Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "EU:n laajentuminen: ehdokasvaltioiden haasteet taloudellisten liittymiskriteereiden täyttämisessä"

(2001/C 193/14)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 13. heinäkuuta 2000 työjärjestyksensä 23 artiklan nojalla antaa lausunnon aiheesta "EU:n laajentuminen: ehdokasvaltioiden haasteet taloudellisten liittymiskriteereiden täyttämisessä".

Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 13. maaliskuuta 2001. Esittelijä oli Bruno Vever.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. ja 26. huhtikuuta 2001 pitämässään 381. täysistunnossa (huhtikuun 25. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon yksimielisesti.

1. Tiivistelmä

1.1. Euroopan unioni laajenee tämän vuosikymmenen aikana merkittävästi, missä konkretisoituu ennennäkemätön poliittinen pyrkimys yhdistää suurin osa Euroopan mantereesta lännestä itään. Komission marraskuussa 2000 päivittämissä ja neuvoston sen jälkeen hyväksymissä laajentumisstrategian suuntaviivoissa katsotaan, että EU on nyt täyttänyt omalta osaltaan laajentumiselle asetetut ennakkovaatimukset. Rahoituksesta päästiin yhteisymmärrykseen Berliinissä, jossa hyväksyttiin Agenda 2000 -ohjelma, ja toimielinasioista Nizzassa, jossa hyväksyttiin muutokset yhteisön perustamissopimukseen. Uudet jäsenyydet riippuvat oleellisesti kustakin ehdokasvaltiosta laadittavista "yksityiskohtaisista arvioista" (feuilles de route), jotka koskevat ehdokasvaltioiden edistymistä yhteisön säännöstön omaksumisessa (minkä katsotaan etenevän hyvin useimmissa ehdokasvaltioissa), sekä liittymisneuvottelujen loppuunsaattamisesta (mitä pidetään mahdollisena jo vuonna 2002 parhaiten edistyneiden ehdokasvaltioiden osalta). Komitea kannattaa kyseisen arvioinnin päälinjoja, mutta korostaa, että vastuu laajentumisen taloudelliseen haasteeseen vastaamisesta jakaantuu luonnollisesti 15 jäsenvaltion ja ehdokasvaltioiden kesken. Taloudellinen haaste on alati muuttuva haaste, johon liittyy kolme erillistavoitetta: yhteisön säännöstön tosiasiallinen omaksuminen, tukitoimien tehostaminen ja uudenlaiseen yhteenkuuluvuuteen valmistautuminen laajentuneessa Euroopan unionissa.

1.2. Yhteisön säännöstön tosiasiallinen omaksuminen on yhä vaikeampaa, koska unionin edelleen syvenevä integraatio on jo hyvin pitkällä. Kyseisen tavoitteen saavuttamista hankaloittavat väistämättä ehdokasvaltioiden suuri lukumäärä, niiden väliset kehityserot ja ehdokasvaltioiden sopeutumistarpeiden monimuotoisuus. Komission marraskuussa 2000 julkaisemassa kertomuksessa tehdään selkoa ehdokasvaltioiden edistymisestä liittymisvalmisteluissa. Edistyminen, joka ilmenee mm. Euroopan unionin kanssa käytävän kaupan lisääntymisenä, on ollut rohkaisevaa. Saavutettu kehitys avaa lähitulevaisuuden liittymisnäkymät suurimmalle osalle ehdokasvaltioista. Muut painopistealat vaihtelevat maittain, ja ne on kohdennettava sen mukaisesti. Komitea tähdentää kuitenkin, että toimenpiteet ovat vielä useilla aloilla kesken ja että toimenpiteiden onnistunut toteuttaminen edellyttää kansalaisyhteiskunnan edustajien ottamista täysimääräisesti mukaan niiden toteuttamiseen kaikissa ehdokasvaltioissa.

1.3. Integraatioprosessin onnistuminen edellyttää tukitoimien tehostamista. Berliinissä Agenda 2000:n muodossa ohjelmoidut yhteisön tuet eivät yksin riitä ehdokasvaltioiden ja jäsenvaltioiden välisen eron kiinnikuromiseen. Komitea korostaa, että yhteisön tuet tulee suunnata ennen kaikkea yksityisten investointien houkuttelemiseen, koska se on ainoa tapa hankkia tarvittavat resurssit. Tämä edellyttää myös koulutustoimien lisäämistä, minkä tulee tapahtua yhteisön tuella ja tiiviissä yhteistyössä yhteiskunnallis-ammatillisten toimijoiden kanssa. Komission arviointikertomuksia tulee täydentää yhteistyössä talous- ja raha-asioiden neuvoston kanssa käynnistettävillä valvontatoimilla, joihin kansalaisyhteiskunnan yhteiskunnallis-ammatillisten tahojen edustajat otetaan suoraan mukaan, koska he pystyvät parhaiten arvioimaan kentällä tapahtuvaa todellista kehitystä. Komitea voisi osallistua työskentelyyn vuotuisten konferenssiensa ja neuvoa-antavien sekakomiteoiden välityksellä. Lisäksi ehdokasvaltiot olisi syytä ottaa jo nyt mukaan tiettyihin yhteisöpolitiikan lohkoihin (sisämarkkinat, henkinen omaisuus, tulliyhteistyö, ympäristö, kauppapolitiikka).

1.4. On tärkeää ryhtyä valmistelemaan edellytyksiä uudenlaiselle taloudelliselle ja sosiaaliselle yhteenkuuluvuudelle entistä laajemmassa unionissa, koska kyseessä on monimutkainen, innovatiivisia yhteistoimia edellyttävä tavoite. Komitea korostaa tarvetta ryhtyä organisatorisiin muutoksiin lainsäädännön, hallinnon, talouden ja sosiaaliasioiden aloilla. Lainsäädännön alalla tärkeintä on yhteisön sääntelyn yksinkertaistaminen sen laatua ja tehokkuutta parantamalla ja soveltamissääntöjä vahvistamalla. Hallinnon alalla asianomaiset valtiot tulisi ottaa mukaan yhtenäismarkkinoiden valvonnan vahvistamistoimiin, minkä tulisi tapahtua siten, että kaikkien jäsenvaltioiden hallinnot kantavat siitä vastuuta. Talous- ja sosiaaliasioiden alalla on jatkettava talous- ja rahaliiton syventämistä ja ehdokasvaltioiden valmistamista siihen, koska niiden tulisi osallistua heti liittymishetkellä Euroopan valuuttajärjestelmän uuteen valuuttakurssimekanismiin (ERM II). Ehdokasvaltiot olisi otettava välittömästi mukaan myös Lissabonin päätelmien toimeenpanoon siltä osin, kuin jäsenvaltioita kehotetaan toteuttamaan rakenteellisia muutoksia Euroopan kilpailukyvyn lisäämiseksi.

1.5. Komitea esittää edellä mainittujen kolmen tavoitteen saavuttamiseksi, että vuonna 2001 käynnistettäisiin kokonaisvaltainen ja monivuotinen ohjelma laajentumisen valmistelemiseksi. Sillä pyrittäisiin tehostamaan ehdokasvaltioihin kohdistettuja tukitoimia ja kehittämään nykyisille 15 jäsenvaltiolle edellytykset säilyttää koheesio myös laajentuneessa unionissa. Ohjelma olisi toteutettava kokonaan ennen parlamentin ja komission nykyisten toimikausien päättymistä. Ohjelmalla tulisi auttaa ehdokasvaltioita vastaamaan liittymisen taloudellisiin haasteisiin ja luoda todellista, rakentavaa synergiaa niiden ja nykyisten viidentoista jäsenvaltion välille. Tällainen interaktiivinen, tiiviissä yhteistyössä kansalaisyhteiskunnan kanssa toteutettu prosessi mahdollistaisi Euroopan unionin laajentumisen vaarantamatta unionin taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja lisäisi unionin kilpailukykyä saattamalla yhdentymisen kautta unionin perustan ja vahvuudet optimiinsa.

