Alueiden komitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle - Kohti kestävää maataloutta"

(2000/C 156/07)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle "Kohti kestävää maataloutta" KOM(1999) 22 lopull.(1),

ottaa huomioon komission 29. tammikuuta 1999 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan ensimmäisen kohdan nojalla tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto,

ottaa huomioon työvaliokuntansa 7. toukokuuta 1999 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:n "Maatalous - Maaseudun kehittäminen - Kalatalous" tehtäväksi,

ottaa huomioon valiokunta 2:n marraskuun 26. päivänä 1999 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 183/99 rev. 3), jonka esittelijä oli Thérèse Algudo (Saint Fulgentin kaupunginjohtaja, F/PPE),

hyväksyi 16. ja 17. helmikuuta 2000 pitämässään 32. täysistunnossa (17. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon.

Alkuhuomiot

Maataloudesta ja maaseudun kehittämisestä vastaava komission jäsen Franz Fischler määrittelee kestävyyden seuraavasti: "Kehitys on kestävää, kun jokainen sukupolvi voi tyydyttää tarpeensa rajoittamatta tulevien sukupolvien mahdollisuuksia tyydyttää omat tarpeensa. Kestävän kehityksen haasteena on myös edistää talouden tehokkuutta ja yhteiskunnallis-taloudellista tasapainoa kuitenkin niin, että samalla suojellaan ja parannetaan luonnon ja ympäristön laatua sekä kulttuuriperintöä"(2). Tämä näkemys soveltuu täydellisesti maataloustuotantoon ja koko ammattikunta kannattaa sitä.

- Viimeaikaiset tapahtumat osoittavat kuitenkin, että vaikka tarkoitusperät ovat hyvät, keinot niiden saavuttamiseksi ovat vielä hyvin epävarmoja. Joskus toisaalta tavoitteet ja toisaalta taloudelliset ja väestötieteelliset vaatimukset ovat jopa ristiriidassa keskenään. Maatalousalalle ominainen kestävyys on kuitenkin joutumassa vaaraan alan taloudellisen perustan heikkenemisen takia. Maatalous on Euroopalle oleellinen talouden ala:

- Yhdistyneiden Kansakuntien mukaan maailman elintarviketuotannon tulee lisääntyä seuraavien 30 vuoden aikana vähintään 75 prosentilla, jotta nykyisestä 5 miljardista vuoteen 2025 mennessä 8,5 miljardiin kasvavalle väestölle riittää ravintoa.

- Aliravitsemuksen ja nälänhädän etenemisen estämiseksi maailmassa tarvitaan siis tuotannon kasvua nykyaikaisin, luonnonvaroja säästävin menetelmin.

- Maa- ja metsätalous varmistavat alueen sosioekonomisen tasapainon ja vakiinnuttavat työllisyyden maaseudulla. Ne takaavat myös ilmastollisen tasapainon, luonnollisten ekosysteemien ja maiseman säilymisen. Maatalous on Euroopan kansojen vanhimpia elinkeinoja. Kulttuurimme juuret ja perinteemme ovat maataloudessa. Maaseudun autioituminen, muuttoliike suurkaupunkeihin ja siirtyminen teollisuuteen ovat köyhdyttäneet alueita ja jopa ehdyttäneet pohjavesivaroja. Kyseinen ilmiö on hävittänyt aikojen kuluessa kokonaisia yhteisöjä sekä horjuttanut kaupungin ja maaseudun herkkää tasapainoa ja sopusointuista suhdetta, joka on uuden ESDP-politiikan peruselementtejä.

Eurooppa ei ole omavarainen. Koska se on avoinna maailmalle, sen on otettava huomioon velvoitteensa. Maataloudella on ratkaistavanaan todellinen haaste: miten sovittaa yhteen nopeasti etenevä väestönkehitys ja sellaisen "ekologisen" maanviljelyn kapasiteetti, joka ei voi tai halua soveltua massatuotantoon?

Eurooppalainen maatalousmalli on vaarassa joutua tuuliajolle. YMP:ssä ja monien valtioiden politiikoissa on tukeuduttu vuosien varrella yhä tuotantopainotteisempaan ja tehokkaampaan logiikkaan, joka vaikuttaa haitallisesti ympäristöön, työllisyyteen, tuotteiden laatuun ja aluesuunnitteluun. Nykyinen kehitys on yleisesti ottaen kestävän maatalouden vastaista. Tietyissä valtioissa on kuitenkin havaittavissa huomattavia muutoksia, jotka kääntävät kehityksen päinvastaiseksi.

