Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista /* KOM/2011/0635 lopullinen - 2011/0284 (COD) */





PERUSTELUT 1. EHDOTUKSEN TAUSTA · Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Sopimusoikeudessa esiintyy jäsenvaltioiden välillä eroavuuksia, joiden vuoksi yritysten ja kuluttajien on vaikea käydä sisämarkkinoilla kauppaa yli rajojen. Nämä hankaluudet vähentävät yritysten ja etenkin pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritykset) halukkuutta aloittaa kaupankäynti yli rajojen tai laajentaa toimintaansa useampiin jäsenvaltioihin. Kuluttajat taas eivät voi näiden esteiden vuoksi hankkia tuotteita, joita yritykset tarjoavat muissa jäsenvaltioissa. Tätä nykyä vain joka kymmenes unionissa tavarakauppaa harjoittava yritys vie tuotteitaan muihin unionin jäsenvaltioihin. Näistäkin yrityksistä valtaosa vie tuotteitaan vain muutamaan jäsenvaltioon. Yksi tärkeimmistä syistä tähän tilanteeseen ovat juuri sopimusoikeuteen liittyvät hankaluudet. Tutkimusten[1] mukaan kaupankäyntiä yli rajojen vaikeuttavat monet muutkin seikat kuten verosäännökset, hallinnolliset vaatimukset, toimitusvaikeudet sekä kieleen ja kulttuuriin liittyvät ongelmat, mutta yritysten mukaan yksi suurimmista kaupankäynnin esteistä ovat nimenomaan sopimusoikeuden kiemurat. Kun yritykset käyvät kauppaa yli rajojen, niiden on otettava huomioon erilaiset kansalliset sopimusoikeuden säännökset, mikä tekee toiminnasta hankalampaa ja kalliimpaa kuin kaupankäynti saman jäsenvaltion sisällä. Tämä pätee sekä yritysten ja kuluttajien välisiin että yritysten keskinäisiin suhteisiin. Rajatylittävän kaupankäynnin liiketoimintakustannukset ovat yleensä suuremmat kuin silloin kun liiketoimintaa harjoitetaan vain yhdessä jäsenvaltiossa. Tämä johtuu siitä, että on selvitettävä toisessa jäsenvaltiossa sovellettavan sopimusoikeuden sisältö, hankittava oikeudellista neuvontaa, neuvoteltava yritysten välisiin liiketoimiin sovellettavasta laista ja otettava kuluttajien kanssa tehtävissä sopimuksissa huomioon näiden kotijäsenvaltion kuluttajaoikeuden vaatimukset. Sopimusoikeuteen liittyvät liiketoimintakustannukset ja kansallisten pakottavien kuluttajansuojasäännösten välisistä eroista johtuvat oikeudelliset esteet vaikuttavat merkittävästi yrityksen ja kuluttajan välisiin rajatylittäviin liiketoimiin. Kun yritys suuntaa toimintansa toisessa jäsenvaltiossa asuville kuluttajille, sen on sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma I) 17 päivänä kesäkuuta 2008 tehdyn Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008[2] 6 artiklan mukaan sovellettava kuluttajan asuinvaltion lakia. Jos osapuolet ovat valinneet sovellettavaksi laiksi jonkin toisen lain, mutta kuluttajan jäsenvaltion pakottava kuluttajansuojalainsäädäntö tarjoaa sitä laajemman suojan, on noudatettava tuon kuluttajansuojalainsäädännön pakottavia sääntöjä. Tämän vuoksi yritysten on jo etukäteen selvitettävä, takaako kuluttajien asuinjäsenvaltion lainsäädäntö laajemman kuluttajansuojan, ja varmistettava, että sopimukset ovat näiden vaatimusten mukaiset. Unionin tasolla toteutettu kuluttajansuojalainsäädännön yhdenmukaistaminen on jossain määrin lähentänyt vaatimuksia tietyillä aloilla, mutta jäsenvaltioiden välillä esiintyy edelleen huomattavia eroja. Sähköinen kaupankäynti aiheuttaa sekin lisäkustannuksia, kun yritysten verkkosivut on laadittava niin, että ne täyttävät kaikkien niiden jäsenvaltioiden lakisääteiset vaatimukset, joissa kauppaa käydään. Kun yritykset käyvät keskenään kauppaa yli rajojen, sovellettavaa lakia koskevat rajoitukset eivät ole molemmille osapuolille samat. Toisaalta kustannuksia aiheuttaa myös ulkomaisesta laista neuvotteleminen ja sen soveltaminen. Erilaisten kansallisten lakien kanssa toimimisesta aiheutuvat kustannukset rasittavat erityisesti pk-yrityksiä. Solmiessaan liikesuhteita suurempien yritysten kanssa pk-yritysten on yleensä suostuttava soveltamaan liikekumppaninsa lakia ja kannettava kustannukset, jotka aiheutuvat siitä, että niiden on selvitettävä sopimukseen sovellettavan ulkomaisen lain sisältö ja noudatettava sitä. Myös pk-yritysten keskinäisissä sopimuksissa sovellettavasta laista neuvotteleminen muodostaa huomattavan rajat ylittävän kaupankäynnin esteen. Riippumatta siitä, tehdäänkö sopimus yritysten kesken vai yrityksen ja kuluttajan välillä, tällaiset ylimääräiset liiketoimintakustannukset saattavat muodostua pk-yritysten kannalta varsinaisen liiketoiminnan arvoon nähden suhteettoman suuriksi. Nämä ylimääräiset liiketoimintakustannukset ovat sitä suuremmat, mitä useammassa jäsenvaltiossa yritys käy kauppaa. Yritykset pitävätkin sopimusoikeudesta aiheutuvia kaupan esteitä sitä merkittävämpinä, mitä useampaan maahan ne vievät tuotteitaan. Erityisen heikossa asemassa ovat pk-yritykset, sillä mitä pienempi yrityksen liikevaihto on, sitä suuremman osuuden liiketoimintakustannukset siitä vievät. Yrityksille aiheutuu rajatylittävän kaupankäynnin yhteydessä kotimaan toimintaan verrattuna ylimääräisiä oikeudellisia hankaluuksia myös siitä, että niiden on usein toimittava useamman toisistaan poikkeavan kansallisen sopimuslainsäädännön puitteissa. Ulkomaisen lain kanssa toimiminen lisää rajatylittävän liiketoiminnan hankaluutta. Yritysten mukaan ulkomaisen sopimusoikeuden säännösten selvittäminen on yrityksen ja kuluttajan välisten liiketoimien kaikkein suurin este ja yritysten välisten liiketoimien kolmanneksi suurin este.[3] Oikeudellisia ongelmia on enemmän silloin kun kauppaa käydään sellaisen maan kanssa, jonka oikeusjärjestelmä on aivan erilainen. Sen sijaan on osoitettu, että kahdenvälinen kauppa sellaisten maiden välillä, joiden oikeusjärjestelmillä on yhteinen tausta, on selvästi vilkkaampaa kuin sellaisten maiden välillä, joilla ei ole tällaista yhteistä taustaa.