[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 14.9.2006

KOM(2006) 496 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE

Kolmas kertomus tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin soveltamisesta (25. heinäkuuta 1985 annettu direktiivi 85/374/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10. toukokuuta 1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY)

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE JA EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE

Kolmas kertomus tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin soveltamisesta (25. heinäkuuta 1985 annettu direktiivi 85/374/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10. toukokuuta 1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY) (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

SISÄLLYSLUETTELO

1. JOHDANTO 4

2. TAUSTA 4

3. DIREKTIIVIN 85/374/ETY SOVELTAMINEN VUOSINA 2001–2006 5

3.1. Tuotevastuudirektiivin muuttamisesta 19. joulukuuta 2002 annettu neuvoston päätöslauselma 5

3.2. Lovellsin raportti (vuodelta 2003) 6

3.3. Fondazione Rossellin raportti (vuodelta 2004) 6

3.4. Työryhmien kanssa (vuosina 2003 ja 2004) pidettyjen kokousten päätelmät ja Euroopan komission (vuosina 2005 ja 2006) järjestämän kyselyn päätelmät 7

3.5. Yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot 8

4. JATKOTOIMET 9

5. PÄÄTELMÄT 12

1. JOHDANTO

DIRE ktiivin 85/374/ETY[1] (jäljempänä ’direktiivi’) 21 artiklan mukaisesti komissio tarkastelee säännöllisin väliajoin tuotevastuuta koskevan sääntelyjärjestelmän tehokkuutta. Ensimmäinen kertomus esitettiin vuonna 1995 (asiakirja KOM(1995) 617). Toinen tarkastelukierros käynnistettiin tuotevastuuta käsittelevällä vihreällä kirjalla, joka hyväksyttiin heinäkuussa 1999 (asiakirja KOM(1999) 396 lopullinen), ja sen jälkeen julkaistiin toinen kertomus 31. tammikuuta 2001 (asiakirja KOM(2000) 893 lopullinen).

Tässä kolmannessa kertomuksessa otetaan asianmukaisesti huomioon Euroopan komissiolle tehtyjen kahden viimeisimmän tutkimuksen[2] tulokset, sidosryhmien kanssa pidettyjen kokousten tulokset sekä vuoden 2005 lopussa lähetettyyn kyselyyn saadut vastaukset.

Tuotevastuudirektiivin muuttamisesta 19. joulukuuta 2002 annetussa neuvoston päätöslauselmassa esitetyn kehotuksen mukaisesti tässä kertomuksessa käsitellään myös jälleenmyyjien vastuuta.

Tämän kertomuksen yleispäätelmänä on, että direktiivi näyttää toimivan kaiken kaikkiaan tyydyttävästi eikä muutoksiin ole toistaiseksi tarvetta. Joissakin olosuhteissa kansallisten säädösten soveltaminen johtaa erilaisiin tuloksiin, mutta tämä ei vaikuta sisämarkkinoiden toimintaan. Euroopan komissio jatkaa kyseisten olosuhteiden tiivistä seurantaa.

2. TAUSTA

Vuonna 1985 annetun tuotevastuudirektiivin 85/374/ETY myötä yhteisössä tuli voimaan valmistajan tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaate. Sen mukaan turvallisuudeltaan puutteellisen irtaimen esineen valmistajan on korvattava kaikki vahingot, jotka tuote aiheuttaa yksityishenkilöiden fyysiselle hyvinvoinnille tai omaisuudelle, riippumatta siitä, onko valmistaja laiminlyönyt velvollisuuksiaan. Tämäntyyppisen tuotevastuun soveltamisala laajennettiin direktiivillä 99/34/EY koskemaan myös maatalouden alkutuotteita.

Lainsäädäntöä sovelletaan Euroopan talousalueella markkinoituihin kaikkiin tuotteisiin, ja sillä on suora vaikutus sekä kuluttajiin että valmistajiin. Sen avulla pyritään saavuttamaan sopiva tasapaino näiden kahden ryhmän välillä ja tällä tavoin liittämään kuluttajien intressit sisämarkkinapolitiikan tavoitteisiin (etenkin tavaroiden vapaaseen kauppaan ja kilpailua vääristävien tekijöiden poistamiseen).

