Ehdotus on osa laajempaa unionin rahoitusalan lainsäädännön uudelleentarkastelua, jolla pyritään vähentämään rahoitusalan riskejä ja edistämään taloudellisen toiminnan kestävää rahoitusta. Se on täysin yhteensopiva EU:n perimmäisten tavoitteiden kanssa, jotka ovat rahoitusvakauden edistäminen, veronmaksajien osuuden vähentäminen pankkien kriisinratkaisussa ja talouden kestävän rahoituksen tukeminen.

Nykyisessä unionin pankkien kriisinratkaisukehyksessä edellytetään jo, että kaikilla eurooppalaisilla pankeilla on riittävä määrä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja. Sovittamalla yhteen nykyiset G-SII-laitoksia koskevat vaatimukset ja maailmanlaajuinen TLAC-standardi ehdotuksella pyritään parantamaan ja helpottamaan nykyisten sääntöjen noudattamista. Näin ollen ehdotus on johdonmukainen unionin pankkien kriisinratkaisukehyksen yleisten tavoitteiden kanssa eli sillä pyritään vähentämään veronmaksajien osuutta pankkien kriisinratkaisussa. Tämä ehdotus on täysin yhteensopiva pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin muuttamista koskevan komission ehdotuksen kanssa siltä osin kuin on kyse koko unionissa sovellettavista pankkien tappioiden kattamista ja pääomapohjan vahvistamista koskevista säännöistä.

Nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin on tarpeen tehdä teknisiä lisämuutoksia, jotta ne voidaan sovittaa yhteen TLAC-standardin kanssa siltä osin kuin on kyse tappionkattamiskyvyn mittaamiseen käytettävistä nimittäjistä, yhteisvaikutuksesta pääomapuskurivaatimusten kanssa, riskien ilmoittamisesta sijoittajille ja niiden soveltamisesta eri kriisinratkaisustrategioissa. Komission lähestymistapa TLAC-standardin täytäntöönpanoon G-SII-laitoksissa ei vaikuta olennaisesti MREL-vähimmäisvaatimusta koskevien säännösten noudattamisesta sellaisille laitoksille aiheutuvaan rasitteeseen, jotka eivät ole G-SII-laitoksia.

Tämän ehdotuksen pääasiallisena tavoitteena on panna TLAC-standardi täytäntöön ja sisällyttää TLAC-vaatimukset MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin yleisiin sääntöihin, jotta voidaan välttää kahden rinnakkaisen vaatimuksen soveltamisesta aiheutuvia päällekkäisyyksiä mutta varmistaa samalla, että yleinen elvytys- ja kriisinratkaisukehys ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva kehys pysyvät voimassa ja vakaana. Vaikka TLAC-standardin ja MREL-vähimmäisvaatimusta koskevien sääntöjen sääntelytavoitteet ovat samat, niiden välillä on kuitenkin joitakin rakenteellisia eroja. MREL-vähimmäisvaatimusta sovelletaan paitsi G-SII-laitoksiin myös unionin koko pankkialaan. Toisin kuin TLAC-standardissa, jossa vahvistetaan yhdenmukaistettu vähimmäistaso, kriisinratkaisuviranomaiset määrittävät MREL-vähimmäisvaatimusten tason tapauksen mukaan laitoskohtaisten arviointien perusteella. Lisäksi TLAC-vähimmäisvaatimus olisi täytettävä periaatteessa etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla, kun taas MREL-vähimmäisvaatimusten osalta kriisinratkaisuviranomaiset voivat edellyttää niitä tapauksen mukaan siinä määrin kuin on tarpeen sen varmistamiseksi, että velkojia, joiden velan arvoa alennetaan, ei kohdella huonommin kuin hypoteettisessa maksukyvyttömyysskenaariossa (eli skenaariossa, joka on vaihtoehto kriisinratkaisulle). Jotta voitaisiin luoda oikeusvarmuuden ja johdonmukaisuuden takaava yksinkertainen ja avoin kehys, komissio ehdottaa, että TLAC-standardi sisällytetään nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin ja varmistetaan, että molemmat vaatimukset voidaan täyttää suurelta osin samanlaisilla välineillä. Tämä lähestymistapa edellyttää, että nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin tehdään joitakin mukautuksia, joilla varmistetaan tekninen yhdenmukaisuus G-SII-laitoksia koskevien tulevien vaatimusten rakenteen kanssa.