[4] Yhteenvetona voidaan todeta, että sopimusoikeuden alalla ilmenevät eroavuudet ja tästä rajatylittävässä kaupankäynnissä aiheutuvat ylimääräiset liiketoimintakustannukset ja muut hankaluudet vähentävät huomattavan monien yritysten ja erityisesti pk-yritysten halukkuutta laajentaa toimintaansa muiden jäsenvaltioiden markkinoille. Nämä eroavuudet myös rajoittavat kilpailua sisämarkkinoilla. On arvioitu, että jäsenvaltioiden välillä jää vuosittain toteutumatta kymmenien miljardien eurojen arvosta kauppaa pelkästään sopimusoikeuden eroavuuksien vuoksi. Rajatylittävän kaupankäynnin mahdollisuuksien hukkaaminen vaikuttaa haitallisesti myös eurooppalaisiin kuluttajiin. Suppeampi rajatylittävä kaupankäynti tarkoittaa myös, että tuontia on vähemmän ja että yritysten välillä on vähemmän kilpailua. Tämä taas voi johtaa siihen, että tuotevalikoima kapenee ja hinnat nousevat kulutusmarkkinoilla. Valtaosa eurooppalaisista kuluttajista tekee ostoksia vain asuinmaassaan, vaikka rajatylittävä kaupankäynti voisi tuoda huomattavia taloudellisia etuja joko laajemman valikoiman tai edullisempien hintojen muodossa. Yksi suuri syy tähän on se, että kuluttajat ovat usein epävarmoja siitä, mitkä ovat heidän oikeutensa rajatylittävissä tilanteissa, koska kansalliset kuluttajansuojalait poikkeavat toisistaan. Yksi kuluttajien suurimpia huolenaiheita on muun muassa se, mitä oikeussuojakeinoja heillä on käytettävissään siinä tapauksessa, että toisesta jäsenvaltiosta hankittu tuote ei olekaan sopimuksen mukainen. Tämä vähentää monien halukkuutta tehdä ostoksia asuinvaltionsa ulkopuolelta. Näin sisämarkkinoiden tarjoamat mahdollisuudet jäävät käyttämättä, vaikka toisesta jäsenvaltiosta voisi usein löytyä sekä laadultaan että hinnaltaan parempia tarjouksia. Sähköinen kaupankäynti helpottaa tarjouksien etsimistä sekä hintojen ja muiden kauppaehtojen vertailua yrityksen sijaintipaikasta riippumatta. Yrittäessään tilata tuotteita toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta yritykseltä kuluttajat törmäävät kuitenkin usein siihen, ettei yritys suostu myymään tuotteita heidän asuinvaltioonsa. Tämä johtuu usein juuri sopimusoikeuden alalla esiintyvistä eroavuuksista. Tämän ehdotuksen yleisenä tavoitteena on parantaa sisämarkkinoiden toteutumista ja toimintaa helpottamalla rajatylittävän liiketoiminnan lisäämistä yritysten kannalta ja rajatylittävien ostosten tekemistä kuluttajien kannalta. Tavoite voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön itsenäiset, yhdenmukaiset sopimusoikeuden säännöt, joihin sisältyy myös kuluttajan oikeuksia koskevat säännökset, eli yhteinen eurooppalainen kauppalaki. Siitä on tarkoitus tulla toinen valinnainen sopimusoikeuden järjestelmä kunkin jäsenvaltion kansallisen lain rinnalle. Yritysten olisi voitava soveltaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia kaikissa rajatylittävissä liiketoimissaan Euroopan unionin alueella, tietenkin molempien sopimuspuolten suostumuksella, sen sijaan, että ne joutuvat mukautumaan erilaisiin kansallisiin sopimusoikeuden järjestelmiin. Yhteisen kauppalain tulisi kattaa sopimuksen koko elinkaari niin, että se kattaisi useimmat seikat, jotka on otettava huomioon tehtäessä rajatylittäviä sopimuksia. Näin yritysten tarvitsisi ottaa selvää toisten jäsenvaltioiden kansallisesta lainsäädännöstä vain muutamien, selvästi vähemmän tärkeiden seikkojen suhteen, joita ei käsitellä yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa. Yritysten ei puolestaan tarvitsisi enää tutkia kuluttajan kotijäsenvaltion pakottavaa kuluttajansuojalainsäädäntöä, koska yhteinen eurooppalainen kauppalaki sisältää kokonaan yhdenmukaistetut kuluttajansuojasäännöt, jotka tarjoavat korkeatasoisen kuluttajansuojan kaikkialla Euroopan unionissa. Yritysten keskinäisissä rajatylittävissä liikesuhteissa olisi helpompi neuvotella sovellettavasta laista, kun sopimuspuolet voisivat sopia, että niiden sopimussuhteeseen sovelletaan yhteistä eurooppalaista kauppalakia, johon nähden ne molemmat ovat samassa asemassa. Tästä seuraisi, että kun kaikkialla Euroopan unionissa olisi käytössä samat säännöt, yrityksiltä säästyisi osa sopimusoikeuteen liittyvistä ylimääräisistä liiketoimintakustannuksista ja ne voisivat käydä rajatylittävää kauppaa yksinkertaisemmassa oikeudellisessa ympäristössä. Näin yritykset voisivat hyötyä paremmin sisämarkkinoista laajentamalla toimintaansa yli rajojen, mikä lisäisi kilpailua sisämarkkinoilla. Kuluttajat puolestaan voisivat entistä helpommin hankkia muualla EU:ssa tarjolla olevia tuotteita edullisempaan hintaan eikä heidän ostoaikeitaan torjuttaisi yhtä usein kuin nykyään. Kuluttajat tuntisivat paremmin oikeutensa tehdessään ostoksia yli rajojen, kun käytössä olisivat samat pakottavat säännöt, jotka takaavat korkeatasoisen kuluttajansuojan. Yleinen tausta Komissio käynnisti vuonna 2001 antamallaan tiedonannolla[5] laajan julkisen kuulemisen, jonka aiheena oli sopimusoikeuden alalla vallitsevan oikeuskehyksen pirstaleisuus ja sen kielteiset vaikutukset rajatylittävään kaupankäyntiin. Heinäkuussa 2010 komissio käynnisti toisen julkisen kuulemisen julkaisemalla vihreän kirjan toimintavaihtoehdoista etenemiseksi kohti kuluttajia ja yrityksiä hyödyttävää eurooppalaista sopimusoikeutta[6], jäljempänä ’vihreä kirja’. Siinä esitellään eri vaihtoehtoja vahvistaa sisämarkkinoita eurooppalaista sopimusoikeutta kehittämällä. Euroopan parlamentti vastasi vihreään kirjaan antamalla 8. kesäkuuta 2011 päätöslauselman, jossa se ilmoitti kannattavansa voimakkaasti sellaisen välineen