2. Alustavat huomiot

2.1. Euroopan unionin merkittävä laajentuminen on tämän vuosikymmenen suurin haaste, joka tulee vaikuttamaan syvästi unioniin. Kyseessä ei ole kuitenkaan pelkkä laajentuminen, vaan Euroopan yhdentyminen. Euroopan jakautuminen vahingoitti Eurooppaa 1900-luvulla, ja siitä syystä yhdentymisestä pyritään nyt tekemään Euroopan vahvuus 2000-luvulla. Kyseessä on kokonaisvaltainen ja monimutkainen haaste, joka koskee Euroopan unionin poliittista tarkoituksenmukaisuutta, unionin toimielinten mukauttamista, unionin sisäisiä organisointitapoja, unionin maantieteellistä ja alueellista ulottuvuutta sekä unionin kilpailukykyä maailmanlaajuisessa taloudessa. Haaste on interaktiivinen, koska kaikki edellä mainitut tekijät vaikuttavat toisiinsa dynaamisessa prosessissa, jota on syytä organisoida ja hallita. Taloudellinen ja sosiaalinen haaste kuuluu tietysti ongelman ytimeen niin avautuvien mahdollisuuksien kuin prosessin onnistumisedellytysten kannalta(1).

2.2. Laajentumiseen liittyvät taloudelliset mahdollisuudet ovat ennennäkemättömät. Tavoitteena on luoda suuret, yli puoli miljardia eurooppalaista kattavat sisämarkkinat, joiden avulla varmistetaan ehdokasvaltioissa toteutettujen talousuudistusten pysyvyys ja luodaan vakautta Euroopan mantereelle markkinatalouden periaatteiden ja sääntöjen mukaisesti. Nämä suuret markkinat mahdollistaisivat Euroopan alueen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen lujittamisen, maailmanlaajuisen kilpailukyvyn vahvistamisen sekä investointien ja kaupan lisäämisen hyödyntämällä jäsenvaltioiden välistä täydentävyyttä. Lisäksi sisämarkkinat lisäisivät Euroopan unionin painoarvoa kahden- ja monenvälisessä maailmankaupassa hetkellä, jolloin on ryhdyttävä neuvottelemaan uusista säännöistä kehyksen luomiseksi maailmanlaajuiselle kaupalle.

2.3. Komission marraskuussa 2000 päivittämissä ja neuvoston sen jälkeen hyväksymissä laajentumisstrategian suuntaviivoissa katsotaan, että EU on nyt täyttänyt omalta osaltaan laajentumiselle asetetut ennakkovaatimukset. Rahoituksesta päästiin yhteisymmärrykseen maaliskuussa 1999 Berliinissä, jossa hyväksyttiin Agenda 2000 -ohjelma, ja toimielinasioista joulukuussa 2000 Nizzassa, jossa hyväksyttiin muutokset yhteisön perustamissopimukseen. Uusien jäsenvaltioiden liittyminen riippuu siis pelkästään kustakin ehdokasvaltiosta laadittavista "yksityiskohtaisista arvioista" (feuilles de route), jotka koskevat ehdokasvaltioiden edistymistä yhteisön säännöstön omaksumisessa (minkä katsotaan etenevän hyvin useimmissa ehdokasvaltioissa) sekä liittymisneuvottelujen loppuunsaattamisesta (mitä pidetään mahdollisena jo vuonna 2002 parhaiten edistyneiden ehdokasvaltioiden osalta).

2.4. Komitea kannattaa kyseisen arvioinnin päälinjoja ja näkemystä, jonka mukaan ensimmäiset liittymiset voisivat tapahtua lähitulevaisuudessa. Komitea korostaa kuitenkin, että laajentumisen taloudellinen ja yhteiskunnallinen haaste on yhä olemassa ja että se on prosessin ydin. Esiin tulevat ongelmat ovat suoraan sidoksissa avautuviin mahdollisuuksiin. Ehdokasvaltioiden suuri lukumäärä ja niiden nykyiset kehityserot lisäävät entisestään monimuotoisuutta, mikä nostaa uudestaan esiin kysymyksen unionin yhteenkuuluvuudesta, mutta eri näkökulmasta.

2.5. Etenkin ehdokasvaltioille asetettu tavoite Euroopan talouteen integroitumisesta on alati muuttuva tavoite. Euroopan unioni on nimittäin vielä kaukana poliittisesta ja taloudellisesta täysimittaisuudesta, eikä se ole myöskään toteuttanut kaikkia tarvittavia sosiaalisia mukautuksia. Vuonna 1999 perustettu talous- ja rahaliitto, johon kuului silloin 11 jäsenvaltiota ja nykyään 12 jäsenvaltiota, on vasta aluillaan, ja se laajentaa merkittävästi jäsenvaltioiden talouksien integraatioprosessia. Lisäksi unionin jäsenvaltiot tekivät Lissabonissa maaliskuussa 2000 järjestetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa päätöksen omien rakenteellisten muutostensa vauhdittamisesta, jotta niiden taloudet saataisiin kilpailun uusia haasteita vastaaviksi. Päätös vahvistettiin Tukholman Eurooppa-neuvoston kokouksessa maaliskuussa 2001.

2.6. Komitea keskittyy pohtimaan tämän lausunnon edellisissä kohdissa esiin tulleita kolmea keskeistä haastetta:

- yhteisön säännöstön tosiasiallinen omaksuminen

- tukitoimien tehostaminen

- uudenlaisen yhteenkuuluvuuden valmisteleminen laajentuneessa Euroopan unionissa.

2.7. Komitea on järjestänyt ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisten tahojen kuulemisen(2), joka mahdollisti komitean arvioiden ja suositusten syventämisen ja edellä mainittujen tahojen näkemysten sisällyttämisen niihin. Kuulemistilaisuudessa saavutettiin laaja yksimielisyys tämän lausunnon pääsisällöstä.

3. Yhteisön säännöstön tosiasiallinen omaksuminen

3.1. Kööpenhaminassa vuonna 1993 kokoontunut Eurooppa-neuvosto asetti liittymisen ehdoiksi ehdokasvaltioiden kyvyn siirtyä tehokkaaseen markkinatalouteen ja selviytyä kilpailusta yhtenäismarkkinoilla. Kunkin ehdokasvaltion kanssa erikseen käytävien neuvottelujen tavoitteena on varmistaa, että ehdokasvaltiot omaksuvat tosiasiallisesti koko yhteisön säännöstön ja että liittymisen jälkeisille soveltamista ja kestoa koskeville mahdollisille siirtymäajoille asetetaan tiukat rajat. Yhteisön säännöstön omaksumisen ja tosiasiallisen täytäntöönpanon haaste on erittäin vaativa. Euroopan yhtenäismarkkinoiden integraatio on nimittäin jo varsin pitkällä, ja se perustuu laajaan ja useilta kohdin varsin uuteen sääntelyyn (laajuus arvioitu noin 80000 sivuksi). Euroopan tason koordinointi on tullut entistä vaikeammaksi, sen jälkeen kun Euroopan talous- ja rahaliitto perustettiin vuonna 1999. On sovittu, että uusien jäsenvaltioiden on liityttävä EMU:hun (ilman poisjäänti- eli "opting out" -mahdollisuutta) heti kun ne täyttävät taloudelliset vaatimukset.

3.2. Tavoitteisiin liittyvien vaatimusten mittaaminen

3.2.1. Yhteisön säännöstön omaksumista hankaloittavat ehdokasvaltioiden suuri lukumäärä, niiden väliset maantieteelliset ja kehityserot sekä sosiaaliset vaatimukset.