Tuotevastuudirektiivin pääkohdat ovat seuraavat:

- valmistajan tuottamuksesta riippumaton vastuu

- vahinkoa kärsineen todistustaakka vahingon, puutteellisen turvallisuuden ja niiden välisen syy-yhteyden toteen näyttämiseksi

- kaikkien tuoteketjun toimijoiden yhteisvastuu taloudellisen takuun antamiseksi vahingon korvaamisesta

- kärsitylle vahingolle asetettu 500 euron kynnys riitojen määrän pitämiseksi kohtuullisena

- valmistajan vapautuminen vastuusta, jos hän osoittaa tiettyjen direktiivissä nimenomaisesti mainittujen seikkojen olevan olemassa

- ajallisesti rajattu vastuu ja yhtenäiset aikarajat

- sellaisten lausekkeiden laittomuus, joilla rajoitetaan valmistajan vastuuta suhteessa vahinkoa kärsineeseen tai poistetaan tämä vastuu kokonaan.

Oikeudellisten perinteiden erojen vuoksi direktiivissä sallitaan, että jäsenvaltiot poikkeavat yhteisistä säännöistä (”vaihtoehdot”)

- pitämällä voimassa valmistajan vastuun, vaikka tämä osoittaisi, että tieteellisen ja teknisen tiedon taso silloin, kun tuote laskettiin liikkeelle, ei mahdollistanut puutteellisen turvallisuuden havaitsemista

- asettamalla vähintään 70 miljoonan euron ylärajan vahingolle, joka aiheutuu samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten samanlaisten tuotteiden aiheuttamasta kuolemantapauksesta ja muusta henkilövahingosta.

3. DIREKTIIVIN 85/374/ETY SOVELTAMINEN VUOSINA 2001–2006

Neuvosto ja komissio sekä komission koolle kutsumat epäviralliset työryhmät toteuttivat useita toimia kyseisellä ajanjaksolla. Neuvosto antoi päätöslauselman ja komissio teetti kaksi tutkimusta direktiivin käytännön täytäntöönpanon eri näkökohtien arvioimiseksi. Lisäksi vuonna 2003 perustettiin kaksi työryhmää, joissa ammattialan ja yliopistojen tunnetut asiantuntijat kokoontuvat vaihtamaan näkemyksiään.

On myös syytä korostaa, että Euroopan komissio jatkaa direktiivin täytäntöönpanon ja soveltamisen tiivistä seurantaa EU:ssa. Direktiivi 85/374/ETY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sitä sovelletaan kaikissa 25 jäsenvaltiossa.

3.1. Tuotevastuudirektiivin muuttamisesta 19. joulukuuta 2002 annettu neuvoston päätöslauselma[3]

Päätöslauselmassaan neuvosto katsoi olevan tarpeen arvioida, onko direktiiviä syytä muuttaa siten, että annetaan mahdollisuus vahvistaa jälleenmyyjien vastuuta koskevia kansallisia sääntöjä samoin perustein kuin valmistajien vastuuta koskevan direktiivin mukaisessa järjestelmässä.

3.2. Lovellsin raportti (vuodelta 2003)

Euroopan komission toimeksiannosta tehdyn tutkimuksen tarkoituksena oli tarkastella ja vertailla EU:n jäsenvaltiossa sovellettavien erilaisten järjestelmien käytännön vaikutuksia siltä osin kuin on kyse turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevien korvausvaatimusten menettelyllisistä näkökohdista.

Raportissa todettiin, että ensimmäistä kertaa oli saatavilla kokemuksia direktiivin soveltamisesta lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Raportin päätelmänä oli, että direktiivin voitiin katsoa tarjoavan yhtenäisen suojan tason kuluttajille ja yhteisen perustan valmistajan vastuulle ainakin siltä osin, että sen soveltaminen ja tulkinta olivat yhtenäisiä. Lisäksi tutkimuksesta kävi ilmi, että vallitsevan (mutta ei yksimielisen) näkemyksen mukaan direktiivissä ja tuotevastuujärjestelmässä, johon se sijoittuu, oli löydetty sopiva tasapaino toisaalta valmistajien ja jälleenmyyjien, toisaalta kuluttajien intressien välille. Lisäksi sen mukaan yhdeltäkään direktiivin kohderyhmistä ei saatu yhtenäistä palautetta, jossa olisi vaadittu direktiivin perinpohjaista uudistamista. Monet (etenkin valmistajat ja vakuutustenantajat) pitivät kuitenkin yleisemmällä tasolla esimerkiksi muutoksenhakuoikeudessa tapahtunutta kehitystä, menettelyyn liittyviä uudistuksia ja valituskulttuurissa havaittuja muutoksia tekijöinä, jotka voivat vaarantaa vallitsevan tasapainon säilymisen.