laatimista, joka parantaisi sisämarkkinoiden toteutumista ja toimintaa ja josta olisi hyötyä yrityksille, kuluttajille ja jäsenvaltioiden tuomioistuinjärjestelmille. Komission tiedonannossa Eurooppa 2020[7] todetaan, että sopimusten tekeminen muissa jäsenvaltioissa olevien kumppaneiden kanssa olisi tehtävä yrityksille ja kuluttajille helpommaksi ja edullisemmaksi muun muassa etenemällä kohti valinnaista eurooppalaista sopimusoikeutta. Euroopan digitaalistrategiassa[8] ehdotetaan, että olisi laadittava eurooppalaista sopimusoikeutta koskeva valinnainen säädös, jonka avulla voitaisiin päästä eroon sopimusoikeuden alalla vallitsevista eroavuuksista ja lujittaa kuluttajien luottamusta sähköiseen kaupankäyntiin. · Voimassa olevat aiemmat säännökset Jäsenvaltioiden sopimusoikeuslainsäädännöissä on huomattavia eroavuuksia. EU:ssa ryhdyttiin antamaan sopimusoikeutta koskevaa sääntelyä alun perin hyväksymällä kuluttajansuojalainsäädännön lähentämistä koskevia vähimmäissääntöjä direktiivien muodossa. Vähimmäissääntöihin perustuva lähestymistapa tarkoitti sitä, että jäsenvaltiot voivat joko pitää voimassa tai ottaa käyttöön unionin lainsäädäntöä tiukempia pakottavia vaatimuksia. Käytännössä tämä on johtanut siihen, että jäsenvaltioissa on käytössä erilaisia ratkaisuja jopa sellaisilla aloilla, jotka on harmonisoitu unionin tasolla. Toisaalta äskettäin hyväksytyllä kuluttajanoikeusdirektiivillä yhdenmukaistetaan täydellisesti se, mitä tietoja kuluttajille on annettava ennen sopimuksentekoa, kuluttajan peruuttamisoikeus etäsopimusten ja muualla kuin yrityksen toimitiloissa tehtyjen sopimusten yhteydessä sekä eräät tavaroiden toimituksiin ja vaaranvastuun siirtymiseen liittyvät seikat. Yritysten välisten suhteiden osalta unioni on säännellyt maksuviivästyksiä vahvistamalla viivästyskorkoja koskevat vähimmäissäännöt. Kansainvälisellä tasolla sovelletaan kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista tehtyä Wienin yleissopimusta, jos osapuolet eivät ole sopineet minkään muun lain soveltamisesta. Wienin yleissopimuksessa määrätään tietyistä tavaran kauppaa koskevista kysymyksistä, mutta sen soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty monia tärkeitä seikkoja, kuten suostumuksessa olevat puutteet, kohtuuttomat sopimusehdot ja vanhentuminen. Wienin yleissopimuksen soveltamista rajoittaa myös se, että kaikki jäsenvaltiot eivät ole allekirjoittaneet sitä[9] eikä ole olemassa mitään mekanismia, jonka avulla voitaisiin varmistaa yleissopimuksen yhdenmukainen tulkinta. Eräät unionin säädökset koskevat sekä yritysten ja kuluttajien välisiä että yritysten keskinäisiä suhteita. Sähköistä kaupankäyntiä koskevassa direktiivissä[10] on sääntöjä sähköisin välinein tehtyjen sopimusten pätevyydestä ja eräistä ennen sopimuksentekoa sovellettavista vaatimuksista. Kansainvälisen yksityisoikeuden alalla unioni on antanut lainvalintaa koskevia säädöksiä, muun muassa sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma I) 17 päivänä kesäkuuta 2008 tehdyn Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008[11] ja ennen sopimuksentekoa sovellettavan tiedonantovelvollisuuden osalta sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma II) 11 päivänä heinäkuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007[12]. Ensiksi mainitussa säädöksessä annetaan säännöt, joiden mukaan määritetään sopimusvelvoitteisiin sovellettava laki, ja toisessa säännöt, joita sovelletaan sopimuksenulkoisiin velvoitteisiin, mukaan lukien velvoitteet, jotka perustuvat ennen sopimuksentekoa esitettyihin lausumiin. Tämä asetusehdotus ei vaikuta Rooma I- ja Rooma II ‑asetuksiin, vaan niiden soveltaminen jatkuu kuten ennenkin. On edelleen tarpeen määrittää, mitä lakia sovelletaan rajatylittäviin sopimuksiin. Tämä tapahtuu soveltamalla Rooma I ‑asetusta tavalliseen tapaan. Osapuolet voivat itse määrittää sovellettavan lain (Rooma I ‑asetuksen 3 artikla), mutta jos ne eivät tee sitä, sovellettava laki määritetään Rooma I ‑asetuksen 4 artiklassa vahvistettujen vakiosääntöjen perusteella. Jos osapuolet eivät ole valinneet kuluttajasopimukseen sovellettavaa lakia, Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti sovelletaan kuluttajan vakinaisen asuinpaikan lakia. Yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista on tarkoitus tulla toinen valinnainen sopimusoikeuden järjestelmä kunkin jäsenvaltion kansallisen lain rinnalle. Jos sopimuspuolet ovat sopineet, että niiden välillä tehtävään sopimukseen sovelletaan yhteistä eurooppalaista kauppalakia, sen säännökset ovat ainoat kansalliset säännökset, joita sopimuksen soveltamisalaan kuuluviin kysymyksiin sovelletaan. Jos jokin seikka kuuluu yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalaan, siihen ei näin ollen voida soveltaa mitään muita kansallisia sääntöjä. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöä koskevassa sopimuksessa on kyse valinnasta kahden samaan kansalliseen lainsäädäntöön kuuluvan kauppalakia koskevan sääntökokonaisuuden välillä. Se ei siis tarkoita aiempaa lainvalintaa kansainvälisen yksityisoikeuden säännöissä tarkoitetussa merkityksessä eikä sitä pidä sekoittaa siihen. Koska yhteinen eurooppalainen kauppalaki ei kata kaikkia sopimukseen liittyviä näkökohtia (esimerkiksi sopimusten lainvastaisuus tai edustukseen liittyvät kysymykset), jäljelle jääviä kysymyksiä säännellään sopimukseen sovellettavan jäsenvaltion yksityisoikeuden voimassa olevien säännöillä. Rooma I ‑asetuksen normaaliin toimintaan kuuluvat kuitenkin rajoitukset sen suhteen, mitä lakia yrityksen ja kuluttajan välisiin liikesuhteissa voidaan soveltaa. Jos osapuolet valitsevat yrityksen ja kuluttajan