3.2.1.1. Ehdokasvaltioiden lukumäärä on suuri. Euroopan unioni neuvottelee samanaikaisesti kahdentoista eri ehdokasvaltion kanssa, ja Helsingissä joulukuussa 1999 kokoontunut Eurooppa-neuvosto antoi niiden lisäksi Turkille ehdokasvaltion aseman (neuvottelujen käynnistäminen Turkin kanssa edellyttää kuitenkin, että Turkki täyttää ensin Kööpenhaminassa asetetut poliittiset vaatimukset), mikä tekee siitä kolmannentoista ehdokasvaltion.

3.2.1.2. Myös ehdokasvaltioiden väliset maantieteelliset erot ovat suuret. Ehdokasvaltiot ovat kooltaan hyvin erisuuruisia (esim. Maltan asukasluku on vain 400000, Puolan 38,7 miljoonaa ja Turkin 64,3 miljoonaa), ja ne edustavat varsin erilaisia alueita (Puola, Unkari, Tsekin tasavalta, Slovakia, Viro, Liettua, Latvia, Slovenia, Romania ja Bulgaria ovat Keski- ja Itä-Euroopan maita ja loput kolme eli Kypros, Malta ja Turkki ovat Välimeren alueen maita).

3.2.1.3. Lisäksi kehitystasossa on havaittu hyvin suuria eroja. Ehdokasvaltioiden keskimääräinen elintaso on vain 40 % yhteisön keskimääräisestä elintasosta. Kun 13 ehdokasvaltion väestö (170 milj. asukasta) on 45 % unionin 15 jäsenvaltion väestöstä, niiden bruttokansantuote on tilastollisesti arvioiden vain 6,7 % EU:n bruttokansantuotteesta. Huomattakoon vielä, että ehdokasvaltioiden väliset erot ovat tässäkin suhteessa hyvin suuret (niiden välinen ero voi olla yli 1:3).

3.2.1.4. Uusien valtioiden liittymisellä EU:hun on myös yhteiskunnallisia vaikutuksia. Ehdokasvaltioiden taloudellinen integraatio johtaa kyseisissä valtioissa perinpohjaisiin muutoksiin, jotka koskevat talouselämän perustaa, suhdannevaihtelujen hallintaa, taloudellisia toimijoita (yritykset, palkansaajat, kuluttajat), hallintoa ja tuomiovaltaa käyttäviä elimiä. Mikäli nykyisissä neuvotteluissa päästään kuitenkin sopimukseen säännöistä ja niiden soveltamismenettelyistä, muutokset vaikuttavat vähemmän taloudelliseen ja sosiaaliseen kehitykseen sekä hallinnollisiin, oikeudellisiin ja yhteiskunnallisiin muutoksiin ("instituutioiden kehittäminen"), jotka ovat välttämättömiä, jotta yhteisön säännöstön omaksuminen onnistuisi. Kaikki kansalaisyhteiskunnan osapuolet on otettava mukaan uudistusprosessiin.

3.2.2. Sen sijaan tiettyjen muiden tekijöiden arvellaan helpottavan yhteisön säännöstön omaksumista.

3.2.2.1. Muutosprosessi voi olla helpompi, mikäli ehdokasvaltion markkinat ovat pienet.

3.2.2.2. Myös yhteisön investoinnit, jotka ovat lisääntyneet voimakkaasti ehdokasvaltioissa, voivat osaltaan vaikuttaa EU:n yhteisen toimintatapajärjestelmän vientiin ja sen melko laajaan levitykseen (esim. alihankkijat ja -urakoitsijat).

3.2.2.3. Todettakoon lopuksi, että yhteisön säännöstön omaksumisen oikeudellisessa valvonnassa voidaan tukeutua yhteisön selkeisiin ja mitattaviin vaatimuksiin, mikä helpottaa eri valtioiden tilanteiden arviointia.

3.3. Nykyiseen kehitykseen tukeutuminen

3.3.1. Ehdokasvaltioiden talouksien pitkä sopeuttamisprosessi käynnistettiin jo vuonna 1994 Essenissä sovitun liittymistä edeltävän prosessin välityksellä, johon sisältyvät Eurooppa-sopimukset, liittymiskumppanuudet ja liittymistä edeltävät välineet (seuraavat ohjelmat: Phare - institutionaalinen kapasiteetti ja investointituki, Ispa - ympäristö- ja liikenneinfrastruktuurit ja Sapard - maatalouden ja maaseudun kehittäminen) sekä ehdokasvaltioiden osallistuminen useisiin yhteisön ohjelmiin. Silloisena tavoitteena oli vauhdittaa ehdokasvaltioiden talouksien kehittämistä sellaisiksi markkinatalouksiksi, jotka kestävät kilpailua yhtenäismarkkinoilla ja jotka selviytyvät maailmanlaajuista kauppaa harjoittavassa unionissa. Keski- ja Itä-Euroopan valtioiden siirtymistä markkinatalouteen käynnistettäessä havaittiin keskusjohtoisen talouden ajalta peräisin olevaa kilpailukyvyn jälkeenjääneisyyttä (vastaavaa havaittiin myös Itä-Saksan talouden integraation yhteydessä), joka on johtanut useimmissa valtioissa voimakkaaseen inflaatiopaineeseen, tuotannon laskuun ja työttömyyden kasvuun.

3.3.1.1. Vaikean alun jälkeen etenkin uudistusprosessia ja kaupankäynnin uudelleensuuntaamista vauhdittaneissa valtioissa on havaittu selvää talouden elpymistä heti sen jälkeen kun rakennemuutosten ja yksityisten investointien myönteiset vaikutukset ovat alkaneet tuntua. Useimpien ehdokasvaltioiden arka kohta on yhä työttömyys, jonka lisääntyminen on selvästi sidoksissa tekeillä oleviin talousuudistuksiin. Työmarkkinoiden reaktiokyvyn lisääminen, jotta ne pystyisivät vastaamaan kasvun synnyttämään kehitykseen, on yksi tapa vähentää tuntuvasti työttömyyttä. Näin on jo tehty uudistuksissa pisimmällä olevissa ehdokasvaltioissa, kuten Unkarissa ja Sloveniassa.

3.3.2. Komission 8. marraskuuta 2000 julkaisemassa kertomuksessa tehdään selkoa yksityissektorin talouden, tuotannon ja työllisyyden tasapainottamisessa saavutetusta huomattavasta kehityksestä. Kertomuksen mukaan Kypros, Malta, Viro, Unkari, Puola, Tsekin tasavalta ja Slovenia ovat markkinatalouksiensa osalta valmiita liittymään lähitulevaisuudessa Euroopan unioniin, vaikka kertomus sisältääkin kunkin valtion tilanteesta monenlaisia (pääasiassa kuitenkin myönteisiä) huomautuksia. Latvian, Liettuan ja Slovakian talouksia pidetään niin ikään toimintakykyisinä markkinatalouksina ja niiden arvellaan olevan liittymiskykyisiä keskipitkällä aikavälillä sillä ehdolla, että ne syventävät vielä käynnissä olevia uudistuksia. Sen sijaan Bulgarian, Romanian ja Turkin tulee vielä jatkaa ja tietyissä tapauksissa jopa käynnistää uudistuksia liittymiselle asetettujen taloudellisten vaatimusten täyttämiseksi. Viimeksi mainittujen ehdokasvaltioiden liittymisajankohdasta ei ole vielä tässä vaiheessa voitu esittää arvioita (esim. Turkin osalta liittymisneuvottelujen käynnistämiseen vaikuttavat poliittiset ennakkovaatimukset ovat vielä täyttämättä). Kaiken kaikkiaan voidaan todeta, että komission ehdokasvaltioiden kehityksestä tekemä arvio avaa lähitulevaisuuden liittymismahdollisuudet seitsemälle tai jopa kymmenelle valtiolle. Parhaiten edistyneiden valtioiden liittyminen arvioidaan mahdolliseksi vuodesta 2004 alkaen.

