Ehdotus: Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus rehujen ja elintarvikkeiden virallisesta valvonnasta /* KOM/2003/0052 lopull. - COD 2003/0030 */





Ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS rehujen ja elintarvikkeiden virallisesta valvonnasta (komission esittämä) PERUSTELUT I TIIVISTELMÄ 1. Elintarvikkeiden turvallisuutta koskevassa valkoisessa kirjassa [1] komissio ilmoitti antavansa virallista rehu- ja elintarvikevalvontaa koskevan asetusehdotuksen Euroopan parlamentille ja neuvostolle; tämä ehdotus on ilmoituksen mukaisesti tehdyn työn tulos. Ehdotuksessa vahvistetaan säännöt, joita virallisesta valvonnasta vastaavien toimivaltaisten viranomaisten on noudatettava, sekä komission tehtävät valvonnan järjestämisessä. Ehdotuksen tekemiseksi on tarkasteltu yhteisön sääntöjä, jotka oli annettu erikseen eläinten rehujen, elintarvikkeiden ja eläinlääkinnän aloilla. Ehdotus käsittää rehu- ja elintarvikelainsäädännön piiriin kuuluvien toimien koko kirjon: tähän sisältyy rehu- ja elintarviketurvallisuus sekä muita kuluttajien suojeluun liittyviä näkökohtia, kuten rehujen ja elintarvikkeiden pakkausmerkinnät. [1] KOM(1999) 719. Erityishuomiota kiinnitetään täytäntöönpanotoimenpiteisiin ja etenkin seuraamusten määräämiseen kansallisella ja yhteisön tasolla. Tätä varten ehdotukseen sisältyy vähimmäisvaatimukset rikosoikeudellisille seuraamuksille, jotka jäsenvaltioiden on määrättävä vakavissa, tahallisissa tai vakavasta laiminlyönnistä aiheutuneissa rikkomuksissa. Ehdotukseen sisältyy myös uusia keinoja, joilla komissio voi valvoa yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön täytäntöönpanoa jäsenvaltioissa. II JOHDANTO 2. Syyt, joiden vuoksi komissio esittää tämän ehdotuksen, voidaan tiivistää seuraavasti: - Nykyinen alakohtainen ratkaisu on johtanut päällekkäisyyksiin tai tilanteisiin, joissa samantyyppisiä vaatimuksia on käsitelty eri tavoin eri aloilla. Tietyillä aloilla joitain valvontanäkökohtia ei ole otettu huomioon, ja näin lainsäädäntöön on jäänyt porsaanreikiä. - Äskettäiset rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvät kriisitilanteet ovat paljastaneet puutteita kansallisissa valvontajärjestelmissä. Ongelman ydin on, ettei jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien suunnittelua ja kehittämistä varten ole yhdenmukaista yhteisön toimintamallia. - Komission omien valvontayksiköiden tehtävä on määriteltävä hyvin, jotta voidaan varmistaa resurssien mahdollisimman tehokas käyttö. 3. Kuten elintarvikkeiden turvallisuutta koskevassa valkoisessa kirjassa todettiin, tästä on pääteltävissä seuraavaa: "Tämän vuoksi jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien yhteisönlaajuinen toimintakehys on selvästi tarpeen. Sen avulla parannettaisiin valvonnan laatua yhteisön tasolla ja nostettaisiin siten elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyviä standardeja kaikkialla Euroopan unionissa. Tällaisten valvontajärjestelmien käyttäminen olisi edelleen jäsenvaltioiden vastuulla. Yhteisön toimintaan kuuluisi seuraavat kolme keskeistä osatekijää. - Ensimmäisen osatekijän muodostavat yhteisönlaajuisesti asetetut toimintakriteerit, jotka jäsenvaltioiden viranomaisten odotetaan täyttävän. Nämä kriteerit muodostavat keskeisen mittarin, jonka avulla elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto arvioi toimivaltaisia viranomaisia. Näin toimisto voisi toteuttaa jäsenvaltioiden järjestelmien tarkastukset johdonmukaisesti ja kattavasti. - Toinen osatekijä on valvontaa koskevien yhteisön suuntaviivojen kehittäminen. Niiden avulla edistetään jäsenvaltioiden strategioiden johdonmukaisuutta, määritetään riskien pohjalta painopisteet ja selvitetään, mitkä valvontamenettelyt olisivat tehokkaimpia. Yhteisön strategiassa valvonnan toteuttaminen tapahtuisi kattavan ja kokonaisvaltaisen näkemyksen pohjalta. Näistä suuntaviivoista saataisiin lisäksi opastusta valvontatoimien toimivuuden ja tulosten kirjaamisjärjestelmien kehittämistä ja yhteisön suoritusindikaattorien vahvistamista varten. - Kolmas osatekijä on hallinnollisen yhteistyön tehostaminen valvontajärjestelmien kehittämisessä ja toteuttamisessa. Yhteisön osuutta vahvistettaisiin parhaiden käytänteiden vaihdossa jäsenvaltioiden viranomaisten välillä. Toimintaan kuuluisi myös jäsenvaltioiden keskinäisen avun edistäminen täydentämällä nykyistä lainsäädäntöä." Tässä ehdotuksessa pyritään kehittämään tällainen yhteisön toimintakehys jäsenvaltioiden valvontajärjestelmille yhdistämällä ja täydentämällä nykyisiä sääntöjä, jotka koskevat jäsenvaltioiden ja yhteisön suorittamaa valvontaa EU:ssa, sen rajoilla ja kolmansissa maissa. 4. Ehdotuksessa otetaan huomioon elintarvikkeiden turvallisuutta koskevassa valkoisessa kirjassa esitetyt periaatteet ja erityisesti se, että - elintarvikkeiden turvallisuutta koskevan politiikan on perustuttava kattavaan ja kokonaisvaltaiseen näkemykseen - rehu- ja elintarvikealan toimijoilla on päävastuu rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuudesta, kun taas toimivaltaiset viranomaiset seuraavat ja valvovat vastuun toteutumista käyttämällä kansallisia seuranta- ja valvontajärjestelmiä; komission valvontayksiköt keskittyvät arvioimaan auditoinnin ja tarkastusten avulla, pystyvätkö toimivaltaiset viranomaiset saamaan aikaan tällaiset järjestelmät - rehu- ja elintarviketurvallisuutta koskeva politiikka on laadittava riskien perusteella - maatilalta ruokapöytään -periaate, joka käsittää kaikki elintarvikeketjun vaiheet mukaan lukien rehuntuotannon ja eläinten ruokinnan, alkutuotannon sekä elintarvikkeiden jalostuksen, varastoinnin ja jakelun sekä eläinten terveyden ja eläinten hyvinvoinnin, on toteutettava järjestelmällisesti 5. Ehdotus perustuu edellä mainittuihin seikkoihin ja sisältää seuraavat pääelementit: - Jäsenvaltioiden on virallisen valvonnan avulla kyettävä panemaan täytäntöön kansallinen ja yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädäntö ja toteamaan sen noudattaminen; tätä varten virallisen valvonnan on oltava säännöllistä, ja se on määriteltävä riskien perusteella. - Jäsenvaltioissa virallisesta valvonnasta vastaavien toimivaltaisten viranomaisten on täytettävä toimintakriteerit, joilla taataan niiden tehokkuus ja puolueettomuus. - Virallista valvontaa harjoittavan henkilöstön on täytynyt saada riittävä koulutus, jotta se pystyy hoitamaan tehtävänsä pätevästi. - Yksittäisiä valvontatehtäviä saa siirtää riippumattomille tahoille vain tiukoin ehdoin. - Näytteenotto- ja määritysmenetelmät on validoitava kansainvälisesti hyväksyttyjen protokollien, myös suorituskykyä koskeviin kriteereihin perustuvien protokollien mukaisesti, ja menetelmiä käyttävien laboratorioiden on oltava tarkoitusta varten akkreditoituja. - Kun virallisessa valvonnassa todetaan, ettei lainsäädäntöä ole noudatettu, on ryhdyttävä asianmukaisiin toimenpiteisiin, joihin voivat kuulua hallinnolliset toimet tai rikosoikeudelliset seuraamukset. Toimenpiteiden ja seuraamusten on oltava tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia. - On laadittava varosuunnitelmia, joissa esitetään rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvissä kriisitilanteissa toteutettavat toimet. - Jäsenvaltioiden on valvottava rehun ja elintarvikkeiden maahantuontia säännöllisesti. - Jos virallinen valvonta edellyttää useamman kuin yhden jäsenvaltion toimia, asianomaisten jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on annettava toisilleen hallinnollista apua. Avunanto voidaan ulottaa aktiiviseen yhteistyöhön, myös jäsenvaltioiden asiantuntijoiden tekemiin tarkastuksiin paikan päällä toisessa jäsenvaltiossa. - Yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa on luotava yhteisönlaajuinen toimintakehys jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien kehittämiselle ja toiminnalle ottaen huomioon parhaat käytännöt ja komission valvontayksiköiden kokemus. Toimintakehyksen on perustuttava järjestelmien suorituskykyä koskeviin sovittuihin kriteereihin ja johdettava selkeisiin, järjestelmien toimintaa koskeviin suuntaviivoihin. Tarkoitusta varten on kehitettävä yhteisön suuntaviivat. - Komission elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston on järjestettävä tarkastuksia ja auditointeja kansallisten valvontajärjestelmien tehokkuuden toteamiseksi. - Komission käyttöön on annettava uusia välineitä, joilla se voi valvoa yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön täytäntöönpanoa jäsenvaltioissa. - Jäsenvaltioiden valvontahenkilöstön koulutukselle on oltava yhteisön puitteet, jotta taataan valvontahenkilöstön tekemien päätösten yhtenäisyys. - Kehitysmaiden tarpeisiin on kiinnitettävä erityishuomiota. 6. Jäsenvaltioiden viranomaisten vastuuseen liittyvät perusperiaatteet on jo vahvistettu elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 178/2002. [2] Asetuksessa säädetään erityisesti seuraavaa: "Jäsenvaltioiden on pantava elintarvikelainsäädäntö täytäntöön sekä seurattava ja valvottava, että kaikissa tuotannon, jalostuksen ja jakelun vaiheissa toimivat elintarvike- ja rehualan toimijat noudattavat elintarvikelainsäädännön vaatimuksia. Tämän vuoksi niiden on ylläpidettävä virallisen valvonnan järjestelmää muine olosuhteiden edellyttämine toimintoineen mukaan lukien tiedottaminen elintarvikkeiden ja rehujen turvallisuudesta ja riskeistä, elintarvike- ja rehuturvallisuuden valvonta ja muut tuotannon, jalostuksen ja jakelun kaikkiin vaiheisiin kuuluvat toiminnat. Jäsenvaltioiden on myös annettava elintarvike- ja rehulainsäädännön rikkomuksiin sovellettavia toimenpiteitä ja seuraamuksia koskevat säännöt. Toimenpiteiden ja seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia." [2] EYVL L 31, 1.2.2002, s. 1. Tässä ehdotuksessa kuvataan yksityiskohtaisemmin, kuinka nämä perusperiaatteet on tulkittava ja pantava täytäntöön. III YLEISKATSAUS YHTEISÖN NYKYISEEN LAINSÄÄDÄNTÖÖN 7. Rehu- ja elintarviketurvallisuuden virallista valvontaa koskevaa yhteisön lainsäädäntöä on kehitetty usean vuosikymmenen ajan alakohtaisesti. Siksi se sisältyy useisiin direktiiveihin ja päätöksiin. Tilanne voidaan tiivistää seuraavasti: Rehut 8. Neuvoston direktiivissä 95/53/EY [3] (annettu 25. lokakuuta 1995) vahvistetaan rehujen virallisen valvonnan järjestämistä koskevat periaatteet. [3] EYVL L 265, 8.11.1995, s. 17. Direktiivin päätarkoituksena on yhdenmukaistaa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten harjoittama virallinen valvonta sekä tuonnin että yhteisön sisäisen kaupan osalta. Direktiivi kattaa kaikki rehuissa käytettävät tuotteet ja aineet. Sen keskeiset säännökset koostuvat seuraavista osatekijöistä: a) yhdenmukaiset periaatteet tarkastusten järjestämiselle b) lähtötarkastusten tehostaminen ja tarkastusten järjestäminen määräpaikassa yhtenäismarkkinoilla c) järjestelmälliset asiakirjatarkastukset ja pistokokein tehtävät fyysiset ja tunnistustarkastukset tuontirehuille ja menettely tarkastusten yhdenmukaisuuden parantamiseksi d) menettelyt jäsenvaltioiden yhteistyölle rikkomustapauksissa e) jäsenvaltioiden velvollisuus laatia vuotuinen valvontaohjelma f) jäsenvaltioiden velvollisuus toimittaa komissiolle huhtikuusta 2000 alkaen tietoja kansallisten ohjelmien toteuttamisesta g) edellä mainittuihin tietoihin perustuva komission esittämä vuosittainen yhteenveto ja ehdotus suositukseksi yhteensovitetusta yhteisön tarkastusohjelmasta h) menettely komission tarkastuksille paikan päällä sekä jäsenvaltioissa että kolmansissa maissa i) komission mahdollisuus toteuttaa vakavan vaaran uhatessa suojatoimia kolmansista maista peräisin olevien tuotteiden osalta j) säännökset erityisten valvontasuunnitelmien laatimisesta tarvittaessa vuosittaisen ja yleisen valvontasuunnitelman lisäksi k) jäsenvaltioiden velvollisuus laatia riittävät, rehuihin liittyvissä vakavissa vaaratilanteissa toteutettavat varosuunnitelmat l) jäsenvaltioiden velvollisuus ilmoittaa komissiolle heti, kun vakava saastuminen tai vaara on todettu ja levinnyt. 9. Rehualan virallisen valvonnan rahoitus on järjestetty neuvoston päätöksellä 98/728/EY. [4] Päätöksessä säädetään yhteisön järjestelmästä, jossa maksuja kannetaan tiettyjä lisäaineita koskevien asiakirjojen tarkastamisesta ja tiettyjen tuotantolaitosten ja välittäjien hyväksymisestä. Päätöksessä vahvistetaan kattava luettelo kustannuksista, jotka voidaan ottaa huomioon valvontamaksuja määritettäessä. Näitä ovat henkilöstö-, hallinto- ja tekniset kustannukset. Näillä perusteilla jäsenvaltiot voivat määrätä kiinteitä maksuja virallisen valvonnan kustannusten rahoittamiseksi yksittäisillä aloilla. Maksuja ei saa palauttaa suoraan tai välillisesti rehu- tai elintarvikealan toimijoille. [4] EYVL L 346, 22.12.1998, s. 51. Vaikka päätöstä on alettu soveltaa vasta hiljattain, se näyttää toimivan hyvin. Erotuksena eläinlääkintäalalla käytettävään järjestelmään komissiolle ei ole ilmoitettu päätöksen täytäntöönpanoon liittyvistä vaikeuksista. 