EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 13.05.1998 
KOM(1998)279 lopull. 
Komission suositus 
yhteisön ja jäsenvaltioiden 
talouspolitiikan suuntaviivoiksi 
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 103 artiklan 2 
kohdan mukaisesti laadittu 

Sisällysluettelo 
1. Tärkeimmät tavoitteet: korkea työllisyys ja EMUn onnistuminen 1 
2. Hintavakaus 3 
3. Kasvuun ja vakauteen tähtäävä talouspolitiikan yhdistelmä 4 
4. Rahapolitiikka ja valuuttakurssit 5 
5. Vakaa ja tehokas julkinen talous . 6 
5.1. Yleiset suuntaviivat 6 
5.2. Maakohtaiset suuntaviivat 9 
6. Palkkakehitys 11 
7. Kasvua ja työllisyyttä edistävä rakennepolitiikka 13 
8. Hyödyke-, palvelu-ja pääomamarkkinat 14 
9. Työvoimamarkkinat ja tietoinvestoinnit 17 
S6L 
Yhteisön ja jäsenvaltioiden 
talouspolitiikan suuntaviivat 
1. Tärkeimmät tavoitteet: korkea työllisyys ja EMUn onnistuminen 
Euron ottaminen käyttöön 1. tammikuuta 1999 merkitsee uuden vaiheen alkamista Euroopan 
yhdentymiskehityksessä ja talouspolitiikan harjoittamisessa yhteisössä. 
Jäsenvaltiot ovat erityisesti kahden viime vuoden aikana harjoittaneet määrätietoista ja 
uskottavaa politiikkaa, jonka tavoitteena on ollut kestävä taloudellinen lähentyminen yhteisössä. 
Tämä politiikka on tuottanut konkreettisia tuloksia. 
Ensinnäkin lähentymisen saavuttamiseksi tehtyjen ponnistelujen ja saatujen merkittävien 
tulosten perusteella Euroopan unionin neuvosto, joka kokoontui valtion- tai hallitusten 
päämiesten tasolla, päätti 2. toukokuuta 1998, että yksitoista jäsenvaltiota täytti euron käyttöön 
ottamiseksi vaadittavat ehdot. 
Toiseksi näiden ponnistelujen ansiosta on luotu kasvua ja työllisyyttä edistävä talouspolitiikan 
yhdistelmä. 
Yhteisössä ei toistaiseksi kuitenkaan ole edistytty riittävästi työttömyyden vähentämisessä. 
Kesän 1997 jälkeen, jolloin edelliset talouspolitiikan suuntaviivat hyväksyttiin, taloudellisen 
toimeliaisuuden elpyminen yhteisössä on vahvistunut ja laajentunut entisestään samalla kun 
inflaatio on ennätyksellisen hidas. Koska kapasiteettia on vapaana ja investointien odotetaan 
kasvavan ripeästi erityisesti kone- ja laiteinvestointien osalta, talouskasvun odotetaan jatkuvan 
voimakkaana ilman kapasiteettirajoitteita tai inflaatiopaineita, jos palkkakehitys jatkuu odotusten 
mukaisesti maltillisena. Rahatalouden tila pysynee näin ollen pitkään suotuisana kasvun ja 
työllisyyden kannalta. Talouden perustekijät ovat lisäksi kunnossa ja paranevat jatkuvasti, 
kysyntänäkymät kohentuvat ja luottamus vahvistuu edelleen. 
Aasian valuutta- ja talousongelmien vaikutukset yhteisön kasvunäkymiin näyttävät vähäisiltä, 
ellei kriisi syvene eikä laajene muihin alueen maihin ja jos se hoidetaan asianmukaisesti. Vaikka 
Aasian tapahtumat hiukan vaimentavatkin taloudellista toimeliaisuutta yhteisössä, lähinnä 
vientimäärien osalta, odotettua suotuisampi rahatalouden tila ja kotimaisen kysynnän 
piristyminen auttavat ylläpitämään kasvua. 
AL 
Elpymisen voimistuessa edelleen työllisyys voisi kasvaa jonkin verran siten, että työttömyysaste 
koko EU:ssa laskisi hiukan vuoteen 1999 asti. Tämä merkitsisi ensimmäistä, joskin vaatimatonta 
askelta kohti korkean työllisyyden tavoitetta, joka on kirjattu Amsterdamin sopimuksen 2 
artiklaan. 
Työllisyysaste EU:ssa on alhainen (nykyään noin 60 prosenttia työikäisestä väestöstä). Tämä ei 
johdu yksinomaan suuresta työttömyydestä (noin 18 miljoonaa työtöntä vuonna 1997), vaan 
myös pitkään jatkuneista heikoista työllisyysnäkymistä, jotka ovat lannistaneet monet, usein 
muita sosiaaliturvaetuuksia saavat työttömät hakemasta töitä. Näin ollen työllisyyden 
paraneminen ei ainoastaan synny työpaikkoja työttömille, vaan myös osallistumisaste nousee ja 
työikäinen väestö kasvaa jonkin verran edelleen. 
Lyhyellä aikavälillä nykyinen työpaikkojen puute on epäilemättä heikkous ja aiheuttaa suuria 
sosiaalisia, kansantaloudellisia ja julkiselle taloudelle koituvia kustannuksia. Siihen liittyvä 
työvoimareservi merkitsee kuitenkin samalla erittäin merkittävää kasvupotentiaalia, joka 
mahdollistaa tuottavuuden nousua nopeamman kasvun ja on riippumaton tuottavuuden 
kasvuvauhdista. Tämän potentiaalin hyödyntäminen keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä 
keventäisi huomattavasti jäsenvaltioiden julkisen talouden ja sosiaaliturvajärjestelmien taakkaa, 
auttaisi torjumaan tehokkaasti köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä ja näin edistäisi yhteisten 
eurooppalaisten arvojen turvaamista ja kehittymistä. Se vähentäisi myös sekä yritys- että 
henkilöverotukseen kohdistuvaa painetta. Lisäksi useimmat uudet työmahdollisuudet ovat 
sellaisia, että ne helpottavat merkittävästi siirtymistä entistä ympäristöystävällisempään 
tuotantotapaan. 
Talouspolitiikan tehtävänä on luoda olosuhteet, joissa (i) talouden elpyminen vahvistuu 
entisestään ja (ii) muuttuu keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä voimakkaaksi, itseään 
ylläpitäväksi kasvuprosessiksi, joka ei kiihdytä inflaatiota - mikä on työllisyyden huomattavan ja 
kestävän kohentumisen edellytys. Tästä syystä tarvitaan entistä vankempaa talous- ja 
rakennepoliittista ohjelmaa ja vuoden 1998 työllisyyden suuntaviivojen määrätietoista 
täytäntöönpanoa, jotta moniin keskeisiin haasteisiin voidaan vastata ja jotta EU:n jäsenvaltioiden 
taloudet pystyvät paremmin sopeutumaan muuttuviin olosuhteisiin tulevaisuudessa. 
Euron käyttöönotto ei sinänsä ratkaise EU:n työttömyysongelmaa. Edellä mainittujen tehtävien 
hoitamisen kautta siirtyminen talous-ja rahaliiton (EMU) kolmanteen vaiheeseen voi kuitenkin 
edistää työllisyyttä huomattavasti. Tämä ei koske ainoastaan euron käyttöön ottavia maita vaan 
myös neljää muuta jäsenvaltiota, jos ne - kuten odotetaan -jatkavat lähentymisponnistelujaan. 
EMUn vakausjärjestelmä antaa osaltaan mahdollisuuden toteuttaa politiikkayhdistelmä, joka 
edistää kasvua ja työllisyyttä. 
Talouspolitiikassa hallitusten ja työmarkkinaosapuolten olisi tahoillaan kaikin tarvittavin 
keinoin huolehdittava siitä, ettei ristiriitaa yhteisen rahapolitiikan vakaustavoitteen kanssa synny. 
Tällaisissa olosuhteissa rahapolitiikan ei pidä olla kiristävää. 
Samaan aikaan rakennepolitiikan ja hyödyke-, palvelu- ja työvoimamarkkinoiden uudistusten 
olisi tuettava kasvuprosessia, joka ei aiheuta jännitteitä, vahvistettava kilpailukykyä, lisättävä 
kasvun työvaltaisuutta ja tehtävä kasvusta ympäristöystävällisempää. 
Vain jos kaikki osapuolet noudattavat tätä politiikkastrategiaa määrätietoisesti ja jos sen 
toteuttaminen koordinoidaan hyvin Luxemburgin Eurooppa-neuvoston päätöslauselman 
mukaisesti, EMUn - kuten perustamissopimuksen 2 artiklassa esitetään - hyödyt toteutuvat 
yhteisön yleisten tavoitteiden saavuttamisen kannalta täysimääräisesti. Näihin tavoitteisiin 
kuuluvat ympäristöä kunnioittavan kestävän kasvun edistäminen inflaatiota kiihdyttämättä, 
korkea työllisyys ja elintason nousu. 
2. Hintavakaus 
Hintavakaus on keskeinen edellytys kestävän talouskasvun toteutumiselle keskipitkällä 
aikavälillä. Viime vuosien merkittävän edistymisen ansiosta yhteisö on saavuttanut 
hintavakauden kestävällä tavalla. On välttämätöntä, että kaikki politiikat ovat ennakoitavia, 
uskottavia ja kestävän hintavakauden kannalta johdonmukaisia. 