Kansainvälisellä tasolla finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) julkaisi 9. marraskuuta 2015 kokonaistappionkattamiskykyä (total loss-absorbing capacity, TLAC) koskevan asiakirjan, jäljempänä ’TLAC-standardi’, joka hyväksyttiin viikkoa myöhemmin Turkissa järjestetyssä G20-huippukokouksessa. TLAC-standardin mukaan maailmanlaajuisilla järjestelmän kannalta merkittävillä pankeilla, jäljempänä ’G-SIB-pankki’, joista käytetään unionin lainsäädännössä nimitystä maailmanlaajuiset järjestelmän kannalta merkittävät laitokset, jäljempänä ’G-SII-laitos’, on oltava riittävä määrä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja, joilla varmistetaan sujuva ja nopea tappioiden kattaminen ja pääomapohjan vahvistaminen kriisinratkaisussa. Komissio sitoutui 24 päivänä marraskuuta 2015 antamassaan tiedonannossa esittämään tämän vuoden loppuun mennessä säädösehdotuksen, jotta TLAC-standardi voidaan panna täytäntöön sovittuun määräaikaan eli vuoteen 2019 mennessä. Lisäksi komissio sitoutui tarkistamaan nykyisiä MREL-vähimmäisvaatimusta koskevia sääntöjä, jotta ne saataisiin täysin yhdenmukaisiksi kansainvälisesti sovitun TLAC-standardin kanssa, ja ottamaan huomioon sen kertomuksen tulokset, joka Euroopan pankkiviranomaisen, jäljempänä ’EPV’, on toimitettava komissiolle pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 19 kohdan mukaisesti. EPV julkaisi väliaikainen version kyseisestä kertomuksesta 19. heinäkuuta 2016, ja loppukertomusta odotetaan toimitettavaksi joulukuussa 2016.

Unionin sisällä direktiivillä 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) ja asetuksella (EU) N:o 806/2014 (yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus) on kansainvälisesti sovittujen ja toteutettujen toimien mukaisesti otettu käyttöön vahva pankkialan kriisinratkaisukehys, jotta pankkikriisejä voidaan hallita tehokkaasti ja niiden negatiivisia vaikutuksia rahoitusvakauteen ja julkisiin talouksiin vähentää. Yksi uuden kriisinratkaisukehyksen merkittävimmistä välineistä on velan arvon alentaminen, joka sisältää velkojen arvon alaskirjauksen tai velkasitoumusten tai muiden vastuiden muuntamisen omaksi pääomaksi ennalta määritetyn hierarkian mukaisesi. Sitä voidaan käyttää lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatumassa olevan laitoksen tappioiden kattamiseen ja sisäiseen pääomapohjan vahvistamiseen laitoksen elinkelpoisuuden säilyttämiseksi. Tällöin osakkeenomistajat ja muut velkojat kantavat vastuun laitoksen kaatumisesta veronmaksajien sijaan. Toisin kuin muilla lainkäyttöalueilla unionin pankkien elvytys- ja kriisinratkaisukehyksessä kriisinratkaisuviranomaisille on jo annettu tehtäväksi vahvistaa kullekin luottolaitokselle tai sijoituspalveluyritykselle, jäljempänä ’laitos’, omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskeva vähimmäisvaatimus, jäljempänä ’MREL-vähimmäisvaatimus’, joka koostuu alentamiskelpoisista veloista, joita voidaan käyttää helposti tappioiden kattamiseen ja laitoksen pääomapohjan vahvistamiseen laitoksen ollessa vaarassa kaatua. Komissio on äskettäin hyväksynyt delegoitua lainsäädäntöä tämän vaatimuksen panemiseksi täytäntöön käytännössä.