3.3.3. Vuotuisen talouskasvun lisäksi, joka arvioitiin viime vuonna keskimäärin 4 %:ksi, EU:n kanssa käytävä kauppa on lisääntynyt selvästi. Vuotuinen kasvuvauhti on ollut 20 %:n luokkaa vuodesta 1993 lähtien, eli kauppavaihto on kolminkertaistunut. EU:n osuus ehdokasvaltioiden ulkomaankaupasta on nykyään noin 60 %. (Myös EU:n viidentoista jäsenvaltion keskinäinen kauppa on 60 %:n luokkaa.) Ehdokasvaltioista on tullut EU:n toiseksi suurin kauppakumppani heti Yhdysvaltojen jälkeen. Kyseinen kauppavaihto on EU:lle voimakkaasti ylijäämäistä. Vuonna 1999 ylijäämän osuus oli 25 miljardia euroa eli melkein neljännes yhteisön kokonaisviennistä ehdokasvaltioihin.

3.3.4. Komitean seuraavat arviot ja suositukset, jotka koskevat kaikkia ehdokasvaltioita yhdessä ja jotka perustuvat kaikille valtioille yhteisiin piirteisiin, perustuvat pääasiassa ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisten tahojen kanssa järjestettyyn kuulemistilaisuuteen. Arvioita ja suosituksia tulee siis suhteuttaa ehdokasvaltioiden yksittäisiin tilanteisiin.

3.3.5. Komitea toteaa, että kaupan lisääntymisen taustalla on useimpien ehdokasvaltioiden kehittyminen monilla eri aloilla:

- muutosprosessin hyväksyminen ja yhtenäismarkkinoihin sopeutuminen

- ammatillisten sekä toimiala- ja kuluttajajärjestöjen vahvistaminen

- tuotannon kehityksen rinnalle syntynyt uusi yritys- ja johtamiskulttuuri

- kansainvälisten investointien voimakas lisääntyminen

- perusrakenteiden ja tuotantokoneiston uudenaikaistaminen

- palvelusektorin (pankki-, vakuutus-, kaupan ja audiovisuaalisen alan) kehittäminen

- lisääntynyt yhteistyö teknisen standardoinnin alalla.

3.4. Panostaminen pääasiallisten ongelmien ratkaisemiseen

3.4.1. Komitean teettämien kyselyiden ja sen järjestämien kuulemisten avulla on saatu selville useanlaisia ehdokasmaissa esiintyviä ongelmia ja viipeitä, jotka mainitaan tuonnempana. Kaikkia tapauksia ei suinkaan esiinny jokaisessa maassa. Ehdokasvaltiot ovat edistyneet tai parhaillaan edistymässä liittymisvalmisteluissaan, ja vain hitaimmin edistyviin maihin kasautuu edelleen suurin osa todetuista ongelmista. Kun tämä korjaus otetaan huomioon tietoja tulkittaessa, komitean järjestämät kuulemiset osoittavat, että pääasialliset ongelmat ovat kiinnikuromisesta syntyvien vaikeuksien ja kustannusten lisäksi seuraavat:

3.4.1.1. viivästykset rakenteiden uudenaikaistamisessa (tuotantokoneisto, työvoiman koulutus ja pätevöittäminen, rahoitusjärjestelmä, jakeluverkko, hallinto- ja tuomiovallan rakenteet, liikenteen- ja viestinnän perusrakenteet)

3.4.1.2. viivästykset sääntelyn mukauttamisessa (pääoman liikkumiselle asetetut rajoitukset, teknisten ja kirjanpitostandardien yhteensopivuus, puutteet henkisen omaisuuden ja teollisoikeuksien alalla, ympäristönsuojelu, harmaan talouden kehittymiseen liittyvät ongelmat).

3.4.2. Ehdokasvaltioiden taloudellisten, yhteiskunnallisten ja ammatillisten toimijoiden mainitsemat yleisimmät ongelmat ovat seuraavat:

3.4.2.1. yleisesti: viivästymiset kilpailukyvyn parantamisessa kasvavan kilpailun haasteisiin vastaamiseksi; hankaluudet yhteisön sääntelyn soveltamisessa monimutkaisuus; yhteisön tukien rajoittaminen; etenkin pk-yritysten kehittymisvaikeudet (pääoman puute ja luottojen vaikea saatavuus)

3.4.2.2. kaupan alalla: EU:n kanssa käytävän kaupan alijäämäisyys; maataloustuotteiden vaikea pääsy EU:n markkinoille markkinoiden avaamisesta huolimatta

3.4.2.3. yhteiskunnallisissa asioissa: tarvittavat työvoimarakenteen muutokset (työvoimaa usein liikaa maataloudessa, mutta liian vähän muilla aloilla); pelko ammattitaitoisen työvoiman siirtymisestä muualle; sosiaaliturvajärjestelmien perustaminen, mukauttaminen ja asianmukainen toiminta.

3.4.3. Euroopan unionin taloudellisista, yhteiskunnallisista ja ammatillisista toimijoista viennin harjoittajat ovat kokeneet investoijia enemmän seuraavanlaisia ongelmia:

3.4.3.1. yleiset ongelmat: oikeudellinen epävarmuus ja ehdokasvaltioiden hallintojen institutionaalisen kapasiteetin puutteet (byrokraattisia menettelyitä, valitusmenettelyjen puutetta, valvontaviranomaisten toimivalta ja riippumattomuus, jatkuvaa protektionismia, tiettyjen sääntely-, standardointi- ja sertifiointielinten tehottomuus, vastavuoroisessa tunnustamisessa esiintyvät ongelmat, petokset, korruptio)

3.4.3.2. talouden ongelmat: verotustaso ja verotuksen monimutkaisuus; kaupan esteiden pysyvyys tariffiesteitä lukuun ottamatta sekä kauppavaihdon tekniset ja hallinnolliset esteet; avoimuuden puute yksityistämisohjelmissa; verotuksellisen ja oikeudellisen kehyksen olematon ennustettavuus; tietyn (mutta rajallisen) hintasääntelyn jatkuminen

3.4.3.3. kilpailupolitiikan ongelmat: tietyt sijoittautumisvapauden rajoitukset; yritystoiminnan rajoitukset (toimiluvat, haaraliikkeet); kiinteistö- ja maahankintojen rajoitukset (jotka ovat kierrettävissä perustamalla tytäryhtiö); valtioiden tukien taso aloilla, joilla on mukautumis- ja kilpailuongelmia; ongelmat julkisten hankintojen avaamisessa kilpailulle; anomaaliset käytänteet (polkuhinnoittelu, joka avointen menettelyjen ansiosta pysyy kuitenkin melko rajallisena, ympäristövaatimusten noudattamatta jättäminen, laiton työskentely).