väliseen liikesuhteeseen sovellettavaksi laiksi muun kuin kuluttajan asuinjäsenvaltion lain, tämä lakivalinta ei Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaan saa johtaa siihen, että kuluttaja menettää vakinaisen asuinvaltionsa lainsäädännön pakottavien sääntöjen tarjoaman suojan (Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 2 kohta). Viimeksi mainitulla säännöksellä ei kuitenkaan ole käytännön merkitystä, jos osapuolet ovat valinneet sovellettavan kansallisen lain puitteissa yhteisen eurooppalaisen kauppalain. Tämä johtuu siitä, että valittuun kansalliseen lakiin sisältyvät yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännökset ovat identtiset kuluttajan asuinvaltion yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännösten kanssa. Sen vuoksi kuluttajan asuinvaltion pakottavat kuluttajansuojalain säännöt eivät ole tiukemmat, eikä kuluttaja menetä vakinaisen asuinpaikkansa lain tarjoamaa suojaa. · Johdonmukaisuus suhteessa unionin muuhun politiikkaan ja muihin tavoitteisiin Ehdotus on yhdenmukainen korkeatasoisen kuluttajansuojan toteuttamista koskevan tavoitteen kanssa, sillä se sisältää kuluttajansuojaa koskevia pakottavia sääntöjä, joista osapuolet eivät voi poiketa kuluttajan vahingoksi. Lisäksi nämä pakottavat säännöt takaavat vähintään samantasoisen suojan kuin voimassa olevan unionin oikeuden säännöt. Ehdotus on yhdenmukainen myös sen unionin politiikan kanssa, jonka mukaan pk-yrityksiä on autettava hyödyntämään paremmin sisämarkkinoiden tarjoamia mahdollisuuksia. Yritykset voivat valita sopimukseensa sovellettavaksi laiksi yhteisen eurooppalaisen kauppalain, jos vähintään yksi osapuolista on pk-yritys niiden kriteerien perusteella, jotka esitetään mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä annetussa komission suosituksessa 2003/361[13], myöhempi kehitys huomioon ottaen. Ehdotus on yhdenmukainen myös unionin kansainvälisen kauppapolitiikan kanssa, koska siinä ei syrjitä kolmansien maiden osapuolia, vaan myös ne voivat päättää soveltaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia, jos yksi sopimuksen osapuolista on sijoittautunut johonkin jäsenvaltioon. Tämä ehdotus ei vaikuta myöhemmin esitettäviin komission aloitteisiin, jotka koskevat vastuuta Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen kohdistuvista rikkomuksista esimerkiksi kilpailusääntöjen suhteen. 2. INTRESSITAHOJEN KUULEMISEN JA VAIKUTUSTEN ARVIOINNIN TULOKSET · Intressitahojen kuuleminen Komissio käynnisti vihreän kirjan myötä laajan julkisen kuulemisen, joka päättyi 31. tammikuuta 2011. Komissio sai kommentteina vihreään kirjaan 320 vastausta eri sidosryhmiltä eri puolilta unionia. Monissa vastauksissa pidettiin hyvänä vaihtoehtoa 1 (asiantuntijaryhmän työn tulosten julkaiseminen) ja vaihtoehtoa 2 (unionin lainsäätäjän virallinen välineistö eli ns. työkalupakki (toolbox)). Vaihtoehto 4 (eurooppalaista sopimusoikeutta koskeva valinnainen väline) sai kannatusta useilta jäsenvaltioilta ja myös muilta sidosryhmiltä joko erillisenä vaihtoehtona tai yhdessä lainsäätäjän työkalupakkia koskevan vaihtoehdon kanssa. Edellytykseksi kuitenkin asetettiin tiettyjen vaatimusten täyttyminen; näitä olivat mm. kuluttajansuojan korkea taso sekä säännösten selkeys ja käyttäjäystävällisyys. Vihreään kirjaan saatujen vastausten perusteella yksi sidosryhmien suurimpia huolenaiheita oli epävarmuus mahdollisen eurooppalaista sopimusoikeutta koskevan välineen aineellisesta sisällöstä. Vastauksena tähän komissio antoi sidosryhmille tilaisuuden kommentoida eurooppalaista sopimusoikeutta käsittelevän asiantuntijaryhmän laatimaa toteutettavuustutkimusta. Vihreään kirjaan saaduissa vastauksissa esitettiin myös ehdotuksia valinnaisen välineen aineellisesta soveltamisalasta. Vastausten perusteella ehdotuksessa keskitytään tavaran kauppaa koskeviin sopimuksiin. Komissio perusti eurooppalaista sopimusoikeutta käsittelevän asiantuntijaryhmän 26. huhtikuuta 2010 tehdyllä päätöksellä[14]. Asiantuntijaryhmä sai tehtäväkseen laatia toteutettavuustutkimuksen mahdollisesti myöhemmin laadittavasta eurooppalaista sopimusoikeutta koskevasta välineestä, joka kattaisi tärkeimmät rajatylittäviin liiketoimiin liittyvät käytännön näkökohdat. Syyskuussa 2010 muodostettiin keskeisten sidosryhmien (yritykset ja kuluttajajärjestöt, pankki- ja vakuutusala sekä lakimiesten ja notaarien ammattikunnat) edustajista oma ryhmänsä, jonka tehtävänä oli esittää asiantuntijaryhmälle käytännönläheisiä näkemyksiä toteutettavuustutkimusta varten laadittujen sääntöjen käyttäjäystävällisyydestä. Toteutettavuustutkimus julkaistiin 3. toukokuuta 2011, ja sitä koskeva epävirallinen kuuleminen päättyi 1. heinäkuuta 2011. · Vaikutusten arviointi Vaikutusten arvioinnissa analysoitiin vihreässä kirjassa esitetyt seitsemän toimintavaihtoehtoa. Kattava kuvaus ja analyysi eri vaihtoehdoista esitetään vaikutusten arviointia koskevassa raportissa. Vaihtoehdot olivat perusskenaario (ei muutoksia toiminnassa), lainsäätäjän työkalupakki, yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskeva suositus, valinnaista yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskeva asetus, pakottavaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskeva direktiivi (kattava tai vähimmäisvaatimuksiin perustuva yhdenmukaistaminen), asetus eurooppalaisen sopimusoikeuden luomisesta ja asetus Euroopan yksityisoikeuden säännöstön luomisesta. Eri vaihtoehtojen vertailun perusteella vaikutusten arviointia koskevassa raportissa päädytään siihen, että toimintatavoitteet voitaisiin toteuttaa valinnaisen yhdenmukaisen sopimusoikeusjärjestelmän, kattavaa yhdenmukaistamista koskevan direktiivin ja