Viime vuosina EU on uudistanut rahoituspalvelujen sääntelykehystä huomattavasti EU:n rahoituslaitosten häiriönsietokyvyn parantamiseksi. Uudistukset ovat perustuneet pääasiassa globaaleihin standardeihin, joista EU on sopinut yhdessä kansainvälisten kumppaniensa kanssa. Uudistuspakettiin sisältyivät erityisesti laitosten vakavaraisuusvaatimuksista ja valvonnasta annetut asetus (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus) ja direktiivi 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi) sekä laitosten elvytyksestä ja kriisinratkaisusta annettu direktiivi 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) ja yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus (EU) N:o 806/2014.

ehdotetut muutokset asetukseen (EU) N:o 806/2014 (yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus) ovat osa lainsäädäntöpakettia, johon sisältyvät myös muutokset asetukseen (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus), direktiiviin 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi) ja direktiiviin 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi).

Vaikutustenarvioinnissa tarkasteltiin kolmea toimintavaihtoehtoa TLAC-standardin täytäntöön panemiseksi unionissa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevan asetuksen soveltamista jatkettaisiin nykyisessä muodossaan. Toisessa vaihtoehdossa G-SII-laitoksia koskeva TLAC-standardi sisällytettäisiin nykyiseen kriisinratkaisukehykseen, jota muutettaisiin tarpeen mukaan sen varmistamiseksi, että se on täysin yhteensopiva TLAC-standardin kanssa. Kolmannessa toimintavaihtoehdossa ehdotetaan lisäksi, että TLAC-vähimmäistason soveltamisala laajennetaan koskemaan myös muita järjestelmän kannalta merkittäviä unionin laitoksia kuin G-SII-laitoksia. Vaikutustenarvioinnissa katsottiin, että toiminnan tavoitteet saavutetaan parhaiten toisen toimintavaihtoehdon avulla. Sillä varmistetaan, päinvastoin kuin ensimmäisessä vaihtoehdossa, TLAC-standardin yhdenmukainen täytäntöönpano unionissa kaikkien unionin G-SII-laitosten osalta vähentämällä laitoksille kaksien mahdollisesti erilaisten vaatimusten (TLAC-standardi sekä nykyinen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus) noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia ja säätämällä TLAC-asiakirjan johdonmukaisesta tulkinnasta EU:ssa. Tällä vaihtoehdolla parannetaan G-SII-laitosten purkamismahdollisuuksia unionissa ja estetään niiden ristiinomistuksesta johtuvien häiriöiden leviäminen tiettyjen sellaisten TLAC-standardin sääntöjen avulla, joita pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus eivät nykyisellään sisällä (eli TLAC-vähimmäistaso etuoikeudeltaan huonompien velkainstrumenttien muodossa ja G-SII-laitosten TLAC-vaatimuksen täyttämisessä huomioon otettavien instrumenttien ristiinomistusten vähentäminen). Tällä vaihtoehdolla varmistetaan TLAC-standardin täytäntöönpano unionissa, mikä painostaisi muita lainkäyttöalueita toimimaan samoin, ja edistetään siten G-SIB-laitosten purkamismahdollisuuksia maailmanlaajuisesti. Tämä toimintavaihtoehto on parempi kuin kolmas vaihtoehto, koska TLAC-vähimmäistasoa ei laajenneta koskemaan muita pankkeja kuin G-SII-laitoksia (O-SII-laitoksia). TLAC-vähimmäistasoa koskeva vaatimus ei välttämättä sovellu niiden tarkoituksiin, kun otetaan huomioon laitosten väliset erot koon, liiketoimintamallin ja sidosten suhteen sekä merkittävyydessä järjestelmän kannalta.

Koska ehdotus on osa laajempaa unionin rahoitusalan lainsäädännön uudelleentarkastelupakettia (vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin uudelleentarkastelu), jolla pyritään vähentämään rahoitusalan riskejä, ehdotuksesta on tehty mittava vaikutustenarviointi. Vaikutustenarviointiraportin luonnos toimitettiin komission sääntelyntarkastelulautakunnalle 7. syyskuuta 2016. Lautakunta antoi kielteisen lausunnon [päivämäärä]. Kun tietyistä tarkastelupakettiin kuuluvista osista saatiin lisänäyttöä, lautakunta antoi puoltavan lausunnon 27. syyskuuta 2016.

