EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 19.02.1998 
KOM(1998) 92 lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
NEUVOSTOLLE 
JA 
EUROOPAN PARLAMENTILLE 
VALVONNAN KEHITTYMINEN YHTEISESSÄ 
KALASTUSPOLITIIKASSA 

VALVONNAN KEHITTYMINEN YHTEISESSÄ 
KALASTUSPOLITIIKASSA 
Johdanto 
Yhteistä kalastuspolitiikkaa (YKP) on luonnehtinut viimeisten viiden vuoden ajan kalastuksen 
valvonnan huomattava kehittyminen. Tämä kehitys alkoi vuonna 1993 hyväksytystä ja 1. tammikuuta 
1994 voimaan tulleesta valvonta-asetuksesta. Saavutetusta kehityksestä huolimatta tilanne ei 
kuitenkaan ole aina ollut täysin tyydyttävä, mikä tulee esiin komission laatimista kertomuksista. 
Kehitystä on saavutettu äskettäin hyväksyttyjen valvontaan liittyvien päätösten täytäntöönpanon, 
esimerkiksi satelliittien käytön lisäämisen myötä. Nämä parannukset eivät kuitenkaan riitä, vaan 
lisäksi tarvitaan muita toimenpiteitä. 
Tässä asiakirjassa tarkastellaan aluksi yleistä tilannetta laajemmin kuin mitä vuosikertomuksessa * on 
mahdollista, ja analysoidaan kehitysmahdollisuuksia. Ensimmäisessä osassa käsitellään lyhyesti 
vuoden 1993 jälkeistä kehitystä. Toisessa osassa analysoidaan tärkeimpiä nykyisiä puutteita ja 
mahdollisia ratkaisuja ongelmiin. Viimeisessä osassa esitetään yhteenveto aloista, joita on käsiteltävä 
perusteellisemmin taijoilla on sovellettava yhteisiä toimenpiteitä. 
I. VUODEN 1992 JÄLKEINEN KEHITYS 
Vuonna 1992 komissio toi esiin kalastuksen valvonnan merkittävät heikkoudet^. Lainsäädännön 
rakennetta muutettiin tämän jälkeen perusteellisesti; aluksi annettiin vuonna 1993 uusi valvonta-
asetus, jolla laajennettiin ja täsmennettiin huomattavasti aikaisempia menettelyjä, ja uudistukset 
huipentuivat neuvoston joulukuussa 1996 hyväksymään merkittävään suunnitelmaan 
satelliittivalvonnan laajentamisesta3. Jäsenvaltiot ja yhteisö ovat myöntäneet tähän toimintaan 
huomattavasti määrärahoja. Uudenaikaisten tekniikoiden (tieto- ja satelliittitekniikoiden) käyttö 
kehittyy. Saaliiden hallinnointikeinojen lisäksi on otettu käyttöön pyyntiponnistusten 
hallinnointijärjestelmiä. Näiden menetelmien käyttöönotto on joissakin jäsenvaltioissa ollut 
puutteellista lähinnä tiedonvälityksen viiveiden vuoksi, mutta yleisesti ottaen ne ovat osoittautuneet 
erittäin onnistuneiksi. Uudella järjestelmällä on korvattu Espanjassa ja Portugalissa ennen YKP:n 
täysipainoista täytäntöönpanoa sovellettu jäykkä järjestelmä ilman, että aikaisemman tasapainon 
huomioon ottaminen on kärsinyt. Tämä osoittaa, että joustavuus ja tehokkuus täydentävät toisiaan, 
erityisesti käytettäessä uudenaikaisia tekniikoita. 
2 Näihin kertomuksiin sisältyy puolestaan yksityiskohtaisia tietoja ja erityisesti lukuja, joita ei ole esitetty tässä 
tiedonannossa - KOM (96) 100 lopullinen, 18.3.1996 ja KOM (97) 226 lopullinen, 13.6.1997. 
SEC(92)394 lopullinen, 6.3.1992. 
3 Neuvoston asetus (EY) N:o 686/97, annettu 14 päivänä huhtikuuta 1997, yhteiseen kalastuspolitiikkaan 
sovellettavasta valvontajärjestelmästä annetun asetuksen (ETY) N:o 2847/93 muuttamisesta (EYVL N:o L 
102,19.4.1997). 
Kansainvälinen suhtautuminen tähän asiaan ja kansainvälinen ympäristöoikeus ovat kehittyneet 
huomattavasti vuonna 1992 järjestetyn Rion konferenssin jälkeen. Kansainvälinen yhteisö on 
omaksunut erilaisia välineitä, joista esimerkkinä on Yhdistyneiden kansakuntien maatalous- ja 
elintarvikejärjestöön FAO:on liittyvä sopimus hallinnointitoimenpiteiden noudattamisesta (1994)1, 
vastuullisen kalastuksen ohjesääntö (1995) ja Yhdistyneiden kansakuntien sopimus hajallaan olevista 
kalakannoista (1995)2. Nämä sopimukset kuvastavat saavutettua kehitystä, ja niissä korvataan 
kansainväliseen yhteistyöhön perustuva lähestymistapa kansallisella lippuvaltion toteuttamalla 
valvonnalla. Ensimmäinen tämän suuntauksen vahvistanut alueellinen järjestö on Luoteis-Atlantin 
kalastusjärjestö (Nafo). Järjestön hyväksymien uusien sääntöjen ja sen vuonna 1995 toteuttamien 
tärkeiden koehankkeiden ansiosta Luoteis-Atlantin kalastusalueita valvotaan nykyisin tarkimmin ja 
tehokkaimmin. Koi)lis-Atlantin kalastussopimuksessa luodaan kehys toiminnalle. Kolmansien maiden 
kanssa tehtyihin sopimuksiin laaditaan parhaillaan yhdessä kyseisten maiden kanssa pöytäkirjoja ja 
suunnitellaan koehankkeita. Euroopan unioni edistää yleisesti kalastuksen valvontajärjestelmiä ja sen 
myötä vastuullisen kalastuksen periaatteiden soveltamista. Sillä on erityisesti arvokasta kokemusta 
satelliittivalvonnasta. 
Jäsenvaltioissa saavutettu kehitys ei rajoitu lisälaitteistojen hankintaan. Valvonnasta vastaavia 
työntekijöitä on lisätty huomattavasti useissa jäsenvaltioissa, ja uudelleenjärjestelyn avulla on pystytty 
parantamaan merkittävästi toiminnan tehokkuutta. 
Kansallisten hallintovirkamiesten yhteistyö on myös parantunut. Nykyisen kahdenvälisen yhteistyön 
lisäksi on tehty aloitteita asianomaisten jäsenvaltioiden ja komission toiminnan koordinoimiseksi 
yksittäisillä kalastusalueilla. Kansallisten hallintovirkamiesten ja komission yksiköiden väliset suhteet 
ovat myös parantuneet, ja yhteistyötä on tehty myönteisessä ilmapiirissä. Kehitys on ollut erityisen 
silmäanpistävää herkillä kalastusalueilla, joilla kansallisten hallitusten ja komission toimenpiteet ovat 
keskittyneet esimerkiksi Nafossa Atlantilta ajoverkolla kalastettuihin saaliisiin ja Pohjanmerestä 
saatavaan silliin vuonna 1996 kehitetyn erityisjärjestelmän myötä. 
Kansallisten hallintovirkamiesten kanssa laadittujen alustavien asiakirjojen ja näiden kanssa 
järjestettyjen kokousten ansiosta on voitu korostaa konkreettisesti niin yleisiä ongelmia (kuten 
satelliittivalvonta ja kolmannet maat) kuin myös erityisiä ongelmia (kuten ajoverkot ja Pohjanmeren 
silli). 
Näissä kehityspiirteissä kuvastuu eräs keskeisen tärkeä näkökohta. Ankara valvonta on nimittäin 
välttämätön osa tehokasta YKP:aa ja siten alan menestyksekästä toimintaa. Tätä periaatetta edistää 
eurooppalaisten kalastusalan ammattilaisten tiiviimpi osallistuminen toimintaan. Sen vastapainona on 
pystyttävä takaamaan tasapuolisuus ja näin ollen avoimuus erityisesti jäsenvaltioiden välisessä 
toiminnassa. 
1 Neuvoston päätös, tehty 25 päivänä kesäkuuta 1996, yhteisön suorittamasta aavan meren kalastusalusten 
kansainvälisten suojelu- ja hoitotoimenpiteiden noudattamisen edistämisestä tehdyn sopimuksen 
hyväksymisestä (EYVL N:o L 177,16.7.1996, p. 24. 
2 KOM(96) 472,4.10.1996. 
II. SUURIMMAT PUUTTEET 
1. Alusten valvonta 
Valvontaongelmat liittyvät usein ylikapasiteettiin eli siihen, että pyyntivälineitä on enemmän kuin 
asiantuntijoiden suositusten mukaiseen kalastukseen tarvitaan ja usein jopa enemmän kuin neuvoston 
asettamien kiintiöiden saavuttaminen edellyttää. Korkean hyödyntämisasteen vuoksi suuret kalat ovat 
lisäksi harvinaisia, ja merkittävä osa olemassa olevasta kalakannasta voi koostua alamittaisista 
kaloista. Tämän vuoksi on puolestaan vaikea valvoa alamittaisten kalojen suojelemiseksi kehitettyjä 
teknisiä toimenpiteitä. 
Tämän vuoksi on olennaisen tärkeää luoda tehokas kehys kapasiteettia ja pyyntiponnistuksia varten. 
