Alueiden komitean lausunto aiheesta:

"Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä", ja "Alueellinen ja kunnallinen liikkumavara talouspolitiikassa ja EU:n valtiontukien valvonnassa"

(1999/C 93/10)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon ehdotuksen neuvoston asetukseksi (EY) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (KOM(1998) 73 lopull. 98/0060 CNS) (),

ottaa huomioon komitean työvaliokunnan 13. toukokuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan nojalla tekemän päätöksen laatia aiheesta lausunto ja antaa sen valmistelu valiokunta 6:n "Työllisyys Talouspolitiikka Yhteismarkkinat Teollisuus Pk-yritykset" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 6:n 30. marraskuuta 1998 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 284/98 rev. 2 (esittelijät: Edmund Stoiber ja Pedro Sanz Alonso),

ottaa huomioon aiheesta "Komission tiedonanto jäsenvaltioille aluepolitiikasta ja kilpailupolitiikasta Keskittämisen ja johdonmukaisuuden lujittaminen" antamansa lausunnon CdR 236/98 fin (), jossa alueiden komitea kiinnittää huomiota alue- ja kilpailupolitiikan välisiin ongelmiin, ja

katsoo, että alueellinen talouspolitiikka on yksi Euroopan unionin ja paikallisviranomaisten keskeisiä vastuualueita,

katsoo, että kilpailupolitiikka ja rehti kilpailu tarjoavat kaikille tasapuoliset toimintaedellytykset ja paremmat mahdollisuudet,

katsoo, että ne luonteensa vuoksi samalla rajoittavat jäsenvaltioiden ja alempien hallintotasojen talouspoliittista liikkumavaraa,

hyväksyi 13. 14. tammikuuta 1999 pitämässään 27. täysistunnossa (tammikuun 14. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Taustaa

1.1.1. Komissio käynnisti vuonna 1996 perustamissopimuksen 94 artiklaan perustuvan aloitteen valtiontukien uudelleensuuntaamiseksi.

1.1.2. Perustamissopimuksen 94 artikla kuuluu: "Neuvosto voi määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan antaa aiheelliset asetukset 92 ja 93 artiklan soveltamisesta ja etenkin vahvistaa ne edellytykset, joilla 93 artiklan 3 kohtaa sovelletaan, sekä ne tukimuodot, joihin tätä menettelyä ei sovelleta."

1.1.3. Neuvosto suhtautui myönteisesti komission aloitteeseen ja kehotti sitä tekemään ehdotuksia valtiontukien valvonnan yksinkertaistamiseksi ja tehostamiseksi.

1.1.4. Tässä lausunnossa käsiteltävän asetuksen tarkoituksena on lisätä avoimuutta ja oikeusvarmuutta koontamalla ja selventämällä valtiontukia koskevia menettelysääntöjä. Lisäksi muistutettakoon, että kilpailuoikeutta ja valtiontukia koskevat komission tiedonannot eivät ole oikeudellisesti sitovia, eivätkä ne ole aina edes auttaneet tekemään yhteisön säädöksiä ymmärrettäväksi paikallisille toimijoille.

1.1.5. Tähän asti valtiontukia on säännelty ainoastaan perussopimuksen 93 artiklassa. Euroopan yhteisön tuomioistuimen oikeuskäytännössä on kuitenkin kehittynyt ajan myötä sääntökokonaisuus, joka hajanaisuutensa vuoksi ei ole riittävän selkeä.

1.1.6. Samanaikaisesti komissio pyrkii uudistamaan sen (pääasiassa ilmoittamisvelvollisuuteen ja täytäntöönpanokieltoon perustuvan) tukienvalvonnan ulkopuolelle kuuluvien tukien luokittelua koskevaan säännöstöä. Sen vuoksi AK ei voi keskittyä vain menettelynäkökohtiin, vaan sen on käsiteltävä myös Euroopan unionin alueita välittömästi koskevia perustavanlaatuisia kysymyksiä.

1.1.7. Näin ollen tässä uudessa aloitteessa erityistä huomiota ansaitsevat alueellisia valtiontukia koskevat suuntaviivat, joilla määritellään uudet menettelypoikkeukset tietyille alueille varatuille tuille, joiden tavoitteena on kehittää nimenomaan näitä alueita.