Ehdotuksella yhdenmukaistetaan yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevat kansalliset lait – erityisesti siltä osin kuin on kyse niiden kyvystä kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa kriisinratkaisussa – siinä määrin kuin on tarpeen sen varmistamiseksi, että yhteisellä kriisinratkaisuneuvostolla, osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisilla kriisinratkaisuviranomaisilla ja pankkiunioniin sijoittautuneilla pankeilla on samat välineet ja valmiudet puuttua pankkien kaatumiseen kansainvälisten standardien mukaisesti (TLAC-standardi).

12 g ja 12 h artiklassa säädetään MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltamisen tasosta. Sellaisiin laitoksiin, jotka voidaan hyväksyä kriisinratkaisun kohteena oleviksi yhteisöiksi, MREL-vähimmäisvaatimusta sovelletaan ainoastaan kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Tämä tarkoittaa, että kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt olisi velvoitettava laskemaan liikkeelle hyväksyttäviä (velka)instrumentteja sellaisille ulkopuolisten kolmannen osapuolen velkojille, joiden osalta velkojen arvoa alennettaisiin, jos kriisinratkaisu käynnistettäisiin kyseisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön (eli kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin) osalta. Siltä osin kuin kyse on konsernin muista yhteisöistä ehdotuksessa otetaan käyttöön käsite ”sisäinen” MREL-vähimmäisvaatimus, joka on johdonmukainen TLAC-standardissa käytettävän samanlaisen käsitteen kanssa. Tämä merkitsee sitä, että kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien muiden yhteisöjen, jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, olisi laskettava liikkeelle hyväksyttäviä (velka)instrumentteja kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin sisällä eli kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen olisi ostettava näitä instrumentteja. Jos kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluva yhteisö, joka ei itse ole kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, todetaan elinkelvottomaksi, tällaiset instrumentit alaskirjataan tai muutetaan omaksi pääomaksi ja kyseisen yhteisön tappiot siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen merkittävin etu on, että se mahdollistaa kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin pääomapohjan vahvistamisen (ilman kriittisiä toimia) asettamatta sitä virallisesti kriisinratkaisuun, mikä voisi aiheuttaa häiriöitä markkinoilla. Tämän vaatimuksen soveltamisessa olisi kuitenkin noudatettava valittua kriisinratkaisustrategiaa, ja erityisesti sillä ei pitäisi muuttaa yhteisön ja sen kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin välistä omistussuhdetta pääomapohjan vahvistamisen jälkeen. Ehdotuksessa täsmennetään, että tietyillä suojatoimilla sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus voitaisiin korvata kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien muiden yhteisöjen välisillä vakuudellisilla takauksilla, jotka lankeavat maksettaviksi samoin ajallisin edellytyksin kuin sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi hyväksyttävät instrumentit. Ehdotettuja suojatoimia ovat muun muassa asianomaisten kriisinratkaisuviranomaisten sopimus korvata sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus ja kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritykselleen takaama vakuus, jonka likviditeetti on erittäin korkea ja luotto- ja markkinariski minimaalinen.

TLAC-standardin mukaan TLAC-vähimmäisvaatimus olisi täytettävä käyttäen suurelta osin etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja, jotka tulevat maksukyvyttömyysmenettelyssä sellaisten etuoikeudeltaan parempien velkojen jälkeen, joita ei oteta huomioon TLAC-vähimmäisvaatimuksessa. Tällaisia velkoja ovat muun muassa suojatut talletukset, johdannaiset, verot tai muut julkisoikeudelliset velat. Laitoskohtaisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisen osalta kriisinratkaisuviranomaiset voivat tällä hetkellä edellyttää etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja tapauskohtaisesti. 12 c artiklan uusissa säännöksissä täsmennetään, että etuoikeusaseman muuttamista voitaisiin vaatia siinä määrin kuin se on tarpeen, jotta helpotetaan velan arvon alentamisen soveltamista, erityisesti jos on olemassa selviä viitteitä siitä, että velkojat, joita velan arvon alentaminen koskee, kärsivät kriisinratkaisussa todennäköisesti suurempia tappioita kuin ne mahdollisesti kärsisivät maksukyvyttömyysmenettelyssä, ja ainoastaan siinä määrin kuin on tarpeen kattamaan se osa tappioista, joka olisi suurempi kuin maksukyvyttömyysmenettelyssä aiheutuvat tappiot. Kriisinratkaisuneuvoston mahdollisesti vaatima etuoikeusaseman muuttaminen laitoskohtaisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi ei saisi vaikuttaa mahdollisuuteen täyttää TLAC-vähimmäisvaatimus osittain muilla kuin etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla asetuksen (EU) N:o 575/2013 ja TLAC-standardin mukaisesti.