Tulevalla euroalueella, jolla keskimääräinen inflaatiovauhti on laskenut alle 2 prosenttiin, on 
kaikkien osallistuvien jäsenvaltioiden tarpeen harjoittaa talouspolitiikkaansa pyrkien euroalueen 
tasolla hintavakauteen, joka luo edellytykset kasvua tukevalle rahataloudelle. Niiden on myös 
vältettävä liian suuria inflaatioeroja, jotka ne aiheuttaisivat kilpailukykyongelmia. 
Hintavakaus on saavutettu myös Tanskassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 
Tehtävänä on vakauttaa tämä inflaatiokehitys keskipitkällä aikavälillä. Tanskassa on tärkeää 
säilyttää saavutettu hintavakaus ottaen huomioon useita vuosia trendiä nopeampana jatkunut 
kasvu ja kiristyvät työvoimamarkkinat. Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa inflaatio 
on viime vuosina ollut hidasta aiempaan kehitykseen verrattuna. Näiden kahden jäsenvaltion 
raha- ja talouspolitiikassa on edelleen pyrittävä kestävään hintavakauteen. Etenkin 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa hallitus on ilmoittanut, että se seuraa inflaatiotavoitettaan 
Euroopan keskuspankin toimet huomioon ottaen. 
Kreikka on viime vuosina edistynyt huomattavasti hintavakauspyrkimyksissään. Koska se lisäksi 
on vakauttanut julkista talouttaan, drakma saattoi liittyä ERMiin maaliskuussa 1998. Mukanaolo 
ERMissä auttaa parantamaan edelleen maan inflaatiokehitystä. Tehostetut toimet ovat kuitenkin 
tarpeen drakman huomattavan devalvoinnin inflaatiovaikutusten hillitsemiseksi ja hintavakauden 
saavuttamiseksi mahdollisimman pian. 
3. Kasvuun ja vakauteen tähtäävä talouspolitiikan yhdistelmä 
Talouspolitiikan harjoittamisessa on tärkeää, että jäsenvaltiot sitoutuvat jatkossakin edellisissä 
suuntaviivoissa suositeltuun kasvuun ja vakauteen tähtäävään strategiaan, joka on alkanut tuottaa 
tuloksia. Strategiassa on kolme keskeistä osatekijää: 
vakauteen tähtäävä rahapolitiikka 
määrätietoinen pyrkimys vakauttaa julkinen talous ja pitää julkisen talouden rahoitusasema 
vakaus-ja kasvusopimuksen mukaisena 
hintavakaustavoitteen mukainen nimellispalkkojen kehitys; reaalipalkkojen kehityksessä 
suhteessa tuottavuuden kasvuun olisi otettava huomioon tarve parantaa investointien tuottoa 
ja nostaa elintasoa. 
Mitä enemmän rahapolitiikan vakauttaniistehtävää helpotetaan sopivilla budjertitoimenpiteillä ja 
palkkakehityksellä, sitä enemmän rahataloudelliset tekijät, joihin sisältyvät valuuttakurssit ja 
pitkät korot, suosivat kasvua ja työllisyyttä. 
Euroalueen yleinen talouspolitiikkayhdistelmä muotoutuu pääasiassa yhteisen rahapolitiikan 
sekä osallistujamaiden keskimääräisen julkisen talouden ja palkkojen kehityksen 
yhteisvaikutuksesta. Tämä yleinen politiikkayhdistelmä suosii kasvua ja työllisyyttä, jos kaikki 
toimijat ja toimijaryhmät käyttäytyvät edellä lyhyesti esitettyjen suuntaviivojen mukaisesti. 
Perustamissopimuksen ja sitä täydentävien vakaus- ja kasvusopimuksen ja Amsterdamin 
Eurooppa-neuvoston kasvua ja työllisyyttä koskevan päätöslauselman mukaan vastuualueet 
jakautuvat seuraavasti: 
(i) Euroalueen yhteisestä rahapolitiikasta vastaavat riippumattomat EKP ja EKPJ. 
Perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdan mukaan rahapolitiikan ensisijaisena 
tavoitteena on ylläpitää hintavakautta ja tätä tavoitetta vaarantamatta tukea Euroopan 
unionin taloudellisia tavoitteita, joita ovat etenkin kestävä, inflaatiota aiheuttamaton kasvu 
ja korkea työllisyys, perustamissopimuksen 2 artiklan mukaisesti. 
(ii) Finanssipolitiikasta vastaavat edelleen jäsenvaltioiden hallitukset, mutta sitä koskevat 
perustamissopimuksen määräykset (104 - 104 c artiklat) ja vakaus-ja kasvusopimus, jossa 
painotetaan tarvetta saada julkisen talouden rahoitusasema lähes tasapainoon tai 
ylijäämäiseksi normaaleissa suhdanneoloissa ja selvennetään perustamissopimuksen 
keskeisiä finanssipolitiikkaa koskevia määräyksiä. Kansallisten hallitusten on koordinoitava 
finanssipolitiikkaansa talouspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti. 
(iii) Palkanasetanta kuuluu jatkossakin työmarkkinaosapuolille kansallisella, alueellisella, 
toimialoittaisella tai jopa vielä hajautetummalla tasolla kunkin perinteitä noudattaen. Kuten 
Amsterdamin kasvua ja työllisyyttä koskevassa päätöslauselmassa tähdennetään, 
työmarkkinaosapuolten tehtävänä on sovittaa yhteen korkea työllisyys ja 
tarkoituksenmukaiset palkkaratkaisut sekä luoda tarkoituksenmukaiset institutionaaliset 
puitteet palkanmuodostusmenettelyille. Koko talouden palkkakehityksellä on yleistä 
merkitystä, koska se vaikuttaa huomattavasti yleiseen talouspolitiikkayhdistelmään. 
Euroalueen yleisen makrotason talouspolitiikkayhdistelmän puitteissa kunkin osallistujamaan 
talouspolitiikkayhdistelmä riippuu myös sen oman talouden tilasta ja sen omasta budjetti- ja 
palkkakehityksestä. Jotta varmistetaan tarkoituksenmukainen politiikkayhdistelmä sekä koko 
euroalueelle että kullekin osallistuvalle jäsenvaltiolle, talouspolitiikka muodostaa keskeisen osan 
vahvistettua monenvälistä seurantaa ja talouspolitiikan koordinointia, kuten Luxemburgin 
Eurooppa-neuvostossa sovittiin. 
Vakauteen tähtäävää ja muiden maiden kanssa samansuuntaista makrotason talouspolitiikkaa 
tarvitaan aivan yhtä paljon maissa, jotka eivät alussa ota käyttöön yhteistä rahaa, varsinkin jos 
ne osallistuvat ERM2:een, kuten poikkeusmaiden odotetaan tekevän. Euroalueen ja sen 
ulkopuolisten maiden välinen voimakas taloudellinen ja rahapoliittinen riippuvuus sekä tarve 
huolehtia lähentymisen jatkumisesta ja sisämarkkinoiden kitkattomasta toiminnasta edellyttävät, 
että kaikki jäsenvaltiot osallistuvat talouspolitiikan koordinointiin. 
4. Rahapolitiikka ja valuuttakurssit 
Euron käyttöönoton 1. tammikuuta 1999 on tapahduttava kitkattomasti, jotta EMU käynnistyisi 
mahdollisimman suotuisissa olosuhteissa. Tästä syystä rahapolitiikan koordinointia euron 
käyttöönottavien jäsenvaltioiden välillä on tehostettava vuoden 1998 jäljellä olevina kuukausina. 
Ennen kaikkea voidaan odottaa kansallisten rahapolitiikkojen koordinointia siten, että 
ohjauskorot lähentyvät toisiaan tasaisesti yhteiseksi euroalueen koroksi, jota ryhdytään 
käyttämään EMUn alusta alkaen, ja että valuuttakurssit lähentyvät ennalta ilmoitettuja 
kahdenvälisiä muuntokursseja. Näin taataan myös jatkuvuus siirryttäessä kansallisista koroista 
eurokorkoihin, ja vältetään euron muuntokursseja koskeva epävarmuus. Jos korkojen ja 
valuuttakurssien lähentyminen halutaan taata ennen EMUa, euroaluetta koskevat näkökohdat 
tulevat osallistujamaissa väistämättä nykyistä tärkeämmiksi kansallisen rahapolitiikan 
muotoiluun vaikuttaviksi tekijöiksi. 
Euroalueen yhteinen korko riippuu EMUn alkaessa vallitsevasta taloudellisesta tilanteesta ja 
odotuksista, mutta on varmaa, että EKP asettaa tämän koron niin, että sillä varmistetaan yleinen 
hintavakaus alueella. Koska euroalueen korkotaso on sopusoinnussa hintavakaustavoitteen 
kanssa, korkojen lähentyminen jäsenvaltioiden kesken ei aiheuta ongelmia koko euroalueen 
kannalta. Euroalueen korkotaso ei kuitenkaan todennäköisesti vastaa täsmälleen alunperin 
toisistaan poikkeavia suhdannetilanteita eri osallistujamaissa. Näin ollen lähentyminen kohti 
yhteistä korkoa - ja vähäisemmässä määrin valuuttakurssien lähentyminen kohti ennalta 
ilmoitettuja kahdenvälisiä muuntokursseja - saattaa edellyttää politiikkayhdistelmän muuttamista 
etenkin finanssipoliittisin toimenpitein (ks. 5.2). 