Suurin osa kuluttajien edustajista ja hyvin pieni osa muista osallistujista katsoi, että direktiivin avulla ei ollut löydetty sopivaa tasapainoa, mutta yhtään puutetta ei kuitenkaan mainittu. Tämä ei tietenkään vähennä ilmaistujen kantojen painoarvoa, mutta niiden vuoksi on vaikea päätyä toteamaan, että direktiivi olisi perusteellisesti epäonnistunut joltakin merkittävältä osalta.

Direktiivin tärkeimpien säännösten laaja hyväksyntä on merkittävä saavutus, kun otetaan huomioon sen mukanaan tuomien uudistusten luonne ja sen hyväksymiseen ja täytäntöönpanoon liittyneet ristiriitaiset näkemykset. Raporttia varten tehtyjen tutkimusten perusteella voitiin lisäksi todeta, että EU:n sisällä ei esiintynyt selkeää ja johdonmukaista kysyntää direktiivin perusteelliseen uudistamiseen. Monet sen sijaan pyysivät, että minkäänlaisiin uudistuksiin ei ryhdyttäisi. Useat tällaisista tahoista katsoivat, että olisi parempi odottaa muutosten tuloksia muilla aloilla, jotka voivat vaikuttaa tuotevastuujärjestelmien käytännön toimintaan ja direktiiviin. Tällaiset muutokset liittyvät EU:n tasolla tuoteturvallisuusasetukseen, muutoksenhakuoikeuteen ja yleensä kuluttajansuojaan.

3.3. Fondazione Rossellin raportti (vuodelta 2004)

Tutkimus toteutettiin Euroopan komission toimeksiannosta, ja sen tarkoituksena oli tarkastella tuotevastuudirektiivin 85/374/ETY 7 artiklan e alakohdassa tarkoitetun kehittämisriskiä koskevan lausekkeen taloudellisia vaikutuksia. Lausekkeen nojalla tuotevastuun ulkopuolelle jää tuotteen puutteellinen turvallisuus, jota ei ole voitu ennakoida tuotteen kehittämisen ajankohtana käytettävissä olleen tieteellisen ja teknisen tiedon perusteella.

Direktiivin 7 artiklan e alakohdan tulkinta on aiheuttanut ongelmia ja johtanut eri tuomioistuinten antamiin erilaisiin ratkaisuihin, kuten seuraavat tuomiot infektoitunutta verta koskevissa asioissa: A v. National Blood Authority (1999, English High Court), jonka aiheena on hepatiitti C-viruksella infektoitunut veri, ja Hartman v. Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999, Amsterdam District Court), jonka aiheena on HIV ja jossa päädytään kutakuinkin vastakkaiseen ratkaisuun.

Kehittämisriskiä koskeva lauseke määriteltiin, koska haluttiin löytää tyydyttävä kompromissi, jossa otetaan huomioon toisaalta innovaatiotoiminnan edistämistarpeet, toisaalta kuluttajien oikeutetut odotukset paremmasta tuoteturvallisuudesta. Kehittämisriskiä koskevasta lausekkeesta käytävässä keskustelussa olennainen väittämä on se, että lausekkeen poistaminen haittaisi innovaatiotoimintaa.

Usein esitetty väittämä, jonka mukaan kehittämisriskiä koskeva lauseke on merkittävä tekijä direktiivin avulla saavutettavan tasapainon luomisessa innovaatiotoiminnan kannustimien vaalimisen ja kuluttajien intressien välille, vaikuttaa raportissa esitettyjen havaintojen mukaan perustellulta seuraavista syistä:

- kehittämisriskiä koskevalla lausekkeella suojataan innovaatiotoiminnan kannustimia vähentämällä innovaatiotoimintaan liittyviä riskejä, välttämällä varojen ohjautuminen T&K-toiminnasta vakuutuksiin ja kannustamalla yrityksiä hyödyntämään tuoreinta tietoa

- kehittämisriskiä koskeva lauseke on mahdollisesti yksi avaintekijä määritettäessä tuotevastuuvakuutusten suhteellista kustannusten vakautta eurooppalaisissa teollisuusyrityksissä ja riitojen määrän pitämisessä kohtuullisella tasolla

- tiukassa tuotevastuujärjestelmässä korkean teknologian ja korkean riskin aloilla toimivien yritysten olisi hyvin vaikea saada hankituksi kohtuuhintaan vakuutus, joka kattaa kaikki kehitystoiminnan riskit.