1.1.8. Lisäksi Agenda 2000:ssa (jonka mukaan tukien kattaman väestön osuus tulee olla 35 40 prosenttia) ja rakennerahastoissa (joiden tuen piiriin kuuluu 50 prosenttia väestöstä) on tarpeen pyrkiä yhdenmukaisuuteen uusista suuntaviivoista syntyvän aluetukikartan väestökattavuuden kanssa. Komission jäsen Karel Van Miertin on määrä hyväksyä 42,7 prosentin enimmäisväestöosuus. Laskelmat perustuvat lokakuun 1997 tilastoihin, ja ne tarkistetaan vuonna 1999.

1.1.9. Alue- ja kilpailupolitiikan yhteensovittaminen on tavoite, johon on pyrittävä, ja alueiden on valvottava valppaasti sellaisten sääntöjen laadintaa, jotka muodostavat oikeudellisen ja taloudellisen kehyksen alueiden kehityksensä ja elinkeinorakenteensa hyväksi toteuttamille toimille.

Nämä ovat ne asiayhteydet, joihin tämä lausunto sijoittuu.

1.2. Tukien valvonta on elintärkeää alueille ja kunnille

1.2.1. Vaikean työllisyystilanteen, maailmanlaajuistumisen alueiden kilpailukyvylle muodostaman haasteen ja Euroopan sisäisen kilpailun "Euromaassa" tapahtuvan kasvun vuoksi on tärkeämpää kuin koskaan, että alueet parantavat taloudellisia toimintaedellytyksiään. Tässä niiden tulee pyrkiä luomaan työpaikkoja, parantamaan alueellista kilpailukykyä ja edistämään kasvua.

1.2.2. Kaikkien tasojen EU:n, jäsenvaltioiden, alueiden ja kuntien talouspolitiikan tehtävänä on edistää taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta. Toisin kuin Euroopan unionin rakennepolitiikalla, joka tähtää Euroopan yhteenkuuluvuuteen, pyritään jäsenvaltioiden ja alueiden talouspolitiikalla tasoittamaan kehityseroja niiden alueella. Epäedullisessa asemassa olevien alueiden kansalaiset odottavat oikeutetusti alueellisilta ja valtiollisilta hallituksiltaan, että nämä kantavat vastuunsa valtio- ja aluetason kehityksestä.

1.2.3. AK kannattaa alueiden ja yritysten rehtiä kilpailua eurooppalaisilla sisämarkkinoilla. Tämä edellyttää myös valtiontukien tehokasta valvontaa. Niinpä valtiontuet ovat periaatteessa kiellettyjä, jos ne uhkaavat vääristää kilpailua ja haitata jäsenvaltioiden välistä kauppaa. Poikkeukset ovat kuitenkin mahdollisia, ja niistä päättää komissio EY:n perustamissopimuksen määräysten mukaisesti. Siten alueelliset ja kunnalliset viranomaiset eivät periaatteessa voi myöntää yrityksille minkäänlaista tukea ilman asianmukaista hyväksyntää. Paikallisyhteisöissä ei kuitenkaan aina ole riittävästi tietoa taloudellisten tukipäätösten ja yhteisön oikeuden yhteensopivuudesta. Valtio- tai aluetason viranomaiset valvovat tukien laillisuutta ja tukipäätösten ristiriidattomuutta yhteisön sääntelyyn nähden, mikä ei kuitenkaan tarjoa aina riittävää oikeusturvaa alue- ja paikallisyhteisöille.

1.2.4. Tämä saattaa alueiden ja kuntien poliittiset vastuuhenkilöt usein vaikeaan asemaan: He haluavat kantaa vastuunsa, vastata kansalaisten odotuksiin ja tukea talouskehitystä myös julkisin varoin, mutta heidän täytyy ottaa huomioon EU:n lainsäädäntö ja sen saattaminen osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.

1.2.5. Komission tukipäätöksillä on kauaskantoisia seurauksia yrityksille ja niiden työntekijöille. Päätöksistä riippuu joskus jopa kokonaisten alueiden, seutujen, kaupunkien ja kuntien taloudellinen hyvinvointi. Tämän vuoksi on luonnollista, että alueiden komitea kiinnittää alueellisten ja kunnallisten yhteisöjen edustajana erityistä huomiota tukipolitiikkaan.

1.2.6. Komissio on tehnyt tukilainsäädännön uudistamista koskevia ehdotuksia kolmella alalla:

tukien hyväksymismenettely (Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, 18.2.1998),

aluetukien uudelleenjärjestäminen (alueellisia valtiontukia koskevat suuntaviivat, 16.12.1997),

EU:n yhteenkuuluvuus ja jäsenvaltioiden tukialueet (komission tiedonanto jäsenvaltioille aluepolitiikasta ja kilpailupolitiikasta, 16.12.1997).

