EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 27.11.1996 
KOM(96)561 lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
YMPÄRISTÖSOPIMUKSISTA 

SISÄLTÖ 
Tiivistelmä 
I. Johdanto 
n. Tiedonannon sisältö ja tavoitteet 
DI. Yleisiä huomioita ympäristösopimuksista politiikan työvälineenä 
IV. Ympäristösopimusten käyttöä koskevia yleisiä suuntaviivoja 
V. Ympäristösopimukset yhteisön direktiivien tiettyjen säännösten 
täytäntöönpanossa 
VI. Ympäristösopimukset yhteisön tasolla 
VH. Päätelmät 
Liite: Katsaus kansallisiin kokemuksiin 
Tiivistelmä 
Yhteisöllä on ollut ympäristöalan lainsäädäntöä yli kahdenkymmenen vuoden ajan ja 
lainsäädännöllinen peruskehys on nyt paikallaan. Tämän yhteisön säännöstön asianmukainen 
täytäntöönpano on yksi ympäristöalan toiminnan pääalueista pyrittäessä saavuttamaan kestävä 
kehitys. Sääntelytoimenpiteiden täydentäminen muilla politiikan välineillä on myös yksi 
viidennessä ympäristöpolitiikan toimintaohjelmassa esitetyistä päätavoitteista. 
Teollisuuden kanssa tehtävien sopimusten edistäminen on osa pyrkimystä laajentaa politiikan 
välineistöä. Tämänhetkinen aloite kuuluu viidennessä toimintaohjelmassa esitetyn strategian 
piiriin. Komissio vahvisti tämän vastikään ohjelman tarkistusta koskevassa ehdotuksessaan. 
Teollisuuden kanssa tehtävät sopimukset edustavat monipuolista välinettä, jota voidaan 
käyttää alueellisella, kansallisella, yhteisön ja kansainvälisellä tasolla. Tähän saakka 
sopimukset ovat olleet pääasiassa vapaaehtoisia, eivätkä ne ole olleet sitovia. Viime aikoina 
tietyt jäsenvaltiot ovat kuitenkin suosineet muodollisempaa ja sitovampaa lähestymistapaa. 
Ympäristösopimuksilla voidaan käynnistää tehokkaita toimenpiteitä ennen lainsäädännön 
laatimista ja siten vähentää sääntelevien ja hallinnollisten toimien määrää. Tämänhetkinen 
aloite liittyy siten komission pyrkimyksiin yksinkertaistaa yhteisön lainsäädäntöä ja parantaa 
sen laatua. Sopimuksia voidaan käyttää lainsäädännön täydentämiseen ja ne voivat olla sopiva 
täytäntöönpanon työkalu. Sitovassa muodossa ne ovat tehokas ja sopiva työkalu yhteisön 
direktiiveissä asetettujen yleisten tavoitteiden saavuttamisessa, erityisesti 
päästövähennysohjelmien toteuttamisessa. Näiden sopimusten ansiosta komissio voi ottaa 
ympäristöasioita käsittelyyn yhteisön tasolla siten, että perinteisiin säänteleviin välineisiin ei 
tarvitse turvautua. 
Ympäristösopimuksilla on kolme pääasiallista etua. Ne edistävät teollisuuden aktiivisempaa 
toimintaa, tarjoavat kustannustehokkaita, räätälöityjä ratkaisuja ja mahdollistavat sen, että 
tavoitteet saavutetaan nopeammin ja helpommin. Sopimusten käytön edistämiseksi tässä 
tiedonannossa määritellään yleiset suuntaviivat niiden avoimuuden takaamiseksi, mikä on 
keskeinen asia niiden tehokkuuden kannalta. Tässä tiedonannossa ehdotetaan sen vuoksi 
asianosaisten kuulemista ennen sopimuksen tekemistä, sitovaa muotoa, määrällisiä ja 
vaiheittaisia tavoitteita, tulosten seurantaa sekä sopimuksen ja saavutettujen tulosten 
julkaisemista. Näiden perusteiden avulla pitäisi olla mahdollista välttää ainoastaan 
epämääräisten tavoitteiden asettaminen, avoimuuden puute ja mahdollinen 
"vapaamatkustajien" aiheuttama kilpailun vääristyminen. 
Jäsenvaltioille osoitetaan suositus selkeiden kehysten muodostamiseksi ympäristösopimusten 
käytölle yhteisön direktiivien täytäntöönpanon välineenä. 
I. Johdanto 
1. Komissio on puoltanut politiikan välineistön laajentamista vuonna 1992 
valmistuneen viidennen ympäristöpolitiikan toimintaohjelman1 laatimisesta lähtien 
ympäristöpolitiikan tehokkuuden lisäämiseksi. Syynä tähän uuteen suuntaukseen on, 
että yhteisön toimittua yli kaksikymmentä vuotta ympäristön alalla, 
lainsäädännöllinen peruskehys on valmiina. Pelkästään lainsäädännöllisillä toimilla ei 
kuitenkaan voida saada aikaan niitä huomattavia muutoksia tämänhetkisissä 
suuntauksissa ja toimissa, jotka ovat välttämättömiä kestävän kehityksen 
edistämisessä. 
Viidennessä toimintaohjelmassa ehdotetaan siten uusia yhteistoimia teollisuuden 
kanssa: 
"Kun aikaisemmat ympäristösopimukset olivat usein luonteeltaan ohjailevia 
ja niiden painopiste oli "ei saa" -lähestymistavassa, uudessa suunnitelmassa 
suuntaudutaan enemmän kohti "työskennellään yhdessä" -lähestymistapaa. 
Tämä heijastaa sitä teollisuuden ja liike-elämän piirissä kasvavaa käsitystä, 
että teollisuus ei ole ainoastaan merkittävä osa (ympäristö) ongelmaa, vaan 
myös osa ratkaisua. Uudella lähestymistavalla pyritään erityisesti 
vahvistamaan keskustelua teollisuuden kanssa ja kannustamaan soveltuvissa 
tapauksissa vapaaehtoisia sopimuksia ja muita itsesääntelyn muotoja. " 
2. Neuvosto on avoimesti tunnustanut tarpeen laajentaa välineistöä ja ottaa kaikki 
yhteiskunnan tasot mukaan yhteisen vastuun hengessä . Välineistön laajentaminen on 
kuitenkin osoittautunut kuviteltua vaikeammaksi. Kun viidettä toimintaohjelmaa 
uudistettiin, komissio ehdotti tätä kysymystä yhdeksi viidestä tärkeimmästä 
painopistealueesta. Tässä tarkoituksessa olisi kiinnitettävä erityistä huomiota 
ympäristömaksuihin, verotusjärjestelmän muutoksen kannustamiseen, ympäristön 
vastuukysymyksiin ja vapaaehtoisiin sopimuksiin. Komission yksiköt laativat tällä 
hetkellä luonnosta tiedonannoksi jäsenvaltioiden ympäristöveroista, jolla pyritään 
helpottamaan tällaisten verojen käyttöönottoa jäsenvaltioissa selkeyttämällä näiden 
toimenpiteiden käyttöön liittyviä mahdollisuuksia ja esteitä. Komissio aikoo myös 
edistää yleistä keskustelua ympäristölainsäädännön täytäntöönpanosta ja 
voimaansaattamisesta parlamentille ja neuvostolle annettavalla tiedonannolla. 
3. Luottamalla enemmän markkinoihin perustuviin välineisiin ja sellaisiin välineisiin, 
jotka ovat paremmin sopeutuneita markkinoiden toimintaperiaatteisiin, edistetään 
taloudellisten toimijoiden ohjaamista oikeaan suuntaan ja voidaan tällä tavoin 
myötävaikuttaa sääntelyn poistamiseen ja hallinnon osuuden vähentämiseen . 
1 COM (92) 23 3.4.1992, 31 kohta. 
2 Neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien 
päätöslauselma 93/C/138/0, 1.2.1993, EYVLN:oC 138, 17.5.1993, s. 1. 
Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi Euroopan yhteisön ympäristöä ja 
kestävää kehitystä koskevan poliittisen toimintaohjelman "Kohti kestävää kehitystä" 
tarkistuksesta, EYVLN.o C 140, 11.5.1996, s. 5. 
4 Komission tiedonanto taloudellisesta kasvusta ja ympäristöstä, COM(94) 465, 3.11.1994. 
Teollisuuden kanssa tehdyillä sopimuksilla, erityisesti jos ne on tehty yhteisön tasolla, 
voidaan vähentää sääntelyn tarvetta, kun teollisuus ottaa käyttöön tehokkaita 
toimenpiteitä ennen lainsäädännön laatimista. Ne voivat olla myös 
kustannustehokkaita välineitä yhteisön direktiiveissä esitettyjen lainsäädännöllisten 
tavoitteiden täytäntöönpanossa. Sopimukset voivat myös edesauttaa lainsäädännön 
yksityiskohtaisuuden tason alentamisessa. Sopimusten soveltuvuus näissä erilaisissa 
olosuhteissa on arvioitava tapauskohtaisesti. 
Teollisuuden kanssa tehtäviä sopimuksia on ollut käytössä käytännöllisesti katsoen 
kaikissa jäsenvaltioissa, sopimusten käytön laajuus ja niiden muoto vaihtelevat 
kuitenkin suuresti. 
n. Tiedonannon sisältö ja tavoitteet 
4. Tässä tiedonannossa keskitytään ympäristösopimusten käyttöön yhteisön 
ympäristöpolitiikan täytäntöönpanon välineenä. Tässä tiedonannossa 
ympäristösopimukset edustavat teollisuuden ja viranomaisten välisiä sopimuksia 
ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Tällaiset ympäristösopimukset voivat olla 
oikeudellisesti sitovia ja niihin voi sisältyä velvoitteita sopimuspuolille. Ne voivat olla 
myös teollisuuden tekemiä ja viranomaisten tunnustamia yksipuolisia sitoumuksia. 
Jäsenvaltioissa tällä hetkellä vallitsevaan tilanteeseen perustuen tässä tiedonannossa: 
kehitetään ympäristösopimusten tehokasta käyttöä koskevia suuntaviivoja, 
määritellään edellytykset, joiden mukaisesti tällaisia sopimuksia voidaan 
käyttää yhteisön direktiivien tiettyjen säännösten täytäntöönpanossa, 
varmistetaan, miten ympäristösopimuksia voidaan käyttää yhteisön tasolla. 
5. Tämän tiedonannon yleisenä tarkoituksena on edistää ja helpottaa tehokkaiden ja 
hyväksyttävien ympäristösopimusten käyttöä. Tämä aloite olisi selkeästi nähtävä 
osana vapaaehtoisia lähestymistapoja koskevaa laajempaa politiikkaa, jonka 
periaatteet, perustelut ja tavoitteet on tuotu julki viidennessä toimintaohjelmassa. 
Ympäristösopimukset ovat osa politiikan välineistöä, jolla myötävaikutetaan 
kestävään kehitykseen (katso III luku). 
Lisäksi sopimukset on suunniteltava huolellisesti, jotta niiden tehokkuus ympäristön 
kannalta sekä kustannustehokkuus, eli yhdellä sanalla sanottuna niiden onnistuminen, 
voidaan varmistaa. Tässä suhteessa tärkeimmät tekijät ovat määrällisten tavoitteiden 
asettaminen, vaiheittainen lähestymistapa, johon kuuluu välitavoitteita, sopimuksen 
julkaiseminen, tulosten seuranta ja niistä laadittava kertomus. Tässä tiedonannossa 
määritellään kehys merkittävimmille tehokkuuteen ja uskottavuuteen liittyville 
kysymyksille (katso IV luku). Näitä perusteita noudattamalla olisi voitava estää eri 
muotojen ja lähestymistapojen sekava käyttö, joka voi olla esteenä sisämarkkinoiden 
kitkattomalle toiminnalle. 
Tiedonannon kolmantena tavoitteena on yhteisön direktiivien tiettyjen säännösten 
täytäntöönpanoon (katso luku V) liittyviä ympäristösopimuksia koskevien 
erityiskysymysten selkeyttäminen ja sopimusten käyttö Euroopan tasolla (katso VI 
luku). 
6. Lainsäädäntö on edelleen yhteisön ympäristöpolitiikan välttämätön selkäranka, mutta 
sitä on täydennettävä markkinoihin perustuvilla välineillä ja vapaaehtoisilla 
lähestymistavoilla. Tässä suhteessa ympäristösopimukset ovat pikemminkin 
täytäntöönpanon työväline kuin keino purkaa sääntelyä. Komissio pyrkii 
yksinkertaistamaan yhteisön lainsäädäntöä ja parantamaan sen laatua. 
Tämänsuuntaisia pyrkimyksiä edustaa itsenäisten asiantuntijoiden ryhmän kertomus 
lainsäädännön ja hallinnon yksinkertaistamisesta5. Komissio on esitellyt 
yksinkertaistamista koskevan lähestymistapansa kertomuksessaan "Parempaa 
lainvalmistelua" vuonna 1995 pidetylle Madridin Eurooppa-neuvostolle ja 
välikertomuksessaan toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden soveltamisesta7 
kesäkuussa 1996 pidetylle Firenzen Eurooppa-neuvostolle. 
m. Yleisiä huomioita ympäristösopimuksista politiikan työvälineenä 
Hyödyt ja kriittiset kysymykset 
Ympäristöpoliittisia sopimuksia ja niiden käyttöä koskeva kasvava kiinnostus 
perustuu siihen huomioon, että kestävä kehitys vaatii kyseessä olevilta 
teollisuussektoreilta toimintaa eikä ainoastaan reagointia. Vapaaehtoisten 
toimenpiteiden mahdollisia hyötyjä hahmotellaan jäljempänä. 
Teollisuuden aktiivisen lähestymistavan edistäminen,... 