Jäsenvaltiot, jotka eivät alusta alkaen ota käyttöön yhteistä rahaa, säilyttävät toimivaltansa 
kansallisessa rahapolitiikassa, mutta perustamissopimuksen mukaisesti niiden odotetaan pitävän 
valuuttakurssejaan yhteistä etua koskevana asiana. ERM2 tarjoaa käyttökelpoisen järjestelmän 
valuuttakurssisuhteiden määrittelemiseksi EMUn ulkopuolelle jäävien maiden ja euroalueen 
välille vuodesta 1999 eteenpäin ja tukee niiden lähentymispyrkimyksiä ennen euron 
käyttöönottoa. Vaikka ERM2-järjestelmään kuuluminen on vapaaehtoista, euroalueen 
ulkopuolelle alkuvaiheessa jäävien jäsenvaltioiden odotetaan osallistuvan siihen. 
5. Vakaa ja tehokas julkinen talous 
5.1. Yleiset suuntaviivat 
Jäsenvaltioiden toteutunut julkisyhteisöjen alijäämä on kokonaisuudessaan laskenut tasaisesti 
vuodesta 1993 lähtien, jolloin se oli korkeimmillaan eli 6,1 prosenttia suhteessa 
bruttokansantuotteeseen. Vuonna 1997 jäsenvaltioiden yhteenlaskettu alijäämä oli 2,4 prosenttia 
suhteessa BKT:hen. Keskimääräinen julkisen talouden vakautuminen yhteisössä johtui täysin 
julkisten menojen vähentämisestä suhteessa BKT:hen (52,4 prosentista vuonna 1993 48,7 
prosenttiin vuonna 1997). Tämä huomattava menojen supistuminen perustui pääasiassa 
määrätietoiseen julkisen talouden vakauttamiseen kaikissa jäsenvaltioissa, etenkin vuonna 1997, 
ja sitä tukivat talouskasvun voimistuminen ja korkojen aleneminen. 
Vuoden 1998 huhtikuun puoliväliin mennessä tehtyjen budjettipäätösten perusteella 
jäsenvaltioiden yhteenlaskettu julkisyhteisöjen nettoluotonotto supistuu todennäköisesti edelleen 
niukasti alle 2 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1998, ja jollei nykyistä talouspolitiikkaa 
muuteta, sen odotetaan supistuvan edelleen 1,6 prosenttiin vuonna 1999. Julkisen talouden 
suhdannekorjatun alijäämän odotetaan kuitenkin supistuvan vain vähän tarkastelujakson aikana. 
Tulevalla euroalueella julkisen talouden alijäämä oli 2,5 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 
1997 ja politiikan pysyessä muuttumattomana alijäämä voisi supistua 2 prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1999. Kohdassa 5.2 esitettyjen maakohtaisten julkisen talouden hoitoa 
koskevien suuntaviivojen tinkimättömän noudattamisen avulla julkisen talouden alijäämä voisi 
pienentyä alle 1,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1999 koko euroalueella. 
Vaikka julkinen talous on saatu kestävälle uralle lähes kaikissa jäsenvaltioissa, useimpien 
maiden on jatkettava vakauttamista vakaus- ja kasvusopimuksen mukaisesti, jonka keskipitkän 
aikavälin tavoitteena on saada julkisen talouden rahoitusasema lähelle tasapainoa tni 
ylijäämäiseksi. Tämä vaatimus koskee kaikkia jäsenvaltioita, mutta erityisesti niitä, jotka ottavat 
euron käyttöön tammikuussa 1999. Tähän on useita syitä: 
(i) Tarkoituksenmukaisen finanssipolitiikan ansiosta inflaatio-odotukset pysyvät alhaisina ja 
vakaina, mikä helpottaa hintavakauden ylläpitämistä yhteisen rahapolitiikan avulla. 
Nykyisessä suhdannevaiheessa julkisen talouden alijäämien pienentäminen edelleen 
parantaa talouden elpymisen kestävyyttä, koska sen avulla suotuisa rahatalouden tila voi 
jatkua, mikä puolestaan tukee investointeja ja vähentää kapasiteettirajoitteita. 
(ii) Monissa maissa julkinen talous ei ole vielä onnistunut palauttamaan välttämätöntä 
liikkumavaraa, jota tarvitaan epäsuotuisaan talouskehitykseen varautumiseksi. Koska 
sopeutuminen suhdannetaantumiin ja maakohtaisiin häiriöihin on yhteisen rahan 
käyttöönoton jälkeen pitkälti finanssipolitiikan varassa, on erittäin tärkeää huolehtia siitä, 
että automaattiset vakauttajat pystyvät toimimaan täysimääräisesti. Kestävä 
finanssipolitiikka lisää kaiken todennäköisyyden mukaan automaattisten vakauttajien 
tehokkuutta. Osoitukset budjettikurin noudattamisesta vahvistavat talouden toimijoiden 
luottamusta siihen, että taantuman aikana kasvava alijäämä ei pysyvästi horjuta julkista 
taloutta, jolloin rahoitusmarkkinoilta lähtevät haittavaikutukset vältetään. 
(iii) Julkisen talouden vakaa rahoitusasema tukee pitkien korkojen pysymistä alhaisina, mikä 
lisää yksityisen sektorin investointeja. Koska julkinen talous ei tällaisissa olosuhteissa enää 
käytä yksityisen sektorin säästöjä vaan lisää kansantalouden säästämistä, investointiaste voi 
- muiden tekijöiden pysyessä ennallaan - nousta aiheuttamatta paineita maksutaseeseen ja 
pitkiin korkoihin. 
(iv) Lähellä tasapainoa olevan tai ylijäämäisen julkisen talouden rahoitusaseman avulla voidaan 
vähentää nopeasti monien maiden yhä verrattain suurta julkisen talouden velkaantuneisuutta 
ja siten keventää velanhoitorasitetta. Tämä puolestaan helpottaa tarvittavaa julkisten 
menojen suuntaamista tuottavampiin kohteisiin sekä verojen ja sosiaaliturvamaksujen 
alentamista, samalla kun verojärjestelmää muutetaan työllisyyttä suosivaksi. Se helpottaa 
myös julkisen talouden valmistautumista väestön vanhenemisen seurauksiin. 
Tätä taustaa vasten on tärkeää, että jäsenvaltiot osoittavat aikovansa jatkaa julkisen talouden 
vakauttamista. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi sitouduttava seuraaviin toimenpiteisiin: 
(i) panemaan täysimääräisesti täytäntöön vuodelle 1998 laatimansa talousarviot, jolloin 
vältettäisiin tavoitteista lipeäminen; jos talouskasvu voimistuu nykyisiä odotuksia enemmän, 
kasvu olisi käytettävä alijäämän supistamiseen 
(ii) tarttumaan nykyisen, erityisesti tuotannon kasvusta ja velanhoitokustannusten jatkuvasta 
laskusta johtuvan suotuisan suhdannetilanteen tarjoamaan ainutlaatuiseen tilaisuuteen 
asettaa kunnianhimoisia budjettitavoitteita, joilla tähdätään mahdollisimman pian lähes 
tasapainoiseen tai ylijäämäiseen rahoitusasemaan 
(iii) jouduttamaan vakaus-ja lähentymisohjelmien toimittamista siten, että komissio ja neuvosto 
voivat arvioida kaikki nämä ohjelmat, mukaan lukien yleisen finanssipolitiikan linjan ja 
politiikkayhdistelmän euroalueella EMUn kolmannen vaiheen alkaessa 
(iv) varmistamaan tarpeen mukaan, että julkinen velka vähenee edelleen ja maturiteettirakenne 
on tarkoituksenmukainen, jotta julkisen talouden herkkyys korkojen epäsuotuisille 
muutoksille vähenisi. 
Julkisen talouden vakauttamisen ajoitus, laajuus ja rakenne ovat tärkeitä tekijöitä, joista riippuu, 
vaikuttaako vakauttaminen kestävällä tavalla julkisen talouden rahoitusasemaan ja kohentaako se 
talouden dynamiikkaa, kilpailukykyä ja työllisyyttä. Vaikka vakauttaminen on syytä suunnitella 
maakohtaisten olosuhteiden mukaisesti, aiemmissa suuntaviivoissa on esitetty myös useita 
yleisiä periaatteita. Nämä suuntaviivat rakentuvat näille periaatteille ja vahvistavat niitä. 
(i) Julkisen talouden alijäämän supistamisen on perustuttava menojen hillintään 
veronkorotusten sijaan. 
(ii) Silloin kun julkisen talouden alijäämä ja/tai julkisen velan määrä suhteessa BKT:hen on yhä 
suuri, alijäämän nopean pienentämisen on oltava etusijalla. Julkisten menojen jatkuva 
supistaminen suhteessa BKT:hen nopeuttaa alijäämän pienentymistä ja saa sen 
kestävämmälle pohjalle. 
