ja yhteisöaloitteiden tavoitteet pitäisi tarkentaa, 
21 
ja niiden erityispiirteitä ja niiden välisiä eroja 
pitäisi korostaa enemmän. 
Yleisesti ottaen olisi yhtä tärkeää pohtia 
enemmän eri ohjelmien ja yhteisöaloitteiden 
välisen yhteistyön muotoja. Esimerkki tästä on 
koulutukseen liittyvän multimedian alalla 
järjestetty, Multimedia-erikoistyöryhmän 
vuonna 1997 toteuttama yhteinen 
ehdotuspyyntömenettely, jossa oli mukana 
kuusi yhteisön ohjelmaa. Tässä menettelyssä 
saatiin 837 ehdotusta, joista 371:ssä oli mukana 
Leonardo da Vinci -ohjelman osioita. 
Olisi myös pohdittava sitä, että Leonardo da 
Vinci -ohjelmasta, jota pidetään 
e urooppalaisena innovaatiolaboratoriona, 
tulisi ensisijainen ammatillisen koulutuksen 
uusien ja innovatiivisten lähestymistapojen 
kehittämisen paikka, joka tukisi muita ohjelmia 
ja aloitteita. Olisi suunniteltava hankkeiden 
tiedottamisen, levittämisen ja edistämisen 
lähestymistapoja yhdessä, jotta voitaisiin 
parantaa näiden ohjelmien vaikutusta tämän 
yhteistyön kautta. 
Kaikkien näiden huomioiden perusteella 
Leonardo da Vinci -ohjelmaa voitaisiin pitää 
paikkana, jossa yhdistyvät tiedemaailman tiedot 
ja innovatiiviset tuotteet Euroopan unionin 
sosioekonomisten uudelleenjärjestelytoimien 
hyödyksi. 
5. Päätelmät 
Kansallisia kertomuksia ja ulkoista 
arviointikertomusta laadittaessa, Leonardo da 
Vinci -ohjelman kestettyä lähes kaksi vuotta, 
muutamia johtopäätöksiä nousee esiin. 
Ensinnäkin on todettava, että ohjelman kaikki 
hallinnolliset rakenteet niin yhteisön kuin 
kansallisellakin tasolla vaikuttavat hyvin 
aktiivisesti ohjelman kehittymiseen ja 
kohderyhmien mahdollisuuksiin. 
Toiseksi Leonardo da Vinci -ohjelmasta on 
kahden ensimmäisen ehdotuspyyntömenettelyn 
jälkeen tullut hyvin suosittu. Tämä ilmenee 
siitä, että yhteensä 1 542 kokeiluhanketta, 
harjoittelija- ja henkilövaihto-ohjelmaa sekä 
selvitystä ja analyysiä on rahoitettu, sekä siitä, 
että tuensaajien jakauma on hyvin laaja. Kolmanneksi ohjelman vaikutus on selvä. Siitä 
on tullut yhteisön ohjelma ammatillisen 
koulutuksen alalla ja se on laajalti hyväksytty, 
vaikka tiettyjen ryhmien, kuten pk-yritysten, 
osallistumista on vielä lisättävä. Ohjelman 
ensimmäisistä tuloksista tulee selkeästi esille se, 
että todellinen eurooppalainen asiantuntemus 
on lujittumassa ammatillisen koulutuksen alalla. 
Tässä mielessä ohjelma on alkanut toimia 
"eurooppalaisena innovaatiolaboratoriona". 
Useat innovatiiviset hankkeet eivät ainoastaan 
koske uusia tuotteita vaan myös kokonaisten 
koulutusprosessien toteuttamista, lähtien 
tarpeiden analysoinnista ja päätyen 
toteutettuihin toimiin sijoitetuille varoille 
saadun vastineen arviointiin. 
Neljänneksi voidaan todeta, että eri hankkeiden 
kautta Leonardo da Vinci -ohjelma vaikuttaa 
aktiivisesti Euroopan ammatillisen koulutuksen 
arvostuksen kasvamiseen. Ohjelma on luonut 
erikseen hahmotettavan ammatillisen 
koulutuksen alueen vahvistamalla toisaalta 
yleissivistävän koulutuksen ja ammatillisen 
koulutuksen ja toisaalta 
oppisopimuskoulutuksen ja ammatillisen 
erikoistumisen välisen tasa-arvoisuuden 
kasvavaa taivetta. Tämä pyrkimys on 
läheisessä yhteydessä liikkuvuuden 
edistämiseen, joka kulkee käsi kädessä 
kielitaidon kehittämisen kanssa. 
Kansainvälisissä verkostoissa tehtävän 
yhteistyön ja innovatiivisten hankkeiden 
toteuttamisen kautta ohjelmalla on vaikutusta 
teollisiin muutoksiin sopeutumiseen siten, että 
ohjelmassa kehitetään uusille toiminnan alueille 
suunnattuja uusia malleja ja käytäntöjä 
turvautumalla laajasti uusiin teknologisiin 
välineisiin. 
Viidenneksi on syytä mainita, että eräs 
ohjelman vahvuuksista on sen suuri 
monimuotoisuus. Tämä ilmenee sekä ohjelman 
rakenteen tasolla sen eri tavoitteiden ja 
prioriteettien kautta että tuotteiden, erilaisten 
toteuttajaosapuolten, yhteistyökumppanien ja 
kohderyhmien tasolla. 
Tämä monimuotoisuus vastaa kuitenkin 
ohjelman moninaisuutta, joka ilmenee 
tavoitteiden, toimenpiteiden ja 
painopistealueiden suurena määränä. Tämän 
lisäksi aikataulu on asettanut omia 
velvoitteitaan, jotka ovat lisänneet näin 
kunnianhimoisen ohjelman perustamiseen 
22 
liittyviä ongelmia. Ongelmat johtuvat Leonardo 
da Vinci -ohjelman nopeasta käynnistämisestä 
tammikuussa 1995, joulukuussa 1994 tehdyn 
päätöksen jälkeen. 