7. Lainsäädännöllisessä lähestymistavassa teollisuus otetaan mukaan varsin myöhäisessä 
vaiheessa, enemmän tai vähemmän virallisiin kuulemistilaisuuksiin. Tämä johtaa 
todennäköisesti pikemminkin puolustuskannalla olevaan asenteeseen kuin avoimeen 
ja aktiiviseen suhtautumiseen asiaan. Tämän puolustusasenteen ylitsepääsemisessä 
auttavat keskustelut ja neuvottelut siitä, "mitä" tiettyjen päämäärien saavuttamiseksi 
tehdään ja "miten" se tehdään. Lisäksi, neuvotteluprosessi sellaisenaan, huolimatta 
itse sopimuksesta, voi johtaa yhteisymmärrykseen ympäristöongelmista ja 
molemminpuolisista velvollisuuksista. Tällainen yhteisymmärrys on jo sinällään etu, 
joka auttaa muokkaamaan järkevää ympäristöpolitiikkaa, ja jota ei tulisi aliarvioida. 
Tämä merkitsee myös sitä, että sopimukset olisi nähtävä pikemminkin viranomaisten 
ja teollisuuden kumppanuuden jatkeena, kuin ainoastaan sen tuloksena. 
... kustannustehokkuus,... 
8. Ympäristösopimuksista saatava tärkeä hyöty on se, että ne jättävät teollisuudelle 
suuremman vapauden päättää yrityksen tai sektorin tasolla siitä, miten 
ympäristötavoitteet saavutetaan, kuin lainsäädäntö, jossa kuvaillaan tai edellytetään 
5 KOM (95) 228 ja SEK (95) 2121 lopullinen. 
6 CSE (95) 580. 
7 CSE (96) 2 final. 
esimerkiksi tietyn teknologian käyttöä. Tämä antaa teollisuudelle vapauden etsiä 
kustannustehokkaita ratkaisuja, jotka on mukautettu sen erityistilanteeseen, ottaen 
huomioon esimerkiksi aikaisemmat investoinnit. Mikäli yritykset osallistuvat 
ympäristösopimuksiin, lupaviranomaiset voivat myöntää yleisempiä ja tavoitteisiin 
vähemmän perustuvia lupia, jättäen yritykselle liikkumavaran tehokkaimman tavan 
löytämiseksi tavoitteiden saavuttamiseen. Lisäksi, yrityksen ei ehkä tarvitse hakea 
lupaa jokaista prosessissa tapahtuvaa muutosta varten. Joustavuus edistää myös luovia 
ratkaisuja ja teknisiä innovaatioita, jotka voivat alentaa noudattamisesta aiheutuvia 
kustannuksia ja lisäksi tuoda mukanaan kylkiäisenä innovatiivisista ja kilpailullisia 
etuja sisältävistä ratkaisuista aiheutuvia hyötyjä. Kun teollisuus sitoutuu vastuuseensa, 
noudattaa se yleensä myös paremmin asianmukaisesti julkaistua ja valvottua 
sopimusta. Mikäli viranomaiset kantavat vastuunsa, niillä on käytössään parempia 
tietoja ja parempaa ymmärtämystä mahdollisista ongelmista, mikä lopulta alentaa 
voimaansaattamisen kustannuksia tekemällä sen tehokkaammaksi. 
.... ja tulosten saavuttaminen nopeammin ... 
9. Lainsäädäntöä ja sopimuksia ei saada aikaan yhdessä yössä. Kuitenkin erityisesti 
sellaisissa tilanteissa, joissa saavutettaviksi tarkoitetut tavoitteet koskevat ainoastaan 
rajallista määrää yrityksiä, sopimusten tekeminen voi olla huomattavasti nopeampaa 
kuin lainsäädännön hyväksyminen, mikä tarkoittaa, että teollisuutta velvoittavat 
ympäristövaatimukset ovat voimassa suhteellisen nopeasti. Mitä tulee tavoitteiden 
asettamiseen yhteisön tasolla, yhteisön ja kansallisella tasolla lainsäätäjien osuus 
kestää varsin kauan. Keskimääräinen aika esimerkiksi ympäristödirektiivistä tehdyn 
ehdotuksen ja sen hyväksymisen välillä on reilusti yli kaksi vuotta, toiset kaksi vuotta 
taas vie tavallisesti se, kun jäsenvaltiot saattavat direktiivin osaksi kansallista 
lainsäädäntöään. Kun direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, mikä 
varsin usein tapahtuu myöhässä, se on silti pantava täytäntöön ja sitä on sovellettava. 
Tämän takia sopimukset voivat olla nopeampia ja siten mahdollisesti tehokkaampia 
toimintamuotoja, jopa silloin, kun sopimusneuvotteluihin ja sopimuksen tekemiseen 
menee enemmän kuin pari kuukautta. 
... unohtamatta kuitenkaan tiettyjä riskejä. 
10. Kaikki sopimukset eivät kuitenkaan ole aikaisemmin olleet onnistuneita. Tietyt 
kysymykset näyttävät olevan ratkaisevia, jotta ympäristösopimuksia voidaan pitää 
uskottavina politiikan työvälineinä. 
Ensinnäkin, tällaisten sopimusten neuvotteluissa on oltava ennakkoehtona 
viranomaisten selkeä sitoutuminen ja vakaa päätös pyrkiä hyvin määriteltyihin 
ympäristötavoitteisiin. Avoimet neuvottelut tai keskustelut yleisistä sitoumuksista 
eivät voi johtaa merkittäviin toimiin ja niitä pidetään yleisesti tehokkaiden 
toimenpiteiden lykkäämisenä. Tilannetta helpottaa varmasti yleisten tavoitteiden 
asettaminen lainsäädännön kautta. Se mahdollistaa asianosaisten, erityisesti 
teollisuuden ja kiinnostuneiden kansalaisten, osallistumisen tavoitteiden asettamiseen 
perustuslailla tai muulla lainsäädännöllä säädettyjen menettelyjen kautta. Tällainen 
osallistuminen lisää tavoitteiden oikeudenmukaisuutta ja varmistaa myös sen, että 
tavoitteiden tasoa ei lasketa neuvottelujen aikana. Yleisemmin ajateltuna avoimuus ja 
yleisölle tiedottaminen tavoitteista ovat takuu siitä, että kyseessä ei ole vain sopimus, 
joka ei ole paljon muuta kuin "tavanomaista toimintaa" ja joka ei vastaa yleisiä 
odotuksia. 
11. Toinen ratkaiseva kysymys on mahdollisuus saattaa sopimus voimaan oikeusteitse. 
Voimaansaattamismekanismien ja seuraamusten puuttuminen nähdään siten, että 
noudattamatta jättäminen on tehty houkuttelevaksi. Sitovat sopimukset voidaan 
kuitenkin saattaa voimaan oikeudellisin keinoin ja niihin voi sisältyä seuraamuksia, 
kuten sakkoja ja muita rangaistuksia. Tiettyihin aikaisempiin pettymyksiä 
aiheuttaneisiin kokemuksiin perustuen jäsenvaltiot ovat viime aikoina itse asiassa 
siirtyneet epävirallisesta lähestymistavasta virallisempaan. Mutta myös tämän 
tiedonannon suuntaviivojen mukaan suunniteltuihin yksipuolisiin sitoumuksiin 
sisältyisi useita uskottavia lisämekanismeja, kansalaisten painostuksesta säännösten 
pikaiseen käyttöönottoon, jotta noudattamatta jättämistä ei rohkaistaisi. Avoimesti 
tehtyjen ja avoimesti toimivien sopimusten avulla voidaan antaa kansalaisille 
mahdollisuuksia tutkia tarkoin toimenpiteiden toteuttamista ja harjoittaa tehokasta 
painostusta. Nämä mahdollisuudet ovat korvauksena siitä tosiasiasta, että yksittäiset 
kansalaiset eivät voi kaikissa tapauksissa saattaa ympäristösopimuksia voimaan 
hallinnollisten tai oikeudellisten tarkistusten avulla. 
12. Lopuksi, koska ympäristösopimukset sitovat ainoastaan niitä, jotka ovat sitoutuneet 
niihin, yksipuolista etua voivat saada ne, jotka eivät liity sopimukseen. Näiden 
"vapaamatkustajien" ei tarvitse jakaa kilpailijoiden maksamia kustannuksia: "hyvien" 
työ hyödyttää pääasiassa "pahoja". Sopimuspuolet voivat kuitenkin yleisesti arvioida 
vapaamatkustajista aiheutuvat riskit, koska neuvotteluissa selviää, ketkä voisivat 
hyötyä poissa pysyttelemisellä. Tietyissä tapauksissa yksin lainsäädännön uhka voi 
ehkäistä vapaamatkustamista. Jäsenvaltioiden käytännöt osoittavat, että 
"vapaamatkustajien" mahdollisesti saamat hyödyt eivät ole esteenä sopimusten 
tekemiselle. 
Olisi kuitenkin huomattava, että vapaamatkustamisen riski kasvaa sopimuksessa 
edellytettyjen torjuntakustannusten myötä. Sen vuoksi sääntelytoimenpiteet ovat 
tarkoituksenmukaisempi silloin, kun "vapaamatkustajien" voitot olisivat niin suuria, 
että sopimuksen noudattaminen vaarantuu tai että kilpailu vääristyy. Useampien 
välineiden käyttöä, joihin sisältyy tiettyjä etuja sopimuksen tekeville, voidaan myös 
harkita sopimukseen osallistumisen kannustamiseksi ja vapaamatkustamisen 
ehkäisemiseksi. 
Ympäristösopimusten perusteet ja ominaispiirteet 
13. Politiikan tekijällä on käytössään joukko vaihtoehtoisia politiikan välineitä, jotka 
voidaan luokitella otsikoiden "sääntelevä", "markkinoihin perustuva" (esimerkiksi 
verot ja vaihdettavat päästöluvat), "vapaaehtoiset lähestymistavat", "taloudellinen 
tuki" (ympäristötuki) ja "markkinoiden edistäminen" (kuten tietojen jakaminen, 
koulutus) alle. Kaikilla näillä välineillä on erilaisia ominaisuuksia ympäristöllisen 
tehokkuuden, taloudellisen tehokkuuden tai täytäntöönpanon toteutettavuuden 
kannalta, jotka olisi otettava huomioon, kun valitaan politiikan välineitä 
ympäristöongelmien ratkaisemiseen kustannustehokkaalla tavalla. 
14. Ympäristösopimusten soveltuvuus ympäristöpolitiikan välineiksi riippuu suurelta osin 
niiden luonteesta ja siitä poliittisesta yhteydestä, jossa niitä käytetään. 
Todennäköisimmin tämän välineen kustannustehokas käyttö tehdään osaksi 
politiikkojen yhdistelmää, johon kuuluu esimerkiksi säänteleviä ja taloudellisia 
välineitä. Sopimusten avulla voidaan esimerkiksi täydentää lainsäädäntöä. Niitä 
voidaan myös käyttää täydentämään väliaikaisesti ympäristöveroja, alentamaan 
siirtymäkustannuksia siirryttäessä puhtaampiin tuotantotapoihin (esimerkiksi 
työpaikkojen menetys runsaasti saastuttavilla sektoreilla, joilla ulkomainen kilpailu on 
kovaa, vaikka puhtaammille aloille ei kuitenkaan synny vastaavaa määrää 
työpaikkoja). Aloilla, joilla vero aiheuttaisi korkeampia makroekonomisia 
siirtymäkustannuksia runsaamman saastuttamisen ja kovan ulkomaisen kilpailun 
takia, sopimuksen sopimuspuolet voidaan vapauttaa kyseisestä verosta edellyttäen, 
että yhteisön kilpailu-ja sisämarkkinasääntöjä noudatetaan. 
15. Yhtenä soveltamisalana on sopimusten käyttö laajojen, pitkän aikavälin tavoitteiden 
toteuttamisessa, jotka voidaan sopivimmin saavuttaa siirtymällä yhdennettyyn 
ympäristöhallintoon ja yhdennettyihin tuotanto-ohjelmiin yhdellä tai useammalla 
teollisuuden alalla. Näissä tapauksissa on riittävästi mahdollisuuksia 
kustannustehokkaille, luoville ratkaisuille, joita ei voitaisi helposti saavuttaa yleisellä 
ja abstraktilla lainsäädännöllä. 
Tällaiset tavoitteet liittyvät esimerkiksi seuraaviin: 
päästötavoitteet (esimerkiksi C02, S02, NOx, haihtuvat orgaaniset hiilivedyt), 
ympäristön laatutavoitteet, esimerkiksi meluntorjunnan, vesiensuojelun tai 
ilmanlaadun aloilla, 
jätteen määrän vähentämiseen, jätteen hyödyntämiseen tai kierrättämiseen 
liittyvät tavoitteet, 
tiettyjen aineiden määrän vähentäminen tai niiden käytöstä poistaminen, 
energiatehokkuus, 
tietojen kerääminen (muun muassa päästöinventointeja varten). 
16. Tiettyjä selviä perusteita voidaan soveltaa mahdollisesti onnistuviin sopimuksiin ja ne 
voivat auttaa tunnistamaan tällaisten sopimusten edellytyksiä, yleisiä muotoja ja 
ominaispiirteitä. 
Ensimmäiseksi, neuvotteluilla on onnistumisen mahdollisuuksia, mikäli 
sopimuspuolten määrä on rajallinen, jolloin torjuntatoimien kohdentamisen 
sopimisesta aiheutuvat kustannukset pienenevät. 
Toiseksi, sopimusten on katettava kyseinen ala riittävästi, koska ainoastaan siten 
voidaan asettaa kunnianhimoisia kokonaistavoitteita. Tämä on toinen syy sille, että 
sopimukset ovat erityisen soveltuvia, kun muutamat osanottajat valvovat suurinta 
osaa sopimukseen kuuluvista kysymyksistä. Mikäli yritysten yhteenliittymillä on 
mahdollisuus huolehtia neuvotteluista lukuisten yritysten puolesta siten, että myös itse 
yritykset liittyvät sopimukseen, osanottajien määrä ei ole niin merkittävä. Tässä 
tapauksessa kuitenkin sellaisten pienten ja keskisuurten yritysten, jotka eivät ole 
yritysten yhteenliittymien jäseniä, näkökohdat olisi otettava huomioon. 