pakottavan yhdenmukaisen sopimusoikeusjärjestelmän käyttöönottoa koskevan asetuksen avulla. Kaksi viimeksi mainittua vaihtoehtoa vähentäisivät merkittävästi yritysten liiketoimintakustannuksia ja tarjoaisivat yksinkertaisemman oikeudellisen toimintaympäristön niille yrityksille, jotka haluavat käydä kauppaa yli rajojen. Toisaalta nämä vaihtoehdot loisivat yrityksille huomattavia rasituksia, koska uusi lainsäädäntökehys asettaisi vaatimuksia myös niille yrityksille, jotka harjoittavat liiketoimintaa vain yhdessä jäsenvaltiossa. Uuteen pakottavaan lainsäädäntöön perehtymisestä aiheutuvat kustannukset olisivat erityisen merkittäviä verrattuna valinnaista yhdenmukaista sopimusoikeusjärjestelmää koskevaan vaihtoehtoon, koska perehtymistä edellytettäisiin kaikilta yrityksiltä. Toisaalta valinnainen yhdenmukainen sopimusoikeusjärjestelmä aiheuttaisi vain kertaluonteisia kustannuksia niille yrityksille, jotka haluavat käyttää sitä rajatylittävässä kaupassa. Tämän vuoksi soveltuvimmaksi toimintavaihtoehdoksi katsottiin valinnainen yhdenmukainen sopimusoikeusjärjestelmä, koska se vähentäisi niiden yritysten liiketoimintakustannuksia, jotka vievät tuotteitaan useisiin jäsenvaltioihin, ja takaisi kuluttajille laajemman tuotevalikoiman edullisempaan hintaan. Lisäksi se parantaisi kuluttajansuojan tasoa niiden kuluttajien kannalta, jotka tekevät ostoksia yli rajojen, koska samojen sääntöjen soveltaminen kaikkialla unionissa parantaisi näiden kuluttajien luottamusta. 3. EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN SISÄLTÖ · Ehdotetun toimen lyhyt kuvaus Ehdotuksessa säädetään yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöönotosta. Sillä yhdenmukaistetaan sopimusoikeutta koskevat jäsenvaltioiden kansalliset säännöt. Tätä varten ei kuitenkaan tarvitse muuttaa aiempaa kansallista sopimusoikeutta, vaan kunkin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä otetaan käyttöön toinen sopimusoikeuden järjestelmä sen soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia varten. Järjestelmä on identtinen kaikkialla Euroopan unionissa ja sitä käytetään rinnan voimassa olevien kansallisten sopimusoikeuden sääntöjen kanssa. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia sovelletaan rajatylittäviin sopimuksiin vapaaehtoiselta pohjalta, osapuolten erillisen sopimuksen perusteella. · Oikeusperusta Ehdotuksen oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 114 artikla. Ehdotuksella on tarkoitus ottaa käyttöön yksi yhtenäinen, kokonaan yhdenmukaistettu sopimusoikeuden sääntökokonaisuus, joka sisältää myös kuluttajansuojaa koskevat säännöt. Tästä yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista on tarkoitus tulla toinen valinnainen sopimusoikeuden järjestelmä kunkin jäsenvaltion kansallisen lain rinnalle, ja sitä käytetään rajatylittävissä liiketoimissa osapuolten tekemän pätevän sopimuksen perusteella. Tällaista sopimusta ei kuitenkaan pidä sekoittaa sovellettavan lain valintaan kansainvälisen yksityisoikeuden säännöissä tarkoitetussa merkityksessä, sillä kyseessä ei ole sama asia. Sen sijaan tämä valinta tehdään kansallisen lain puitteissa, jota sovelletaan kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen mukaisesti. Ratkaisun tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden toteutumista ja toimivuutta. Se poistaisi ne perusoikeuksien toteutumisen esteet, jotka johtuvat kansallisten lainsäädäntöjen keskinäisistä eroavuuksista, ja etenkin yrityksille aiheutuvat ylimääräiset liiketoimintakustannukset ja rajatylittävään liiketoimintaan liittyvän oikeudellisen toimintaympäristön monimutkaisuuden. Se myös poistaisi kuluttajien nykyisen luottamuksen puutteen oikeuksiinsa heidän tehdessään ostoksia toisessa EU:n jäsenvaltiossa. Kaikki nämä ongelmat vaikuttavat suoraan sisämarkkinoiden toteutumiseen ja toimintaan ja rajoittavat kilpailua. SEUT-sopimuksen 114 artiklan 3 kohdan mukaisesti yhteinen eurooppalainen kauppalaki takaisi kuluttajansuojan korkean tason, koska siihen sisältyvät pakottavat säännöt säilyttäisivät voimassa olevaan EU:n kuluttajalainsäädäntöön perustuvan kuluttajansuojan tason tai parantaisivat sitä. · Toissijaisuusperiaate Ehdotus on Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEU-sopimus’, 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukainen. Ehdotuksen tavoitteena on myötävaikuttaa sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan ottamalla käyttöön valinnainen yhtenäinen sopimusoikeuden sääntöjen kokonaisuus. Sillä on selkeä rajat ylittävä ulottuvuus, minkä vuoksi sitä ei voida saavuttaa jäsenvaltioiden kansallisten järjestelmiensä puitteissa toteuttamin toimenpitein. Tavoitetta sisämarkkinoiden loppuun saattamisesta helpottamalla yritysten harjoittaman rajatylittävän kaupankäynnin laajentamista ja rajatylittävien ostosten tekemistä kuluttajien kannalta ei voida saavuttaa niin kauan kuin kansallisten sopimusoikeusjärjestelmien eroavuudet aiheuttavat rajatylittävän kaupankäynnin yhteydessä huomattavia ylimääräisiä liiketoimintakustannuksia. Jäsenvaltiot eivät voi kansallisen tason toimenpiteitä toteuttamalla ilman koordinointia poistaa niitä kansallisten sopimusoikeuden sääntöjen eroavuuksista johtuvia ylimääräisiä liiketoimintakustannuksia ja oikeudellista monimutkaisuutta, joista yritykset joutuvat kärsimään käydessään EU:n alueella kauppaa yli rajojen. Myös kuluttajat joutuisivat edelleen tyytymään suppeampaan tarjontaan ja toisissa jäsenvaltioissa valmistettujen tuotteiden rajoitettuun saatavuuteen. Kuluttajat jäisivät myös vaille sitä varmuutta, joka perustuu omien oikeuksiensa tuntemiseen. Sen vuoksi ehdotuksen tavoite voidaan toteuttaa paremmin unionin