Toisaalta kaksinkertaisen arviointimenetelmän 
ja esivalinnan olemas.saolo komission ja 
jäsenvaltioiden tasolla on tuonut mukanaan 
ongelmia, joita olisi tarkasteltava huolellisesti 
menettelyn avoimuuden parantamiseksi. 
On vielä lisättävä, että hallinnolliset, sopimus-
ja valvontamenettelyt ovat tuoneet mukanaan 
joissakin tapauksissa ja eri tasoilla viivästyksiä, 
jotka ovat voineet olla vahingollisia hankkeiden 
asianmukaiselle etenemiselle. 
Yleisemmällä tasolla seuraavat seikat ovat 
voineet aiheuttaa toiminnallisia vaikeuksia, 
joita kansallisissa kertomuksissa ja ulkoisessa 
arviointikertomuksessa tuodaan laajasti esille: 
komission ja jäsenvaltioiden sekä 
osallistujamaiden väliset, ehdotuksia sisältävät 
yhteiset tietokannat puuttuvat, jäsenvaltioiden 
ja osallistujamaiden käyttämät valintakriteerit 
eroavat toisistaan, kansalliset painopistealueet 
(I ohjelmalohkossa) voivat erota toisistaan ja ne 
eivät välttämättä vastaa komitean lausunnon 
mukaisia, komission määrittelemiä 
painopistealueita. 
Lopuksi käytetty talousarviostrategia on 
johtanut toteuttajaosapuolten anoman 
avustuksen vähentämiseen ja sen 
kustannuksella hankkeiden lukumäärän 
lisäämiseen. Vaatimus muokata hankkeita 
uudelleen on tuonut mukanaan lisää ongelmia 
ja viivästyksiä. 
Ei pidä myöskään jättää huomioimatta sitä, että 
haku- ja valintamenettelyt ovat voineet olla 
ongelmallisia joillekin mahdollisille 
toteuttajaosapuolille, jotka eivät tunne kovin 
hyvin aiempia ohjelmia. 
Nämä ongelmat ovat korostuneet sen vuoksi, 
että ohjelma täytyi käynnistää samaan aikaan, 
kun hoidettiin siirtymätoimenpiteitä ja siirryttiin 
aiemmista ohjelmista uuteen Leonardo da Vinci 
-ohjelmaan. 
Lisäksi ulkoisessa arviointikertomuksessa 
mainitaan muutamia heikkouksia, joihin on 
puututtava, jos innovaatioita halutaan edistää: • Eri kansalliset elimet ovat määritelleet 
erilaisia kansallisia painopistealueita ja 
käyttäneet erilaisia valintakriteerejä. 
• Lopulliseen valintaan ovat vaikuttaneet 
voimakkaasti kansalliset pohdinnat, jotka 
koskevat kunkin valtion hankkeiden määrää 
ja resurssien jakoa maiden kesken. Tästä 
syystä hankkeiden lukumäärää on lisätty ja 
jokaisen hankkeen talousarviota on 
pienennetty. 
• Valintaprosessissa mukana olevat 
asiantuntijat ovat painottaneet sitä, että jos 
arviointi tehdään ainoastaan hanke 
hankkeelta, ei voida arvioida 
samankaltaisten hankkeiden omia ansioita. 
• Näyttää siltä, että ehdotusten saamisen ja 
valituista hankkeista ilmoittamisen välinen 
aika on liian pitkä, koska tämän 
viisivuotisen ohjelman hankkeet kestävät 
keskimäärin kaksi tai kolme vuotta. 
• Ehdotusten hallinnolliset näkökohdat olivat 
suhteellisen raskaita ja arvioinnit 
pohjautuivat kokonaan kirjallisiin 
ehdotuksiin. Näissä olosuhteissa on 
luultavasti yritetty valita sellaisia hankkeita, 
joiden hallinto näyttäisi onnistuvan 
helpommin, sen sijaan että olisi valittu 
sellaisia hankkeita, joiden lähtökohta 
vaikuttaisi kiinnostavimmalta. 
Tässä yhteydessä on kuitenkin huomattava, että 
näiden kahden ensimmäisen ehdotuspyynnön 
tuomien kokemusten, samoin kuin kansallisten 
kertomusten ja ulkoisen arviointikertomuksen 
anti voi ainoastaan parantaa ja rikastuttaa 
hallintomenettelyjä, mikä taas myötävaikuttaa 
ohjelman tehokkuuteen. Nämä seikat on 
otettava huomioon suunniteltaessa jatkoa 
nykyiselle ohjelmalle. Ulkoisessa 
arviointikertomuksessa esitetään joitakin 
ajatuksia, joita on tutkittava pikaisesti. On 
selvää, että näin mittavaa ohjelmaa 
toteutettaessa ja hallinnoitaessa on myös 
parannettava jatkuvasti hallintomenettelyjä ja 
-sääntöjä, joihin kaikki ohjelman toimijat 
myötävaikuttavat. 
Kuten joulukuussa 1994 tehdyn neuvoston 
päätöksen otsikko osoittaa, Leonardo da Vinci 
-ohjelman on oltava Euroopan yhteisön 
ammatillista koulutusta koskevan politiikan 
toteuttamisen väline. 
23 

ISSN 1024-4492 
KOM(97) 399 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 16 15 01 
Luettelonumero : CB-CO-97-399-FI-C 
ISBN 92-78-23298-X 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
„2y