Lisäksi viranomaisten on pystyttävä määrittelemään selkeästi asemansa tavoitteiden 
osalta voidakseen varmistaa, että sopimuksista saadaan lisäarvoa nykyisten politiikan 
välineiden mukaiseen "tavanomaiseen toimintaan" verrattuna. Tämä merkitsee usein 
teknisten torjuntamahdollisuuksien ja kustannusten ennakkoarviointia sekä ennustetta 
toimenpiteistä, jotka tehdään ilman, että kansalaiset puuttuvat asiaan 
("perustoimenpiteet"). 
Neljänneksi, kansalaisten tietoisuus ratkaistavina olevista ongelmista kannustaa 
molempia osapuolia toimintaan ja edistää sopimuksen noudattamista. 
Lopuksi, kuluttajien käyttäytyminen on otettava huomioon. Koska 
ympäristösopimuksilla ei voida suoranaisesti vaikuttaa kuluttajien käyttäytymiseen, 
olisi vältettävä sitoumusten määrittelyä siten, että noudattaminen riippuu suurelta 
osalta kysynnän kehittymisestä. Samaan aikaan viranomaisten on kannustettava 
kuluttajia tavalla, joka ei aiheuta syrjintää, perustamaan valintansa 
ympäristötekijöihin. 
IV. Ympäristösopimusten käyttöä koskevia yleisiä suuntaviivoja 
17. Seuraavat vaatimukset olisi nähtävä suuntaviivoina, jotka on otettava huomioon 
suunniteltaessa, tehtäessä ja toteutettaessa sopimusta kansallisella tai paikallisella 
tasolla yhteisön direktiivin soveltamiseksi tai riippumatta yhteisön lainsäädännöstä. 
Niillä pyritään varmistamaan tehokkuutta, uskottavuutta ja avoimuutta. Tällä alalla 
suuntaviivojen ei kuitenkaan pitäisi olla liian yksityiskohtaisia tai tiukkoja, jotta 
jätetään tilaa toimenpiteille erityisolosuhteisiin sopeutumista varten ja riittävälle 
joustavuudelle, jotta tämän politiikan työvälineen tehokkuuden mahdollisuuksia 
voidaan hyödyntää. 
Neuvottelut 
18. Ennen sopimuksen tekemistä asiasta kiinnostuneille tahoille olisi annettava 
mahdollisuus tehdä huomioita luonnoksesta. Sopimusneuvotteluihin varsinaisesti 
osallistuvien lisäksi kaikille asianosaisille yritysten yhteenliittymille ja yrityksille, 
ympäristöjärjestöille, paikallisille tai muille viranomaisille olisi siten tiedotettava 
asianmukaisesti asiasta ja huomautukset olisi otettava huomioon lopullisissa 
neuvotteluissa ja pantaessa sopimusta täytäntöön. 
Kirjallinen muoto 
19. Vaikka kirjallisessa muodossa olevien sopimusten käyttö on vielä rajallista, 
sopimuksia laajasti käyttävien jäsenvaltioiden kokemuksista voidaan päätellä, että 
sopimusten oikeudellinen asema on tärkeä tekijä niiden menestyksen kannalta. 
Kirjalliset sopimukset ovat hyvin tunnettuja ja yleisesti hyväksyttyjä oikeudellisia 
välineitä. Sopimukset sitovat molempia sopimuspuolia ja muodostavat selkeän 
kehyksen, johon voi kuulua noudattamatta jättämisestä aiheutuvia seuraamuksia ja 
sopimukset voidaan panna täytäntöön oikeuden päätöksellä. Sitovat sopimukset 
10 
turvaavat yleensä paremmin ympäristötavoitteiden saavuttamisen. Tämä 
sopimustyyppi on sopivin yhteisön direktiivien tiettyjen säännösten täytäntöönpanoon 
ympäristösopimuksilla (katso V luku). 
Olennaiset sopimusvelvoitteet koskevat yleensä teollisuutta, koska sopimusten 
tavoitteena on ohjata teollisuuden ympäristösuorituksia. Sopimuksiin liittyy kuitenkin 
myös useita merkittäviä tehtäviä myös viranomaisille. Usein voi olla sopivaa 
velvoittaa yleiset viranomaiset esimerkiksi perustamaan tilastollisia tietokantoja, 
helpottamaan tietojen vaihtoa, yhteensovittamaan tutkimusta tai kertomusten 
laatimista tai järjestämään ennakkokuulemisia, mikäli on epäilyksiä siitä, ettei 
sopimusta noudateta. 
Usein vallitsee epäsuorasti ymmärrys siitä, että säädösehdotuksia ei tehdä niin kauan 
kuin sopimus toimii tyydyttävällä tavalla. Itse asiassa silloin, kun teollisuus voi olla 
varmaa saavutettavista tavoitteistaja suoritettavista toimenpiteistä, se voi allekirjoittaa 
kunnianhimoisia ympäristötavoitteita. Tällaisen varmuuden saavuttamiseksi voitaisiin 
todeta suoraan, että hallinnollisia määräyksiä ei hyväksytä voimassaolevan 
sopimuksen alueella (esimerkiksi Alankomaiden asetus ympäristösopimuksista). 
Kuitenkin useimmissa tapauksissa tällaista virallista sitoumusta ei tarvita, koska 
sopimuksen tekevä viranomainen toimisi itseään vastaan, mikäli se ryhtyisi 
säänteleviin toimenpiteisiin, vaikka sopimus on osoittautunut tehokkaaksi. 
Määrälliset tavoitteet 
20. Tiettyjen aikaisempien sopimusten heikkous ja huono maine johtuvat osaksi 
määrällisten tavoitteiden puutteesta, jättäen mahdollisuuden käsitykselle, että 
sopimuksia käytettiin tehokkaiden toimien välttämiseen tai lykkäämiseen. Tavoitteet 
täytyy määritellä lukuina toisin kuin parhaita pyrkimyksiä koskevissa lausekkeissa, eli 
ne täytyy ilmoittaa joko ehdottomina lukuina (esimerkiksi suurimpina mahdollisina 
päästömäärinä) tai prosentteina (esimerkiksi päästövähennyksinä, jotka on ilmaistu 
prosenttiosuutena päästöistä tiettynä aikana). Ehdottomien lukujen etuna on, että 
silloin on olemassa varmuus sektorin osuudesta yleisiin ympäristötavoitteisiin, kun 
taas suhteellisilla tavoitteilla vältetään riski, että ulkopuoliset tekijät, kuten kuluttajien 
käyttäytyminen, nostavat torjuntakustannuksia. 
Erityisesti olisi huolehdittava, että määrällinen ilmaisu on yksiselitteistä. Kun 
kuvaillaan esimerkiksi saavutettavaa vähennystä prosentteina, on tarkasteluvuoden 
lisäksi ilmoitettava myös, miten tavoitteen vertailuarvo on laskettu. 
Vaiheittainen lähestymistapa 
21. Välitavoitteita olisi asetettava. Jotta näin voidaan menetellä, on määriteltävä aikataulu 
ja vastaavasti tavoitteet on ilmaistava määrällisesti ("virstanpylväät"). Näiden 
virstanpylväiden avulla varmistetaan, että kaikilla sopimuspuolilla on selkeä kuva 
siitä, onko sopimus tehokas vai ei. Siten on mahdollista päättää jo aikaisessa 
vaiheessa, miten ilmeneviin vaikeuksiin reagoidaan. Sopimuspuolilla on myös 
mahdollisuus osoittaa, että sopimus on tehokas ja että välineen valinta oli oikea. 
11 
Näiden välitavoitteiden, jotka voivat olla myös ohjeellisia, avulla ei muodosteta uusia 
velvoitteita. Niillä ainoastaan kuvaillaan sellaisia vaiheita, jotka ovat välttämättömiä 
kokonaistavoitteen saavuttamiseksi tietyn ajan kuluessa. Olisi kuitenkin harkittava sen 
määrittelemistä, missä vaiheessa ja missä olosuhteissa viranomaiset aikovat laatia 
sopimusta täydentäviä tai korvaavia säädöksiä. 
Tulosten seuranta 
22. Tuloksia on seurattava. Sopimuksessa on määriteltävä, miten seuranta tapahtuu. On 
tärkeää varmistaa riittävässä määrin täydelliset, vertailukelpoiset ja puolueettomat 
tiedot, eli seuranta on järjestettävä niin^ että luotettavuudesta ja tarkkuudesta on 
riittävät vakuudet. Useissa tapauksissa soveltuvia seurantamenetelmiä on jo olemassa, 
joko yhteisön lainsäädännössä tai kansallisessa lainsäädännössä. Lisäksi 
vapaaehtoisesta ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmästä annettu asetus 
o 
(EMÄS) voi toimia mekanismina, jonka avulla yritykset voivat seurata omaa 
ympäristösuoritustaan. Euroopan ympäristökeskus voisi osallistua saavutettujen 
tulosten arviointiin ja todentamiseen yhteisön tasolla. 
Tiedottaminen kansalaisille, avoimuus 
23. Toinen syy sille, että tietyt sopimukset epäonnistuivat aikaisemmin, on tiedon puute 
niiden sisällöstä ja sitoumuksista. Sanonta "älä luota meihin, valvo meitä", viittaa 
näistä näkökohdista saatuun palautteeseen. Ensimmäinen askel avoimuuden 
saavuttamisessa on sopimuksen julkaiseminen kansallisessa virallisessa lehdessä tai 
muussa asiakirjassa, joka on yhtäläisesti kansalaisten ulottuvilla. Viranomaisten, 
mukaan lukien komissio, olisi harkittava rekisterin perustamista voimassa olevista 
sopimuksista, jotta kiinnostuneet henkilöt voisivat tutustua sopimusten aiheellisuuteen 
yleisesti. Tässä yhteydessä tietotekniikan käyttö voi osoittautua hyödylliseksi 
tarjottaessa kiinnostuneille osapuolille, myös kuluttajille, täydellisiä tietoja 
sopimusten sisällöstä ja täytäntöönpanosta. 
Sopimuspuolet laativat säännöllisesti kertomuksia tuloksista toimivaltaisille 
viranomaisille, jotta sopimus, tehdyt toimenpiteet ja saavutetut tulokset saavat 
asianmukaista julkisuutta. Kertomusten laatimisen olisi tapahduttava asteittaisten 
tavoitteiden mukaisesti. Niissä olisi vähintään kuvattava tehtyjä toimenpiteitä, 
seuraavaksi toteutettavia toimenpiteitä, tähän mennessä saavutettuja tuloksia ja 
annettava muu kuin tekninen selvitys siitä, miten ne on saavutettu. 
Ottaen huomioon, että avoimuus on ratkaisevan tärkeää vakuutettaessa kolmansille 
osapuolille, että vapaaehtoiset velvoitteet täytetään, sopimuksen sopimuspuolet 
voisivat pyydettäessä antaa asiaankuuluvia tietoja kansalaisille. Helpoin tapa 
varmistaa tiedonsaanti on, että sopimuksessa edellytetään, että yritykset soveltavat 
8 Neuvoston asetus (ETY) N:o 1836/93 teollisuusyritysten vapaaehtoisesta osallistumisesta 
yhteisön ympäristöasioiden hallinta-ja auditointijärjestelmään, EYVL N:o L 168, 10.7.1993, 
s.l. 
12 
viranomaisten tapaan direktiivin 90/313/ETY asiaan liittyviä artikloja tai vastaavia 
kansallisia määräyksiä, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. 
Näitä velvoitteita ei saa pitää vain lisärasitteina. Niiden avulla sopimuksen tehneet 
yritykset voivat myös luoda "vihreän" maineen täysin siinä merkityksessä, joka sillä 
työntekijöiden ja kuluttajien mielestä on. 
Tulosten riippumaton todentaminen 
24. Joissakin tapauksissa saattaa olla sopivaa perustaa komitea tai riippumaton toimielin, 
jonka tehtävänä on tulosten kerääminen, arviointi ja todentaminen. Tämä on erityisen 
tärkeää tapauksissa, joissa mittausmenetelmät vaihtelevat tai joissa liikesalaisuuksien 
paljastumista on vältettävä. Tämä riippuu hyvin paljon tapauksissa vallitsevista 
olosuhteista, erityisesti voimassa olevien standardien ja menetelmien osalta, joita olisi 
käytettävä todentamisen helpottamiseksi ja tarpeettomien kustannusten välttämiseksi. 
Lisätakuut 
25. Lisätakuuna sitovan sopimuksen toteuttamiselle sopimuksen sopimuspuolet voivat 
sopia rangaistusseuraamuksista, esimerkiksi sakoista ja rangaistuksista, mikäli 
sopimusta ei noudateta. 
Yksipuoliset sitoumukset voidaan muuttaa voimaansaatettaviksi velvoitteiksi silloin 
kun ne voidaan liittää lupamenettelyihin esimerkiksi teollisuusprosesseissa: uusien tai 
uudistettavien lupien lupaehtoihin voi sisältyä oleellisia osia sitoumuksesta. 
Julkisten viranomaisten määrätietoisuus säädösten tai verojen käyttöönotossa on 
noudattamisen kannalta toinen tärkeä eteenpäin vievä voima, mikäli sopimusten 
avulla ei saavuteta asetettuja tavoitteita. 
Yleiset määräykset 
26. Tiettyjä yleisiä kysymyksiä on käsiteltävä ympäristösopimuksissa. 
Ympäristösopimuksen sopimuspuolet on osoitettava selvästi. Silloin kun yritysten 
yhteenliittymät ovat mukana, olisi osoitettava, toimivatko ne jäsentensä puolesta vai 
omasta puolestaan. 