tasolla toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Unionilla on parhaat edellytykset tarttua lainsäädännön pirstaleisuudesta aiheutuviin ongelmiin sopimusoikeuden alalla toteutettavalla toimenpiteellä, jolla lähennetään rajatylittäviin liiketoimiin sovellettavia sääntöjä. Kun markkinasuuntaukset kehittyvät ja pakottavat jäsenvaltiot toteuttamaan toimenpiteitä itsenäisesti esimerkiksi sääntelemällä kehittyviä digitaalisen sisällön markkinoita, on lisäksi todennäköistä, että myös ylimääräisiä liiketoimintakustannuksia ja kuluttajansuojan aukkoja aiheuttavat sääntelyn eroavuudet lisääntyvät. · Suhteellisuusperiaate Ehdotus on SEU-sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukainen. Ehdotuksen soveltamisala rajoittuu niihin näkökohtiin, joista aiheutuu todellisia ongelmia rajatylittävien liiketoimien yhteydessä. Siinä ei käsitellä seikkoja, joita voidaan säännellä parhaiten kansallisella lainsäädännöllä. Ehdotuksen aineellinen soveltamisala sisältää säännöksiä, joilla säännellään osapuolten oikeuksia ja velvollisuuksia sopimuksen koko elinkaaren ajan. Sen sijaan siinä ei käsitellä esimerkiksi edustusta koskevia sääntöjä, jotka harvemmin aiheuttavat kiistoja. Ehdotuksen maantieteellinen soveltamisala käsittää rajatylittävät tilanteet, joihin liittyy ylimääräisistä liiketoimintakustannuksista ja oikeudellisista hankaluuksista aiheutuvia ongelmia. Ehdotuksen henkilöllinen soveltamisala on sen sijaan rajoitettu niihin liiketoimiin, joiden yhteydessä sisämarkkinoihin liittyviä ongelmia lähinnä esiintyy, eli yritysten keskinäisiin suhteisiin silloin, kun ainakin toinen niistä on pk-yritys, ja yrityksen ja kuluttajan välisiin suhteisiin. Soveltamisalaan eivät kuulu sopimukset, jotka on tehty yksityishenkilöiden välillä tai sellaisten yritysten välillä, joista yksikään ei ole pk-yritys. Ei näet ole osoitettu, että olisi tarvetta toteuttaa toimenpiteitä tämäntyyppisten rajatylittävien sopimusten osalta. Asetuksen mukaan jäsenvaltioilla on kaksi vaihtoehtoa: ne voivat halutessaan antaa osapuolille mahdollisuuden soveltaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia myös silloin kun kauppaa käydään pelkästään saman jäsenvaltion sisällä tai silloin kun sopimus tehdään sellaisten yritysten välillä, joista kumpikaan ei ole pk-yritys. Ehdotus on oikeasuhteinen toimenpide, koska muihin tutkittuihin vaihtoehtoihin verrattuna yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännöt ovat valinnaisia ja luonteeltaan vapaaehtoisia. Tämä tarkoittaa sitä, että säädöksen soveltaminen riippuu sopimuksesta, jonka osapuolet tekevät, jos ne katsovat, että siitä on hyötyä tietyn rajatylittävän liiketoimen yhteydessä. Koska yhteinen eurooppalainen kauppalaki muodostuu valinnaisista säännöistä, joita sovelletaan ainoastaan rajatylittävissä tapauksissa, tämä tarkoittaa myös sitä, että se voi alentaa rajatylittävän kaupankäynnin esteitä ilman, että on tarpeen puuttua syvälle juurtuneisiin kansallisiin oikeusjärjestelmiin ja perinteisiin. Yhteinen eurooppalainen kauppalaki on valinnainen järjestelmä, jota sovelletaan voimassa olevien sopimusoikeuden sääntöjen rinnalla niitä korvaamatta. Näin ollen tällä säädöksellä ei mennä pidemmälle kuin on tarpeen uusien mahdollisuuksien luomiseksi sisämarkkinoilla toimiville yrityksille ja kuluttajille. · Säädöslajin valinta Aloitteen toteuttamiseksi valittu säädöslaji on asetus, jolla otetaan käyttöön valinnainen yhteinen eurooppalainen kauppalaki. Ei-sitova väline, kuten EU:n lainsäätäjän työkalupakki tai jäsenvaltioille osoitettu suositus, ei toteuttaisi tavoitetta parantaa sisämarkkinoiden toteutumista ja toimintaa. Direktiivi tai asetus, jolla kansalliset lait korvattaisiin pakottavalla eurooppalaisella sopimusoikeudella, menisi liian pitkälle, koska se edellyttäisi, että myös niille yhden jäsenvaltion sisällä toimiville yrityksille, jotka eivät halua käydä kauppaa yli rajojen, aiheutuisi kustannuksia, joita ne eivät voisi korvata säästöillä, joita aiheutuisi ainoastaan rajatylittävien liiketoimien yhteydessä. Sopiva säädöslaji ei olisi myöskään direktiivi, jolla vahvistettaisiin pakottavaa eurooppalaista sopimusoikeutta koskevat vähimmäissäännöt, koska sen avulla ei voitaisi saavuttaa sellaista oikeusvarmuuden ja yhdenmukaisuuden tasoa, jota liiketoimintakustannusten alentaminen edellyttää. 4. TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Sen jälkeen kun ehdotus on hyväksytty, komissio perustaa tietokannan, jonka välityksellä voidaan vaihtaa tietoa kansallisten tuomioistuinten lainvoimaisista tuomioista, jotka koskevat yhteistä eurooppalaista kauppalakia tai mitä tahansa muuta asetuksen säännöstä, ja vastaavista Euroopan unionin tuomioistuimen tuomioista. Tietokantaan liittyvät kustannukset todennäköisesti kasvavat sitä mukaa kun sinne lisätään uusia lainvoimaisia tuomioita. Komissio aikoo myös järjestää oikeusalan ammattilaisille koulutusta yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisesta.[15] Tästä aiheutuvat kustannukset puolestaan todennäköisesti supistuvat ajan myötä, kun tieto yhteisen eurooppalaisen kauppalain toimintaperiaatteista leviää. 5. LISÄTIEDOT · Yksinkertaistaminen Valinnaista toista sopimusoikeusjärjestelmää koskevaan ehdotukseen liittyy se etu, että sen avulla voidaan antaa osapuolten käyttöön yhtenäinen sopimusoikeutta koskeva sääntökokonaisuus kaikkialla EU:ssa jäsenvaltioiden kansallista sopimusoikeutta syrjäyttämättä. Tällainen itsenäinen ja yhtenäinen sääntökokonaisuus voi tarjota osapuolille ratkaisun suurimpiin ongelmiin, joita rajatylittäviin tilanteisiin voi liittyä sopimusoikeuden alalla. Siksi yritysten ei tarvitse selvittää muiden kansallisten lakien sisältöä, jos tämä toimintavaihtoehto toteutetaan. Jotta kuluttajat voisivat ymmärtää yhteiseen eurooppalaiseen kauppalakiin perustuvat oikeutensa, heille toimitetaan vakiomuotoinen ilmoitus, jossa kerrotaan heidän oikeuksistaan. Lisäksi ehdotuksen avulla voidaan varmistaa EU:n lainsäädännön johdonmukaisuus tulevaisuudessa sellaisilla aloilla, joihin sopimusoikeus vaikuttaa. · Uudelleentarkastelulauseke Ehdotuksen mukaan yhteisen eurooppalaisen kauppalain ja asetuksen muiden säännösten soveltamista tarkastellaan uudelleen viiden vuoden kuluttua asetuksen soveltamispäivästä ottaen huomioon muun muassa tarve laajentaa sen soveltamisalaa yritysten välisten sopimusten osalta sekä digitaalisen sisällön markkinoiden ja teknologian sekä unionin säännöstön kehitys. Tätä varten komissio laatii Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle osoitetun kertomuksen ja antaa tarvittaessa ehdotuksia asetuksen tarkistamiseksi. · Euroopan talousalue Ehdotetussa asetuksessa on kyse Euroopan talousalueeseen liittyvästä asiasta. Sen vuoksi säädös olisi ulotettava koskemaan koko Euroopan talousaluetta. · Ehdotuksen perustelut Ehdotukseen kuuluu kolme pääosaa: asetus ja sen liite I, joka sisältää sopimusoikeuden säännöt (yhteisen eurooppalaisen kauppalain), sekä liite II, jossa on vakiomuotoinen ilmoitus. A. Asetus 1 artiklassa määritellään asetuksen tavoite ja kohde. 2 artiklassa esitetään asetuksessa käytettyjen käsitteiden määritelmät. Osa määritelmistä sisältyy jo voimassa olevaan unionin säännöstöön, osa käsitteistä taas määritellään tässä ensimmäisen kerran. 3 artiklassa todetaan, että rajatylittävää tavaran kauppaa, digitaalisen sisällön toimittamista ja niihin liittyviä palveluja koskeviin sopimuksiin sovellettavat sopimusoikeuden säännöt ovat luonteeltaan valinnaisia. 4 artiklassa vahvistetaan asetuksen alueellinen soveltamisala, joka käsittää vain rajatylittävät sopimukset. 5 artiklassa täsmennetään tavaran kauppaa, digitaalisen sisällön toimittamista ja niihin liittyvien palvelujen suorittamista koskevien sopimusten aineellinen soveltamisala, kuten asennukset ja korjaukset. 6 artiklassa suljetaan soveltamisalan ulkopuolelle sekasopimukset ja osamaksukauppa. 7 artiklassa kuvataan henkilöllinen soveltamisala, joka kattaa yrityksen ja kuluttajan väliset sekä sellaiset yritysten väliset sopimukset, joiden osapuolista vähintään yksi on pk-yritys. 8 artiklan mukaan yhteisen eurooppalaisen kauppalain valitseminen edellyttää asiaa koskevan sopimuksen tekemistä osapuolten välillä. Yrityksen ja kuluttajan välisissä sopimuksissa yhteisen eurooppalaisen kauppalain valitseminen on pätevä vain jos kuluttaja on antanut suostumuksensa nimenomaisella lausumalla erillään siitä lausumasta, jolla hän on suostunut sopimuksen tekemiseen. 9 artikla sisältää vaatimuksia, jotka koskevat yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista tiedottamista yrityksen ja kuluttajan välillä tehtävissä sopimuksissa. Kuluttajan on saatava erityisesti liitteessä II esitetty ilmoitus. 10 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita varmistamaan, että elinkeinonharjoittajille, jotka eivät noudata 8 ja 9 artiklassa säädettyjä vaatimuksia, voidaan määrätä asianmukaiset seuraamukset. 11 artiklassa selitetään, että sen jälkeen kun yhteinen eurooppalainen kauppalaki on valittu pätevästi, sen soveltamisalaan kuuluvissa asioissa ei saa soveltaa mitään muuta lakia, mikä tarkoittaa sitä, että sen soveltamisalaan kuuluviin asioihin ei saa soveltaa muita kansallisia sääntöjä. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain valitseminen vaikuttaa takautuvasti niin, että se kattaa myös ennen sopimuksentekoa sovellettavan tiedonantovelvollisuuden noudattamisen ja sen laiminlyöntiä koskevat oikeussuojakeinot. 12 artiklassa täsmennetään, että asetus ei vaikuta palveluista sisämarkkinoilla annetulla direktiivillä 2006/123/EY[16] vahvistettuihin tiedonantovaatimuksiin. 13 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus antaa lainsäädäntöä, jonka nojalla osapuolet voivat käyttää yhteistä eurooppalaista kauppalakia myös silloin kun toiminta tapahtuu kokonaan saman jäsenvaltion sisällä tai kun sopimuksen osapuolina olevista yrityksistä kumpikaan ei ole pk-yritys. 14 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita antamaan tiedoksi tuomioistuintensa antamat lainvoimaiset tuomiot, jotka koskevat yhteisen eurooppalaisen kauppalain tai asetuksen muiden säännösten tulkintaa. Komissio perustaa tällaisia tuomioita varten erityisen tietokannan. 15 artikla sisältää uudelleentarkastelulausekkeen. 16 artiklassa säädetään, että asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä. B. Liite I Liite I sisältää yhteisen eurooppalaisen kauppalain tekstin. I osassa ”Johdantosäännökset” esitetään sopimusoikeuden yleiset periaatteet, joita kaikkien osapuolten on noudatettava toiminnassaan, kuten kunniallisen ja vilpittömän menettelyn periaate. Sopimusvapauden periaate antaa osapuolille takeet siitä, että ne voivat poiketa yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista, paitsi jos esimerkiksi kuluttajansuojaa koskevien sääntöjen nimenomaisesti mainitaan olevan pakottavia. II osassa ”Sitovan sopimuksen tekeminen” vahvistetaan säännökset, jotka koskevat osapuolten oikeutta saada ennen sopimuksentekoa olennaiset tiedot asiasta ja säännöt siitä, miten sopimus tehdään kahden osapuolen välillä. Tässä osassa on myös erityissäännöksiä, joiden nojalla kuluttajalla on oikeus peruuttaa etäsopimus tai muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehty sopimus. Tässä osassa on myös säännökset siitä, miten sopimuksesta voi vapautua erehdyksen, petoksen, uhkauksen