Mitä tulee soveltamisalaan kuuluviin instrumentteihin, tietyt instrumentit, joissa on johdannaispiirteitä, kuten strukturoidut velkakirjat, voidaan ottaa huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisessä, koska ne voivat olla riittävän tappionkattamiskykyisiä kriisinratkaisussa. Strukturoidut velkakirjat ovat velkasitoumuksia, jotka sisältävät kytketyn johdannaisosan. Niiden tuotto on mukautettu referenssiomaisuuserien, kuten pääoman, osakeindeksien, rahastojen, korkojen, hyödykkeiden ja valuuttojen tuottoon. 12 c artiklassa selvennetään, että strukturoidut velkakirjat hyväksytään MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi siltä osin kuin niiden kiinteä pääomamäärä voidaan maksaa takaisin erääntymispäivänä ja ainoastaan lisätuotto on yhdistetty johdannaiseen ja riippuu referenssiomaisuuserän tuotosta. Tämä perustuu siihen, että liikkeeseen laskettaessa kiinteän pääoman määrä on etukäteen tiedossa, arvo on vakaa koko strukturoidun velkakirjan elinkaaren ajan ja kriisinratkaisussa arvo on helposti alennettavissa.

TLAC-standardissa, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevassa asetuksessa tunnustetaan kriisinratkaisustrategioina sekä yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli että usean kriisinratkaisuviranomaisen malli. Yhden kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on ainoastaan yksi konserniyhteisö (yleensä emoyritys) kun taas muut konsernin yhteisöt (yleensä operatiiviset tytäryritykset) eivät kuulu kriisinratkaisun piiriin vaan niiden tappiot siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Usean kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on useampia yhteisöjä. On tärkeää määrittää selvästi kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt’, ja niihin kuuluvat tytäryritykset, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit’, jotta haluttua kriisinratkaisustrategiaa voidaan soveltaa tehokkaasti. Kohteen määrittäminen on tärkeää myös siksi, että voidaan määritellä tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevien sääntöjen soveltamisen taso, jota rahoitusalan yritysten olisi noudatettava. Tämän vuoksi yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevan asetuksen 3 artiklaan tehtävillä muutoksilla otetaan käyttöön käsitteet ’kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö’ ja ’kriisinratkaisun kohteena oleva konserni’. Asetuksen 8 ja 9 artiklaan tehtävissä muutoksissa, jotka koskevat konsernin kriisinratkaisusuunnitelmaa, edellytetään nimenomaisesti, että kriisinratkaisuneuvosto määrittää kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt ja konsernit rahoitusalan konsernin sisällä ja tarkastelee asianmukaisesti suunniteltujen kriisinratkaisutoimien vaikutuksia konsernin sisällä tehokkaan kriisinratkaisun varmistamiseksi.

Ehdotus

EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS

asetuksen (EU) N:o 806/2014 muuttamisesta luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn osalta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka

ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan,

ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen,

sen jälkeen, kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille,

ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon,

ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon,

noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä,

sekä katsovat seuraavaa:

(1)Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) julkaisi 9 päivänä marraskuuta 2015 kokonaistappionkattamiskykyä (total loss-absorbing capacity, TLAC) koskevan asiakirjan, jäljempänä ’TLAC-standardi’, jonka G-20-maat hyväksyivät marraskuussa 2015. TLAC-standardin mukaan maailmanlaajuisilla järjestelmän kannalta merkittävillä pankeilla, jäljempänä ’G-SIB-pankki’, joista käytetään unionin kehyksessä nimitystä maailmanlaajuiset järjestelmän kannalta merkittävät laitokset, jäljempänä ’G-SII-laitos’, on oltava riittävä vähimmäismäärä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja, joilla varmistetaan sujuva ja nopea tappioiden kattaminen ja pääomapohjan vahvistaminen kriisinratkaisussa. Komissio sitoutui 24 päivänä marraskuuta 2015 antamassaan tiedonannossa esittämään vuoden 2016 loppuun mennessä säädösehdotuksen, jolla TLAC-standardi voidaan panna täytäntöön kansainvälisesti sovittuun määräaikaan eli vuoteen 2019 mennessä.