Sopimuksen aihe on määriteltävä. Tämä auttaa ymmärtämään paremmin sopimuksen 
viittauksia ja vastaamaan tulkintaa koskeviin kysymyksiin, joita voi nousta 
myöhemmässä vaiheessa. 
Tavoitteet on muutettava sopimuspuolten velvoitteiksi. Lyhyesti sanottuna on tehtävä 
selväksi, kuka tekee mitäkin tavoitteiden saavuttamiseksi. Esimerkiksi silloin, kun 
yritysten yhteenliittymät ovat sopimuksen sopimuspuolia, on välttämätöntä tehdä ero 
9 Neuvoston direktiivi 90/313/ETY ympäristöä koskevan tiedonsaannin vapaudesta, EYVL 
N:o L 158, 23.6.1990, 3 ja 5 artikla. 
13 
niiden omien velvoitteiden (esimerkiksi tietojen kokoaminen) ja niiden jäsenten 
velvoitteiden välillä. Teollisuuden aloja koskevissa sopimuksissa olisi myös 
suositeltavaa osoittaa yleisemmällä tavalla yksittäisten yritysten osuus. Tällä hetkellä 
useissa jäsenvaltioissa käytössä olevien yksipuolisten sitoumusten yhteydessä 
viranomaiset voivat osallistua sitoumukseen sitoutumalla toteuttamaan tiettyjä toimia, 
kuten tutkimuksen edistämiseen tai tulosten seurantaan ja todentamiseen liittyviä 
toimia. 
Sopimuksessa on määriteltävä tärkeimmät termit, erityisesti tekniset termit, ottaen 
huomioon voimassa olevat määritelmät asiaankuuluvassa lainsäädännössä. 
Koska ympäristösopimuksilla on yleistä mielenkiintoa ja ne ovat osa 
ympäristöpolitiikkaa, kolmansilla osapuolilla, mukaan lukien ne, jotka eivät ole 
yritysten yhteenliittymien tai yrittäjäjärjestöjen jäseniä, olisi oltava oikeus liittyä. 
Sopimusten ehdot ja menettelytavat olisi siten määriteltävä. Silloin kun 
erityistavoitteita on asetettu (yksikkökohtainen ympäristösuoritus), liittyminen ei 
vaikuta sopimuspuolten velvoitteisiin. Kuitenkin silloin, kun tavoitteet liittyvät koko 
teollisuuden alaan, voi olla välttämätöntä sopia uudelleen taakanjaosta. 
Ympäristösopimuksen kesto on määriteltävä. Sopimusten olisi päätyttävä silloin, kun 
kaikki tavoitteet on saavutettu. Mikäli näin ei tapahdu sovitun ajan kuluessa, 
sopimusta voidaan esimerkiksi jatkaa tai se voi päättyä yksipuolisesti sellaisen 
sopimuspuolen osalta, joka on noudattanut sopimuksen velvoitteita. 
Ympäristösopimusta olisi voitava muuttaa, jotta uudet havainnot, mukautuminen 
tekniseen kehitykseen tai muuttuneet markkinaolosuhteet (esimerkiksi kuluttajien 
antama etusija ympäristön kannalta kestäville tuotteille) voidaan ottaa huomioon. 
Sitovan sopimuksen yksipuolinen irtisanominen kumman tahansa sopimuspuolen 
toimesta on sallittava reaktiona sopimuksen noudattamatta jättämiseen. Olisi myös 
harkittava sitä, että teollisuuden olisi mahdollista peruuttaa sitoumuksensa, mikäli 
vastoin sopimuksen tekohetkellä vallinnutta yhteisymmärrystä on otettu käyttöön 
sääntelytoimenpiteitä tai veroja, jotka vaikuttavat suoraan sopimuskohteeseen. 
Kirjallisten sopimusten yhteydessä on harkittava vielä kahta näkökohtaa. Ottaen 
huomioon sen, että viranomaiset ovat sopimuksen sopimuspuolia ja riippuen 
jäsenvaltion oikeusjärjestelmästä, on välttämätöntä määritellä, kuuluuko sopimus 
yksityis- vai julkisoikeuden piiriin. Sopimuksen oikeudellisen luonteen mukaan 
määritellään muun muassa, mitä sopimusoikeuden säännöksiä ja vastuujärjestelmää 
sovelletaan sekä mikä on asiassa toimivaltainen tuomioistuin. Se ei kuitenkaan 
vaikuta sopimuksen yleiseen sisältöön tai sen sitovuuteen. Siten sopimuksen 
oikeudellinen luonne, mikä voi olla riippuvainen myös jäsenvaltioiden perinteistä, 
voidaan määritellä kansallisen oikeusjärjestelmän tai sopimuspuolen toimesta. Lisäksi 
olisi osoitettava asiassa toimivaltainen tuomioistuin tai tarvittaessa 
välitystuomioistuin, jonka ratkaistavaksi erimielisyydet jätetään. Sopimuksessa 
voidaan myös määrätä, että asia on käsiteltävä osapuolten kesken 
välimiesmenettelyssä ennen sen saattamista toimivaltaisen tuomioistuimen 
ratkaistavaksi. 
14 
Yhteisön perustamissopimuksen noudattaminen 
On tarpeetonta sanoa, että ympäristösopimuksissa on noudatettava kansallisten 
määräysten lisäksi Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja siitä johdetun 
lainsäädännön määräyksiä. Jotta perustamissopimuksessa määriteltyä kehystä voidaan 
kuvailla, tuodaan jäljempänä lyhyesti esiin sopimusten kannalta asiaankuuluvat 
määräykset ympäristön osalta. 
27. Ympäristösopimuksilla ei saa luoda esteitä sisämarkkinoiden kitkattomalle 
toiminnalle. Esimerkiksi tuotteisiin liittyvissä sopimuksissa voidaan antaa tavaroiden 
vapaata liikkumista koskevia määräyksiä ainoastaan, mikäli ne ovat perusteltuja 
ihmisten terveyden tai ympäristön kannalta ja mikäli ne eivät ole keino 
mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen. 
Sisämarkkinoihin kohdistuvien mahdollisten vaikutusten takia tuotteiden tekniset 
määräykset, jotka liittyvät esimerkiksi tuotteiden laatuun tai pakkauksiin, on 
toimitettava komissiolle ennakkokäsittelyä varten. Heinäkuusta 1995 lähtien tätä 
menettelyä on sovellettu myös sopimusluonnoksiin, joiden sopimuspuolena on 
viranomainen . Näin ollen jäsenvaltioiden on toimitettava tällaiset 
sopimusluonnokset komissiolle, joka puolestaan ilmoittaa niistä muille jäsenvaltioille. 
Sekä komissio että muut jäsenvaltiot voivat tehdä huomioita tai esittää 
yksityiskohtaisen lausuntonsa, mikäli niiden mielestä sopimusluonnos voi aiheuttaa 
esteitä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle sisämarkkina-alueella. 
28. Yritysten yhteistyövapautta on rajoitettu tehokkaan kilpailun ylläpidon vaatimuksella: 
käytännössä yritysten yhteistyövapautta rajoitetaan soveltamalla 
perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaa. 
Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa todetaan, että kaikki yritysten väliset 
sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, 
jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, ja joiden tarkoituksena tai 
tavoitteena voi olla kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen 
yhteismarkkinoilla, kielletään. 
Kuitenkin 85 artiklan 3 kohdassa tehdään poikkeus sellaisten rajoitusten osalta, jotka 
vaikuttavat tuotannon tai tuotteiden jakelun tehostamiseen taikka edistävät teknistä tai 
taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta 
hyödystä. Tällaisten rajoitusten on kuitenkin oltava välttämättömiä näiden 
tavoitteiden toteuttamiseksi, eikä niistä saa olla seurauksena, että yrityksille annetaan 
mahdollisuus poistaa kilpailua merkittävältä osalta kyseisiä tuotteita. 
10 Neuvoston direktiivi 83/189/ETY teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen 
toimittamisessa noudatettavasta menettelystä ja asetus (EYVL N:o L 109, 26.4.1983), 
sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston direktiivillä 88/182/ETY, EYVL N:o L 81, 
26.3.1988 ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 94/10/EY, EYVL N:o L 100, 
19.4.1994, s. 30. 
15 
Tutkiessaan yksittäisiä 85 artiklan 3 kohtaan liittyviä tapauksia komissio vertaa, 
soveltaessaan suhteellisuusperiaatetta, sopimuksesta aiheutuvia kilpailun rajoituksia 
sopimuksen avulla saavutettaviin ympäristötavoitteisiin. Käytännössä tähän liittyy 
toisaalta sen määritteleminen, ovatko rajoitukset välttämättömiä ympäristötavoitteiden 
saavuttamiselle ja toisaalta sen varmistaminen, että kuluttajille jää kohtuullinen osuus 
sopimuksen hyödyistä. Erityisesti ympäristönsuojelua voidaan pitää tekijänä, joka 
tehostaa tuotantoa tai tuotteiden jakelua sekä edistää teknistä ja taloudellista kehitystä. 
Voidakseen hyötyä 85 artiklan 3 kohdan nojalla myönnettävästä poikkeuksesta on 
sopimuspuolien ilmoitettava sopimuksesta kilpailusta vastaavalle komission 
pääosastolle11. Komissiolla on yksinomainen toimivalta 85 artiklan 3 kohdan 
soveltamisessa. Siten kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävässä valitustapauksessa 
viimeksimainittu ei voi tehdä analyysia 85 artiklan tähän kohtaan perustuen. 
Lopuksi, mikäli kansallisella lainsäädännöllä siirretään taloudellisen alueen 
toimivaltaa yksityiselle toimijalle, minkä seurauksena kilpailu rajoittuu tuntuvasti, on 
kyseessä kaksinkertainen perustamissopimuksen sopimusrikkomus (jäsenvaltio 
rikkoo Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 3 artiklan g kohtaa ja 5 artiklaa ja 
yritykset rikkovat 85 artiklaa ja/tai 86 artiklaa). Määräävän aseman kaikki 
väärinkäyttö kielletään 86 artiklassa. 
29. Jos sopimukseen kuuluu viranomaisten rahoitusosuuksia tai muita etuja, kuten 
vapautuksia veroista tai verotulojen uudelleenjakoa, on varmistettava, että 
perustamissopimuksen 92 artiklaa noudatetaan. Jotta laajempi valikoima taloudellisia 
toimenpiteitä otettaisiin huomioon, komissio on julkaissut ympäristönsuojelun 
valtiontukea koskevat uudet suuntaviivat, joissa määritellään, milloin valtiontuki on 
12 
kielletty ja milloin verovapautuksia voidaan myöntää . 
WTO:n sääntöjen noudattaminen 
30. On myöskin välttämätöntä varmistaa, että sopimukset ovat Maailman kauppajärjestön 
WTO:n tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen ja kaupan teknisiin esteisiin liittyvien 
sääntöjen mukaisia. Kaikkein tärkeintä on, että noudatetaan GATT-sopimuksen III 
artiklan kansallisen kohtelun periaatetta, jossa määrätään maahantuotujen ja 
kotimaassa tuotettujen tuotteiden samanlaisesta kohtelusta. Siksi on tärkeää varmistaa, 
että ulkomaisten tuottajien ehdot sopimukseen liittymiselle eivät ole huonompia kuin 
kotimaisen teollisuuden, mikäli sopimuksella on vaikutuksia kansainväliseen 
kauppaan. 
Lisäksi tuotteiden teknisten määräysten, olivatpa ne pakollisia "teknisiä määräyksiä" 
tai ainoastaan muita kuin pakollisia "standardeja", on oltava neuvotteluja ja syrjintää 
ohjaavien WTO:n kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen sääntöjen mukaisia. 
11 Perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan täytäntöönpanosta annetun asetuksen 17/62/ETY 4 
artikla, EYVLN:oL 13, 21.2.1962, s. 204. 
12 Yhteisön suuntaviivat ympäristönsuojelun valtiontuesta, EYVL N:o C 72, 10.3.1994, s. 3. 
16 
Tukia ja tasoitustoimenpiteitä koskevan sopimuksen määräykset, jotka on laadittu 
ehkäisemään muun muassa kotimaassa valmistettujen tuotteiden käyttöä suosivia 
tukia tai vientitukia, voivat myös olla olennaisia. 
V. Ympäristösopimukset yhteisön direktiivien täytäntöönpanossa 
31. EY:n perustamissopimuksessa ei määritellä, miten sellaisia direktiivejä pannaan 
täytäntöön, jotka ovat sitovia saavutettavien tulosten osalta mutta jotka jättävät 
kansallisten viranomaisten päätettäväksi täytäntöönpanoa koskevien muotojen ja 
menetelmien valinnan. Ainoastaan sosiaalipolitiikasta tehdyssä sopimuksessa 
viitataan yksiselitteisesti työmarkkinaosapuolten välisiin sopimuksiin keinona panna 
täytäntöön tällä alalla hyväksyttyjä direktiivejä13. Siinä määritellään myös 
yksiselitteisesti, että jäsenvaltioiden on pystyttävä minä tahansa ajankohtana 
takaamaan direktiivissä säädettyjen tulosten saavuttaminen. 