Tällä uudistuksella alueellisen talouspolitiikan keskeiset yhteisöoikeudelliset toimintaehdot muotoillaan uudelleen. Erityisesti terävöitetään menettelysääntöjä, vähennetään aluetukikelpoisten alueiden määrää ja laajennetaan tukien valvonta koskemaan myös EU:n rakennepolitiikkaa.

2. Alueelliselle ja kunnalliselle talouspolitiikalle tarvitaan huomattava liikkumavara

2.1. AK kannattaa alueiden ja yritysten rehtiä kilpailua eurooppalaisilla sisämarkkinoilla. Tämä edellyttää myös valtiontukien tehokasta valvontaa, jotta estetään tukikilpailu Euroopan unionissa. Samalla AK painottaa, että alueelliselle talouspolitiikalle on kuitenkin jätettävä riittävästi liikkumavaraa.

2.2. Markkinoiden maailmanlaajuistuminen, tietoyhteiskunnan edistyminen ja teknologisen kehityksen kiihtyvä vauhti muodostavat Euroopalle suunnattoman haasteen. Eurooppalaisen talousmallin on selviydyttävä maailmanlaajuisessa kilpailussa. Tähän kuuluu sosiaalisen ja ekologisen ulottuvuuden lisäksi olennaisena osana talouskehityksen alueellinen tasapainoisuus. Euroopan unionin kansalaiset vaativat kuntien, alueiden, jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin politiikalta taloudellisen hyvinvoinnin tasapuolista jakoa.

2.3. Euroopan sisämarkkinat muodostavat rajattoman mutta epäyhtenäisen talousalueen. Hyvinvointi- ja työllisyyserot ovat valtavia. Vuonna 1995 viiden vahvimman alueen (ostovoimapariteetin mukaan laskettu) bruttokansantuote asukasta kohden oli 165 190 prosenttia yhteisön keskiarvosta, kun se heikoimmilla alueilla oli 43 50 prosenttia. Työttömyysaste oli vuonna 1995 kymmenellä heikoimmalla alueella noin 30 prosenttia ja vahvimmilla alueilla 4 prosenttia. Myös jäsenvaltioiden ja alueiden sisäiset erot olivat suuria: Asukasta kohden lasketun bruttokansantuotteen erot eri alueiden välillä olivat vuonna 1995 suurissa jäsenvaltioissa Ranskassa, Italiassa ja Isossa-Britanniassa jopa 100 prosenttia, Espanjassa melkein 75 prosenttia ja Saksassa jopa noin 200 prosenttia.

2.4. Tämän vuoksi alueiden ja jäsenvaltioiden keskeisenä tehtävänä on edelleen huolehtia julkisin varoin alueiden ja jäsenvaltioiden sisäisestä taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta. Tätä varten yhteisön tukienvalvontaan on luotava riittävästi liikkumavaraa. Tavoitteenahan on loppujen lopuksi saavuttaa sopiva tasapaino kilpailun ja aluepolitiikan välillä.

2.5. Euroopan talouden kilpailukyvyn parantamiseksi on parannettava menestyksekkään taloudellisen toiminnan edellytyksiä kaikilla alueilla. Ei tule keskittyä vain kaikkein epäedullisimmassa asemassa oleviin alueisiin, vaan on vahvistettava kaikkia alueita, vaikka ne olisivatkin kehittyneempiä kuin muut. Tämän vuoksi alue- ja kuntatasolla tulee harjoittaa soveltuvaa talouspolitiikkaa, joka on mukautettu kohdealueiden tavoitteisiin ja erilaiset lähtökohdat huomioonottaviin kehitysmahdollisuuksiin. Taloudellisesti vahvoilla EU:n alueilla alue- ja paikallispolitiikan tavoitteena tulee olla kilpailukyvyn edellytysten säilyttäminen. Heikommassa asemassa olevilla alueilla sitä vastoin on päällimmäisenä tavoitteena kehitystä haittaavien infrastruktuurin ja rakenteellisten puutteiden poistaminen. Lisäksi viimeksi mainituilla alueilla on luotava paikallisille yrityksille suotuisat toimintaedellytykset, jotta ne voivat selviytyä talouden huonosta yleistilasta.

2.6. Eurooppalaisen tukipolitiikan tavoitteena ei tule olla vain talouksien lähentäminen yhteisön keskiarvon tasolla vaan Euroopan talouden kokonaistason nostaminen. Muutoin sen kilpailukyky maailmanmarkkinoilla heikkenee.