(iii) Julkisen talouden vakauttaminen on toteutettava sosiaalisesti tasapainoisella tavalla ja 
julkisten palveluiden laatua heikentämättä. Julkisten menojen vaikutuksia on tehostettava ja 
kustannustehokkuutta parannettava. Tämän vuoksi toimet tulisi kohdistaa julkisen 
kulutuksen parempaan valvontaan ja uudistamiseen, julkiseen eläkejärjestelmään, 
terveydenhoitoon, passiivisiin työmarkkinatoimenpiteisiin ja tukiaisiin. Viime vuosina 
julkiset investoinnit ovat laskeneet suhteessa BKT:hen, joskin tämä johtuu osin siitä, että 
yksityinen sektori on siirtynyt rahoittamaan ja hoitamaan julkisia infrastruktuuri-
investointeja. Mahdollisuuksien mukaan ja vaarantamatta tarvittavaa julkisen talouden 
alijäämän jatkuvaa supistumista on suosittava infrastruktuuri-investointeja ja muuta 
tuotantotoimintaa, joka liittyy esimerkiksi henkiseen pääomaan ja aktiivisiin 
työmarkkinatoimiin. Tällainen julkisten menojen rakennemuutos todennäköisesti johtaa 
työllisyysasteen kohoamiseen ja/tai sosiaalisin perustein maksettavia tulonsiirtoja saavien 
työikäisten määrän vähenemiseen, mikä osaltaan kohentaa julkisen talouden rahoitusasemaa 
keskipitkällä aikavälillä. 
(iv) Talouden tehokkuuden ja dynamiikan lisäämiseksi on kokonaisveroasteen keventäminen 
toivottavaa useimmissa jäsenvaltioissa, mutta se edellyttää, että julkisen talouden 
vakauttamista jatketaan edelleen. Vuoden 1998 työllisyyspolitiikan suuntaviivojen 
mukaisesti jäsenvaltioiden suositellaan alentavan sosiaaliturvamaksuja tai supistavan 
verokiilaa, jotta voitaisiin katkaista nykyinen suuntaus, jossa työllisen, etenkin 
palkkajakauman alaosaan sijoittuvan työvoiman verorasitus on kasvamassa. On tärkeää, että 
työvoiman verorasituksen alentamisen ajoituksesta ja toteutustavasta päätetään siten, että 
tavoitteena on työllisyysvaikutusten maksimointi ja vakaa julkinen talous ja että 
sosiaaliturvajärjestelmien kestävyys turvataan rajoittamalla tehokkaammin julkisia menoja 
ja/tai etsimällä vaihtoehtoisia rahoituslähteitä. 
5.2. Maakohtaiset suuntaviivat 
(i) Euroalueen jäsen valtiot 
Belgiassa on lähentymisohjelmassa asetettuja budjettitavoitteita aikaistettu vuodella muun 
muassa talouden suotuisten kasvuedellytysten vuoksi. Edelleen tarvitaan kuitenkin ponnisteluja, 
joilla varmistetaan, että hallituksen sitoumus pitää perusylijäämä 6 prosentissa suhteessa 
BKT:hen keskipitkällä aikavälillä toteutuu. Tämän avulla yhä erittäin suuri velan määrä 
suhteessa BKT.hen voi pienentyä nopeasti. Tulonsiirtoja kotitalouksille ja terveydenhoitomenoja 
on hillittävä edelleen tiukasti. 
Saksan on tarpeen pienentää julkisen talouden alijäämää lähivuosina. Tukipalkkioita, 
tulonsiirtoja kotitalouksille ja julkisia kulutusmenoja on hillittävä edelleen. Menojen 
lisäleikkauksia tarvitaan, jotta hallituksen tavoite saada menojen suhde BKT:hen yhdistymistä 
edeltävälle tasolle eli 46 prosenttiin vuoteen 2000 mennessä voisi toteutua. Saksan on 
nopeutettava julkisen talouden vakauttamista, jotta velkaantuminen saadaan selvästi laskevalle 
uralle ja lähitulevaisuudessa nopeasti takaisin alle 60 prosentin viitearvon. 
Espanjassa nykyisen finanssipolitiikan jatkaminen mahdollistaa julkisen talouden alijäämän 
pienentämisen lähivuosina suotuisten talouskasvuedellytysten vallitessa. Lisätoimenpiteet ovat 
kuitenkin vielä tarpeen, jotta julkisen talouden rahoitusasemaa voidaan kohentaa edelleen lähelle 
tasapainoa tai ylijäämäiseksi, mikä on keskipitkän aikavälin tavoite. Finanssipolitiikkaa on 
edelleen syytä kiristää myös ylikuumenemisen mahdollisuuden ehkäisemiseksi. Menoja on 
edelleen rajoitettava, jotta voitaisiin toteuttaa hallituksen tavoite, jonka mukaan menot pyritään 
saamaan vajaaseen 42 prosenttiin suhteessa BKT.hen vuoteen 2000 mennessä. 
Ranskassa finanssipolitiikan keskipitkän aikavälin strategia on esitettävä selkeästi. Julkisen 
talouden vakauttamista on syytä nopeuttaa alijäämän ja BKT:n suhteen saamiseksi selvästi alle 3 
prosentin viitearvon vuonna 1999 ja jatkaa myöhemminkin vakaus- ja kasvusopimuksen 
keskipitkän aikavälin velvoitteiden mukaisesti. Näitä vakautusponnisteluja tarvitaan myös 
velkasuhteen vakauttamiseksi ja sen saamiseksi laskevalle uralle lähitulevaisuudessa. Alijäämää 
supistettaessa on jatkettava kotitalouksille maksettavien tulonsiirtojen ja julkisten 
kulutusmenojen hillintää. 
Irlannissa julkisen talouden rahoitusaseman odotetaan lähivuosina olevan yhä enemmän 
ylijäämäinen ja velan määrän suhteessa BKT:hen laskevan alle 60 prosentin vuonna 1998 ja 
pienentyvän edelleen myöhemmin. Nykyisen vahvan talouskasvun ja ylikuumenemisen 
mahdollisuuden vuoksi on kaikki vuoden 1998 talousarvion oletuksia voimakkaampi tulojen 
kasvu käytettävä julkisen talouden ylijäämän kasvattamiseen. Lisäksi Irlannissa on noudatettava 
tiukkaa finanssipolitiikkaa ylikuumenemisriskin pienentämiseksi erityisesti vuonna 1999 eikä 
tätä politiikkaa pidä vaarantaa uusilla veronalennuksilla. 
Italiassa julkisen talouden alijäämän suhde BKT.hen laski alle 3 prosentin viitearvon vuonna 
1997. Julkisen talouden vakauttamista on voimistettava edelleen. On tarpeen pitää perusylijäämä 
riittävän suurena keskipitkällä aikavälillä, jotta varmistettaisiin alijäämän nopea supistuminen 
suhteessa BKT:hen. Tällainen alijäämän kehitys, jota yksityistämisestä saatavat tulot 
vahvistavat, varmistaa velkasuhteen alenemisen edelleen. 
Luxemburgin julkisen talouden rahoitusaseman odotetaan pysyvän lähivuosina ylijäämäisenä ja 
velkasuhteen pysyvän erittäin alhaisena. 
Alankomaiden on huolehdittava, ettei sen julkisen talouden nykyinen rahoitusasema heikkene. 
Lähivuosien suotuisten kasvunäkymien vuoksi alijäämän tulisi supistua edelleen. 
Finanssipolitiikkaa ei näin ollen tule keventää, eikä julkisen talouden alijäämän saa antaa 
kääntyä uudelleen kasvuun. Julkisen talouden vakauttamista on jatkettava, jotta velkasuhteen 
pienentyminen jatkuisi. 
Itävallan on jatkettava vakauttamista lähivuosina voidakseen saavuttaa tavoitteensa, jonka 
mukaan julkinen talous on lähellä tasapainoa tai ylijäämäinen suhdannekierron ajan. Itävallan on 
harjoitettava tiukkaa budjettikuria, jotta eläkejärjestelmään parhaillaan tehtävät rakenteelliset 
uudistukset ja perheverotuksen muuttaminen hiljattain tehdyn valtiosääntöoikeuden päätöksen 
mukaisesti eivät lisäisi julkiseen talouteen kohdistuvia paineita. Julkisen talouden 
vakauttamistoimien jatkaminen on tarpeen myös, jotta velkasuhde pysyisi laskevalla uralla. 
Portugalin on tartuttava lähivuosien suotuisten kasvuedellytysten tarjoamaan mahdollisuuteen 
pienentää alijäämää nopeasti lähelle tasapainoa tai ylijäämäiseksi, kuten vakaus- ja 
kasvusopimuksessa edellytetään. Tämä myös vähentäisi ylikuumenemisen vaaraa. Julkisen 
talouden vakauttamisen tulisi painottua nykyistä enemmän menopuolelle sen sijaan, että se 
perustuisi pääasiassa tulojen lisäämiseen ja korkomenojen pienenemiseen. Velan määrän 
suhteessa BKT:hen odotetaan laskevan 60 prosenttiin vuonna 1998 ja supistuvan edelleen 
lähivuosina. 
Suomessa julkisen talouden rahoitusaseman odotetaan kääntyvän ylijäämäiseksi vuonna 1998, ja 
lähivuosien tavoitteena on ylijäämän kasvattaminen. Suomi aikoo alentaa tuloverotusta vuonna 
1999. Tämä on toteutettava siten, että julkisen talouden sopeuttaminen jatkuu edelleen. 
(ii) Jäsenvaltiot, jotka eivät ota euroa käyttöön tammikuussa 1999 
Tanskan odotetaan lähivuosina edelleen kiristävän finanssipolitiikkaansa ja kasvattavan julkisen 
talouden ylijäämää. Verotulot pysyvät korkeina, ja julkisia investointeja supistetaan edelleen. 
