1. Johdanto

Jotta Euroopan talous- ja rahaliitto (EMU) voitaisiin saada lopullisesti valmiiksi, EU:n ja euroalueen vastuun lisäämiseen ja yhdentymiseen olisi liityttävä myös institutionaalisten valmiuksien lisääminen. Euroalueen edustusjärjestelyt ovat yksi ala, joita koskevia, tätä tavoitetta tukevia konkreettisia toimia on vahvistettu perussopimuksessa, joten näitä toimia voidaan toteuttaa heti.

Euroalue on suuri ja avoin talous, jolla on kansainvälisiä poliittisia velvollisuuksia.

Euroalueen taloutta ja rahoitusjärjestelmää koskevan painoarvon sekä yhteisen raha- ja valuuttakurssipolitiikan vuoksi sen politiikkapäätöksillä ja talouskehityksellä on yhä suurempi merkitys maailmantaloudelle. Euro on menestyksekäs ja vakaa valuutta. Sitä käyttää 19 EU:n jäsenvaltiota ja yli 330 miljoonaa kansalaista. Euro on tuonut jäsenilleen hintavakautta ja suojannut niitä ulkoista epävakautta vastaan. Hiljattain koetusta kriisistä huolimatta se on edelleen toiseksi tärkein valuutta maailmassa, ja sen osuus maailman valuuttavarannoista on melkein neljännes. Miltei 60 maata ja aluetta eri puolilla maailmaa on kiinnittänyt valuuttansa euroon joko suoraan tai välillisesti.

Euroalueen poliittinen merkitys on kasvanut merkittävästi viime vuosina. Talouspolitiikan eurooppalaisen ohjausjakson sekä talouspolitiikan ohjauspaketin (six-pack), budjettikuripaketin (two-pack) ja talous- ja rahaliiton vakaudesta, yhteensovittamisesta sekä ohjauksesta ja hallinnasta tehdyn sopimuksen ansiosta jäsenvaltioiden makrotalouden ja julkisen talouden kannalta merkityksellisten toimintalinjojen EU-tason valvontaa on voitu yhdistää, lujittaa ja laajentaa. Euroopan vakausmekanismi perustettiin euroalueen maiden pysyväksi kriisinratkaisumekanismiksi. EU on myös perustanut pankkiunionin, joka valvoo keskitetysti euroalueen pankkeja ja ratkaisee niiden kriisejä. Se on avoin kaikille EU:n jäsenvaltioille.

Unionin ulkoinen edustus sen käyttäessä euroaluetta koskevaa toimivaltaansa, jäljempänä ’euroalueen ulkoinen edustus’, ei ole pysynyt tähän kehityksen tahdissa. Tämä rajoittaa euroalueen äänen tehoa kansainvälisissä rahoituslaitoksissa. Euroalueen sisäisessä yhdentymisessä on edistytty, minkä on syytä näkyä myös ulospäin erityisesti yhteisen ulkoisen taloudellisen edustuksen kehittämisen kautta. Ulkoisesta edustuksesta on tehtävä yhdenmukaisempaa, jotta euroalue voi toimia aktiivisemmin kansainvälisissä rahoituslaitoksissa ja muokata tulevaa rooliaan maailmanlaajuisessa rahoitusarkkitehtuurissa. Tämä ajatus esitettiin yhtenä tärkeimmistä tavoitteista jo komission hahmotelmassa tiiviin ja aidon talous- ja rahaliiton luomiseksi.

Kesäkuussa 2015 julkaistussa viiden puheenjohtajan talous- ja rahaliiton tulevaisuutta koskevassa raportissa todettiin, että yhtenäisen äänen käyttäminen kansanvälisissä yhteyksissä on tärkeä osa euroalueen talouden ohjausjärjestelmän parantamista. EMUn kehittyessä kohti talous-, rahoitus- ja fiskaaliunionia myös sen ulkoista edustusta pitäisi yhtenäistää.

Myös Euroopan parlamentti on kehottanut ottamaan euroalueella käyttöön yhteisen ulkoisen edustuksen.

Unionin ja euroalueen ulkoisen edustuksen lujittamisessa on edistytty monilla kansainvälisillä talous- ja rahoitusalan foorumeilla, mutta lisätyötä tarvitaan aidosti yhtenäisen ulkoisen edustuksen aikaansaamiseksi.

Tässä tiedonannossa esitetään toimintasuunnitelma, jolla pyritään yhtenäistämään EMUn ulkoista edustusta ja joka voisi toimia perustana yhteisymmärrykselle neuvostossa ja Euroopan parlamentissa. Prosessin olisi edettävä vaiheittain.

IMF on lainanantovälineidensä ja valvontansa kautta keskeinen toimija globaalin talouden hallinnassa, mutta euroalueen ulkoinen edustus Kansainvälisessä valuuttarahastossa (IMF), on kuitenkin edelleen erityisen pirstaloitunut. Komissio esittää tämän vuoksi samaan aikaan säädösehdotuksen toimenpiteistä, joiden avulla euroalueelle voitaisiin saada yhtenäinen edustus IMF:ssä. Tämä ei estä euroalueen ulkoisen edustuksen lujittamista myöhemmin myös muilla kansainvälisillä foorumeilla.