Direktiivien sitovasta luonteesta seuraa, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että ne 
saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä ja että niitä sovelletaan kokonaisuudessaan 
sekä aikataulun mukaisesti.Tässä tarkoituksessa on ehdottoman tärkeää, että 
kansallisissa laeissa asetetaan selkeät kehykset ja taataan siten oikeus- varmuus. Tämä 
ei välttämättä edellytä, että direktiivit saatetaan muodollisesti ja sananmukaisesti 
osaksi nimenomaista erityislainsäädäntöä; yleinen oikeudellinen sisältö voi direktiivin 
sisällöstä riippuen olla riittävä. Itse asiassa direktiivit "jättävät kansallisille 
viranomaisille mahdollisuuden valita muodot ja menetelmät". Kuitenkin silloin kun 
direktiiveissä annetaan kansalaisille oikeuksia tai asetetaan velvoitteita, esimerkiksi 
asettamalla yleisesti sovellettavia raja-arvoja ihmisten terveyden suojelemiseksi, on 
säädösten, joilla direktiivit saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, oltava sitovia ja 
ne on julkaistava asianmukaisesti. Ainoastaan tässä tapauksessa asianosaiset voivat 
varmistaa oikeuksiensa todellisen laajuuden ja vedota niihin tarvittaessa kansallisessa 
tuomioistuimessa . 
Lisäksi se tosiasia, että käytäntö on yhdenmukainen direktiivin antaman suojelun 
kanssa, ei oikeuta sitä, että direktiivin täytäntöönpano epäonnistuu kansallisessa 
oikeusjärjestyksessä . Jäsenvaltioiden on siten toteutettava sitovia toimenpiteitä 
eivätkä ne voi turvautua ainoastaan teollisuuden tekemien yksipuolisten sitoumusten 
tunnustamiseen. Yhteisön direktiivien tiettyjen säännösten täytäntöönpanossa sitovat 
sopimukset voivat olla riittävä väline. Esimerkiksi nestemäisten ravintoaineiden 
pakkauksista annetussa direktiivissä 85/339/ETY edellytetään, että jäsenvaltiot 
laativat ohjelmia tällaisten pakkausten painon ja tilavuuden vähentämiseksi . 
Ranskan viranomaiset ovat tehneet sopimuksia asianomaisten teollisuuspiirien kanssa 
13 Sopimus sosiaalipolitiikasta, EYVLN:o C 224, 31.8.1992, s. 127, 2 artikla 
14 Euroopan yhteisön tuomioistuimen yhdenmukainen oikeuskäytäntö, ensimmäisen kerran 
asiassa 29/84 Kok. 1985, s. 1661. 
15 Euroopan yhteisöjen tuomioistuin, asia 339/87, Kok. 1990, s. 851. 
16 Nestemäisten ravintoaineiden pakkauksista annettu direktiivi 85/339/ETY, EYVL L 176, 
6.7.1985, s. 18, joka on kumottu pakkauksista ja pakkausjätteistä annetulla Euroopan 
parlamentin ja neuvoston direktiivillä 94/62/ETY, EYVL L 365, 31.12.1994, s.10. 
17 
tällaisten vähennysohjelmien laatimiseksi. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on 
päättänyt, että periaatteessa näitä sopimuksia, joihin sisältyy viranomaisten toimia, 
voidaan pitää direktiivissä tarkoitettuina ohjelmina17. 
32. Siten, mikäli direktiiveissä annetaan kansalaisille oikeuksia tai asetetaan 
velvollisuuksia, ei ole yleensä mahdollista saattaa asianomaisia säännöksiä voimaan 
sopimuksilla. Jäsenvaltioiden ei ole mahdollista varmistaa, että näitä säännöksiä 
sovelletaan jokaiseen kansalaiseen ("vapaamatkustajat", uudet toimijat 
markkinoilla)18. 
Toisaalta, silloin kun direktiivin säännöksessä edellytetään yleisten ohjelmien 
laatimista tai yleisten päämäärien saavuttamista, asetettujen tavoitteiden 
saavuttaminen kokonaisuudessaan ei välttämättä edellytä säänteleviä toimia. Itse 
asiassa varsin monissa ympäristödirektiiveissä edellytetään, että jäsenvaltiot muun 
muassa laativat päästöjen vähennysohjelmia ja saavuttavat yleiset tavoitteet. Sitovat 
ympäristösopimukset olisivat soveltuva ja riittävä täytäntöönpanon väline tällaisten 
säännösten osalta. Ne sisältävät viranomaisten antamia sitoumuksia ja voivat siten olla 
jäsenvaltioille soveltuvia täytäntöönpanotoimia tällaisten yhteisön direktiivien 
velvoitteiden täyttämiseksi. 
33. Tietyissä tapauksissa yhteisön lainsäätäjä voi säätää, että jäsenvaltiot voivat valita 
tavoitteiden saavuttamisen keinoksi joko ympäristösopimukset tai kansallisen 
lainsäädännön. Esimerkiksi silloin, kun direktiivissä asetetaan raja-arvoja tiettyjen 
aineiden määriteltyjen päästövähennysten saavuttamiseksi, jäsenvaltioille voitaisiin 
sallia tavoitteiden saavuttaminen mieluummin sopimusten kautta kuin raja-arvojen 
avulla. Tätä voidaan soveltaa erityisesti silloin, kun jäsenvaltiot ovat tehneet 
sopimuksia ennen direktiivin hyväksymistä. Yhteisön lainsäätäjän olisi kuitenkin 
rajattava tämä mahdollisuus tarkoin määriteltyihin tilanteisiin ja edellytettävä tarkasti 
ilmoitettuja ja todennettavia olosuhteita oikeusvarmuuden ja yhteisön direktiivien 
tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi yhteisön alueella. 
34. Oikeusvarmuuden vaatimus merkitsee kuitenkin tavallisesti, että 
ympäristösopimusten käyttö yhdistetään direktiivin muodolliseen saattamiseen osaksi 
kansallista lainsäädäntöä. Voimaansaattamislainsäädännössä voidaan vapauttaa 
sopimuksen sopimuspuolet asiaankuuluvista säännöksistä, niin kauan kuin ne 
noudattavat sopimuksen ehtoja. Tällainen lainsäädännöllinen varmistusjärjestelmä 
muodostaa tehokkaan perustan "vapaamatkustamisen" hyötyjen estämiseksi ja takaa 
myös yhteisön lainsäädännön noudattamisen. Direktiivin säännösten täytäntöönpano 
edellyttää myös kansallista lainsäädäntöä, joten varmistavaa lainsäädäntöä voidaan 
hyväksyä helposti saatettaessa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä. 
17 Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 5.10.1994, asia 225/93, Kok. 1994, s. 4949. 
Tuomioistuin päätti kuitenkin, että sopimuksissa ei noudatettu direktiivin säännöksiä 
asiasisällön osalta, koska niihin ei sisältynyt määrällisiä tavoitteita eikä ohjelmien 
loppuunsaattamista koskevia aikatauluja. 
18 Ainoastaan silloin kun sopimukset julistetaan yleisesti sovellettaviksi (Tanska), tuntuu 
direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä tällaisella yleisesti sovellettavalla 
sopimuksella hyväksyttävältä. 
18 
35. Direktiivien yhteydessä käytettävän ympäristösopimusten soveltamisalan 
selkeyttämiseksi komissio luettelee direktiiviehdotuksissaan yksiselitteisesti 
soveltuvat säännökset. Tällaiset erityiset viittaukset sopimusten mahdolliseen 
käyttöön takaavat oikeusvarmuuden toteutumisen muotojen ja menetelmien suhteen. 
Tämä mahdollistaa sen, että yhteisön toimielimet voivat tarkastella 
ympäristösopimusten soveltuvuutta, erityisesti sisämarkkinoiden toiminnan osalta. 
36. Kun jäsenvaltiot käyttävät ympäristösopimuksia, niiden on varmistettava, että 
sopimukset ovat toiminnassa direktiivissä asetettujen aikarajojen mukaisesti. Tämä 
vuoksi ympäristösopimusta koskevat neuvottelut olisi saatava valmiiksi ennen kuin 
voimaansaattamiselle varattu aika on päättynyt, jotta mikäli sopimukseen ei päästä, 
lainsäädäntöä voidaan hyväksyä ajoissa. 
Jäsenvaltioiden on myös varmistettava ympäristösopimusten todellinen 
noudattaminen direktiivissä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Noudattamisen 
varmistamisen tehokkaana välineenä voisi olla esimerkiksi sopimuksen 
noudattaminen yksittäisten lupien myöntämisen edellytyksenä. 
Silloin kun on selvää, että sopimusta ei saada valmiiksi ajoissa, sopimuksen 
noudattamista ei voida varmistaa tai direktiivin noudattaminen vaarantuu 
"vapaamatkustajien" vuoksi, lainsäädännön hyväksyminen on välttämätöntä. Vaikka 
on totta, että näiden (poikkeuksellisten) epäonnistumisten yhteydessä voi esiintyä 
viiveitä sitovien toimenpiteiden käyttöönottamisessa ja toteuttamisessa, 
sopimusneuvotteluissa saatujen tietojen avulla voidaan laatia sopivaa lainsäädäntöä 
nopeasti ja sen poliittisen sisällön olisi oltava myönteisempi riittävän kannatuksen 
saavuttamiseksi näille toimenpiteille. Tällaisessa tapauksessa kuitenkin, oikeudellinen 
vastuu on jäsenvaltioilla, koska ne eivät ole noudattaneet yhteisön oikeutta. 
37. Kuten kaikkien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteydessä, joiden 
tarkoituksena on direktiivin täytäntöönpano, jäsenvaltioiden on ilmoitettava 
komissiolle tässä tarkoituksessa tehdyistä ympäristösopimuksista ja toimitettava 
kaikki muut asiaankuuluvat tiedot sen todentamiseksi, miten direktiivi on saatettu 
osaksi kansallista lainsäädäntöä sopimuksen avulla. Näin komissio voi tarkastella 
sopimusta ja täyttää velvollisuutensa perustamissopimuksen valvojana. Se myös lisää 
direktiivin täytäntöönpanemiseksi toteutettujen toimenpiteiden avoimuutta yhteisön 
alueella. 
38. Lopuksi olisi kuitenkin huomattava, että ympäristösopimusten käyttäminen 
direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteenä on, yhteisön lainsäätäjän niin salliessa, 
vaihtoehto eikä vaatimus.On jokaisen jäsenvaltion päätettävissä, olisiko 
ympäristösopimusta koskevat neuvottelut käynnistettävä vaiko ei. Tämä valinnan 
mahdollisuus vastaa jäsenvaltioiden velvollisuutta saavuttaa direktiivissä säädetyt 
tulokset. 
39. Yhteisön direktiivejä täytäntöönpaneviin ympäristösopimuksiin sovelletaan IV 
luvussa mainittuja suuntaviivoja sen ollessa selvää, että tässä tarkoituksessa 
ympäristösopimusten on oltava sitovia. Jotta jäsenvaltioille voitaisiin antaa selkeät ja 
tarkat ympäristösopimusten käyttöä koskevat puitteet, komissio yhdistää tähän 
19 
neuvostolle ja Euroopan parlamentille annettavaan tiedonantoon jäsenvaltioille 
osoitetun suosituksen. Tässä suosituksessa asetetaan suuntaviivat, kuten edellä 
olevissa luvuissa on selitetty. Ympäristösopimusten käytöstä saatujen kokemusten 
pohjalta komissio muuttaa suositusta tarvittaessa. 
VI. Ympäristösopimukset yhteisön tasolla 
40. Tähän päivään mennessä Euroopan tasolla on tehty varsin rajallinen määrä ei-sitovia 
sopimuksia, jotka ovat komission edistämiä tai tunnustamia yksipuolisia sitoumuksia. 
Neuvoston päätöslauselman johdosta komissio teki useita kloorifluorihiilivetyjen ja 
halonien vähentämistä koskevia suosituksia19 asiaankuuluville teollisuuden haaroille. 
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 155 artiklan mukaisesti komissio antoi 
myös pesu-ja puhdistusaineiden merkintöjä koskevan suosituksen20. 
41. Sellaisia sitovia sopimuksia ei ole kuitenkaan tehty, joissa Euroopan yhteisö olisi 
sopimuksen sopimuspuolena. Vaikka yhteisö komission edustamana tekeekin usein 
jäsenvaltioiden lakeihin perustuvia sopimuksia, tällaiset sopimukset tiukasti 
tulkittuina eivät ole politiikan toimenpiteitä tämän varsinaisessa merkityksessä. 
Perustamissopimuksessa nimenomaisesti mainitut sitovat politiikan välineet ovat 
asetukset, direktiivit ja päätökset. 
Tällä hetkellä komission on siten käytettävä ei-sitovia sopimuksia välineenä 
teollisuuden aktiivisemman toiminnan edistämisessä ja tehokkaiden ympäristötoimien 
kannustimena. Tällaisissa "sopimuksissa" voidaan käyttää jo aikaisemmin käytettyjä 
muotoja (komission tunnustama teollisuuden sitoumus) tai muissa ei-sitovan 
sopimuksen muodossa (esimerkiksi noottien vaihto, aiesopimukset, komission 
jäsenen läsnäollessa allekirjoitetut julistukset tai ei-sitovat sopimukset). Komissio 
harkitsee tapauskohtaisesti, voidaanko teollisuuden sitoumuksia käyttää tehokkaana 
ympäristötoimenpiteenä. 
42. Neljä päänäkökohtaa, joita on harkittava: ympäristösopimuksen tarkoituksenmukaiset 
ehdot yhteisön tasolla, mahdolliset soveltamisalat, institutionaaliset kehykset ja 
sopimusten muotoa ja sisältöä koskevat vaatimukset. 
Ensimmäiseksi on oleellista, että sopimuksen tekevien sopimuspuolten määrää 
voidaan helposti seurata tai että neuvottelut voidaan hoitaa yritysten yhteenliittymien 
kautta. Ainoastaan näissä olosuhteissa taloudelliset toimijat voivat neuvotella 
tehokkaasti ja pienillä kustannuksilla. Lisäksi voimakkaat yritysten yhteenliittymät 
voivat auttaa yritysten välisessä taakanjaossa. Tämä tehtävä on luultavasti vaikeampi 
yhteisön tasolla kuin kansallisella tasolla. Vielä tärkeämpi asia on, että 
19 Neuvoston päätöslauselma 88/C/285/01 (EYVL N:o C 285, 9.11.1988) ja komission 
suositukset aerosoliteollisuudelle, vaahtomuoviteollisuudelle sekä pakastusteollisuudelle 
(suositukset 89/349/ETY, 90/437/ETY ja 90/438/ETY, EYVL N.o L 144, 27.5.1989, s. 56, 
EYVL N:o L 227, 21.8.1990, s .26 ja s. 30). 