Nykyistä suurempien ylijäämien ja valtion rahoitusomaisuuden myyntien ansiosta velan määrän 
suhteessa BKT.hen odotetaan laskevan alle 60 prosentin vuonna 1998 ja supistuvan edelleen 
lähivuosina. 
10 
Kreikka on edistynyt merkittävästi julkisen taloutensa suurten tasapainottomuuksien 
korjaamisessa viime vuosina. Julkisen talouden alijäämä oli kuitenkin yhä 4,0 prosenttia 
suhteessa BKT:hen vuonna 1997, ja julkisen talouden korkea velkasuhde on alentunut vasta 
yhtenä vuonna. Kreikan on jatkettava julkisen talouden vakauttamista erityisesti toteuttamalla 
tinkimättä toimenpiteet, joista hallitus ilmoitti äskettäin drakman liittyessä ERMiin; se takaisi 
Kreikan kitkattoman ja hyvin sujuvan ERM-jäsenyyden. Näihin toimenpiteisiin kuuluu muiden 
julkisten menojen kuin korkomenojen supistaminen edelleen, sosiaaliturvajärjestelmän uudistus 
keskipitkällä aikavälillä, laajennetut yksityistämissuunnitelmat ja suurten julkisten yritysten 
uudelleenjärjestelyt. 
Ruotsi aikoo jatkaa julkisen talouden vakauttamista, vaikkakin asteittain hidastuen, ja tähtää 
kasvaviin ylijäämiin lähivuosina. Ruotsin tavoitteena on saada julkisen talouden ylijäämäksi 
noin 2 prosenttia suhteessa BKT:hen suhdannekierron aikana. Julkisen talouden vakauttamisen 
on painotuttava menojen hallintaan, mikä koskee erityisesti tulonsiirtoja kotitalouksille, kun taas 
talouden verorasitetta on syytä keventää. 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa alijäämää pyritään edelleen supistamaan, jotta julkisen 
talouden rahoitusasema olisi vuosikymmenen loppuun mennessä lähellä tasapainoa tai 
ylijäämäinen. Tällaisen rahoitusaseman saavuttamiseksi Yhdistyneen kuningaskunnan on 
tinkimättä toteutettava ilmoittamansa finanssipoliittiset toimenpiteet. Julkiset menot on myös 
edelleen pidettävä kurissa. Yhdistyneen kuningaskunnan finanssipolitiikassa tulisi huomioida 
myös tarve luoda suunnitellut yleiset vakauden edellytykset maan talouteen. 
6. Palkkakehitys 
Palkkojen ja palkkaerojen kehitys vaikuttaa merkittävästi inflaatioon, kasvuun, työllisyyteen ja 
kasvun työvaltaisuuteen. Yhteistä rahapolitiikkaa harjoittavassa EMUssa palkkojen ja 
työllisyyden välinen yhteys käy entistä ilmeisemmäksi ja tiiviimmäksi. Toisaalta uskottava ja 
vakauteen tähtäävä talouspolitiikka edistää asianmukaista palkkakehitystä. 
Jotta palkkakehitys tukisi työllisyyttä edistävää politiikkayhdistelmää, työmarkkinaosapuolten on 
edelleen harjoitettava vastuullista politiikkaa ja solmittava kansallisen ja alueellisen tason 
tulosopimukset seuraavien yleisten sääntöjen mukaisesti. 
(i) Euroalueella nimellisten palkankorotusten tulee olla sopusoinnussa hintavakauden kanssa. 
Tämä edellyttää, että tulosopimuksissa otetaan huomioon Euroopan keskuspankin 
inflaatiotavoite. Tunnettuja uskottava hintavakaustavoite helpottaa tämän säännön jatkuvaa 
noudattamista. Hintavakaustavoitteen kanssa ristiriidassa olevat palkankorotukset koko 
euroalueella johtavat väistämättä rahatalouden tilan kiristymiseen eurovyöhykkeellä, mikä 
vaikuttaa ha lallisesti kasvuun ja työllisyyteen. Liian suuret nimellispalkkojen korotukset 
jossakin maassa tai jollakin alueella eivät välttämättä vaikuta merkittävästi inflaatioon koko 
rahaliitossa, mutta koska ne vaikuttavat yksikkötyökustannuksiin, ne heikentävät 
kilpailukykyä ja työllisyysedellytyksiä kyseisessä maassa tai kyseisellä alueella. 
11 
(ii) Mitä tulee reaalipalkkojen nousun ja työn tuottavuuden kasvun väliseen suhteeseen, on 
otettava huomioon tarve vahvistaa, ja sen jälkeen ylläpitää, kapasiteettia lisäävien ja 
työpaikkoja luovien investointien kannattavuutta, ja samalla tukea palkansaajien 
ostovoimaa. Tämä tarkoittaa sitä, että maissa, joissa yleinen työn tuottavuuden kasvu on 
hidastumassa kasvun työvaltaisuutta lisäävän politiikan (esim. työajan lyhentäminen ja 
välillisten työvoimakustannusten alentaminen palkkajakauman alapäässä) vuoksi, 
mahdollisuudet reaalipalkkojen nousuun koko kansantaloudessa vähenevät. Jotta 
kannattavuuden paraneminen johtaisi investointien kasvuun yhteisössä eikä yhteisön 
ulkopuolella, on tärkeää luoda investointimyönteinen ympäristö kysyntäkehityksen, 
työmarkkinaolojen, verotuksen ja sääntelyjärjestelmän kautta. 
(iii) Tulosopimusten on nykyistä paremmin heijastettava eroja tuottavuudessa, jotka johtuvat 
eroista koulutuksessa ja ammattitaidossa, alueellisista eroista sekä - jossain määrin -
toimialoittaisista eroista. Tässä yhteydessä työmarkkinaosapuolien tulisi harkita 
aloituspaikkojen käyttöön ottamista nuorten, alhaisen ammattitaidon omaavien tai 
pitkäaikaistyöttömien tapauksissa. Tämän vaikutuksia voitaisiin tehostaa toimilla, jotka 
parantavat työvoiman työllistettävyyttä ja sopeutumiskykyä. 
(iv) "Palkkajäljittelyä" täytyy välttää, mikä merkitsee sitä, että jäsenvaltioiden välisten 
palkkakustannuserojen täytyy edelleen heijastaa erilaista työvoiman tuottavuutta. Yhteisen 
rahan vuoksi jäsenvaltioiden väliset palkkaerot tulevat selvemmin näkyviin. Tämä voi lisätä 
työvoiman liikkuvuutta jonkin verran, mutta saattaa myös synnyttää matalamman 
palkkatason maissa vaatimuksia kuilun kuromiseksi kiinni suhteessa korkeamman 
palkkatason maihin. Tuottavuuskehitykseen perustuvia korkeammat palkankorotukset 
heikentäisivät maan kilpailukykyä ja investointien kannattavuutta ja siten vähentäisivät sen 
vetovoimaa tuotannon sijaintipaikkana. Maan vienti kärsisi, investointitoiminta vähenisi ja 
työttömyys kasvaisi. 
Nämä asianmukaisen palkkakehityksen edellytykset koskevat erityisesti yhteisen rahan 
käyttöönottavia maita, mutta myös muita jäsenvaltioita, koska näiden on oltava yhtä sitoutuneita 
kasvuun ja vakauteen tähtäävään politiikkaan. Näiden edellytysten toteutuminen ei kuitenkaan 
merkitse sitä, että palkkakehityksen olisi oltava yhtenäistä koko euroalueella. Todennäköisesti 
eroja ilmenee tuottavuuden kasvussa ja siten reaalipalkkakehityksen liikkumavarassa. Lisäksi 
erot työmarkkinatilanteissa ja taloudellisissa oloissa on otettava huomioon. EMUssa 
palkkasopeutuksella on nykyistä suurempi merkitys sopeutumisessa muuttuviin taloudellisiin 
olosuhteisiin, erityisesti maakohtaisiin häiriöihin, mikä edellyttää nykyistä enemmän 
joustavuutta palkanmuodostuksessa. 
Koska ensisijassa työmarkkinaosapuolet vastaavat korkean työllisyyden saavuttamisen ja 
ylläpitämisen kanssa sopusoinnussa olevasta palkkakehityksestä ja ovat siten merkittävässä 
asemassa pyrittäessä tarkoituksenmukaiseen talouspolitiikkayhdistelmään, on tärkeää lujittaa 
vuoropuhelua kaikilla asiaankuuluvilla tasoilla. Kansallisella tasolla hallitukset saattavat joutua 
kiinnittämään entistä enemmän huomiota vuoropuhelun ja talouspolitiikan suuntaviivoissa 
kuvatun strategian ymmärtämisen edistämiseen. Yhteisön tasolla komissio jatkaa 
12 
työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun kehittämistä erityisesti talouspolitiikkaan liittyvissä 
kysymyksissä. Lisäksi on syytä osana talouspolitiikan vahvistettua koordinaatiota luoda 
uskottavuutta ja luottamusta tärkeimpien talouspolitiikan toimijoiden välillä. Tätä voitaisiin 
lujittaa käynnistämällä säännöllinen vuoropuhelu työmarkkinaosapuolten ja finanssi- ja 
rahapolitiikasta vastaavien viranomaisten välille. 