Kokemuksia on kuitenkin vähän. Tietojen vahvistamiseen liittyvä kysymys on ajankohtainen vasta sen 
jälkeen, kun aluksia koskevat määräykset on otettu käyttöön ja kolmas monivuotinen ohjausohjelma 
on toteutettu. Komission kalastuksen valvonta- ja tarkastusyksikön toimivaltaa laajennettiin 
koskemaan näitä asioita vasta vuonna 1993 valvonnasta annetun uuden asetuksen myötä. 
Kalastusalueiden jakautuminen, vetoisuuden ja moottorien tehon mittaaminen sekä kalastusajat ovat 
kuitenkin aiheuttaneet ongelmia. 
Vuoden 1997 lopulla hyväksytyn ja vuosia 1997—2001 koskevan uuden monivuotisen 
ohjausohjelman mukaisesti erityistä huomiota kiinnitetään tämän neljännen ohjausohjelman 
täytäntöönpanon ja erityisesti aluskannan jakautumisen valvontaan sekä pyyntiponnistusten 
rajoittamiseen liittyviin näkökohtiin. 
Moottorien tehon osalta olisi analysoitava liian alhaisiin tehotasoihin liittyviä ilmoituksia. Erityisesti 
on tarkasteltava yleistä ongelmaa, joka liittyy alusten tehon mittausten standardoimiseen myös 
jäsenvaltioiden sisällä. Yhdessäkään jäsenvaltiossa ei ilmeisesti ole menetelmää, jolla voitaisiin 
järjestelmällisesti verrata ilmoitettuja tehoja muihin tietolähteisiin, esimerkiksi polttoaineen 
kulutukseen. 
Kalastustoiminnan valvonnan osalta edellä on jo korostettu Atlantin pyyntiponnistusten 
hallinnointijärjestelmän menestyksekästä käyttöönottoa. Viiveiden ohella suurin ongelma on Atlantin 
pyyntiponnistusten ja neljännen ohjausohjelman hallinnointia koskevien jäsenvaltioiden ilmoittamien 
viitetasojen vahvistaminen. Valvonnan näkymät ovat kuitenkin myös tältä osin hyvät, jos käytettävissä 
on kalastuspäiväkirjoja, erityisesti niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat soveltaneet tehokkaasti 
tietokantojen luomiseen liittyviä säännöksiä. Teknisiä viiveitä esiintyy kuitenkin edelleen. 
2. Merellä tehtävät tarkastukset 
Jäsenvaltioissa sovelletaan hyvin erilaisia valvontamenetelmiä merellä tapahtuvan valvonnan osalta, ja 
käytettävissä on monenlaisia meri- ja ilmavalvontakeinoja. Tätä hajanaisuutta voidaan selittää muun 
muassa ulkoisilla näkökohdilla, kuten eri valtioiden yksinomaisten talousvyöhykkeiden laajuudella ja 
sen perusteella, minkä kokoisia ovat näillä vyöhykkeillä sijaitsevat mannerlaatat, joilla suurin osa 
kalastustoiminnasta tapahtuu. Sovellettujen menetelmien luotettava vertailu on kuitenkin hyvin 
vaikeaa, koska jäsenvaltioiden toimivaltaisten yksiköiden kalastusvalvonnan ulkopuolelle jää 
monenlaisia tehtäviä ja koska perustarkastusten käsitteelle ei ole olemassa yhteistä määritelmää. 
Saalismäärien merivalvonta perustuu kalastuspäiväkirjoihin ja tietyissä tapauksissa aluksissa olevien 
kalamäärien ilmoittamiseen. Erityisongelmia aiheutuu yhteisön vesillä purjehtivista kolmansien 
maiden aluksista, ja näitä ongelmia on käsitelty komission laatimassa erillisessä asiakirjassa K 
Tietojen vertaaminen saaliiden purkamisia koskeviin tietoihin on tällöin erityisen vaikeaa, jopa 
mahdotonta. Tilannetta voitaisiin parantaa tiivistämällä yhteistyötä kyseisten kolmansien maiden 
viranomaisten kanssa, käyttämällä satelliittipaikannusta ja siten tehostamalla tarkastusalusten 
toimintaa tai perustamalla avomerellä tarkastuspisteitä, joissa laivoilla olevat kalamäärät tarkastetaan 
ennen kuin alus lähtee yhteisön vesiltä. 
Kalastuspäiväkirjojen merkitystä saalismäärien valvonnassa vähentävät lisäksi suojeltuja kalalajeja, 
maantieteellisiä poikkeuksia, kuten Välimerta, tai pienikokoisia aluksia koskevat rajoitukset. 
Suojeltujen lajien osalta tilanne muuttuu vuonna 1998, jolloin tehdään muutoksia 
kalastuspäiväkirjoista annettuun komission asetukseen. Välimerta koskeva poikkeus päättyy vuonna 
1998, ja siten tällä alueella on valmistauduttava nopeasti kalastuspäiväkirjojen käyttöönottoon. 
Pituudeltaan alle 10 metrin pituisia aluksia koskevat poikkeukset periaatteiltaan täysin perusteltuja. 
Vastaavasti jäsenvaltioissa on kuitenkin nykyisen lainsäädännön mukaan laadittava muita 
saalismäärien arviointiin liittyviä säännöksiä. Jos tällaisia säännöksiä ei ole, poikkeusten 
soveltamisalan ulkopuolella olevat kalastajat pelkäävät aiheellisesti syrjintää, koska pienikokoiset 
alukset voivat lukumääränsä ja toisinaan myös kalastuspotentiaalinsa vuoksi vaikuttaa merkittävästi 
kalavaroihin. Tärkeintä on näin ollen, että kaikissa jäsenvaltioissa otetaan käyttöön saaliiden 
arviointi säännöksiä niitä aluksia varten, joihin poikkeuksia sovelletaan. Tämä koskee toisaalta myös 
muita poikkeuksia. 
Merivalvonnassa on huolehdittava toisaalta siitä, että tarkastajat pystyvät tarkastamaan laivan koko 
saaliin, mutta myös toisaalta siitä, että he eivät tarpeettomasti häiritse kalastajien työtä. Näin ollen 
olisi syytä laatia yhdessä kaikkien osapuolten kanssa, joita asia koskee, esimerkiksi Nafon tai Koiliis-
Atlantin kalastussopimuksen käytäntöjä vastaavat ohjesäännöt. 
Merivalvonta liittyy välittömästi myös teknisiin toimenpiteisiin. Ongelmana on ensinnäkin 
silmäkooltaan pienten verkkojen käyttö silloin, kun se ei ole perusteltua ja kun se on kielletty. 
Yksinkertaista ratkaisua, eli yhdenmukaisia verkkoja, ei ole voitu hyväksyä huolimatta siitä, että se 
helpottaisi valvontaa. Tämän vuoksi on huolehdittava siitä, että erisuuruisten silmäkokojen käyttöä 
saman kalastusmatkan aikana pystytään kunnolla valvomaan. Neuvoston on määrä tehdä tätä asiaa 
koskeva päätös vuonna 1998. 
Ongelmia liittyy myös yhteisön alusten siirtymisessä talousvyöhykkeeltä toiselle. On vaikea taata 
tarkastusten jatkuvuus. Olisi kuitenkin vastoin yhteisön periaatteita ottaa käyttöön tarkastuspisteitä 
talousvyöhykkeiden ulosm eno väylillä. Tilanne todennäköisesti paranee äskettäin hyväksyttyjen 
säännösten ja komission kannattaman kansallisten hallitusten yhteistyön tiivistämisen ansiosta. 
Ongelmat, jotka koskevat siirtymistä talousvyöhykkeeltä toiselle, liittyvät pääasiassa suurikokoisiin 
aluksiin. Näihin aluksiin voidaan soveltaa satelliittivalvontaa, mikä helpottaa suuresti tarkastusalusten 
toimintaa. Meritarkastusstrategiaa olisi myös mukautettava siten, että siinä voitaisiin hyödyntää 
satelliittivalvonnan tarjoamia mahdollisuuksia. Atlantilla purjehtivien alusten on lisäksi ilmoitettava 
aluksella olevat saalismäärät niiden siirtyessä alueelta toiselle. Tämän vuoksi tärkeintä on ensinnäkin 
soveltaa äskettäin hyväksyttyjä säännöksiä täysipainoisesti erityisesti Atlantilla, ennen kuin 
tarkastellaan niistä saatuja kokemuksia. 
KOM(96)493 lopullinen, 22.10.1996. 
Jälleen laivaus on keino välttyä myöhemmiltä tarkastuksilta tiettyjen kalasaaliiden yhteydessä. 
Kansainvälisissä järjestöissä (kuten Itämeren komissio, kansainvälinen Atlantin tonnikalojen 
suojelukomissio ICCAT tai Amerikan trooppisten tonnikalojen suojelukomissio IATTC) lujitetaan 
parhaillaan jälleenlaivaukseen liittyvien petosten ehkäisemiseen tähtääviä säännöksiä, ja jälleenlaivaus 
saatetaan kieltää kokonaan. Jos suuri petoksen vaara on olemassa, ainoa keino sen ehkäisemiseksi on 
jälleen laivausten kieltäminen silloin, kun valvonta ei ole riittävän tarkkaa tai kun sitä ei voida 
toteuttaa kohtuuhintaan. Myös alusten satelliittipaikannuksella voitaisiin vähentää laittoman 
jälleen laivauksen mahdollisuuksia. 