Edellä esitetyt tekijät yhdessä johtavat Fondazione Rossellin raportissa esitettyyn päätelmään, jonka mukaan tiukassa tuotevastuuympäristössä valmistajien innovaatiotoiminnan kustannukset olisivat erittäin korkeat, millä olisi pitkällä aikavälillä vaikutuksia kuluttajiin. Sekä Lovellsin että Rossellin tutkimuksissa päädytään toteamaan, että nykyinen suoja on syytä säilyttää.

3.4. Työryhmien kanssa (vuosina 2003 ja 2004) pidettyjen kokousten päätelmät ja Euroopan komission (vuosina 2005 ja 2006) järjestämän kyselyn päätelmät

Vihreästä kirjasta vuonna 1999 antamassaan lausunnossa talous- ja sosiaalikomitea esitti ajatuksen seurantakeskuksesta, joka huolehtisi direktiivin toiminnan seurannasta. Perustettiin kaksi työryhmää: kansallisten viranomaisten nimittämien asiantuntijoiden muodostama työryhmä ja sidosryhmien muodostama työryhmä. Ne avustavat komissiota tuotevastuun alalla voimassa olevan lainsäädännön jatkuvassa tarkastelussa. Ensimmäisen kokouksen tarkoituksena oli ensisijaisesti tarkastella komission puolesta laadittujen kahden raportin tuloksia (Lovellsin tutkimus ja Rossellin tutkimus).

Sidosryhmät ja asiantuntijat puolsivat yleisesti sen tasapainon säilyttämistä, joka direktiivin avulla oli saavutettu kilpailevien intressien välille. Suuriin uudistuksiin ryhtymistä ei vaadittu. Muutamat jäsenet ilmaisivat kuitenkin huolestuneisuutensa eriävistä tulkinnoista, joita kansalliset tuomioistuimet olivat esittäneet tietyistä direktiivin säännöksistä ja jotka kyseisten jäsenten mielestä saattavat vääristää kilpailua jäsenvaltioissa. Kaikki osallistujat katsoivat, että tällaisten epäjohdonmukaisuuksien poistamista voitaisiin ratkaisevasti edistää yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöllä. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään yhä useammin ottamaan kantaa kansallisten tuomioistuinten esittämiin ennakkoratkaisupyyntöihin.

Komissio puolestaan tiedusteli vuoden 2005 lopussa kyselylomakkeella, katsoivatko edellä mainittujen työryhmien jäsenet olosuhteiden merkittävästi muuttuneen vuoden 2001 raportin julkaisemisen jälkeen.

Sidosryhmät ja kansalliset asiantuntijat pitivät laajalti direktiiviä kuluttajien kannalta myönteisenä ja edullisena. Suurimmassa osassa saaduista vastauksista todettiin, että EU:n lainsäädäntö ei ollut merkittävästi muuttunut vuodesta 2001. Lähes kaikkien kyselyyn osallistuneiden voitiin katsoa olleen ”nykytilanteeseen yleisesti ottaen tyytyväisiä”, eivätkä monet nähneet mitään syytä muuttaa direktiiviä[4]. Ainoana huolenaiheena pidettiin 500 euron kynnystä: toiset pyysivät siihen selvennystä, toiset sen poistamista. Tulevissa keskusteluissa ja seurantatoimissa voitaisiinkin keskittyä tähän aiheeseen.

3.5. Yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot

Vuodesta 2001 tämän kertomuksen laadintaan asti yhteisöjen tuomioistuin on antanut yhdeksän direktiiviin 85/374/ETY liittyvää tuomiota.