2.7. Juuri Euroopan kilpailukyvyn tukemiseksi maailmanmarkkinoilla eurooppalaisella tukipolitiikalla tulee pyrkiä samanaikaisesti lähentämään heikoimmassa asemassa olevien ja syrjäisten alueiden taloutta yhteisön keskiarvoon ja tukemaan taloudellisesti vahvojen alueiden kannattavaa taloutta. Euroopan alueet ja kunnat ja siten myös alueiden komitea ymmärtävät, ettei maailmanmarkkinoilla voida saavuttaa parasta mahdollista kilpailukykyä eivätkä yhteisön toimielimet ole todella vakaalla pohjalla, jos EU:n, jäsenvaltioiden ja alueiden toteuttaman politiikan lopputuloksena kehittyneiden ja epäedullisessa asemassa olevien alueiden kehityserot kasvavat Euroopan talous- ja sosiaalialueella.

2.8. Alueiden komitean mielestä on tärkeää todeta, ettei aluetuissa ole kyse rappeutuvien teollisuudenalojen tukemisesta tai kannattamattomien yritysten hengissäpidosta. Aluetuilla edistetään alueiden taloudellisen potentiaalin hyödyntämistä. Ne suuntautuvat tulevaisuuden aloille, edistävät innovaatiotoimintaa ja rakennemuutosta sekä vahvistavat kansainvälistä kilpailukykyä. Myös yrityskohtaiset tuet ovat investointeja tulevaisuuteen.

2.9. Yhteisön rakennepolitiikan kohteena ovat luonnollisesti Euroopan sisämarkkinoiden tason kehityserot. Kansallisilla ja alueellisilla tuilla pyritään sitä vastoin yhtäläisten mahdollisuuksien luomiseen jäsenvaltioissa ja alueilla. Komitean mielestä tukien uudet kohdealueet tulee rajata koko Euroopan unionin alueellisten erojen perusteella. Tämän viitekehyksen puitteissa komission tulisi kuitenkin antaa jäsenvaltioiden itsensä valita tuettavat alueet tiettyä enimmäiskattavuutta noudattaen. EU:n tukivalvonnan tulisi oivaltaa, että kansalliset ja alueelliset tuet palvelevat ensisijaisesti jäsenvaltioiden ja alueiden yhteenkuuluvuutta Euroopan yhteenkuuluvuutta kuitenkaan vahingoittamatta.

2.10. Paikallistasolla saadut poliittiset kokemukset osoittavat, että epäedullisessa asemassa olevien alueiden asukkaat vertaavat asemaansa ensisijaisesti oman alueensa tai maansa muihin osiin eivätkä muihin Euroopan alueisiin. Alue- ja paikallistason poliittisena edustuselimenä alueiden komitea kantaa huolta siitä, että tukienvalvonnasta johtuvat olosuhteet voidaan selvittää yrityksille ja kansalaisille. Tämä näkökohta tulee pitää mielessä päätettäessä kansallisten ja alueellisten tukien arviointiperusteista. Kokonaisuutena katsoen yhtenäismarkkinoiden ja rehdin kilpailun luominen ovat lisänneet hyvinvointia Euroopan unionissa. Edut eivät aina ole kansalaisten nähtävissä, eivätkä kaikki kansalaiset hyödy samassa määrin yhtenäismarkkinoiden tarjoamista mahdollisuuksista. Jäsenvaltioiden valtakunnallisten ja alueellisten tukien arviointiperusteita määritettäessä on kuitenkin otettava huomioon kunkin toimen tuomat kokonaisedut.

2.11. Alueiden mahdollisuus edistää kehitysmahdollisuuksien hyödyntämistä omin varoin ei ole vain taloudellinen välttämättömyys. Se on myös tärkeää niiden alueellisen identiteetin, itsenäisen vastuullisuuden ja jäsenvaltiosta riippuen itsehallinnon kannalta.

2.12. Alueiden komitea korostaa tukien hyväksymismenettelyn merkitystä alueiden ja kuntien talouspoliittisille toimille. Siksi tukimenettelyn tulee olla tehokas ja epäbyrokraattinen sekä siten suunniteltu, että se voidaan viedä päätökseen mahdollisimman lyhyessä ajassa.