3.5. Jäljellä olevien mukautusten asettaminen tärkeysjärjestykseen

3.5.1. Komitean järjestämistä kuulemistilaisuuksista käy ilmi, että ehdokasvaltiot pitävät tärkeimpinä seuraavia toimia:

3.5.1.1. yleisesti: tähänastisen kehityksen lujittaminen (taloudenhoito, tuottavuus, tuotteiden ja palvelujen laatu, yrityskulttuuri, kuluttajavalistus) kansalaisyhteiskunnan eri tahojen avustuksella

3.5.1.2. talouspolitiikan alalla: makrotaloudellisen vakauden lujittaminen; tuote- ja palvelukaupan esteiden poistaminen; yksityistämisen jatkaminen ja vauhdittaminen; hintojen enenevä vapauttaminen; markkinataloutta tukevat verouudistukset; rahapolitiikan sääntöjen noudattaminen; luotettava henkisen omaisuuden ja teollisoikeuden suojelujärjestelmä; pk-yritysten tukeminen; eurooppalaisten standardien, sertifioinnin ja vastavuoroisen tunnustamisen täytäntöönpano; ympäristönsuojelu

3.5.1.3. julkisten rakenteiden alalla: valtion, hallinnon, tuomioistuinjärjestelmän ja kilpailupolitiikan uudistusten vauhdittaminen; OECD:n ja Euroopan neuvoston sääntöjen hyväksyminen korruption torjumisessa (siviili- ja rikosoikeudelliset yleissopimukset)

3.5.1.4. talouden rakenteiden alalla: riippumattomien ja edustavien ammatillisten järjestöjen vahvistaminen; teollisuuden, kaupan, rahoitusalan ja maatalousrakenteiden uudenaikaistaminen (kauppavaihdon uudet vastavuoroiset toimiluvat); etenkin muihin ehdokasvaltioihin ja EU:hun ulottuvien liikenne-, energia-, ja televiestintäperusrakenteiden mukauttaminen

3.5.1.5. yhteiskunnallisissa asioissa: yhteisön sosiaalialan säännöstön saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä, yhteiskunnallisen vuoropuhelun kehittäminen, harmaan talouden torjuminen.

4. Tukitoimien tehostaminen

4.1. Ehdokasvaltioiden talouksien saattaminen EU:n yleiselle tasolle edellyttää menetelmien mukauttamista neljällä eri osa-alueella: yhteisön tukien painotuksen muuttaminen, koulutustoimien lisääminen, arviointikertomusten parantaminen sekä ehdokasvaltioiden ottaminen mukaan yhteisöpolitiikan tiettyihin lohkoihin ennen varsinaista jäsenyyttä.

4.2. Yhteisön tukien optimoiminen

4.2.1. Berliinissä maaliskuussa 1999 vuosiksi 2000-2006 hyväksytyssä Agenda 2000:ssa yhteisötukien osuus on määritetty entiseen tapaan yhteisön talousarvion puitteissa 1,27 %:ksi BKT:stä. Yhteisön tuista on kaavailtu osoitettavaksi noin 20 miljardia euroa liittymistä edeltäviin välineisiin ja noin 50 miljardia euroa uusille jäsenvaltioille vuodesta 2002 alkaen. Vaikka tukien määrä on huomattava, tuet eivät missään tapauksessa yksin riitä rahoittamaan ehdokasvaltioiden kehitys- ja kiinnikuromistarpeita.

4.2.2. Unionin ei tule katsoa, että se on täyttänyt velvollisuutensa ehdokasvaltioiden taloudellisen tuen suhteen pelkästään hyväksymällä Agenda 2000 -ohjelman. Komitean mielestä tällä hetkellä tärkeintä on yhteisön toimenpiteiden kohdentaminen tehokkaan markkinatalouden tukemiseen yksityisiä investointeja houkuttelemalla ja edistämällä, koska se on ainoa tapa hankkia tarvittavat resurssit. Komitea korostaa tavoitteen saavuttamisen edellyttävän seuraavaa:

4.2.2.1. Ensiksi on välttämättä luotava kumppanuus yhteiskunnallis-ammatillisten toimijoiden kanssa yhteisön säännöstön kansallisten omaksumisohjelmien sekä tukien käyttämisen alalla siten, että kyseinen kumppanuus toteutuu kaikilla tasoilla eli suunnittelussa, toteuttamisessa, seurannassa ja arvioinnissa.

4.2.2.2. Tukien talouskehitysvaikutusten seurantaa on tehostettava mm. edellä mainitun yhteiskunnallis-ammatillisten toimijoiden kanssa luotavan kumppanuuden avulla.

4.2.2.3. Yritysten toimintakehystä tulisi uudenaikaistaa siten, että mm. julkishallinnon uudistusta vauhditetaan ja perustetaan toimivaltaisia, tehokkaita ja riippumattomia tuomioistuimia (siten oikeutetaan jäsenvaltioiden ja ehdokasvaltioiden hallintojen välillä aloitetun kumppanuustoiminnan kehittäminen).

4.2.2.4. Tukiohjelmissa tulisi antaa etusija sellaiselle kansainväliselle ulottuvuudelle, jossa vahvistetaan ehdokasvaltioiden alueiden välistä yhteistyötä.

4.2.2.5. Julkisen ja yksityisen sektorin välinen kumppanuus näyttää välttämättömältä etenkin Euroopan laajuisten perusrakenneverkkojen osalta (esim. liikenteen, energian, televiestinnän ja ympäristön alalla).

4.2.2.6. Yhteisön tukien tulee olla sopusoinnussa kilpailusääntöjen kanssa. Sen lisäksi on tärkeää valvoa, että tukiin liittyvää ehdollisuutta noudatetaan ottaen huomioon henkilöitä, tavaroita, liiketoimia ja investointeja koskevat yhteiset säännöt ja oikeusvarmuus sekä sääntöjenvastaisuuksien, petosten, korruption ja harmaan talouden torjumismekanismien vahvistaminen.

4.2.2.7. Lisäksi on erityisen tärkeää varmistaa hyvin toimivan ja tarkkaan valvotun rahoitus- ja pankkijärjestelmän kehittäminen.

4.2.3. Olisi myös hyödyllistä helpottaa yhteisön ja yksittäisten jäsenvaltioiden myöntämien tukien yhdistämistä tiettyjen hankkeiden rahoitusvaikutusten lisäämiseksi. Näin voitaisiin kompensoida yhteisön tukien rajallisuutta ja keskittään tuet - olivat ne sitten yhteisön tai yksittäisten jäsenvaltioiden myöntämiä -tiettyihin ensisijaisiin hankkeisiin.

4.2.4. Lopuksi komitea korostaa tarvetta vähentää tukia (joihin ei sisälly takaisinmaksuvelvollisuutta) pitkällä aikavälillä niiden lisäämisen sijaan. Tällainen kehitys olisi samansuuntaista valtiontukien yleisen vähentämispyrkimyksen kanssa Euroopan taloudessa. Valtiontukia tulisi täydentää matalakorkoisilla lainoilla, korkotuilla, takauksilla tai pääomarahoituksella, ja eri rahastoista saatavien avustusten sekä Euroopan investointipankin, muiden pankkien ja rahoitussektorin myöntämien lainojen koordinointia olisi parannettava.

4.3. Koulutustoimien lisääminen

4.3.1. Ehdokasvaltioiden saattaminen unionin tasolle edellyttää myös laajoja koulutustoimia, joissa jäsenvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisilla toimijoilla on avainrooli. He voivat tehdä ehdokasvaltioissa toimivien virkaveljiensä kanssa sopimuksia yhteistyöstä- ja keskinäisestä avunannosta, tiedottaa ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisille toimijoille yhteisön säännöstöön liittyvistä oikeuksista ja velvollisuuksista sekä tukea ehdokasvaltioiden muutosprosessia kunkin ehdokasvaltion erityistarpeiden mukaan.

4.3.2. Yhteiskunnallis-ammatillisten toimijoiden ja työmarkkinaosapuolten tulisi toteuttaa varsinkin Phare-ohjelman yhteisötuella aloitettuja koulutustoimia aiempaa enemmän asiantuntijakäyntien, harjoittelujaksojen ja vastavuoroisten vaihtojen muodossa. Koulutustoimilla tulisi vaikuttaa kaikkien mukauttamisen kohteena olevien alojen integraatioon ja etenkin

- tukea yksityisiä aloitteita suosivan lainsäädäntö- ja oikeuskehyksen luomista

- levittää yhteisiä hallintotapoja

- opastaa eurooppalaisten oikeudellisten välineiden (yhteisöpatentti, yhteisön tavaramerkki, EY-sertifiointi jne.) oikeaan käyttöön

- kehittää vastavuoroisen tunnustamisen sopimuksia

- edistää yhteiskunnallista vuoropuhelua.

4.4. Arviointikertomusten parantaminen

4.4.1. Euroopan komissio laatii vuosittain kertomuksia yhteisön säännöstön omaksumisen etenemisestä. Kertomukset laaditaan yhteistyössä ehdokasvaltioiden hallintojen kanssa. Viimeisin kertomus julkaistiin 8. marraskuuta 2000.

4.4.2. Talous- ja raha-asioiden neuvosto päätti marraskuussa 2000 käsitellä myös ehdokasvaltioiden talouspolitiikan tiettyjä, erittäin merkittäviä näkökohtia, joihin luetaan mm. niiden talousohjelmat ja rahapolitiikka. Tavoitteena on lähentää niitä yhä enemmän Euroopan unionissa vallalla olevaan käytäntöön (talousennusteet, aggregaatit, julkisen talouden vakaus jne.). Komitea kannattaa aloitetta, koska sen avulla ehdokasvaltiot voidaan ottaa mukaan Cardiffin prosessiin, joka koskee yhtenäismarkkinoiden taloudellisen toimivuuden lujittamista sekä palvelu- ja pääomamarkkinoiden mukauttamista.

4.4.3. Lisäksi komitea korostaa, että ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisten tahojen edustajien kanssa järjestetyissä tapaamisissa tulee usein ilmi suoraan kentältä saatuja, virallisista kertomuksista eriäviä arvioita. Eriävät arviot koskevat mm. seuraavia seikkoja: uudistusten ja kehityksen aste, uuden lainsäädännön soveltaminen, viivästymiset yhteisön säännöstön omaksumisessa, kilpailuun liittyvät ongelmat sekä yhtenäismarkkinoiden mahdolliset esteet. Keskustelu Euroopan unioniin liittymisestä, siinä saavutetusta kehityksestä sekä siihen liittyvistä yksityiskohtaisista säännöistä ja ehdoista on käytävä kansalaisyhteiskunnassa pysyvän vuoropuhelun muodossa, johon järjestäytyneet tahot osallistuvat. Komitea suosittaa näin ollen, että yhteiskunnallis-ammatilliset tahot otetaan vastedes suoraan mukaan kyseisten kertomusten laadintaan, jotta todellista kehitystä (mm. uudistusten ja kehityksen astetta, uuden lainsäädännön tosiasiallista soveltamista sekä kentällä esiintyviä esteitä) voitaisiin arvioida entistä tarkemmin.

4.4.3.1. Samoin perustein Euroopan komission tulisi huolehtia siitä, että sen arviointikertomuksiin sisällytetään analyysit ja suositukset, jotka laaditaan niin talous- ja sosiaalikomitean vuosittain ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisten edustajien kanssa järjestämien konferenssien kuin useiden ehdokasvaltioiden kanssa luotujen kahdenvälisten, neuvoa-antavien komiteoiden (JCC) työskentelyn pohjalta. Lisäksi mainittakoon, että niiden ehdokasvaltioiden, joiden viranomaiset eivät vielä ole ehdottaneet neuvoa-antavan komitean perustamista, odotetaan tekevän niin viipymättä.

4.5. Ehdokasvaltioiden osallistuminen tiettyihin yhteisöpolitiikan lohkoihin

4.5.1. Olisi hyödyllistä tehostaa ehdokasvaltioiden toiminnallista valmistautumista liittymiseen ottamalla ne mukaan jo liittymistä edeltävänä aikana yhteisen politiikan toteuttamiseen ja pyrkiä saamaan mahdollisimman varhain toiminnallisiksi ne (vielä suppeat) politiikan lohkot, joista on jo sovittu. Tämä auttaisi vauhdittamaan kaikkien ehdokasvaltioiden neuvotteluja ja helpottaisi tavoitteellisten määräaikojen asettamista.

4.5.2. Euroopan komission allekirjoitti äskettäin teollisten tuotteiden vastavuoroista tunnustamista (PECA) koskevan sopimuksen Unkarin, Tsekin tasavallan ja Latvian kanssa, mikä on hyvä esimerkki edellä mainitusta lähestymistavasta. Vastaavia sopimuksia on määrä tehdä myös muiden ehdokasvaltioiden kanssa.

4.5.3. Mainitsemisen arvoinen on myös ehdokasmaiden täysivaltainen osallistuminen eurooppalaiseen tutkimusalueeseen ja erityisesti kuudenteen puiteohjelmaan.

4.5.4. Komitea tukee niin ikään Euroopan komission ehdotusta laajentaa kuhunkin jäsenvaltioon perustetut yhtenäismarkkinoiden koordinaatiokeskukset ja yhteyspisteet ehdokasvaltioihin. Tätä komiteakin on jo esittänyt aiemmassa lausunnossaan, joka koskee laajentumisen vaikutuksia yhtenäismarkkinoihin. Kyseiset elimet voisivat osaltaan auttaa poistamaan keskinäisessä kaupassa mahdollisesti yhä esiintyviä esteitä kahdenvälisyyden pohjalta.

4.5.5. Tällaista yhteistyöhön perustuvaa lähestymistapaa voitaisiin soveltaa myös yhteisön tullipolitiikassa, koska useimmilla uusilla jäsenvaltioilla tulee olemaan yhteinen raja unionin ulkopuolisen valtion kanssa.

4.5.6. Lisäksi komitea kannattaa Euroopan komission tammikuussa 2001 tekemiä ehdotuksia, jotka koskevat pyrkimystä saattaa ehdokasvaltiot jo vuonna 2001 Euroopan ympäristökeskuksen toiminnan piiriin.

4.5.7. Komitea kiinnittää huomiota myös tarpeeseen antaa ehdokasvaltioille mahdollisuus osallistua jo ennen liittymistään unioniin yhteisön patenttijärjestelmään heti kun Euroopan unioni on hyväksynyt sen (vaikeuttamatta mitenkään yhteisöpatentin käyttöönottoa nykyisissä 15 jäsenvaltiossa vuodesta 2001 alkaen). Yhteisöpatenttihankkeen jatkaminen ilman ehdokasvaltioita estäisi niitä nauttimasta patenttien suomista eduista ja estäisi niiden huomioon ottamisen uusia patentteja myönnettäessä. Ehdokasvaltioiden ottaminen myöhemmin mukaan ennen niiden liittymistä myönnettyihin yhteisöpatentteihin on henkistä omaisuutta ja teollisoikeuksia rajoittavien sääntöjen nojalla mahdotonta. Kyseiset säännöt eivät salli uusien valtioiden pääsyä patentin piiriin, sen jälkeen kun se on myönnetty tietyissä valtioissa. Tällainen tilanne loisi useiden patenttien osalta eroja laajentuneilla yhtenäismarkkinoilla, mikä ei ole patentteihin kohdistuvien hyväksyttävien odotusten mukaista.

4.5.8. Lopuksi komitea tukee ehdokasvaltioiden liittämistä mukaan Euroopan unionin kansainvälisissä kauppaneuvotteluissa ajamiin tavoitteisiin, millä voidaan perustella komission tiiviit neuvottelut ehdokasvaltioiden kanssa Euroopan unionin painoarvon lisäämiseksi maailmanlaajuisissa yhteyksissä.

5. Uudenlaisen yhteenkuuluvuuden valmisteleminen laajentuneessa unionissa

5.1. Euroopan unionin laajentuminen tulee muuttamaan erittäin tuntuvasti unionin sisäistä yhteenkuuluvuutta samaan aikaan kun Euroopan unioni on sitoutunut jatkamaan integraationsa syventämistä, mikä on vielä tässä vaiheessa kaukana lopullisesta tavoitteestaan. Optimaalisen yhteenkuuluvuuden tavoittelua hankaloittavat ehdokasvaltioissa todetut viivästymiset ja ehdokasvaltioiden väliset kehityserot, jotka ovat useimmissa valtioissa niin merkittäviä, että niitä ei kyetä täysin korjaamaan ennen varsinaista jäsenyyttä. Niitä tulee esiintymään vielä paljon uusien jäsenvaltioiden ensimmäisten jäsenyysvuosien ja jopa vuosikymmenten ajan. Laajentuneen unionin tulee siis oppia elämään jäsenvaltioissa ja niiden alueilla vallitsevien hyvin erilaisten taloudellisten tilanteiden kanssa ja keksiä keinot siihen sopeutumiseksi ja tilanteen muuttamiseksi asteittain. Berliinissä vuonna 1999 hyväksytty Agenda 2000 -ohjelma ja Nizzassa joulukuussa 2000 uudistettu perustamissopimus eivät riitä toteuttamaan laajentumista ja syventämään integraatiota, mikäli ne eivät sijoitu kokonaisvaltaisemman uudelleenorganisoinnin kehykseen. On siis syytä käynnistää uusia toimia, joihin ehdokasvaltiot otetaan täysimittaisesti mukaan, yhteisön säännöstön yksinkertaistamiseksi, jäsenvaltioiden hallintojen välisen koordinaation parantamiseksi kaikille yhteisissä tehtävissä, EMU:n lujittamiseksi ja koko Euroopan alueen kilpailukyvyn lisäämiseksi.

5.2. Yhteisön sääntelyn yksinkertaistaminen

5.2.1. Yhteisön säännöstön monimutkaisuus hankaloittaa sen omaksumista ehdokasvaltioissa. Euroopan unionin tulisi yksinkertaistaa yhteisön harjoittamaa sääntelyä, mutta se antaa yhä säännöksiä, jotka ovat käyttäjien kannalta liian monimutkaisia, kokonaisuuden muodostamisen kannalta liian hajanaisia ja joskus jopa ristiriitaisia. Ne muistuttavat liikaa jäsenvaltioiden omaa sääntelyä, mikä vaikeuttaa yhdenmukaistamista.

5.2.2. Toisaalta jäsenvaltiot eivät suhtaudu riittävän kurinalaisesti yhteisön säännöstöön, koska viivästymiset yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanossa kasvavat ja komission kanssa vireillä olevat ja yhteisöjen tuomioistuimessa käsiteltävät riita-asiat lisääntyvät. EU:n viisitoista jäsenvaltiota ovat tällä hetkellä huonona esimerkkinä ehdokasvaltioille.

5.2.3. Yhteisön toimintaa on siis tehostettava parantamalla yhteisön harjoittaman sääntelyn osuvuutta ja laatua sekä vahvistamalla soveltamisen valvontaa ja sääntöjä. Tavoitteena on yhtenäismarkkinoiden toiminnan pysyvä vakauttaminen, mihin voidaan päästä helpottamalla yhteisön säännöstön omaksumista ehdokasvaltioissa sekä ratkaisemalla riita-asioita.

5.2.4. Komitea on ilmaissut lokakuussa 2000 antamassaan lausunnossa(3) tarpeen käynnistää monivuotinen sääntelyn yksinkertaistamisohjelma, joka sisältää käytännesäännöt jäsenvaltioita ja toimielimiä varten. Komitea toimii esimerkkinä, koska se on jo hyväksynyt omat käytännesääntönsä. Lisäksi säädösten käyttäjien kanssa käytävää vuoropuhelua tulisi vahvistaa, ennen komission hankkeiden toteuttamista tehtävien vaikutusanalyysien tulisi olla riippumattomia, sääntelyn mahdolliset vaihtoehdot (asianomaisten ammatillisten toimijoiden vapaaehtoisuuteen perustuvat sopimukset, itse- tai yhteissääntely, tulostaulujen ja vuosikertomusten kaltaiset tehokkaat seurantamenetelmät) olisi tutkittava järjestelmällisesti ja parhaiden käytäntöjen valiovertailua olisi edistettävä.

5.2.5. Komitea toivoo ehdokasvaltioiden ottamista mukaan sääntelyn yksinkertaistamisohjelmaan. Lisäksi se toivoo, että myös ehdokasvaltiot hyväksyvät käytännesääntöjä ja että ne edistävät talous- ja yhteiskuntaelämän edustajien kanssa käytävää sopimusdialogia.

5.3. Jäsenvaltioiden hallintojen välinen koordinaatio

5.3.1. Komitea korostaa, että sääntelyn yksinkertaistamisen yhteydessä tulisi valvontaa ja lainsäädännön omaksumista tehostaa siten, että jäsenvaltiot saataisiin kantamaan entistä paremmin vastuunsa. Euroopan komissio ei voi yksin vastata laajentuneiden yhtenäismarkkinoiden asianmukaisesta hallinnoinnista, samaan aikaan kun turvallisuus- ja valvontavaatimuksia tulisi lisätä.

5.3.2. Komitea kannattaa siis jäsenvaltioiden hallintojen suoraa osallistumista kentällä tapahtuvan valvonnan lisäämiseen siten, että valvonnassa käytetään komission hyväksymiä yhteisiä menetelmiä. Myös ehdokasvaltiot tulisi ottaa valvontaan mukaan, mikä olisi niiden kannalta parasta mahdollista harjoittelua tulevaa jäsenyyttä varten. Näin ollen olisi pyrittävä luomaan jäsenvaltioiden hallintojen välistä, yhtenäismarkkinoiden edun mukaista synergiaa kaikkiin viiteentoista jäsenvaltioon äskettäin perustettujen yhtenäismarkkinoiden koordinaatiokeskusten mallia noudattaen. Tämä lähestymistapa tulisi vahvistaa etenkin kilpailupolitiikan, ympäristönsuojelun, tuote- ja elintarviketurvallisuuden, työsuojelun sekä veropetosten ja vilpillisten liiketoimien torjumisen alalla.

5.3.3. Komission tulisi tässä tapauksessa keskittyä seuraamaan tarkkaavaisesti hajautetun valvonnan toimivuutta. Komission tulisi voida puuttua suoraan jäsenvaltioiden hallinnossa mahdollisesti ilmenevien puutteiden korjaamiseen. Koska Euroopan unioni koostunee tulevaisuudessa 30:sta, hallinnoltaan hyvinkin heterogeenisestä jäsenvaltiosta, komission puuttuminen asioihin voi olla perusteena yhteisön tarkastusten käynnistämiselle etenkin Euroopan tasolla tapahtuvan valvonnan ja petosten torjunnan alalla.

5.3.4. Komitea kiinnittää tulliasioiden osalta huomiota tavoitteeseen, joka koskee samanlaisten tullimenettelyjen noudattamista kaikilla unionin ulkorajoilla yhteisön sisäisen valvonnan poistuttua. Tämä tavoite voisi olla perusteena sille, että jäsenvaltioiden hallintojen välisestä tehostetusta yhteistyöstä pyritään Euroopan tullien todelliseen yhdistämiseen yhdeksi ainoaksi hallintokokonaisuudeksi heti laajentumisen jälkeen.

5.4. EMU:n lujittaminen

5.4.1. Talous- ja rahaliitto, jonka puitteissa euroalueeseen kuuluvien valtioiden taloudet integroituvat täysin, on syntynyt sopivaan aikaan taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden vahvistamishaasteeseen vastaamiseksi laajentuneessa Euroopan unionissa. Talous- ja rahaliiton tulisi ulottaa Euroopan taloudelliseen integraation syventäminen laajentumisia pidemmälle sekä vetää vähitellen ja vääjäämättä puoleensa tulevia jäsenvaltioita.

5.4.2. Komitea korostaa tarvetta lisätä talouden koordinaatiota talous- ja raha-asioiden neuvostossa. Nk. euro-ryhmä tulee toimimaan liikkeellepanevana voimana, mikä edellyttää tietynlaisen rakenteen luomista ja tietynlaista toimintaa. Talous- ja raha-asioiden neuvoston lisäksi myös mm. sosiaaliasioiden neuvoston tulee ottaa euron vaikutukset huomioon kaikissa keskusteluissaan ja päätöksissään.

5.4.3. Talous- ja raha-asioiden neuvoston tulee kannustaa ehdokasvaltioita luomaan oikeudellinen ja taloudellinen perusta tulevaa EMU:hun liittymistä varten, mikä voi tapahtua mm. siihen tähtäävien rakenneuudistusten muodossa (esim. keskuspankkien itsenäistäminen, jossa on jo saavutettu hyviä tuloksia). Komitea toivoo, että ehdokasvaltiot sitoutuvat liittymään uuteen valuuttakurssimekanismiin (Euroopan valuuttajärjestelmän seuraajaan), jolla luodaan vankka perusta valuuttojen vakaudelle laajentuneilla yhtenäismarkkinoilla ja johon liittyminen olisi ensimmäinen, pakollinen askel kohti tulevaa talous- ja rahaliiton jäsenyyttä.

5.5. Euroopan kilpailukyvyn lisääminen

5.5.1. Lissabonissa maaliskuussa 2000 kokoontunut Eurooppa-neuvosto teki päätöksen Euroopan kilpailukyvyn lisäämisestä pitämällä huolta siitä, että jäsenvaltioissa toteutetaan mittavat rakenteelliset muutokset. Kyseiset muutokset olisi toteutettava päättäväisesti yritysten kilpailukyvyn vahvistamiseksi, innovaation kehittämiseksi, kollektiivisten kulujen ja julkisten menojen hallitsemiseksi, työmarkkinoiden toiminnan ja työllisyystason parantamiseksi sekä sosiaaliturvajärjestelmien kestävyyden takaamiseksi.

5.5.2. Komitea suosittaa ehdokasvaltioiden liittämistä mukaan Lissabonissa asetettuihin tavoitteisiin sekä Eurooppa-neuvostossa keväisin käsiteltäviin vuotuisiin arviointikertomuksiin

- yritysten kilpailukyvyn vahvistamiseksi, innovaation kehittämiseksi, kollektiivisten kulujen ja julkisten menojen hallitsemiseksi, työmarkkinoiden toiminnan ja työllisyystason parantamiseksi sekä sosiaaliturvajärjestelmien uudistamisen takaamiseksi

- parhaiden käytäntöjen vertailuarvion edistämiseksi.

Komitea on tyytyväinen, että Tukholmassa maaliskuussa 2001 kokoontunut Eurooppa-neuvosto ilmaisi selvästi kiinnostuksensa kyseistä liittämistä kohtaan.

5.5.3. Mukaanottaminen kannustaisi ehdokasvaltioita vauhdittamaan uudistuksiaan ja saisi aikaan synergiaa kaikkien osapuolten (niin ehdokas- kuin jäsenvaltioiden) välille. Kullakin ehdokasvaltioilla olisi näin ollen mahdollisuus (etenkin niillä aloilla, joilla ne ovat toteuttaneet uudistukset uusin keinoin ja joilla niillä on luja tahto talouden avaamiseen ja innovaatioon) saavuttaa 15 jäsenvaltion taso kilpailurakenteiden mukauttamisessa tai jopa päästä parhaiden jäsenvaltioiden joukkoon.

6. Päätelmät

6.1. Komitea korostaa ehdokasvaltioiden yhteiskunnallis-ammatillisten edustajien kanssa käymiensä keskustelujen pohjalta tarvetta lujittaa yhteisön säännöstön tosiasiallista omaksumista ehdokasvaltioissa tulevaa laajentumista ajatellen, Euroopan unionin tukitoimien tehostamista sekä uudenlaiseen sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen valmistautumista laajentuneessa unionissa.

6.2. Komitea toteaa, että jäsen- ja ehdokasvaltiot ovat sitoutuneet yhteisen tulevaisuuden luomiseen, mikä antaa oikeutuksen Euroopan unionin sekä unionin yhteiskunnallis-ammatillisten toimijoiden jatkuvalle ja tehokkaalle ehdokasvaltioihin suuntautuvalle tuelle. Edellä mainitut tahot tukevat ehdokasvaltioita kaikenlaisissa pyrkimyksissä, joita niiden on jatkettava ja tehostettava päästäkseen unionin jäseniksi, mikä on eittämättä vaikeaa, koska unioni on edennyt varsin pitkälle yhä jatkuvassa integraatioprosessissaan.

6.3. Komitean mielestä on täysin virheellistä arvioida, että sopeutumistoimet koskevat enää vain ehdokasvaltioita, koska Euroopan unioni on hyväksynyt Agenda 2000 -ohjelman ja uudistanut perustamissopimuksensa. Valmistautuminen unionin vertaansa vailla olevan laajentumisen vaatimuksiin edellyttää päinvastoin Euroopan unionin syvällistä mukautumista, joka on paljon sovittuja talousarvio- ja toimielinuudistuksia laajempaa.

6.4. Komitean mukaan tämä kaksinkertainen haaste (joka koskee niin jäsen- kuin ehdokasvaltioita) on nähtävä ainutlaatuisena tilaisuutena ryhtyä uudistamaan perinpohjaisesti Euroopan unionia. Tässä prosessissa kaikki osapuolet ovat voittajia, mikäli unioni pystyy sekä parantamaan että lujittamaan Euroopan taloudellista kilpailukykyä ja sosiaalista kehitystä.

6.5. Komitea vetoaa edellä mainituista syistä Euroopan unioniin, jotta unionissa käynnistettäisiin jo vuonna 2001 kunnianhimoinen, monivuotinen ohjelma, joka on johdonmukainen laajentumisvalmisteluiden kanssa ja jonka avulla lujitetaan ehdokasmaihin kohdistettuja tukitoimia ja luodaan samalla nykyisissä jäsenvaltioissa edellytykset säilyttää koheesio laajentuneessa unionissa. Kansalaisyhteiskunnan talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoilla tulee olla keskeinen asema tässä sekä jäsen- että ehdokasvaltioita sitovassa ohjelmassa. Se on määrä saada päätökseen ennen parlamentin ja komission nykyisten toimikausien päättymistä.

Bryssel, 25. huhtikuuta 2001.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) Ks. myös talous- ja sosiaalikomitean lausunnot:

"Keski- ja Itä-Euroopan ehdokasmaiden työllisyys sekä sosiaali- ja työmarkkinapoliittinen tilanne".

"EU:n pohjoinen ulottuvuus", EYVL C 139, 11.5.2001.

"Laajentumisen vaikutukset yhtenäismarkkinoihin", EYVL C 329, 17.11.1999.

(2) Talous- ja sosiaalikomiteassa 14.-17. marraskuuta 2000 järjestetty konferenssi aiheesta "Kohti talouskasvuun ja sosiaalisiin oikeuksiin johtavaa kumppanuutta".

(3) "Yhtenäismarkkinasääntelyn yksinkertaistaminen", EYVL C 14, 16.1.2001, s. 1.