20 Suositus 89/542/ETY, EYVL N:o L 291, 10.10.1989, s. 55. 
20 
vapaamatkustajien mahdollinen riski ja siten välineen soveltuvuus voidaan arvioida 
nopeasti. 
43. Sopimusten käyttökelpoisuus yhteisön tasolla riippuu lisäksi siitä, miten onnistuneesti 
niiden avulla voidaan vaikuttaa ympäristökysymyksiin. Tämä johtuu siitä, että 
ympäristötoimenpiteistä sopimisessa ennen lainsäädäntöä ei ole lainkaan tai on vain 
vähän etua, jos lainsäädännölliset toimet osoittautuvat tarpeellisiksi yhteisön tasolla. 
Lisäksi tällaiset yhteisön toimet eivät estä jäsenvaltiota ottamasta käyttöön kansallisia 
toimenpiteitä samalla alalla. 
44. Toiseen näkökohtaan, mahdollisiin soveltamisaloihin, liittyviä asioita on jo käsitelty 
III luvussa. Sopimukset soveltuvat erityisen hyvin laajojen, pitkän aikavälin 
tavoitteiden toteuttamiseen tai taloudellisen välineen väliaikaiseksi täydennykseksi. 
Mahdollisia asioita, joita yhteisön tasolla voitaisiin käsitellä, ovat siten muun muassa 
henkilöautojen C02-päästöjen vähentäminen, sähkön tuotannon S02 ja NOx -
päästöjen vähentäminen sekä laitteiden, kuten televisioiden ja videonauhureiden 
stand-by -tilan energiahävikin pienentäminen. 
45. Institutionaalisten puitteiden osalta on tarpeellista, että ei-sitovat sopimukset 
perustuvat yhteisön toimielinten jo hyväksymiin tavoitteisiin, esimerkiksi viidenteen 
toimintaohjelmaan, parlamentin ja neuvoston antamiin päätöslauselmiin tai 
kansainvälisiin sopimuksiin. Institutionaalisen tasapainon säilyttäminen ei ole vain tae 
tulosten oikeudenmukaisuudesta vaan se tarjoaa myös teollisuudelle jatkuvuuden 
elementin. Kun neuvosto ja parlamentti ovat asettaneet selkeitä poliittisia tavoitteita, 
lainsäädännölliset lisätoimenpiteet samalla alalla osoittautuvat epätodennäköisiksi tai 
tarpeettomiksi. 
46. Lopuksi, yhteisön tason sopimuksen laatimiseen sovelletaan edellä IV luvussa 
mainittuja perusteita ja vaatimuksia. Ainoana poikkeuksena on luonnollisesti 
kirjallinen muoto. Komissio varmistaa, että Euroopan parlamentille ja neuvostolle 
laaditaan säännöllisesti kertomuksia sopimusten soveltamisesta ja teollisuuden 
toimenpiteiden tehokkuudesta, kuten tapahtuu useiden direktiivien osalta. Tällaiset 
kertomukset lisäävät avoimuutta ja mahdollistavat tarpeen mukaan ei-sitovan 
sopimuksen muuttamisen tai korvaamisen sitovilla toimilla. 
VH. Päätelmät 
47. Kuten liitteenä olevasta liitteestä voidaan huomata, teollisuuden kanssa tehtävien 
sopimusten käyttö ympäristöpolitiikan alalla on 1990-luvun alun jälkeen yleistynyt 
käytännöllisesti katsoen kaikissa jäsenvaltioissa. 
Teollisuuden kanssa tehtävillä ympäristösopimuksilla on tärkeä tehtävä osana sitä 
politiikan välineistöä, jotka komissio on koonnut viiden ympäristöpolitiikan 
toimintaohjelman hyväksymisen jälkeen. Ne voivat tarjota kustannustehokkaita 
ratkaisuja ympäristötavoitteiden toteuttamiseen ja saada aikaan tehokkaita 
toimenpiteitä ennen lainsäädännön voimaantuloa ja lainsäädännön täydennykseksi. 
Jotta ne olisivat tehokkaita, on tärkeää varmistaa niiden avoimuus ja luotettavuus. 
21 
Sitovat sopimukset turvaavat yleensä paremmin ympäristötavoitteiden saavuttamisen. 
Siksi ympäristösopimusten olisi oltava sitovia aina kun se on mahdollista ja 
asianmukaista. 
48. Näin ollen komissio tekee seuraavat päätelmät: 
ottaen huomioon tämän tiedonannon saaman vastaanoton, komissio harkitsee 
tapauskohtaisesti, ovatko ympäristösopimukset sopiva väline 
ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi, 
ympäristösopimusten tehokasta käyttöä koskevat vaatimukset on esitetty 
tiivistetyssä muodossa liitteenä olevassa muistilistassa. Ympäristösopimuksen 
tekoa harkitsevat viranomaiset voivat käyttää muistilistan, tietoja 
suuntaviivoina, 
jäsenvaltioiden tasolla tehtyjen ympäristösopimusten osalta komissio 
varmistaa perustamissopimuksen valvojana, että ne ovat 
perustamissopimuksen ja erityisesti sisämarkkina- ja kilpailusääntöjen 
mukaisia, 
jos yhteisön tason sääntelevät toimenpiteet osoittautuvat tarpeelliseksi, 
komissio harkitsee tarkkaan, voidaanko tietyt näihin lainsäädäntötoimiin 
sisältyvät säännökset täytäntöönpanna sitovilla ympäristösopimuksilla ja 
sisällyttää tarvittaessa tällaisia säännöksiä ehdotuksiinsa, 
Komissio osoittaa jäsenvaltioille suosituksen, jossa määritellään selkeät 
kehykset ympäristösopimusten käytölle yhteisön direktiivien tiettyjen 
säännösten täytäntöönpanossa. 
tunnustaessaan yhteisön tason ympäristösopimukset komissio varmistaa 
niiden avoimuuden ja uskottavuuden. Komissio edellyttää näin ollen 
määrällisiä tavoitteita, vaiheittaista lähestymistapaa, asianmukaista seurantaa 
ja kertomusten laatimista. Komissio julkaisee tällaiset sitoumukset ja laatii 
saavutettuja tuloksia koskevan kertomuksen neuvostolle ja Euroopan 
parlamentille. 
22 
Ympäristösopimusten muistilista 
Tämä muistilista pätee ympäristösopimuksiin kaikilla tasoilla. Osatekijät, kuten oikeudellinen 
luonne ja toimivaltainen tuomioistuin, ovat olennaisia ainoastaan kirjallisessa muodossa 
olevien sopimusten osalta. 
I. Perusteet välineen valinnalle 
1. Edut verrattuna lainsäädännöllisiin ja taloudellisiin toimenpiteisiin 
(tehokkuus ympäristön kannalta, kustannus-tehokkuus, toteuttamiskelpoisuus) 
2. Alan kattavuus, yritysten yhteenliittymien vahvuus 
3. Kansalaisten tietoisuus asiasta 
4. Lainsäätäjän aikaisempi osallistuminen tavoitteiden asettamiseen 
H. Sisältö 
1. Sopimuksen sopimuspuolet (yhteenliittymät ja/tai yksittäiset yritykset) 
2. Aihe 
3. Määritelmät 
4. Määrälliset tavoitteet 
5. Vaiheittainen lähestymistapa 
6. Velvoitteiden määrittely 
7. Tulosten seuranta 
8. Säännölliset kertomukset 
9. Tiedonsaanti 
10. Järjestelyt tulosten kokoamista/arviointia/todentamista varten 
11. Seuraamukset 
12. Kolmansien osapuolten liittyminen 
13. Sopimuksen kesto 
14. Sopimuksen tarkistaminen 
15. Sopimuksen päättyminen 
16. Sopimuksen oikeudellinen luonne 
17. Toimivaltainen tuomioistuin 
m Euroopan yhteisön perustamissopimuksen noudattaminen 
1. Vaaditaanko ilmoitusta komissiolle? 
2. Vaikuttaako sopimus tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen? 
3. Vaikuttaako sopimus kilpailuun (muun muassa kilpailijoiden poissulkeminen, 
sovitut hinnat) 
4. Sovelletaanko ja noudatetaanko valtion tukea koskevia sääntöjä? 
5. Oikeuttavatko ympäristösyyt kilpailun vääristämiseen? 
6. Onko kilpailun vääristyminen suhteessa saavutettaviin tavoitteisiin? 
TV Julkaiseminen 
23 
Liite: Lyhyt katsaus jäsenvaltioiden kokemuksiin 
Tämän katsauksen tarkoituksena on kuvata tosiasioihin perustuen, miten ja missä jäsenvaltiot 
ovat käyttäneet ympäristösopimuksia. Se perustuu komission ja jäsenvaltioiden edustajien 
aikaisempiin neuvotteluihin sekä komission alullepanemaan tutkimukseen. Sopimusten käyttö 
jäsenvaltioissa on antanut käsityksen siitä, miten sopimuksia voidaan mukauttaa niiden 
käyttämiseksi Euroopan unionin ympäristöpolitiikan täytäntöönpanossa. 
Belgian kokemukset 
Belgiassa on tehty kaikkiaan 14 sopimusta 1980-luvun loppupuolelta lähtien. Sopimukset 
koskevat jätteiden (pakkaus- ja yhdyskuntajätteet) uudelleen käyttöä, hyödyntämistä ja 
kierrätystä, CFC-yhdisteiden vaiheittaista käytöstä poistamista (aerosolit, jääkaapit, muovit) 
ja saastuttavien aineiden korvaamista tuotteissa, kuten paristoissa. Kaksi sektorikohtaista 
sopimusta ("accords de branche") on tehty sähköntuotannon päästöjen (S02 ja NOx, näillä 
sopimuksilla täytäntöönpannaan tyydyttävällä tavalla tiettyjen suurista polttolaitoksista ilmaan 
pääsevien epäpuhtauspäästöjen rajoittamisesta annettu neuvoston direktiivi 88/609/ETY) ja 
lasin sulatusuunien päästöjen vähentämiseksi. 
Koska valtiolla ja alueilla on tällä alueella jaettu toimivalta, liittovaltio on allekirjoittanut 
tämän sektorikohtaisen sopimuksen yhdessä kolmen alueen kanssa. Alueet ovat tehneet myös 
omia sopimuksiaan: Brysselin alue (ympäristöministeriö) on tehnyt yritysten kanssa 
toimistojätteen lajittelua, kierrätystä ja hyödyntämistä koskevia sopimuksia. Vallonian 
alueella on tehty luonnonvarojen säilyttämistä ja kiinteän jätteen määrän vähentämistä 
koskevia sopimuksia. Flanderin alueella on saatu kielteisiä kokemuksia sopimuksista, jotka 
eivät ole sitovia. Tämän vuoksi Flanderin alue antoi vuonna 1994 ympäristösopimuksia 
koskevan asetuksen, jossa määritellään perusteellisesti ja oikeudellisesti sitovasti sopimusten 
perusteet. Ympäristösopimukset tehdään kirjallisessa muodossa (ja ovat oma 
sopimustyyppinsä), sopimuspuolten on oltava oikeushenkilöitä, niiden on edustettava sektoria 
ja niillä on oltava yksiselitteinen valtuutus sopimusten tekemiseen. Sopimusluonnos on 
julkistava virallisessa lehdessä, julkisia elimiä on kuultava ("Sociaal-Economische Raad", 
"Milieu en Natuurraad"). Sopimusten pisin mahdollinen kesto on viisi vuotta. Sopimuksen 
voimassaolon aikana alue ei voi säätää tiukempia lakeja. 
Tämän asetuksen perusteella ei ole vielä tehty yhtään sopimusta. 
Tanskan kokemukset 
Tanskassa on tehty 16 ympäristösopimusta vuoden 1987 jälkeen. Sopimukset liittyvät 
energian säästämiseen, jätehuoltoon (esimerkiksi CFC- ja HCFC-yhdisteitä sisältävien 
jäähdytysaineiden, sammutuslaitteiden, patterien, pakkausmateriaalien, autonrenkaiden 
valvottu kierrätys tai käsittely) tiettyjen aineiden (esimerkiksi maaleissa ja lakoissa 
käytettyjen orgaanisten liuottimien, haihtuvien orgaanisten yhdisteiden, PVC-muovien, 
diesel-polttoaineen raskaat hiilivedyt) vaiheittainen käytöstä poistaminen ja saastuneiden 
maa-alueiden puhdistaminen. Tämän hetkiset aloitteet liittyvät myös jätehuoltoon 
(sähkölaitteet, ajoneuvot, purkujäte). 
24 
Sopimusten sopimuspuolina ovat yleensä ympäristö- ja energiaministeriö tai Tanskan 
ympäristövirasto ja kyseessä olevat teollisuuden sektorit (yritykset tai niitä edustavat 
järjestöt). 
Sopimukset ovat yleensä aiesopimuksia tai toimintasuunnitelmia, jotka eivät ole 
oikeudellisesti sitovia mutta joita sopimuspuolet pitävät sitovina. 
Tanskassa tehtyjen sopimusten pääpiirre on, että niihin yhdistetään kannustimia, kuten 
verohelpotuksia tai vakuusrahastoja. 
Vuodelta 1991 olevan ympäristönsuojelulain mukaan ympäristöministeri voi tehdä yritysten 
tai niitä edustavien järjestöjen kanssa sopimuksia kansallisten saastumisen vähentämistä 
koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi. Ministeri voi myös antaa sääntöjä, joiden perusteella 
sopimukset tehdään, ja määritellä yleisiä sopimusehtoja, mukaan lukien sopimuksen 
toteuttamisen viivästymisestä tai muusta rikkomisesta määrättävät rangaistukset. 