(2)Kun TLAC-standardi pannaan unionissa täytäntöön, on otettava huomioon nykyinen laitoskohtainen omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimus (minimum requirement for own funds and eligible liabilities), jäljempänä ’MREL-vähimmäisvaatimus’, jota sovelletaan kaikkiin unionin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin ja josta säädetään Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/59/EU. Koska sekä TLAC-standardilla että MREL-vähimmäisvaatimuksella on sama tavoite eli varmistaa, että unionin laitosten tappionkattamiskyky ja pääomanpohjan vahvistamiskyky ovat riittävät, näiden kahden vaatimuksen olisi oltava yleistä kehystä täydentäviä osatekijöitä. Käytännössä G-SII-laitoksia koskeva TLAC-standardin mukainen yhdenmukaistettu vähimmäistaso, jäljempänä ’TLAC-vähimmäisvaatimus’, olisi otettava käyttöön unionin lainsäädännössä muuttamalla asetusta (EU) N:o 575/2013 ja G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen korotus ja muita kuin G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen vaatimus eli omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimus tekemällä kohdennettuja muutoksia direktiiviin 2014/59/EU ja asetukseen (EU) N:o 806/2014. Laitosten tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn osalta tämän asetuksen säännöksiä olisi sovellettava johdonmukaisesti edellä mainittujen säädösten ja direktiivin 2013/36/EU säännösten kanssa.

(3)Jos yhteiseen kriisinratkaisumekanismiin osallistuvissa jäsenvaltioissa ei sovelleta yhdenmukaistettuja sääntöjä TLAC-standardin täytäntöönpanossa, laitoksille aiheutuisi lisäkustannuksia ja oikeudellista epävarmuutta ja velan arvon alentamisen soveltaminen rajojen yli toimivissa laitoksissa vaikeutuisi. Yhdenmukaistettujen unionin sääntöjen puuttuminen johtaisi myös kilpailun vääristymiseen sisämarkkinoilla, koska voimassa olevien vaatimusten ja TLAC-standardin noudattamisesta laitoksille aiheutuvat kustannukset saattavat vaihdella osallistuvissa jäsenvaltioissa huomattavasti. On välttämätöntä poistaa tällaiset sisämarkkinoiden toiminnan esteet ja välttää kilpailun vääristymiset, joita aiheutuu, jos TLAC-standardin täytäntöönpanoa varten ei ole laadittu yhdenmukaistettuja sääntöjä. Tämän vuoksi asianmukainen oikeusperusta tälle asetukselle on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artikla, sellaisena kuin sitä on tulkittu Euroopan unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti.

(4)TLAC-standardin mukaisesti asetuksessa (EU) N:o 806/2014 olisi jatkossakin tunnustettava kriisinratkaisustrategioina sekä yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli että usean kriisinratkaisuviranomaisen malli. Yhden kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on ainoastaan yksi konserniyhteisö, yleensä emoyritys, kun taas muut konsernin yhteisöt, yleensä operatiiviset tytäryhtiöt, eivät kuulu kriisinratkaisun piiriin vaan niiden tappiot ja pääomapohjan vahvistamistarpeet siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Usean kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena voi olla useampia konserniyhteisöjä. On tärkeää määrittää selvästi kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt’, ja niihin kuuluvat tytäryhtiöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit’, jotta haluttua kriisinratkaisustrategiaa voidaan soveltaa tehokkaasti. Määrittäminen on tärkeää myös siksi, että voidaan määritellä tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevien sääntöjen soveltamisen taso, jota rahoitusalan yritysten olisi noudatettava. Sen vuoksi on tarpeen ottaa käyttöön käsitteet ’kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö’ ja ’kriisinratkaisun kohteena oleva konserni’ ja muuttaa asetusta (EU) N:o 806/2014 konsernin kriisinratkaisusuunnitelman osalta siten, että siinä nimenomaisesti edellytetään, että yhteinen kriisinratkaisuneuvosto, jäljempänä ’kriisinratkaisuneuvosto’, määrittää kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt ja konsernit rahoitusalan konsernin sisällä ja tarkastelee asianmukaisesti suunniteltujen kriisinratkaisutoimien vaikutuksia konsernin sisällä konsernin kriisinratkaisun tehokkuuden varmistamiseksi.