3. Saaliiden purkamisen valvonta 
Euroopan unionin kalatalousmarkkinoiden tulevaisuutta on analysoitu yksityiskohtaisesti komission 
äskettäisessä tiedonannossa neuvostolle ja Euroopan parlamentille (Kalastustuotteiden markkinoiden 
tulevaisuus Euroopan unionissa: vastuu, kumppanuus, kilpailukyky) 1. Jäljempänä kuvaillaan 
ainoastaan tätä tiedonantoa täydentäviä näkökohtia. 
- Perusilmoitukset, tietokoneistaminen, vahvistaminen 
Jäsenvaltiot soveltavat myös tässä yhteydessä erilaisia menetelmiä, eikä komissio voi vertailla eri 
menetelmiä täsmällisesti keskenään, koska monissa jäsenvaltioissa valvontaviranomaisilla on 
moninaisia tehtäviä ja koska perustarkastuksista ei ole olemassa yhteistä määritelmää. Kansainväliset 
kehityspiirteet voivat tarjota toiminnalle hyödyllisen perustan. Esimerkkinä on ICCAT:n vuonna 1997 
laatima satamatarkastusten vähimmäisvaatimusten määritelmä. 
Ensimmäiset ongelmat liittyvät, samoin kuin kalastuspäiväkirjojen yhteydessä, perusvelvollisuuksien 
puutteelliseen täyttämiseen tietyissä jäsenvaltioissa eli purkausilmoitusten ja/tai myynti-ilmoitusten 
keräämiseen. Jäsenvaltioissa kehitetään hyvin eri tavoin menetelmiä eri lähteistä peräisin olevan 
tiedon vahvistamiseksi ja vertailemiseksi. Vielä ei pystytä käyttämään täysipainoisesti hyväksi vuonna 
1996 pakolliseksi määrättyjen tietokantojen tarjoamia tiedon vahvistusmenettelyjä. 
- Muiden valtioiden lipun alla purjehtivien alusten saaliiden purkausten valvonta 
Kolmansien maiden aluksia valvotaan toisinaan EU:n satamissa löyhemmin kuin yhteisön aluksia. 
Vielä suurempia ongelmia liittyy muiden jäsenvaltioiden lippujen alla purjehtivien alusten saaliiden 
purkamiseen. Osa kalastajista uskoo, että alukset välttyvät riittävän tarkalta valvonnalta purkaessaan 
saaliinsa tietyissä jäsenvaltioissa. Tämä epäilys saattaa olla osittain perusteeton. Ongelma on kuitenkin 
vakava, ja se on ehdottomasti ratkaistava, koska se liittyy läheisesti kalastajien epäilyksiin valvonnan 
tasapuolisuudesta. 
KOM(97)719 lopullinen, 16.12.1997, ss. 15 ja 16. 
Komission mielestä jäsenvaltioilla on oikeudelliset mahdollisuudet valvoa kolmansien maiden aluksia 
yhtäläisellä tavalla, tarvittaessa kehittämällä tarvittava kansallinen lainsäädäntö. Jos yhteisön 
lainsäädäntöä ei ole, tiukemman lainsäädännön omaavien jäsenvaltioiden uhkana on, että saaliit 
puretaan löyhempiä säännöksiä soveltavien jäsenvaltioiden satamissa. Yhteisön nykyisen 
lainsäädännön mukaan jäsenvaltioiden kolmansien maiden aluksissa toteuttamia purkamistarkastuksia 
voidaan valvoa ainoastaan silloin, kun nämä alukset ovat kalastaneet yhteisön vesillä. Mitään 
toimenpiteitä ei voida toteuttaa, jos saalis on pyydetty kolmannen maan vesiltä tai avomerellä. Myös 
tältä osin tilanne kehittyy nopeasti alueellisissa kalastusjärjestöissä ja erityisesti Nafossa. Yhteisön 
säännöksiä on kehitettävä erityisesti mukavuuslippulaivojen valvonnan tehostamiseksi ja jotta eri 
maiden aluksia kohdeltaisiin tasa-arvoisesti. Perusta tälle toiminnalle on olemassa1, ja sitä olisi 
täydennettävä. 
Tilannetta voidaan parantaa ensinnäkin määrittämällä selkeät vaatimukset, jotta voitaisiin vertailla 
saaliiden purkamisten valvonnan tehokkuutta eri jäsenvaltioissa ja jäsenvaltioiden sisällä eri 
alustyyppien välillä. Komissiolle olisi ilmoitettava erikseen muiden jäsenvaltioiden lipun alla 
purjehtivien alusten saaliiden purkauksiin sovellettavista tarkastusmenettelyistä ja tarkastusten tasosta. 
Yhden jäsenvaltion viranomaiset voivat vakuuttua jäsenvaltioiden tehokkaan yhteistyön ansiosta siitä, 
että sen lipun alla purjehtivia aluksia valvotaan tasapuolisesti niiden purkaessa saaliinsa muissa 
jäsenvaltioissa. Lippuvaltion viranomaisten on voitava luottaa toisen jäsenvaltion 
valvontaviranomaisten yhteistyöhön, sillä jälkimmäiset tietävät paremmin, milloin alukset poistuvat 
niiden alueelta. Olisi liioiteltua vaatia viranomaisia vastaamaan jokaiseen pyyntöön. Riittävä 
huolellisuuden taso olisi kuitenkin pystyttävä varmistamaan. Tätä varten on erilaisia järjestelmiä, 
joihin sisältyy vaihtelevassa määrin sääntelyä. On tärkeää kehittää mahdollisimman pian tehokas ja 
yhtäläinen järjestelmä, mikä edellyttää joka tapauksessa jäsenvaltioiden hallintovirkamiesten kiinteää 
yhteistyötä, jollaista on jo olemassa, ja komission on valvottava järjestelmän moitteetonta toimintaa. 
- Mahdollisten purkamispaikkojen moninaisuus 
Saalis voidaan purkaa hyvin monessa paikassa, eivätkä tarkastusyksiköt voi jatkuvasti valvoa niitä 
kaikkia. Tietyt jäsenvaltiot ovat määrittäneet tämän vuoksi kulkupaikkoja (kalahuutokaupat) tai 
laatineet luetteloita tietynlaisten kalasaaliiden purkamista varten kohdesatamista, joissa aluksia 
voidaan valvoa järjestelmällisesti. Satelliittivalvonnan avulla voidaan myös tässä yhteydessä helpottaa 
huomattavasti valvontavirkamiesten työtä, erityisesti silloin kuin järjestelmässä voidaan käyttää 
radiomajakoita ja siten saada (miltei) reaaliaikaista tietoa alusten sijainnista niiden lähestyessä 
rannikkoa. Tarkastusviranomaiset voivat siten pitää kohtuullisin kustannuksin yllä purkausten 
tarkastusten todennäköisyyttä ja parantaa valvonnan uskottavuutta. Erityisen tärkeää olisi laatia 
erityismääräyksiä ja tarvittaessa luetteloita kohdesatamista silloin, kun jostain kalakannasta tulee 
uhanalainen ja kun purkausten valvonta on ongelmallista. 
1 Neuvoston asetus (EY) N:o 1093/94, annettu 6 päivänä toukokuuta 1994, kolmansien maiden kalastusalusten 
saaliiden suoraan yhteisön satamissa purkamiseksi ja kaupan pitämiseksi oikeuttavien edellytysten 
vahvistamisesta. 
- Erityiset myyntiverkostot 
Valvonta-asetuksen säännökset soveltuvat nykyisin erinomaisesti perinteiseen myyntiin, jolloin 
kalastuspäiväkirjassa ennakolta ilmoitettu saalis myydään samalla kun se puretaan laivasta. Tällöin 
tiedot voidaan vahvistaa erillisistä, ainakin osittain riippumattomista lähteistä. Erityisen mielekästä on 
saaliin myyminen tietokoneistetulla huutokaupalla, ja tällaisten kalasaaliiden osuus on onneksi 
kasvanut viime vuosina. 
Säännökset ei toimi yhtä tehokkaasti silloin, kun kyse on muunlaisesta kaupasta tai aluksista, joihin 
sovelletaan poikkeuksia. Kuten edellä on mainittu, jäsenvaltioiden on tällöin laadittava 
lainsäädännössä tarkoitettuja korvaavia säännöksiä. 
Ongelmia esiintyy kuitenkin vähintään kahdenlaisissa tapauksissa, jos nykyisiä säännöksiä ei muuteta. 
Silloin kun kalat kuljetetaan saaliiden purkamisen jälkeen myyntiin ja silloin, kun saaliita ei myydä 
purkamisen yhteydessä ja kalastusalus on osa vertikaalisesti yhdentynyttä yritystä. 
Ensin mainitussa tapauksessa vähimmäiskokojen valvonta edellyttää tarkoituksenmukaisia 
toimenpiteitä, joissa yhdistyvät lainsäädännön mahdollinen muuttaminen ja purkamisen jälkeistä, 
erityisesti kuljetuksen valvontaa koskeva strategia. Ongelma on suurelta osin kansainvälinen, ja näin 
ollen olisi varmistettava, että hallintovirkamiehet toimivat tehokkaasti yhteistyössä muualla kuin 
lippuvaltiossa saaliinsa purkavien alusten valvonnassa. 
Yhteisyritysten osalta voidaan todennäköisesti määrittää erilaisten tilanneanalyysien avulla keinot 
varmistaa, että ilmoitetut luvut ovàt yhtä luotettavia kuin perinteistä myyntiä koskevat luvut. 