Tuomioistuin on esittänyt joitakin suuntaviivoja käsitteestä ”vahinko” asiassa Veedfald (C-203/99), viitannut joihinkin kansallisiin täytäntöönpanotoimiin asioissa Ranskaa (C-52/00), Kreikkaa (C-154/00) ja Espanjaa (C-183/00) vastaan sekä asiassa Skov Æg (C-402/03) ja esittänyt määritelmän käsitteestä ”liikkeeseen laskeminen” asiassa Declan O’Byrne (C-127/04).

Yhdessä tärkeimmistä tästä aiheesta antamistaan tuomioista[5] tuomioistuin korostaa, että direktiivin ”…soveltamisalan rajoitukset ovat eri intressien monitahoisen vertailun tulosta. Direktiivin ensimmäisestä ja yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee, että näitä intressejä ovat vääristymätön kilpailu, kaupan helpottaminen yhteismarkkinoilla, kuluttajansuoja ja hyvän oikeudenhoidon takaaminen”. Tämän ratkaisun linjausten mukaisesti Euroopan komissio muistuttaa, että direktiivin 85/374/ETY perusperiaatteiden avulla saavutetaan korvausvaatimusten esittäjien, valmistajien ja vakuutuksenantajien välinen herkkä tasapaino. Tällaisia periaatteita ovat muun muassa syy-yhteys (4 artikla), vanhentumisajat (10 ja 17 artikla) ja kehittämisriskiä koskeva poikkeus (7 artikla). Jos näitä perusperiaatteita muutettaisiin tai ne poistettaisiin, kyseisten osapuolten välisten suhteiden muuttuminen järkyttäisi tasapainoa, mikä puolestaan aiheuttaisi kielteisiä taloudellisia vaikutuksia ja kuluttajansuojan heikentymistä.

Sen vuoksi Euroopan komission yksi tärkeimmistä painopisteistä on jatkaa oikeuskäytännön ja tuotevastuujärjestelmien käytännön toiminnan tiivistä seurantaa.

4. JATKOTOIMET

Tietyt direktiivin näkökohdat, jotka koskevat kuluttajansuojaa ja sisämarkkinoiden toimintaa, edellyttävät jatkuvaa seurantaa ja saattavat jopa antaa aiheen lisäselvennyksiin. Käsitteiden tulkintaerot kansallisissa tuomioistuimissa voivat johtaa direktiivin tiettyjen näkökohtien erilaiseen soveltamiseen eri jäsenvaltioissa, mutta on vain vähän näyttöä siitä, että kyseiset erot johtaisivat merkittäviin kaupan esteisiin tai kilpailun vääristymiseen EU:ssa[6].

Jo Lovellsin raportissa todettiin, että direktiivillä ei kokonaan yhdenmukaisteta tuotevastuulakeja kaikkialla EU:ssa niin, että kuluttajat ja valmistajat tai jälleenmyyjät voisivat odottaa kaikissa jäsenvaltioissa samaa lopputulosta samankaltaisissa olosuhteissa. Direktiivin antamisen ajankohtana oli tarkoitus säätää vain rajatusta yhdenmukaistamisesta ja samalla avata tietä laajemmalle yhdenmukaistamiselle. Raportin päätelmät huomioon ottaen laajin mahdollinen yhdenmukaistaminen ei ole realistinen eikä myöskään tarpeellinen vaihtoehto, koska sen toteutumatta jäämisellä on vain vähän (jos ollenkaan) vaikutusta sisämarkkinoihin.

Edellä todettu huomioon ottaen komissio ehdottaa seuraavien oikeudellisten näkökohtien tiivistä ja säännöllistä seurantaa:

- todistustaakka (4 artikla)

Todistustaakkaa koskeva kysymys on edelleen ristiriitainen, ja sillä on todellista käytännön merkitystä. Joidenkin kuluttajien edustajien näkemyksen mukaan on edelleen kohtuuttoman epäedullista kuluttajien kannalta vaatia heiltä vahingonkorvausvaatimusten yhteydessä puutteellisen turvallisuuden ja/tai syy-yhteyden toteen näyttämistä. Ongelmia on havaittu pääasiassa korvausvaatimusten todistamisessa, koska vaatimusten asianmukaiseen tutkimiseen tarvittavia oikeudellisia tai muita resursseja ei ole tai olennaisia tietoja ei ole mahdollista saada. Tällaisia ongelmia pidetään erityisen akuutteina silloin, kun on kyse hyvin teknisistä tuotteista tai kun väitetyt vahingot ovat luonteeltaan monimutkaisia.