3. Uudistusehdotukset rajoittavat alueiden ja kuntien liikkumavaraa

3.1. Alueiden komitea huomauttaa, että uudistuksia koskevat Euroopan komission ehdotukset saattavat siirtää tasapainoa aluepolitiikasta kilpailun eduksi. Alueiden komitean mielestä ehdotuksissa tulisi säilyttää tasapaino aluepolitiikan ja kilpailun välillä, ja menettelysääntöjen osalta tulisi mahdollisuuksien mukaan lyhentää tukipäätösten tekoaikaa.

3.2. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti komission pyrkimykseen lisätä EY-sopimuksen 93 artiklan mukaisen menettelyn avoimuutta ja oikeusvarmuutta antamalla sen oikeusperustaksi asetuksen. Asetus soveltamissäännöistä selkeyttää asioita kaikkien tukimenettelyyn osallistuvien kannalta.

3.3. Asetuksen tulisi kuitenkin lainsäädännön yksinkertaistamisen ja sääntelyn vähentämisen nimissä rajoittua oleellisiin ydinkysymyksiin. Asetuksella toteutettu sääntely ulottuu alueiden komitean näkemyksen mukaan liian laajalle ja syvälle. Täytäntöönpanotehtävien tulisi jatkossakin perustua jäsenvaltioiden kansalliseen lainsäädäntöön; niitä varten ei hallintomenettelyn eikä sitä koskevan lainsäädännön kannalta tarvita yhteisön sääntelyä.

3.4. Komission ehdottama kahden kuukauden määräaika tukien hyväksyttävyyspäätöksille aiheuttaa perusteettomia viivästyksiä tietyissä menettelyissä, joihin tähän asti on sovellettu lyhyempiä määräaikoja. Viivästyksiä pahentaa vielä se, että järjestelmää, jonka mukaan vastaamattomuutta pidetään hyväksymisen osoituksena, on muutettu hankalammaksi. Komission alustavan tutkinnan päätteeksi tekemiin päätöksiin tulisi soveltaa ns. nopeutetun menettelyn määräaikaa, joka on 20 työpäivää, eikä komission ehdottamaa kahden kuukauden määräaikaa. Jos alueellisen talousrakenteen säilyminen halutaan varmistaa julkisin varoin ja erityisesti tapauskohtaisesti ilmoitettavin erillisin toimin, tätä koskeva päätös on tehtävä ja pantava toimeen nopeasti. Muutoin on vaarana, että paikallistalous vahingoittuu tai että investointi- tai innovaatioaloitteet jäävät epävarmaan tilanteeseen.

3.5. Alueiden komitea ei kannata komissiolle suunniteltuja valtuuksia vaatia ilman virallista hyväksyntää myönnettyjä tukia väliaikaisesti takaisin, kunnes niiden laillisuus on lopullisesti selvitetty. Tuki tulee voida periä tuensaajalta takaisin vain, jos se on todella ollut lainvastainen, mutta ei pelkkien muodollisten puutteiden perusteella.

3.6. Alueiden komitea vastustaa ehdotusta, jonka mukaan jäsenvaltioiden kansallisille oikeusistuimille esitetyillä tuen takaisinperintää koskevilla muutoksenhakukanteilla ei ole lykkäävää vaikutusta. Tässä on kysymys kansallisista hallintomenettelyistä, joita ei tule yhtenäistää yhteisön tasolla. Poistamalla kansallisten muutoksenhakukanteiden lykkäävä vaikutus puututaan jäsenvaltioiden perinteiseen oikeusturvajärjestelmään, ja tämä on ristiriidassa eräiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien kanssa. Tällainen säännös on myös asiallisesti tarpeeton, sillä takaisinperinnän yhteydessä perittävät pakolliset korot kumoavat perusteettoman taloudellisen hyödyn.

3.7. Komissio vaatii ehdotuksessa oikeutta päästä yritysten tonteille ja rakennuksiin, vaatia selvityksiä paikan päällä ja nähdä yritysten asiakirjoja voidakseen tarkastaa tukipäätösten täytäntöönpanon. Jäsenvaltioiden viranomaiset voivat olla läsnä komission tarkastuksissa vain pyynnöstä. Niiden on kuitenkin annettava virka-apua.

3.8. Alueiden komitea katsoo, että komission, jäsenvaltioiden ja alueiden välistä nykyistä toimivaltajakoa tulee kunnioittaa läheisyysperiaatteen mukaisesti.