Maatalous on myös teollisten metodien uhri. Se on puolustuskannalla, vaikka sen vastuu tilanteesta on vähäinen.

Alueiden komitean tulee ottaa huomioon lausunnossaan nämä huomiot ja kysymykset. Lausunnon merkitystä lisää se, että Maailman kauppajärjestön (WTO) Seattlen neuvottelut ovat käynnistymässä. Euroopan tulee puolustaa yksimielisesti malliaan näissä neuvotteluissa.

1. Johdanto

1.1. Ympäristökysymykset ovat yhteisen maatalouspolitiikan keskeisiä kysymyksiä. Asia tiedostettiin jo vuonna 1986 yhtenäisasiakirjan yhteydessä. Amsterdamin sopimuksessa tehdään kestävästä kehityksestä unionin tavoite. Eurooppa-neuvoston kokouksessa Wienissä joulukuussa 1998 painotettiin, että ympäristönäkökulma on otettava asianmukaisesti huomioon kaikissa maatalouspoliittisissa päätöksissä, jotka tehdään Agenda 2000 -ohjelman yhteydessä.

1.2. Agenda 2000 -ohjelmassa esitetyn YMP:n uuden uudistuksen tavoitteena ovat eräiden keskeisten markkina-alojen välttämättömät rakenteelliset muutokset sekä vahvan kehittämispolitiikan ottaminen YMP:n toiseksi pilariksi. Tällaisen kehittämispolitiikan ei tule hyödyttää yksinomaan maatalouden toimintoja. Sen tulee koskea kaikkia maaseudun toimijoita, etenkin alue- ja paikallisyhteisöjä, sekä edistää aluekehityssuunnitelmien toteuttamista.

1.3. Tähän asti sovellettu yhteinen maatalouspolitiikka on lisännyt maataloushintojen tuen korkean tason takia voimaperäistä maataloutta sekä lannoitteiden ja kasvinsuojeluaineiden käyttöä. Tämä on johtanut tietyillä alueilla intensiiviseen maatalouteen, joka on aiheuttanut vesien ja maaperän saastumista ja tiettyjen ekosysteemien vahingoittumista. Kuluttajat ja veronmaksajat ovat joutuneet maksamaan tilanteesta aiheutuneet korkeat käsittelykulut. Maatalouden tehostaminen on muuttanut maisemaa ja muodostunut uhkaksi maiseman monimuotoisuudelle sekä biodiversiteetille. Taloudellisesti kannattavat menetelmät valinnut maanviljelijä saa tänä päivänä huomata, että monista perinteisen maiseman piirteistä joudutaan luopumaan, mikä taas johtaa kivi- tai maapenkereiden korvaamiseen sähköaidoilla, pensasaitojen poistamiseen, palstakoon kasvamiseen, maaomaisuuden uudelleenjakoon. Nämä tekijät yhdistettyinä viljelymenetelmiin vaikuttavat myös maaperään, veteen ja ilmaan. Kuten tehoviljely, myös viljelymaan hylkääminen aiheuttaa niin ikään paineita maisemalle ja biodiversiteetille.

1.4. Sekä maatalouden tehostamisen että maataloudesta luopumisen tuomat haasteet herättävät kysymyksiä maatalouden ja ympäristön suhteesta sekä kestävän maatalouden eurooppalaisen mallin tulevasta pohjasta. Kestävyyden määrittely edellyttää luonnonvarojen hallinnoimista siten, että niitä voidaan käyttää ja hyödyntää tulevaisuudessakin. Tämä määritelmä on maanviljelijöiden edun mukainen. Maan ja luonnonvarojen hyötykäyttö maataloudessa tuleekin tasapainottaa niiden yhteiskunnan arvojen kanssa, jotka liittyvät ympäristön ja kulttuuriperinnön suojeluun.

1.5. Agenda 2000 -ohjelman uudistusehdotusten päätavoitteena on kehittää ympäristöä säästävä, sosiaalisesti hyväksyttävä ja viljelijöille taloudellisesti kannattava eurooppalaisen maatalouden malli. Kestävän kehityksen yleisiä periaatteita tulee mukauttaa alueiden tasolla valtio- ja aluetason politiikkojen avulla alueiden monimuotoisuus ja sosioekonomiset erityispiirteet huomioon ottaen. Kyseisten toimintalinjojen yhteydessä tulee solmia kumppanuussuhteita vuoristoalueilla sijaitsevien ja maatalousvaltaisten kuntien kanssa. Paikallistason toimielimet voivat edistää YMP:n uusien suuntausten leviämistä sekä uuden, ympäristön ja maatilojen kannattavuuden kannalta kestävän maatalousmallin vakiintumista.

2. Komission tiedonannossa esitellään maatalouden vaikutuksia ympäristöön, toimia tilanteen korjaamiseksi sekä niiden rahoitusta. Jäsenvaltioilla on keskeinen rooli tämän politiikan onnistumisessa.

2.1. Laajaperäistämiseen suuntautuvia alueita lukuun ottamatta eurooppalaisella maataloudella on kaksi ominaispiirrettä: se tehostuu ja erikoistuu. Vaikka kemiallisten lannoitteiden ja kasvinsuojeluaineiden käyttö näyttää vähentyneen erityisesti YMP:n ansiosta, se on edelleen korkealla tasolla verrattuna muutaman kymmenen vuoden takaiseen tilanteeseen. Käytettyjen lannoitteiden määrä kasvoi 5 miljoonasta tonnista vuonna 1950 huippuarvoonsa, yli 20 miljoonaan tonniin 1970- ja 1980-luvulla, ja on sitten vähentynyt nykyiseen noin 16 miljoonaan tonniin. YMP:llä ei tule kuitenkaan olla sellaista haittavaikutusta, että kemikaalien vähentyessä ja tarkentuessa vaikutuksiltaan niiden sisältämät tehoaineet vain väkevöityisivät. Monien aineiden myrkyllisyydestä ympäristölle ei ole vielä tarkkaa tietoa. Kasvinsuojeluaineiden ekotoksisuutta testataan jo nyt ennen kuin ne lasketaan markkinoille. Tutkimusta tulisi kuitenkin tehostaa.

Kasvinsuojeluaineiden käytön vähentämiseksi tulisi hyödyntää ja tukea muita menetelmiä, esimerkiksi maaperän järkevää lannoitusta ja kemiallisten lannoitteiden korvaamista luonnollisilla lannoitteilla, joiden käyttöä on kuitenkin valvottava, sillä luonnollisten lannoitteiden liikakäyttö olisi yhtä lailla vahingollista ekologiselle tasapainolle.

Pohdintojen tässä vaiheessa voidaan myös käsitellä geeniteknisesti muunnettujen organismien käyttöönottoa maataloustuotannossa. Geenitekniikan keinoin näyttää olevan mahdollista vähentää kasvinsuojeluaineiden käyttöä. Vaikuttaa kuitenkin siltä, ettei ihmisten terveydelle aiheutuvien vaikutusten tutkimuksessa ole edistytty riittävästi. Maatalouden kestävyys perustuu yhteen vaatimukseen: terveellisten tuotteiden tuottaminen. Kansainvälisen terveysjärjestön (WHO) onkin ensin hyväksyttävä geeniteknisesti muunnettujen organismien käyttö maataloudessa, jolloin sen suositukset velvoittavat koko maailmaa. Tällä hetkellä on kuitenkin mahdotonta antaa WHO:n tehtäväksi sekä uusien geneettisesti muunnettujen tuotteiden tieteellinen validointi että niiden viljelyn valvonta. WHO:lla ei ole ainakaan toistaiseksi siihen mahdollisuuksia. Sen sijaan olisi mahdollista pyrkiä kehittämään kuluttajille suunnattua tiedotusta helpottamalla maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden jäljitettävyyttä. Tätä menetelmää käytetään jo monilla aloilla.

Sitä paitsi on varmistettava, että geenitekniikan kaltaisen uuden teknologian käyttö ei ohjaa maatalouden kehitystä väärään suuntaan, ei aiheuta tuotantoteknisiä ja taloudellisia riippuvuuksia eikä vähennä viljelykasvien geneettistä monimuotoisuutta entisestään.

2.2. Yhteisön toimilla on vaikutusta luonnonmukaisen viljelyn kehitykseen. Ympäristöä säästävä luonnonmukainen viljely on kasvussa, sillä 1993-1997 luomutilojen määrä on lisääntynyt 35476 tilasta 93830 tilaan. Tietyissä maissa, joissa ruokaperinteet ovat erityisen vahvat, myös paikallisviranomaiset edistävät useimmiten luomuviljelyä, sillä ne pitävät laadukkaiden paikallistuotteiden hyödyntämistä alueen sekä paikallisyhteisöjen taloudellisen kasvun vahvistamiseen vaikuttavana tekijänä, jota tarvitaan alan uudenaikaistamis- ja innovaatioinvestointien vauhdittamiseksi.

Luomuviljely on kuitenkin edelleenkin marginaalista, sillä vuonna 1997 sitä harjoitettiin 1,6 prosentilla maatalousmaan kokonaishyötyalasta ja 1 prosentilla maatiloista EU:n 15 jäsenvaltion alueella. Kasvun voidaan olettaa jatkuvan erityisesti Agenda 2000:n yhteydessä myönnettävän eurooppalaisen rahoitustuen ansiosta. Tätä tuotantotukea tulisi täydentää luomutuotteiden kysynnän edistämisellä ja kuluttajille suunnatulla tiedotuksella, jota tulisi todennäköisesti vahvistaa geneettisesti muunnettuja organismeja koskevan esimerkin mukaisesti. Oli tiedon sisältö mitä tahansa (hyvä tai huono), kuluttajalla on oikeus tietää se.

Luomutuotteilla on vielä pitkään vaatimaton osuus elintarvikkeiden kokonaistuotannosta, sillä niiden tuottaminen aiheuttaa lisäkustannuksia ja on pienimuotoista. Luomuviljelyä ja massatuotantoa ei vielä toistaiseksi voi sovittaa yhteen, jos halutaan säilyttää luomuviljelyn laadulliset ominaisuudet. Luomuviljelyn "marginaalisuutta" onkin arvioitava tästä lähtökohdasta.

Kuluttajat ovat mieltyneet luomu-käsitteeseen. Komissio aikookin ottaa käyttöön luomutunnuksen. Komission on ehdottomasti tarkennettava menettelyään. Tunnus tulee myöntää vasta sitten, kun menettelyyn osallistuva tuottaja on sitoutunut täyttämään tarkat ehdot, eivätkä hänelle aiheutuvat kustannukset saa nousta liian korkeiksi. Lisäksi tunnusta tulee voida käyttää kaikissa jäsenvaltioissa siten, että luomuviljelyllä on samat kriteerit ja se tunnustetaan samoin ehdoin koko EU:n alueella. Tällöin luomu-käsite tulisi kuluttajille selkeämmäksi ja samalla viljelypinta-alan ja markkinoille laskettujen tuotteiden määrän välinen suhde parantuisi. Tunnus olisi ennemminkin todellinen laatumerkki, joka tulisi ottaa käyttöön asianmukaisten ja koko yhteisön alueella yleistettävien tuotemerkintöjen kanssa.

Maatalouden laatutunnistuksessa voidaan käyttää myös jäljitysmenettelyä, jonka avulla on mahdollista seurata tuotteen kulkua alkulähteiltä kuluttajalle ja löytää ketjun heikot lenkit. Näistä toimista aiheutuu kuitenkin kustannuksia. Kuka ne maksaa?

2.3. Myös eräät perinteiset viljelymenetelmät tulee tunnustaa kestävän maatalouden osatekijöiksi, sillä niissä käytetään vain vähän kasvinsuojeluaineita ja otetaan huomioon viljelymaan kapasiteetti. Tällaista perinteistä, paikallista ja alueellista tuotantoa harjoitetaan yleensä pienillä perhetiloilla, jotka saavat näin lisätuloja. Kyseisen tuotannon erityisluonne tulee tunnistaa, sen standardit on yhdenmukaistettava ja samantyyppisille tuotteille on annettava yhteinen laatumerkki samoine tuotemerkintöineen. Näin voidaan tunnustaa tuottajan taitotieto ja ammattitaito ja hyödyntää niitä.

Kaikentyyppisillä tiloilla on merkittävä asema sekä taloudellisella että sosiaalisella tasolla maaseudun ylläpitämisessä ja kehittämisessä. Tähän asti yhteisön tuet on kohdistettu pääasiallisesti suurtiloihin, joiden on pitänyt ottaa käyttöön nykyaikaisia, koneistettuja menetelmiä tehostaakseen tuotantoaan ja mukauttaakseen sen kysyntään, mikä on puolestaan hävittänyt maatalouden työpaikkoja. Jotta maaseutu säilyttää tehtävänsä, yhteisen maatalouspolitiikan avulla tulee tukea ympäristönsuojelusta huolehtivia pientiloja. Yleinen tukiasetus, jossa markkinapolitiikka ja maaseudun kehittäminen kohtaavat, antaa jäsenvaltioille osallistumismahdollisuuden.

2.4. Euroopan vedettömillä ja puolivedettömillä alueilla kastelu on perinteisesti kehittynyt sopusointuisesti luonnon kanssa ja edistänyt sellaisten yhteiskuntaryhmien ja yhteiskuntien kestävää kehitystä, joiden nykyinen hyvinvointimalli perustuu kastelutekniikan juurtumiseen ja parantamiseen. Näillä paikkakunnilla vedestä on tullut välttämätön tuotantotekijä ja myös torjuntakeino aavikoitumista vastaan. Vesien käyttö maatalouden hyväksi sopii yhteen nykyisten eurooppalaisten määräysten vaatiman kestävyyden kanssa, kunhan painotetaan tämän luonnonvaran järkiperäistä käyttöä, edistetään sen saatavuutta siellä missä sitä tarvitaan, kehitetään politiikkoja tukemaan tavallisuudesta poikkeavan vedensaannin tutkimista tähdentäen suolanpoistoa ja veden uusiokäyttöä, tehokasta säästämiskulttuuria ja jakelua sekä tarjoten käyttäjille mahdollisuuden osallistua vedenkäytön hallintatoimiin.

Veden yhteisomistuksen puolustamisen pitäisi kuulua koko yhteiskunnalle eikä pelkästään viranomaisille. Tässä yhteydessä olisi vältettävä tehoton kastelu, meriveden pääsy rannikon pohjavesiin, pohjaveden pintavaihtelut, ympäristön rehevöityminen ja vedenlaadun muutokset sekä harjoitettava monimuotoisuutta varjelevaa politiikkaa.

Nitraattidirektiivin(3) perusperiaatteen mukaisesti saastuttaja maksaa. Tämä periaate on kannatettava. On vahinko ja valitettavaa todeta, että kaikissa jäsenvaltiossa, ehkä Tanskaa ja Ruotsia lukuunottamatta, on toistaiseksi puutteita tai viipeitä nitraattidirektiivin soveltamisen eri vaiheissa. Niiden jäsenvaltioiden, jotka eivät ole vielä täysin panneet täytäntöön direktiiviä 91/676/ETY, pitäisi tehdä se mahdollisimman pian ja panna toimeen eri soveltamisvaiheet, jotka ovat seuraavat:

- direktiivin siirtäminen keskeisiin kansallisiin säännöksiin (ennen vuoden 1993 joulukuuta)

- makean ja meriveden laadun seuranta (sama määräaika)

- pilaantumisalttiiden vyöhykkeiden määrittäminen (valuma-alueet, joilla harjoitetaan tehoviljelyä tai tehokasvatusta) (sama määräaika, tarkistus joka neljäs vuosi)

- hyvän maatalouskäytännön jäsenvaltiokohtaisten, vapaaehtoisesti noudatettavien ohjeiden laatiminen

- toimintaohjelman laatiminen jokaiselle pilaantumisalttiille vyöhykkeelle (ohjeet pakolliset) (ensimmäinen ohjelma viimeistään vuonna 1996 ja tarkistus vuonna 1999)

- joka neljäs vuosi kertomus vesien tilan kehityksestä, vyöhykkeiden tarkistus ja toimintaohjelmien tehokkuuden arviointi.

Se, että jäsenvaltiot noudattavat epätasapuolisesti tämän direktiivin velvoitteita, voi synnyttää epäreilua kilpailua eurooppalaisten tuottajien kesken, sillä samalla kun toisten on noudatettava maassaan sovellettavan direktiivin säännöksiä rangaistuksen uhalla, toiset ovat vapaita käyttämään itselleen mieluisia tuotantomenetelmiä jopa luontoa pilaten.

Komission on käytettävä kaikki mahdolliset keinot ja jopa löydettävä uusia keinoja, jotta direktiivin 91/676/ETY säännöksiä noudatettaisiin koko Euroopan unionin alueella. Näitä toimia ovat toistaiseksi valvonta ja verottaminen. Muussa tapauksessa "saastuttaja maksaa" -periaatteen soveltaminen asettaa viljelijät eriarvoiseen asemaan, aiheuttaa taloudellisia seurauksia viljelijöille ja vaikuttaa koko maatalouden tulevaisuuteen.

2.5. Asetuksessa (ETY) N:o 2080/92(4) säädetään maatalouden metsitystoimenpiteitä koskevasta yhteisön tukijärjestelmästä, jolla pyritään viljelymaiden vaihtoehtoiseen käyttöön metsitystoimin ja metsänhoidon kehittämiseen maatiloilla, jotka osallistuvat näin maaperän eroosion torjuntaan.

2.6. Myös muut menettelyt voivat edistää ympäristönsuojelua. Esimerkkinä mainittakoon non food -maataloustuotanto, jolla edistetään raaka-aineiden ja uusiutuvien energialähteiden (biomassa ja biopolttoaineet) tuotantoa. Metsitystä varten myönnettävien tukien lisäksi non food -tuotantoon tulee liittää erikseen määriteltäviä verotustoimia. Tässä yhteydessä tulee ottaa huomioon kokonaisenergia ja ympäristöarvio.

2.7. Eurooppa-neuvosto on esittänyt useita toimenpiteitä, joilla voidaan saavuttaa alakohtaiset suojelutavoitteet. Maatalouden ympäristötoimilla edistetään sellaista viljelymaan käyttöä, jossa otetaan huomioon ympäristön, maiseman ja sen erityispiirteiden, luonnonvarojen, maaperän ja geneettisten resurssien suojelu ja parantaminen. Niitä täydennetään epäsuotuisia alueita koskevilla toimilla, joiden tarkoituksena on säilyttää maaseutuyhteisöjen elinvoimaisuus, ylläpitää kestävää maataloustoimintaa ja edistää metsien kestävää hoitoa ja kehittämistä. Kaikentyyppisten tilojen säilyttäminen ja tukeminen ovat maatalouden ja paikallisrakenteidemme kestävyyden perusta, kuten kohdassa 2.3 mainitaan.

2.8. Komission ehdottamat maatalouden ympäristötoimet eivät vaikuta tiukemmilta kuin nykyiset toimet. Agenda 2000 -ohjelman mukaisessa YMP:n uudistuksessa suorien tukien ehdoksi asetetaan jäsenvaltioiden määrittämien ympäristövaatimusten noudattaminen. Jäsenvaltioiden tulee kuitenkin pystyä hallitsemaan tämä ehdollisuus, jotta voidaan välttää sellaiset luonteeltaan järjestelmälliset EU:n toimet, joiden soveltaminen voi osoittautua hankalaksi tietyissä jäsenvaltioissa.

YMP:n välineet ovat vain osa maatalousympäristön suojeluun tähtäävää yhteisöpolitiikkaa. Suurimmalla osalla jäsenvaltioita on käytössään omia toimia, joilla pyritään ehkäisemään saastumista ja säilyttämään luonnon muodostama kansallisomaisuus.

Jotta maanviljelijät voisivat vastata tulevaisuuden haasteisiin, heidän on tutkittava tarkkaan omia käytäntöjään ja parannettava tuotantotekijöitään kuitenkin niin, ettei tuotantoa tehosteta liikaa eikä maita jätetä viljelemättä. Eurooppalainen maatalous on saatava kestävän kehityksen tielle toteuttamalla toimia, joilla taataan sellaisen ympäristöystävällisen, taloudellisesti kannattavan ja sosiaalisesti hyväksyttävän eurooppalaisen mallin muodostaminen, jossa paikallisviranomaisilla on aktiivinen ja aktivoiva rooli kestävän paikalliskehityksen tukemisessa ja edistämisessä.

Maanviljelijöiden tulee olla valmiit noudattamaan korvauksetta ympäristönsuojelun vähimmäissääntöjä. Jos maanviljelijä sen sijaan tuottaa ylimääräisiä ympäristöpalveluita, olisi oikeudenmukaista, että näistä palveluista maksettaisiin korvaus maatalousympäristöä koskevin soveltuvin tukitoimin.

Yleistä tukiasetusta, joka YMP:n puitteissa antaa yhteiset säännöt välittömän tuen järjestelmille, tulisi soveltaa suoraan maanviljelijöille myönnettäviin maksuihin lukuunottamatta niitä maksuja, jotka on tarkoitettu maaseudun kehittämiseen. Jäsenvaltioiden tulee toteuttaa aiheelliseksi katsomansa ympäristötoimet käytössä oleva viljelyala ja harjoitettu tuotanto huomioon ottaen.

Yleisen tukiasetuksen piiriin kuuluvien ohjauskeinojen lisäksi useita erityisiä ympäristötoimenpiteitä on ehdotettu otettavaksi mukaan tarkasteltaville markkina-aloille. Ne liittyvät ehtoihin, joiden mukaan suorat tuet maksetaan. Naudanlihan kohdalla lisätukea annettaisiin laajaperäisille maatiloille 1,4 nautayksikköä/ha -periaatteen pohjalta. Eläintiheydessä otetaan huomioon aikuisten nautojen, lampaiden ja vuohien kokonaismäärä. Peruspalkkiota myönnetään enintään 2 nautayksikköä/ha.

Naudanlihan ja meijerituotteiden alalla tukea annettaisiin pinta-alaperusteisesti ja maksettaisiin jäsenvaltioille, jotka hoitavat jakamisen sen mukaan, minkä tyyppistä ympäristöystävällistä tuotantoa ne haluavat tukea tai edistää. Peltokasvialalla komissio suosittaa kesannointitoimien säilyttämistä. Vapaaehtoista kesantoa voidaan pitää 10 % peruspinta-alasta enintään viiden vuoden ajan.

Corkin konferenssin päätelmien mukaisesti alueita kehotetaan kehittämään integroituja ohjelmia maaseudun kestäväksi kehittämiseksi. Maatalouden ympäristötoimenpiteet ovat pakollinen osa näitä ohjelmia. Ohjelmat kannustavat vähimmäisvaatimukset ylittävien ympäristötoimien suorittamiseen ja edistävät osaltaan elinkeinojen monipuolistamista erityisesti matkailualalla, ja niiden avulla jaetaan erityistukea ympäristönsuojelusta kiinnostuneille tiloille. Maanviljelijöiden koulutus on osa näitä toimia. Tavoitteena on ympäristönsuojelun parantaminen ja maisemanhoitoa edistävien viljelymenetelmien käytön lisääminen.

Lausunnossa ei tule unohtaa inhimillisiä voimavaroja, sillä niillä on tärkeä sija uudessa maaseudun kehittämispolitiikassa. Tukea maatilojen luovutukselle voidaan antaa nuorten maanviljelijöiden, joiden tulisi osallistua keskusteluihin, asettautumistoimilla sekä edistämällä varhaiseläkejärjestelmää. Kun nämä yhdistetään koulutustoimiin, voidaan hyödyntää maaseudun väestön potentiaalia.

Maatalouden ympäristönsuojeluohjelmista tarjotaan tukea viljelijöille, jotka vapaaehtoisten sopimusten pohjalta suorittavat palveluja ympäristön suojelemiseksi ja maaseudun säilyttämiseksi. Maksut perustuvat ympäristötoimenpiteistä viljelijälle koituneisiin kustannuksiin ja tulonmenetyksiin.

Maatalouden ympäristötoimenpiteet kattavat ympäristöä ja kaikkia sen osa-alueita (eläimet, kasvit, maaperä, vesi, maisema jne.) suojelevat viljelymenettelyt. Tukea voidaan maksaa vain toimista, jotka ylittävät normaalin hyvän viljelytavan puitteet. Tämä tarkoittaa, että viljelijän oletetaan jo noudattavan ympäristönsuojelun vähimmäisvaatimuksia.

3. Päätelmät

Kestävän maatalouden edellytyksenä on ympäristön kunnioittaminen. Komission ehdotukset antavat jäsenvaltioille ja alueille tarpeelliset välineet ympäristönsuojelun vähimmäisvaatimusten noudattamiseksi ja Euroopan ainutlaatuisen ympäristöperinnön suojelun ja parantamisen edistämiseksi. Maataloudella on useita tehtäviä: elintarvikehuolto, maankäyttö, maiseman ja luonnonympäristön huolto. Kestävän kehityksen prosessi on mahdollinen ainoastaan, jos maatalouden taloudellinen kannattavuus taataan ja jos ympäristönäkökohdat otetaan huomioon siten, että ne käyvät yksiin alan taloudellisten näkymien kanssa.

AK:n mielestä ympäristö tulee ottaa huomioon koko Euroopan maataloudessa. On laadittava tärkeimmät periaatteet ja noudatettava niitä. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi Euroopan maataloudessa tulee

a) tukea ekologisia viljelymenetelmiä (kohtuullinen lannoitus, luonnollisten lannoitteiden suosiminen, ekstensiivinen viljely, vuoroviljely jne.) erityisesti jokilaaksoissa

b) testata yhdessä Euroopan tai maailmanlaajuisten terveysinstituutioiden kanssa maataloudessa käytettävien tuotteiden ekotoksisuus ennen niiden laskemista markkinoille ja siten hankkia viljelijöiden käyttöön mahdollisimman perusteellinen luettelo ympäristölle vaarattomista tuotteista

c) tarkkaan määritellä luomuviljelyn käsite, eritellä sen kustannukset ja jatkaa luomuviljelyn soveltamisen valvontaa

d) täydentää luomuviljelyä tunnustamalla perinteinen paikallismaatalous

e) vahvistaa ympäristöystävällinen yhteinen maatalouspolitiikka tunnustamalla viljelijöiden ammattitaito sekä takaamalla heille riittävä tulotaso ja täyttämällä vasta sen jälkeen ammattijärjestöjen tai maatalouden, elintarviketeollisuuden ja talousmaailman lobbaajien vaatimukset; kaikkien Euroopan unionissa tuotettujen ja sinne tuotujen elintarvikkeiden tulee täyttää tiukimmat hygienia- ja terveellisyysstandardit; kaikkien unionin jäsenvaltioiden tulee omaksua nämä standardit ja noudattaa niitä

f) vähentää nitraattien käyttöä maaperän käsittelyssä

g) huolehtia velvoitteiden asettamisesta siten, että vähimmäisvaatimusten ylittämisestä saa rahallisen korvauksen kuitenkin niin, että säilytetään viljelijöiden aloitteellisuus ja yrittämishalu

h) vaatia kaikilta jäsenvaltioilta yhteisön toimien samanaikaista noudattamista ja rangaista viivyttelijöitä

i) ottaa maatalous huomioon sosiaalipolitiikan määrittelyssä ja rahoituksessa (tuki pientiloille, eläkkeelle jäävien viljelijöiden korvaaminen, maaseudun seuraelämän säilyttäminen, viljelijöiden koulutus)

j) käyttää tuotantomenetelmiä, joilla edistetään sellaisten luonnonvarojen säilymistä kuin maaperä (maaperää säilyttävä maatalous), vesi (vähän vettä kuluttavien kastelumenetelmien käyttö saastuttamatta pintavesiä), eläimistö ja kasvisto.

Bryssel 17. helmikuuta 2000.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Jos Chabert

(1) EYVL C 173, 19.6.1999, s. 2.

(2) Fischlerin puhe maatalousneuvoston epävirallisessa kokouksessa Dresdenissä 30.5.-1.6.1999.

(3) Neuvoston direktiivi 91/676/ETY, annettu 12 päivänä joulukuuta 1991, vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta (EYVL L 375, 31.12.1991, s. 1-8).

(4) Neuvoston asetus, annettu 30 päivänä kesäkuuta 1992, maatalouden metsitystoimenpiteitä koskevasta yhteisön tukijärjestelmästä (EYVL L 215, 30.7.1992, s. 96-99).