- Yhteisön aluhiet. jotka purkavat saaliinsa yhteisön ulkopuolella 
Myös tässä ongelmana on tasapuolisuus ja kilpailun vääristymisen uhka. Kalastajat epäilevät, että 
tietyt alukset välttyvät Pohjois-Atlantilla ja Itämerellä valvonnalta purkaessaan saaliinsa eräissä 
yhteisön ulkopuolisissa satamissa. Tosiasiallisiin purettuihin määriin liittyvää tiedonvaihtoa koskevaa 
hallinnollista yhteistyötä ei ole järjestetty kolmansien maiden kanssa samalla tavoin kuin yhteisön 
sisällä. Satamavaltioiden kansainvälisiä purkamisen tarkastusvelvollisuuksia ja satamavaltion ja 
lippuvaltion välistä hallinnollista yhteistyötä on näin ollen selkiytettävä. Tämä tavoite olisi asetettava 
tärkeälle sijalle neuvotteluissa kyseisten kolmansien valtioiden kanssa. 
4. Kfll««tn«. ja vesiviljelytuotteiden markkinoiden valvonta 
- Yleistä 
Kuten komissio korosti äskettäisessä tiedonannossaan Euroopan unionin kalastustuotteiden 
markkinoiden tulevaisuudesta, markkinoita koskevan sääntelyn avulla olisi pyrittävä säästämään 
kalavaroja. Säännösten tehokas valvonta kaikissa kaupan pitämisen vaiheissa on perusedellytys tämän 
tavoitteen saavuttamiselle. Nykyinen tilanne on useilta osin puutteellinen. 
i) Edellä mainitut kaupan pitämistä koskevat yhteiset säännöt liittyvät erityisesti 
kilpailusääntöjen yhdenmukaistamiseen, eikä niiden noudattamista voida varmistaa samalla tavoin tai 
riittävän hyvin kaikissa jäsenvaltioissa. Tämän ansiosta on voitu erityisesti luokitella alamittaisia 
kaloja kuuluviksi suurempien kalojen luokkiin, vaikka niitä ei voida lain mukaan pitää kaupan. 
Kaupan pitämiseen liittyviä säännöksiä on mahdollista valvoa kaikissa markkinoille saattamisen 
vaiheissa aina siihen saakka, kun kalat päätyvät kuluttajien ruokapöytään, mutta todellista valvontaa ei 
ole ensimmäisen myyntiin asettamisen jälkeen. Myöskään komission kalastuksen tarkastajien 
toimivalta ei koske muita vaiheita. 
ii) Kun markkinoiden toimintaan puututaan maksamalla vetäytymishintaa, markkinoilta 
vedettyjä kaloja ei aina valvota riittävästi. Erityisesti ongelmana on vaadittujen 
denaturointimenettelyjen laiminlyöminen eräissä jäsenvaltioissa, ja vaikka kalat denaturoitaisiin, sitä 
ei usein tehdä riittävän hyvin, sillä aina on olemassa vaara, että kyseiset kalat palautetaan 
markkinoille. 
iii) Tuonnin osalta komission tullietuusjärjestelmien hallinnointia koskevassa tiedonannossaan 
(KOM(97)402) ehdottama toimintasuunnitelma tähtää siihen, että kaikki osapuolet noudattavat 
paremmin oikeudellisia keinoja ja alkuperäsääntöjä. 
iv) Petoksia on esiintynyt paljon, eikä tuontimääräyksiä ole siten valvottu riittävästi etenkään 
kalastustuotteiden alalla. Myös hygieniasäännösten soveltamiseen on liittynyt ongelmia. 
- Vähimmäiskoot 
Eniten ongelmia liittyy erityistarkoituksiin tarkoitettujen alamittaisten kalojen purkamisiin. Tärkeintä 
olisi lopettaa vastaavat myyntiverkostot, joihon liittyy toisinaan pitkä kuljetus purkamispaikoilta 
kuluttajille. Tämä edellyttäisi muun muassa kuljetusvaiheen valvontaa. Purkamisten jälkeisen 
valvonnan heikkoudet ovat tässä yhteydessä merkittäviä. Kaloja myytäessä on helppo väittää, että 
alakokoiset kalat ovat peräisin alueelta, jolla alamittaisia kaloja koskevaa vaatimusta ei sovelleta, että 
kyse on viljellyistä kaloista tai että kalat on tuotu maahan. 
Petosmahdollisuudet vähenisivät lainsäädännön muuttamisen myötä. Komissio ehdotti jo edellä 
mainitussa tiedonannossa, että yhteistä markkinajärjestelyä koskeviin sääntöihin olisi sisällytettävä 
kalastustuotteiden merkintöihin liittyviä uusia rajoituksia, joiden avulla voitaisiin varmistaa tiedon 
parempi välittyminen kuluttajille ja helpottaa yhteisön säännösten valvontaa. Jos yhteisön tasolla 
säädettäisiin tuotteen myy n tin imen ja alkuperän ilmoittamisesta kunkin kalalajin yhteydessä ja 
kaikissa kaupan pitämisen vaiheissa, viranomaiset pystyisivät paremmin tunnistamaan tuotteet ja 
vähimmäiskoot. 
Yhteisön säännökset tarjoavat jo nykyisin kansallisille viranomaisille monia mahdollisuuksia, joita ei 
kuitenkaan hyödynnetä läheskään täysipainoisesti. Lainsäädännön mukauttaminen olisi hyödytöntä, 
jos uusiakaan mahdollisuuksia ei käytettäisi hyväksi. Toiminnan kehittäminen saattaa edellyttää 
yhtäältä yhteisön säännösten muuttamista kansallisten hallintovirkamiesten tehtävien helpottamiseksi, 
mutta toisaalta on parannettava valmiuksia hyödyntää tarvittavia keinoja, koordinoida asianomaisten 
hallintovirkamiesten työtä ja huolehtia purkausten, kuljetusten, tuonnin ja myynnin valvonnasta. 
Jäsenvaltioiden uudet hallintoyhteistyön muodot voisivat olla erityisen hyödyllisiä 
markkinatoiminnassa, ja niitä sovelletaan jo nykyisin sisämarkkinoiden muilla osa-alueilla 
kansallisten virkamiesten vaihdossa (yhteisön Karolus- tai Mattheus-ohjelmien mukaisesti) ja muiden 
jäsenvaltioiden tarkastajien kohdennetussa osallistumisessa kansallisiin tarkastuksiin 
(elintarviketurvallisuuteen liittyvä valvonta tai laboratoriotoimintaa koskevat hyvät käytännöt). 
5. Yleiset näkökohdat : menetelmät, säännöstenvastaisuudet ja rangaistukset 
- Eri jäsenvaltioissa sovelletut yalvontomemttelyt 
Komissio ei nykyisin voi vertailla määrällisesti tai puolueettomasti toisiinsa eri jäsenvaltioissa 
sovellettuja valvontakeinoja. 
Henkilöstöön liittyvien ja aineellisten voimavarojen osalta ongelmia aiheuttavat yksittäisten 
yksiköiden moninaiset tehtävät. Aluksi on siten pystyttävä analysoimaan erikseen jatkuvasti käytössä 
olevia menetelmiä. Yhteisten toimenpiteiden, kuten uusien valvontakeinojen rahoituksen yhteydessä 
komission olisi pystyttävä arvioimaan määrällisesti sille toimitettujen tietojen perusteella se osa, joka 
käytetään todellisuudessa kalastuksen valvontaan, ja tarvittaessa vahvistamaan nämä tiedot. 
Edellä meritarkastusten tai saaliiden purkausten tarkastusten yhteydessä mainitut asiat liittyvät myös 
tähän näkökohtaan; on tärkeää päästä yhteisymmärrykseen tarkastuksen määritelmästä, ja erotella 
tarvittaessa toisistaan perusteelliset ja pinnallisemmat tarkastusten lajit. Lisäksi on määriteltävä 
vähimmäisvaatimukset. 
- Säännöstenvastaisuudet ja rangaistukset 
Eri jäsenvaltioiden kalastajilla on oikeus saada yhtäläistä kohtelua, ja tämän tavoitteen saavuttamisen 
keskeisen tärkeä edellytys liittyy rangaistuksiin. Komissio on yrittänyt useaan otteeseen edistää 
yhtäläistä rangaistusmenettelyä. Euroopan parlamentti on tukenut komissiota, mutta neuvosto ei ole 
ollut sen kanssa samaa mieltä. Asetuksen (ETY) N:o 2847/93 mukaan jäsenvaltioiden on otettava 
käyttöön rangaistusjärjestelmä ja ilmoitettava komissiolle rangaistusten tasosta ja niiden tehokkaasta 
soveltamisesta, mutta ne voivat valita vapaasti keinot näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Kokemus 
on kuitenkin osoittanut, että tiedot eivät riitä toivotun avoimuuden saavuttamiseen. Komissio ei pysty 
takaamaan toiminnan tehokkuutta tai yhtäläisiä rangaistuksia eri jäsenvaltioissa. Jopa 
säännöstenvastaisuuksia koskevat luettelot ovat liian erilaisia, eikä niitä siten voida hyödyntää. Tiedot 
ovat useimmiten myös puutteellisia tai ne toimitetaan komissiolle niin myöhään, että niiden 
käyttökelpoisuus vähenee suuresti. 