(5)Kriisinratkaisuneuvoston olisi varmistettava, että laitosten kyky kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa on riittävä, jotta kriisinratkaisussa tappioiden kattaminen ja pääomapohjan vahvistaminen onnistuvat sujuvasti ja nopeasti niin, että vaikutus rahoitusvakauteen ja veronmaksajiin on mahdollisimman vähäinen. Tämä voidaan saavuttaa siten, että laitokset noudattavat asetuksen (EU) N:o 806/2014 mukaista laitoskohtaista omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimusta.

(6)Jotta nimittäjät, joilla mitataan laitosten kykyä kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa, voidaan sovittaa yhteen TLAC-standardin vastaavien nimittäjien kanssa, MREL-vähimmäisvaatimus olisi ilmaistava prosenttiosuutena kyseisen laitoksen kokonaisriskin määrästä ja vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävästä vastuumäärästä.

(7)MREL-vähimmäisvaatimusta koskevat velkojen hyväksyttävyyskriteerit olisi sovitettava yhteen asetuksessa (EU) N:o 575/2013 TLAC-vähimmäisvaatimuksen osalta vahvistettujen kriteerien kanssa tässä asetuksessa säädettyjen täydentävien mukautusten ja vaatimusten mukaisesti. Etenkin tietyt velkainstrumentit, jotka sisältävät kytketyn johdannaisosan, kuten tietyt strukturoidut velkakirjat, olisi hyväksyttävä MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi siltä osin kuin niiden kiinteä pääomamäärä voidaan maksaa takaisin erääntymispäivänä ja ainoastaan lisätuotto on yhdistetty johdannaiseen ja on riippuvainen referenssiomaisuuserän tuotosta. Kiinteän pääomamäärän osalta instrumenttien olisi oltava kriisinratkaisussa tappioita vahvasti kattavia ja helposti alennettavissa.

(8)MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi huomioon otettavien velkojen määritelmään sisältyvät periaatteessa kaikki velat, jotka johtuvat saamisista vakuudettomilta etuoikeudettomilta velkojilta (muut kuin etuoikeudeltaan huonommat velat), paitsi jos ne eivät täytä tämän asetuksen erityisiä hyväksyttävyyskriteerejä. Jotta laitosten purkamismahdollisuuksia parannettaisiin käyttämällä tehokkaasti velan arvon alentamista, kriisinratkaisuneuvoston olisi voitava vaatia, että laitoskohtainen vaatimus täytetään etuoikeudeltaan huonommilla veloilla, erityisesti jos on olemassa selviä viitteitä siitä, että velkojat, joita velan arvon alentaminen koskee, kärsivät kriisinratkaisussa todennäköisesti suurempia tappioita kuin ne mahdollisesti kärsisivät maksukyvyttömyysmenettelyssä. MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämistä etuoikeudeltaan huonommilla veloilla olisi vaadittava ainoastaan tasolla, joka on tarpeen sen estämiseksi, että velkojien tappiot ovat kriisinratkaisussa suuremmat kuin ne olisivat maksukyvyttömyysmenettelyssä. Se, että kriisinratkaisuneuvosto vaatii velkainstrumenttien etuoikeusaseman muuttamista MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi, ei saisi vaikuttaa mahdollisuuteen täyttää TLAC-vähimmäisvaatimus muilla kuin etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla asetuksen (EU) N:o 575/2013 mukaisesti TLAC-standardissa sallitulla tavalla.