7. Kasvua ja työllisyyttä edistävä rakennepolitiikka 
Rakennepolitiikalla on ensisijainen merkitys talouskasvun piristämisessä, kilpailukyvyn 
palauttamisessa ja työllisyyden kohentamisessa. Sen tärkeänä tehtävänä on osaltaan varmistaa 
häiriötön kokonaistalouden kasvuprosessi, vahvistaa EU:n kilpailukykyä, lisätä kasvun 
työvaltaisuutta ja tehdä kasvusta ympäristöystävällisempää. Jotta rakennepolitiikka olisi 
mahdollisimman tehokasta, sen on kuitenkin oltava sopusoinnussa kurinalaisen talouspolitiikan 
kanssa. Tässä mielessä on olennaista, että rakenneuudistuksen julkiselle taloudelle aiheuttamat 
kustannukset pidetään kurissa siten, että ne eivät vaaranna julkisen talouden tasapainottamista. 
Lisäksi rakennepolitiikan taloudelliset hyödyt ilmenevät vasta vähitellen ajan myötä, ja se toimii 
selvästi tehokkaammin nopean talouskasvun oloissa. 
Koska useimmissa jäsenvaltioissa rakenneuudistuksia ei ole riittävästi pantu täytäntöön hyödyke-
ja palvelumarkkinoiden eikä varsinkaan työmarkkinoiden osalta, tarvitaan jatkuvia ja tehostettuja 
toimenpiteitä usein syvään juurtuneiden rakenteellisten ongelmien ratkaisemiseksi. Tämä on 
entistä tärkeämpää yhteisen rahan käyttöönoton vuoksi. Jäsenvaltioiden sopeutumisen 
maakohtaisiin talouden häiriöihin on jatkossa perustuttava merkittävästi niiden hyödyke-, 
palvelu- ja tuotannontekijämarkkinoiden joustavuuteen ja sopeutumiskykyyn. EMU lisää myös 
yritysten kilpailupaineita hintojen vertailtavuuden helpottuessa ja mahdollisten 
valuuttakurssimuutosten poistuessa euroalueelta. 
Jos määrätietoinen jäsenvaltioiden talouksien joustavuuden lisääminen ei onnistu, seuraukset 
ovat vakavia: talouskasvu ei saa riittävää tukea, työllisyyden taso ei merkittävästi kohoa ja 
taloudellisen ja sosiaalisen eriarvoisuuden vähenemiseen johtava kehitys jäsenvaltioiden välillä 
vaarantuu. Toisaalta euron käyttöönotto itsessään todennäköisesti nopeuttaa rakenneuudistusta. 
Yhteinen raha vapauttaa kilpailuvoimia, jotka vahvistavat kannustimia rakenneuudistuksille ja 
siten parantavat mahdollisuuksia vähentää työttömyyttä. Maastrichtin sopimuksen ehdot tukivat 
kokonaistalouden vakauttamista, ja sitoutumisen hyvin toimivaan EMUun ja työttömyyden 
vähentämiseen kestävällä tavalla olisi nyt tuettava toisiaan vahvistavien rakenneuudistusten 
ohjelmaa, joka koskee mm. verotusta, sosiaaliturvajärjestelmiä sekä hyödyke- ja työmarkkinoita 
ja jolla tähdätään markkinoiden toiminnan tehostamiseen ja sosiaalisen eriarvoisuuden 
torjumiseen. 
13 
8. Hyödyke-, palvelu- ja pääomamarkkinat 
EU:n kilpailukyvyn, työllisyyden ja elintason turvaamiseksi ja edistämiseksi vapaan kaupan ja 
jatkuvan teknisen kehityksen oloissa on tärkeää, että jäsenvaltiot ja yhteisö pyrkivät entistä 
määrätietoisemmin tehostamaan hyödyke-, palvelu- ja pääomamarkkinoita. Tehostamisen olisi 
painotuttava neljään pääalueeseen. 
(i) Sisämarkkinoiden viimeistelyyn tähtäävät uudistukset 
Sisämarkkinoiden toimivuuden parantaminen on erittäin tärkeää EMUn onnistumiselle. 
Huomattavasta edistymisestä huolimatta useita merkittäviä ongelmia on yhä ratkaisematta. 
Sisämarkkinoiden toteuttaminen on lainsäädännön osalta kesken, pääasiassa siksi, että 
kaikkia EU:n direktiivejä ei ole pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa. Vielä täytäntöön 
panematta olevien sisämarkkinadirektiivien osuutta olisi pienennettävä etenkin Belgiassa, 
Italiassa, Itävallassa, Portugalissa ja Ranskassa, joissa täytäntöönpanemattomien 
direktiivien osuus vaihtelee 6 ja 7,5 prosentin välillä. Ongelman ratkaisemiseksi komissio ja 
jäsenvaltiot sopivat kesäkuussa 1997 sisämarkkinoiden toimintasuunnitelmasta, jossa 
jäsenvaltiot sitoutuivat korjaamaan lainsäädännön vakavimmat puutteet 1. tammikuuta 1999 
mennessä. Lisätoimenpiteitä ja erityishuomiota vaativia aloja ovat varsinkin julkiset 
hankinnat ja vastavuoroinen tunnustaminen. 
Ponnistukset on nyt suunnattava toimintasuunnitelman nopeaan toteuttamiseen ja 
yhtenäismarkkinoiden kehityksen seurantaan. Tätä tarkoitusta varten kehitetään 
yhtenäismarkkinoiden tulostaulu, joka julkaistaan puolivuosittain. Luxemburgin Eurooppa­
neuvosto painotti lisäksi päätelmissään sitä, että riittävästi huomiota on kiinnitettävä 
kansalliseen talouskehitykseen ja -politiikkaan, jotka voivat estää sisämarkkinoita 
toimimasta sujuvasti, ja että talouspolitiikan koordinoinnissa olisi pyrittävä tukemaan 
verouudistuksia, joilla lisätään tehokkuutta ja ehkäistään haitallista verokilpailua. 
Verokannustimien kohtelun on oltava yhteisön valtiontukisäännösten mukaista ja on myös 
seurattava, että jäsenvaltiot noudattavat tasapuolisen verokilpailun periaatteita. Tämä on 
yksi 1. joulukuuta 1997 perustetun seurantaryhmän tärkeimpiä tehtäviä. 
Yhtenäismarkkinat ja yleinen globalisoituminen luovat voimakkaita paineita parantaa 
kilpailukykyä, mutta globalisoituminen on myös yhteydessä kansalliseen tai yhteisön 
politiikkaan, joka koskee tutkimus-ja kehitystoimintaa ja erityisesti tietoyhteiskuntaa. Tätä 
tarkoitusta varaten on tärkeää toteuttaa ne toimintasuunnitelmassa olevat toimenpiteet, joilla 
edistetään innovaatioita ja uuden tekniikan laajaa levittämistä. Yritysten logistiikka vaatii 
suurempaa panostusta Euroopan laajuisiin verkkoihin ja kansallisiin 
infrastruktuurihankkeisiin, joten investointien osuus julkisista menoista on pidettävä 
riittävän suurena ja on tutkittava mahdollisuuksia perustaa yhteisyrityksiä yksityisen 
sektorin kanssa. On myös kiinnitettävä huomiota yrittäjätoiminnan rohkaisemiseen ja 
yrittäjyyden kannustamiseen, sillä yrittäjyys on avaintekijä kasvun, työllisyyden ja 
kilpailukyvyn lisäämisessä yhteisössä. 
14 
(ii) Kilpailua lisäävät uudistukset 
Kilpailupolitiikan tehostamiseksi ja yrityksille aiheutuvien kustannusten vähentämiseksi 
komissio on todennut aiheelliseksi järkeistää ja hajauttaa kartellivalvonnan 
toimeenpanovaltaa. Myös jäsenvaltioiden olisi osallistuttava kartell isäännösten 
täytäntöönpanon tehostamiseen muuttamalla lainsäädäntöään siten, että kansalliset 
kilpailuviranomaiset soveltaa kartellisäännöksiä tehokkaasti, ja tarkistamalla 
kilpailulainsäädäntöään yrityksille tarpeettomasti aiheutuvien rasitteiden poistamiseksi. 
Komission on valvottava tiukasti valtiontukia ja jäsenvaltioiden on harjoitettava tiukkaa 
itsekuria niiden suhteen. Kurinalaisuus olisi erityisen toivottavaa niissä jäsenvaltioissa, 
joissa valtiontukien määrä suhteessa BKT:hen on yhteisön keskiarvoa suurempi (Saksa, 
Luxemburg, Italia, Belgia ja Kreikka) tai joissa kertaluonteisen pelastus- ja 
rakenneuudistustuen osuus on suhteellisen suuri, mikä johtaa merkittäviin vääristymiin 
(Portugali, Ranska, Italia ja Espanja). Nämä valtiontuet voivat synnyttää keinotekoisia 
kustannusetuja alhaisen teknologian ja alhaisen kysynnän aloille. Euroopan yhteisössä tämä 
on osaltaan ylläpitänyt erikoistumista heikon kysynnän aloille, jolloin yhteisön kilpailukyky 
on alentunut eikä työpaikkoja ole onnistuttu luomaan tai säilyttämään. Näin ollen osa näiden 
tukien rahoittamiseen käytetyistä varoista voitaisiin suunnata muille rakennepolitiikan osa-
alueilla, jotka tähtäävät innovaatioiden edistämiseen, työvoiman valmiuksien lisäämiseen ja 
kilpailukyvyn ja tuottavuuden kohentamiseen. Tämä parantaisi Euroopan talouksien 
mahdollisuuksia vastata nopeasti muuttuvan maailman ja jatkuvan teknisen kehityksen 
asettamiin haasteisiin. 