Tilanteesta aiheutuu suuria ongelmia. Komission olisi ainakin pystyttävä vertailemaan luotettavasti 
sille toimitettuja tietoja. Erityisesti olisi varmistuttava siitä, että vakavat säännöstenvastaisuudet 
määritetään ja niistä rangaistaan samalla tavoin kaikissa jäsenvaltioissa. Kehitystä on saavutettu 
yhteisön ulkopuolisessa toiminnassa ja aikaisemmin Nafossa. 
- Jäsenvaltioiden vhteistvö säännöstenvastaisuuhiienja rangaistusten yhteydessä 
Vaikka käytettävissä olisi riittävästi keinoja, tarkastajilla on valvonnan rajoitusten ja kalastajien 
liikkuvuuden vuoksi usein enemmän epäilyjä kuin oikeudessa kelpaavia todisteita, jotka ovat 
välttämätön edellytys laittomasta toiminnasta rankaisemiselle. Eräistä laittomuuksista rankaisemista 
edistäisi se, että kyseiset jäsenvaltiot tiivistäisivät yhteistyötään. Jäsenvaltioiden on määritettävä 
oikeudellisen yhteistyön avulla tarkoituksenmukaiset edellytykset ja menettelyt tällaisen yhteistyön 
varmistamiseksi. Nykyiset menettelyt ovat usein raskaita ja osittain epäyhdenmukaisia. Jos tiettyjä 
säännöstenvastaisuuksia ei voida yhteisön tason epäyhdenmukaisten menettelyjen vuoksi näyttää 
toteen, yhteisen kalastuspolitiikan valvonta vaarantuu vakavasti. Yhteisön tasolla voidaan kehittyä 
kuitenkin myös loukkaamatta jäsenvaltioiden toimivaltaa. Jokaisen jäsenvaltion on arvioitava toisen 
jäsenvaltion viranomaisten laatimat selvitykset samanarvoisiksi kuin omansa. Yhteistyön avulla 
voitaisiin asteittain luoda yhdenmukaisia tarkastusselvityksiä. Myös tältä osin Nafossa saavutettu 
kehitys tarjoaa hyödyllisen toiminnan perustan. Ilmoitusmenettelyjä olisi lisäksi selkeytettävä ja 
nopeutettava, jotta toimivaltaiset viranomaiset saisivat ajoissa käyttöönsä tarvittavat asiakirjat. 
- Yhteisön toimintakeinot 
Jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien tehokkuuden takaaminen ja käytettyjen keinojen ja 
saavutettujen tulosten tasapuolisuus on yksi komission olennaisen tärkeistä tehtävistä. Komission 
mielestä tätä tavoitetta ei tapahtuneesta kehityksestä huolimatta ole tähän mennessä kuitenkaan 
saavutettu täysin tyydyttävästi. Komissiolle toimitettavien tietojen puutteellisuutta on korostettu 
edellä. Komission yksiköiden toimintaa rajoittavat lisäksi useat tekijät. Ensimmäinen näistä on 
henkilöstövarojen rajallisuus. Tämä ongelma on osoittanut vakavaksi, varsinkin koska komissio on 
joutunut käyttämään merkittävän osan resursseistaan Euroopan unionin ulkopuolella paljon huomiota 
herättäneiden erityisongelmien ratkaisemiseen (Nafo, ajoverkot). Muihin tehtäviin - eli EU:n 
kalastustoiminnan keskeisiin ongelmiin - ei ole siten voitu varata yhtä paljoa henkilöstövaroja. Näin 
ollen asetuksen (ETY) N:o 2847/93 mukaiset komission valvonta- ja tarkastusyksikön toiminnan 
rajoitukset ovat erityisen haitallisia. Jos jäsenvaltiot eivät toimi yhteistyössä komission kanssa 
kiistanalaisten tapausten selvittämisessä, komission on erittäin vaikeaa kerätä riittävästi tietoja 
sitomatta tähän toimintaan suhteettomasti työvoimaa. Komission yksiköt pystyvät valvomaan 
huomattavasti tehokkaammin jäsenvaltioiden tarkastuksia, jos yhteisön tarkastajien toimivaltaa 
lisätään asetuksen (ETY) N:o 2847/93 mukaisesta oikeudesta suorittaa tarkastuksia ilmoittamatta 
niistä etukäteen. Viranomaisten olisi pystyttävä keräämään tietoja, ei todisteeksi yksittäisiä toimijoita 
vastaan vaan mahdollisten puutteiden tunnistamiseksi paikalla tehdyissä tarkastuksissa. 
Jäsenvaltioiden ja komission yhteistyövelvoite olisi lisäksi määritettävä selkeämmin. Komission 
tutkintaviranomaisten toiminnan tehokkuus parantuu vasta, kun asetuksessa (ETY) N:o 2847/93 
määritettyjä tietokantoihin pääsyä koskevia säännöksiä muutetaan. Näiden tietokantojen tietojen 
vahvistaminen olisi paljon helpompaa, jos komissio saisi ne käyttöönsä satelliittivalvontaan liittyvistä 
tietokannoista annettujen säännösten* avulla ilman, että sen olisi lähetettävä tarkastusryhmä paikalle. 
1 Neuvoston asetus (EY) N:o 2205/97, annettu 30 päivänä lokakuuta 1997, yhteiseen kalastuspolitiikkaan 
sovellettavasta valvontajärjestelmästä annetun asetuksen (ETY) N:o 2847/93 muuttamisesta (EYVL L 304, 
17.11.1997, s. 1 ja 2). 
10 
III. TOIMENPITEET, JOITA ON LAAJENNETTAVA TAI JOTKA ON LAADITTAVA 
1. Tietoisuuden parantaminen 
Suhtautuminen tarkastuksiin on viime aikoina muuttunut, mikä on yksi tärkeimmistä kehityspiirteistä. 
Tietoisuutta on kuitenkin laajennettava ja syvennettävä edelleen. 
- Valvonnan merkitys 
Kalastuksen valvonta on tehokkaan yhteisen kalastuspolitiikan toteuttamisen välttämätön edellytys. 
Valvonnan puutteet vaikuttavat välittömästi rehellisiin kalastajiin. Muutamien kalastajien petokset 
heikentävät aiheettomasti muiden pyyntimahdollisuuksia. Petokset vääristävät markkinoita ja 
alentavat hintoja. Viralliset tilastot eivät ole myöskään valvonnan heikkouksien vuoksi luotettavia, 
minkä vuoksi merkittävä osa tutkimuslaitosten toiminnasta on keskitettävä tutkimusten sijasta 
todellisten pyyntimäärien arviointiin, mikä puolestaan heikentää tieteellisten lausuntojen laatua. 
Välittömien vaikutusten lisäksi tehoton hallinnointi haittaa alan taloudellista toimintakykyä 
kokonaisuudessaan. Valvonta koetaan monien muiden toimenpiteiden tavoin rasitteena, joka 
kalastuksesta aiheutuu julkishallinnon viranomaisille. Tehokas hallinnointi on olennainen osa 
valvontaa, ja se elvyttää todennäköisesti alan taloudellista toimintakykyä, jolloin se ei enää tarvitse 
ulkoista tukea. Tehokkaan valvonnan toteuttamiseen mahdollisimman nopeasti kannattaa siten 
investoida. Ilman tätä investointia muut eivät koskaan saa omiaan takaisin. 
- Ammattilaisten osallistuminen toimintaan 
Valvonta ei ole tehokasta, elleivät kaikki ammatinharjoittajat pidä sitä tarpeellisena ja oman etunsa 
mukaisena ja toisaalta jollei se ole tasa-arvoista. Ammatinharjoittajat voivat ja heidän tulisikin olla 
tarkastusyksiköiden ensisijaisia yhteistyökumppaneita. Ammatinharjoittajat ja tarkastusviranomaiset 
tekevät jo eräissä jäsenvaltioissa yhteistyötä, ja esimerkkejä on myös kalastajaryhmien 
osallistumisesta asianosaisina petostapausten käsittelyyn. Tällainen toiminta on osoittautunut hyvin 
tehokkaaksi. Toivotun yhteistyön aikaansaaminen edellyttää kuitenkin, että tarkastussäännökset 
perustellaan huolellisesti ja että ne suhteutetaan kunkin säännöksen kalastajille aiheuttamaan 
rasitteeseen siten, että rasite on verrannollinen valvonnan kehittymiseen ja petosvaaran merkitykseen. 
Säännökset on myös selitettävä, jotta ne, joita valvontamääräykset koskevat, arvostaisivat niitä 
täysipainoisesti. Lisäksi on pystyttävä vakuuttamaan toimijat siitä, että kaikkia kohdellaan tasa-
arvoisesti. 
Valvontaan liittyvien kysymysten olisi oltava keskeinen osa ammatinharjoittajien ja viranomaisten 
vuoropuhelua. Avoimuus on myös ratkaisevan tärkeää ammatinharjoittajien osallistumisen kannalta, 
ja komission on äärimmäisen tärkeää pystyä takaamaan paremmin tämä avoimuus. 
11 
- Keskustelun lisääminen 
Kalastuksen valvonnasta vastaavat viranomaiset ja kalastajat eivät voi keskenään päättää kalastuksen 
valvonnasta. Tehokas valvonta edellyttää kaikkien kyseisten viranomaisten osallistumista toimintaan 
sen kaikissa vaiheissa, laivanrakennusteollisuudesta ja polttoaineen jakelusta vastaavista 
viranomaisista aina kuljetusta, jalostusta ja jakelua valvoviin tahoihin saakka. Kaikkien mielestä 
kalastukseen liittyvät asiat eivät ehkä ole ensisijaisia. Näitä viranomaisia on kuitenkin valistettava 
valvonnan merkityksestä. Sama pätee rangaistuksista päättäviin tahoihin, joiden olisi pystyttävä 
arvioimaan petosten sisältöjä päätöstensä vaikutukset. 