Toisaalta valmistajat ja vakuutustenantajat ovat ilmaisseet huolestuneisuutensa siitä, että todistustaakkaa koskevien sääntöjen lieventäminen voisi johtaa ”aiheettomien korvausvaatimusten” lisääntymiseen. Jotkin valmistajat ovat ehdottaneet korvausvaatimusta koskevan painavamman näytön esittämisvelvoitetta menettelyn varhaisessa vaiheessa.

Korvausvaatimusten esittäjillä (eli kantajilla) tuottamuksen toteen näyttämisessä mahdollisesti esiintyviin hankaluuksiin on suhtauduttu eri tavoin jäsenvaltioissa. Esimerkiksi Portugalissa ja Itävallassa on voimassa tuottamusolettama, mikäli sopimusvelvoitetta ei täytetä, jolloin vastuu tuottamuksen puuttumisen toteen näyttämisestä siirtyy vastaajalle.

Joidenkin jäsenvaltioiden kansallisissa tuomioistuimissa käytetään perustetta, jonka mukaan tuottamuksen olemassaolo on johdettavissa tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta. Esimerkkejä tällaisesta käytännöstä on raportoitu Alankomaissa ja Irlannissa käsitellyissä asioissa. Kyse on itse asiassa käänteisestä todistustaakasta, jolloin vastaajaa vaaditaan esittämään tuomioistuimelle näyttöä tuottamuksen puuttumisesta riippumatta tuotteen puutteellisen turvallisuuden tilasta. Myös Tanskassa noudatetaan tällaista käytäntöä, ja Espanjan tuomioistuin on todennut monessa tuomiossa, että kantajan on ainoastaan todistettava vahinko ja syy-yhteys vastaajan toiminnan ja vahingon välillä. Tuottamusolettama on voimassa, ellei vastaaja pysty todistamaan ennalta arvaamattoman tapahtuman tai ylivoimaisen esteen mukanaoloa tai kantajan tai kolmannen osapuolen yksinomaista tuottamusta. Italiassa vaarallisista tuotteista aiheutunutta vahinkoa koskevassa asiassa todettiin, että vastuun välttämiseksi vastaajan on todistettava ryhtyneensä kaikkiin soveltuviin toimenpiteisiin vahingon estämiseksi.

- puutteellisen turvallisuuden käsite (6 artikla)

Direktiivissä säädetään puutteellisen turvallisuuden ”odotusten” testaamisesta – toisin sanoen tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen, jos se ei ole niin turvallinen kuin on ollut aihetta odottaa. ”Odotusten” testaamisen subjektiivisuus tarkoittaa sitä, ettei periaatetta pystytä täsmällisesti määrittelemään. Tämä johtaa hyvin käytännönläheisiin kysymyksiin, kuten onko tuomioistuimen tarkoituksenmukaista analysoida riskejä ja hyötyä arvioidessaan, mitä on ollut aihetta odottaa ja missä määrin valmistajan tosiasiallinen toiminta (kuten huolellisuuden noudattamisen aste tai noudattamatta jättäminen) on yleensä asian kannalta olennainen. Nämä kysymykset ovat nousseet esiin raportoiduissa asioissa, mutta niitä ei ole vielä lopullisesti ratkaistu minkään jäsenvaltion tuomioistuimissa. Esimerkiksi edellä mainitussa asiassa A and Others v. National Blood Authority Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuin totesi, että vastaajan toiminta ei ole huomioon otettava seikka arvioitaessa sitä, onko tuote turvallisuudeltaan puutteellinen. Kuitenkin myöhemmässä asiassa Sam Bogle and others v. McDonald's Restaurants Ltd Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuin mainitsi asian kannalta olennaisena seikkana toimet, joihin McDonalds oli ryhtynyt kouluttaakseen henkilöstöään asiakkaille tarjoiltavien kuumien juomien turvallisuuteen liittyvissä asioissa.