(iii) Lainsäädännön uudistukset 
Eurooppalaisten yritysten tuottavuuden kasvun ja kilpailukyvyn kohentaminen edellyttää 
asianmukaista lainsäädäntöjärjestelmää. Osaksi liian raskaan sääntelyn vuoksi 
huipputeknologian alojen, kuten ilmailuteollisuuden, lääketeollisuuden ja hienomekaniikan 
tuottavuus suhteessa koko teollisuuteen on yhteisössä kasvanut hitaammin kuin 
Yhdysvalloissa. Hallitusten ja komission vastuulla on näin ollen säädösten 
tarkoituksenmukaisuuden jatkuva tarkkailu ja näiden säädösten toimeenpanosta ja 
seurannasta aiheutuvien kustannusten alentaminen sekä niiden avoimuuden ja 
täytäntöönpanokelpoisuuden lisääminen. Tämä koskee myös ympäristölainsäädäntöä, jonka 
olisi perustuttava kannustimiin, jotta talouden toimijat voisivat pyrkiä selkeästi 
määriteltyihin ympäristötavoitteisiin kustannustehokkaasti. Koska sääntely käytäntö 
vaihtelee maasta toiseen hyvin paljon, esikuva-analyysin (benchmarking) käyttö parhaan 
sääntclykäytännön tunnistamiseksi voisi johtaa yritysten sääntely-ympäristön merkittävään 
kohentumiseen. Komissio voisi koordinoida tätä jäsenvaltioiden esittämien tietojen 
pohjalta. 
1,5 
f 
Hallinnolliset määräykset ja vaivalloiset menettelytavat rasittavat usein erityisen paljon 
pieniä ja keskisuuria yrityksiä, etenkin niiden toiminnan aloitusvaiheessa. BEST-työryhmän 
työn tulokset osoittavat, mitkä alueet vaativat tässä suhteessa ensisijaista huomiota. Siksi 
ensimmäisenä esikuva-analyysin soveltamiskohteena voisivat olla liiketoiminnan 
käynnistämistä koskevat hallinnolliset määräykset. Vastaavasti on tärkeää havaita ja poistaa 
kaikki mahdollisesti jäljellä olevat lainsäädännölliset esteet, jotka haittaavat riskipääoman ja 
uusien rahoitustuotteiden kehittämistä erityisesti silloin, kun niistä voi olla apua pk-
yritysten rahoituksessa. 
Erityishuomiota on kiinnitettävä myös työpaikkojen luomiseen paikallistasolla osuus- ja 
yhteisötaloudessa sekä uusiin toimintoihin, jotka liittyvät tarpeisiin, joita markkinat eivät 
vielä tyydytä ja joilla on merkittäviä vaikutuksia niin taloudellisen toimeliaisuuden kuin 
yhteiskunnallisen koheesionkin muodossa. Näillä aloilla tarjoutuvien mahdollisuuksien 
täydelliseksi hyödyntämiseksi on kehitettävä suotuisammat lainsäädännölliset ja 
verotusedel lytykset. 
(iv) Rahoitusmarkkinat 
EMU muuttaa merkittävästi Euroopan rahoitusmarkkinoita. Vuoden 1999 tammikuun alusta 
alkaen EKP määrittelee rahapolitiikkansa ja toteuttaa sitä euroina. EMUun osallistuvien 
jäsenvaltioiden pankkienväliset markkinat, rahamarkkinat, valuutta- ja pääomamarkkinat 
siirtyvät uuteen rahaan. Kaikki liikkeeseen laskettava julkinen velka ja olemassaoleva 
velkakanta muuttuvat euromääräisiksi euron käyttöön ottavissa maissa, ja on odotettavissa, 
että myös yksityisen sektorin velka ja oma pääoma lasketaan yhä useammin liikkeeseen 
euromääräisinä. Euron käyttöä yksityisellä sektorilla kannustavat myös kansainvälisten 
maksujen välittämismahdollisuus TARGET-järjestelmän kautta sekä markkinasääntöjen 
yhdenmukaistaminen. EMUn seurauksena syntyvät suuret ja erittäin likvidit euromääräiset 
rahoitusmarkkinat, joiden odotetaan piristävän merkittävästi talouskasvua euroalueella. 
Tämän vuoksi on tärkeää, että kansalliset viranomaiset ryhtyvät tarpeellisiin toimenpiteisiin 
lainsäädännöllisten ja rahoitusmarkkinoihin liittyvien markkinoiden yhdentymistä 
haittaavien epäkohtien poistamiseksi. Jäsenvaltioiden rahoitusmarkkinoiden 
segmentoitumisen vähentyessä EMUssa mahdollinen tehottomuus paljastuu nykyistä 
selvemmin, kun kilpailu euroalueen rahoituslaitosten välillä kiristyy. Uudet euromääräiset 
rahoitusmarkkinat houkuttelevat todennäköisesti myös Euroopan ulkopuolisia 
rahoituslaitoksia. Tästä syystä on tärkeää, että markkinoilla toimijat ovat täysin 
valmistautuneita EMUun, jotta uusien euromääräisten rahoitusmarkkinoiden tarjoamat 
mahdollisuudet voidaan hyödyntää täysimääräisesti. 
Jotta nämä uudistukset olisivat tehokkaita, ne on syytä koordinoida yhteisön tasolla ja niitä on 
syytä seurata tiiviisti säännöllisen monenvälisen seurannan avulla, näin täydentäen jatkuvaa 
makrotalouden monenvälistä seurantaa. Tätä varten ja talousuudistusten etenemisen 
varmistamiseksi jäsenvaltioiden ja komission olisi toimitettava lyhyet vuotuiset selvitykset, 
joissa esitellään hyödyke-, palvelu- ja pääomamarkkinoiden tehostamiseen tähtäävät 
suunnitelmat. Näitä selvityksiä käytetään aineistona talouspolitiikan suuntaviivojen laadinnassa 
ensi vuodesta alkaen. Komissio aikoo myös koota tulostauluun tietoja markkinoiden tosiasiallista 
yhdentymistä kuvaavista indikaattoreista, kuten hintaeroista ja sisämarkkinatoimenpiteiden 
täytäntöönpanosta. 
16 
9. Työvoimamarkkinat ja tietoinvestoinnit 
Yhteisön nykyistä korkeaa työttömyysastetta ja työpaikkojen puutetta voidaan parantaa 
kestävästi. Se vaatii kuitenkin toisiaan vahvistavien toimenpiteiden laajaa ja jatkuvaa käyttöä 
politiikan eri lohkoilla, ja onnistuminen näkyy usein vasta keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä. 
Talous- ja rakennepolitiikan tulisi yhdessä taata pitkäaikainen, vahva ja ei-inflatorinen kasvu, 
jota tukisivat kapasiteettia lisäävät investoinnit. Tämän edellyttämä politiikka muodostaa näiden 
ja edellisten talouspolitiikan suuntaviivojen olennaiset suositukset. Yhteisön 
työttömyysongelmien ratkaiseminen edellyttää yhteisön työvoimamarkkinoiden samanaikaista ja 
kattavaa nykyaikaistamista, joka tähtää kasvun työvaltaisuuden lisäämiseen ja työvoiman 
työllistettävyyden varmistamiseen. Tämä yhteisön korkean työllisyyden strategian toinen osa 
kehitettiin Luxemburgin työllisyyden suuntaviivoissa. 
Työllisyyden suuntaviivat - jotka perustuvat työllistettävyyden parantamiseen, yrittäjyyden 
suosimiseen, yritysten ja niiden työntekijöiden sopeutumiskyvyn parantamiseen ja naisten ja 
miesten yhtäläisten mahdollisuuksien edistämiseen - toteutetaan työllisyyttä koskevien 
kansallisten toimintasuunnitelmien avulla. Toimintasuunnitelmat on laadittu kansalliset 
olosuhteet huomioon ottaen ja niissä työllisyystoimenpiteet on yhteensovitettava vakaaseen 
makrotaloudelliseen strategiaan, johon sisältyy julkisen talouden vakauttaminen kasvu- ja 
vakaussopimuksen vaatimusten mukaisesti. Niiden on myös esitettävä keinot, joilla voidaan 
vähentää työmarkkinoiden yhteensopimattomuuksia ja vahvistaa yritysten kykyä reagoida 
talouden muutoksiin. Tällä tavoin kansalliset toimintasuunnitelmat muodostavat keskeisen 
välineen yhteisön kasvu- ja työllisyyspotentiaalin vahvistamiseksi, ja siten epäilemättä 
muodostavat tärkeän osan tulevaisuuden talouspolitiikan suuntaviivoista. 
Jäsenvaltioissa painopisteen olisi oltava ehkäisevässä strategiassa, jolla keskitytään aktiivisesti 
lisäämään soveltuvan, koulutetun työvoiman tarjontaa. Näiden aktiivisten toimenpiteiden lisäksi 
on pyrittävä kannustamaan työhön hakeutumista ja työpaikkojen luomista vero- ja 
sosiaalietuusjärjestelmiä tarkistamalla. 