10. Yhteisön näytteenotto- ja määritysmenetelmät rehujen virallista tarkastusta varten on vahvistettu direktiivissä 70/373/ETY. [5] Direktiivillä annetaan komissiolle valtuudet vahvistaa tällaiset menetelmät laatu- ja koostumusvaatimusten noudattamisen varmentamiseksi, ottaen huomioon kulloinenkin tieteellinen ja tekninen tietämys. [5] EYVL L 170, 3.8.1970, s. 2. Tämä on mahdollistanut määritysmenetelmien vahvistamisen, esimerkiksi eläinperäisten ainesosien mikroskooppisen tutkimuksen ja arvioinnin suuntaviivoista rehujen virallista tarkastusta varten 13. marraskuuta 1998 annetussa komission direktiivissä 98/88/EY. [6] Direktiivissä 70/373/ETY ei kuitenkaan vahvisteta kriteereitä, jotka määritysmenetelmien on täytettävä, kuten tehdään elintarvikkeiden osalta (neuvoston direktiivi 85/591/ETY). Nämä alat on tarpeen yhdenmukaistaa. [6] EYVL L 318, 27.11.1998, s. 45. Elintarvikkeet 11. Elintarvikkeiden virallista valvontaa koskee kaksi direktiiviä: - virallisesta elintarvikkeiden tarkastuksesta annettu neuvoston direktiivi 89/397/ETY [7] [7] EYVL L 186, 30.6.1989, s. 23. - virallista elintarvikkeiden tarkastusta koskevista lisätoimenpiteistä annettu neuvoston direktiivi 93/99/ETY. [8] [8] EYVL L 290, 24.11.1993, s. 14. Näiden direktiivien soveltamisalaan kuuluvat kaikki elintarvikkeet, ilman että tämä rajoittaa jäljempänä kuvattujen eläinlääkintää koskevien säännösten soveltamista. Direktiiveissä vahvistetaan yleiset periaatteet, joita jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten on sovellettava varmistaakseen, että elintarvikkeet, elintarvikkeiden lisäaineet, vitamiinit, kivennäissuolat, hivenaineet ja muut lisäaineet sekä elintarvikkeiden kanssa kosketuksiin joutuvat aineet ja tarvikkeet ovat lainsäädännön mukaisia. Periaatteisiin kuuluvat erityisesti säännöt, jotka koskevat virallisten tarkastusten järjestämistä jäsenvaltioissa, näytteenottoa ja määritystä, oikeussuojakeinoja toimivaltaisen viranomaisen toteuttamien toimenpiteiden varalta, tarkastusten järjestämistä ennalta laadittujen suunnitelmien mukaisesti, yhteisön tarkastuksia jäsenvaltioissa ja keskinäistä avunantoa. Direktiiveissä ei kuitenkaan ole yhteisiä sääntöjä, jotka koskevat yhteisöön tuotujen elintarvikkeiden valvontaa tai yhteisön valvonnan järjestämistä kolmansissa maissa, eikä niissä ole säädetty menettelyistä, jotka otetaan käyttöön elintarvikkeisiin liittyvissä kriisitilanteissa tai joita sovelletaan virallisen valvonnan rahoittamiseksi. Niissä ei myöskään säädetä toimista, jotka on toteutettava, kun virallisessa valvonnassa paljastuu sääntöjenvastaisuuksia. Eläinlääkinnälliset tarkastukset 12. On olemassa kattava säännöstö, jota jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten on sovellettava tarkastettaessa eläinperäisiä tuotteita ja todettaessa, ovatko ne yhteisön eläinlääkintäsääntöjen mukaisia. Säännöstö sisältää seuraavat direktiivit, jotka ovat yleisiä ja joita siis sovelletaan kaikkiin eläinperäisiin elintarvikkeisiin: - eläinlääkärintarkastuksista yhteisön sisäisessä kaupassa sisämarkkinoiden toteuttamista varten annettu neuvoston direktiivi 89/662/ETY [9] [9] EYVL L 395, 30.12.1989, s. 13. - kolmansista maista yhteisöön tuotavien tuotteiden eläinlääkinnällisten tarkastusten järjestämistä koskevista periaatteista annettu neuvoston direktiivi 97/78/EY. [10] [10] EYVL L 24, 30.1.1998, s. 9. 13. Ensimmäinen direktiivi annettiin yhtenäismarkkinoiden luomisen aikaan. Sillä pyritään varmistamaan, että EU:n markkinoille tarkoitettujen tuotteiden eläinlääkärintarkastukset tehdään lähetyspaikassa eikä enää yhteisön sisärajoilla. Direktiivissä käsitellään jäsenvaltioiden valvontayksiköiden organisointia, elintarvikkeisiin liittyvissä kriisitilanteissa toteutettavia toimia ja valvontasuunnitelmien laatimista. 14. Jälkimmäisessä direktiivissä vahvistetaan yksityiskohtaisesti tarkastukset, jotka on tehtävä kolmansista maista peräisin oleville tuotteille. Siinä säädetään erityisesti, että tällaiset tuotteet on tarkastettava etukäteen rajatarkastusasemalla, jonka on oltava komission hyväksymien rajatarkastusasemien luettelossa, ja että niille on tehtävä asiakirja-, tunnistus- ja fyysinen tarkastus. Siinä kuvataan menettelyt, joita on noudatettava, jos tuotteet eivät ole yhteisön eläinlääkintäsääntöjen mukaisia. 15. Näiden kahden direktiivin lisäksi on useita tuotekohtaisia direktiivejä. Kussakin niistä toimivaltaisille viranomaisille asetetaan kyseistä tuotetta koskevia valvontavelvollisuuksia. Tällaisia ovat muun muassa kananmunatuotteet, kalastustuotteet, maito ja maitotuotteet. 16. Kaksi muuta eläinlääkintäalan direktiiviä ovat keskeisiä virallisen valvonnan järjestämisen kannalta: - Direktiivissä 89/608/ETY [11] annetaan yksityiskohtaiset säännöt jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten keskinäisestä avunannosta sekä jäsenvaltioiden ja komission yhteistyöstä eläinlääkintää ja kotieläinjalostusta koskevan lainsäädännön moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi. [11] EYVL L 351, 2.12.1989, s. 34. - Direktiivi 96/43/EY [12] direktiivin 85/73/ETY muuttamisesta ja kodifioinnista elävien eläinten ja tiettyjen eläintuotteiden eläinlääkärintarkastusten ja -valvonnan rahoittamisen varmistamiseksi käsittää eläinlääkinnällisen valvonnan rahoittamisen eläintuotteiden ja elävien eläinten osalta. [12] EYVL L 162, 1.7.1996, s. 1. 17. Lisäksi tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisyä, valvontaa ja hävittämistä koskevista säännöistä äskettäin annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 999/2001 on hyvin tärkeä eläinlääkintäalan virallisen valvonnan järjestämisen kannalta, kuten myös äskettäinen, muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden terveyssäännöistä 3. lokakuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1774/2002. [13] [13] EYVL L 273, 10.10.2002, s. 1. 18. Eläinlääkintäalan lainsäädännössä vahvistetaan eläinperäisten tuotteiden osalta yhteiset säännöt, jotka koskevat virallisen valvonnan järjestämistä, yhteisöön tuotavien elintarvikkeiden valvontaa, elintarvikkeisiin liittyvissä kriisitilanteessa sovellettavia menettelyitä, virallisessa valvonnassa ilmenneisiin sääntöjenvastaisuuksiin liittyviä erityistoimia, keskinäiseen avunantoon liittyviä yksityiskohtaisia sääntöjä sekä elävien eläinten ja tiettyjen eläintuotteiden eläinlääkärintarkastusten ja -valvonnan rahoittamista. Lainsäädäntö kattaa myös yhteisön valvonnan järjestämisen jäsenvaltioissa ja kolmansissa maissa. Eläinlääkintälainsäädännössä ei käsitellä kattavasti elintarvikkeiden virallista näytteenottoa ja määritystä. Muut alat 19. Eläinten terveyden ja eläinten hyvinvoinnin alalla on kehitetty omat virallista valvontaa koskevat vaatimukset. Rehujen ja elintarvikkeiden virallista valvontaa koskevan ehdotuksen laaja-alaisuuden ja yleisluontoisuuden vuoksi sitä voidaan soveltaa täysin näille aloille. Näkemys on saman suuntainen kuin elintarvikkeiden turvallisuutta koskevassa valkoisessa kirjassa, jossa todetaan, että eläinten terveys ja hyvinvointi ovat merkittäviä rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuuteen vaikuttavia tekijöitä. IV KOMISSION VALVONTAVELVOLLISUUS NYKYISESSÄ LAINSÄÄDÄNNÖSSÄ Komission oikeudet ja velvollisuudet suhteessa jäsenvaltioissa tapahtuvaan toimintaan 20. Valvonta on osa komission yleisempää tehtävää, johon kuuluu varmistaa, että yhteisön lainsäädäntöä sovelletaan ja pannaan täytäntöön tehokkaasti yhteisössä, kuten EY:n perustamissopimuksen 211 artiklassa määrätään. Lisäksi 152 artiklassa määrätään, että "yhteisön toiminta suuntautuu kansanterveyden parantamiseen, ihmisten sairauksien ja tautien ehkäisemiseen sekä ihmisten terveyttä vaarantavien tekijöiden torjuntaan". Säädöksiin sisältyvät valvontavelvollisuudet ovat näiden yleisten velvollisuuksien mukaisia, jotta varmistetaan lainsäädännön tehokas täytäntöönpano ja terveyttä vaarantavien tekijöiden torjunta. 21. Yhteisön lainsäädännössä edellytetään vain muutamissa tapauksissa, että komission on harjoitettava valvontaa jäsenvaltioissa. Useimmissa tapauksissa lainsäädännössä annetaan tarkastusvaltuudet määräämättä tarkastusvelvollisuutta. Komissio voi siis harkita, harjoittaako se valvontaa vai käyttääkö se muita keinoja lainsäädännön täytäntöönpanon takaamiseksi. Tähän on tällä haavaa kaksi poikkeusta: a) Komission päätöksessä 97/778/EY komissiota vaaditaan tarkastamaan rajatarkastusasemat yleensä vuosittain (yhteisössä on noin 290 asemaa). b) Useissa viime vuosina tehdyissä BSE:tä koskevissa komission päätöksissä on vaadittu nimenomaan komission valvontaa lainsäädännön noudattamisen toteamiseksi. Kohdassa a mainittuja velvoitteita ei ole kyetty täysin täyttämään resurssipulan vuoksi. Lisäksi nykyään vaadittava tarkastustiheys ei ole välttämätön korkeatasoisen suojelun takaamiseksi. Asemien moitteettoman toiminnan varmistamisen olisi ensi sijassa oltava jäsenvaltioiden valvontayksiköiden vastuulla, kun taas komission valvontayksiköiden olisi yhdistettävä suorittamansa valvonta jäsenvaltioiden valvontajärjestelmille tehtäviin yleisiin auditointeihin näissä perusteluissa esitettyjen ajatusten mukaisesti. Komissio katsoo, että säännöt olisi siksi arvioitava uudelleen ja niitä olisi muutettava vastaavasti. Tätä aihetta käsitellään erillisissä ehdotuksissa. Komission oikeudet ja velvollisuudet suhteessa kolmansiin maihin 22. Kolmansien maiden osalta yhteisön lainsäädännössä asetetaan tarkastusvelvollisuus yleensä vain eläinlääkintäalalla, jonka vertikaalisissa hygieniadirektiiveissä säädetään, että yhteisön on harjoitettava valvontaa todetakseen, että asianomaisen kolmannen maan standardit ovat yhteisön lainsäädännön mukaisia tai tarjoavat vastaavan suojan kuin yhteisössä. Hygieniadirektiiveihin sisältyvään tarkastusvelvollisuuteen säädettiin neuvoston päätöksellä 95/408/EY poikkeus, joka koskee kaikkia eläimiä ja tuotteita lukuun ottamatta nautakarjaa, lampaita, sikoja ja vuohia sekä niistä saatuja tuotteita. Näiden osalta komission päätöksessä 86/474/ETY edellytetään, että komissio tekee joka vuosi tarkastuksia lukuisissa maissa ja laitoksissa. Resurssirajoitteiden vuoksi vain murto-osassa näistä maista ja laitoksista käydään vuosittain kyseisten tuotteiden takia. On selvää, että nykyiset säännöt on mukautettava resursseihin ja että kolmansiin maihin on sovellettava auditointikäytäntöä heti, kun se on toteutettavissa. V YHTEISÖN ROOLI Muuttuva toimintaympäristö 23. Komission harjoittaman valvonnan toimintaympäristö on monessa suhteessa muuttunut merkittävästi viime vuosina. Elintarvikkeiden turvallisuus on siirtynyt yhteisön toimien tärkeysjärjestyksessä kärkipäähän ja jäänyt sinne. Nykyinen komissio otti huomioon Euroopan kuluttajien huolen elintarvikkeiden turvallisuudesta ja kokosi vuonna 1999 terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosastoon kaikki rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuudesta vastaavat yksiköt. Näin komissio pyrkii keskittämään resurssit johdonmukaisesti ja tehokkaasti elintarvikkeiden turvallisuuden varmistamisen kannalta tärkeimpiin yhteisön tason tehtäviin. Komission valvonta- ja lainsäädäntöyksiköt pyrkivätkin läheisessä yhteistyössä varmistamaan, että elintarvikelainsäädäntö on ajantasaista, kattavaa ja tarkoituksenmukaista ja että sitä sovelletaan ja valvotaan asianmukaisesti. 24. Myös jäsenvaltioissa tehdään uusia institutionaalisia järjestelyitä. Monissa on perustettu tai ollaan perustamassa elintarviketurvallisuusvirastoja vastaamaan kuluttajien huoleen elintarvikkeiden turvallisuudesta. Joillain näistä uusista elimistä on merkittäviä valvontavelvollisuuksia. 25. Valvontavelvollisuudet ovat laajenemassa sekä jäsenvaltioiden että yhteisön tasolla. Yhteisön valvonta keskittyi ennen yleensä elintarvikkeiden, erityisesti eläinperäisten elintarvikkeiden jalostuksen alkuvaiheisiin. Suuri osa yksityiskohtaisesta elintarviketurvallisuuslainsäädännöstä liittyy näiden alojen valvontaan. Valvontaviranomaisten on kuitenkin katettava koko elintarvikeketju ja yhä suurempi määrä tuotteita ja aloja. Myös elintarvikkeiden tuotantoketju mutkistuu ja kehittyy, ja elintarvikkeiden valmistuksessa käytetään uusia prosesseja, joita nykylainsäädäntö ei tunne. Valvontajärjestelmien on muututtava niiden mukana. Järjestelmien on perustuttava toimintamalliin, joka keskittyy kriittisiin kohtiin kullakin valvonnan tasolla: yhteisön tasolla, jäsenvaltion keskus-, alue- ja paikallistasolla sekä yksittäisen yrityksen tasolla. 