Myös ”puutteellisen turvallisuuden” toteen näyttämiseksi vaadittavista seikoista vallitsee epävarmuus. Joissakin tapauksissa tuomioistuimet näyttävät pitävän riittävänä, että kantaja ainoastaan todistaa tuotteen olleen viallinen ja että kyseinen vika aiheutti vahingon. Ranskassa Aix en Provencen tuomioistuimen ratkaisemassa asiassa kantaja loukkaantui takan lasi-ikkunan räjähtäessä olosuhteissa, joiden täsmällistä syytä ei tiedetty. Tuomioistuin totesi, että tuotteen mukanaolo vahingon syntymisen aikana oli riittävä ja ettei kantajan tarvinnut näyttää toteen tapaturman täsmällistä syytä osoittaakseen, että tuote oli turvallisuudeltaan puutteellinen.

Vastaavassa Belgiassa sattuneessa tapauksessa, jossa oli mukana virvoitusjuomapullo, kantajaa ei vaadittu direktiivin nojalla näyttämään toteen puutteellisen turvallisuuden täsmällistä luonnetta etenkään kaikkien teknisten näkökohtien osalta.

Käytäntö on päinvastainen kuin Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten lähestymistapa asioissa Richardson v. LRC Products Ltd (joka koski käytön aikana rikkoutunutta kondomia) ja Foster v Biosil (joka koski silikonisen rintaimplantin rikkoutumista kehossa). Molemmissa tapauksissa tuote oli viallinen, mutta vian syytä ei tiedetty. Toisin kuin Ranskassa ja Belgiassa, Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuin antoi molemmissa asioissa päätöksen, jonka mukaan kantajalla on direktiivin mukaisesti vastuu väitetyn puutteellisen turvallisuuden luonteen, ei ainoastaan tuotteen viallisuuden, toteen näyttämisestä. Koska kantajat eivät pystyneet näyttämään toteen vian syytä, korvausvaatimukset hylättiin.

- kehittämisriskiin liittyvä puolustautumisperuste (7 artiklan e alakohta)

Jäsenvaltioilla on ollut 15 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla mahdollisuus jättää puolustautumisperuste omien täytäntöönpanosäädöstensä ulkopuolelle, mutta vain Suomi ja Luxemburg ovat päätyneet tällaiseen ratkaisuun. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt joitakin selvennyksiä puolustautumisperusteen soveltamisalasta[7], perusteen täsmällinen soveltamisala on edelleen epävarma. Näyttää siltä, että on vain yksi raportoitu tapaus, jossa puolustautumisperustetta on käytetty menestyksekkäästi: asia Sanquin Foundation Alankomaissa. Siinä HIV-kontaminoituneen veren toimittajat pystyivät vetoamaan puolustuksessaan olosuhteisiin, jotka olivat sellaiset, että veren toimittamisen ajankohtana toimittajilla ei ollut käytettävässään luotettavaa seulontatestausta. On kuitenkin kiinnostavaa huomata, että Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuin päätti myöhemmässä asiassa, että puolustautumisperustetta ei voitu käyttää vastaavissa olosuhteissa.

- vähimmäiskynnys (9 artikla)

Tätä säännöstä tulkitaan eri tavoin jäsenvaltioissa. Suurimmassa osassa jäsenvaltioita, kuten Itävallassa, Tanskassa, Suomessa, Saksassa ja Italiassa, kynnystä käsitellään ”vähennettävissä olevana”, eli voittaneelle kantajalle (aiheutuneen omaisuusvahingon johdosta) myönnetyn vahingonkorvauksen määrästä vähennetään tämä summa. Joissakin muissa jäsenvaltioissa kynnystä käsitellään vähimmäismääränä siten, että korvausvaatimuksen ylittäessä kyseisen vähimmäismäärän vahingonkorvaus suoritetaan täysimääräisenä. Espanjassa summan ilmoitetaan lainsäädännössä olevan vähennettävissä, mutta käytännössä sitä pidetään kynnyksenä, joten summaa ei ole tosiasiallisesti koskaan vähennetty myönnetystä korvauksesta.

Vähimmäiskynnys on selvästi ajankohtainen asia etenkin Suomessa, missä useat osallistujat ehdottivat sen poistamista.

- säännöstenmukaisuuteen liittyvä puolustautumisperuste

Jotkin sidosryhmät ja varsinkin lääketeollisuuden edustajat puolsivat voimakkaasti säännöstenmukaisuuteen liittyvän puolustautumisperusteen käyttöönottoa. Sitä sovellettaisiin tuotteeseen, jonka turvallisuutta säännellään tiukasti, sillä edellytyksellä, että tuote on kaikilta osin sovellettavien säännösten mukainen.