3.9. Komission itselleen ehdottamat valtuudet saattaisivat olla ristiriidassa jäsenvaltioiden perustuslaeilla suojeltujen herkkien perusoikeuksien kanssa. Ei ole hyväksyttävää, että komissiolla on esimerkiksi riippumaton tarkastusoikeus, jonka jäsenvaltioiden viranomaiset voivat saada vain oikeuden päätöksellä. Tarkastuksen kohteeksi joutuvan kansalaisen kannalta tämä olisi täysin käsittämätöntä.

3.10. Tässä mielessä komission ehdotus merkitsee epäsuorasti uuden toimivallan antamista komissiolle. Vaikka tämä voikin perustua yleisesti hyväksyttyyn jäsenmaiden yhteistyön periaatteeseen, asiassa on noudatettava oikeushenkilöiden yksityisyyden suojaa koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä ja menettelyohjeita.

3.11. AK torjuu ehdotetun ilmoitusvelvollisuuden myös sellaisista tuista, joita varten ei tarvita komission hyväksyntää, ja vaatii suurempaa liikkumavaraa tuille, joista ei tarvitse de minimis -säännöksen perusteella tehdä ilmoitusta, samoin kuin yritysten rakennemuutostuille.

3.12. Alueiden komitea on tyytyväinen, että komissio aikoo alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa antaa kohdealueiden valinnan tietyn enimmäisrajan puitteissa tulevaisuudessa jäsenvaltioiden tehtäväksi. Tämä on läheisyysperiaatteen mukaista. Jäsenvaltiot ja niiden alueet voivat parhaiten itse arvioida, mitä alueita tulisi tukea jäsenvaltion varoin. Näin ollen sallittua taloudellista tukea myöntävät alueyhteisöt on saatava tiiviisti mukaan aluetukikartan laatimiseen.

3.13. Sitä vastoin alueiden komitea pitää tukien kohdealueiden vähentämistä entisestään virheellisenä toimena. Ns. sopeutusvaiheet, joita komissio on käyttänyt aluetukien kohdealueiden määrittelyssä, eivät ole avoimia ja johtavat yksittäistapauksissa tuloksiin, jotka eivät vastaa todellisuutta. Lisäksi alueiden komitea ei näe mitään pakottavaa syytä aluetukien rajoittamiseksi edelleen. Päinvastoin, EU:n korkea työttömyys ja Euroopan talouden heikentyvä kilpailukyky edellyttävät tulevaisuudessakin jäsenvaltioiden ja alueiden vahvaa panosta rakenne-erojen poistamiseen. Aluetukien vähentäminen on ristiriidassa työttömyyden torjunnan Euroopan laajuisen tavoitteen kanssa.

3.14. Alueiden talouspoliittisen liikkumavaran pienentäminen edelleen juuri nyt antaisi nykytilanteessa vääränlaisen viestin epäedullisessa asemassa oleville alueille ja kunnille, jotka ponnistelevat kaikin voimin alueellisen talouspotentiaalin kehittämiseksi. Alueiden komitea katsoo, että alueiden täytyy tulevaisuudessakin voida tehdä talouspoliittisia painotuksia.

3.15. Karsiessaan jatkuvasti tukia komissio myös unohtaa eräät aluetukiin merkittävästi vaikuttavat suuntaukset:

EU:n tuen kohdealueiden vähentäminen pienentää tukimahdollisuuksia huomattavasti. Pyrkimykseen luoda mahdollisimman paljon johdonmukaisuutta kilpailupolitiikan ja rakennepolitiikan välille suhtaudutaan hyvin myönteisesti. Tavoitellun johdonmukaisuuden ei kuitenkaan pidä eikä se voikaan olla täydellistä, kun otetaan huomioon asetetut erilaiset tavoitteet. EU:n ja jäsenvaltioiden sisäiset alueelliset eroavuudet vaativat tiettyä joustavuutta.

Euroopan unionissa tapahtuvat rakennemuutokset asettavat tietyille alueille uusia haasteita. Esimerkiksi EU:n jäsenyyttä hakevien Keski- ja Itä-Euroopan maiden rajoilla sijaitsevat alueet kohtaavat valtavia haasteita. Uusien jäsenyyksien toteutuessa ne saattavat joutua kilpailemaan tuotantopaikkoina alueiden kanssa, joiden palkkataso on vain murto-osa EU:n keskiarvosta ja joiden ympäristö- ja sosiaalistandardien taso on alempi kuin EU:ssa. Jäsenyyttä hakevien maiden bruttokansantuote henkeä kohden on vain noin kolmannes EU:n keskiarvosta. Tämän lisäksi myös tuet vähenevät, sillä liittyvät alueet ovat kaikki tavoite 1 -alueita. Tästä syystä näillä, kuten myös monilla muilla EU:n alueilla, tarvitaan kansallisin ja alueellisin varoin tuettua rakennemuutosta.