Kansalaisten on itsensä ymmärrettävä tehokkaan valvonnan tarve. Yhteinen politiikka koskettaa 
kaikkia. Sen puutteet heikentävät Euroopan unionin uskottavuutta ja sen ulkoista kuvaa. Ne 
vaikuttavat suoraan kuluttajiin ja välillisesti Euroopan veronmaksajiin. Kuluttajien pitäisi myös 
osallistua aktiivisemmin kalavarojen hyvän hoidon vastaisten kalastustapojen ehkäisemiseen. 
Yhteisön ja jäsenvaltioiden on jatkettava ja lisättävä kuluttajien valistamista alamittaisten kalojen 
suojelun tärkeydestä ja varoitettava heitä edistämästä ostopäätöksillään alamittaisten kalojen pyyntiä. 
Kuluttajat vaativat yhä useammin vastuunalaisen kalastuksen edistämistä, ja tässä yhteydessä 
olennaisen tärkeää on tuotteiden jäljitettävyys. Alamittaisten kalojen alkuperä on selvitettävä. 
Ongelma on kuitenkin luonteeltaan yleinen. Se liittyy lisäksi laatuvaatimuksiin, koska myös tässä 
yhteydessä kuluttajan tietoiset valinnat edellyttävät tietoa ja takuita. 
2. Yhteisten ja yhtenäisten strategioiden määrittäminen 
Valvonta on välttämätöntä ja vääjäämättä kallista. Tämän takia on kiinnitettävä enemmän huomiota 
valvonnan kustannustehokkuuteen. Komission mielestä valvontaan ei liity vielä nykyisin 
jäsenvaltioissa eikä Euroopan tasolla yleisiä tai täysin tehokkaita strategioita. Tällaisia strategioita 
olisi kehitettävä erityisesti seuraavilla aloilla: 
- Saaliiden purkamisen jälkeinen valvonta 
Kaikkien toimijoiden mielestä mahdollisuus yhdistää kaikki käytettävissä olevat keinot, 
merivalvonnasta aina kuljetusten ja markkinoilla pitämisen valvontaan ja eri tietolähteiden 
vahvistamiseen, on olennaisen tärkeää. Yleisten strategioiden käyttöönotto on kuitenkin vaikeaa. Eri 
tietolähteiden ja erityyppisten valvontamenettelyjen yhdistämismahdollisuuksien hyödyntäminen, 
mikä on asetuksen (ETY) N:o 2847/93 keskeinen osa, on kuitenkin hyvin usein vähäistä. Purkausten 
jälkeistä valvontaa on erittäin vähän. Näyttäisi siltä, että lainsäädäntö ei ainakaan kaikissa 
jäsenvaltioissa tarjoa tarvittavaa perustana tämän tason toimenpiteille. Kuljetuksen valvonnasta vastaa 
usein joku muu kuin kalastusministeriö. Ongelma ei koske yksinomaan vähimmäiskokoja. Laittomia 
purkauksia on helppo tehdä ja kuljetettu kalaerä välttyy tarkastuksilta, jos se on kuljetuksen 
yhteydessä ilmoitettu myydyksi. Passituskuljetuksiin sisältyvä (yhteisön alueelle tuotu) tai sellaiseksi 
väitetty kala tarjoaa myös petosmahdollisuuksia, jos kuljetuksia ei valvota. Tämän vuoksi kaikissa 
jäsenvaltioissa on kehitettävä purkausten jälkeistä valvontaa. 
12 
- Velvoitteiden jakamisen optimointi 
Merellä ja maalla suoritettavien tarkastusten osuudet vaihtelevat suuresti jäsenvaltiosta riippuen. 
Tämä voi johtua osittain ulkoisista tekijöistä, mutta myös perinteet vaikuttavat suuresti asiaan. 
Valvontavelvoitteiden jakoon liittyvät säännöt ja erityisesti niiden keskittäminen suurimpiin 
ongelmiin eivät ole selkeitä. Valvontakeinojen hyödyntämisstrategioita olisi siten syvennettävä. Eri 
viranomaistahojen osuudet kaikesta kalastuksen tarkastuksesta ovat esimerkiksi toiminnallisella 
tasolla jatkuvasti ristiriidassa jäsenvaltioiden virastojen toimivaltajaon kanssa riippumatta siitä, onko 
tämä jako vertikaalinen, esimerkiksi kalastusministeriön ja kuljetusministeriön välillä, tai 
horisontaalinen keskus- ja aluehallintoyksiköiden välillä. 
Myös Euroopan tasolla on yhä vaikeampaa laatia strategioita, joissa yhdistyvät kaikki 
valvontamahdollisuudet ja joissa keskitytään suurimpiin ongelmiin ja varmistetaan asianomaisten 
viranomaisten osuus valvonnassa. 
Olennaiselta osin tämän alan kehitys riippuu jäsenvaltioista, joiden vastuulla valvonta ensisijaisesti on. 
Komissio kuitenkin voi ja sen pitäisi helpottaa tarvittavien strategioiden käyttöönottoa, edistää 
tarvittavien tekniikoiden yhdistämistä ja tehdä ehdotuksia ja suosituksia. 
3. Tarvittavien menettelyjen laatiminen ja ylläpitäminen 
Käytettävissä olevien aineellisten keinojen osalta on saavutettu huomattavaa kehitystä sekä 
jäsenvaltioiden että yhteisön tason ponnistelujen ansiosta. 
Nämä investoinnit on optimoitava, ja ne on sidottava kokonaisstrategioiden määrittämiseen. On 
tärkeää määrittää täsmällisesti kalastuksen valvonnan osuus kaikissa nykyisissä menettelyissä eikä 
ainoastaan sen osuutta niistä menettelyistä, joita varten on anottu yhteisön rahoitusta ja joiden osalta 
tämä osuus on määritettävä. Laajoja järjestelmiä ei lähiaikoina uudisteta. 
Nämä avoimuuteen ja kustannusten tarkoituksenmukaisuuteen liittyvät parannukset eivät kuitenkaan 
vähennä tuettujen pyrkimysten tarpeellisuutta. Aineellisia valvontakeinoja olisi kehitettävä myös 
jatkossa, ja lisäksi olisi kiinnitettävä erityistä huomiota uudenaikaisten tekniikoiden hyödyntämiseen. 
Komission olisi myös kannustettava edelleen tieteen ja teknologian kehittymiseen perustuvia 
menetelmiä, jotka voivat parantaa valvonnan tehokkuutta. 
Henkilöstö varat edellyttävät aivan erityisiä ponnistuksia. Ensiksi olisi selvitettävä valvontaan varatut 
henkilöstö varat. Niitä olisi lisäksi lujitettava sellaisissa jäsenvaltioissa, jotka ovat aikaisemmin 
sijoittaneet niihin muita vähemmän. Määrälliset näkökohdat ovat vain osa ongelmaa. Tärkeää on myös 
valvontaviranomaisten kouluttaminen ja motivointi. Tehokkuutta voitaisiin parantaa yhteisön tason 
koordinoinnilla yhdenmukaistamatta kuitenkaan eri menettelyjä. Komission olisi myös kannustettava 
ja helpotettava jäsenvaltioiden välillä kalastuksen valvonnasta vastaavien viranomaisten vaihtoa. 
13 
4. Avoimuuden parantaminen 
Edellä on mainittu komission tarve saada helpommin kansallisen valvonnan seurannan edellyttämiä 
tietoja. Asetuksen (ETY) N:o 2847/93 35 artiklan mukainen komission vuosikertomus ei enää vastaa 
täysin avoimuuden tarpeita. Edellä on kuvailtu komission ongelmia tarkoituksenmukaisen ja 
vertailukelpoisen tiedon saamisessa. Ongelmia liittyy myös määräaikoihin. Jäsenvaltioiden 
toimittamat tiedot viivästyvät valvonnan alkuvaiheessa ja lisäksi niiden toimittamat vastaukset 
komission laatimiin niitä koskeviin alustaviin kertomuksiin viivästyvät. Tämän vuoksi vuosikertomus 
laaditaan aina liian myöhään, jolloin sen käyttökelpoisuus vähenee. Määräaikoja olisi siten 
tarkistettava ja niiden noudattamista olisi valvottava. Lisäksi olisi tarkasteltava sitä, miten 
tarkoituksenmukaista on laatia kertomus vuosittain. Kertomuksesta olisi myös keskusteltava 
neuvostossa laajemmin sen vaikutusten selvittämiseksi. 
Komission kertomusten avulla voidaan kuitenkin mitata toimenpiteitä ja eri jäsenvaltioiden 
valvontajärjestelmien tehokkuutta, jolloin niiden laatiminen on periaatteessa täysin perusteltua. 
Päämäärän saavuttaminen edellyttää kuitenkin menettelyjen tarkistamista, jotta kertomukset olisivat 
aikaisempaa tarkoituksenmukaisempia, jotta ne julkaistaisiin nopeammin ja jotta niistä keskusteltaisiin 
perusteellisemmin. 