(i) Aktiivinen työmarkkinapolitiikka 
Jäsenvaltioiden on viiden seuraavan vuoden aikana puututtava nuorisotyöttömyyteen ja 
ehkäistävä pitkäaikaistyöttömyyttä tarjoamalla uusi mahdollisuus työttömälle nuorelle 
ennen kuin hän on ollut 6 kuukautta työttömänä ja aikuiselle työttömälle ennen kuin hän on 
ollut 12 kuukautta työttömänä. Tätä varten on lisättävä työvoimatoimistojen resursseja, jotta 
ne voivat tehokkaasti etsiä työpaikkoja ja saattaa yhteen työpaikkojen kysynnän ja 
tarjonnan. Lisäksi on käytettävä muita toimenpiteitä, kuten koulutusta ja joissain 
tapauksissa tukea palkkakustannuksiin ja alennusta sosiaaliturvamaksuista, erityisesti 
vähäistä ammattitaitoa vaativissa tehtävissä. Noin 15-30 prosenttia kaikista työttömistä 
löytää työtä vuoden sisällä. On tärkeää, että työvoimapalveluiden rajalliset resurssit 
keskitetään niihin 70-85 prosenttiin, jotka tarvitsevat apua työpaikan löytämisessä. 
17 
Pitkäaikaistyöttömyys on erityisesti Belgian, Irlannin, Italian ja Espanjan ongelma, kun taas 
nuorisotyöttömyys on korkea Suomessa, Ranskassa, Kreikassa, Italiassa ja Espanjassa; Näissä 
jäsenvaltioissa on erityisesti pyrittävä toimimaan näiden suuntaviivojen mukaisesti. 
(ii) Verotus 
Yli viidentoista vuoden ajan verojärjestelmien (verotuksen ja sosiaaliturvamaksujen) 
rakenteen kehitys jäsenvaltioissa on ollut työllisyyden kannalta epäsuotuisaa. Työllisen 
työvoiman implisiittinen veroaste nousi koko yhteisössä keskimäärin vuoden 1981 35 
prosentista vuoden 1996 42 prosenttiin, kun taas muiden tuotannontekijöiden implisiittinen 
veroaste aleni. Tämän seurauksena verokiila työntekijän käteen jäävän palkan ja työnantajan 
maksamien työvoimakustannusten välillä on kasvanut. Korkeat verot haittaavat talouden 
tehokkuutta, kasvua ja lopulta työpaikkojen syntymistä. Työvoiman korkea verotus on 
erityisen haitallista palkka-asteikon alapäässä, jossa se johtaa siihen, että vähäistä 
ammattitaitoa edellyttävät matalapalkkaiset työt hinnoitellaan ulos markkinoilta ja harmaa 
talous kasvaa. 
Keskipitkällä aikavälillä jäsenvaltioiden tavoitteena pitäisi olla verotuksen keventäminen 
yleisesti ja erityisesti työvoiman verottamisen keventäminen. Tämä ei kuitenkaan saisi 
vaarantaa julkisen talouden tasapainottamista. Verokiila on EU:n keskiarvoa suurempi 
Belgiassa, Ranskassa, Alankomaissa, Tanskassa, Itävallassa, Suomessa ja Ruotsissa, ja 
näiden maiden onkin erityisesti keskityttävä tähän asiaan. Huomattava yleinen työvoiman 
verotuksen keventäminen merkitsisi joko sosiaalietujen huomattavaa leikkaamista tai suurta 
lisärasitetta julkiselle taloudelle. Lyhyellä aikavälillä ja työllisyyden parantamisen kannalta 
työvoiman verotuksen keventäminen, erityisesti työnantajien sosiaaliturvamaksujen 
alentaminen, olisi tehokkainta, jos se kohdistettaisiin erityisryhmiin palkka-asteikon 
alapäässä (nuoriin työntekijöihin, pitkäaikaistyöttömiin tai työttömiin, joiden ammattitaito 
on vähäinen). Näin veronkevennysten työllistävä vaikutus saattaisi olla suurempi, erityisesti 
jos ne yhdistettäisiin aktiivisiin koulutusta, oppisopimusjärjestelmiä, ammatti- ja 
uudelleenkoulutusta koskeviin työmarkkinatoimiin. Jotta verojärjestelmästä voitaisiin tehdä 
työllisyyttä paremmin tukeva, mahdollisuuksia siirtää osa työvoiman verorasituksesta 
energiaan ja ympäristön saastuttamiseen kokonaisveroastetta muuttamatta olisi tutkittava ja 
sopivissa tilanteissa pantava aktiivisesti täytäntöön. 
(iii) Hyvinvointijärjestelmän uudistus 
Hyvinvointijärjestelmää on uudistettava niin, että kannustimet ja mahdollisuudet ottaa 
vastaan työtä lisääntyvät ja että työmarkkinoiden toiminta tehostuu yleisemmin. Tämä 
tarkoittaa siirtymistä passiivisesta tulotuesta hyvinvoinnin tukemiseen työn kautta. Joissakin 
maissa työn vastaanottamisesta on kuitenkin vain vähän etua verrattuna sosiaalietuuksien 
vastaanottamiseen, erityisesti matalapalkkaisille työntekijöille, jotka ovat olleet kauan 
työttöminä: työttömyyskorvaus, asumistuki ja lastenhoidon tuki yhteenlaskettuina voivat 
joissain tapauksissa johtaa yli 80 prosentin nettokorvaussuhteisiin Belgiassa, Tanskassa, 
Suomessa, Ranskassa, Saksassa, Alankomaissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa. 
18 
Työnteon tekeminen kannattavaksi vaatii kaksiosaista strategiaa. Ensinnäkin olisi 
kiristettävä etuuksien saamisen ehtoja ja työnhakuvaatimuksia sekä joissakin tapauksissa 
tarkistettava etuuksien aikaprofiilia. Monissa maissa, esimerkiksi Tanskassa ja 
Alankomaissa, tällaisilla toimilla on päästy myönteisiin tuloksiin. Erilaisten 
etuusjärjestelmien vuorovaikutussuhteita olisi kuitenkin tarkistettava, jotta varmistettaisiin, 
että työn vastaanottaminen on aina kannattavampaa kuin etuuksien varassa eläminen. 
Toiseksi olisi pantava täytäntöön nettopalkkaa lisääviä uudistuksia, kuten työssäkäyville 
maksettavat etuudet, negatiivinen tulovero ja matalapalkkaisille maksettava tuki. 
Yhdistyneen kuningaskunnan ohjelma "sosiaalituen piiristä töihin" ("welfare-to-work") on 
mielenkiintoinen. Yleisesti ottaen etuus- ja verotusjärjestelmää pitäisi tarkastella suhteessa 
työmarkkinalainsäädäntöön. Erityisesti jäsenvaltioiden, joissa suhteellisen antelias 
etuusjärjestelmä ja korkea irtisanomissuoja yhdessä luovat kaksinkertaisen turvaverkon, 
olisi tarkistettava työmarkkinalainsäädäntöään niin, että sovitetaan yhteen joustavuus ja 
työturva ja samalla etuusjärjestelmästä tehdään tehokkaampi. 
(iv) Työaikajärjestelyt 
Viime vuosikymmenen aikana työntekijöiden viikko- ja vuosityötuntien määrä on 
vähentynyt, mikä on vaikuttanut merkittävästi yhteiskunnalliseen kehitykseen ja 
hyvinvointiin. Edistys on ollut voimakkainta nopean kasvun ja korkean työllisyyden aikoina 
ja liittynyt valintaan työn ja vapaa-ajan välillä. Tämä suuntaus on itse asiassa ainoastaan 
tuottavuuden kasvun jakamista siten, että tuloksena on lyhyempi työaika ja hitaampi 
reaalitulojen kasvu. Niinpä on odotettavissa, että kasvun elpyessä tämä kehityssuunta taas 
jatkuu, ja se parantaisi aivan normaalisti ja tervetulleella tavalla työolosuhteita ja elämisen 
laatua. Yleinen ja pakollinen työajan lyhentäminen, jonka eräänä tavoitteena olisi 
työllisyyden kohentaminen, voisi kuitenkin johtaa kielteisiin seurauksiin ja sitä tulisi sen 
vuoksi välttää. 
Toisaalta työllisyyttä voitaisiin sopivissa olosuhteissa suosia erityisillä työaikaa lyhentävillä 
toimenpiteillä mikrotalouden tasolla silloin, kun se on perusteltua paikallisten olosuhteiden 
vuoksi, kun siihen liittyy työntekijöiden työajan erottaminen tuotantovälineiden 
käyttöajasta, kun se on työmarkkinaosapuolten neuvottelema ratkaisu ja joko peruttavissa 
myöhemmin tai nähtävissä kiinteänä osana kehitystä kohti lyhyempää työaikaa. Eräät 
aloitteet viittaavat siihen, että myönteisiä tuloksia voitaisiin saavuttaa yhdistämällä työajan 
lyhentäminen työpaikkojen lisäämiseen ja veroetuihin. Toinen lähestymistapa kasvun 
työvaltaisuuden vahvistamiseksi olisi tukea mahdollisimman suurta osa-aikatyön käyttöä ja 
uusia työllisyysmuotoja. Mahdollisuudet tähän vaihtelevat jäsenmaittain, koska osa-
aikatyöntekijöiden osuuksissa on tällä hetkellä erittäin suuria eroja. Yhteisön tasoista 
kokemusten ia valiokäytäntöjcn vaihtoa on kannustettava näillä alueilla. 
19 

ISSN 1024-4492 
KOM(98) 279 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 10 01 08 02 
Luettelonumero : CB-CO-98-334-FI-C 
ISBN 92-78-36423-1 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg