KOMISSION TIEDONANTO - Luonnos: Yhteinen työllisyysraportti 2002 {SEC(2002) 1204}

Euroopan yhteisön perustamissopimuksen VIII osastossa määrätään koordinoidun työllisyysstrategian kehittämiseen liittyvistä periaatteista ja menettelyistä. Perustamissopimuksen 128 artiklassa esitetään strategian muotoiluun johtavat eri vaiheet, joihin sisältyvät vuosittain annettavat jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivat, jäsenvaltioille annettavat suositukset sekä neuvoston ja komission yhteinen raportti Eurooppa-neuvostolle yhteisön työllisyystilanteesta ja suuntaviivojen täytäntöönpanosta. Jokainen jäsenvaltio antaa neuvostolle ja komissiolle vuosittain selvityksen tärkeimmistä työllisyyttä koskevien suuntaviivojen mukaisesti toteuttamistaan työllisyyspolitiikan toimenpiteistä. Edellä esitetyn toimielinkäsittelyn mukaisesti kehitetty Euroopan työllisyysstrategia on merkittävässä asemassa Lissabonin Eurooppa-neuvostossa ja sen jälkeisissä Eurooppa-neuvostoissa määritellyllä laajemmalla poliittisella asialistalla.

Tässä yhteisessä työllisyysraportissa luodaan katsaus työllisyystilanteeseen, tehdään poliittinen arvio jäsenvaltioiden edistymisestä työllisyyden suuntaviivojen [1] täytäntöönpanossa vuonna 2001 ja tuodaan esiin jäsenvaltioissa edelleen esiintyvät haasteet.

[1] Neuvoston päätös 2002/177/EY, tehty 18. helmikuuta 2002, jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivoista vuodeksi 2002, EYVL L 60, 1.3.2002.

Raportissa tarkastellaan, miten koko EU:ssa on edistytty tärkeimpien sovittujen tavoitteiden ja suuntaviivojen toteutuksessa, ja siinä on lyhyt maakohtainen selvitys. Keskeiset yhteiset indikaattorit tukevat tarkastelua, ja ne esitetään tiivistettynä liitteissä.

Tarkempi analyysi kuhunkin suuntaviivaan liittyvistä hiljattaisista kehitysaskelista kussakin jäsenvaltiossa esitetään komission yksiköiden laatimassa asiakirjassa [2].

[2] SEC(2002) 1204.

SISÄLLYSLUETTELO

Johdanto

Tiivistelmä

1. Poliittinen ja taloudellinen tausta

2. Vuoden 2002 työllisyyden suuntaviivojen ja suositusten täytäntöönpano Euroopan unionissa: toteutuksen ja politiikan arviointi

2.1 Yleiset poliittiset puitteet: laaja-alaiset tavoitteet vuoden 2002 suuntaviivoissa

2.2 Vuoden 2001 suuntaviivojen neljän pilarin mukaisesti saavutetun edistyksen arviointi

2.2.1 Työllistettävyys

2.2.2 Yrittäjyys

2.2.3 Sopeutumiskyky

2.2.4 Yhtäläiset mahdollisuudet

3. Vuoden 2002 työllisyyden suuntaviivojen ja suositusten täytäntöönpano: tulosten ja toimien arviointi jäsenvaltioittain

BELGIA

TANSKA

SAKSA..

KREIKKA

ESPANJA

RANSKA

IRLANTI

ITALIA.

LUXEMBURG

ALANKOMAAT

ITÄVALTA

PORTUGALI

SUOMI..

RUOTSI

YHDISTYNYT KUNINGASKUNTA

4. Tulevat toimet

Liite 1: Katsaus vuotta 2001 koskeviin tulos- ja muihin tärkeimpiin indikaattoreihin

Liite 2: Katsaus ennaltaehkäisyä ja aktivointia koskeviin yhteisiin indikaattoreihin (vuodet 2000 ja 2001)

Liite 3: indikaattorit: lähteet ja määritelmät

Tiivistelmä

Euroopan työllisyysstrategia on nyt viiden täytäntöönpanovuoden jälkeen risteyskohdassa. Strategia käynnistettiin vuonna 1997, jolloin etusijalle asetettiin työttömyyden torjunta. Tästä on vähitellen siirrytty tukemaan laajempia Lissabonin strategian sitoumuksia, joilla pyritään uusiin ja parempiin työpaikkoihin ja osallisuutta edistävään yhteiskuntaan. Sovittujen työllisyystavoitteiden saavuttamisesta ja työvoiman osallistumisasteen nostamisesta on tullut keskeisiä haasteita. Tästä ensimmäisestä kaudesta EU:n tasolla tehty mittava arviointi on tuonut esiin rohkaisevia tuloksia.

EU:n työllisyyskehitystä vuonna 2001 koskevassa tarkastelussa on otettava huomioon nopeasti heikennyt taloustilanne, jossa BKT:n kasvu puoliintui vuoteen 2000 verrattuna ja tulevaisuuteen liittyy voimakkaita epävarmuustekijöitä. Epäsuotuisista olosuhteista huolimatta kehitys sekä työllisyyden (+0,6 %) että työttömyyden (-0,6 %) osalta parani edelleen, vaikkakin hitaammin. Työllisyysstrategian viisivuotisarvioinnissa korostettiin EU:n työmarkkinoiden rakenteellisia parannuksia, mutta vakavia ongelmia esiintyy edelleen työttömyystasoissa, osallistumis- ja työllisyysasteissa, sukupuolieroissa, työllisyyden laadussa, tuottavuuden kasvussa ja alueiden välisissä eroissa. Näitä ongelmia on käsiteltävä kiireesti, jotta EU:n työmarkkinat voivat valmistautua tuleviin haasteisiin.

Kansallisten toimintasuunnitelmien yleinen selkeys ja johdonmukaisuus ovat parantuneet, mutta kansallisten tavoitteiden käyttö, raportointi toimenpiteiden vaikutuksista työmarkkinoihin, budjettitiedot, tiedot rakennerahastojen hyödyntämisestä työllisyysstrategian tukemiseen sekä tiedot tärkeimpien sidosryhmien osallistumisesta ovat vielä selvästi riittämättömiä.

Laaja-alaisiin tavoitteisiin vastaaminen on parantunut viime vuoteen verrattuna, etenkin kun tarkastellaan pyrkimyksiä työllisyysasteen kohottamiseksi. Lissabonin ja Tukholman yleisissä ja naisia koskevissa tavoitteissa edistyttiin rohkaisevasti, mutta vuodeksi 2010 asetetun kokonaistavoitteen saavuttaminen vaatii erityisponnistuksia niissä jäsenvaltioissa, joissa ei tähän mennessä ole edistytty riittävästi työllisyystilanteen kohentamisessa. Ikääntyvien työntekijöiden nykyisen työllisyysasteen ja 50 prosentin tavoitteen välillä on vielä laaja kuilu, mikä antaa aihetta huoleen, ja ikääntymisongelman tasa-arvoulottuvuus olisi otettava paremmin huomioon. Työn laatuun liittyviä kysymyksiä on käsitelty hajanaisesti, ja niissä on keskitytty suureksi osaksi esimerkiksi työn joustavuuteen, työterveyteen ja työturvallisuuteen sekä koulutukseen, eikä muihin seikkoihin, kuten itse työpaikkojen laatuun ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun laatuun, ole kiinnitetty riittävästi huomiota. Elinikäisen oppimisen strategioiden kehittämisessä on edistytty: kaikilla jäsenvaltioilla on nyt perusta kattavia strategioita varten, vaikkakin niiden täysimittainen täytäntöönpano vie aikansa. Myös strategioiden johdonmukaistamisessa on nähtävissä edistystä, joskin hidasta, ja etenkään siirtymistä yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen ja työmarkkinoiden sisällä ja niiden välillä ei ole käsitelty kattavasti. Yhä useammat jäsenvaltiot asettavat koulutukseen osallistumista ja koulutustasoa koskevia tavoitteita, ja useimmissa jäsenvaltioissa näkyvä henkilöresurssimenojen kasvu osoittaa voimistunutta sitoutumista asiaan siitä huolimatta, että investoinneille ei edelleenkään ole asetettu kansallisia tavoitteita. Kasvavat erot koulutukseen osallistuvien ryhmien - heikosti ja korkeasti koulutettujen sekä vanhempien ja nuorempien - välillä on vakava huolenaihe.

Useimmissa jäsenvaltioissa työmarkkinaosapuolilla on ollut merkittävä osuus kansallisissa toimintasuunnitelmissa tänä vuonna, vaikka työmarkkinaosapuolten omassa työllisyysstrategian täytäntöönpanoprosessissa on yleisesti ottaen edistytty vain vähän. Euroopan tasolla käytävä vuoropuhelu on tuottanut merkittäviä aloitteita, kuten Laekenissa kokoontuneelle Eurooppa-neuvostolle osoitettu Euroopan tason työmarkkinaosapuolten yhteinen julistus, jossa tuotiin esiin tarve kehittää edelleen itsenäistä työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua, suunniteltu työmarkkinaosapuolten monivuotisen työohjelman toimittaminen sekä ammattitaitoa ja pätevyyttä koskevat työmarkkinaosapuolten toimintapuitteet, jotka toimitettiin Barcelonan Eurooppa-neuvostolle. Näistä huolimatta työmarkkinaosapuolten panosta strategiaan olisi kehitettävä vielä johdonmukaisemmaksi ja näkyvämmäksi.

Kansallisissa toimintasuunnitelmissa tulee nyt esiin parempi toimintalinjojen yhdistelmä, jossa on edellisvuosiin verrattuna annettu enemmän painoa yhtäläisiä mahdollisuuksia ja yrittäjyyttä koskeville pilareille. Alueelliset erot ovat edelleen vakava ongelma. Kansallisiin lähteisiin perustuvien indikaattoreiden käyttö on epätasaista, ja erityisen heikkoa se on seuraavilla aloilla: epäedullisemmassa asemassa olevat ryhmät, siirtyminen työelämään, hoivapalvelut (työn laatua mittaavat indikaattorit), työmarkkinoiden pullonkaulat ja liikkuvuus sekä aktiivisten toimien tehokkuus.

Työllistyvyyspilariin liittyen jäsenvaltiot ovat pyrkineet vahvistamaan ja parantamaan toimenpiteiden laatua ja kattavuutta. Useimmissa jäsenvaltioissa on nyt käytössä henkilökohtaisiin tarpeisiin räätälöity ennaltaehkäisevä lähestymistapa. Työnvälityspalveluiden perusteelliset uudistukset jatkuvat, ja selvänä suuntauksena on julkisten ja yksityisten palveluiden yhdistelmä. Aktiivisten työmarkkinatoimenpiteiden osalta tavoitteeksi asetettiin, että toimenpiteistä olisi oltava hyötyä 20 prosentille työttömistä, ja yleisesti tämä on ylitetty kirkkaasti. On viitteitä siitä, että perustaidoille, etenkin aikuisten lukutaidolle, ollaan antamassa enemmän painoa. Tärkeimmät tietotekniikkaa hyödyntävään opetukseen (e-learning) liittyvät tavoitteet on lähes saavutettu. Pullonkaulojen ehkäisyyn ja torjumiseen pitkällä aikavälillä on kiinnitetty enemmän huomiota. Osallisuutta edistävää politiikkaa ollaan ottamassa käyttöön, ja työllisyyttä ja sosiaalista osallisuutta koskevien kansallisten toimintasuunnitelmien yhteisvaikutusta pyritään lisäämään.

Toisaalta vain viisi jäsenvaltiota on onnistunut ennaltaehkäisevän lähestymistavan täytäntöönpanossa niin, että ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen on merkittävästi vähentynyt. Aktiivisten toimenpiteiden tehokkuudesta olisi myös tiedotettava paremmin. Koulun keskeyttävien määrä laskee vain hyvin vähitellen, ja on epävarmaa, voidaanko yhteinen tavoite määrän puolittamisesta vuoteen 2010 mennessä saavuttaa. Vain muutamissa jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa kattavaa, työllisyyttä edistävää verotus- ja etuusjärjestelmien uudistusta, eikä näiden järjestelmien vuorovaikutukseen ole kiinnitetty riittävää huomiota. Aktiivista ikääntymistä koskevat kansalliset strategiat enimmäkseen puuttuvat, ja ikääntyvien työntekijöiden työkykyä ja työnantajien kannustimia ikääntyvien työntekijöiden palkkaamiseen tai työssä pitämiseen on käsitelty puutteellisesti. Sosiaalisen osallisuuden edistämisen alalla kysyntäpuolen toimenpiteet, kuten syrjinnän vastaiset toimet, on yleisesti laiminlyöty, ja niitä jäsenvaltioita on edelleen erittäin vähän, jotka ovat asettaneet tähän liittyviä kansallisia erityistavoitteita. Asiaankuuluvien poliittisten toimenpiteiden arviointia on lisäksi haitannut se, että suurin osa jäsenvaltioista ei ole käyttänyt tällä alalla yhteisesti sovittuja työllisyysindikaattoreita.

Useimmissa kansallisissa toimintasuunnitelmissa on tuotu yrittäjyyspilariin liittyviä toimia enemmän esiin kuin edellisinä vuosina, vaikka työllisyyskasvu pienissä yrityksissä, palvelualalla ja itsenäisessä ammatinharjoittamisessa pienenikin vuonna 2001 yleisen talouskasvun hidastumisen vuoksi. Erityishuomiota on kiinnitetty toimenpiteisiin, joilla pyritään helpottamaan yritysten rekisteröitymistä, kannustamaan itsenäistä ammatinharjoittamista ja kehittämään yrittäjyyskulttuuria etenkin naisten keskuudessa. Uusia aloitteita toteutettiin uusien työpaikkojen luomiseksi osaamispohjaisten palveluiden alalle ja ympäristöalalle. Useat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tai julkaisseet uusia aloitteita pimeän työn torjumiseksi. Tästä myönteisestä kehityksestä huolimatta tarvitaan kohdennetumpaa tukea, jotta yrittäjyydestä saataisiin kasvua ja työllisyyttä lisäävä tekijä. Sellaiset lisätoimet vaikuttaisivat olevan tarpeen, joilla edistettäisiin yritysten käynnistämistä, etenkin parantamalla rahoitusmahdollisuuksia. Työhön kohdistuvan verotaakan kasvava kehityssuunta on kääntynyt, mutta työhön kohdistuva verotus on edelleen korkeaa, myös matalapalkkaisilla työntekijöillä, eikä sosiaaliturvamaksujen työllisyysvaikutukseen ole kiinnitetty riittävästi huomiota.

Euroopan työllisyysstrategian alueellisen ulottuvuuden kehittäminen on tullut vahvistamisvaiheeseen. Kansallisten toimintasuunnitelmien lisäksi neljässä jäsenvaltiossa on laadittu alueelliset toimintasuunnitelmat. Alueelliset työllisyyssopimukset ovat edelleen tärkeitä joissakin jäsenvaltioissa, mutta paikallistason yhteistyökumppanuuteen perustuvan toimintamallin kehittämisessä on vielä paljon tekemistä.

Sopeutumiskykyä koskevan pilarin toimissa on useissa jäsenvaltioissa haettu parempaa tasapainoa työsuhteen joustavuuden ja turvallisuuden vaatimusten välille. Suuntaus työajan ja työn organisoinnin joustavuuden lisäämiseksi jatkuu, erilaisten järjestelyiden puitteissa työskentelevien työntekijöiden yhtäläisen kohtelun takaamiseksi ollaan toteuttamassa toimia, ja työterveyden ja työturvallisuuden alalla on edistytty. Joitakin työn organisointiin liittyviä kiinnostavia aloitteita kannattaisi levittää laajemminkin. Työmarkkinaosapuolten merkitys elinikäisen oppimisen edistämisessä työpaikoilla on kasvamassa, mutta niiden toimet ovat edelleen verrattain tuntemattomia, mikä saattaa osittain johtua hajanaisesta raportoinnista. Jonkin verran edistystä on saavutettu tavoitteessa, jonka mukaan kaikkien työntekijöiden olisi voitava hankkia tietoyhteiskunnassa vaaditut taidot vuoden 2003 loppuun mennessä. Jotta edistystä voitaisiin arvioida tarkemmin, tarvitaan kuitenkin lisätietoja toimenpiteistä, joilla tavoitteeseen on pyritty.

Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan pilarin osalta on edistytty selkeästi naisten työllisyysastetavoitteiden saavuttamisessa, vaikka edelleenkin on joitakin maita, jotka laahaavat perässä, ja lisätoimia tarvitaan naisten pitämiseksi kauemmin työmarkkinoilla. Tasa-arvon valtavirtaistamisstrategian täytäntöönpano on edistynyt muttei ole vielä täydellistä. Sukupuolten palkkaerojen vähentämiseksi on otettu käyttöön aloitteita, joissa käsitellään eroihin vaikuttavia tekijöitä, mutta ne ovat edelleen riittämättömiä, eivätkä työmarkkinaosapuolet ole sitoutuneet asian hoitamiseen riittävällä tavalla. Työpaikkojen eriytyminen sukupuolittain on edelleen esillä varsinkin niissä maissa, joissa eriytyminen on yleistä, mutta toimien tuloksia on vaikea arvioida lyhyellä aikavälillä. Työn ja perhe-elämän yhteensovittamista on tehostettu, mutta riittäviä, korkealaatuisia ja kohtuuhintaisia lastenhoitopalveluita ei ole vieläkään tarjolla niin, että saavutettaisiin Barcelonan Eurooppa-neuvostossa asetetut tavoitteet. Vanhempainlomajärjestelyt ovat laajentuneet moniin jäsenvaltioihin, vaikkakin vain harvoissa kannustetaan erityisesti miehiä jäämään vanhempainlomalle.

Vuoden 2001 jäsenvaltioiden työllisyyskehityksen ja -politiikan arviointi vahvistaa vuosia 1997-2001 koskevan arvioinnin tärkeimmät tulokset ja tarjoaa vankan perustan tulevan Euroopan työllisyysstrategian suunnittelulle. Rakenteelliset työmarkkinauudistukset ovat tuottaneet tulosta tähän saakka, mutta työmarkkinoilla on edelleen suuria rakenteellisia heikkouksia, ja talouskasvun hidastuessa jäsenvaltioiden olisi tehostettava rakenneuudistuksia myös työmarkkinoilla, jotta tuettaisiin sekä työntekijöiden että yritysten sopeutumista muutoksiin. Tehokkaan uuden työllisyysstrategian osatekijöistä vallitsee jo laaja yksimielisyys, esimerkiksi keskittyminen Lissabonin tavoitteisiin, vakaa strategia keskipitkällä aikavälillä, vähemmän mutta saavutettaviin tuloksiin keskittyviä suuntaviivoja, sekä parempi koordinointi muiden asianmukaisten prosessien, etenkin talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen, kanssa.

Nykyiset heikkoudet huomioon ottaen tulevissa suuntaviivoissa olisi käsiteltävä kolmea keskeistä prioriteettia eli työllisyys- ja työvoima-asteen nostamista, työn laadun ja tuottavuuden lisäämistä sekä osallisuutta edistävien työmarkkinoiden edistämistä. Kaikilla näillä aloilla vaaditaan vielä paljon edistystä, jotta saavutetaan Lissabonin strategian yleistavoitteet.

1. POLIITTINEN JA TALOUDELLINEN TAUSTA

Euroopan työllisyysstrategia risteyskohdassa viiden vuoden jälkeen

Sen jälkeen kun Euroopan työllisyysstrategia käynnistettiin Luxemburgin työllisyyskokouksessa vuonna 1997, siihen on tehty muutoksia poliittisen ja taloudellisen tilanteen kehityksen mukaan. Strategian kolmen ensimmäisen täytäntöönpanovuoden väliarvioinnin seurauksena sitä vahvistettiin Lissabonin Eurooppa-neuvostossa vuonna 2000. Tällöin se sisällytettiin laajempaan poliittiseen suunnitelmaan, jonka tavoitteena on tehdä Euroopan unionista maailman kilpailukykyisin ja dynaamisin tietoon perustuva talous, joka kykenee ylläpitämään kestävää talouskasvua luomalla samalla uusia ja parempia työpaikkoja ja lisäämällä sosiaalista yhteenkuuluvuutta.

Lissabonissa asetettiin tavoitteeksi, että EU:n keskimääräinen kokonaistyöllisyysaste on saatava mahdollisimman lähelle 70:ää prosenttia ja naisilla yli 60:een prosenttiin vuoteen 2010 mennessä. Siellä myös määriteltiin yleinen strategia, jonka tavoitteena on valmistella siirtymistä osaamistalouteen, nykyaikaistaa eurooppalaista yhteiskuntamallia ja tukea suotuisia kasvunäkymiä.

Joulukuussa 2000 kokoontuneessa Nizzan Eurooppa-neuvostossa otettiin esiin laatu sosiaalipoliittisen ohjelman ohjenuorana ja etenkin työn laatu työllisyysstrategian keskeisenä tavoitteena. Siellä korostettiin laatukäsitteen moniulotteisuutta ja laajempia työmarkkinayhteyksiä ja todettiin, että sitä olisi edistettävä kaikkia pilareita koskevissa toimissa.

Tukholman Eurooppa-neuvostossa vuonna 2001 vahvistettiin unionin ja jäsenvaltioiden sitoutuminen täystyöllisyyden tavoitteeseen ja asetettiin välitavoitteiksi 67 prosenttia (kaikki) ja 57 prosenttia (naiset) vuoteen 2005 mennessä sekä työllisyystavoitteeksi ikääntyville työntekijöille (55-64-vuotiaille) 50 prosenttia vuoteen 2010 mennessä. Vastauksena Tukholmassa esitettyihin kehotuksiin komissio ja neuvosto tarkastelivat yhdessä edellytyksiä työvoiman osallistumisasteen nostamiseksi EU:ssa ja tekivät ehdotuksia Barcelonassa kokoontuneelle Eurooppa-neuvostolle. [3]

[3] Työvoimaosuuden nostaminen ja aktiivisen ikääntymisen edistäminen, neuvoston asiakirja nro 6707, 8. maaliskuuta 2002; perustuu asiakirjaan KOM(2002) 9 lopullinen, 24.1.2002.

Göteborgin Eurooppa-neuvostossa täydennettiin poliittista sitoumusta kestävän kehityksen strategialla ja lisättiin ympäristönäkökohdat Lissabonin strategiaan ja tunnustettiin näin ympäristön, talouskasvun ja työllisyyden välinen yhteys.

Barcelonassa maaliskuussa 2002 kokoontuneessa Eurooppa-neuvostossa nostettiin teema "Aktiivisella politiikalla täystyöllisyyteen: uusia ja parempia työpaikkoja" niiden kolmen alueen joukkoon, jotka edellyttävät erityispainotusta. Siellä korostettiin, että täystyöllisyyden saavuttaminen EU:ssa on keskeistä Lissabonin strategiassa ja muodostaa talous- ja sosiaalipolitiikan tärkeimmän tavoitteen. Eurooppa-neuvosto kehottikin laatimaan vahvistetun työllisyysstrategian ja antoi ohjeita tulevaa työllisyysstrategiaa varten. Se otti myönteisesti vastaan ammattitaitoa ja liikkuvuutta koskevan komission toimintasuunnitelman, jonka seurauksena annettiin neuvoston päätöslauselma [4].

[4] Neuvoston asiakirja nro 9614/02, 3.6.2002.

Tässä yhteisessä työllisyysraportissa tarkastellaan vuonna 2001 saavutettua edistystä. Tämä on merkittävä välietappi, koska kyseessä on Euroopan työllisyysstrategian viides toteutusvuosi. Komission yksiköt ja jäsenvaltiot ovat tehneet yhdessä arvioinnin strategian vaikutuksista vuosina 1997-2001 [5] valmistellakseen työllisyysstrategian tulevaa kehittämistä.

[5] KOM(2002) 416, 17.7.2002.

Heikommat talousnäkymät vuonna 2001: testi työllisyysstrategialle

Vuonna 2000 koettiin voimakkain työllisyyskasvu kymmeneen vuoteen, ja jyrkkänä vastakohtana tälle vuoden 2001 ensimmäiselle puoliskolle oli ominaista taloudellinen epävarmuus, jota seurasi yleinen talouskasvun hidastuminen syyskuun 11. päivän tapahtumien jälkeen.

Vuosien 2000 ja 2001 välillä BKT:n kasvu putosi merkittävästi 3,3 prosentista 1,6 prosenttiin ja työvoiman tuottavuuden kasvu 1,6 prosentista 0,3 prosenttiin. Vuoden 2001 ensimmäisen ja toisen vuosipuoliskon välillä työllisyyden kasvu hidastui 1,5 prosentista 1 prosenttiin. Talouskasvun hidastuminen on osoittautunut alunperin odotettua pitkäaikaisemmaksi. Talouden elpyminen ei ole saanut vauhtia eikä sitä odotetakaan ennen vuotta 2003, ja suuret irtisanomiset ovat lisääntyneet euroalueella. Julkinen talous on parantunut, kun useat jäsenvaltiot ovat saavuttaneet tai säilyttäneet vakaan budjettitilanteen. Nykyisessä heikon talouskasvun tilanteessa budjettikehykset ovat kuitenkin paineen alla ja uskottavuus horjuu, kun jotkin jäsenvaltiot eivät ole onnistuneet täyttämään vakaus- ja kasvusopimuksen mukaisia budjettisitoumuksia. Inflaatio nousi 2,1 prosentista (vuonna 2000) 3,4 prosenttiin (toukokuu 2001) ja laski vuoden loppuun mennessä 2 prosenttiin, josta sen odotetaan nousevan 2,2 prosenttiin vuonna 2002.

Hidastunut työllisyyskasvu

Työllisyyskasvua on arvioitava edellä esitetyn taloustilanteen heikkenemisen yhteydessä. Vaikka työllisyysaste nousi vain nimellisesti (63,3 %:sta vuonna 2000 63,9 %:iin vuonna 2001, joka tarkoittaa 2,06 miljoonan ihmisen lisäystä työllisyyslukuihin), EU:n tavoite on edelleen saavutettavissa, jos siihen paneudutaan kestävin erityistoimin. Kokonaistyöttömyysaste laski 0,6 prosenttiyksikköä vuoden 2001 lähtötasoon verrattuna mutta nousi hieman vuoden 2002 ensimmäisten kuukausien aikana (7,4 %:sta 7,6 %:iin). Nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyysaste laskivat yleisesti vuonna 2001, ja eniten laskua oli naisten osalta.

Vuodesta 1997 lähtien työllisyysasteen sukupuolierot ovat hitaasti pienentyneet noin 2 prosenttiyksiköllä niin, että naisten työllisyysaste on 54,9 prosenttia, joka on EU:n tavoitteen tuntumassa. Ikääntyvien työntekijöiden työllisyysaste nousi 38,5 prosenttiin vuonna 2001 (37,7 % vuonna 2000), mutta se on silti kaukana vuodeksi 2010 asetetusta 50 prosentin tavoitteesta.

Euroopan työmarkkinoiden rakennemuutokset

EU:n työllisyyskehitys on parantunut huomattavasti viime vuosina: vuodesta 1997 lähtien on luotu yli 10 miljoonaa uutta työpaikkaa (joista 6 miljoonaa on mennyt naisille) ja työttömiä on 4 miljoonaa vähemmän, kun aktiiviväestön määrä samalla kasvoi edelleen 5 miljoonalla. Euroopan työllisyysstrategian arviointi vahvistaa, että parannukset ovat rakenteellisia, koska rakenteellinen työttömyys on laskenut, talouskasvu on työllisyyttä edistävää ja työmarkkinat reagoivat aikaisempaa herkemmin talouden ja yhteiskunnan muutoksiin. [6] Työmarkkinoiden rakenteellisten uudistusten toteuttaminen loi mahdollisuudet näille parannuksille. Yleinen positiivinen kehitys 1990-luvulla osoittaa, että työllisyysasteen nouseminen ja työttömyysasteen laskeminen on kestävää ja rakenteellista. Pelkkä suhdanteiden parantuminen ei selitä näitä positiivisia tuloksia. Rakenteellisen työttömyyden lasku on kiihtynyt vuodesta 1997 lähtien, ja siihen on liittynyt voimakas uusien työpaikkojen luominen. Euroopan työllisyysstrategia loi edellytykset näiden parannusten kestävyydelle, koska siinä sitouduttiin hyödyntämään täysimääräisesti työvoimatarjontaa ja luomaan uusia ja parempia työpaikkoja. Työmarkkinaosapuolten panos parempaan työllisyyskehitykseen on myös ollut merkittävä, etenkin kun ne ovat pyrkineet työllisyyttä edistäviin palkkajärjestelyihin.

[6] Katsaus Euroopan työllisyysstrategian ensimmäisiin viiteen toteutusvuoteen, KOM(2002) 416 - Työllisyys Euroopassa 2002.

Jäljellä olevat rakenteelliset heikkoudet

Vaikka edistystä on tapahtunut, joitakin merkittäviä rakenteellisia heikkouksia esiintyy edelleen:

- Itsepintaisen korkeaa työttömyys- ja pitkäaikaistyöttömyysastetta on saatava alennettua, jotta voidaan saavuttaa osallisuutta edistävät työmarkkinat. Saavutetusta edistyksestä huolimatta heikossa asemassa olevien henkilöiden työllisyystilanne on edelleen huono, ja työmarkkinoita on kehitettävä osallisuutta paremmin edistäviksi. Tämä edellyttää paremmin kohdennettua politiikkaa, kysyntä- ja tarjontapuolet kattavaa lähestymistapaa sekä tiiviimpää yhteyttä sosiaalista osallisuutta edistävään laajempaan politiikkaan.

- EU:n työllisyystavoitteiden, etenkin ikääntyviä työntekijöitä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi tarvitaan kestävää sitoutumista. Työvoimaosuuden nostamista koskevan yhteisen raportin [7] mukaan tavoitteet merkitsevät sitä, että työllisten kokonaismäärän olisi vuosina 2002-2010 lisäännyttävä 15,4 miljoonalla, josta naisten osalta 9,6 miljoonalla ja ikääntyvien työntekijöiden osalta 7,4 miljoonalla.

[7] Työvoimaosuuden nostaminen ja aktiivisen ikääntymisen edistäminen, neuvoston asiakirja nro 6707, 8. maaliskuuta 2002; perustuu asiakirjaan KOM(2002) 9 lopullinen, 24.1.2002.

- Erot Yhdysvaltojen ja EU:n tuottavuudessa kasvavat edelleen, mutta ero on paljon selvempi työvoiman tuottavuudessa työllistä kohti kuin työvoiman tuottavuudessa työtuntia kohti, jonka osalta ennustetaan jopa eron vähäistä pienenemistä. [8] Komission hiljattaisessa tiedonannossa Tuottavuus Euroopan talouksien ja yritysten kilpailukyvyn avaimena [9] todettiin, että tuottavuuden kasvu riippuu fyysisen pääoman laadusta, työvoiman taitojen paranemisesta, teknisestä kehityksestä ja uusista tavoista yhdistää näitä panoksia. Työpaikan laadun ja tuottavuuden välistä positiivista yhteyttä olisi myös hyödynnettävä tämän eron kiinni kuromiseksi, mutta työn laatuun ei ole vielä kiinnitetty riittävästi huomiota. Selvää edistystä voidaan havaita ainoastaan koulutukseen osallistumisessa ja työllisyysasteiden sukupuolieroissa, kun taas muilla aloilla on edelleen paljon tehtävää.

[8] Työvoiman tuottavuus (ostovoimakorjattu BKT) työllistä kohti USA:ssa oli 116,1 vuonna 1997 (EU-15 = 100) ja nousi 117,5:een vuonna 2000 (ennuste vuodeksi 2001: 117,7); tuottavuus (ostovoimakorjattu BKT) työtuntia kohti oli 102,6 vuonna 1997 ja 103,2 vuonna 2000 (ennuste vuodeksi 2001: 103,0).

[9] KOM(2002) 262 lopullinen.

- Alueelliset erot sekä työllisyydessä että työttömyydessä ovat edelleen ongelma useissa jäsenvaltioissa.

On olennaisen tärkeää, että näihin heikkouksiin kohdistuvia uudistuksia toteutetaan tarmokkaasti tulevalla kaudella, jotta EU:n työmarkkinat pystyvät vastaamaan keskipitkän aikavälin haasteisiin kuten väestörakenteen muutoksiin, uusiin pullonkauloihin, taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin rakenneuudistuksiin, globalisaatioon ja laajentumiseen.

Kaavio 1: Työllisyyden ja työttömyyden kehitys Euroopan unionissa 1997 ja 2001.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Luvussa 3 esitellään kuvan tiedot jäsenvaltioittain.

1.

2. VUODEN 2002 TYÖLLISYYDEN SUUNTAVIIVOJEN JA SUOSITUSTEN TÄYTÄNTÖÖNPANO EUROOPAN UNIONISSA: TOTEUTUKSEN JA POLITIIKAN ARVIOINTI

Vuoden 2002 työllisyyden suuntaviivat päätettiin säilyttää mahdollisimman vakaina ottaen huomioon aika, joka tarvitaan väliarvioinnin ja Lissabonin Eurooppa-neuvoston jälkeen vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivoihin tehtyjen merkittävien muutosten toteuttamiseen, ja se, että työllisyysstrategiaa oli määrä tarkistaa vuodeksi 2003 ensimmäisten viiden vuoden kokemuksista tehdyn arvioinnin perusteella. Suuntaviivoihin sisällytettiin vain kaksi merkittävää uutta osaa: työllisyysastetavoitteita mukautettiin Tukholman Eurooppa-neuvostossa asetettujen tavoitteiden huomioon ottamiseksi ja käyttöön otettiin uusi laaja-alainen työpaikan laatua koskeva tavoite aiheen eri ulottuvuuksista käytyjen intensiivisten poliittisten keskustelujen perusteella, joiden seurauksena Laekenin Eurooppa-neuvostossa joulukuussa 2001 hyväksyttiin indikaattoriluettelo.

Vuoden 2002 kansalliset toimintasuunnitelmat

Työllisyyttä koskevissa vuoden 2002 kansallisissa toimintasuunnitelmissa on pyritty edelleen selkiyttämään jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan esittelyä ja tekemään siitä kattavampaa. Niissä on myös käsitelty tasapuolisemmin Euroopan työllisyysstrategian neljään pilariin kuuluvien toimintalinjojen yhdistelmää. Useimmat jäsenvaltiot ovat edelleen suhtautuneet vastahakoisesti suuntaviivoissa annettuun kehotukseen kansallisten tavoitteiden asettamisesta. Vaikka jäsenvaltiot ovat kehittäneet monia työllisyystoimenpiteitä, niiden vaikutuksia ei ole yleensä arvioitu. Toimintalinjojen budjettivaikutukset (etenkin rakennerahastojen osuus) olisi myös esitettävä selvemmin. Toimitetut tiedot ovat yleisesti parantuneet, mutta vieläkään ei ole helppo saada tietoja siitä, missä määrin jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet rakennerahastoja neljään pilariin kuuluvien toimien tukemiseksi. Tämä ongelma ei koske pelkästään määrällisiä tietoja vaan myös sitä, onko rahastoja hyödynnetty strategisesti lisäarvon saamiseksi (esimerkiksi uusien aktiivisten työmarkkinatoimien tutkimiseen perinteisten toimien ja menettelyjen lisäksi). Rakennerahastoasetuksen tarkistuksessa vuonna 1999 rahastoille annettua uutta tehtävää työllisyysstrategian tavoitteiden tukijana olisi hyödynnettävä paljon tehokkaammin. Koko prosessia tarkasteltaessa työmarkkinaosapuolet ovat kyllä yhä useammin mukana kansallisten toimintasuunnitelmien laatimisessa, mutta niiden asema täytäntöönpanossa ja seurannassa ei ole edelleenkään kovin näkyvä. Muiden mahdollisten sidosryhmien, kuten alue- ja paikallistason ja kansalaisyhteiskunnan edustajien, mukaan ottamisessa ei ole tapahtunut kehitystä.

Lissabonin strategian mukaisesti osaamisyhteiskuntaan liittyvistä aiheista on tullut keskeisiä kaikissa pilareissa. Työllistyvyyttä koskevassa pilarissa toteutettujen merkittävien toimien lisäksi asian saama lisähuomio käy selvästi ilmi vuoden 2002 työllisyyden suuntaviivojen yrittäjyyttä koskevassa pilarissa.

Rohkaiseva vaikkakin epätasainen reagointi suosituksiin

Jäljempänä olevasta taulukosta käy ilmi, että reaktiot vuoden 2002 työllisyyspolitiikan suosituksiin vaihtelevat maittain.

Useimmat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tai aikovat toteuttaa poliittisia aloitteita vastauksena suosituksiin, jotka koskevat ennaltaehkäisyä ja aktivointia, työvoiman tarjontaa, elinikäistä oppimista, työhön kohdistuvaa verotaakkaa, alueellista epätasapainoa sekä toimintalinjojen yhdistelmää.

Ikääntyviä työntekijöitä ja maahanmuuttajia koskevat suositukset eivät yleisesti ole saaneet aikaan riittäviä poliittisia muutoksia.

Reaktiot yhtäläisiä mahdollisuuksia koskeviin suosituksiin vaihtelevat suuresti jäsenvaltioiden välillä. Useimmissa tapauksissa on tehty poliittisia päätöksiä, mutta niitä ei ole vielä pantu täytäntöön. Mitään politiikan muutoksia ei ole tehty Saksassa, Itävallassa ja Suomessa (palkkaerojen osalta), Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa (valtavirtaistamisen osalta) eikä Luxemburgissa ja Portugalissa (alojen sukupuolittaisen eriytymisen osalta), tai muutokset ovat hyvin vähäisiä.

Myös työmarkkinaosapuolia koskeviin suosituksiin on yleisesti reagoitu heikosti. Etenkin Kreikan ja Portugalin on otettava käyttöön ja toteutettava muutoksia, ja Itävallan, Italian ja Espanjan olisi pyrittävä saamaan yhteistyö työmarkkinaosapuolten kanssa toimimaan.

Taulukko 1: Jäsenvaltioiden reaktiot vuoden 2002 suosituksiin aiheittain

>TAULUKON PAIKKA>

tyhjä = ei suositusta; + = merkittävä muutos; +/- = muutos otettu käyttöön, vaikutus ei vielä näkyvissä; - = vähäinen muutos tai ei muutosta.

2.1 Yleiset poliittiset puitteet: laaja-alaiset tavoitteet vuoden 2002 suuntaviivoissa

Vuoden 2002 suuntaviivoissa esitetyt laaja-alaiset tavoitteet asettavat yleiset poliittiset puitteet Euroopan työllisyysstrategian täytäntöönpanolle, ja niissä tulee esiin Lissabonin Eurooppa-neuvostossa asetettu kunnianhimoinen tavoite täystyöllisyyden saavuttamisesta osaamisyhteiskunnassa.

Pyrkiminen Lissabonin ja Tukholman tavoitteisiin

Laaja-alaisessa tavoitteessa A kehotetaan jäsenvaltioita vahvistamaan työmahdollisuuksia ja tarjoamaan riittäviä kannustimia, jotta nostettaisiin työllisyysasteita Lissabonin ja Tukholman tavoitteiden mukaisesti. Kansallisista toimintasuunnitelmista käy ilmi, että edistymistä tapahtuu edelleen, talouskasvun hidastumisesta huolimatta. Jäsenvaltioiden suhteelliset tilanteet ovat edelleen erilaisia, mutta EU:n kokonaistyöllisyysaste on noin kolmen prosenttiyksikön päässä vuodeksi 2005 asetetusta 67 prosentin tavoitteesta ja naisten työllisyysaste noin kahden prosenttiyksikön päässä vuodeksi 2005 asetetusta 57 prosentin tavoitteesta. Ikääntyvien työntekijöiden työllisyysaste on noussut lähes prosenttiyksikön vuodesta 2000 mutta on edelleenkin yli 11 prosenttiyksikön päässä vuodeksi 2010 asetetusta 50 prosentin tavoitteesta.

Työllisyysasteita koskevia numerotietoja (ks. taulukko 2)

* EU:n kokonaistyöllisyysaste nousi vuosina 2000-2001 63,9 prosenttiin (+0,6 prosenttiyksikköä), naisten osalta 54,9 prosenttiin (+0,9 prosenttiyksikköä) ja ikääntyneiden työntekijöiden osalta 38,5 prosenttiin (+0,8 prosenttiyksikköä).

* Jäsenvaltioiden välillä on merkittäviä eroja saavutettujen tasojen ja kehitysvauhdin osalta. Parhaiden suoriutuneita maita, joiden työllisyysaste oli yli 70 prosenttia, olivat - kuten edellisenäkin vuonna - Tanska, Alankomaat, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta. Alimmat työllisyysasteet olivat jälleen Kreikassa, Italiassa ja Espanjassa.

* Työllisyysasteet ovat nousseet kaikissa ikäryhmissä vuonna 2001: 0,4 prosenttiyksikköä 15-24-vuotiaiden ryhmässä ja 0,5 prosenttiyksikköä 25-54-vuotiaiden ryhmässä.

* Jäsenvaltioiden väliset erot ovat kapenemassa parhaassa työiässä olevien ryhmässä, mutta nuorten ja ikääntyvien työntekijöiden ryhmässä erot ovat ennallaan tai kasvamassa. Nuorten alhainen työllisyystaso osoittaa, että niiden nuorten osuus on kasvanut, jotka ovat jatkokoulutuksessa tai korkeakoulussa.

Nykyisten ennusteiden perusteella Lissabonin tavoite 70 prosentin kokonaistyöllisyysasteesta on saavutettavissa vain, jos viimeaikaiset rakenteelliset parannukset Euroopan työmarkkinoiden toiminnassa ja naisten osallistumisasteen kasvu jatkuvat vuoteen 2010 asti ja niitä tarvittaessa tehostetaan. On välttämätöntä, että työllisyyskehitys paranee ennen vuosikymmenen loppua merkittävästi niissä jäsenvaltioissa, joissa se on aiemmin ollut suhteellisen heikkoa, etenkin Kreikassa ja Italiassa (alhaisen työllisyystason maista), Belgiassa ja Ranskassa (keskitason maista) ja Itävallassa ja Saksassa (keskiarvon ylittävistä mutta 70 %:n tavoitteen alittavista maista).

Taulukko 2: Työllisyysasteet

>TAULUKON PAIKKA>

Lähde: Eurostat, Työvoimatutkimus (QLFD).

Jäsenvaltioiden sisäiset työllisyysasteiden erot ovat vähitellen katoamassa. Edelleen esiintyy kuitenkin merkittäviä sukupuolieroja siitä huolimatta, että naisten työllisyysasteet ovat kohoamassa nopeammin kuin kokonaistyöllisyysaste. Kun tarkastellaan muutoksia vuosina 1997-2001, tärkeimmät kasvulähteet vaihtelevat, mutta naiset ovat edistäneet eniten kokonaiskasvua. Naisten työllisyyden kasvuprosentti on ylittänyt yleisen kasvuprosentin kaikissa jäsenvaltioissa. Ikääntyvien naisten työllisyysaste on kuitenkin erityinen huolenaihe (28,9 % eli 9,6 prosenttiyksikköä alempi kuin ikäryhmän kokonaisaste).

Vaikuttaa siltä, että jäsenvaltiot ovat omaksumassa strategisempaa lähestymistapaa työllisyysasteen nostamiseen liittyvään haasteeseen kartoittamalla työvoimareservejä ja kohdistamalla toimia ryhmiin, joissa on eniten potentiaalia. Asialle annettu prioriteettiasema tulee esiin uusissa institutionaalisissa järjestelyissä (esimerkiksi tasa-arvoviranomaisen alainen "Equal Studies Unit" Irlannissa, "Task Force Oudere Werkenden" Alankomaissa, "Cellule de consolidation de l'emploi" Belgiassa). Vain muutamassa jäsenvaltiossa ollaan toteuttamassa työllisyyttä edistäviä kattavia vero- ja etuusjärjestelmien uudistuksia.

Kansallisista toimintasuunnitelmista käy ilmi, että kaikki jäsenvaltiot pitävät ikääntyviä työntekijöitä tärkeimpänä potentiaalisena työvoimalähteenä, ja ne ovat toteuttamassa toimia, joilla pyritään ehkäisemään varhaista eläkkeellejääntiä tai kannustamaan työmarkkinoilla pysymistä pidempään. Joissakin on myös suunniteltu järjestelyitä, joilla helpotetaan asteittaista siirtymistä pois työelämästä ja yhdistetään edellä mainitut lähestymistavat. Kriittiseen ikäryhmään kuuluvien naisten erityisen alhaisen työllisyystason käsittelyyn tarkoitettuja toimia ei kuitenkaan ole toteutettu, ja aktiivista ikääntymistä koskevan politiikan tasa-arvoulottuvuus on edelleen kehittämättä. Kaikkien ikääntyvien työntekijöiden osalta on varsin kyseenalaista, pystyykö EU saavuttamaan tavoitteen, kun otetaan huomioon alhainen työllisyysaste sekä heikohko työllisyysasteen kasvu, joka on vain hieman korkeampi kuin yleinen kasvu.

Taulukko 3: Työllisyystavoitteet kansallisissa toimintasuunnitelmissa 2002

>TAULUKON PAIKKA>

Työn laatunäkökohdilla ei vielä riittävää prioriteettia

Laaja-alaisella tavoitteella B pyritään varmistamaan, että jäsenvaltioiden toimintalinjat johtavat työn laadun parantumiseen. Vaikka monilla asiaankuuluvilla aloilla onkin yleisesti edistytty, työn laatua käsitellään edelleen hajanaisesti, jolloin ei tule esiin käsitteen moniulotteisuus, jota käsiteltiin kesäkuussa 2001 julkaistussa komission tiedonannossa [10]. Komission määrittelemät kymmenen laatunäkökohtaa, joita neuvosto käytti perustana määritellessään asianmukaisia indikaattoreita, ovat epätasaisesti edustettuina jäsenvaltioiden toimintalinjoissa. Tätä uutta tavoitetta koskevissa toimissa keskitytään voimakkaasti erilaisten työsuhteiden keskinäisiin etuihin ja etenkin joustavuuden ja turvallisuuden välisen tasapainon käsittelyyn. Myös työterveyteen ja työturvallisuuteen, koulutukseen sekä työ- ja perhe-elämän yhteensovittamiseen liittyviä seikkoja on yleensä käsitelty kattavasti, mutta muita näkökohtia, kuten itse työpaikkojen laatua tai työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun laatua, ei ole vielä sisällytetty työn laatua koskevaan yleiseen lähestymistapaan.

[10] Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle: Työllisyys- ja sosiaalipolitiikka: investoiminen laatuun, KOM(2001) 313 lopullinen. Työllisyyskomitean raportti neuvostolle: Työn laatua koskevat indikaattorit, neuvoston asiakirja 14263/01.

Yksiselitteisen positiivisia suuntauksia voidaan havaita vain muutamalla alalla (lisääntyvä osallistuminen yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen sekä pienenevät sukupuolierot työllisyydessä). Muilla aloilla on havaittavissa vakaantumista tai pysähtyneisyyttä, mikä johtuu osittain muuttuneista olosuhteista, esimerkiksi hiljattaisesta vähäisestä työvoiman tuottavuuden lisääntymisestä vuoden 2001 laskusuhdanteen seurauksena. Tietojen perusteella ei pystytä vielä tekemään tarkkaa ja kattavaa arviointia pidemmän aikavälin kehityksestä etenkään, kun joistakin indikaattoreista ei ole saatavilla aikasarjoja.

Taulukko 4: Tärkeimmät työn laatua koskevat tiedot

Työn laatu: näkökohdat ja indikaattorit // Tärkeimmät tiedot (perustuvat tuoreimpiin saatavilla oleviin tietoihin)

Työn sisäinen laatu

Indikaattorit: Siirtyminen ei-työllisyyden ja työllisyyden välillä sekä työelämän sisällä // Siirtyminen määräaikaisista vakituisiin työsopimuksiin ei ole automaattista: määräaikaisessa työsuhteessa vuonna 1997 olleista vain 34 %:lla oli vakituinen työsopimus vuonna 1997 ja 24 % joutui työttömiksi, kun taas 92 % vakituisessa työsuhteessa olleista säilytti vakituisen työsuhteensa. Vuonna 1997 ei-työllisistä vain 11 % työllistyi määräaikaisella tai osa-aikaisella työsopimuksella vuonna 1998. Työttömyyteen verrattuna määräaikainen työ vähentää työmarkkinoiden ulkopuolelle tai työttömyyteen siirtymisen todennäköisyyttä kahden vuoden jälkeen noin 2/3 ja lisää korkealaatuisempaan työhön siirtymisen todennäköisyyttä kahden vuoden sisällä yli kolminkertaisesti.

Ammattitaito, elinikäinen oppiminen ja urakehitys

Indikaattori: Koulutukseen osallistuvien prosenttiosuus työikäisestä väestöstä // Osallistumisaste nousi merkittävästi 25-64-vuotiaiden ryhmässä (5,8 % vuonna 1997 ja 8,4 % vuonna 2001). Nousu oli suurempaa naisilla (9 %) kuin miehillä (8 %) ja erittäin pientä 55-64-vuotiaiden ryhmässä (3 %) ja heikosti koulutettujen ryhmässä (2 %). Parhaat luvut saavuttivat vuonna 2001 Yhdistynyt kuningaskunta, Ruotsi, Suomi, Tanska ja Alankomaat.

Sukupuolten tasa-arvo

Indikaattorit: Naisten tuntiansioiden (brutto) suhde miesten ansioihin; naisten ja miesten työllisyys- ja työttömyysasteen erot // Sukupuolten palkkaerot ovat edelleen suuret: 16,2 prosenttiyksikköä vuonna 1998 (23,7 yksityissektorilla). Suurimmat erot olivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa, Alankomaissa, Saksassa ja Irlannissa.

Naisten ja miesten työllisyysasteen suuret erot (18 prosenttiyksikköä vuonna 2001). Suurimmat erot olivat Kreikassa, Espanjassa, Italiassa, Luxemburgissa ja Irlannissa.

Naisten ja miesten työttömyysasteen erot: 2,3 prosenttiyksikköä vuonna 2001 ja maiden välillä merkittäviä eroja (suurimmat Kreikassa, Espanjassa, Italiassa ja Ranskassa).

Työterveys ja työturvallisuus

Indikaattori: Työtapaturmien määrä 100 000 työssäkäyvää kohti // Korkea esiintyvyysaste: Vuonna 2001 koko EU:ssa sattui 4,87 miljoonaa työtapaturmaa (yli kolmen päivän poissaolo). Määrä lisääntyi joissakin jäsenvaltioissa (Ruotsi, Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta, Alankomaat, Belgia, Luxemburg, Portugali ja Espanja).

Joustavuus ja turvallisuus

Indikaattori: Osa-aikaisessa tai määräaikaisessa työsuhteessa olevien työntekijöiden prosenttiosuus // Osa-aikainen työ: Vuonna 2001 EU:ssa keskimäärin 17,9 %, josta noin 80 % vapaaehtoisesti. Korkeimmat luvut: Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Tanska. Alimmat luvut: Kreikka, Italia ja Espanja. Luvuissa merkittävät sukupuolierot: naisista 33 %, miehistä 6 %.

Vuonna 2001 työntekijöistä 13,4 % määräaikaisessa työsuhteessa. Korkeimmat luvut: Espanja ja Portugali.

Pääsy ja integroituminen työmarkkinoille

Indikaattori: Siirtyminen työllisyyden, työttömyyden ja työvoimaan kuulumattomuuden välillä // Suhteellisen heikkoa kehitystä siirtymisessä työttömyydestä työllisyyteen: vuonna 1997 työttöminä olleista vain 30 % löysi työpaikan vuonna 1998. Parhaiten selviytyivät Tanska, Kreikka, Espanja, Portugali, Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta.

Työn organisointi sekä työ- ja yksityiselämän välinen tasapaino

Indikaattori: Lapsettomien ja 0-6-vuotiaiden lasten vanhempien työllisyysasteiden ero // Vanhemmuudella on negatiivinen vaikutus naisten työllisyysasteeseen ja positiivinen vaikutus miesten työllisyysasteeseen. Vuonna 2001 0-6-vuotiaiden lasten äitien keskimääräinen työllisyysaste oli 12,4 prosenttiyksikköä alhaisempi kuin lapsettomien naisten. Isien työllisyysaste taas oli 9,5 prosenttiyksikköä korkeampi kuin lapsettomien miesten.

Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu ja työntekijöiden osallistuminen

Indikaattori: Työriitoihin menetettyjen työpäivien määrä ja työehtosopimusten piiriin kuuluvien työntekijöiden prosenttiosuus // Työehtosopimusten piiriin kuuluvien työntekijöiden osuudet olivat vuonna 2000 korkeimmat (yli 90 %) Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa ja Suomessa ja alhaisimmat Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Lakkopäivämenetykset vuonna 2000 olivat suurimmat Espanjassa, Ranskassa, Tanskassa ja Suomessa ja pienimmät Itävallassa, Alankomaissa, Luxemburgissa, Ruotsissa ja Saksassa.

Monimuotoisuus ja syrjimättömyys

Indikaattori: 55-64-vuotiaiden työllisyysaste // 55-64-vuotiaiden työllisyysaste oli 38,5 % vuonna 2001. Alimmat luvut: Belgia, Luxemburg, Italia, Itävalta ja Ranska. Korkeimmat luvut: Tanska, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi.

Yleinen työsuoritus

Indikaattori: Työn tuottavuuden kasvu // Työn tuottavuuden keskimääräinen kasvu työtuntia kohti väheni: 1,6 % vuonna 2000 ja 0,3 % vuonna 2001. Kasvu oli negatiivista Belgiassa, Suomessa ja Ranskassa.

Elinikäistä oppimista koskevien strategioiden kehittyminen

Laaja-alaiseen tavoitteeseen C kuuluvien koulutuksen ja elinikäisen oppimisen alalla on saavutettu lupaavaa edistystä. Yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen osallistuvan aikuisväestön osuus on vuodesta 1997 kohonnut vähitellen, ja kaikissa jäsenvaltioissa ollaan tekemässä yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen järjestelmistä integroidumpia niin, että ne kattavat koko elinajan. Elinikäisen oppimisen katsotaan parantavan työntekijöiden työllistyvyyttä ja työvoiman sopeutumiskykyä, mutta sitä pidetään myös poliittisena välineenä, jolla voidaan lisätä työvoiman tarjontaa ja työmarkkinoilla aliedustettuina olevien ryhmien osallistumista sekä torjua yhteiskunnallista syrjäytymistä. Elinikäinen oppiminen ei kuitenkaan vielä toteudu kaikkien osalta, ja on havaittavissa merkkejä siitä, että opiskelumahdollisuuksien hyödyntämisen erot ovat kasvamassa heikommin ja korkeammin koulutettujen sekä nuorempien ja vanhempien ryhmien välillä. Tämän vuoksi on ryhdyttävä toimiin, joilla laajennetaan pääsyä koulutukseen ja kohotetaan osallistumistasoja, ja erityishuomiota on kiinnitettävä aikuisiin, joiden opiskeluhalukkuus tai -mahdollisuudet ovat heikoimmat.

Useimmille jäsenvaltioille osoitetut elinikäisen oppimisen strategian kehittämistä koskevat suositukset ovat johtaneet yleisen kehityksen paranemiseen, ja näkyvimmin ovat edistyneet jotkin jäsenvaltiot, joilla aiemmin oli heikoimmin kehitetyt kattavat lähestymistavat (ks. taulukko 5). Viime vuoden arvioinnissa puolella jäsenvaltioista oli kattava ja johdonmukainen strategia, kun tänä vuonna kaikilla on perusta kattavaan strategiaan, jossa käsitellään kaikkia oppimismuotoja oppivelvollisuuskoulusta työpaikoilla tapahtuvaan koulutukseen ja otetaan askel kohti epävirallisen oppimisen parempaa tunnustamista ja hyväksymistä. Elinikäisen oppimisen strategioiden johdonmukaisuuden parantamisessa on myös edistytty näkyvästi, vaikkakin hitaammin, koska se edellyttää järjestelmien ja käytäntöjen perusteellisempaa uudistamista. Monissa jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa institutionaalisia järjestelyitä asiaan liittyvien eri ministeriöiden yhteistyön parantamiseksi, mutta kysymystä siitä, miten parhaiten voitaisiin helpottaa siirtymistä yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen ja työmarkkinoiden sisällä ja välillä, ei ole vielä käsitelty kattavalla tavalla. Myös elinikäisen oppimisen laatua ja sen merkitystä työmarkkinoiden kannalta on kehitettävä vielä.

Siitä huolimatta, että jäsenvaltiot eivät jälleenkään ole asettaneet tavoitteita henkilöpääomaan tehtäville investoinneille, julkiset menot henkilöresursseihin ovat yleisesti kohonneet, ja rahoitusvastuun jakautumisesta on yhä enemmän merkkejä, esimerkiksi yritykset kuluttavat enemmän täydennyskoulutukseen. Julkisten ja yksityisten investointien yleiseen lisäykseen on kuitenkin yhdistettävä resurssien uudelleenjako eri oppimismuotojen välillä, ja oppimiseen liittyviä vero- ja muita kannustimia on kehitettävä. Yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen tehtäviin investointeihin on lisäksi yhdistettävä yleissivistävien koulutusjärjestelmien ja ammatillisten koulutusohjelmien tehokkuuden arviointi ja tarvittaessa niiden parantamista koskevat toimenpiteet.

Nykyisten ja tulevien muutosten vauhti edellyttää lisätoimia hallituksilta, yrityksiltä, yksityishenkilöiltä, työmarkkinaosapuolilta ja komissiolta, jotta voidaan nostaa henkilöresursseihin tehtävien investointien laatua ja määrää sekä muuttaa kulttuuria niin, että edistetään jatkuvia investointeja ihmisiin koko eliniän ajan.

Taulukko 5: Jäsenvaltioiden tilanne elinikäisen oppimisen strategioiden kehittämisessä

>TAULUKON PAIKKA>

Huom:

A riittävä (adequate): tietylle kriteerille on annettu riittävä prioriteettiasema sekä jäsenvaltion strategiassa että konkreettisissa toimissa.

P osittainen (partial): kriteeriin on kiinnitetty jonkin verran huomiota sekä strategiassa että toimissa tai siihen on kiinnitetty riittävästi huomiota jommassakummassa.

I riittämätön (insufficient): kriteeriä ei ole otettu huomioon strategiassa eikä toimissa tai siihen on kiinnitetty jonkin verran huomiota jommassakummassa.

Lihavoitu teksti harmaalla pohjalla merkitsee muutosta viime vuoteen nähden.

+ merkitsee parannusta viime vuoteen nähden.

Työmarkkinaosapuolten vahvempi asema kansallisella ja yhteisön tasolla

Laaja-alaisessa tavoitteessa D korostetaan työmarkkinaosapuolten kanssa tehtävän kattavan yhteistyön merkitystä. Vuoden 2002 kansallisista toimintasuunnitelmista käy ilmi, että useimmissa jäsenvaltioissa työmarkkinaosapuolet ovat tiiviimmin mukana kansallisissa toimintasuunnitelmissa. Voimakkainta yhteistyö on edelleen Irlannissa, Belgiassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Suomessa ja hieman heikompaa Alankomaissa, Kreikassa ja Saksassa. Muissa jäsenvaltioissa, kuten Tanskassa ja Ruotsissa, työmarkkinaosapuolilla on edelleen tärkeä rooli erityisesti niille osoitettujen suuntaviivojen täytäntöönpanossa. Vaikka hallituksen ja ammattiliittojen välillä esiintyi etenkin Italiassa, Itävallassa ja Espanjassa kitkaa, joka haittasi kansallisten toimintasuunnitelmien puitteissa tehtävää yhteistyötä, suuntaviivoissa käsitellyistä monista merkittävistä aiheista on kuitenkin tehty kahden- tai kolmenvälisiä sopimuksia. Espanjassa suhteet ovat kuitenkin kohentuneet äskettäin. Työmarkkinaosapuolet osallistuivat eniten työn laadun, elinikäisen oppimisen, ikääntyvien työmarkkinaosuuden nostamisen ja sukupuolten tasa-arvon edistämisen käsittelyyn. Tasa-arvolle on kuitenkin annettava tärkeämpi poliittinen asema, ja konkreettisia toimia on tehostettava.

Euroopan tasolla vahvistunut työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu on johtanut useisiin aloitteisiin, joilla on edistetty Euroopan työllisyysstrategiaa useilla aloilla. Tällaisia ovat esimerkiksi Euroopan työmarkkinasuhteiden tulevaisuutta käsittelevä raportti, itsenäisen vuoropuhelun kehittämisen tarvetta korostava Euroopan tason työmarkkinaosapuolten yhteinen julistus Laekenissa kokoontuneelle Eurooppa-neuvostolle, syksyksi 2002 suunniteltu monivuotinen työmarkkinaosapuolten työohjelma, ammattitaidon ja pätevyyden kehittämistä koskevat, Barcelonan Eurooppa-neuvostolle toimitetut työmarkkinaosapuolten toimintapuitteet sekä Euroopan tason työmarkkinaosapuolten allekirjoittama sopimus etätyöstä.

Tasapainoisempi toimintalinjojen yhdistelmä, mutta alueelliset erot vakava ongelma

Laaja-alaisessa tavoitteessa E kehotetaan jäsenvaltioita kiinnittämään huomiota kaikkien neljän pilarin osalta suuntaviivojen yhtenäisyyteen ja yhtäläiseen arvoon sekä ottamaan riittävällä tavalla huomioon alueellinen ulottuvuus. Yhtäläisiä mahdollisuuksia ja yrittäjyyttä koskevaan pilariin on kiinnitetty enemmän huomiota kuin edellisinä vuosina, ja tämä on korjannut tasapainoa jonkin verran, vaikka työllistyvyyttä koskeva pilari painottuukin edelleen eniten. Sopeutumiskykyä koskevan pilarin osalta työmarkkinaosapuolten toimia on yleensä aliarvioitu. Toimintalinjojen yhdistelmän painotuksen tasapainottaminen on ollut erityisen näkyvää Espanjassa, Itävallassa, Luxemburgissa ja Irlannissa.

Alueelliset erot ovat selvimpiä Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Italiassa ja Suomessa. Erot ovat yleensä selvempiä työttömyyden (vaihtelukertoimella mitattuna [11]) kuin työllisyyden osalta. Tilanne heikkeni työttömyyden osalta (Saksa, Kreikka, Italia, Alankomaat, Itävalta ja Yhdistynyt kuningaskunta) useammassa jäsenvaltiossa kuin työllisyyden osalta (Saksa, Itävalta ja Suomi). Saksa ja Itävalta ovat ainoat jäsenvaltiot, joissa erot kasvoivat sekä työllisyyden että työttömyyden osalta (vaikkakin Itävallassa hyvin vähän). Aiheelle annettu prioriteettiasema vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioittain. Kaikissa kuitenkin kiinnitetään aiempaa enemmän huomiota työllisyyspolitiikan alueelliseen ulottuvuuteen ja tarpeeseen suunnitella toimintalinjat ja välineet niin, että helpotetaan niiden joustavaa mukauttamista alueellisiin ja toisinaan myös paikallisiin erityistarpeisiin.

[11] Vaihtelukerroin saadaan jakamalla standardipoikkeama painotetulla keskiarvolla (maan työllisyys-/työttömyysasteen painotettu keskiarvo).

Kaavio 2: Työllisyysasteet NUTS2-alueilla vuonna 2001 (%-osuus 15-64-vuotiaista)

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Työvoimatutkimus, NUTS2-taso, Eurostat. Tanskan ja Irlannin NUTS3-tiedot kansallisesta työvoimatutkimuksesta [12].

[12] Irlannin tiedot: Central Statistics Office Ireland. Employment from Quarterly National Household Survey. Työikäisiä koskevat tiedot: Population and Migration Estimates April 2001. Tanskan tiedot: Arbejdsministeriet. Danmarks Statistik, työvoimatutkimus 2001. Työllisyysaste: 16-66-vuotiaiden työllisten osuus työikäisestä väestöstä. Ranskaa koskevissa tiedoissa ei oteta huomioon Ranskan merentakaisia departementteja.

Seuranta kehittynyt mutta kansallisia lähteitä parannettava

Laaja-alaisessa tavoitteessa F korostetaan, että olisi vahvistettava yhteisten indikaattoreiden kehittämistä, jotta voidaan arvioida toimien edistymistä kaikissa neljässä pilarissa. Useimmissa jäsenvaltioissa on tapahtunut huomattavaa edistystä kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettävien yhteisten indikaattoreiden kehittämisessä ja käyttämisessä, etenkin ennaltaehkäisyä ja aktivointia koskevissa indikaattoreissa.

Tilanne on epätyydyttävä useiden kansallisiin lähteisiin perustuvien indikaattoreiden osalta, joita tarvitaan työn laadun edistymisen seuraamiseksi. Näin ollen ei ole olemassa heikommassa asemassa olevia ryhmiä (etnisiä vähemmistöjä, siirtotyöläisiä ja vammaisia) koskevia yhteisiä indikaattoreita, ja vain kolme jäsenvaltiota on toimittanut indikaattoreita siirtymisestä ei-työllisyyden ja työllisyyden välillä. Lisää tietoja on saatu lastenhoitopalveluista ja joitakin tietoja muiden huollettavien hoivapalveluista, vaikka nämä puuttuvatkin monelta jäsenvaltiolta ja useimmissa tapauksissa ovat vain osittain sovittujen indikaattoreiden mukaisia.

Useimmat jäsenvaltiot eivät ole myöskään toimittaneet tietoja, joiden avulla voitaisiin arvioida työmarkkinoiden pullonkauloja tai aktiivisten työmarkkinatoimien vaikutuksia eli sitä, ovatko ne edistäneet tehokasta integroitumista työmarkkinoille.

2.2 Vuoden 2001 suuntaviivojen neljän pilarin mukaisesti saavutetun edistyksen arviointi

2.2.1 Työllistettävyys

Hiljattainen työttömyyden kasvu ja laajat yritysten uudelleenjärjestelyt sekä esiin tulevat pullonkaulat korostavat työllistettävyyden käsitteen merkitystä. Euroopan työllisyysstrategiaa käynnistettäessä työllistettävyyttä pidettiin lähinnä keinona auttaa työttömät takaisin työelämään, mutta vähitellen siitä on kehittynyt laajempi lähestymistapa, joka kattaa koko eliniän ja on keskeisessä asemassa helpotettaessa sopeutumista muutoksiin. Työllisyysasteen nostaminen Lissabonissa ja Tukholmassa asetettuihin kunnianhimoisiin tavoitteisiin edellyttää toimia työttömyyden ehkäisemiseksi ja torjumiseksi mutta myös käyttämättömän potentiaalin aktivoimiseksi, jotta osallistuminen työmarkkinoille lisääntyisi. Erityisen tärkeitä tässä yhteydessä ovat toimet, joilla estetään varhaista koulunkäynnin lopettamista, parannetaan pääsyä osallisuutta edistäville työmarkkinoille, vahvistetaan työntekijöiden kykyä pysyä aktiivisina, uudistetaan vero- ja etuusjärjestelmiä työllisyyttä suosiviksi ja edistetään jatkuvaa taitojen päivittämistä ja pullonkaulojen torjumista.

Jäsenvaltiot keskittyivät vuonna 2001 tähän pilariin kuuluvien toimenpiteiden tehokkuuden vahvistamiseen ja parantamiseen laajempaa lähestymistapaa käyttäen.

Työttömyyttä koskevia numerotietoja

* Työttömyys väheni vuonna 2001 sekä nuorten että aikuisten keskuudessa. Kokonaistyöttömyysaste putosi 7,9 %:sta (2000) 7,4 %:iin (2001) ja naisten osalta 9,7 %:sta 8,7 %:iin. Nuorisotyöttömyys putosi 7,4 %:sta 7,1 %:iin [13]. Vuoden 2002 neljän ensimmäisen kuukauden aikana kokonaistyöttömyysaste kipusi kuitenkin 7,6%:iin.

[13] Nuorisotyöttömyysaste: 15-24-vuotiaiden työttömien kokonaismäärän osuus kaikista samaan ikäryhmään kuuluvista.

* Pitkäaikaistyöttömyysaste laski enemmän kuin kokonaistyöttömyysaste: 3,7 %:sta (vuonna 2000) 3,3 %:iin (vuonna 2001). Naisten osalta se laski 0,5 prosenttiyksikköä 4,4 %:sta 3,9 %:iin. Jäsenvaltioiden välillä on suuret erot: Itävallassa, Tanskassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa luku on alle 1 % ja Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa yli 5 %.

* Pitkäaikaistyöttömien osuus kaikista työttömistä laski 46 %:sta (2000) 42 %:iin (2001).

* Siirtyminen pitkäaikaistyöttömyyteen vaihtelee huomattavasti: Ruotsin 2,1 %:sta Belgian 36,2 %:iin nuorten osalta ja Itävallan 0,6 %:sta Alankomaiden 23 %:iin aikuisten osalta. Naiset joutuvat pitkäaikaistyöttömiksi yleisemmin kuin miehet kaikissa muissa jäsenvaltioissa kuin Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Siirtyminen työttömyyden torjunnassa passiivisista työmarkkinatoimenpiteistä aktiivisiin ja hoitavasta lähestymistavasta ehkäisevään on ollut keskeisenä periaatteena työllisyysstrategian käynnistämisestä lähtien. Luxemburgin työllisyyskokouksessa asetettiin kaksi tavoitetta: a) vuoteen 2002 mennessä on tarjottava kaikille työttömille uusi mahdollisuus ennen kuin työttömyys on kestänyt nuorilla 6 kuukautta ja aikuisilla 12 kuukautta ja b) aktiivisia toimenpiteitä on sovellettava vähintään 20 prosenttiin työttömistä. Nämä tavoitteet on saavutettu sekalaisella menestyksellä.

Aktiivisempaa työmarkkinapolitiikkaa

Aktiivisia toimenpiteitä koskeva 20 prosentin tavoite ylitettiin jo vuonna 2000 kaikissa jäsenvaltioissa Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta, ja kolmen parhaiten menestyneen jäsenvaltion keskiarvo oli 51 prosenttia vuonna 2001. Aktiivisten toimenpiteiden osuus on edelleen kasvamassa. Tämä on tulosta rekisteröityjen työttömien lukumäärän vähenemisestä ja aktiivisista toimenpiteistä hyötyvien lukumäärän lisääntymisestä. Lisäksi aktiivisiin toimenpiteisiin käytettyjen menojen osuus on lisääntynyt suhteessa kaikkiin työmarkkinapolitiikan menoihin, mikä osoittaa aktivoinnin jatkuvaa korostamista.

Koulutus on yleisin tapa integroida työttömät työmarkkinoille. Aktiivisten toimenpiteiden lisääntymisestä yli puolet johtuu lisääntyneistä koulutusaloitteista, joilla pyritään estämään ammattitaitopulaa. Työnantajien kanssa tehtävää yhteistyötä toimenpiteiden suunnittelussa on vahvistettu, joten toimenpiteistä on vähitellen tulossa paremmin kysyntään vastaavia.

Aktiivisia toimenpiteitä koskevia numerotietoja

* Kaikki jäsenvaltiot Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta ylittivät 20 %:n tavoitteen. Eniten aktiivisia toimenpiteitä on Ruotsissa (60 %), Belgiassa (50 %) ja Irlannissa (38 %).

* Vuoteen 2000 verrattuna aktiivisten toimenpiteiden osuus lisääntyi Itävallassa, Belgiassa, Tanskassa, Espanjassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Ruotsissa, pysyi muuttumattomana Saksassa ja väheni Suomessa ja Alankomaissa.

* Kaikkiin aktiivisiin toimenpiteisiin yhteensä osallistuneiden lukumäärä vuoteen 2000 verrattuna lisääntyi 7 %. Itävallassa, Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Espanjassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Ruotsissa lisäys oli 8 %. Vähentymistä tapahtui Suomessa ja Alankomaissa.

* Vuosina 1999-2000 kaikista työmarkkinapolitiikan menoista aktiivisiin toimenpiteisiin käytetty osuus lisääntyi useimmissa jäsenvaltioissa (Tanskaa ja Portugalia lukuun ottamatta). Suurimmat osuudet ovat Irlannissa, Ruotsissa ja Tanskassa ja alhaisimmat Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Portugalissa ja Itävallassa. Aktiivisiin toimenpiteisiin käytetyt työmarkkinapolitiikan menot suhteessa BKT:hen kuitenkin laskivat hieman vuonna 2000 ja olivat keskimäärin 0,9 % EU:ssa. Kolmessa maassa osuus oli yli 1 % BKT:stä (Tanskassa, Ruotsissa ja Belgiassa). Osuudet olivat pienimmät Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Kreikassa ja Portugalissa.

* Koulutustoimenpiteet edustavat noin puolta kaikista toteutetuista toimenpiteistä, ja yleisesti koulutustoimenpiteisiin osallistuneiden määrä nousi 4 %. Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Espanjassa, Luxemburgissa, Itävallassa ja Portugalissa nousu oli noin 6 %. Laskua tapahtui Irlannissa, Suomessa ja Ruotsissa.

* Niistä seitsemästä jäsenvaltiosta (Itävalta, Belgia, Tanska, Suomi, Ruotsi, Espanja, Saksa), jotka toimittivat tietoja aktiivisista toimista sukupuolen mukaan eriteltyinä, viidessä (Itävalta, Belgia, Tanska, Suomi, Ruotsi) naisiin kohdistettiin enemmän aktiivisia toimenpiteitä kuin miehiin.

Ennaltaehkäisyä on vielä korostettava

Ennaltaehkäisyä koskevan tavoitteen saavuttamisen osalta tilanne ei ole näin tyydyttävä. Edistystä mittaavat sovitut indikaattorit koskevat varhaisvaiheen toimien täytäntöönpanoa (missä määrin työttömille on laadittu henkilökohtaiset toimintasuunnitelmat ennen 6 kuukauden (nuoret) ja 12 kuukauden (aikuiset) työttömyysjakson täyttymistä) ja tulosten saavuttamista (missä määrin ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen on pysäytetty). Useimmissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön ennaltaehkäisevä lähestymistapa, mutta se ei ole kaikissa tapauksissa tehonnut, koska työttömyysriskissä olevia ei ole katettu riittävällä tavalla (ks. liite 2: Toimenpideindikaattori), tai koska noudattamatta jättämisen aste on korkea (ks. liite 2). Tällä perusteella voidaan katsoa, että vain viisi jäsenvaltiota - Itävalta, Ruotsi, Suomi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat (nuorten työttömien osalta) - ovat päässeet täysin tavoitteeseen. Hiljattainen työttömyyden kasvu korostaa vielä ennaltaehkäisevän politiikan merkitystä.

Ennaltaehkäiseviä toimia koskevia numerotietoja

* Itävallassa, Ruotsissa, Suomessa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa (nuorten muttei aikuisten osalta) on päästy tyydyttäviin tuloksiin varhaisvaiheen toimissa ja pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisen vähentämisessä.

* Italiassa ja Kreikassa ollaan edelleen mukauttamassa rakenteita, jotta toimia voidaan toteuttaa ajoissa ja tarjota järjestelmällisesti henkilökohtaisia toimintasuunnitelmia.

* Tanskassa, Irlannissa, Espanjassa ja Ranskassa on onnistuttu hidastamaan ajautumista pitkäaikaistyöttömyyteen (koska niiden työmarkkinat ovat riittävän vahvat, jotta suurin osa työttömistä voi löytää työtä omasta aloitteestaan ensimmäisten työttömyyskuukausien aikana), mutta suureen osaan työttömistä ei vielä sovelleta varhaisvaiheen toimia.

* Saksassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Belgiassa on onnistuttu lisäämään niiden työttömien määrää, joihin kohdistetaan ennaltaehkäiseviä toimia, mutta tällä ei ole merkittävästi hidastettu ajautumista pitkäaikaistyöttömyyteen.

Tehokkuuttakin on korostettava

Aktiivisten toimenpiteiden toimivuudesta ei yleisesti ottaen tiedetä tarpeeksi, kun ajatellaan kestävää integroitumista pysyvään työpaikkaan, ja niiden suhteellista tehokkuutta, ja laatunäkökohtiin on kiinnitettävä enemmän huomiota, etenkin seuraamalla kestävää integroitumista pysyvään työpaikkaan. Samat seitsemän maata kuin viime vuonnakin (Itävalta, Tanska, Saksa, Espanja, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) toimittivat lukuja joko palaamisesta työttömyyteen tai siirtymisestä työllisyyteen aktiivisten toimenpiteiden jälkeen. Näiden mukaan työttömyyteen palautumisen aste vaihtelee 19 prosentista 45 prosenttiin (3 kk:n jälkeen) ja 29 prosentista 61 prosenttiin (6 kk:n jälkeen). Toimenpiteiden soveltamisen jälkeen työllisyyteen siirtymisen aste vaihtelee 50 prosentista (6 kk:n jälkeen) 67 prosenttiin (vuoden jälkeen). Käytettävissä olevat arviotiedot [14] osoittavat, että koulutuksen yhdistäminen muihin toimenpiteisiin, kuten työharjoitteluun, lisää onnistumista. Kokemukset ovat lisäksi osoittaneet, että vaikka eri ympäristöt johtavat eroihin toimenpiteiden tehokkuudessa, henkilökohtaisesti mitoitetut aktiiviset toimenpiteet ovat keskeisen tärkeitä. Aktiivisissa toimenpiteissä on keskityttävä tuloksiin eikä niinkään osallistuvien määrään parhaimpina pidetyissä toimenpiteissä, ja huomioon olisi otettava sekä henkilökohtaiset ominaisuudet että työmarkkinaolosuhteet.

[14] Tiedot saatu etenkin vuonna 2002 tehdystä Euroopan työllisyysstrategian arvioinnista: http://europa.eu.int/comm/employment_social/empl&esf/ees.

Nykyisessä ennaltaehkäisyä koskevassa indikaattorissa ei oteta huomioon eroja käytettyjen lähestymistapojen laadussa. Työllisyysstrategian vaikutusten arviointi osoitti, että "uuden mahdollisuuden" käsite on ymmärretty hyvin eri tavoin eri jäsenvaltioissa ja että siihen liittyvät toimet ovat vaihdelleet haastattelusta erityiseen aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan ja eri laajuisiin ja laatuisiin henkilökohtaisiin toimintasuunnitelmiin. Ennaltaehkäisyä on usein pidetty työnhakijoiden varhaisena aktivointina eikä tarpeiden varhaisena kartoituksena, jotta estettäisiin pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuminen, ja tämän vuoksi on vaikea tehdä selvää eroa ennaltaehkäisevien ja aktiivisten toimenpiteiden välille. Maiden välisiä vertailuja on vaikea tehdä myös siksi, että työttömyyden keskeytymistä aktiivisiin toimenpiteisiin osallistumista varten on käsitelty eri tavalla.

Vaikka voimakas keskittyminen määrällisiin tavoitteisiin sekä aktiivisten että ehkäisevien toimenpiteiden seurannassa onkin tehokkaasti suunnannut prioriteetteja suuntaviivojen mukaisiksi, se on myös - tahtomattaan - vaikuttanut siihen, että tehokkuus ja toimivuus ovat jääneet suhteellisen vähälle huomiolle. Euroopan työllisyysstrategian arvioinnissa todettiin, että olennaisen tärkeää on tehdä oikeaan aikaan oikealle henkilölle oikea tarjous, joka perustuu tarpeiden varhaiseen kartoitukseen.

Työnvälityspalveluiden keskeinen asema

Toimivuus riippuu suuresti kansallisista ja taloudellisista olosuhteista ja etenkin työnvälityspalveluiden tehokkuudesta. Vaikutusten arvioinnissa vahvistui, että aktivoiva ja ehkäisevä strategia on käynnistänyt julkisten työnvälityspalveluiden kattavan uudistuksen. Sellainen kumppanuuteen perustuva lähestymistapa yleistyy yhä, jossa julkiset työnvälityspalvelut ovat keskeinen integroiva toimija laajemmassa yksityisten ja julkisten tahojen järjestelmässä. Vuonna 2001 useissa jäsenvaltioissa (Italiassa, Itävallassa, Saksassa, Belgiassa, Tanskassa ja Alankomaissa) oli havaittavissa selvä suuntaus kohti julkisten ja yksityisten työnvälityspalveluiden yhteisiä markkinoita. Useissa jäsenvaltioissa (Italiassa, Itävallassa, Saksassa ja Belgiassa) on edelleen höllennetty sääntöjä, jotka koskevat yksityisiä työnvälityspalveluita, myös vuokratyövoiman välitystoimistoja. Toisissa taas (Saksassa, Tanskassa ja Alankomaissa) on otettu käyttöön menettelyitä, joiden kautta yksityiset työnvälityspalvelut voivat osallistua julkisten palveluiden ohjelmien toteuttamiseen, ja joissakin (Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Suomessa ja Alankomaissa) on investoitu yrityksille suunnattujen palvelujen lisäämiseen ja parantamiseen. Lähes kaikissa jäsenvaltioissa käytetään tieto- ja viestintätekniikkaa, jolla on merkittävästi laajennettu sähköisiä itsepalvelutoimintoja, ja monissa jäsenvaltioissa (Ranskassa, Espanjassa, Kreikassa ja Italiassa) jatketaan alue- tai paikallistason palveluiden vahvistamista. Aktiivisen työmarkkinapolitiikan täytäntöönpanoa varten tarvittavien institutionaalisten rakenteiden uudistamista ja työnvälityspalveluiden monimutkaisen tarjoamismenetelmän uudelleensuunnittelua on kuitenkin vielä jatkettava.

Veronalennukset ja vero- ja etuusjärjestelmien vuorovaikutuksen parantaminen

Vuonna 2001 useimmissa jäsenvaltioissa alennettiin edelleen ansiotuloon kohdistuvaa verotusta (henkilökohtainen tulovero sekä työnantajien sosiaaliturvamaksut) etenkin palkka-asteikon alapäässä olevien osalta, vaikkakaan veronalennuksia ei ole aina kohdennettu matalapalkkaiseen työhön. Joissakin jäsenvaltioissa on toteutettu verouudistuksia ottamalla käyttöön varovaisia yleisiä veronalennuksia. Pieni vaikkakin kasvava osa jäsenvaltioista (Belgia, Ranska, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Tanska) on ryhtynyt käsittelemään vero- ja etuusjärjestelmien vuorovaikutusta. Etuuksien nopea lakkauttaminen, kun henkilö alkaa saada ansiotuloa, tunnustetaan nyt yleisesti työnhakua estäväksi tärkeäksi tekijäksi, ja jäsenvaltiot toteuttivat monenlaisia toimenpiteitä tämän asian käsittelemiseksi. Työttömyysetuuksien osalta kuitenkin tarvitaan kelpoisuuskriteerien tehokkaampaa täytäntöönpanoa sekä parempaa vuorovaikutusta aktiivisen työmarkkinapolitiikan kanssa, ja etuusjärjestelmien hallintoon on kiinnitettävä enemmän huomiota. Näin vähennettäisiin työhön hakeutumisen esteitä mutta säilytettäisiin riittävänasteinen sosiaaliturva työttömille.

Työnteon kannustimia on parannettu ottamalla enemmän käyttöön työssäkäyntiä edellyttäviä etuuksia. Useat jäsenvaltiot (Yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti, Suomi, Ranska, Belgia, Italia ja Alankomaat) ovat laajentamassa ansiotulojen verohyvitysjärjestelmien käyttöä. Jotkin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet kohdennettuja toimenpiteitä, jotka liittyvät vähimmäispalkkojen ja lapsietuuksien rakenteen muutoksiin (Yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti, Itävalta ja Ruotsi) tai yhdistävät etuuksia osa-aikaiseen työskentelyyn ja koulutukseen (Ruotsi, Tanska, Portugali ja Itävalta). Jäsenvaltioissa ei ole kuitenkaan käsitelty vero- ja etuusjärjestelmien uudistusten mahdollisia tasa-arvovaikutuksia.

Kattava lähestymistapa aktiiviseen ikääntymiseen

Tukholmassa sovitun ikääntyvien työntekijöiden työllisyysastetta koskevan tavoitteen (50 % vuoteen 2010 mennessä) lisäksi Barcelonan Eurooppa-neuvostossa kehotettiin nostamaan vähitellen noin viidellä vuodella keskimääräistä työmarkkinoilta poistumisen ikää vuoteen 2010 mennessä.

Ikääntyviä työntekijöitä koskevia numerotietoja

* 55-64-vuotiaiden työllisyysaste vuonna 2001 oli 38,5 %, kun se 45-54-vuotiailla oli 74,7 %, 25-54-vuotiailla 77,1 % ja 15-24-vuotiailla 40,7 %.

* Lakisääteistä eläkeikää on nostettu Suomessa, Tanskassa ja Ruotsissa, ja naisten eläkeikä on nostettu miesten kanssa samaan Belgiassa, Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Portugalissa. Keskimääräinen työmarkkinoilta poistumisen ikä EU:ssa on kuitenkin edelleen alhainen lukuun ottamatta muutamia maita, kuten Suomea, joissa se on noussut.

* 55-64-vuotiaiden koulutukseen osallistumisen aste vuonna 2001 oli 3 %, kun työikäisen aikuisväestön vastaava osuus oli 8,4 %. Ikääntyvien työntekijöiden koulutukseen osallistumisen asteet olivat korkeimmat Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Tanskassa ja Suomessa, joissa se oli keskimäärin 10,9 %.

Kaikki jäsenvaltiot ovat kiinnittäneet enemmän huomiota ikääntyviä työntekijöitä koskevan kysymyksen hoitamiseen vuonna 2001, ja ovat panneet täytäntöön erilaisia toimintalinjoja.

Vain harvoissa jäsenvaltioissa (Suomessa, Tanskassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ruotsissa) on kehitetty kaikenkattavia kansallisia aktiivisen ikääntymisen strategioita. Useimmissa on edistetty ikääntyvien työntekijöiden ja/tai työttömien koulutusta ja uusien taitojen hankkimista. Monissa jäsenvaltioissa edistetään joustavampia työskentelyjärjestelyitä ja työympäristön parantamista, esimerkiksi työterveyteen liittyviä aloitteita. Joissakin on toteutettu työnantajille suunnattuja tiedotuskampanjoita, joilla kannustetaan positiivisempaan asenteeseen ikääntyviä työntekijöitä kohtaan, mutta tämäntyyppiset toimet vaativat jatkuvia toimia pitkällä aikavälillä.

On myös pyritty ehkäisemään varhaista työmarkkinoilta poistumista tai tarjoamaan taloudellisia tai muita kannustimia, jotta työntekijät pysyisivät työmarkkinoilla pidempään, mutta joustavien työmuotojen edistämiseen ja osa-aikaeläkkeen ja -työn yhdistämiseen on kiinnitetty vain vähän huomiota. Yleisesti ottaen jäsenvaltioissa on keskitytty etuuksia koskevan lainsäädännön uudistamiseen ja kiinnitetty vähemmän huomiota työolojen parantamiseen tai tehokkaiden kannustimien tarjoamiseen työnantajille, jotta nämä pyrkisivät pitämään ikääntyvät työntekijät työssä tai palkkaamaan heitä. Yleisenä suuntauksena on kohdistaa toimia muihinkin kuin 55-64-vuotiaisiin ja keskittyä ikääntyviin työntekijöihin eikä työttömiin (poikkeuksina Yhdistynyt kuningaskunta, Tanska, Kreikka, Itävalta ja Belgia).

Ikääntyvien työntekijöiden edelleen matala työllisyysaste sekä joissakin jäsenvaltioissa edelleen yleinen varhaiseläkejärjestelmien käyttö antavat aihetta huoleen. Vaarana ovat myös sosiaaliturvajärjestelmien eri sektoreiden, kuten eläke- ja työkyvyttömyysetuuksien, välillä aiheutuvat korvausvaikutukset.

Ikääntyviä työntekijöitä koskeva EU:n työllisyystavoite ei ole nykyisen työllisyyskehityksen perusteella saavutettavissa, elleivät jäsenvaltiot kehitä ja toteuta aktiivista ikääntymistä koskevia kattavia strategioita. Komission raportissa Työvoimaosuuden nostaminen ja aktiivisen ikääntymisen edistäminen [15] esitettiin kattavan lähestymistavan osatekijöitä elinkaariajattelun perusteella. Neljän tavoitteen puitteissa (enemmän ja parempilaatuisia työpaikkoja, työn tekeminen kannattavaksi, ammattitaitoinen ja sopeutumiskykyinen työvoima sekä työnteosta todellinen vaihtoehto kaikille) esitettiin viisi prioriteettitoimea: pidetään työntekijöitä pidempään työmarkkinoilla, uudistetaan vero- ja etuusjärjestelmiä, poistetaan palkkaan ja työmarkkinoille pääsyyn liittyvät sukupuolierot, nostetaan hoivavelvoitteisten henkilöiden osallistumisastetta sekä vähennetään koulun keskeyttäneiden määrää. Näihin liittyviä toimintalinjoja kehitettäessä ja toteutettaessa on otettava paremmin huomioon myös aktiiviseen ikääntymiseen liittyvät tasa-arvonäkökohdat. Työmarkkinaosapuolten aktiivinen tuki ja osallistuminen on olennaisen tärkeää onnistumisen kannalta.

[15] KOM(2002) 9 lopullinen, 24.1.2002.

Rohkaisevaa edistystä elinikäisen oppimisen alalla

Elinikäistä oppimista koskevia numerotietoja

* Koulutustason kohoaminen on hidastunut: aikuisväestön (25-64-vuotiaiden) osuus, jolla on vähintään ylemmän keskiasteen tutkinto, nousi vain 0,2 % vuonna 2001 (63,8 %:iin) verrattuna 1,2 %:n nousuun vuonna 2000. Naisten osuus on yleensä noussut nopeammin kuin miesten, ja sukupuolten välinen ero on kaventunut vain vähän yli 5 prosenttiyksikköön.

* Aikuisväestön osallistuminen koulutukseen on edelleen vähäistä, osuus on pysynyt 8,4 %:ssa. Osallistumisprosentti vaihtelee huimasti eri ikäryhmien ja koulutustasojen välillä: 25-34-vuotiaat osallistuvat lähes viisi kertaa todennäköisemmin koulutukseen kuin 55-64-vuotiaat ja korkeasti koulutetut osallistuvat yli kuusi kertaa todennäköisemmin kuin heikosti koulutetut. Naisten osallistumisaste (9 %) on korkeampi kuin miesten (7,9 %).

* Varhain koulunkäyntinsä päättäneiden osuus [16] (18-24-vuotiaina koulunkäynnin lopettavat, joilla on enintään alempi keskiasteen tutkinto) laski vain marginaalisesti 19,7 %:sta (2000) 19,4 %:iin (2001). Osuus on jatkuvasti korkea etenkin Portugalissa (yli 45 %) sekä Espanjassa ja Italiassa (yli 25 %). Miesten keskiarvo EU:ssa on merkittävästi korkeampi kuin naisten (21,9 % verrattuna 16,8 %:iin).

[16] EU:n keskiarvossa ei ole otettu huomioon Yhdistynyttä kuningaskuntaa vertailukelpoisten tietojen puutteen vuoksi. Irlannin osalta on käytetty vuoden 1997 tietoja. Ruotsin tiedot eivät ole vertailukelpoisia vuosien 2000 ja 2001 välillä tutkimusotoksen rakenteeseen tehtyjen muutosten vuoksi. Ranskan tiedot on kerätty vain, jos koulutus on ollut käynnissä kyselypäivänä.

* Tietotekniikkaa hyödyntävä oppiminen: Internet-yhteyksien osuus kaikilla koulutustasoilla oli EU:ssa keskimäärin 93 % vuonna 2002 verrattuna 89 %:iin vuonna 2001. Samalla kaudella osuus keskiasteilla kohosi 96 %:sta 98 %:iin ja ala-asteilla 84 %:sta 90 %:iin. Opiskelijoiden lukumäärä Internet-yhteyksin varustettua tietokonetta kohti laski 15:stä (2000) 10:een (2002). Vuonna 2002 74 % ala-asteen ja 65 % keskiasteen opettajista, jotka eivät opeta tietotekniikkaa, käytti tietokonetta säännöllisesti luokkahuoneessa, mutta 40 % ala-asteen opettajista ja 47 % keskiasteen opettajista ei ole saanut mitään tietotekniikkakoulutusta.

Pullonkaulat ja ammattitaitopula ovat korostaneet ammattitaidon kehittämisen merkitystä koko eliniän ajan ja kannustaneet jäsenvaltioita vahvistamaan elinikäisen oppimisen politiikkaansa. Perustaitoihin on kiinnitetty yhä enemmän huomiota, ja aikuisten lukutaidon kehittäminen on nostettu etusijalle joissakin jäsenvaltioissa. Työmarkkinaosapuolilla on kasvava ja laajempi merkitys elinikäisen oppimisen alalla kaikissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioissa on toteutettu monia toimia, joilla edistetään koulutustarjonnan ja työmarkkinoiden kysynnän vastaavuutta esimerkiksi tekemällä yleissivistävästä peruskoulutuksesta enemmän työmarkkinoille suuntautunutta, laajentamalla ja uudistamalla oppisopimuskoulutusjärjestelmiä ja - joissakin jäsenvaltioissa - käyttämällä taitotarpeita paremmin ennakoivia menetelmiä. Koulutus on kuitenkin edelleen tarjontakeskeistä, ja järjestelmien reagoivuutta onkin lisättävä ja liikkuvuuskysymykset on otettava paremmin huomioon.

Useimmissa jäsenvaltioissa elinikäistä oppimista koskevassa politiikassa on nähtävissä voimakkaampi alueellinen ulottuvuus (jota on edistetty aluekehitysstrategialla, oppimiskumppanuuksilla ja joissakin tapauksissa alueviranomaisille myönnetyillä suuremmilla määrärahoilla), ja monissa maissa paikallisia oppimiskeskuksia on laajennettu, jotta oppimismahdollisuudet tuotaisiin lähemmäs kansalaisia. Useimmat jäsenvaltiot ovat tehostaneet tiedotus-, neuvonta- ja ohjauspalveluita ja ovat kehittämässä sekä yrityksille että yksityishenkilöille suunnattuja taloudellisia kannustimia koulutuksen edistämiseksi. Edelleen alhainen koulutukseen osallistumisen taso ja hidastunut väestön taitotason nousu korostavat kuitenkin jatkuvien toimien merkitystä. Kaksi kolmasosaa jäsenvaltioista on asettanut koulutukseen osallistumista ja koulutustasoa koskevat kansalliset tavoitteet. Yleisesti kuitenkin keskitytään enemmän nuorempiin ikäryhmiin, mutta vaikka tämä on tärkeää, huomiota olisi kiinnitettävä myös vanhempien ikäryhmien, heikommin koulutettujen, heikommassa asemassa olevien ryhmien, pk-yritysten työntekijöiden ja epätyypillisissä työsuhteisissa olevien saavuttamiseen paremmin. Lisähuomiota on kiinnitettävä myös oppimista arvostavan laajemman kulttuurin edistämiseen.

Vaikka elinikäistä oppimista koskevissa kansallisissa strategioissa onkin saavutettu konkreettista edistystä, lisähuomiota on kiinnitettävä työpaikalla tapahtuvaan ja muuhun epäviralliseen oppimiseen, heikommassa asemassa oleviin ryhmiin, seurantajärjestelmiin ja neuvontapalveluiden parempaan koordinointiin.

Koulunsa keskeyttäneiden osuus on laskenut vähitellen, mutta edistymisvauhti asettaa kyseenalaiseksi, onko mahdollista saavuttaa tavoitteeksi asetettu osuuden puolittaminen vuoteen 2010 mennessä. Tuen tehostamisen lisäksi tarvitaan henkilökohtaisesti räätälöityjä toimintatapoja ja toimien aloittamista varhaisemmassa vaiheessa. Ongelma on erityisen vaikea miesten keskuudessa, ja sen ratkaisemiseksi on arvioitava perusteellisesti nykytilanne ja toimenpiteiden tehokkuus.

Jäsenvaltiot ovat tehostaneet toimiaan yleisesti tietotekniikkataitojen ja erityisesti tietotekniikkaa hyödyntävän oppimisen kehittämiseksi. Erityistoimiin on ryhdytty ensisijaisten kohderyhmien, esimerkiksi ikääntyvien työntekijöiden ja työttömien, varustamiseksi perustietotekniikkataidoilla, jotta ehkäistäisiin tietoteknisen osaamisen erojen kehittyminen. Tietotekniikan tehtävä oppimisen ja opettamisen tärkeänä tukijana on vahvistumassa. Tietotekniikkaa ei käytetä pelkästään oppimismahdollisuuksien lisäämiseen vaan myös oppimisprosessin laadun parantamiseen. Suurin osa jäsenvaltioista on lähes saavuttanut yhteisen tietotekniikkaa hyödyntävän oppimisen tavoitteen, jonka mukaan kaikilla oppilaitoksilla pitäisi olla internet-yhteys, vaikkakin edistyminen ala-asteilla on hieman hitaampaa. Internet-yhteyksin varustettujen tietokoneiden määrä suhteessa opiskelijoiden määrään paranee koko ajan, mutta opettajien tietotekniikkakoulutus aiheuttaa huolta, koska lähes puolet kaikista keskiasteen opettajista ei ole saanut vieläkään mitään koulutusta, vaikka tietokoneiden käyttö opetuksessa lisääntyy koko ajan. Elinikäisen oppimisen ja etenkin tietokoneita hyödyntävän oppimisen tasa-arvonäkökohtiin on kiinnitetty yleisesti vain vähän huomiota.

Enemmän huomiota pullonkaulojen ehkäisyyn

Ammatillista liikkuvuutta koskevia numerotietoja

* Vuosina 1997-2001 koko EU:ssa ammatillisen rakenteen muutos (joka ilmaisee ammatillista liikkuvuutta) kasvoi 1,9 %:sta 2,9 %:iin [17]. Muutosta tapahtui eniten Tanskassa, Kreikassa, Italiassa, Itävallassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

[17] Prosenttimäärä on saatu laskemalla yhteen jäsenvaltioiden ammatillisessa rakenteessa tapahtuneiden kaikkien muutosten absoluuttiset arvot, esim. 3 % enemmän toimistotyöntekijöitä, 2 % vähemmän kouluttamattomia työntekijöitä. Ruotsia koskevia tietoja on saatu vain vuosilta 1998-2000 ja Suomea koskevia vuosilta 1998-2001.

Alueellista liikkuvuutta koskevia numerotietoja

* Vuonna 2001 EU:n sisällä asuinpaikkaa (myös samassa kaupungissa) vaihtaneesta väestöstä 15,2 % teki sen työhön liittyvistä syistä [18]. Keskiarvon yläpuolella olivat Itävalta (18,3 %), Saksa (19,3 %), Ranska (21,1 %) ja Kreikka (17,1 %) ja merkittävästi alapuolella Belgia (9,3 %), Irlanti (10,9 %), Alankomaat (8,5 %) ja Portugali (8,9 %).

[18] Perustuu Eurobarometrin 54.2 tuloksiin, helmikuu 2001.

* Vuosina 1997-2001 alueiden välillä (samassa tai toisessa jäsenvaltiossa) asuinpaikkaa vaihtaneiden ihmisten osuus koko EU:ssa kasvoi 1,2 %:sta 1,4 %:iin. Suurinta kasvu oli Ranskassa ja Itävallassa, ja suurin lasku esiintyi Italiassa (1,1 %:sta 0,6 %:iin) ja Belgiassa (1,2 %:sta 0,1 %:iin). Kasvu oli hieman suurempaa miesten (0,2 %) kuin naisten (0,1 %) osalta.

Siitä huolimatta, että taloustilanteen muutokset ovat heikentäneet lyhyen aikavälin painetta työmarkkinoilla, jäsenvaltiot ovat kiinnittäneet aiempaa enemmän huomiota pullonkaulojen torjumiseen. Tietoisina siitä, että talouskasvusta tulee yhä riippuvaisempaa työvoiman tarjonnan aktiivista hallinnasta, ja väestörakenteellisten muutosten kannustamina useimmat jäsenvaltiot ovat korostaneet seurantajärjestelmien kehittämistä¸ jotta työmarkkinoiden kehitystä voitaisiin kartoittaa ja analysoida paremmin ja voitaisiin välttää tulevat pullonkaulat. Ne ovat myös korostaneet tarvetta aktiivisen työmarkkinapolitiikan ja koulutuspolitiikan tehostamiseen (etenkin heikommassa asemassa olevien ryhmien osalta).

Kaikissa jäsenvaltioissa työntekijöille ja työttömille annettava yleissivistävä ja ammatillinen koulutus on tärkeässä asemassa politiikassa, jolla pyritään vähentämään pullonkauloja tietyillä aloilla (etenkin tietotekniikka-, terveydenhuolto- ja opetusalalla) ja tietyissä ammateissa (korkeasti koulutettu tekninen henkilöstö). Jäsenvaltiot, jotka odottavat pullonkaulojen jatkuvan ja jopa pahenevan tulevina vuosina, pyrkivät kehittämään ennakoivia koulutusohjelmia, jotka usein liittyvät elinikäistä oppimista koskevan kattavan strategian kehittämiseen. Myös se on tunnustettu, että pullonkaulojen purkaminen edellyttää muutakin kuin rekrytointi- ja koulutustoimia: tarvitaan toimenpiteitä, joilla lisätään julkisen sektorin kiinnostavuutta ja vähennetään poissaoloja. Kuitenkin vain yhdessä maassa (Tanskassa) on katsottu, että vähentämällä alojen eriytymistä sukupuolittain voitaisiin edistää pullonkauloja koskevan ongelman ratkaisua.

Alueellista liikkuvuutta koskevat toimet ovat saaneet tänä vuonna tärkeän aseman. Joissakin toimissa käsitellään alueiden välistä liikkuvuutta kansallisilla työmarkkinoilla, ja jäsenvaltiot tukevat tätä erilaisin kannustimin (esimerkiksi Saksassa, Ranskassa, Espanjassa, Italiassa ja Belgiassa). Useissa jäsenvaltioissa on pidetty työvoiman maahanmuuttoa osittaisena ratkaisuna työvoimapulaan ja näin tunnustettu yhtenäisempien eurooppalaisten työmarkkinoiden merkitys. Monissa jäsenvaltioissa on pyritty parantamaan työnvälityspalveluiden kykyä löytää sopivat työpaikat sopiville työnhakijoille. Useimmissa jäsenvaltioissa kehitetään avoimia työpaikkoja ja ansioluetteloita sisältäviä sähköisiä tietokantoja, jotka on kytketty Eures-järjestelmään.

Osallisuutta edistävä politiikka yhtenäisempää, mutta kysyntäpuolten toimia vahvistettava

Aiempien vuosien tapaan suurin osa jäsenvaltioista pitää työmarkkinoille integroitumista parhaana tapana estää sosiaalista syrjäytymistä. Yhä yleisemmin ollaan kuitenkin tunnustamassa, että tämä ei ole välitön vaihtoehto kaikille heikommassa asemassa oleville ihmisille, ja tämän vuoksi on korostettu useammanlaisia täydentäviä toimia, joilla edistetään sosiaalista osallisuutta (esim. asunto- ja terveydenhuoltopolitiikka sekä kaupunki- ja maaseutualueiden elvyttäminen). Sosiaalisen osallisuuden edistämistä koskevan prosessin vaikutus on selvä tällaisen kattavamman lähestymistavan kehittämisessä, ja puolet jäsenvaltioista viittaa nimenomaisesti sosiaalisen osallisuuden edistämistä koskevaan kansalliseen toimintasuunnitelmaansa tässä yhteydessä.

Erot koko väestön työllisyys- ja työttömyysasteiden ja erityisryhmien (joissa on yliedustus heikommassa asemassa olevia kuten vammaisia, etnisiä vähemmistöjä tai maahanmuuttajia) työllisyys- ja työttömyysasteiden välillä ovat edelleen suuret siitä huolimatta, että useimmissa jäsenvaltioissa on tehostettu aktiivisia työmarkkinatoimenpiteitä. Tässä tulee selvästi esiin se, että työllistyvyyden parantamisen ja sosiaalista osallisuutta koskevien laajempien tarpeiden huomioon ottamisen lisäksi on käsiteltävä markkinoiden kysyntäpuolta, jotta voitaisiin torjua heikommassa asemassa olevien ryhmien syrjintää. Tämän suuntaisia toimia ollaan toteuttamassa, koska jotkin jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet aloitteista, joissa yhdistyvät heikommassa asemassa olevien ryhmien työllistämistoimet ja rekrytoinnin tehostunut kannustaminen (yleinen tietoisuuden lisääminen ja syrjinnän torjuminen). Näitä toimia on laajennettava ja jatkettava. Perustamissopimuksen 13 artiklaan perustuvien syrjinnän vastaisten direktiivien siirtäminen osaksi kansallista lainsäädäntöä tukee näitä pyrkimyksiä.

Toimenpiteitä, joilla pyritään integroimaan heikommassa asemassa olevia ihmisiä työmarkkinoille ja torjumaan syrjintää, on erittäin vaikea arvioida, koska ryhmät on määritelty niin eri tavoin eikä tilastotietoja ole.

2.2.2 Yrittäjyys

Yrittäjyyden edellytysten kohentaminen on keskeistä pyrittäessä edistämään kestävää kasvua ja työpaikkojen luomista. Yrittäjyyttä koskevan pilarin perustarkoituksena on luoda edellytykset uusien työpaikkojen luomiselle. Sillä pyritään helpottamaan sellaisen toimintaympäristön luomista, joka suosii yritysten perustamista ja kasvua, ja hyödyntämään tehokkaasti osaamisyhteiskunnan ja palvelualan työllisyyspotentiaalia. Siinä korostetaan työllisyyttä edistävää verotusta, joka yhdessä yritysten perustamiseen ja varhaiseen kehitysvaiheeseen myönnettävän rahoituksen parantamisen kanssa on keskeistä yrittäjäystävällisen toimintaympäristön edistämisessä. Pilarin tavoitteena on myös kannustaa työllisyystoimia alue- ja paikallistasolla.

Kohdennetumpia toimia tarvitaan, jotta yrittäjyydestä tulisi avaintekijä kasvun ja työllisyyden kannalta

Yritysten hallinnollisen taakan vähentämiseksi toteutetut toimet eivät ole riittäviä. Huomio on keskittynyt yritysten rekisteröintimenettelyiden monimutkaisuuteen ja niissä tapahtuviin viivästyksiin. Toimissa keskitytään rekisteröintimenetelmien yksinkertaistamiseen pääasiassa tietotekniikan avulla, ja joissakin jäsenvaltioissa on asetettu määrällisiä tavoitteita [19], esimerkiksi yrityksen perustamiseen kuluvan ajan ja kustannusten puolittaminen (Espanjassa ja Portugalissa) tai hallinnollisen taakan vähentäminen 25 prosentilla kuluvan vaalikauden loppuun mennessä (Belgiassa ja Portugalissa). Yrityksiä koskevan lainsäädännön vaikutusten arviointi on tehty vain nykyisen lainsäädännön osalta, eikä uuden lainsäädännön ennakkoarviointia ole käsitelty useimmissa jäsenvaltioissa (Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Ruotsia, Luxemburgia ja Tanskaa lukuun ottamatta). Yleistyvien yhden palvelupisteen paikkojen lisäksi edistystä on tapahtunut yritysten käynnistämisen helpottamista koskevissa lainsäädäntötoimissa, vaikka joissakin jäsenvaltioissa onkin parantamisen varaa. Yrittäjyydelle keskeiseen rahoituksen saantiin ja etenkään riskipääoman saantiin yrityksen käynnistämis- ja alkuvaiheessa ei ole kiinnitetty juurikaan huomiota.

[19] Vrt. KOM(2002) 610.

Itsenäisen ammatinharjoittamisen merkitys työpaikkojen luomisessa tunnustetaan kaikissa jäsenvaltioissa, ja Ruotsissa on jopa asetettu itsenäisten ammatinharjoittajien määrää koskeva tavoite. Itsenäisen ammatinharjoittamisen potentiaalin hyödyntämiseksi tarvitaan kohdennetumpaa tukea kannustamalla nykyisiä työntekijöitä tai työttömiä ryhtymään itsenäisiksi ammatinharjoittajiksi. Itsenäisten ammatinharjoittajien osuus kaikista työllisistä laski 14,9 prosentista (vuonna 1997) 14 prosenttiin vuonna 2001, ja lasku oli suurempaa miesten kuin naisten ryhmässä. Kehitys saattaa olla tulosta vähittäisestä rakennemuutoksesta, kun alat, joilla on perinteisesti ollut suhteellisen paljon itsenäisiä ammatinharjoittajia, tekevät tilaa uusille aloille, joilla itsenäinen ammatinharjoittaminen ei ole tyypillistä. Useissa jäsenvaltioissa kulttuuriset syyt ja yrityksen perustamiseen liittyvät vaikeudet vaikuttavat estävän ihmisiä ryhtymästä itsenäisiksi ammatinharjoittajiksi. Itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja pienyrityksiin kohdistuva verotus vaikuttaisi olevan laskemassa, ja potentiaalisten itsenäisten ammatinharjoittajien verotaakan vähentämiseksi on toteutettu toimia. Lisäksi useissa jäsenvaltioissa on keskitetysti ja kestävästi pyritty edistämään naisten yrittäjyyttä.

Yrittäjyyskoulutuksessa saavutettua positiivista kehitystä olisi vahvistettava. Potentiaalisten ja nykyisten yrittäjien koulutuksen alalla on toteutettu monia aloitteita useimmissa jäsenvaltioissa. Yrittäjyyden edistäminen koulutusjärjestelmässä on tärkeä edistysaskel pyrittäessä poistamaan itsenäiseen ammatinharjoittamiseen liittyviä kulttuuri- ja asennevaikeuksia, mutta toimia on tehostettava ja jäsennettävä, ja opettajien koulutusta korostettava. Jäsenvaltiot tarjoavat koulutusjärjestelmien ulkopuolella ja vaihtelevassa määrin myös niiden sisällä erilaisia koulutusmahdollisuuksia nykyisille ja potentiaalisille itsenäisille ammatinharjoittajille. Koulutusta antavat erilaiset laitokset, yritysten tukiorganisaatiot ja ammatilliset organisaatiot, mutta koulutus on kohdennettava paremmin käyttäjien tarpeita vastaavaksi etenkin rahoituslähteiden osalta, ja naisten ja nuorten koulutusmahdollisuuksiin olisi kiinnitettävä enemmän huomiota.

Vaikka palvelualan työllisyyskasvu on hidastunut, sen mahdollisuudet on hyödynnettävä täysimääräisesti korostaen erityisesti osaamispohjaisia palveluita. Palvelualan työllisyys kasvoi edelleen vuonna 2001 mutta hitaammin: kasvu oli 1 prosentti EU:n tasolla, mikä on alle yleisen työllisyyskasvun (1,2 %). Useimmissa jäsenvaltioissa naisten kasvuaste oli korkeampi kuin miesten. Palvelualan työllisyysaste nousi vuosina 1997-2001 lähes 4 prosenttiyksikköä, niin että se oli 44,4 prosenttia vuonna 2001. Aste oli hieman korkeampi naisilla (45,6 %) kuin miehillä (43 %). Vain muutamat jäsenvaltiot ovat antaneet tarkan selvityksen siitä, mitä ne ovat tehneet palveluiden tarjonnan esteiden poistamiseksi (Tanska, Saksa), mutta useimmissa on keskitytty investoimaan osaamispohjaisiin palveluihin. Tämä ei koske pelkästään käynnistämisvaiheessa annettua tukea vaan myös toiminnassa oleville yrityksille annettavaa tukea, jotta ne kehittäisivät toimintaansa ja jotta kannustettaisiin innovaatioita ja luotaisiin uusia työpaikkoja. Useissa jäsenvaltioissa toteutetuilla aloitteilla on pyritty luomaan työpaikkoja osaamispohjaisten palveluiden ja ympäristöalalle. Joissakin jäsenvaltioissa (Itävallassa, Belgiassa, Tanskassa, Saksassa) on tehostettu toimia ympäristöalan työllisyyden lisäämiseksi.

Pimeän työn torjunnassa on edistytty jonkin verran, mutta toimia on tehostettava ja seurantaa ja raportointia parannettava. Jäsenvaltiot käsittelevät pimeää työtä yleisten työmarkkinauudistusten puitteissa, ja ne keskittyvät seuraaviin toimiin: uusien työpaikkojen ilmoittamista koskevien menettelyiden yksinkertaistaminen, tehostetut tarkastus- ja valvontakampanjat, työn kannustimien ja seuraamusten yhdistäminen (myös toimet vero- ja sosiaaliturvapetosten torjumiseksi), työvoimavaltaisten palveluiden alv-asteen laskeminen kilpailun tasapuolistamiseksi verrattuna harmaan talouden tarjoamiin samoihin palveluihin sekä lainsäädännön kehittäminen pimeän tai laittomien maahanmuuttajien tekemän työn valvomiseksi. Useimmissa jäsenvaltioissa (Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Portugalissa, Italiassa, Saksassa, Ranskassa, Itävallassa, Belgiassa, Espanjassa, Alankomaissa ja Kreikassa) on toteutettu tai suunniteltu näitä aloja koskevia uusia aloitteita. Lisätoimia tarvitaan, ja ne on toteutettava koordinoidusti tiiviissä yhteistyössä kaikkien asiaan kuuluvien tahojen ja työmarkkinaosapuolten kanssa.

Veronalennuksista huolimatta työn verotus on korkea

Verotusta EU:ssa koskevia numerotietoja

* Yleinen veroaste EU:ssa - kaikki verotulot suhteessa BKT:hen - nousi 41,5 %:sta (vuonna 1996) 41,9 %:iin (vuonna 1999) ja laski vuonna 2001 hieman alle vuoden 1996 tason (41,3 %).

* Työhön kohdistuva mukautettu laskennallinen veroaste [20], joka liittyy palkkojen kokonaisverotaakan kehitykseen EU:ssa, oli huipussaan vuonna 1998 lähes 37,8 %, josta se on laskenut yhden prosenttiyksikön eli noin 36,8 %:iin vuonna 2001.

[20] Mukautettu laskennallinen veroaste on työtuloon kohdistuvien välittömien ja välillisten verojen (henkilökohtainen tulovero ja ennakonpidätykset) sekä työntekijöiden ja työnantajien sosiaaliturvamaksujen prosenttiosuus kokonaistyövoimakustannuksista, ennakonpidätykset mukaan lukien. Se on taaksepäin suuntautuva empiirinen tapa mitata todellista ansiotulojen verotusta, ja se nojautuu näin ollen koottuihin tietoihin verotuloista ja ansiotuloista.

* Matalapalkkaisen työvoiman verotaakan keventyminen vaikuttaisi olevan merkittävämpi. Veroaste aleni EU:ssa keskimäärin 3 prosenttiyksikköä vuosina 1997-2001 ja oli 37,8% vuonna 2001. Ilmiö esiintyi kaikissa jäsenvaltioissa, joskin vaihtelevassa määrin.

Yleisen verotusympäristön olisi kannustettava yrittäjyyttä ja riskinottoa. Yleinen verotaakka kasvoi vuosina 1996-1999, jonka jälkeen suuntaus kääntyi vastakkaiseksi useissa jäsenvaltioissa. Monissa jäsenvaltioissa (Ruotsissa, Tanskassa, Belgiassa, Suomessa, Ranskassa ja Itävallassa) veroaste on kuitenkin edelleen korkea, yli 45 prosenttia BKT:stä.

Kaikissa jäsenvaltioissa on havaittu positiivista kehitystä työhön kohdistuvan verotuksen keventämisessä. Useimmat jäsenvaltiot ovat sitoutuneet työhön kohdistuvan verotuksen keventämistä koskevaan tavoitteeseen, vaikkakaan ne eivät ole asettaneet sitä koskevia kansallisia tavoitteita. Työhön kohdistuva verotus, työhön kohdistuvalla mukautetulla laskennallisella veroasteella [21] mitattuna, laski EU:ssa yhdellä prosenttiyksiköllä vuosina 1996-2001 ja oli 36,8 prosenttia vuonna 2001. Tämä johtui pääasiassa alennuksista sosiaaliturvamaksuissa. Työhön kohdistuvan verotuksen aleneminen on näkyvintä matalapalkkaisilla (noin 3 prosenttiyksikköä), kun mittana käytetään työhön kohdistuvaa verokiilaa ja tarkastelun kohteeksi otetaan yksineläjä, joka ansaitsee 67 prosenttia tuotannollisessa työssä olevien keskimääräisestä ansiosta.

[21] Laskennallista veroastetta koskevat luvut on saatu kansallisen tilinpidon ja jäsenvaltioiden toimittamien lisäarviointien perusteella (lähde: komission yksiköt, PO TAXUD). Työvoimakustannusten verokiilalla tarkoitetaan työnantajalle aiheutuvien palkkakustannusten ja työntekijän saaman nettopalkan välistä eroa; vertailukohtana on yksineläjä, joka ansaitsee 67 % tuotannollisessa työssä olevien keskimääräisestä ansiosta (lähde: OECD yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa). Tiedot perustuvat veroindekseihin, jotka on muodostettu kuvitteellisten kotitalouksien perusteella.

Kaavio 3: Työhön kohdistuva mukautettu laskennallinen veroaste

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: Eurostat, verotusjärjestelmien rakenne EU:ssa, päivitetty komission yksiköissä, PO TAXUD.

Tilanne jäsenvaltioissa on hyvin epätasainen, ja työhön kohdistuvan verokiilan muodostumisessa on tapahtunut suuria muutoksia viime vuosina. Suurimmat alennukset kokonaisverokiilaan tapahtuivat Irlannissa ja Italiassa, ja seuraavina tulivat Yhdistynyt kuningaskunta, Suomi ja Ranska. Vuosina 1997-2001 useimmat jäsenvaltiot ovat pienentäneet matala- tai keskipalkkaisten verokiilaa.

Useimmissa jäsenvaltioissa (Ranskassa, Alankomaissa, Irlannissa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Luxemburgissa ja Belgiassa) tehtiin merkittäviä alennuksia henkilökohtaiseen tuloveroon ja sosiaaliturvamaksuihin vuosina 2001-2002 osana uudistuksia työhön kohdistuvan verotaakan pienentämiseksi. Merkittävässä osassa ovat olleet alennukset lakisääteisiin tuloveroasteisiin. Monet jäsenvaltiot ovat samalla kohottaneet verovapauden vähimmäisrajaa. Useimmissa jäsenvaltioissa etusijalle on asetettu alennukset matalapalkkaisille, ja käyttöön on otettu esimerkiksi erityisiä verohelpotuksia tai työvoimakustannuksiin kohdistuvia verovähennyksiä (Belgiassa, Ranskassa, Suomessa, Ruotsissa, Irlannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa [22]). Nämä välineet toimivat niin, että verovähennykset ovat yleensä suurimmat matalapalkkaisten työntekijöiden osalta ja pienenevät tulojen kasvaessa. Käyttöön on otettu myös sosiaaliturvamaksujen (pääasiassa työnantajamaksujen) kohdennettuja alennuksia, jotka koskevat etenkin matalapalkkaisia työntekijöitä, uusien työntekijöiden ja pitkäaikaistyöttömien palkkaamista, ikääntyvien työntekijöiden pitämistä työssä sekä varhain koulunsa keskeyttäviä (Belgia, Kreikka, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Ruotsi, Tanska ja Portugali).

[22] Alankomaat muodostaa poikkeuksen sääntöön, jonka mukaan verohelpotukset pienenevät tulojen kasvaessa.

Kaavio 4: Sellaisen yksineläjän veroaste, joka ansaitsee 67 prosenttia tuotannollisessa työssä olevien keskimääräisestä ansiosta

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lähde: OECD, "Tuloverot - ansiovero, työntekijöiden ja työnantajien sosiaaliturvamaksut ja lapsietuudet", laskettu komission yksiköissä vuosia 1996-2001 koskevan OECD:n tietokannan perusteella.

Kun otetaan huomioon, että työhön kohdistuva verotaakka on noussut jatkuvasti 1970-luvun alusta lähtien useimmissa jäsenvaltioissa, suuntauksen hiljattainen kääntyminen on merkittävä saavutus. Myönteisestä kehityksestä huolimatta työn verotus on edelleen korkea monissa jäsenvaltioissa, etenkin verrattuna Yhdysvaltoihin ja Japaniin. Tämän vuoksi on tehostettava toimia, joilla pyritään alentamaan matalapalkkaisiin kohdistuvaa verotaakkaa ja tasapainottamaan erilaisten verotoimien yhdistelmää ottaen huomioon työmarkkinoiden erityispiirteet.

Henkilöresursseihin tehtävien investointien lisäämiseksi olisi vahvistettava verokannustimia. Jäsenvaltioissa toteutettujen verouudistusten tarkoituksena on edistää työllisyyttä mutta myös poistaa koulutuksen taloudellisia esteitä sekä yrityksiltä että työntekijöiltä. Yhä useammat jäsenvaltiot kannustavat koulutusta ja edistävät investointeja osaamispääomaan yrityksille annettavin verokannustimin (Espanja, Itävalta, Alankomaat, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Joissakin jäsenvaltioissa kannustetaan työntekijöitä tai yrityksiä koulutukseen muilla kuin verotoimilla, jaetaan ympäristöverotuloja työntekijöiden taitojen kehittämiseen tai toteutetaan yksilökeskeisiä innovatiivisia rahoitusmekanismeja, kuten "ammattitaitosäästötiliin" liittyvä ammattitaitobonus (Ruotsi) tai verohelpotukset (Yhdistynyt kuningaskunta). Koska työntekijöiden alueellinen liikkuvuus ja alttius vaihtaa työnantajaa on lisääntymässä, yrityksillä ei ole kannustinta toteuttaa koulutusinvestointeja.

Verotuksen painopisteen siirtämisessä työtulon verotuksesta vaihtoehtoisiin verolähteisiin on edistytty vain vähän. Joissakin jäsenvaltioissa (Tanskassa, Saksassa, Alankomaissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) on otettu käyttöön tai korotettu ympäristöveroja, etenkin energiaveroja. Tässä päällimmäisenä syynä on ollut saavuttaa ympäristötavoitteet eikä niinkään korvata työtuloihin kohdistuvan verotuksen alentumista. Monissa jäsenvaltioissa (Belgiassa, Espanjassa, Ranskassa, Italiassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) on jatkettu verotoimenpiteitä, joilla pyritään poistamaan työvoimavaltaisiin palveluihin kohdistuvaa (välillistä) verotaakkaa alennetuilla alv-asteilla. Nämä toimet aloitettiin vuonna 2000, ja niitä oli tarkoitus jatkaa kolmen vuoden ajan, mutta kautta on pidennetty vuodella vuoteen 2003, jotta komissio voisi arvioida niiden tehoa kansallisten raporttien perusteella ja päättää, laajennetaanko kokeilua muihinkin jäsenvaltioihin vai lakkautetaanko se.

Euroopan työllisyysstrategian alueellisen ulottuvuuden kehittäminen on vakiintunut

Paikalliset työllisyysstrategiat on laadittava paikallisten erityisolosuhteiden ja -tilanteiden mukaisesti. Jäsenvaltiot ovat jatkan