Komission mahdollisuudet edistää avoimuutta eivät rajoitu virallisiin kertomuksiin. Sen olisi myös 
hyödynnettävä valvontaa koskevia kokouksia ja ryhmien paikalla tekemiä tarkastuksia, jotta se voisi 
parantaa tietoisuutta muissa jäsenvaltioissa toteuttamiensa toimenpiteiden merkityksestä ja yrittää 
poistaa jäsenvaltioiden perusteettomat epäilyt aina kun sille toimitetaan pyydetyt tiedot. 
Avoimuuden edistäminen ei ole yksinomaan komission velvollisuus. Kansallisten yksiköiden välillä 
on olemassa vaihto-ohjelmia. Tietyissä jäsenvaltioissa tapahtui lisäksi lupaavaa kehitystä vuonna 
1997. Näitä vaihtoja olisi kehitettävä mahdollisimman nopeasti. Lisäksi olisi tarkasteltava 
jäsenvaltioiden tarkastajien mahdollisuuksia osallistua yhteisön tarkastajien toteuttamiin tarkastuksiin 
muissa jäsenvaltiossa. 
S. Lainsäädännön mukauttaminen tarvittaessa 
Viimeisten viiden vuoden aikana on hyväksytty paljon uusia valvontaan liittyviä säädöksiä, jotka 
koskevat hyvin moninaisia asioita. Edellä selostettuihin ongelmiin annetut ratkaisut eivät välttämättä 
liity yksinomaan täydentävien sääntöjen määrittämiseen. Nykyisin on varmasti olemassa säännöksiä, 
joita ei ole vielä käytetty täysipainoisesti hyväksi, esimerkkinä satelliittivalvontaan liittyvät 
vaatimukset. Kattavista säännöksistä ei ole hyötyä, jos säädösten täytäntöönpanon edellyttämiä 
aineellisia tai henkilöstövaroja, riittäviä strategioita tai poliittista tahtoa ei ole taikka jos 
ammatinharjoittajat eivät osallistu tähän toimintaan. 
14 
Muutkin säädökset kuin asetus (ETY) N:o 2847/93 tarvitsevat ajantasaistamista. Aluksi on pantava 
täytäntöön puuttuvat soveltamisasetukset, kuten asetus kalastuspäiväkirjoihin liittyvien säännösten 
muuttamisesta, josta keskustellaan jatkossa uudestaan neuvostossa (kalastuspäiväkirjojen 
kehittämisessä on otettava huomioon neuvoston teknisistä toimenpiteistä tekemä sopimus). 
Kalastuksen valvontaan liittyvä säädöksiä on myös muita, kuten asetus (ETY) N:o 3759/921 kalastus-
ja vesiviljelytuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä. Kaikki säädökset on otettava huomioon 
päällekkäisyyksien välttämiseksi, täysipainoisen soveltamisen varmistamiseksi ja jotta voitaisiin 
käyttää hyväksi säännöksiin sisältyvät mahdollisuudet ja luoda yhtenäinen kokonaisuus. 
Vuonna 1993 annettu asetus on kuitenkin keskeisen tärkeä ja sitä voidaan kehittää edelleen. Eräät 
ongelmat eivät olleet vielä tuolloin ilmenneet yhtä voimakkaina kuin vuoden 1993 jälkeen. 
Esimerkkinä ovat vaikeudet, joita koituu kolmansien maiden alusten kalastuksesta yhteisön vesillä tai 
niiden saaliiden purkamisesta yhteisön satamissa. Asetusta N:o 2847/93 olisi muutettava, jotta siinä 
otettaisiin huomioon tämän asiakirjan toisessa osassa tarkastellut heikkoudet. Tämä koskee eritoten 
kolmansien maiden aluksia, muiden kuin satamavaltion lipun alla purjehtivien alusten purkamisia, 
purkamisten jälkeistä valvontaa, ja/tai valvontaa, joka suoritetaan saatettaessa tuotteita ensimmäistä 
kertaa markkinoille, sekä komission mahdollisuuksia saada tarvittavaa tietoa kansallisten tarkastusten 
valvomiseksi. Lisäksi on tutkittava mahdollisuuksia rangaistusten yhdenmukaistamiseksi. Tämän 
tavoitteen saavuttaminen edellyttää lainsäädännön tarkistamista, jolloin säädöksiä voidaan myös 
yksinkertaistaa ja tarvittaessa selkeyttää. 
6. Jäsenvaltioiden välinen ja niiden sisäinen vhteistyfl 
Jäsenvaltion sisäiseen kalastusvalvontaan liittyvistä aloista vastaavat usein eri yksiköt, vaikka tehokas 
toiminta edellyttäisi kaikkien toimintavaiheiden tarkastelua. Jäsenvaltiot ovat lisäksi suoraan 
vastuussa valvonnasta, vaikka ongelmia esiintyy jatkuvasti myös yhteisön tasolla. Tämän vuoksi 
tarvitaan toiminnan tehokasta yhteensovittamista. 
Komissio ei pysty vastaamaan kaiken tarvittavan yhteistyön järjestämisestä varsinkaan jäsenvaltioiden 
sisäisessä koordinoinnissa. Jäsenvaltioiden suora yhteistyö on myös välttämätöntä. Kokemukset ovat 
kuitenkin myös osoittaneet, että komissio pystyy tarkastelemaan tilannetta kokonaisuudessaan, toisin 
kuin monet kansalliset hallintoelimet, ja se on puolueeton, minkä ansiosta se voi toisinaan sovitella 
ristiriitoja ja harjoittaa merkittävää vaikutusvaltaa toiminnan yhteensovittamisessa yhteisön tasolla. 
Nämä tehtävät täydentävät sen nimenomaista tehtävää, eli kansallisten tarkastusten tehokkuuden 
valvontaa ja tasapuolisuuden ja avoimuuden varmistamista. 
Huomiota on kiinnitetty koordinointiin liittyviin ongelmiin jo useiden vuosien ajan, ja tämä ongelma 
tuli täysipainoisesti esiin puheenjohtajavaltio Irlannin syyskuussa 1996 järjestämässä valvontaa 
koskevassa kokouksessa. 
1 EYVL L 388, 31.12.1992, s. 1. 
15 
Tarkasteltavia alueita on useita, muun muassa: 
- painopistealueiden ja yleisten toimintasuunnitelmien määrittely, 
- paikalla toteutettujen toimenpiteiden toiminnalliset ongelmat, 
- uusien tekniikoiden valvontamahdollisuuksia koskevat tutkimukset, 
- taitotiedon siirto jäsenvaltioiden välillä, jotta kaikki hyötyisivät toisten valtioiden saavuttamasta 
kehityksestä ja jotta samalla voitaisiin välttää päällekkäinen toiminta, 
- vaihto-ohjelmien ja erityisesti toiminnallisen tiedonsiirron edellyttämä yhdenmukaistam inen, 
- yhteisen kielen määrittäminen, jotta jäsenvaltioiden ponnistelut ja tarkastusten tulokset olisivat 
vertailukelpoisia (vrt. kalastuksen teho, perustarkastusten määrittäminen). 
Komission asema riippuu näissä kysymyksissä enemmän sen kyvystä saada aikaan todellista 
jäsenvaltioiden arvostamaa arvonlisää kuin sen toimivallan määrittävästä säädöksestä. Sen käytössä on 
joka tapauksessa useita to im intake i noja: 
- ehdotukset, joiden avulla se voi edistää sitä, että yhteisön säännökset muodostavat suotuisan 
yhteistyökehyksen ja määritellä tarvittaessa osapuolten velvoitteet, 
- kertomukset, joissa analysoidaan jäsenvaltioiden osuutta YKP:n valvonnassa ja siten 
asianmukaisten osastojen yhteistyön tehokkuutta jäsenvaltioiden sisällä ja myös osallistumista 
jäsenvaltioiden väliseen yhteistyöhön, 
- komissio ottaa valvontakustannusten yhteisörahoitusta koskevissa päätöksissään huomioon 
tehokkaan kansallinen strategian olemassaolon ja moitteettoman yhteistyön muiden 
jäsenvaltioiden kanssa, minkä avulla voidaan varmistaa määrärahojen tehokas käyttö, 
- komissio järjestää jäsenvaltioiden välistä tiedonvaihtoa, 
- komissio yksilöi suurimmat yhteisön tason ongelmat ja edistää niiden ratkaisemiseksi sellaisten 
strategioiden ja yhteistyömenettelyjen kehittämistä, joissa otetaan huomioon kunkin ongelman 
erityispiirteet, 
- komissio järjestää tämän vuoksi kokouksia, joissa keskitytään erityisiin, joko horisontaalisiin 
ongelmiin (satelliittivalvonnan käyttöönotto) tai tiettyyn kalastusalueeseen liittyviin vertikaalisiin 
ongelmiin. 
Kolme viimeksi mainittua näkökohtaa osoittavat, että kyse on jäsenvaltioiden ja komission 
valvontaviranomaisten verkoston luomisesta ja toiminnasta. Erityisistä näkökohdista on keskusteltu 
menestyksekkäästi, ja tätä toimintaa olisi laajennettava ja pidettävä yllä. Komission yksiköiden on 
tehtävä aloite jatkotoimenpiteitä koskevan suunnitelman laatimiseksi kansallisten 
hallintoviranomaisten kanssa kumppanuuden hengessä. Olisi järkevää ottaa huomioon muilla aloilla 
toteutettu toiminta ja esimerkiksi ympäristöpolitiikkaan liittyvä aloite yhteisön 
ympäristölainsäädännön soveltamisesta ja täytäntöönpanosta (IMPEL) 1 tai sisämarkkinoiden 
yhteydessä toteutetut toimenpiteet^. Myös tässä yhteydessä saattaisi olla hyödyllistä hajauttaa 
kalastuksen valvontaa, jotta voitaisiin ottaa paremmin huomioon sen liittyminen muihin 
valvontaongelmiin. 