- uudet tuotteet, suunnittelusta johtuva puutteellinen turvallisuus ja varoittamatta jättäminen

Jotkin sidosryhmät ja pääasiassa valmistajia edustavat tahot huomauttivat, että direktiivin mukainen tiukka tuotevastuuvaatimus ei sovellu sellaisten vastuukysymysten käsittelyyn, jotka liittyvät suunnittelusta johtuvaan puutteelliseen turvallisuuteen tai puutteelliseen tiedottamiseen, kuten varoittamatta jättämiseen.

5. PÄÄTELMÄT

Saamiensa direktiivin soveltamista koskevien tietojen tarkastelun perusteella komissio ei pidä tarpeellisena tässä vaiheessa esittää ehdotusta direktiivin muuttamiseksi. Tuotevastuudirektiivin muuttamisesta 19. joulukuuta 2002 annetusta neuvoston päätöslauselmasta Euroopan komissio toteaa, että päätöslauselman voimaantulo tarkoittaisi poikkeamista direktiivin mukaisesta tuotevastuulakien yhdenmukaistamisen tavoitteesta.

On kuitenkin syytä pitää mielessä, että yhdenmukaistamista voidaan lisätä luomalla mahdollisimman laaja yhteinen perusta direktiivin oikeudellisten käsitteiden tulkinnalle. Tähän voidaan päästä

- ottamalla huomioon yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö

- hyödyntämällä komission valvontavaltuuksia (kansallisten täytäntöönpanotoimien tarkastelu, mahdollisuus rikkomisesta johtuvan menettelyn käynnistämiseen virheellisen soveltamisen tapauksessa)

- jatkamalla näiden asioiden tarkastelua työryhmissä.

Komissio ehdottaa näin olleen tarkastelun ja keskustelun jatkamista työryhmissä vuonna 2007 muun muassa aiheista, jotka on mainittu edellä kohdassa 4 (Jatkotoimet). Tavoitteena on analysoida nykyistä yhteisön sääntelyjärjestelmää tuotevastuun alalla. Sitä mukaa kuin kokemukset direktiivin soveltamisesta karttuvat, erot direktiivin toiminnassa eri jäsenvaltioissa saattavat muuttua käytännön kannalta entistä merkittävämmiksi, jolloin komission toimet saattavat osoittautua perustelluiksi.

Komissio antaa direktiivin 21 artiklan mukaisesti säännöllisin väliajoin neuvostolle ja parlamentille kertomuksen. Näin ollen se jatkaa direktiivin täytäntöönpanon ja vaikutusten seurantaa ja arvioi mahdollista tarvetta tuleviin muutoksiin seuraavassa kertomuksessaan direktiivin 85/374/ETY soveltamisesta.

[1] Neuvoston direktiivi 85/374/ETY, annettu 25. heinäkuuta 1985, tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL L 21, 7.8.1985, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna 10. toukokuuta 1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä1999/34/EY (EYVL L 141, 4.6.1999, s. 20) ja oikaistuna (EYVL L 283, 6.11.1999, s. 20). Direktiivin täytäntöönpanon määräaika oli 25. heinäkuuta 1988.

[2] LOVELLS: Tuotevastuu Euroopan unionissa , 2003, ja FONDAZIONE ROSSELLI: Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause as provided by Directive 85/374/EEC on Liability for Defective Products, 2004.

[3] Tuotevastuudirektiivin muuttamisesta 19. joulukuuta 2002 annettu neuvoston päätöslauselma (EUVL C 26, 4.4.2003, s. 2).

[4] Esimerkiksi vain kolme sidosryhmää vastusti 7 artiklan e alakohdan (kehittämisriskiä koskeva lauseke) nykyistä muotoilua, ja vain viisi sidosryhmää ja vain yksi jäsenvaltio pyysi EU:n laajuisen korvausrahaston perustamista.

[5] Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-154/00 (Euroopan yhteisöjen komissio v. Helleenien tasavalta) 25.4.2002 antaman tuomion 29 kohta.

[6] Kuten Lovellsin raportin päätelmässä 4 todetaan.

[7] Yhteisöjen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa C-300/95 (Euroopan yhteisöjen komissio v. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin Yhdistynyt kuningaskunta) 29.5.1997 antama tuomio. Oikeustapauskokoelma 1997, sivu I-02649.