2. Euroalueen nykyinen edustus kansainvälisillä foorumeilla

Euroalueen ulkoinen edustus IMF:ssä on edelleen hyvin pirstaloitunutta ja varsin tehotonta, vaikka IMF käsittelee euroalueen kannalta merkityksellisiä kysymyksiä.

IMF on lainanantovälineidensä ja valvontansa kautta keskeinen pilari globaalin talouden ja finanssialan hallinnassa. Sillä on ollut komission ja Euroopan keskuspankin (EKP) kanssa keskeinen rooli suunniteltaessa ohjelmia, joilla pyritään pelastamaan valtionvelkakriiseistä kärsineitä maita. Lisäksi talouspolitiikan koordinoinnin vahvistettu ohjausjärjestelmä ja finanssialan sääntelyn ja valvonnan merkittävä lähentyminen pankkiunionin puitteissa merkitsevät sitä, että IMF:n on tulevaisuudessa selkeästi irrottauduttava kansallisesta näkökulmasta arvioidessaan valvontaa ja kriisinhallintaa euroalueella. Jos euroalueella olisi tehokas edustus IMF:ssä, se voisi välittää yhteistä viestiä esimerkiksi talous- ja finanssipolitiikan, makrotalouden valvonnan, valuuttakurssipolitiikan ja rahoitusvakauden kaltaisissa kysymyksissä. Yhdenmukaisempi edustus hyödyttäisi myös EU:n ulkopuolisia maita erityisesti, koska euroalue pystyisi sen avulla antamaan vahvemman ja johdonmukaisemman panoksen maailmanlaajuisesti talouden ja rahoitusjärjestelmän vakauteen.

Tällä tiedonannolla ja sen kanssa samaan aikaan esitettävällä säädösehdotuksella keskitytään IMF:ään ensimmäisenä toimenpiteenä euroalueen ulkoisen edustuksen lujittamiseksi.

Tavoite, jonka mukaan on varmistettava yleisesti unionin ja erityisesti euroalueen riittävä edustus, ei tietenkään rajoitu IMF:ään, vaan se koskee myös useita muita kansainvälisiä foorumeita, joista osa mainitaan seuraavassa.

Jos G7- ja G20-ryhmissä on riittävä edustus, unioni ja euroalue pystyvät esittämään näkemyksiä globaaleista toimintaohjelmista ja edistämään eurooppalaisia ratkaisuja globaaleihin haasteisiin tärkeimmillä aloilla, esimerkiksi makrotalouspolitiikan koordinoinnissa, finanssialan sääntelyn uudistamisessa ja verotuksen avoimuudessa. G7-maiden johtajien tasolla unionia ja euroaluetta edustavat Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja ja komission puheenjohtaja. G7-maiden valtionvarainministerien ja keskuspankkien pääjohtajien tasolla euroaluetta edustavat euroryhmän puheenjohtaja, komissio ja EKP. G20-maiden valtion- ja hallitusten päämiesten tasolla unionia ja euroaluetta edustavat Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja ja komission puheenjohtaja. Komissio ja EKP esittävät euroalueen kannat, kun G20-ryhmän valtionvarainministerien ja keskuspankkien pääjohtajien kokouksissa käsitellään euroalueen toimivaltaan kuuluvia kysymyksiä.

Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) koordinoi kansainvälistä finanssialan sääntelytyötä. Se on poliittisesti vastuussa G20-ryhmälle. Komissio ja EKP ovat sen jäseniä ja edustavat unionin lainkäyttövaltaa. Komissio on myös FSB:n kriisinratkaisun ohjausryhmän jäsen. Edustus FSB:ssä tarkoittaa osallistumista toimivan sääntely- ja valvontapolitiikan kehittämiseen ja toteuttamiseen sekä rahoitusjärjestelmiin vaikuttavien heikkouksien ratkaisemiseen globaalin rahoitusvakauden edistämiseksi.

Myös Yhdistyneissä kansakunnissa (YK) keskustellaan toisinaan euroalueen kannalta merkityksellisistä kysymyksistä, kuten hiljattain kansainvälisestä velkojen uudelleenjärjestelystä. YK:n yleiskokous hyväksyi vuonna 2011 päätöslauselman A/65/276, jolla päivitettiin unionin tarkkailijan asemaa ja osallistumisoikeutta YK:n yleiskokouksiin esimerkiksi siten, että unioni voi käyttää puheenvuoroja omasta ja jäsenvaltioidensa puolesta samoin edellytyksin kuin muut suuret ryhmät, esittää ehdotuksia ja osallistua yleiseen keskusteluun vuosittain syyskuussa. Unioni on päivitetyn tarkkailijan asemansa lisäksi ainoa ei-valtiollinen sopimuspuoli yli 50:ssä YK:n puitteissa allekirjoitetussa monenvälisessä sopimuksessa ja yleissopimuksessa.