(KOM(96) 500 lopullinen. 
2 Neuvoston päätöslauselmat, annettu 16 ja 20 päivänä kesäkuuta 1994, KOM(94) 29 lopullinen, KOM(96) 20 
lopullinen. 
16 
Päätelmät 
Valvonta ei ole koskaan täydellistä, ja tämä pitää erityisesti paikkansa kalastuspolitiikan alalla. 
Komissio on jo aikaisemmin korostanut, että kehittyminen tällä alalla liittyy kalastuksen hallinnoinnin 
yleiseen kehittämiseen, eikä valvontaa voida käyttää korvaamaan yhteisen kalastuspolitiikan 
rakenteellisia puutteita. Kehitystä ei saada aikaan heti, vaan aluksi on laadittava keinot, muutettava 
rakenteita ja vaikutettava asenteisiin. Toisaalta kehitys on välttämätöntä ja sitä on nopeutettava. 
Ongelmien tunnistamisesta on siirryttävä nopeammin niiden ratkaisemiseen. Saavutetun kehityksen 
merkitys tulee esiin tarkasteltaessa komission vuonna 1992 laatimaa katsausta. Tässä asiakirjassa 
kuvastuu myös se, miten vaikeaa on toisinaan siirtyä havainnoista ja aikomuksista toimintaan, jopa 
siinä määrin, että tilanne vaikuttaa toisinaan jähmettyneen paikoilleen. 
Tilanteen parantaminen edellyttää, että aluksi varmistetaan, että poliittiset päättäjät pitävät tehokasta 
kalastuksen valvontaa ensisijaisen tärkeänä ja että tämä tahto toteutuu käytännössä. Jäsenvaltioiden ja 
komission on täytettävä omat velvollisuutensa ja määritettävä yhdessä täsmälliset tavoitteet riittävän 
nopeasti, ottaen huomioon aikatauluun liittyvät rajoitukset ja säännösten mukauttamiseen tarvittava 
aika. Aikaisemmin on jo päätetty tärkeimmistä ajankohdista, joita ovat: 
- heinäkuussa 1998 alusten satelliittipaikantamisjärjestelmän käyttöönoton ensimmäinen vaihe ja 
Atlantilta pyydettyä saalista koskevien tietojen sisällyttäminen tiedonsiirtojärjestelmiin, jotka 
liittyvät pyyntiponnistusten hallinnointijärjestelmän käyttöönottoon, 
- vuoden 1999 alussa kalastuspäiväkirjojen ja purkaus- ja myynti-ilmoitusten käyttöönotto 
Välimerellä sekä niihin perustuvien tietokantojen luominen, 
- vuoden 2000 alussa satelliittivalvontasuunnitelman toinen vaihe, kun uusi teknisiä toimenpiteitä 
koskeva järjestelmä otetaan käyttöön yhteisön vesialueilla Atlantilta Pohjanmerelle, 
- vuonna 2000 päätöksen 1, jonka mukaan jäsenvaltioille myönnetään määrärahoja hyväksyttyjen 
valvontakustannusten kattamiseen, voimassaolo lakkaa. 
Tällä hetkellä ei voida ennakoida kahdenvälisiä tai kansainvälisten järjestöjen tulevia sopimuksia, 
mutta ulkoisiin kalavaroihin liittyviä säännöksiä todennäköisesti mukautetaan jatkossa. Nafon on 
myös määrä päättää vuonna 1998 nykyisten pilottihankkeiden jatkamisesta. 
Edellä mainittujen määräaikojen yleisenä päämääränä on saada vuoteen 2000 mennessä aikaan 
täydellinen valvontajärjestelmä. 
1 Neuvoston päätös 95/527/EY, tehty 8 päivänä joulukuuta 1995, yhteisön osallistumisesta jäsenvaltioiden 
yhteiseen kalastuspolitiikkaan sovellettavan valvontajärjestelmän täytäntöönpanemiseksi hyväksymien 
tiettyjen kulujen rahoitukseen. ä 
17 
Vuodelle 1998 on kuusi painopistealaa : 
- kehittää nykyisiä säädöksiä soveltaen vaikuttavia toimenpiteitä, joiden avulla voidaan poistaa 
vakavimmat puutteet (tietyissä jäsenvaltioissa puutteellisesti täytäntöönpannut perusilmoituksiin 
ja niiden tietokoneistamiseen liittyvät säädökset, virheelliset pyynti-ilmoitukset ja erityisesti 
toistuvat kiintiöiden ylitykset tiettyjen kalakantojen yhteydessä), 
- analysoida mahdollisuuksia parantaa valvonnan tehokkuutta yhdistämällä toisiinsa lainsäädäntö ja 
yhteistyö, 
- ottaa käyttöön valvonnan koordinointiin liittyviä pilottitoimenpiteitä ja tarkastella yhtenäisesti 
horisontaalisia ongelmia, analysoida Euroopan unionin koordinointimenettelyjä muilla aloilla kuin 
kalastusalalla, 
- mukauttaa asetusta (ETY) N:o 2847/93 ja sen soveltamisesta annettuja asetuksia sekä tarvittaessa 
muita kalastuksen valvontaan liittyviä säädöksiä, 
- varmistaa satelliittivalvonnan ensimmäisen vaiheen tehokas käynnistyminen ja valmistautua 
yleisten säännösten soveltamiseen myös Välimeren alueella, 
- määrittää lopullisesti valvontaan varatut resurssit ja erityisesti henkilöstövarat, sekä määrittää 
menettelyt, joiden avulla voidaan vertailla tehokkaasti tarkastuksia ja rangaistusten tehokkuutta. 
Vuonna 1999 voitaisiin esimerkiksi: 
- viedä päätökseen toimenpiteet, jotka on mainittu edellä ensimmäisenä vuotta 1998 koskevassa 
kohdassa. Erityisen tärkeää on poistaa nykyisen teknisiä toimenpiteitä koskevan järjestelmän 
soveltamisessa esiintyvät puutteet ennen uuden ja laajemman järjestelmän käyttöönottoa, 
- kehittää valvontatoimien soveltamista kaikissa kalastustoiminnan vaiheissa eli merellä, saaliin 
purkamisen yhteydessä ja jalostuksessa sekä hyödyntää täysipainoisesti eri lähteistä olevien 
tietojen vahvistamismahdollisuuksia, mukaan lukien kyseisten alusten satelliittivalvontaan 
liittyvät mahdollisuudet, 
- ehdottaa menettelyä, jonka avulla säännellään jäsenvaltioiden toimien yhteensovittamista ja joka 
täydentää aikaisemmin hyväksyttävää vastaavia säännöksiä, joissa hyödynnetään tähän liittyviä 
vuonna 1998 kehitettyjä pilottitoimenpiteitä ja määritetään tiedon- ja henkilöstön 
vaihtosuunnitelma kaikille asiaan osallistuville tahoille, 
- kehittää viestintää koskevia toimenpiteitä, jotta voitaisiin parantaa kaikkien toimijoiden 
tietoisuutta valvonnan merkityksestä, 
- ottaa käyttöön määrälliset tavoitteet niiden välineiden perusteella, joita jäsenvaltiot ovat antaneet 
valvontaviranomaisten käyttöön, ja määriteltävä, mitkä ovat näiden välineiden vaikutukset 
YKP:aan, 
- varmistaa yleisten säännösten laajentaminen koskemaan Välimeren aluetta, 
- mukauttaa ulkoisiin kalavaroihin liittyvää valvontaa edistämällä niitä koskevia määräyksiä 
mahdollisuuksien mukaan, valvomalla päätösten moitteetonta täytäntöönpanoa ja täsmentämällä 
kussakin tapauksessa tehtävien jakoa jäsenvaltioiden ja komission välillä, 
- valmistella jatkoa vuonna 2000 päättyvälle talousarviota koskevalle päätökselle. 
Vuonna 2000 voitaisiin siten hyödyntää kaikkia ennakolta toteutettuja tai tammikuussa 2000 
toteutettavia toimenpiteitä (satelliittivalvonnan toinen vaihe, uudet tekniset toimenpiteet). Tällöin 
voitaisiin arvioida järjestelmän tehokkuutta ja laatia toimintakertomus, johon sisältyisi muutakin kuin 
aikaisempien puutteiden kuvailua. 
Vuonna 1992 laaditun kalastusvalvonnan selvityksen ja siihen sisältyneiden tarvittavien 
toimenpiteiden perusteella yhteinen kalastuspolitiikka on käymisvaiheessa. Vuonna 1996 ja 1997 
hyväksytyistä, sinänsä myönteisistä säädöksistä koostuvaa järjestelmää ei saa jättää kehittymään 
omalla painollaan. Järjestelmää on täydennettävä säädöksiä mukauttamalla, mutta tärkeintä on 
kuitenkin kaikkien valvonnasta vastaavien elinten välisen yhteistyön kehittäminen. 
18 

ISSN 1024-4492 
KOM(98) 92 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FT 03 14 07 10 
Luettelonumero : CB-CO-98-097-FI-C 
ISBN 92-78-31223-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
n