26. Komissiolla on myös alati kasvava vastuu varmistaa, että kaikki kolmansista maista tuotavat elintarvikkeet, eläimet, kasvit ja niistä saadut tuotteet ovat yhteisön vaatimusten mukaisia. EU:hun tuodaan nykyään tällaisia tuotteita yli 200 maasta eri puolilta maailmaa. Alkuperämaat vaihtelevat pitkälle kehittyneistä aina maailman köyhimpiin maihin. Niiden valvontamenetelmät ja -standardit ovat hyvin erilaisia. Yhteisön lainsäädännössä esitettyjen elintarviketurvallisuutta, eläinten terveyttä, eläinten hyvinvointia ja kasvinsuojelua koskevien vaatimusten tasapainottaminen näin moniin maihin liittyvien kaupallisten ja humanitääristen velvoitteiden kanssa on vaativaa ja arkaluontoista. Myös unionin laajentuminen tuo uuden ulottuvuuden komission velvollisuuksiin. On selvää, että monille ehdokasmaille valvontajärjestelmien saattaminen yhteisössä edellytetylle tasolle on melkoinen haaste. Komission on osaltaan autettava ehdokasmaita pääsemään tavoitteeseen. Yhteisön toimintakehys jäsenvaltioiden valvontajärjestelmille 27. Elintarvikkeiden turvallisuutta koskevassa valkoisessa kirjassa todettiin, että tarvitaan yhdenmukainen näkemys yhteisön lainsäädännön seuranta- ja valvontajärjestelmien käytölle jäsenvaltioissa. Siksi valkoisessa kirjassa ehdotettiin yhteisön toimintakehyksen kehittämistä jäsenvaltioiden valvontajärjestelmille, jotta elintarvikkeiden turvallisuuden tasoa voidaan kohottaa EU:ssa. 28. Tässä asetuksessa komissio ehdottaa uutta toimintamallia, jossa valvonnan kolme osatekijää - täytäntöönpanon toteaminen, jäsenvaltioiden raporttien vastaanottaminen ja valvonnan harjoittaminen paikan päällä - yhdistetään kaikki rehut ja elintarvikkeet käsittäväksi kokonaisvaltaiseksi valvontaprosessiksi. Valvontaketjuun kuuluu uudessa lähestymistavassa neljä päävaihetta. Vaihe 1: Komissio laatii jäsenvaltioita kuullen ja toissijaisuusperiaatteen huomioon ottaen laajat suuntaviivat, jotka koskevat jäsenvaltioiden integroitujen valvontajärjestelmien rakennetta ja organisointia sekä jäsenvaltioiden valvontasuunnitelmien kattavuutta, sisältöä ja toimintaa. Suuntaviivoilla pyritään yhdenmukaiseen valvontamalliin, joka kattaa yhteisön koko lainsäädännön ja käsittää kaikki tuotealat ja rehu- ja elintarvikeketjun vaiheet. Suuntaviivoissa kannustetaan omaksumaan parhaat toimintatavat edellä esitettyjen pääperiaatteiden osalta valvontajärjestelmän kaikilla tasoilla kussakin jäsenvaltioissa, ja niissä esitetään tärkeimmät jäsenvaltioiden valvontasuunnitelmien arvioinnissa ja auditoinnissa käytettävät suoriutumista mittaavat indikaattorit. Vaihe 2: Jäsenvaltioiden on kuuden kuukauden kuluessa asetuksen voimaantulosta laadittava kokonaisvaltainen monivuotinen kansallinen valvontasuunnitelma, pidettävä yllä tätä suunnitelmaa ja esitettävä se pyynnöstä komissiolle. Valvontasuunnitelmat on pantava täytäntöön ensimmäisen kerran vuoden kuluttua asetuksen voimaantulosta. Vaihe 3: Monivuotisen kansallisen valvontasuunnitelman perusteella komissio tekee säännöllisesti kunkin jäsenvaltion valvontatoimia koskevan yleisen auditoinnin, johon kuuluu valikoituja valvontatoimia alue-, paikallis- ja yritystasolla valvontajärjestelmän eri puolien arvioimiseksi. Yleistä auditointia voidaan täydentää harkinnan mukaan eri aloja tai erityisen kriittisiä valvontakohtia koskevilla lisäauditoinneilla, joihin voivat kuulua myös kriisitilanteiden ja uusien kehityskulkujen tutkiminen. Vaihe 4: Vuoden kuluttua valvontasuunnitelmien täytäntöönpanosta ja siitä lähtien vuosittain jäsenvaltioiden on esitettävä komissiolle raportti, jossa alkuperäistä suunnitelmaa päivitetään tarvittaessa seuraavien seikkojen osalta: a) yhteisön vaatimusten täyttämiseksi annettu uusi tai muutettu lainsäädäntö, b) valvontajärjestelmien rakenteeseen ja toimintaan tehdyt merkittävät muutokset ja c) valvontasuunnitelmiin tehdyt muutokset. Tämän jälkeen jäsenvaltioihin kohdistuvat komission auditoinnit perustuvat jäsenvaltioiden päivitettyihin suunnitelmiin. Komissio laatii jäsenvaltioiden raporttien, komission auditointien tulosten ja muiden asiaan liittyvien tietojen perusteella jäsenvaltioiden kansallisten valvontajärjestelmien toiminnasta yleiskatsauksen Euroopan parlamentille ja neuvostolle ja julkaisee sen. 29. Uudella valvontamallilla on lukuisia merkittäviä etuja. Sen ansiosta jäsenvaltiot voivat suunnitella ja toteuttaa valvontansa täysin tietoisina yhteisön tason odotuksista ja osana yleistä ja kokonaisvaltaista yhteisön toimintakehystä. Yhteisön nykyisessä elintarviketurvallisuutta, eläinten ravitsemusta, eläinten terveyttä, eläinten hyvinvointia ja kasvinsuojelua koskevassa lainsäädännössä asetetaan hyvin monenlaisia vaatimuksia. Jäsenvaltiot ovat toisinaan huolissaan, että kriteerit ja vertailuarvot, joita komissio käyttää niiden valvontajärjestelmien tarkastamisessa ja arvioinnissa, eivät ole aina selkeitä eikä niitä sovelleta johdonmukaisesti. Uudessa toimintamallissa tämä on otettu huomioon. Komissio voi sen ansiosta tehostaa resurssiensa käyttöä yhdistämällä lukuisat eri valvontatoimet yhdeksi yleiseksi ja kokonaisvaltaiseksi prosessiksi. Toimintamallilla varmistetaan myös, että kaikki tärkeimmät yhteisön lainsäädännössä esitetyt vaatimukset tarkastetaan säännöllisesti ja että valvontaprosessiin ei jää pahoja aukkoja. Kuluttajille uusi toimintamalli on avoimempi ja helppotajuisempi. Julkaisemalla raportit jäsenvaltioiden kansallisten valvontasuunnitelmien toiminnasta sekä komission asiantuntijoiden tekemien auditointien tulokset annetaan hyvin selvä kuva siitä, miten elintarvikkeiden turvallisuutta koskevaa yhteisön lainsäädäntöä sovelletaan ja mitä komissio ja jäsenvaltiot tekevät varmistaakseen kuluttajien riittävän suojelun ja parantaakseen rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuutta, eläinten terveyttä, eläinten hyvinvointia ja kasvien terveyttä. Yhteisön valvonta kolmansissa maissa 30. Euroopan unioniin tuodaan rehuja, elintarvikkeita, kasveja ja eläimiä yli 200 maasta eri puolilta maailmaa. Nykylainsäädännön mukaan komission on a) todettava näiden maiden toimivaltaisten viranomaisten kyky huolehtia siitä, että kaikki EU:hun vietävät tuotteet ovat yhteisön vaatimusten mukaisia b) tarkastettava tiettyjen tuotteiden osalta yksittäisiä tuotantolaitoksia; yhteisöön vientiä varten luvan saaneita laitoksia on tätä nykyä noin 13 500 c) seurattava säännöllisesti niiden noin 290 rajatarkastusaseman toimintaa, jotka tekevät kaikille tuotaville eläimille, eläintuotteille ja eläinperäisille eläintarvikkeille säädetyt tarkastukset saapumispisteessä EU:hun, ja tarkastettava uudet rajatarkastusasemat niiden hyväksyntää varten. 31. Komissiolla on siis valtava määrä velvollisuuksia. Resurssien niukkuuden vuoksi asiat on laitettava selkeään tärkeysjärjestykseen. Yleisesti arvellaan, että prosessia helpotettaisiin yhtenäisemmällä valvontamallilla, jossa kolmansia maita auditoitaisiin samanlaisten valvontasuunnitelmien perusteella kuin jäsenvaltioilta. Tätä varten kolmannet maat voidaan jakaa neljään pääluokkaan: - ehdokasmaat, jotka neuvottelevat Euroopan unioniin liittymisestä - maat, jotka ovat neuvotelleet eläinlääkintäalan ja kasvien terveyttä koskevan sopimuksen EU:n kanssa (Kanada, USA, Uusi-Seelanti, Chile ja Sveitsi); sopimuksissa osapuolet toteavat, että tietyt elintarvikkeiden turvallisuutta ja eläinten terveyttä koskevat lainsäädännön vaatimukset tarjoavat vastaavan suojan kuluttajille ja eläinten terveydelle - ne kolme maata/aluetta (Norja, Islanti ja Färsaaret), joilla on EU:n kanssa erityissopimukset, joissa määrätään, että kaikkia tai tiettyjä tuotteita (esim. islantilaisia kalastustuotteita) koskevaa tuontia käsitellään asiaa koskevan sopimuksen mukaisesti - kaikki muut kolmannet maat, joiden vienti EU:hun on usein hyvin vähäistä. 32. Ehdokasmaat Komissio on laajentumista ennakoiden tehostanut valvontatoimintaansa ehdokasmaissa. Toistaiseksi sen valvontavelvollisuudet liittyvät vain niihin aloihin ja laitoksiin, joille on annettu lupa harjoittaa vientiä EU:hun, ja ne ovat yleensä melko pieniä verrattuna kansallisiin aloihin kokonaisuudessaan. Useimpien ehdokasmaiden kanssa on kuitenkin sovittu, että elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston valvonta olisi ulotettava kaikille rehu-, elintarvike-, eläin- ja kasvituotannon aloille. Komission rooli on siis jo viime vuosina muuttunut tuntuvasti suhteessa ehdokasmaihin: sille tulee merkittäviä lisävelvollisuuksia ja sen on ulotettava valvontansa koko tuotantoketjuun näissä maissa samalla tavalla kuin jäsenvaltioissa. Suuri osa yhteisöön tuotavista rehuista, elintarvikkeista, kasveista ja eläimistä, varsinkin riskipitoisemmista eläinperäisistä tuotteista ja elävistä eläimistä, on jo nyt peräisin ehdokasmaista. 33. Maat, joiden kanssa yhteisöllä on kahdenvälinen sopimus Yhteisö on tehnyt eläinlääkintäalan sopimukset USA:n Kanadan, Uuden-Seelannin, Chilen ja Sveitsin kanssa. Sopimukset tarjoavat puitteet, joissa kulloisetkin sopijapuolet voivat päättää, että niiden lainsäädäntö tarjoaa tiettyjen eläinten ja tuotteiden osalta yhtäläisen suojan kaupankäyntitarkoituksia varten. Mercosurin osalta sovittiin Madridissa 17. toukokuuta 2002 pidetyssä EU-Mercosur-huippukokouksessa neuvotteluiden käynnistämisestä EU:n ja Mercosur-maiden välillä terveys- ja kasvinsuojelutoimenpiteistä. Neuvottelut ovat osa tulevaisuudessa solmittavan alueiden välisen assosiaatiosopimuksen yhteistä sitoumusta. Tällä hetkellä kukin sopimus kattaa terveyteen liittyvät toimet, joita sovelletaan useimpiin eläimiin ja eläinperäisiä tuotteita sisältäviin hyödykkeisiin, lukuun ottamatta tiettyjä sopimuksessa mainittuja seikkoja (esim. tietyt jäämät, lisäaineet, pakkausmerkinnät). Nykyisellään sellaisten tuotteiden lukumäärä on rajoitettu, joiden täydestä vastaavuudesta on sovittu. Näin ollen komission on sovellettava kahdenlaisia normeja, kun se toteaa valvontajärjestelmien toiminnan näiden maiden kanssa käytävässä kaupassa. Niistä tuotteista, joiden täydestä vastaavuudesta on sovittu, komission on todettava, että näiden maiden valvontajärjestelmät toimivat kyseisen maan lainsäädännön mukaisesti ja tuottavat siinä vaaditut tulokset. Muiden tuotteiden osalta komissio tekee tarkastuksia todetakseen, varmistetaanko käytettävillä valvontajärjestelmillä yhteisön lainsäädännön noudattaminen niiltä osin kuin vastaavuudesta ei ole vielä sovittu. Tämän kaksijakoisen valvontajärjestelmän aiheuttamiin lisärasituksiin on puututtava. Siksi lienee aiheellista tehdä jokaisesta maasta yksi yleinen ja kattava auditointi, joka käsittäisi kaikki tärkeimmät EU:hun vientiä harjoittavat alat. Sopimusten osapuolina olevilla mailla olisi jäsenvaltioiden tavoin suunnitelma, jossa esitettäisiin valvontajärjestelmien rakenne, organisointi ja toiminta tärkeimpien EU:hun vietävien tuotteiden osalta ja jonka pohjalta auditointi tehtäisiin. Jos yleisissä auditoinneissa käy ilmi erityisiä seikkoja, ne voidaan myöhemmin ottaa tarpeen mukaan täsmällisempien lisäauditointien kohteeksi. Pääpiirteissään samaa toimintamallia sovelletaan niihin kolmeen alueeseen, joiden kanssa yhteisöllä on erityissopimukset. 