Ministerillä on valtuudet asettaa sopimuksen vaatimuksia vastaavia vaatimuksia niille 
yrityksille, jotka eivät ole sopimuksen sopimuspuolia, eli hän voi reagoida 
"vapaamatkustajiin". 
Ennen tällaisen sopimuksen toteuttamista siitä on neuvoteltava tärkeimpien kansallisten 
kauppa- ja ympäristöjärjestöjen, paikallisia viranomaisia edustavien järjestöjen ja muiden 
asianosaisten valtion viranomaisten kanssa. 
Huhtikuussa 1996 tehtiin ensimmäinen ympäristönsuojelulakiin perustuva sopimus. Se liittyy 
lyijyakkujen keräämiseen ja hyödyntämiseen. Sähkö-ja elektroniikkasektorin jätteitä koskeva 
sopimus on valmisteilla. 
Saksan kokemukset 
Saksassa teollisuus on tehnyt noin 80 yksipuolista sitoumusta ympäristön alalla 1970-luvun 
lopun jälkeen. Ne liittyvät useimmiten jätehuoltoon (esimerkiksi paristot, paperi, 
pakkausjätteet, romuautot), tiettyjen aineiden vaiheittaiseen käytöstä poistamiseen (asbesti, 
CFC-yhdisteet useissa laitteissa, tietyt pesuaineiden ainesosat), vaarallisten aineiden päästöt 
vesistöihin (ammoniakki, kemian laitosten turvallisuusnäkökohdat) ja C02-päästöt (autojen ja 
useiden teollisuuden sektorien polttoaineen kulutus). Ainoastaan joissain yksittäisissä 
tapauksissa sopimukset ovat kirjallisessa muodossa. Baijerin osavaltio on tehnyt äskettäin 
teollisuuden, kaupan ja kauppaa edustavien järjestöjen kanssa sopimuksen, joka kattaa joukon 
yleisiä kysymyksiä, kuten yritysten osallistumisen ympäristöasioiden hallinta- ja 
auditointijärjestelmään, jätteen määrän vähentämisen, energiatehokkuuden ja rautateiden 
käytön lisäämisen. 
Viimeksi mainittua sopimusta lukuunottamatta viranomaiset eivät ole virallisesti mukana 
näissä sitoumuksissa, jotka ovat yksipuolisia julistuksia. Nämä julistukset ovat kuitenkin 
usein tuloksena pitkällisistä neuvotteluista toimivaltaisten ministeriöiden kanssa (ympäristö, 
taloudelliset asiat) ja ne tunnustetaan epävirallisesti, esimerkiksi kyseessä olevan ministeriön 
tiedotteessa tai lehdistötilaisuudessa. Käytännössä kaikkiin sopimuksiin kuuluu teollisuuden 
velvollisuus laatia kertomuksia sopimuksen toteuttamisesta. 
25 
Tällaisten epävirallisten sopimusten käyttö on viime aikoina herättänyt enemmän 
kiinnostusta. Yritysten toimintavapaus sitoumusten muodon määrittelyssä on kuitenkin 
rajallinen kilpailun esteitä koskevan lain perusteella. Vuonna 1996 tehtiin joukko sitoumuksia 
(romuautot, kemian teollisuus, paperiteollisuus ja kirjapainot). Teollisuuden sitoumusta 
vähentää C02-päästöjä, joka tehtiin vuonna 1995 järjestettyä Berliinin ilmastokonferenssia 
silmälläpitäen, on äskettäin laajennettuja selkeytetty (enemmän osanottajia, suorat tavoitteet, 
tulosten riippumaton arviointi). Saksan teollisuuden energian kulutuksesta kuuluu 80 
prosenttia muutetun sitoumuksen piiriin. 
Viimeksi mainittu sitoumus sekä Baijerin osavaltion sopimus osoittavat muutosta 
virallisempien sopimusten ja julkisemman lähestymistavan suuntaan Saksassa. 
Espanjan kokemukset 
Tähän päivään mennessä Espanjassa on tehty yhteensä kuusi sopimusta. Useista sopimuksista 
keskustellaan tällä hetkellä ja näyttää siltä, että niiden merkitys ympäristötavoitteiden 
saavuttamisessa olisi kasvamassa. 
Julkisten töiden-, liikenne-ja ympäristöministeriön (MOPTMA) tekemät sopimukset liittyvät 
aerosoleissa käytettävien CFC-yhdisteiden vaiheittaiseen käytöstäpoistamiseen (vuoteen 1989 
mennessä) ja jätehuoltoon. Viimeksi mainitun sopimuksen tavoitteena on ministeriön 
kansallisen jätehuoltoa ja jätteiden käsittelyä koskevan yleissuunnitelman toteuttamisen 
helpottaminen. Teollisuuden ja alueellisten hallitusten on toteutettava suunnitelma 
alueelliselta pohjalta jokaisessa autonomisessa hallintoalueessa. Kunnat ovat lopullisessa 
vastuussa jätteen keräämisestä, käsittelystä ja sijoittamisesta kaatopaikalle. 
Rahoituskysymykset kullakin hallinnollisella tasolla on liitetty sopimukseen. 
Viime aikaiset sopimukset liittyvät romuautoihin ja käytettyihin autonrenkaisiin. Uusista 
autonrenkaista perittävän maksun tarkoituksena on kerätä rahaa autonrenkaiden keräystä, 
kierrätystä ja käsittelyä varten. Tämän hetkiset aloitteet koskevat sähkö- ja elektronisia 
laitteita ja 12 sellaista laitetta on tunnistettu, joista voidaan tehdä sopimus. Muita alueita 
(liuottimet, kloorituotteet, maalit, rakennusjätteet) harkitaan myös. 
Sopimusten käyttöön liittyviä suoria viittauksia on tehty myös jäteveden sääntelystä ja 
valvonnasta annetussa kuninkaallisessa asetuksessa 484/1995. Uudessa asetuksessa 
tunnustetaan teollisuuden jätevesien käsittelyn ja valvonnan puutteet ja valtuutetaan 
jokialueiden viranomaiset (Confederaciones Hidrograficas) neuvottelemaan ja tekemään 
teollisuusyhdistysten kanssa sektorikohtaisia jäteveden valvontaa koskevia suunnitelmia. 
Asetuksessa on myös säännös teollisuudelle myönnettävästä taloudellisesta tuesta näiden 
tavoitteiden saavuttamisen helpottamiseksi. 
Vuosille 1995 - 2000 laaditussa energia- ja ympäristöstrategiassaan teollisuus- ja 
energiaministeriö on tunnistanut sopimukset yhdeksi välineeksi ympäristötavoitteiden 
saavuttamiseksi lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä. Näiden sopimusten avulla pyritään 
luomaan puitteet ympäristöinvestointien kannustamiseksi, jotta teollisuuden 
ympäristövalmiuksien kehittämistä voidaan edistää. 
26 
Ranskan kokemukset 
Ranska näyttää olevan ensimmäinen jäsenvaltio, joka on tehnyt sopimuksia 
ympäristönsuojelun alalla. Ympäristöministeriö ja sementtisektori tekivät "accord de brachen" 
elokuussa 1971. Sopimuksessa vahvistettiin sektorikohtaisen ohjelman (programme de 
branche) mukaisesti suoritettavien korjaavien toimien aikataulu nykyisten laitosten osalta. 
Uusien laitosten on noudatettava päästöstandardeja. 
Seuraavan vuosikymmenen aikana tehtiin noin 20 sopimusta pahiten saastuttavilla 
teollisuussektoreilla. Näillä sopimuksilla oli erilaisia tarkoituksia ja nimiä (esimerkiksi contrat 
de branche, programme de branche, contrat d'entreprise, programme d'entreprise, plans 
sectoriels anti-pollution). Rajoittavana tekijänä ovat valtion ja kolmansien osapuolten 
oikeuksia suojelevat oikeudelliset vaatimukset. Korkein hallinto-oikeus (Conseil d'Etat) 
esimerkiksi totesi päätöksessään, että ympäristöministeriön ja paperin valmistajan välinen 
laitossopimus oli laiton, koska se rajoitti valtion vaikutusvaltaa ja edellytti kolmansien 
osapuolten suojelua. Viime kädessä useimmat alkuajan sopimuksista toimivat pohjana 
kansallisen lainsäädännön kehittämiselle ja ne korvaaville päästöstandardeille. 
Viime aikaiset sopimukset liittyvät pakkausjätteisiin ja romuautoihin. Noin kymmenen C02-
päästöjä koskevaa sopimusta on valmisteltu teollisuuden sektorien (sulatto-, kemian-, hitsaus-
, lasi-, laasti-, sokeri- ja sementtiteollisuus) kanssa ja vastaavanlainen sopimus 
alumiinisektorin kanssa on vastikään allekirjoitettu. 
Kreikan kokemukset 
Tällä hetkellä Kreikalla ei ole ympäristösopimuksia.Yleinen arviointi viranomaisista ja 
teollisuudesta osoittaa, että säännökset ovat tarpeellisia ja riittäviä ympäristön suojelemiseksi. 
Koska sopimukset kuitenkin voivat onnistua edistämään teollisuuden ja viranomaisten 
kumppanuutta, jotkut teollisuuden edustajat ovat ryhtyneet arvostamaan sopimusten 
mahdollisuuksia. 
Irlannin kokemukset 
Irlannissa sopimukset ovat yleensä liike-elämän "aloitteita", joihin Irlannin hallitus suhtautuu 
myönteisesti muta joita se ei kuitenkaan allekirjoita. Ympäristöministeriö ja liike-elämää 
edustavat järjestöt (Irish Business and Employers Confederation sekä elintarvikkeiden 
vähittäismyyjät, virvoitusjuomien ja oluen pullottajat, muoviteollisuus, elintarvike-, juoma-ja 
tupakkateollisuus, viini- ja väkijuomateollisuus) allekirjoittivat helmikuussa 1996 
pakkausjätteitä koskevan sopimuksen REPAKin. 
Viimeksi mainittua sopimusta koskeva aloite tehtiin vuonna 1994, jolloin ympäristöministeriö 
julkaisi kierrätysstrategian, johon kuului jätteiden, kuten pakkauksien, juomapakkausten ja 
kompostimateriaalien kierrätykseen liittyviä tavoitteita. Strategiassa pyydettiin teollisuutta 
ehdottamaan sopimuksia. 
27 
Irlannin liike-elämän ja työnantajien liitto (Irish Business and Employers Confederation 
IBEÇ) perusti teollisuuden työryhmän, joka laati ministerille joulukuussa 1995 kertomuksen, 
jossa ehdotettiin REPAK-sopimusta yhdeksi osaksi teollisuuden vastausta annettuun 
haasteeseen. Irlannin moottoriteollisuuden yhdistys laatii tällä hetkellä autojen akkuja 
koskevaa sopimusta. Muita mahdollisia tulevien sopimusten tavoitesektoreita ovat 
sanomalehdet, pesuaineet, lääkeala ja kemian teollisuus. 
Jätehuoltoa koskevassa lakialoitteessa, joka hyväksyttäneen laiksi vuoden 1996 puoliväliin 
mennessä, valtuutetaan ministeri määrittelemään, miten pakkausjätteet on kierrätettävä, miten 
ne on merkittävä, miten palautusjärjestelmät toimivat ja mitä keräysmenetelmiä edellytetään. 
Allekirjoittamalla REPAKin teollisuus välttää tällaiset ohjailevat säännöt, koska laissa 
valtuutetaan ministeri hyväksymään sopimuksia, joissa myönnetään osanottajille poikkeuksia 
muista vaatimuksista. 
Italian kokemukset 
Italiassa on tähän mennessä tehty yksitoista sopimusta valtion- ja alueellisella tasolla. 1980-
luvun loppupuolella ympäristöministeriö ja Fiat-ryhmä laativat kaupunkialueiden 
ilmansaasteita ja melun vähentämistä koskevan aiesopimuksen. Tämän aloitteen seurauksena 
tehtiin "ympäristö ja kehitys"-pöytäkirja, johon kuului kaupunkialueiden saastumisen 
estämisen lisäksi jätteen määrän vähentäminen, saastuttamattomien ajoneuvojen kehittäminen 
ja ympäristötutkimusta käsittelevät ohjelmat. 
Jätesektorilla "REPLASTIC", joka alkoi vapaaehtoisena konsortiona ennen kuin se muutettiin 
pakolliseksi, liittyy muovisten juomapullojen erilliseen keräykseen, lajitteluun ja uudelleen 
käyttöön. Käytöstä poistettujen lyijyakkujen hyödyntäminen on aiheena sopimuksessa, jonka 
ympäristöministeriö, kunnat (ANCI - Associazione Nazionale Comuni d'Italia) ja 
Federambiente (ympäristöhygieniaan liittyvien julkisten töiden liitto) ja toisaalta 
teollisuusjärjestot allekirjoittivat vuonna 1995. Esimerkkeinä alueellisella tasolla tehdyistä 
sopimuksista voivat olla värikasettien hyödyntämisestä (Lombardia) ja paperin ja pahvin 
keräämisestä tehdyt sopimukset. 
Luxembourgin kokemukset 
Ympäristön ja energian alalla on tehty viisi sopimusta. Ensimmäinen sopimus, joka käsitteli 
teollisuusjätteitä, tehtiin vuonna 1989. Äskettäin (1996) on tehty teollisuussektorin 
energiatehokkuutta käsittelevä sopimus ja joitakin muita on tulossa. Nämä sopimukset 
käsittelevät pankkeja, vakuutuksia, terveydenhoitoa ja kaupan sektoreita. 
Jätehuollon alan sopimukset kehittyivät ympäristöministeriön strategiaohjelman pohjalta ja ne 
käsittelevät rakennusjätteitä, vaarallisia jätteitä, juomapakkauksista syntyviä jätteitä ja 
teollisuusjätteitä. 
28 
Alankomaiden kokemukset 
Alankomaissa on tehty yli sata sopimusta. Ne liittyvät pääasiassa jätehuoltoon (esimerkiksi 
pakkaukset, asbestin korvaaminen, muovit), päästöjen vähentämiseen (esimerkiksi haihtuvat 
orgaaniset yhdisteet, S02- ja NOx-päästöt sähköntuotannosta, karjatalouden 
ammoniakkipäästöt), saastuneiden maa-alueiden puhdistamiseen (huoltoasemat), energian 
säästämiseen ja teollisuusmelun vähentämisen strategioihin. Joihin sopimuksiin sisältyy 
laajoja saastumisen yhdennettyä valvontaa koskevia ohjelmia teollisuuden eri sektoreille 
(perusmetallit, kemikaalit, painoteollisuus, meijerit). Nykyiset aloitteet liittyvät esimerkiksi 
paperi- j a kartonkiteollisuuteen. 
Yleensä tällaisten kirjallisten ja allekirjoitettujen sopimusten, joita käytetään politiikan 
välineenä, viranomaisten osuudesta tehdään virallinen sopimus (covenant), vaikka ne voivat 
olla myös aiejulistusten tai käytännesääntöjen muodossa. 
Virallisten sopimusten lisääntyvä käyttö perustuu kansallisiin ympäristöpoliittisiin 
suunnitelmiin (NEEP ja NEEP Plus), jotka julkaistiin vuosina 1989 ja 1990. Näissä 
suunnitelmissa määritellään strategia kestävän kehityksen saavuttamiseksi vuoteen 2010 
mennessä. Näissä suunnitelmissa vahvistetaan useisiin ympäristökysymyksiin liittyvät 
laatutavoitteet ja muutetaan ne yli 200 määrälliseksi tavoitteeksi. Tässä yhteydessä viralliset 
sopimukset edustavat teollisuuden sektoreiden sitoutumista täyttämään osaltaan vahvistetut 
ympäristötavoitteet. Tähän mennessä aiesopimuksissa asetetaan ympäristötavoitteita 16 
teollisuuden sektorille ja niiden toteuttamisessa on mukana noin 12 000 yritystä, jotka ovat 
vastuussa yli 90 prosentista Alankomaiden teollisuussaasteista. 
Useimpia ensimmäisen kauden sopimuksista ei voi saattaa voimaan lain nojalla, uudempien 
sopimusten muoto sallii voimaansaattamisen siviilioikeuden säädösten nojalla ja ne ovat osa 
hallituksen kokonaisstrategiaa. 
Vaikka menettelyä ei määritellä laissa, viralliset sopimukset tehdään yleensä seuraavan 
menettelyn mukaisesti: toimivaltainen ministeri ilmoittaa parlamentin molemmille kamareille 
aikomuksestaan tehdä virallinen sopimus, kyseessä olevalle sektorille laaditaan yhdennetty 
tavoiteohjelma viranomaisten (mukaan lukien alueiden ja kaupunkien hallinto) ja teollisuuden 
sektorin (mukaan lukien joskus työnantaja- ja kaupan alan liitot) kanssa käytävien 
keskustelujen pohjalta. Tämän suunnitelman pohjalta laaditaan alakohtainen virallinen 
sopimus, mikäli sektorilla on käytössä samanlaisia menettelyjä, jotka mahdollistavat 
yhdenmukaistetun lähestymistavan. Eriytyneillä sektoreilla laaditaan yrityskohtaisia 
ympäristösuunnitelmia läheisessä yhteistyössä lupaviranomaisen kanssa. 
Allekirjoitetut viralliset sopimukset julkaistaan virallisessa lehdessä (Staatscourant). 
Asunto-, aluesuunnittelu- ja ympäristöministeriö on laatinut virallisten sopimusten tekemistä 
koskevat suuntaviivat käytännesääntöjen muodossa. Pääministerin joulukuussa 1995 
antamassa hallinnollisessa määräyksessä annetaan yleiset ohjeet virallisten sopimusten 
sisällöstä ja niihin liittyvistä menettelyistä. 
29 
Itävallan kokemukset 
Itävallassa on tehty noin 25 sopimusta 1980-luvun alun jälkeen. Useimmat sopimuksista 
käsittelevät jätteiden kierrätystä (romuautot, paperi, autonrenkaat, rakennusmateriaalit, 
autojen akut, elektroniikka, muovit, pakkaukset), muiden tavoitteena on huoltoasemilta 
vapautuvien kaasujen keräysjärjestelmien käyttöönotto ja trooppisen puun tuonnin 
vähentäminen. Erityinen vapaaehtoinen sopimus on vuonna 1994 perustettu ilmastokoalitio. 
Se käsittää periaatteessa kaupunkien ja valtion julkisten palvelujen tarjontaan ja hankintaan 
liittyvät sitoumukset, mutta se on avoinna myös teollisuudelle. 
Itävallassa voidaan erottaa kahden tyyppisiä sopimuksia: teollisuuden yksipuoliset 
sitoumukset, joissa viranomaiset eivät ole muodollisesti mukana, vaikka sitoumukset ovatkin 
yleensä tuloksena pitkällisistä neuvotteluista toimivaltaisen ministeriön kanssa, sekä 
teollisuuden ja hallituksen väliset sopimukset. Yksipuolisia sitoumuksia on enemmän. 
Sopimusten sopimuspuolina ovat yleensä toimivaltainen ministeriö ja kansallinen 
teollisuusjärjestö (liittovaltion kauppakamari) tai kansalliset toimialakohtaiset järjestöt 
(liittovaltion kauppakamarin jäsenyhdistykset) ja joissakin tapauksissa yksittäiset yritykset. 
Lähes kaikki vapaaehtoiset yksipuoliset sitoumukset tehdään kansallisella tasolla. 
Portugalin kokemukset 
Portugalin ensimmäiset kokemukset vapaaehtoisista sopimuksista ovat vuodelta 1984, jolloin 
asetettiin selluteollisuuden vesistöihin joutuvia päästöjä, ilman epäpuhtauksia ja jätteen 
määrän vähentämistä koskevia tavoitteita. Kaikkiaan on tehty kymmenen sopimusta, jotka 
liittyvät jätteen määrän vähentämiseen ja aineiden käytöstä poistamiseen. 
Vuonna 1994 hallitus edisti sopimusten käyttöä julkaisemalla pöytäkirjan 
maailmanlaajuisesta ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevasta sopimuksesta. Tässä 
sopimuksessa tiivistetään ympäristöhaasteisiin vastaamista koskevat suuntaviivat ja esitetään 
lähestymistapa niiden saavuttamiseksi. 
Tämän pöytäkirjan perusteella hallitus on antanut sektorikohtaisia vapaaehtoisia sopimuksia 
koskevat kehykset. Nämä kehykset syntyivät hallituksen puolelta ympäristö-, maatalous- ja 
teollisuusministeriöiden ja useiden kansallisten ja alueellisten Portugalin maataloutta ja 
teollisuutta edustavien järjestöjen välisten neuvottelujen tuloksena. Sektorikohtaisessa 
pöytäkirjassa edellytetään, että teollisuus laatii ympäristösuunnitelman ympäristölakien 
noudattamiseksi teollisuuden erityisolosuhteet huomioon ottaen. Viranomaisten on 
hyväksyttävä tämä suunnitelma. Hallitus sitoutuu siihen, ettei se hyväksy uusia 
ympäristöstandardeja sopimuksen voimassaolon aikana. Mikäli uusia alueellisia säännöksiä 
annetaan, hallitus suostuu siihen että ne pannaan täytäntöön vaiheittain. 
30 
Sektorikohtaiseen pöytäkirjaan sisältyy säännöksiä, joiden nojalla sopimuksista voidaan 
tällaisissa tapauksissa neuvotella uudelleen ja tarvittaessa voidaan arviointitutkimusten 
jälkeen ehdottaa erityistoimenpiteitä. Siinä määrätään myös sopimuspuolia edustavan 
johtoryhmän perustamisesta tavoitteiden saavuttamisen seuraamiseksi ja uusien 
toimenpiteiden laatimiseksi tarvittaessa. Johtoryhmä olisi myös ratkaistava eteen tulevat 
ongelmat - yksi odotettavissa oleva ongelma on, että joiltakin teollisuuslaitoksilta voi puuttua 
ympäristölupa. Sektorikohtaisen pöytäkirjan perusteella tehtyjen sopimusten voimassaoloaika 
päättyy vuoden 1999 lopussa, niistä on laadittava säännöllisesti kertomus hallitukselle ja 
niihin sisältyy vapaamatkustajia koskevia säännöksiä. 
Suomen kokemukset 
Sopimukset koskevat CFC-yhdisteiden vaiheittaista käytöstä poistamista ja energian 
säästämistä. Jälkimmäiset sopimukset perustuvat valtioneuvoston energiansäästöohjelmaan, 
jonka hallitus hyväksyi vuonna 1992 osana energian kulutuksen hillitsemiseen tähtääviä 
toimiaan. Näiden sopimusten päätavoitteena on vähentää energian kulutusta 10 - 15 
prosentilla vuoteen 2005 mennessä. Uusi energiansäästöohjelma esiteltiin joulukuussa 1995. 
Tällä ohjelmalla edistetään sopimuksia, jotka tukevat energiatehokkuuden seurantaa, 
säästösuunnitelmien laatimista, energiatarkastuksia, säästöinvestointeja ja uusien 
teknologioiden käyttöönottoa sekä mekanismeja, joiden avulla kuluttajille voidaan tarjota 
heidän energian kulutustaan koskevia tietoja ja ohjausta. 
Sopimukset tehdään usein toimivaltaisen ministeriön ja liike-elämän järjestöjen välillä; kaksi 
energiansäästöön liittyvää sopimusta on tehty kauppa- ja teollisuusministeriön ja kuntien 
välillä (Helsingin kaupunki ja Suomen kuntaliitto). 
Ympäristöministeriö on tehnyt jokin aika sitten (vuonna 1995) sopimuksen 
pakkausteollisuuden kanssa. Tiettyjä tuoteryhmiä koskevat neuvottelut (autot, autonrenkaat, 
akut, elektroniikka, kotitalouslaitteet) on aloitettuna osana kokonaisstrategiaa, jonka mukaan 
vapaaehtoisia sopimuksia tehdään jätehuollon alalla. 
Ruotsin kokemukset 
Ruotsissa on tehty 13 sopimusta jätehuollon alalla (autonrenkaat, rakennustuotteet ja -
materiaalit, aikakauslehtipaperit ja pakkausmateriaalit), energian säästäminen (autot ja 
yksittäiset yritykset), tiettyjen aineiden vaiheittainen käytöstä poistaminen (polttoaineiden ja 
maalien sisältämä lyijy), tutkimus ja kehitys (ajoneuvojen vaihtoehtoiset polttoaineet) ja 
jätevedenpuhdistamojen lietteen raskasmetallipitoisuudet. 
Käytännössä useimpia sopimuksia voisi kuvailla teollisuuden herrasmiessopimuksiksi tai 
aiesopimuksiksi. Yksittäisiä teollisuusyrityksiä ei voida pitää vastuullisina, mikäli 
järjestelmän kehittänyt ja sitä hallinnoinut teollisuusjärjestö on saavuta tavoitteita. 
Teollisuuden epäonnistuminen tavoitteiden saavuttamisessa johtaa yleensä verojen 
käyttöönottoon tai niiden sijaan säädöksiin perustuvien velvollisuuksien jakamiseen kuntien 
kanssa. 
31 
Energiasektorin sopimukset on tehty yksittäisten yritysten kanssa ja sopimusten perusteella 
voidaan määrätä seuraamuksia, mikäli yritykset eivät noudata sopimuksia. 
Yhdistyneen kuningaskunnan kokemukset 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa on käytetty vapaaehtoisia lähestymistapoja laajalti ja varsin 
onnistuneesti, esimerkiksi energiatehokkuuteen liittyvässä Best Practice-ohjelmassa 
(esimerkiksi yritysten sitouttaminen, Making a Corporate Commitment - "MACC"), 
ympäristöteknologiaan tai tuottajan vastuuseen liittyvissä aloitteissa tai aloitteissa, joissa 
kannustetaan hallituksen ja liike-elämän välisiä keskusteluja (esimerkiksi liike-elämän ja 
ympäristön neuvoa-antava komitea, paikalliset vihreät yrityskerhot). 
Noin kahdeksan sopimusta on tehty 1970-luvun alun jälkeen. Nämä sopimukset liittyvät 
kasvinsuojeluaineiden säilytykseen ja kuljetukseen ("BASIS", vuonna 1986 
kasvinsuojeluaineiden valvonnasta annetussa asetuksessa tunnustetaan virallisesti sen 
standardit ja kasvinsuojeluaineita myyvän henkilökunnan sertifiointi), tiettyjen aineiden 
kieltäminen kotitalouksien ja teollisuuden pesuainetuotteissa (alkylifenolietoksylaatit ja 
kotitalouksissa ni tri i li trieti kkahapot), muovikelmujen kerääminen maatiloilta ja HFC-
yhdisteiden päästöjen käyttö. HFC-yhdisteiden, jotka ovat tällä hetkellä tärkeä vaihtoehto 
CFC-yhdisteille mutta joilla on edelleen suuri vaikutus maapallon lämpötilan nousuun, 
käytön vähentämiseksi Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus teki tammikuussa 1996 kolme 
erillistä sopimusta ja yhden aiejulistuksen aerosoli-, ilmastointialan-, jäähdytysaine-, 
sammutusaine-ja vaahtoteollisuuden kanssa. 
32 
ISSN 1024-4492 
KOM(96) 561 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 14 10 06 
Luettelonumero : CB-C0-96-626-FI-C 
ISBN 92-78-12849-X 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
v>