Tämä pätee myös tukiin, joita jäsenvaltiot ja alueet myöntävät tietyille maantieteellisten (pinnanmuodostus, syrjäinen sijainti) ja demografisten erityispiirteiden leimaamille alueille kuten vuoristoalueille, saarille, rajaseuduille, harvaanasutuille alueille jne. Tällaiset alueet tarvitsevat erityistä apua, jota voivat tehokkaimmin antaa niistä suoraan vastuussa olevat viranomaiset ja vasta toissijaisesti yhdenmukaiset järjestelmät.

Se, että Keski- ja Itä-Euroopan maiden jäsenyyden myötä syntyy uusia tukien kohdealueita, ei merkitse välttämättä sitä, että jäsenvaltioiden varoista maksettavan tuen kohdealueita on vähennettävä. Jäsenvaltioiden ja alueiden taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamisella ei ole mitään yhteyttä vaatimukseen edistää yhteenkuuluvuutta myös uusissa jäsenvaltioissa.

3.16. Näistä syistä alueiden komitea vastustaa jäsenvaltioiden tukien kohdealueiden vähentämistä ja korostaa, että myös viime aikojen kehitys on antanut viitteitä alueiden välisten erojen kasvusta. Samalla komitea kuitenkin myöntää, että jäsenvaltion tuille tarvitaan yhteisön tasolla sovitut rajat, ja kannattaa koko EU:n tasoista tasapainoista lähestymistapaa tällä alalla.

3.17. Aiheesta "Komission tiedonanto jäsenvaltioille aluepolitiikasta ja kilpailupolitiikasta Keskittämisen ja johdonmukaisuuden lujittaminen" annetun lausunnon mukaisesti alueiden komitea korostaa, että EU:n tukivälineet palvelevat osittain muita päämääriä kuin jäsenvaltioiden ja alueiden toimet, ja siksi on usein asianmukaista käyttää eri välineitä eri alueilla.

3.18. Yhdenmukaisuuden vaatimus johtaa välillisesti siihen, että jäsenvaltioiden tukea on suunnattava EU-tuen kelpoisuusehdot täyttäville alueille: Jos jäsenvaltiot eivät nimittäin halua jättää EU:n tukivaroja käyttämättä, niiden on valittava kansallisen tukensa kohdealueiksi alueita, jotka täyttävät myös EU:n tukiedellytykset, sillä EU myöntää tukea vain alueille, jotka saavat myös jäsenvaltioiden kansallista tukea. Siten EU:n tukikriteerit määräävät viime kädessä myös jäsenvaltioiden tuen kohdealueiden valinnan. Tämä on räikeässä ristiriidassa sekä läheisyysperiaatteen että uusien suuntaviivojen kiitettävän päämäärän kanssa, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat itse valita tukialueet.

3.19. Vertailtaessa koko EU:n lukuja näyttäisi ensi näkemältä, että yhdenmukaisuuden vaatimus on täytettävissä suuremmitta vaikeuksitta: 46,7 prosentille alueista on määrä sallia jäsenvaltioiden tukea, 35 40 prosentille rakennerahastoista maksettavaa tukea. Tarkasteltaessa asiaa alueellisesti esiin nousee kuitenkin suuria eroja. Monilla, erityisesti maaseutupainotteisilla alueilla EU:n tuen kohdealueet ovat yli kaksinkertaiset verrattuna kansallisen tuen kohdealueisiin. Yhdenmukaisuusvaatimuksen mukaan nämä alueet pitäisi jättää tyystin EU:n tuen ulkopuolelle tutkimatta laisinkaan, täyttävätkö ne tukikriteerit vai eivät.

3.20. Tämän vuoksi alueiden komitea katsoo, että riittävän suuri kansallisen tuen kohdealue on komission tavoitteleman yhdenmukaisuuden saavuttamiseksi välttämätön. Lisäksi yhdenmukaisuusvaatimusta täyttämättömiä alueita varten varatun marginaalin tulisi olla huomattavasti suurempi kuin 2 prosenttia.

4. Päätelmät

Alueiden komitea korostaa tehokkaan valtiontukien valvonnan merkitystä sisämarkkinoille ja suhtautuu myönteisesti komission pyrkimykseen lisätä EY-sopimuksen 93 artiklan mukaisen menettelyn avoimuutta ja oikeusvarmuutta antamalla sen oikeusperustaksi asetuksen. Tästä huolimatta komitea:

1) katsoo tukienvalvonnan uudistusehdotusten uhkaavan aluepolitiikan ja kilpailun välistä tasapainoa. Komitea uskoo tasapainon olevan tarpeen työllisyyden lisäämiseksi ja kilpailukyvyn kohentamiseksi. Menettelysäännöt tulee antaa suoraan, avoimesti ja tehokkaasti, mikäli nämä tavoitteet halutaan saavuttaa.

2) katsoo, että ehdotettu asetus on soveltamisalueeltaan liian laaja sekä liian yksityiskohtainen. Komissio ei voi oikeusvarmuuden lisäämisen nimissä ylittää nimenomaisesti sovittuja toimivaltuuksia.

3) ei voi hyväksyä komission tarkastusoikeutta, joka ylittää jäsenvaltioiden viranomaisten vastaavat oikeudet, sillä se kajoaa loukkaamattomiin perusoikeuksiin.

4) katsoo, että komission ehdottama kahden kuukauden määräaika tukien hyväksyttävyyspäätöksille aiheuttaa perusteettomia viivästyksiä tietyissä menettelyissä, joihin tähän asti on sovellettu lyhyempiä määräaikoja.

5) ei kannata komissiolle suunniteltuja valtuuksia vaatia ilman virallista hyväksyntää myönnettyjä tukia väliaikaisesti takaisin, kunnes niiden laillisuus on lopullisesti selvitetty.

6) vastustaa ehdotusta, jonka mukaan jäsenvaltioiden kansallisille oikeusistuimille esitetyillä tuen takaisinperintää koskevilla muutoksenhakukanteilla ei ole lykkäävää vaikutusta. Tässä on kysymys kansallisista hallintomenettelyistä, joita ei tule yhtenäistää yhteisön tasolla.

7) katsoo, että on tarpeen:

poistaa velvoite laskea yhteen kolmen vuoden ajanjaksona myönnetyt de minimis -tuet sekä korottaa enimmäismääriä, joita pienemmistä tuista ei tarvitse de minimis -säännöksen perusteella tehdä ilmoitusta;

luoda enemmän liikkumavaraa takuille sekä hätä- ja rakennemuutostuille.

8) on tyytyväinen, että komissio aikoo alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa antaa kohdealueiden valinnan tietyn enimmäisrajan puitteissa tulevaisuudessa jäsenvaltioiden tehtäväksi. Sitä vastoin alueiden komitea pitää tukien kohdealueiden vähentämistä entisestään virheellisenä toimena, koska taloudelliset erot jäsenvaltioissa ja alueilla eivät ole viime vuosina kaventuneet vaan kasvaneet. Komitea kannattaa mahdollisuutta tukea EU:n alueiden tilastollisesti heikompaa puoliskoa jäsenvaltioiden tai alueiden varoin.

9) katsoo, että jäsenvaltioiden tuen piiriin kuulumattomille alueille on voitava myöntää EU:n aluetukea, ja toistaa olevansa tyytyväinen ehdotukseen, jonka mukaan nykyään 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan ja 92 artiklan 3 kohdan c alakohdan piiriin kuuluvat alueet, jotka menettävät oikeuden jäsenvaltioiden omaan tukeen, voivat saada valtiollista "siirtymätukea". Rakennerahastojen siirtymäsäännöksien vastapainoksi tulee komission tavoitteleman yhteenkuuluvuuden vuoksi säätää myös tukioikeudellisia siirtymäsäännöksiä. 92 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisten alueiden ulkopuolelle jäävät alueet tulee lisätä jäsenvaltioiden enimmäisväestöosuuksiin. Ne eivät saa missään tapauksessa alentaa komission ehdotusten mukaan jo muutenkin pienennettyä enimmäisosuutta.

10) kehottaa komissiota poistamaan ehdotuksestaan läheisyysperiaatteen vastaisen epäjohdonmukaisuuden, jonka mukaan rakennerahastojen tukiehdot täyttävät alueet suljettaisiin automaattisesti aluetuen ulkopuolelle.

11) korostaa, että komission EU:n ja jäsenvaltioiden tukialueiden päällekkäisyyksille ehdottamaa 2 prosentin enimmäisväestöosuuden marginaalia on suurennettava tuntuvasti.

Bryssel 14. tammikuuta 1999.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Manfred DAMMEYER

() EYVL C 116, 16.4.1998, s. 13.

() EYVL C 51, 22.2.1999, s. 16