34. Muut kolmannet maat Noin 190 muuta kolmatta maata vie rehuja, elintarvikkeita kasveja tai eläimiä EU:hun. Resurssiensa rajallisuuden vuoksi komissio ei pysty huolehtimaan kaikista nykyisistä velvollisuuksistaan, jotka koskevat toimivaltaisten viranomaisten arviointia ja laitosten tarkastamista näissä maissa. Lieneekin aiheellista järjestää näissä maissa auditointeja EU:hun vietävien tuotteiden osalta samanlaisten valvontasuunnitelmien pohjalta kuin jäsenvaltioilta edellytetään. Tätä nykyä komissio todentaa kolmannen maan antamat takeet kirjeenvaihdon, kyselylomakkeiden, valvonnan täytäntöönpanoa koskevien raporttien ja paikan päällä tehtävien tarkastusten avulla kullakin tuotesektorilla, jota varten kolmas maa on saanut vientiluvan yhteisöön. Tietojenvaihto vastaa Maailman kauppajärjestön perustamissopimuksen liitteenä olevan terveys- ja kasvinsuojelutoimista tehdyn sopimuksen 4 ja 7 artiklassa ja liitteessä B olevassa 3 kohdassa määrättyjä toimia. Uudessa järjestelyssä vientiä harjoittavilla kolmansilla mailla on oltava valvontasuunnitelma, jossa annetaan täsmällisiä ja ajantasaisia tietoja asiaan liittyvien valvontajärjestelmien yleisestä organisoinnista ja hallinnasta, sekä ajantasainen kirjanpito näiden järjestelmien täytäntöönpanosta. Valvontasuunnitelma ja kirjanpito on pyynnöstä annettava komission käyttöön. Valvontasuunnitelma ja kirjanpito korvaavat tarkastuskäyntejä edeltäneiden kyselylomakkeiden käytön lukuun ottamatta yksittäisiä tapauksia, joissa tarvitaan vakiosuunnitelmaan tai kirjanpitoon sisältymättömiä lisätietoja. Valvontasuunnitelman on oltava oikeasuhteinen sekä teknisesti ja taloudellisesti toteuttamiskelpoinen, ja siinä on otettava huomioon kulloisellekin kolmannelle maalle ominainen tilanne ja yhteisöön vietävien tuotteiden luonne. Valvontasuunnitelmien ja kirjanpidon laatimista varten vahvistetaan ohjeita, joilla autetaan kolmansia maita täyttämään tämä vaatimus. Komission auditoinnit hoitaisi tällöin näiden suunnitelmien pohjalta monialainen ryhmä, johon kuuluvat EU:hun vientiä harjoittavat pääsektorit. Näiden valvontatoimien tiheys olisi määritettävä riskien perusteella: kun arvioinnissa, jossa huomioidaan tuotteiden tyyppi, kolmannen maan antamat takeet ja mahdolliset tiedot aikaisemmasta sääntöjenmukaisuudesta, paljastuu kohonnut riski, auditoinnit on tehtävä tiheämmin. Jos yleisissä auditoinneissa käy ilmi erityisiä seikkoja, ne voidaan myöhemmin ottaa tarpeen mukaan täsmällisempien auditointien kohteeksi. Kokemus on osoittanut, että toimivaltaisilla viranomaisilla voi joissain vähemmän kehittyneissä maissa olla suuria vaikeuksia organisoida valvontajärjestelmänsä yhteisön normien edellyttämällä tavalla. Tämä aiheuttaa komissiolle usein kiperän pulman. Lainsäädännön kirjaimen noudattaminen vaatisi komissiota ehdottamaan tuonnin lopettamista näistä maista ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti. Mutta kyseiset tuotteet saattavat usein olla näille maille yksi harvoista valuuttatulon lähteistä, ja tuontikiellolla on monissa tapauksissa hyvin vakavia taloudellisia seurauksia paitsi kyseisille laitoksille myös koko maalle. Komissio pyrkii löytämään keinoja, joilla autetaan tällaisessa tilanteessa olevia maita vaarantamatta kuluttajien terveyden suojelua. Esimerkiksi yhteisön avustus- ja koulutusohjelmista voidaan antaa lisäapua kolmansille maille, jotta niitä voidaan opastaa tunnistamaan parhaat keinot yhteisön vaatimusten saavuttamiseksi ja löytämään erityisiä valvontaratkaisuja, jotka täsmällisemmin vastaavat yksittäisten tuotteiden aiheuttamaa riskiä. VI EHDOTUKSEN TARKASTELU 35. Tällä ehdotuksella pyritään tarkistamaan virallista valvontaa koskevat yhteisön säännöt. Tarkistuksella poistetaan yhteisön nykyisen lainsäädännön eri osien väliset ristiriitaisuudet ja tukitaan rehu- ja elintarvikelainsäädännössä tietyillä aloilla olevat porsaanreiät. Näin saavutettava rehu- ja elintarvikelainsäädännön eri alojen yhdenmukaistaminen lisää selkeyttä. 36. Elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetun asetuksen (EY) N:o 178/2002 myötä saatiin ratkaistuksi monia kysymyksiä rehu- ja elintarvikelainsäädännön kaikilla osa-alueilla. Niihin ei näin ollen tarvitse enää puuttua tässä ehdotuksessa. Tämä koskee - rehu- ja elintarvikelainsäädännön keskeisiä määritelmiä - jäsenvaltioiden perusvastuuta rehujen ja elintarvikkeiden virallisen valvonnan suhteen - menettelyitä hätätoimenpiteiden toteuttamiseksi - komissiolle ja muille jäsenvaltioille annettavia tietoja rehujen ja elintarvikkeiden aiheuttaessa vakavan uhkan terveydelle. Virallinen valvonta jäsenvaltiossa 37. Tavoitteet ja yleiset velvoitteet Jäsenvaltioiden harjoittaman virallisen valvonnan tavoitteena on oltava rehu- ja elintarvikelainsäädännön täytäntöönpano ja sen seuraaminen, täyttävätkö rehu- ja elintarvikealan toimijat kaikissa tuotannon, jalostuksen ja jakelun vaiheissa niitä koskevat lainsäädännön vaatimukset. Tarkoitusta varten on hyödynnettävä käytössä olevia eri valvontakeinoja, kuten tarkastuksia, seurantaa, todennuksia, auditointeja, näytteenottoa ja näytteiden määrityksiä. Valvontakeinojen käyttötiheys riippuu monista tekijöistä. Rutiiniseurannan lisäksi on otettava huomioon yksittäisiin rehu- tai elintarvikehyödykkeisiin tai yrityksiin liittyvät todetut riskit, rehu- ja elintarvikealan yritysten sisäisen valvonnan tehokkuus, epäilyt laiminlyönneistä ja mahdolliset petokset. 38. Toimivaltaiset viranomaiset Jäsenvaltioiden on nimettävä viranomaiset, joilla on toimivalta harjoittaa virallista valvontaa. Toimivaltaisten viranomaisten on täytettävä tietyt toimintakriteerit, joiden on määrä taata niiden tehokkuus ja puolueettomuus. Niillä tai niiden käytössä on erityisesti oltava riittävästi pätevää henkilökuntaa. On varmistettava, että henkilöstö pystyy toimimaan kunnolla myös äärioloissa, kuten mahdollisten rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvien kriisitilanteiden ilmetessä. Tämä edellyttää, että laaditaan varosuunnitelmat ja henkilöstö koulutetaan asianmukaisesti toteuttamaan suunnitelmat. Riippumattoman tarkastuksen alaisia auditointeja on tehtävä sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset saavuttavat tämän asetuksen tavoitteet. On myös luotava tarvittavat koordinaatiomenettelyt, jotta varmistetaan viralliseen valvontaan osallistuvien eri osastojen tehokas yhteistoiminta. Tämä on erityisen tärkeää jäsenvaltioissa, joissa on hajautettu hallintorakenne; niissä on välttämätöntä, että toimivaltaisen keskusviranomaisen ja siirrettyä toimivaltaa käyttävien viranomaisten yhteistyö on tehokasta ja toimivaa. 39. Valvontatehtävien siirtäminen muille kuin viranomaistahoille Useat jäsenvaltiot ovat siirtäneet tiettyjä valvontatehtäviä muille kuin viranomaistahoille. Tämä koskee etenkin virallisten näytteiden laboratoriotutkimuksia, mutta myös muiden tehtävien siirtäminen tällaisille tahoille on mahdollista. Kun jäsenvaltio on siirtänyt toimivaltaa, on huolehdittava korkeatasoisen kuluttajansuojan ylläpitämisestä. Tämän vuoksi tässä ehdotuksessa esitetään, että tahojen, joille virallista valvontaa koskeva toimivalta on siirretty, on toiminnassaan noudatettava tarkkaan määritettyjä ehtoja ja kansainvälisesti tunnustettuja sääntöjä, joilla varmistetaan niiden pätevyys ja riippumattomuus. On myös otettava huomioon mahdollisuus, että tiettyjä valvontatehtäviä ei voida siirtää muille kuin viranomaistahoille. Siksi säädetään menettelystä, jolla voidaan yhteisön tasolla määrittää tehtävät, jotka voidaan (tai joita ei voida) siirtää tällaisille tahoille. 40. Näytteenotto ja määritys On kiireellisesti varmistettava, että virallisen näytteenoton ja näytteiden määrityksen tulokset saadaan yhteisten periaatteiden mukaisesti. Yhteisön nykyinen lainsäädäntö ei aina takaa tätä. Ihannetapauksessa kaikki näytteenotto- ja määritysmenetelmät harmonisoitaisiin, mutta tämä ei kuitenkaan ole toteutettavissa lyhyellä aikavälillä. Sen sijaan ehdotuksessa edellytetään, että laboratoriot käyttävät - mikäli saatavilla - määritysmenetelmiä, jotka on validoitu kansainvälisten, esimerkiksi Euroopan standardointikomitean (CEN) ja kansainvälisen teoreettisen ja soveltavan kemian liiton (IUPAC) hyväksymien protokollien, myös suorituskykyä koskeviin kriteereihin perustuvien protokollien, mukaisesti. Olisi myös oltava menettely, jolla komissio voi vahvistaa näytteenotto- ja määritysmenetelmät. Virallisten näytteiden määritykseen nimetyt laboratoriot on akkreditoitava tarkoitusta varten vahvistettujen kansainvälisten standardien mukaisesti. Komission puiteohjelmalla ja yhteisellä tutkimuskeskuksella on jo nyt huomattava asema kehitettäessä, yhdenmukaistettaessa ja validoitaessa näytteenotto- ja määritysmenetelmiä tai vahvistettaessa suorituskriteereitä tällaisille menetelmille, ja niiden kapasiteettia voitaisiin hyödyntää paremmin tulevaisuudessa, mahdollisesti yhteistyössä edellä mainittujen kansainvälisten elinten kanssa. Näytteenoton ja määrityksen laadukkuuden varmistamiseksi ehdotuksessa tukeudutaan tietyssä määrin CEN:n työhön. Kyseinen standardointielin on kehittänyt toimintaa elintarvikealalla, ja siinä on toistaiseksi rajoituttu kehittämään määritysmenetelmiä, joista monet ovat peräisin ISOlta (International Organization for Standardization). Monet CEN:n kehittämät EN-standardit liittyvät valvonnan järjestämiseen. Tämä koskee erityisesti määritysmenetelmien validointia sekä tarkastuselinten toimintaa ja akkreditointia. Näillä standardeilla on tunnustettu kansainvälinen asema, minkä vuoksi niiden käyttö on tässä yhteydessä täysin perusteltua. 41. Varosuunnitelmat Kokemus on osoittanut, että hätätilanteiden ripeä hoitaminen ja hallitseminen edellyttää infrastruktuuria sekä aineellisia ja henkilöresursseja, jotka voidaan ottaa käyttöön nopeasti ja tietyksi ajaksi. Se edellyttää myös hyvää koordinointia, jos vastuu on jaettu eri yksiköille tai osastoille. Ehdotuksessa asetetaan jäsenvaltioille velvoite varmistaa tehokas rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvien kriisitilanteiden hallinta laatimalla varosuunnitelmat. 42. Rehujen ja elintarvikkeiden tuonti Tietyillä aloilla, erityisesti eläinlääkintäalalla, on jo käytössä yksityiskohtaiset säännöt, joilla varmistetaan tuontituotteiden tehokas valvonta. Alan tuotteet (eläinperäiset tuotteet) on esitettävä hyväksytyllä EU:n rajatarkastusasemalla, ja niille on tehtävä asiakirjojen tarkastus sekä fyysiset ja tunnistustarkastukset EU:n tasolla vahvistettujen periaatteiden mukaisesti. Erityisiä vaatimuksia on myös passituksessa oleville tuotteille ja tuotteille, joita varastoidaan tilapäisesti yhteisön alueella. Järjestelmä toimii hyvin eikä sitä ole mitään syytä muuttaa. Muiden kuin eläinperäisten rehujen ja elintarvikkeiden tuontivalvonnalle ei ole yhdenmukaistettua yhteisön toimintamallia. Tällä ehdotuksella pyritään ottamaan näitä tuotteita varten käyttöön valvontajärjestelmä, joka perustuu seuraaviin periaatteisiin: a) Jäsenvaltioiden on säännöllisesti valvottava rehuja ja elintarvikkeita, jotka luovutetaan vapaaseen liikkeeseen yhteisössä. Valvonta on järjestettävä käyttäen tilastollista näytteenottosuunnitelmaa. Valvonta voi tapahtua missä hyvänsä tavaroiden jakelun vaiheessa: ennen luovutusta vapaaseen liikkeeseen tai sen jälkeen, esim. maahantuojan tiloissa, jalostuksen aikana tai vähittäismyyntipisteessä. Tullin sekä rehu- ja elintarviketuonnin valvonnasta vastaavien toimivaltaisten viranomaisten on joka tapauksessa toimittava läheisessä yhteistyössä. b) Lisäksi ehdotetaan, että yhteisön tasolla laaditaan luettelo tärkeimmistä rehuista ja elintarvikkeista, joihin kokemuksen perusteella tiedetään voivan liittyä vaaroja (esim. aflatoksiinit tietyissä elintarvikkeissa). Tällaiset rehut ja elintarvikkeet on esitettävä tarvittavia tarkastuksia varten erityisesti nimetyssä ja varustetussa tarkastuspisteessä. Valvontatoimet on tehtävä ennen tavaroiden luovutusta vapaaseen liikkeeseen. Jotta voitaisiin suorittaa valvontatoimia kolmansista maista peräisin oleville rehuille ja elintarvikkeille, jotka saapuvat vapaa-alueille ja vapaavarastoihin tai osoitetaan passitukseen, tullivarastointiin, sisäiseen jalostukseen, tullivalvonnassa tapahtuvaan valmistukseen tai väliaikaiseen maahantuontiin, tässä ehdotuksessa säädetään lisäksi mahdollisuudesta toteuttaa virallisia valvontatoimia näissä eri tulliselvitysmuodoissa oleville rehuille ja elintarvikkeille. Tässä ehdotuksessa pyritään myös määrittämään paremmin ne valvontatoimet, jotka ovat välttämättömiä rehujen turvallisuuden varmistamiseksi samojen periaatteiden mukaisesti kuin elintarvikkeiden valvonta. 43. Virallisen valvonnan rahoitus Tällä hetkellä valvontamaksujen järjestelmää sovelletaan kahdella alalla: eläinlääkintäalalla ja rehualalla. Eläinlääkintäalan järjestelmässä käytetään kiinteää maksua, josta voidaan poiketa kiinteän maksun määrittämisessä käytettyjen tekijöiden (palkat, kuljetuskustannukset jne.) paikallisten erojen huomioon ottamiseksi. Vaikka eläinlääkintäalan maksut on otettu käyttöön vääristymiä aiheuttavien jäsenvaltioiden välisten erojen välttämiseksi, kokemus on osoittanut, että jäsenvaltioiden välillä ja joissain tapauksissa sisällä esiintyy yhä merkittäviä eroja. Järjestelmä ei ole aina tuottanut toivottua tulosta. Rehualalla maksuja voidaan periä tietyistä tarkoin määritellyistä valvontatehtävistä. Alaa koskevassa direktiivissä ei vahvisteta kiinteää yhteisön maksua vaan asiasta päättäminen jätetään jäsenvaltioille, joiden on noudatettava tiettyjä kriteereitä kiinteiden maksujen asettamisessa. Näitä periaatteita koskevat säännöt on annettu hiljakkoin (yhteisön maksujärjestelmästä rehualalla 14. joulukuuta 1998 tehty neuvoston päätös 98/728/EY). Tähänastisen kokemuksen perusteella ehdotetaan, että vahvistetaan periaatteet, joille virallisen valvonnan rahoitus perustuu, ja erityisesti seuraavaa: - jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on riittävästi varoja virallisen valvonnan järjestämistä varten - jos rehu- ja elintarvikealan toimijoille asetetaan tarkastusmaksuja, maksujen tason määräämisessä on noudatettava yhteisiä periaatteita - kun virallisessa valvonnassa paljastuu, että rehu- ja elintarvikelainsäädäntöä ei ole noudatettu, tällaiseen lainsäädännön noudattamatta jättämiseen mahdollisesti liittyvistä tiukemmista valvontatoimista aiheutuvat kustannukset peritään kyseiseltä rehu- ja elintarvikealan toimijalta - joustavuutta tarvitaan pienyritysten etujen huomioon ottamiseksi. 44. Virallisten todistusten myöntäminen EU:n sisällä, jossa tavarat liikkuvat vapaasti, ei ole tarvetta vaatia, että rehu- ja elintarvike-eriin liitetään järjestelmällisesti toimivaltaisen viranomaisen myöntämä todistus. Voidaan kuitenkin yksilöidä kaksi tapausta, joissa virallisia todistuksia voidaan harkita: a) poikkeusoloissa, kun EU:ssa esiintyy rehuihin tai elintarvikkeisiin liittyvä kriisi, ja b) jotta saadaan vientiä harjoittavien kolmansien maiden viranomaisilta vahvistus, että tavarat ovat EU:n normien tai niitä vastaavien normien mukaisia. Näiden tapausten kattamiseksi ehdotuksessa säädetään menettelystä, jolla määritetään tapaukset ja olosuhteet, joissa virallisten todistusten myöntämisestä on huolehdittava. Vertailulaboratoriot 45. Yhteisön lainsäädännössä on vahvistettu joukko yhteisön vertailulaboratorioita, jotka toimivat yhteisön taloudellisella tuella. Laboratorioilla on merkittävä tehtävä korkeatasoisen kuluttajansuojan takaamisessa. Niiden on tarjottava kansallisille vertailulaboratorioille muun muassa tietoa määritysmenetelmistä, järjestettävä vertailutestejä, koordinoitava toimialallaan uusien määritysmenetelmien selvittämisessä tarvittavaa käytännön ja tieteellistä toimintaa, järjestettävä koulutusta ja annettava teknistä apua komissiolle. Yhteisön vertailulaboratorioita on tällä hetkellä seuraavia tarkoituksia varten: jäämien testaus (neljä laboratorioita), maidon testaus, biotoksiinien lukumäärän määritys simpukoissa, simpukoiden testaus haitallisten virusten varalta, zoonoosien (salmonella) valvonta ja tarttuvat spongiformiset enkefalopatiat (TSEt). Tässä ehdotuksessa vahvistetaan menettelyt, joilla taataan laboratorioiden työn jatkuminen ja perustetaan tarvittaessa uusia laboratorioita. Kutakin yhteisön vertailulaboratoriota kohti on jokaisessa jäsenvaltiossa nimettävä kansallinen vertailulaboratorio. Nämä laboratoriot toimivat yhteisön vertailulaboratorion ja jäsenvaltioiden kaikkien virallisesti hyväksyttyjen laboratorioiden yhteyspisteenä. Kansallisilla vertailulaboratorioilla on siksi tärkeä tehtävä varmistettaessa virallisten näytteiden määritystulosten yhtenäisyys. Keskinäinen avunanto 46. Jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten keskinäinen avunanto on olennainen osa yhteisön lainsäädäntöä. Sillä on varmistettava tehokas koordinointi tilanteissa, jotka edellyttävät useamman kuin yhden jäsenvaltion toimintaa (esim. kahta tai useampaa jäsenvaltiota koskevat rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvät kriisitilanteet tai lainsäädännön noudattamatta jättäminen). Vaikka näkökohta on otettu huomioon asiaan liittyvien eri alojen lainsäädännössä, sitä on lähestytty eri tavoin, mikä on aiheuttanut tarpeetonta hajaannusta. Tässä ehdotuksessa luodaan yhtenäinen järjestelmä seuraaville periaatteille: a) Jäsenvaltioiden on nimettävä yhdyselin, jonka tehtävänä on avustaa ja koordinoida avunpyyntöjen lähettämistä, välittämistä ja vastaanottamista. b) Saatuaan perustellun pyynnön yhdyselimen on otettava yhteys vastuullisiin viranomaisiin, joiden on varmistettava, että pyynnön esittäneelle taholle toimitetaan kaikki tarvittavat tiedot ja asiakirjat, joiden avulla se pystyy toteamaan, onko rehu- ja elintarvikelainsäädäntöä noudatettu. c) Tarvittaessa eri osapuolten on yhdessä etsittävä tapoja ja keinoja tilanteen korjaamiseksi. Tätä menettelyä sovelletaan kaikkeen tietojen vaihtoon, lukuun ottamatta tietoja, joita ei voida luovuttaa, koska ne ovat oikeustoimien kohteena. Kansalliset valvontasuunnitelmat 47. Kuten edellä esitettiin, tässä ehdotuksessa säädetään jäsenvaltioiden valvontasuunnitelmista, joissa hahmotellaan kokonaisvaltaisesti ja kattavasti jäsenvaltion valvontajärjestelmä ja -toimet. Suunnitelmat on laadittava noudattaen ohjeita, jotka komissio vahvistaa jäsenvaltioita kuullen. 48. Jäsenvaltioita pyydetään raportoimaan komissiolle vuosittain edellisen vuoden valvonnan tuloksista. Valvontasuunnitelmia on tarvittaessa mukautettava tulosten perusteella. Komissio auditoi jäsenvaltioita säännöllisesti niiden päivitettyjen suunnitelmien pohjalta. Yhteisön toiminta 49. Yhteisön valvonta jäsenvaltioissa Tähän saakka yhteisön valvonta jäsenvaltioissa on järjestetty eri alakohtaisissa direktiiveissä komissiolle annettujen toimeksiantojen pohjalta. Järjestelmä ei ole aina sallinut jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien arvioimista kattavasti. Tällä asetuksella vahvistettava yhtenäinen oikeusperusta ja valvontasuunnitelmien laatiminen antavat yhteisön valvontayksiköille mahdollisuuden auditoida yleisesti ja kattavasti jäsenvaltioiden valvontajärjestelmät. Auditoinnit tehdään kattavasti, jotta voidaan todeta, saavuttavatko jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset jatkuvasti vaaditun valvonnan tason. Auditointeja voidaan tarvittaessa täydentää yksityiskohtaisemmilla auditoinneilla ja tarkastuksilla, jotka koskevat tiettyä alaa tai ongelmaa. 50. Yhteisön valvonta kolmansissa maissa Tuontirehujen ja -elintarvikkeiden määrä on huomattava. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston tarkastajat eivät mitenkään pysty nykyisillä resursseilla valvomaan järjestelmällisesti erikseen kaikkia rehu- ja elintarvikevientiä harjoittavia toimijoita kolmansissa maissa. Siksi ehdotuksella luodaan järjestelmä, jolla kolmansien maiden valvontaviranomaiset velvoitetaan takaamaan, että EU:hun vietävät rehut ja elintarvikkeet ovat EU:n rehu- ja elintarvikelainsäädännön tai sitä vastaavina pidettävien vaatimusten mukaisia. Tätä varten ehdotuksessa edellytetään, että kolmansilla mailla on EU:hun viemiensä tuotteiden osalta samanlaiset valvontasuunnitelmat kuin jäsenvaltioilta edellytetään. Suunnitelmat ovat perusta komission myöhemmille auditoinneille ja tarkastuksille, jotka tehdään tärkeimmillä EU:hun vientiä harjoittavilla eri aloilla. Yhteisön valvontaryhmät voivat tarvittaessa tehdä yksityiskohtaisempia tarkastuksia ja auditointeja tietyillä aloilla. Samoja periaatteita sovelletaan eläviin eläimiin ja kasveihin. 51. Kolmansien maiden harjoittama valvonta yhteisössä Samoin kuin elintarvike- ja eläinlääkintätoimistolla on oikeus harjoittaa valvontaa kolmansissa maissa todetakseen, ovatko kolmannen maan vaatimukset EU:n rehu- ja elintarvikelainsäädännön mukaisia tai sitä vastaavia, kolmannen maan viranomaisilla on myös oikeus järjestää valvontaa jäsenvaltioissa. Kokemuksen perusteella joissain tapauksissa on hyödyllistä varmistaa, että elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston edustajat seuraavat jäsenvaltioissa valvontakäynnillä olevien kolmansien maiden ryhmien mukana. Toimiston edustajat voivat antaa apua jäsenvaltioille toimittamalla yhteisön tasolla saatavia tietoja, joista voi olla hyötyä kolmannen maan valvonnan yhteydessä. Tässä ehdotuksessa säädetään menettelystä tällaisen avun antamiseksi. Valvontahenkilöstön koulutus 52. Kattava ja kokonaisvaltainen toimintamalli rehu- ja elintarviketurvallisuuden takaamiseksi edellyttää valvontaviranomaisilta korkeatasoista pätevyyttä ja ammattitaitoa: niillä on oltava laajat tiedot rehu- ja elintarvikeketjussa mahdollisesti esiintyvistä eri (kemiallisista, biologisista ja fyysisistä) vaaroista. Niiden on ymmärrettävä toimintamekanismit markkinoilla, joilla yhdistelmätuotteiden ainesosia voidaan hankkia eri lähteistä, ja niiden on myös oltava perillä tietyille tuotantomenetelmille ominaisista hyvin erityisistä ongelmista. Niiden on kyettävä tunnistamaan tapaukset, joissa rehu- ja elintarviketurvallisuusvaatimuksia ei noudateta, ja paljastamaan petoksia. Modernit valvontatekniikat vaativat rehu- ja elintarvikevalvontaviranomaisilta rautaista ammattitaitoa, jotta valvonta olisi tehokasta, objektiivista ja riittävää. Näin on erityisesti jouduttaessa arvioimaan elintarvikealan toimijoiden vaarojen analysoinnin ja valvontatekniikoiden toimivuutta. Siksi rehujen ja elintarvikkeiden tuotannon ja markkinoinnin valvonta edellyttää monialaista toimintamallia. Rehu- ja elintarviketarkastajat tarvitsevat jatkuvaa koulutusta ja tietojensa saattamista ajan tasalle. On välttämätöntä helpottaa tätä koulutusta tarvittavin säännöksin. Niinpä tässä ehdotuksessa edellytetään asianmukaisten koulutusohjelmien laatimista sekä jäsenvaltioissa että yhteisön tasolla. Tässä yhteydessä on kiinnitetty erityistä huomiota koulutusohjelmien järjestämiseen yhteisön tasolla, ja tällaisen koulutuksen järjestämisestä on säädetty. On varmistettava esimerkiksi se, että HACCP-periaatteiden täytäntöönpanon arviointi sekä arvioijan myöhemmin tekemät päätökset noudattavat yhtenäisesti kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavaan vakiomenettelyyn perustuvaa toimintamallia. Koulutuksen järjestäminen jätetään käsiteltäväksi myöhemmin tehtävässä päätöksessä, mutta yksi mahdollisuus voisi olla perustaa komission alainen ja sen henkilöresurssien ja varojen puitteissa toimiva koulutuskeskus, jonne voitaisiin kutsua rehu- ja elintarvikevalvonnan ja valvontatekniikoiden johtavia asiantuntijoita. Jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden, varsinkin kehitysmaiden, valvontahenkilöstöä voitaisiin kutsua osallistumaan kursseille. Rehu- ja elintarvikelainsäädännön täytäntöönpano 53. Kansalliset täytäntöönpanotoimenpiteet Hyvän kansanterveyden ja kuluttajansuojan takaamiseksi ja ylläpitämiseksi toimivaltaisilla viranomaisilla on oltava käytössään riittävät täytäntöönpanotoimenpiteet, joita niiden on tehokkaasti toteutettava, jotta voidaan puuttua rehu- ja elintarvikelainsäädännön noudattamatta jättämiseen. Vastuu yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanosta ja valvonnasta on ensi sijassa jäsenvaltioilla. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 10 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen yhteisön lainsäädännön soveltamisen ja tehokkuuden. Toimenpiteisiin sisältyvät joka tapauksessa tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset (Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-326/88 10. heinäkuuta 1990 antama tuomio). Toimenpiteet voivat olla jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten määräämiä hallinnollisia toimenpiteitä tai rikosoikeudellisia seuraamuksia. 54. Hallinnolliset täytäntöönpanotoimenpiteet Hallinnolliset täytäntöönpanotoimenpiteet on pääosin esitetty tietyissä yhteisön säädöksissä, kuten eläinlääkintälainsäädännössä (direktiivit 89/662/ETY ja 97/78/ETY), rehulainsäädännössä (direktiivin 95/53/ETY 13 artikla) ja elintarvikelainsäädännössä (direktiivin 89/397/ETY 10 artiklassa). Näissä yhteisön säädöksissä toimenpiteet lähtevät pelkästä vaatimuksesta ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin (direktiivin 89/397/ETY 10 artikla) ja ulottuvat toimiin, jotka kohdistuvat tuotteisiin (markkinoilta vetäminen, tuhoaminen, tuotteen puhdistus jne.) tai kyseiseen elintarvikeyritykseen (korjaavien toimien toteuttaminen, elintarvikeyrityksen tilapäinen tai pysyvä sulkeminen). Kansallisessa lainsäädännössä voidaan tietysti säätää erilaisista muista hallinnollisista seuraamuksista. Koska hallinnolliset toimenpiteet vaikuttavat suoraan toimijoihin, ne ovat tehokas väline, ja oikein käytettyinä niillä on merkittävä varoittava vaikutus. Siksi tässä ehdotuksessa vahvistetaan jälleen, että jäsenvaltioiden on voitava määrätä hallinnollisia täytäntöönpanotoimenpiteitä. Ehdotuksessa pyritään myös varmistamaan, että tällainen vaatimus koskee kaikkia rehu- ja elintarvikeyrityksiä rehu- ja elintarvikeketjun kaikilla tasoilla. 55. Rikosoikeudelliset seuraamukset Yhteisön lainsäädännössä ei ole varmuutta siitä, onko jäsenvaltioilla velvoite säätää rikosoikeudellisista seuraamuksista. Ei ole myöskään määritelty, mitkä ovat rehu- ja elintarviketurvallisuutta vaarantavien rikosten vähimmäistekijät. Monissa tapauksissa vain rikosoikeudellisilla seuraamuksilla on voimakas varoittava vaikutus. Tällaisten seuraamusten säätämisellä osoitetaan laadullisesti erilaista sosiaalista paheksuntaa hallinnollisiin täytäntöönpanotoimenpiteisiin verrattuna. Näin taataan lisäksi tutkintaviranomaisten puolueettomuus, koska rikostutkintaa tekevät muut kuin toimilupia myöntäneet viranomaiset. Siksi EU:n rehu- ja elintarvikelainsäädännössä tai säännöissä, jotka jäsenvaltiot antavat sen täytäntöönpanemiseksi, on vahvistettava yhteiset vähimmäistekijät rikoksille, joista jäsenvaltioiden on määrättävä rikosoikeudelliset seuraamukset. Tämä tarkoittaa luetteloa yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön vastaisista rikoksista, jotka on tehty tahallisesti tai jotka ovat seurausta vakavasta laiminlyönnistä ja joista jäsenvaltioiden on määrättävä rikosoikeudelliset seuraamukset. Luetteloon on sisällyttävä ne rikokset, jotka voivat eniten uhata rehu- ja elintarviketurvallisuutta ja näin ollen kansanterveyttä. Ehdotuksella pyritään asettamaan rehu- ja elintarviketurvallisuuden suojelun, myös eläinten terveyden ja eläinten hyvinvoinnin, vähimmäistaso rikosoikeuden keinoin. Se ei kata kaikkia yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännössä säänneltyjä toimia vaan pelkästään merkittävät rikokset, jotka voivat johtaa ei-turvallisten rehujen ja elintarvikkeiden saattamiseen markkinoille asetuksen (EY) N:o 178/2002 14 ja 15 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Tässä ehdotuksessa luetellut rikokset voivat johtaa ei-turvallisten rehujen ja elintarvikkeiden saattamiseen markkinoille. Koska näiden rikosten aiheuttama uhka kansanterveydelle on vakava, on tärkeää, että niistä tehdään sellaisenaan rangaistavia riippumatta siitä, johtavatko ne lopulta ei-turvallisten rehujen ja elintarvikkeiden saattamiseen markkinoille. Jäsenvaltiot voivat tietysti vahvistaa muitakin rikoksia ja/tai säätää lisäksi erilaisia muita täytäntöönpanotoimenpiteitä ja rangaistuksia. Ne voivat esimerkiksi harkita säännöstä, jolla luonnollisia henkilöitä kielletään perustamasta tai johtamasta yhtiötä tai muun muotoista yritystä. Seuraamusten luonteesta voivat päättää vain jäsenvaltiot kansallisessa lainsäädännössään, ja tämän vuoksi asetuksessa ei säädetä rikostutkinnasta ja syytetoimista tai rikosoikeudellisista menettelyistä. On jäsenvaltioiden asia päättää, onko asetuksessa luetelluista rikoksista käynnistettävä syytetoimet joka tapauksessa vai voiko toimivaltainen viranomainen pidättäytyä määräämästä rikosoikeudellisia seuraamuksia vähäisissä tapauksissa, joissa vaikutus rehu- ja elintarviketurvallisuuteen on mitätön. Luonnollisten henkilöiden osalta ehdotuksessa velvoitettaisiin jäsenvaltiot säätämään tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia rikosoikeudellisia seuraamuksia yhteisön lainsäädännön rikkomisesta. Jotta varmistetaan rehu- ja elintarviketurvallisuuden korkea taso, on tärkeää säätää myös seuraamuksista osallisuudesta lueteltuihin rikoksiin (osallistuminen ja yllyttäminen). Vakavissa tapauksissa jäsenvaltioiden olisi säädettävä vankeusrangaistuksen mahdollisuudesta, mutta ne voisivat melko vapaasti päättää vakavien tapausten määrittelystä. Yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön täytäntöönpanon kannalta on välttämätöntä, että oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen ja että niille määrätään seuraamuksia. Joissain jäsenvaltioissa voi kuitenkin olla vaikea säätää oikeushenkilöitä koskevista rikosoikeudellisista seuraamuksista muuttamatta maiden oikeusjärjestelmän keskeisiä periaatteita. Siksi jäsenvaltiot voisivat kaavailla muita kuin rikosoikeudellisia seuraamuksia, kunhan ne ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Näitä voisivat olla esimerkiksi muut kuin rikosoikeudelliset sakot, oikeudelliseen valvontaan asettaminen, tuomioistuimen määräys lopettaa toiminta tai oikeuden epääminen julkisiin tukiin tai avustuksiin. Komissio uskoo, että tällainen toimenpide on oikeutettu, jotta taataan rehu- ja elintarviketurvallisuussääntöjen noudattaminen koko EU:ssa kaikkien jäsenvaltioiden käyttämän yhdenmukaisen toimintamallin avulla. Tavoitteeseen päästään parhaiten yhteisön toiminnalla EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti. 56. Yhteisön suojatoimenpiteet Komissio voi käyttää perustamissopimuksen 226 artiklassa tarkoitettua menettelyä (rikkomisesta johtuvaa menettelyä) ryhtyessään toimiin niitä jäsenvaltioita vastaan, jotka laiminlyövät yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanon. Vaikka menettely on vahva väline, sitä ei aikarajoitustensa vuoksi voida käyttää, kun yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanon laiminlyönti edellyttää ripeää toimintaa rehu- ja elintarviketurvallisuuden suojelemiseksi. Asetuksessa (EY) N:o 178/2002 hyväksytty suojatoimenpide sallii toimenpiteet ainoastaan, kun on ilmeistä, että markkinoille saatetusta rehusta tai elintarvikkeesta aiheutuu todennäköisesti vakava riski ihmisten terveydelle, eläinten terveydelle tai ympäristölle eikä tällaista riskiä voida tyydyttävällä tavalla hallita kyseisen jäsenvaltion tai kyseisten jäsenvaltioiden toteuttamilla toimenpiteillä. Toimenpide ei anna komissiolle mahdollisuutta ryhtyä toimiin, kun on selvää näyttöä siitä, että jonkin jäsenvaltion valvontajärjestelmässä on vakavia puutteita, eikä sen avulla kyetä panemaan yhteisön lainsäädäntöä asianmukaisesti täytäntöön vaan vaarannetaan mahdollisesti rehu- ja elintarviketurvallisuus yleisemmin. Tämä asetus tuo uuden ulottuvuuden asetuksen (EY) N:o 178/2002 suojatoimenpiteeseen. Asetuksessa säädetään välineestä, jonka avulla komissio voi ryhtyä toimiin, kun on näyttöä siitä, että jäsenvaltion valvontajärjestelmä on riittämätön. Toimenpiteisiin voivat kuulua tiettyjen rehujen tai elintarvikkeiden markkinoille saattamisen keskeyttäminen kyseisen jäsenvaltion osalta, erityisehtojen asettaminen tietyille rehuille ja elintarvikkeille tai mikä hyvänsä muu ihmisten terveyden, eläinten terveyden ja eläinten hyvinvoinnin suojelemiseksi tarvittava väliaikainen toimenpide. Erityiskohtelu ja erilainen kohtelu 57. Maailman kauppajärjestön (WTO:n) terveys- ja kasvinsuojelutoimia koskevan sopimuksen 10 artiklassa määrätään, että valmistellessaan ja soveltaessaan terveys- tai kasvinsuojelutoimia jäsenten on otettava huomioon kehitysmaajäsenten, erityisesti vähiten kehittyneiden, erityistarpeet. EU tuo suuria määriä rehuja ja elintarvikkeita kehitysmaista. Nämä maat kuuluvat asetuksessa (EY) N:o 178/2002 vahvistettujen yleisvaatimusten piiriin, eli kolmansien maiden on varmistettava, että EU:hun vietävät elintarvikkeet ja rehut ovat rehu- ja elintarvikelainsäädännön asiaa koskevien vaatimusten tai yhteisön vähintään vastaaviksi tunnustamien edellytysten mukaisia tai, jos yhteisön ja viejämaan kesken on tehty erityissopimus, tähän sisältyvien vaatimusten mukaisia. Vaikka yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännössä vahvistettuihin terveysnormeihin ei voida myöntää poikkeuksia, voidaan harkita tiettyjä toimia, joilla kehitysmaita autetaan antamaan vaaditut takeet. Siksi ehdotuksessa luodaan tällaiset menettelyt. Ne koskevat muun muassa valvontaohjelman käyttöönoton vaatimista vähitellen, avustamista valvontaohjelman laatimisessa, kehitysmaiden ja jäsenvaltioiden kahdenvälisten hankkeiden edistämistä sekä yhteisön asiantuntijoiden lähettämistä paikan päälle avustamaan virallisen valvonnan järjestämisessä. Rahoitustuki 58. Ehdotukseen sisältyy joukko toimia, jotka edellyttävät yhteisön osallistumista rahoitukseen. Näitä ovat erityisesti - uusien vertailulaboratorioiden nimeäminen - maaprofiileja sisältävän tietokannan luominen - kansallisten asiantuntijoiden osallistuminen elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston tarkastuksiin - näytteenotto- ja määritysmenetelmien standardointi, erityisesti suorituskykyyn perustuvien kriteerien laatiminen - tuki kehitysmaille - koulutusjärjestelyiden luominen jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden valvontahenkilöstöä varten - rehu- ja elintarviketurvallisuutta koskevat tutkimukset, konferenssit ja julkaisut. Tätä nykyä rehu- ja elintarviketurvallisuuden valvontaan osoitetaan noin 3 miljoonaa euroa yhteisön vuosibudjetista. Edellä ehdotettujen toimien toteuttaminen kohottaisi määrän noin 16 miljoonaan euroon vuosittain eli 95 miljoonaan euroon kuuden vuoden aikana. Näistä 16 miljoonasta eurosta 7,5 miljoonaa varataan EU:n (uusia) rehu- ja elintarvikevalvontatoimenpiteitä koskevaa jäsenvaltioiden, ehdokasmaiden ja kolmansien maiden valvontahenkilöstön koulutusta varten. Toimea on pidettävä elintarvikkeiden turvallisuutta koskevan valkoisen kirjan toimen 79 loppuun saattamisena; toimella pyritään luomaan oikeusperusta, jotta varmistetaan riittävä yhteisön rahoitustuki elintarviketurvallisuuden parantamisen kannalta välttämättömille toimille. Täytäntöönpanotoimenpiteet 59. Ehdotetut säännöt ovat kattavat ja sisältävät kaikkien, elintarvikeketjun kaikissa vaiheissa yhteisön sisällä olevien tai yhteisön rajalla tuotavaksi esitettävien rehujen ja elintarvikkeiden virallisen valvonnan. Säännöt eivät voi koskea kaikkia virallisen valvonnan yksityiskohtia. Siksi niitä on pidettävä keskeiset vaatimukset käsittävinä puitteina, joiden pohjalta voidaan kehittää tarvittaessa yksityiskohtaisempia sääntöjä yhtenäisen täytäntöönpanon varmistamiseksi jäsenvaltioissa. Tämän vuoksi säädetään tällaisten täytäntöönpanosääntöjen laatimisesta neuvoston päätöksen 1999/468/EY 5 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Ehdotetun asetuksen soveltamisala 60. Tässä ehdotuksessa esitettyjä periaatteita sovelletaan yleisesti rehu- ja elintarvikelainsäädäntöön sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevaan lainsäädäntöön. Koska kuitenkin tiettyjä elintarvikelainsäädännön aloja varten on jo olemassa kattavat ja erityiset valvontatoimenpiteet, ehdotetussa asetuksessa olisi otettava ne huomioon. Tämän asetuksen soveltamisalaan ei siksi kuulu sen toteaminen, noudatetaanko maataloustuotteiden (peltokasvien, viinin, oliiviöljyn, hedelmien ja vihannesten, humalan, maidon ja maitotuotteiden, naudan- ja vasikanlihan, lampaan- ja vuohenlihan sekä hunajan) yhteisen markkinajärjestelyn sääntöjä; tätä varten on jo olemassa vakiintunut ja erillinen valvontajärjestelmä. Tämän ehdotuksen tarkoitus ja tavoitteet ovat lisäksi erilaisia kuin maataloustuotteiden yhteiseen markkinajärjestelyyn sovellettavan valvonnan tarkoitus ja tavoitteet. Seuraavissa säädöksissä on erityisiä toimenpiteitä sen toteamiseksi, noudatetaanko niihin sisältyviä vaatimuksia: - neuvoston direktiivi 2000/29/EY, [14] annettu 8. toukokuuta 2000, kasvien ja kasvituotteiden haitallisten organismien jäsenvaltioihin kulkeutumisen estämiseen liittyvistä suojatoimenpiteistä [14] EYVL L 169, 10.7.2000, s. 1. - neuvoston asetus (ETY) N:o 2092/91, [15] annettu 24. kesäkuuta 1991, maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siihen viittaavista merkinnöistä maataloustuotteissa ja elintarvikkeissa [15] EYVL L 198, 22.7.1991, s. 1. - neuvoston asetus (ETY) N:o 2081/92, [16] annettu 14. heinäkuuta 1992, maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta [16] EYVL L 208, 24.7.1992, s. 1. - neuvoston asetus (ETY) N:o 2082/92, [17] annettu 14. heinäkuuta 1992, maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden erityisluonnetta koskevista todistuksista [17] EYVL L 208, 24.7.1992, s. 9. Ehdotuksen olisi oltava riittävän joustava, jotta näiden alojen erityispiirteet tulevat otetuiksi huomioon. Yhteisön rehu- ja elintarvikevalvontasääntöjen rakenne tulevaisuudessa 61. Ehdotuksessa säädetään yleisistä säännöistä, joita sovelletaan kaikkien rehujen ja elintarvikkeiden viralliseen valvontaan kaikissa tuotanto-, jalostus- ja jakeluvaiheissa, oli ne sitten tuotettu EU:ssa, viety kolmansiin maihin tai tuotu niistä. On varauduttava siihen, että näiden yleisten sääntöjen lisäksi tarvitaan erityisratkaisuja erityisongelmiin. Siksi on voitava toteuttaa myös yksityiskohtaisempia valvontatoimenpiteitä, jotta voidaan ylläpitää korkeatasoista suojelua, ja onkin selvää, että nykyiset yksityiskohtaisemmat valvontasäännöt on pidettävä voimassa. Tällaisia ovat esimerkiksi - neuvoston direktiivi 96/22/EY, [18] annettu 29. huhtikuuta 1996, tiettyjen hormonaalista tai tyrostaattista vaikutusta omaavien aineiden ja beta-agonistien käytön kieltämisestä kotieläintuotannossa ja direktiivien 81/602/ETY, 88/146/ETY ja 88/299/ETY kumoamisesta [18] EYVL L 125, 23.5.1996, s. 3. - neuvoston direktiivi 96/23/EY, [19] annettu 29. huhtikuuta 1996, elävissä eläimissä ja niistä saatavissa tuotteissa olevien tiettyjen aineiden ja niiden jäämien osalta suoritettavista tarkastustoimenpiteistä ja direktiivien 85/358/ETY ja 86/469/ETY sekä päätösten 89/187/ETY ja 91/664/ETY kumoamisesta [19] EYVL L 125, 23.5.1996, s. 10. - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../... [20] ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläinperäisten tuotteiden virallisen valvonnan järjestämistä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä [20] KOM(2000) 438 lopullinen, 2000/0180 (COD). - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 999/2001, [21] annettu 22. toukokuuta 2001, tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisyä, valvontaa ja hävittämistä koskevista säännöistä [21] EYVL L 147, 31.5.2001, s. 1. - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../... [22] salmonellan ja muiden elintarvikkeiden kautta tarttuvien zoonoosien aiheuttajien valvonnasta sekä neuvoston direktiivien 64/432/ETY, 72/462/ETY ja 90/539/ETY muuttamisesta [22] KOM(2001). - neuvoston direktiivit 86/362/ETY, [23] annettu 24. heinäkuuta 1986, viljojen torjunta-ainejäämien enimmäismääristä ja 90/642/ETY, [24] annettu 27. marraskuuta 1990, torjunta-ainejäämien enimmäismäärien vahvistamisesta tietyille kasvikunnasta peräisin oleville tuotteille, mukaan lukien hedelmät ja vihannekset, sekä niiden täytäntöönpanosäännöt [23] EYVL L 221, 7.8.1986, s. 37. [24] EYVL L 350, 14.12.1990, s. 71. - komission direktiivi 92/1/ETY, [25] annettu 13. tammikuuta 1992, pakastettujen elintarvikkeiden lämpötilojen seurannasta kuljetuksen, välivarastoinnin ja varastoinnin aikana ja 92/2/ETY, [26] annettu 13. tammikuuta 1992, yhteisön näytteenotto- ja analyysimenetelmien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta pakastettujen elintarvikkeiden lämpötilojen valvomiseksi. [25] EYVL L 34, 11.2.1992, s. 29. [26] EYVL L 34, 11.2.1992, s. 30. Ei myöskään ole poissuljettua, että tulevaisuudessa joudutaan laatimaan uusia sääntöjä erityisongelmien ilmetessä. Siinä tapauksessa tehdään vastaavansisältöisiä ehdotuksia. 2003/0030 (COD) Ehdotus: EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS annettu rehujen ja elintarvikkeiden virallisesta valvonnasta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 37 ja 95 artiklan ja 152 artiklan 4 kohdan b alakohdan, ottavat huomioon komission ehdotuksen, [27] [27] EYVL C [...], [...], s. [...]. ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, [28] [28] EYVL C [...], [...], s. [...]. ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon, [29] [29] EYVL C [...], [...], s. [...]. noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä, sekä katsovat seuraavaa: (1) Rehujen ja elintarvikkeiden olisi oltava turvallisia ja terveellisiä. Yhteisön lainsäädäntö sisältää joukon sääntöjä, joilla varmistetaan, että tavoite saavutetaan. Säännöt kattavat sekä rehujen että elintarvikkeiden tuotannon ja markkinoille saattamisen. (2) Rehu- ja elintarvikelainsäädäntöä koskevat perussäännöt on vahvistettu elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä 28 päivänä tammikuuta 2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 178/2002. [30] [30] EYVL L 31, 1.2.2002, s. 1. (3) Näiden perussääntöjen lisäksi yksityiskohtaisemman rehu- ja elintarvikelainsäädännön piiriin kuuluu eri alueita, muun muassa lääkeaineita sisältävät rehut, rehu- ja elintarvikehygienia, zoonoosit, eläinperäiset sivutuotteet, jäämät ja vieraat aineet, kansanterveysvaikutuksia omaavien eläintautien valvonta ja hävittäminen, rehujen ja elintarvikkeiden merkitseminen, torjunta-aineet, rehujen ja elintarvikkeiden lisäaineet, vitamiinit, mineraalisuolat, hivenaineet ja muut lisäaineet, elintarvikkeiden kanssa kosketuksiin tulevat aineet, laatu- ja koostumusvaatimukset, juomavesi, ionisaatio, uuselintarvikkeet ja muuntogeeniset organismit (GMO:t). (4) Eläinten terveys ja hyvinvointi ovat myös merkittäviä elintarvikkeiden laatuun ja turvallisuuteen vaikuttavia tekijöitä. (5) Yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädäntö perustuu periaatteeseen, jonka mukaan rehu- ja elintarvikealan toimijat vastaavat kaikkien yrityksessään tapahtuvien tuotanto-, jalostus- ja jakeluvaiheiden aikana siitä, että rehut ja elintarvikkeet ovat niiden toimintaa koskevien rehu- ja elintarvikelainsäädännön vaatimusten mukaisia. (6) Jäsenvaltioiden olisi pantava rehu- ja elintarvikelainsäädäntö täytäntöön sekä seurattava ja valvottava, että elintarvike- ja rehualan toimijat noudattavat elintarvikelainsäädännön vaatimuksia kaikissa tuotanto-, jalostus- ja jakeluvaiheissa. Tätä tarkoitusta varten on järjestettävä virallinen valvonta. (7) Olisi vahvistettava yhteisön puitteet kaikki rehu- ja elintarvikelainsäädännön alat, myös eläinten terveyden ja hyvinvoinnin, kattavan virallisen valvonnan järjestämiselle. (8) Näihin puitteisiin ei pääsääntöisesti sisältyisi kasvien ja kasvituotteiden haitallisten organismien virallinen valvonta, sillä tällaisesta valvonnasta säädetään jo riittävässä määrin kasvien ja kasvituotteiden haitallisten organismien jäsenvaltioihin kulkeutumisen estämiseen liittyvistä suojatoimenpiteistä 8 päivänä toukokuuta 2001 annetussa neuvoston direktiivissä 2000/29/EY. [31] Kasvinsuojelualalla olisi kuitenkin sovellettava joitain tämän asetuksen näkökohtia, varsinkin niitä, jotka koskevat kansallisten valvontasuunnitelmien vahvistamista ja yhteisön tarkastuksia jäsenvaltioissa ja kolmansissa maissa. Siksi on aiheellista muuttaa direktiiviä 2000/29/EY vastaavasti. [31] EYVL L 169, 10.7.2000, s. 1. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission direktiivillä 2002/36/EY (EYVL L 116, 3.5.2002, s. 16). (9) Maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siihen viittaavista merkinnöistä maataloustuotteissa ja elintarvikkeissa 24 päivänä kesäkuuta 1991 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2092/91, [32] maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14 päivänä heinäkuuta 1992 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2081/92 [33] sekä maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden erityisluonnetta koskevista todistuksista 14 päivänä heinäkuuta 1992 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2082/92 [34] sisältävät erityisiä toimenpiteitä, joilla todetaan kyseisiin asetuksiin sisältyvien vaatimusten noudattaminen. Tässä asetuksessa esitettyjen näitä koskevien vaatimusten olisi oltava riittävän joustavia, jotta näiden alojen erityispiirteet tulevat otetuiksi huomioon. [32] EYVL L 198, 22.7.1991, s. 1. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 436/2001 (EYVL L 63, 3.3.2001, s. 16). [33] EYVL L 208, 24.7.1992, s. 1. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 2796/2000 (EYVL L 324, 21.12.2000, s. 26). [34] EYVL L 208, 24.7.1992, s. 9. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Itävallan, Suomen ja Ruotsin liittymisasiakirjalla. (10) Maataloustuotteiden (peltokasvien, viinin, oliiviöljyn, hedelmien ja vihannesten, humalan, maidon ja maitotuotteiden, naudan- ja vasikanlihan, lampaan- ja vuohenlihan sekä hunajan) yhteisen markkinajärjestelyn sääntöjen noudattamisen toteamiseksi on jo olemassa vakiintunut ja erillinen valvontajärjestelmä. Siksi tätä asetusta ei tulisi soveltaa näillä aloilla, semminkin kun tämän asetuksen tavoitteet poikkeavat tavoitteista, joihin pyritään maataloustuotteiden yhteisen markkinajärjestelyn valvontamekanismeilla. (11) Virallista valvontaa suorittavien toimivaltaisten viranomaisten olisi täytettävä tietyt toimintakriteerit, jotta varmistetaan niiden puolueettomuus ja tehokkuus. Niillä olisi oltava riittävästi pätevää ja kokenutta henkilökuntaa sekä riittävät tilat ja laitteet velvollisuuksiensa asianmukaista hoitamista varten. (12) Virallisessa valvonnassa olisi käytettävä tarkoitukseen kehitettyjä sopivia valvontatekniikkoja, joihin kuuluvat rutiininomaiset seurantatarkastukset ja tarkempi valvonta, kuten tarkastukset, todennukset, auditointi, näytteidenotto ja -määritykset. Tekniikoiden moitteeton soveltaminen edellyttää valvontahenkilöstön asianmukaista koulutusta. Koulutusta tarvitaan myös siksi, että varmistetaan toimivaltaisten viranomaisten päätösten yhtenäisyys varsinkin HACCP-periaatteiden (vaara-analyysi ja kriittiset valvontapisteet) täytäntöönpanon osalta. (13) Virallisten valvontatoimien olisi oltava säännöllisiä ja niiden tiheys olisi suhteutettava riskiin ottaen huomioon rehu- ja elintarvikealan toimijoiden omissa, HACCP-järjestelmään perustuvissa valvontaohjelmissa tai laadunvarmistusohjelmissa tehtyjen tarkastusten tulokset, jos näiden tarkoituksena on rehu- ja elintarvikelainsäädännön vaatimusten täyttäminen. Tarvittaessa olisi toteutettava valvontatoimia tapauskohtaisesti, jos epäillään, ettei rehu- ja elintarvikelainsäädäntöä ole noudatettu. (14) Virallisen valvonnan olisi perustuttava dokumentoituihin menettelyihin, jotta varmistetaan, että valvonta on yhtenäistä ja tasaisen korkealaatuista. (15) Kun valvontaan osallistuvat useat eri valvontayksiköt, toimivaltaisten viranomaisten olisi varmistettava, että käytettävissä on asianmukaiset koordinointijärjestelyt ja että niitä sovelletaan tehokkaasti. (16) Toimivaltaisen viranomaisen olisi myös varmistettava, että jos toimivalta virallisen valvonnan suorittamiseksi on annettu keskustasolta alue- tai paikallistasolle, keskustason ja alue- tai paikallistason välinen koordinaatio on toimivaa ja tehokasta. (17) Virallisten näytteiden määrityksestä vastaavien laboratorioiden olisi toimittava kansainvälisesti hyväksyttyjä menettelyitä tai suorituskykystandardeihin perustuvia kriteereitä noudattaen ja käytettävä mahdollisuuksien mukaan validoituja määritysmenetelmiä. (18) Yhteisön ja jäsenvaltioiden vertailulaboratorioiden nimeämisellä olisi osaltaan vaikutettava analyysitulosten korkeaan laatuun ja yhtenäisyyteen. Tavoite voidaan saavuttaa muun muassa soveltamalla validoituja määritysmenetelmiä, varmistamalla vertailumateriaalien saatavuus, järjestämällä vertailutestejä sekä kouluttamalla laboratorioiden henkilöstöä. (19) Vertailulaboratorioiden toiminnan olisi katettava rehu- ja elintarvikelainsäädännön kaikki osa-alueet ja varsinkin ne, joilla tarvitaan täsmällisiä analyyttisiä ja diagnostisia tuloksia. Niihin kuuluu myös eläinten terveys, koska alalla on rehu- ja elintarvikelainsäädännön kannalta suuri merkitys. (20) Euroopan standardointikomitea (CEN) on kehittänyt joitakin viralliseen valvontaan liittyviä toimia varten eurooppalaisia standardeja (EN-standardeja), jotka soveltuvat tämän asetuksen tarkoituksiin. EN-standardit liittyvät erityisesti testauslaboratorioiden toimintaan ja arviointiin sekä valvontaelinten toimintaan ja akkreditointiin. Kansainvälisiä standardeja ovat myös kehittäneet kansainvälinen standardointijärjestö (ISO) ja kansainvälinen teoreettisen ja sovelletun kemian liitto International Union of Pure and Applied Chemistry (IUPAC). Kyseiset standardit saattavat tietyissä hyvin määritellyissä tapauksissa soveltua tämän asetuksen tarkoituksiin, kun otetaan huomioon, että rehu- ja elintarvikelainsäädännössä annetaan suorituskykyä koskevat kriteerit joustavuuden ja kustannustehokkuuden varmistamiseksi. (21) Olisi säädettävä järjestelyistä, joilla yksittäisten valvontatoimien suorittamista koskeva toimivalta voidaan siirtää toimivaltaiselta viranomaiselta muulle kuin viranomaistaholle, ja ehdoista, joilla toimivallan siirtäminen voidaan tehdä. (22) Käytettävissä olisi oltava tarkoituksenmukaiset menettelyt jäsenvaltioiden sisäistä ja niiden välistä toimivaltaisten viranomaisten yhteistyötä varten, erityisesti jos virallisessa valvonnassa on käynyt ilmi, että rehuihin ja elintarvikkeisiin liittyvät ongelmat koskevat useampaa kuin yhtä jäsenvaltiota. Yhteistyön helpottamiseksi jäsenvaltioiden on nimettävä yksi tai useampi yhdyselin, jonka tehtävänä on koordinoida avunpyyntöjen välittämistä ja vastaanottamista. (23) Asetuksen (EY) N:o 178/2002 50 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle, kun niillä on tietoa elintarvikkeista tai rehusta ihmisten terveydelle aiheutuvasta vakavasta välittömästä tai välillisestä riskistä. (24) On tärkeää luoda yhtenäiset menettelyt kolmansista maista peräisin olevien yhteisön alueelle tuotavien rehujen ja elintarvikkeiden valvontaa varten, ottaen huomioon, että yhdenmukaiset tuontimenettelyt on jo vahvistettu - eläinperäisten elintarvikkeiden osalta neuvoston direktiivissä 97/78/EY, [35] annettu 18 päivänä joulukuuta 1997, kolmansista maista yhteisöön tuotavien tuotteiden eläinlääkinnällisten tarkastusten järjestämistä koskevista periaatteista [35] EYVL L 24, 30.1.1998, s. 9. - elävien eläinten osalta neuvoston direktiivissä 91/496/ETY, [36] annettu 15 päivänä heinäkuuta 1991, kolmansista maista yhteisöön tuotavien eläinten eläinlääkintätarkastusten järjestämistä koskevista periaatteista ja direktiivien 89/662/ETY, 90/425/ETY ja 90/675/ETY muuttamisesta. [36] EYVL L 268, 24.9.1991, s. 56. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 96/43/EY (EYVL L 162, 1.7.1996, s. 1). Nämä menettelyt toimivat hyvin, ja ne olisi säilytettävä. (25) Direktiivissä 97/78/EY tarkoitetut kolmansista maista peräisin oleville rehuille ja elintarvikkeille tehtävät tarkastukset on rajoitettu koskemaan eläinlääkinnällisiä näkökohtia. Näitä tarkastuksia on tarpeen täydentää virallisella valvonnalla, joka koskee eläinlääkinnällisten tarkastusten piiriin kuulumattomia seikkoja, kuten lisäaineita, pakkausmerkintöjä, jäljitettävyyttä, elintarvikkeiden säteilytystä sekä elintarvikkeiden kanssa kosketuksiin tulevia aineita. (26) Tuontirehun valvonnassa noudatettavista menettelyistä säädetään rehujen virallisen valvonnan järjestämistä koskevista periaatteista 25 päivänä lokakuuta 1995 annetulla neuvoston direktiivillä 95/53/EY. [37] Direktiivi sisältää periaatteet ja menettelyt, joita jäsenvaltioiden on sovellettava luovuttaessaan tuontirehua vapaaseen liikkeeseen. [37] EYVL L 265, 8.11.1995, s. 17. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 2001/46/EY (EYVL L 234, 1.9.2001, s. 55). (27) On aiheellista vahvistaa yhteisön säännöt sen varmistamiseksi, että kolmansista maista peräisin olevat rehut ja elintarvikkeet asetetaan viralliseen valvontaan ennen niiden luovutusta vapaaseen liikkeeseen yhteisössä. Erityishuomiota olisi kiinnitettävä sellaisten rehujen ja elintarvikkeiden tuontivalvontaan, joihin voi liittyä kohonnut kontaminaatioriski. (28) Olisi myös säädettävä virallisen valvonnan järjestämisestä sellaisille rehuille ja elintarvikkeille, jotka saatetaan yhteisön alueelle muuta tullimenettelyä kuin vapaaseen liikkeeseen luovutusta käyttäen, ja erityisesti sellaisille, jotka tuodaan yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 [38] 4 artiklan 16 kohdan b-f alakohdassa tarkoitettuja tullimenettelyitä käyttäen sekä niiden saapuessa vapaa-alueelle tai vapaavarastoon. Tähän sisältyy myös rehujen ja elintarvikkeiden tuonti kolmansista maista kansainvälisessä liikenteessä olevien liikennevälineiden matkustajien mukana ja postipaketteina. [38] EYVL L 311, 12.12.2000, s. 17. (29) Rehujen ja elintarvikkeiden virallista valvontaa varten on määriteltävä se yhteisön alue, jolla sääntöjä sovelletaan, jotta voidaan varmistaa, että yhteisöön tuotavat rehut ja elintarvikkeet saatetaan tässä asetuksessa säädettyyn valvontaan. Tämä alue ei välttämättä ole sama kuin EY:n perustamissopimuksen 299 artiklassa tarkoitettu alue tai neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 3 artiklassa määritelty alue. (30) Jotta varmistetaan kolmansista maista peräisin olevien rehujen ja elintarvikkeiden virallisen valvonnan järjestäminen tehokkaammin ja helpotetaan kauppavirtoja, voi olla tarpeen nimetä kolmansista maista peräisin oleville rehuille ja elintarvikkeille erityiset saapumispaikat yhteisön alueelle. Samoin voi olla tarpeen vaatia ennakkoilmoitus tavaroiden saapumisesta yhteisön alueelle. (31) Vahvistettaessa kolmansista maista peräisin olevien rehujen ja elintarvikkeiden virallista valvontaa koskevat säännöt olisi varmistettava, että toimivaltaiset viranomaiset ja tullilaitos toimivat yhteistyössä, ottaen huomioon, että tällaisia sääntöjä on jo kolmansista maista tuotavien tuotteiden tuoteturvallisuutta koskevien säännöstenmukaisuuden tarkastamisesta 18 päivänä helmikuuta 1993 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 339/93. [39] [39] EYVL L 40, 17.2.1993, s. 1. (32) Virallisen valvonnan järjestämiseen olisi oltava riittävät taloudelliset resurssit. Jos tätä tarkoitusta varten rehu- ja elintarvikealan toimijoille asetetaan maksuja, niihin olisi sovellettava yhteisiä periaatteita. Siksi on aiheellista vahvistaa tarkastusmaksujen tason asettamisessa käytettävät kriteerit. Tuontivalvonnassa sovellettavien maksujen osalta on aiheellista vahvistaa suoraan tärkeimmistä tuontiartikkeleista perittävät maksut, jotta varmistetaan maksujen yhtenäinen periminen ja vältetään kaupan vääristymät. (33) Yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännössä säädetään, että tietyt rehu- ja elintarvikealan toimijat rekisteröi tai hyväksyy toimivaltainen viranomainen. Näin on erityisesti seuraavissa säädöksissä: - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../... [40] elintarvikehygieniasta [40] EYVL L - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../... [41] eläinperäisiä elintarvikkeita koskevista erityisistä hygieniasäännöistä [41] EYVL L - neuvoston direktiivi 95/69/EY, [42] annettu 22 päivänä joulukuuta 1995, tiettyjen rehualan tuotantolaitosten ja välittäjien hyväksymis- ja rekisteröintimenettelyssä sovellettavista vaatimuksista ja yksityiskohtaisista säännöistä sekä direktiivien 70/524/ETY, 74/63/ETY, 79/373/ETY ja 82/471/ETY muuttamisesta. [42] EYVL L 332, 30.12.1995, s. 5. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 1999/20/EY (EYVL L 80, 25.3.1999, s. 20). Olisi luotava menettelyt, joilla varmistetaan, että rehu- ja elintarvikealan yritysten rekisteröinti ja hyväksyntä tapahtuvat tehokkaasti ja avoimesti. (34) Jotta rehujen ja elintarvikkeiden virallista valvontaa voitaisiin lähestyä kokonaisvaltaisesti ja yhtenäisesti, jäsenvaltioiden olisi vahvistettava ja pantava täytäntöön kansalliset valvontasuunnitelmat yhteisön tasolla laadittujen laajojen suuntaviivojen mukaisesti. Suuntaviivoissa olisi edistettävä johdonmukaisia kansallisia strategioita sekä määritettävä riskien perusteella tärkeimmät tehtävät ja tehokkaimmat valvontamenettelyt. Yhteisön strategiassa valvonnan olisi tapahduttava kattavan ja kokonaisvaltaisen toimintamallin pohjalta. (35) Kansallisten valvontasuunnitelmien olisi käsitettävä rehu- ja elintarvikelainsäädäntö sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskeva lainsäädäntö. (36) Kansallisten valvontasuunnitelmien olisi luotava vakaa pohja komission tarkastusyksiköiden valvontatoimille jäsenvaltioissa. Valvontasuunnitelmien avulla komission tarkastusyksiköiden olisi voitava todeta, onko virallinen valvonta jäsenvaltioissa järjestetty tässä asetuksessa vahvistettujen kriteerien mukaisesti. Yksityiskohtaisia tarkastuksia ja auditointeja olisi tehtävä tarvittaessa ja erityisesti, jos kansallisiin valvontasuunnitelmiin kohdistuvassa jäsenvaltioiden auditoinnissa paljastuu heikkouksia tai puutteita. (37) Jäsenvaltioita olisi vaadittava esittämään komissiolle vuosittain raportti, jossa on tietoja kansallisten valvontasuunnitelmien täytäntöönpanosta. Raportissa olisi esitettävä edellisen vuoden virallisten valvontatoimien ja auditointien tulokset ja tarvittaessa tulosten perusteella tehty päivitys alkuperäiseen ohjelmaan. (38) Jäsenvaltioissa toteutettavassa yhteisön valvonnassa komission valvontayksiköiden olisi kyettävä toteamaan, onko rehu- ja elintarvikelainsäädännön ja eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevan lainsäädännön täytäntöönpano yhtenäistä ja moitteetonta koko yhteisössä. (39) Yhteisön valvontaa kolmansissa maissa tarvitaan, jotta voidaan todeta yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön sekä eläinten terveyttä koskevan lainsäädännön noudattaminen tai vastaavan lainsäädännön olemassaolo. Kolmansia maita voidaan myös pyytää laatimaan EU:hun viemiensä tuotteiden osalta samanlaiset valvontasuunnitelmat kuin jäsenvaltioilta edellytetään. Suunnitelmien, jotka olisi laadittava yhteisön suuntaviivojen pohjalta, olisi muodostettava perusta komission tulevalle valvonnalle, jota olisi harjoitettava monialaisissa puitteissa tärkeimmillä yhteisöön vientiä harjoittavilla aloilla. Tällaisella muutoksella todennäköisesti yksinkertaistettaisiin nykyistä järjestelyä, tehostettaisiin valvontayhteistyötä ja helpotettaisiin kauppavirtoja. (40) Jotta varmistetaan, että tuontirehut ja -elintarvikkeet ovat yhteisön rehu- ja elintarvikelainsäädännön mukaisia tai sitä vastaavia, on tarpeen vahvistaa menettelyt tuontiedellytysten ja todistusten myöntämistä koskevien vaatimusten määrittelemiseksi tarpeen mukaan. (41) Rehu- ja elintarvikelainsäädännön rikkomisesta voi aiheutua uhka ihmisten ja eläinten terveydelle sekä eläinten hyvinvoinnille. Siksi rikkomisesta on jäsenvaltioissa oltava seurauksena tehokkaat, varoittavat ja rikkomiseen suhteutetut toimenpiteet kaikkialla yhteisössä. (42) Toimenpiteisiin olisi kuuluttava jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten hallinnolliset toimet, joita varten niillä olisi oltava valmiit menettelyt. Tällaisten menettelyiden etuna on, että tilanteen korjaamiseksi voidaan ryhtyä nopeisiin toimiin. (43) Kokemus on osoittanut, että nykyiset seuraamusjärjestelmät eivät aina ole riittäneet takaamaan yhteisön lainsäädännön noudattamista. Lainsäädännön noudattamista voidaan ja tulisi parantaa rikosoikeudellisilla seuraamuksilla, joilla osoitetaan hallinnollisiin toimenpiteisiin verrattuna laadullisesti erilaista sosiaalista paheksuntaa, tai yksityisoikeuteen perustuvalla korvausmekanismilla. (44) Kun seuraamusten määrääminen annetaan hallintoviranomaisten sijasta oikeusviranomaisten tehtäväksi, annetaan vastuu eläinten terveyttä koskevien sääntöjen sekä rehu- ja elintarvikelainsäädännön noudattamisen tutkimisesta ja täytäntöönpanosta viranomaisille, jotka ovat riippumattomia toimintalupia myöntävistä viranomaisista. (45) Tiettyjä rikkomuksia olisi siksi pidettävä rikoksina, jos ne on aiheutettu tahallisesti tai johtuvat vakavasta laiminlyönnistä, ja niistä olisi määrättävä rikosoikeudelliset seuraamukset, joihin kuuluu vakavissa tapauksissa vapauden menetys. (46) Oikeushenkilöihin olisi myös kohdistuttava tehokkaat, varoittavat ja oikeasuhteiset seuraamukset, koska yhteisön lainsäädännön rikkomisen taustalla on pitkälti oikeushenkilöiden eduntavoittelu tai heille koituva hyöty. (47) Rehu- ja elintarvikealan toimijoilla olisi oltava oikeus hakea muutosta toimivaltaisen viranomaisen virallisen valvonnan seurauksena tekemiin päätöksiin, ja heille olisi tiedotettava tästä oikeudesta. (48) On aiheellista ottaa huomioon kehitysmaiden ja etenkin vähiten kehittyneiden maiden erityistarpeet ja ottaa käyttöön tätä koskevia toimenpiteitä. (49) Tähän asetukseen sisältyvät säännöt tukevat kokonaisvaltaista ja laaja-alaista toimintamallia, jollainen tarvitaan johdonmukaisen rehujen ja elintarvikkeiden turvallisuutta koskevan valvontapolitiikan toteuttamiseksi. Tarvittaessa on kuitenkin voitava vahvistaa erityisiä valvontasääntöjä. Samoin olisi pidettävä voimassa rehu- ja elintarvikevalvonnan erityissäännöt, joita sisältyy erityisesti seuraaviin säädöksiin: - neuvoston direktiivi 96/22/EY, [43] annettu 29 päivänä huhtikuuta 1996, tiettyjen hormonaalista tai tyrostaattista vaikutusta omaavien aineiden ja beta-agonistien käytön kieltämisestä kotieläintuotannossa ja direktiivien 81/602/ETY, 88/146/ETY ja 88/299/ETY kumoamisesta [43] EYVL L 125, 23.5.1996, s. 3. - neuvoston direktiivi 96/23/EY, [44] annettu 29 päivänä huhtikuuta 1996, elävissä eläimissä ja niistä saatavissa tuotteissa olevien tiettyjen aineiden ja niiden jäämien osalta suoritettavista tarkastustoimenpiteistä ja direktiivien 85/358/ETY ja 86/469/ETY sekä päätösten 89/187/ETY ja 91/664/ETY kumoamisesta [44] EYVL L 125, 23.5.1996, s. 10. - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../..., [45] annettu [...], ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläinperäisten tuotteiden virallisen valvonnan järjestämistä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä [45] KOM(2000) 438 lopullinen, 2000/0180 (COD). - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 999/2001, [46] annettu 22 päivänä toukokuuta 2001, tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisyä, valvontaa ja hävittämistä koskevista säännöistä [46] EYVL L 147, 31.5.2001, s. 1. Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 270/2002 (EYVL L 45, 15.2.2002, s. 24). - Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o .../..., [47] annettu [...], salmonellan ja muiden elintarvikkeiden kautta tarttuvien zoonoosien aiheuttajien valvonnasta sekä neuvoston direktiivien 64/432/ETY, 72/462/ETY ja 90/539/ETY muuttamisesta [47] KOM(2001) 452 lopullinen, 2001/0177 (COD). - neuvoston direktiivi 86/362/ETY, [48] annettu 24 päivänä heinäkuuta 1986, viljojen torjunta-ainejäämien enimmäismääristä [48] EYVL L 221, 7.8.1986, s. 37. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission direktiivillä 2002/42/EY (EYVL L 134, 22.3.2002