tai hyväksikäytön perusteella. III osassa ”Sopimuksen sisällön arviointi” esitetään yleisiä säännöksiä siitä, miten sopimusehtoja on tulkittava epäselvissä tapauksissa. Siinä vahvistetaan myös säännöt, jotka koskevat sopimusten sisältöä ja vaikutuksia sekä sitä, millaiset sopimusehdot saattavat olla kohtuuttomia ja siksi pätemättömiä. IV osassa ”Myyntisopimuksen osapuolten velvollisuudet ja oikeussuojakeinot” tarkastellaan lähemmin myyntisopimuksiin ja digitaalisen sisällön toimittamista koskeviin sopimuksiin liittyviä sääntöjä, jotka kattavat sekä myyjän että ostajan velvollisuudet. Tässä osassa esitetään myös säännöt oikeussuojakeinoista siinä tapauksessa, että ostajat tai myyjät eivät täytä sopimusvelvoitteitaan. V osassa ”Myyntisopimukseen liittyvän palvelusopimuksen osapuolten velvollisuudet ja oikeussuojakeinot” käsitellään tapauksia, joissa myyjä toimittaa tiettyjä tavaran myyntiä tai digitaalisen sisällön toimittamista koskevaan sopimukseen läheisesti liittyviä palveluja kuten asennus-, korjaus- tai huoltopalveluja. Tässä osassa selvitetään, mitä erityissääntöjä sovelletaan tällaisessa tilanteessa ja erityisesti, mitkä ovat osapuolten oikeudet ja velvollisuudet tällaisten sopimusten yhteydessä. VI osassa ”Vahingonkorvaukset ja korko” esitetään täydentäviä yhteisiä sääntöjä vahingonkorvauksista sekä viivästyskoroista. VII osassa ”Palauttaminen” vahvistetaan säännöt, joita sovelletaan siihen, mitä on palautettava, jos sopimuksesta vapaudutaan tai jos se puretaan. VIII osassa ”Vanhentuminen” säännellään määräaikojen kulumisen vaikutusta sopimukseen perustuviin oikeuksiin. Lisäys 1 sisältää peruuttamisohjeen mallin, joka elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle ennen etäsopimuksen tai muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtävän sopimuksen tekemistä. Lisäys 2 sisältää peruuttamislomakkeen mallin. C. Liite II Liite II sisältää yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskevan vakiomuotoisen ilmoituksen, joka elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle ennen kuin sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisesta tehdään. 2011/0284 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUS yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen, kun säädösehdotus on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon[17], ottavat huomioon alueiden komitean lausunnon[18], noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1) On edelleen olemassa huomattavia pullonkauloja, jotka vaikeuttavat rajatylittävää taloudellista toimintaa ja estävät sisämarkkinoiden täyden kasvu- ja työllisyyspotentiaalin hyödyntämisen. Tätä nykyä vain joka kymmenes yritys unionissa harjoittaa vientiä unionin sisällä. Näistäkin yrityksistä valtaosa vie tuotteitaan vain muutamaan jäsenvaltioon. Vaikka rajatylittävää kaupankäyntiä vaikeuttavat monenlaiset seikat kuten verosäännökset, hallinnolliset vaatimukset, toimitusvaikeudet sekä kieleen ja kulttuuriin liittyvät ongelmat, elinkeinonharjoittajien mukaan ulkomaisen sopimusoikeuden sisällön selvittäminen on yksi suurimpia liiketoiminnan esteitä sekä yritysten ja kuluttajien välisissä että yritysten keskinäisissä suhteissa. Tästä aiheutuu haittaa myös kuluttajille rajoitetun tavaravalikoiman vuoksi. Näin erilaiset kansalliset sopimusoikeuden säännökset vaikeuttavat sellaisten perusvapauksien kuin tavaroiden ja palvelujen tarjoamista koskevan vapauden käyttämistä ja muodostavat esteen sisämarkkinoiden toiminnalle ja jatkuvalle kehittämiselle. Niillä on myös kilpailua rajoittava vaikutus, erityisesti pienempien jäsenvaltioiden markkinoilla. (2) Sopimukset ovat välttämätön oikeudellinen väline kaikissa taloudellisissa liiketoimissa. Rajatylittävä kaupankäynti on hankalampaa ja kalliimpaa kuin kaupankäynti saman jäsenvaltion sisällä, koska elinkeinonharjoittajien on selvitettävä, mitä lakia sovelletaan, tai neuvoteltava sovellettavasta laista, tutkittava sovellettavan ulkomaisen lain sisältöä, mihin tarvitaan usein käännöksiä, hankittava oikeudellista neuvontaa voidakseen tutustua ulkomaisen lain vaatimuksiin ja mukauttaa sopimuksiaan eri kansallisiin lakeihin, joita rajatylittävässä kaupassa voidaan soveltaa. Sopimusoikeuteen liittyvät esteet ovat näin ollen merkittävä tekijä, joka osaltaan vähentää monien vientiin suuntautuneiden elinkeinonharjoittajien valmiutta aloittaa rajatylittävä kaupankäynti tai laajentaa toimintaansa muihin jäsenvaltioihin. Tämä vähentää erityisesti pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten) halukkuutta laajentaa toimintaansa monille ulkomaisille markkinoille, koska tästä aiheutuvat kustannukset muodostaisivat merkittävän osan niiden liikevaihdosta. Tämän seurauksena elinkeinonharjoittajat menettävät tilaisuuden kustannussäästöihin, jotka voisivat toteutua, jos tavaroita ja palveluja olisi mahdollista markkinoida yhden yhdenmukaisen sopimusoikeuden perusteella kaikissa rajatylittävissä liiketoimissa ja verkkoympäristössä toimittaessa vain yhdellä verkkosivulla. (3) Sopimusoikeuteen liittyvät, todistetusti merkittävät liiketoimintakustannukset ja pakottavien kansallisten kuluttajansuojasääntöjen eroavuuksista johtuvat oikeudelliset esteet vaikuttavat suoraan sisämarkkinoiden toimintaan yritysten ja kuluttajien välisten liiketoimien yhteydessä. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17 päivänä kesäkuuta 2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (asetus (EY) N:o 593/2008)[19] 6 artiklassa säädetään, että aina kun elinkeinonharjoittaja suuntaa toimintaansa toisen jäsenvaltion kuluttajille ja kun tuon jäsenvaltion lainsäädäntö takaa korkeamman kuluttajansuojan tason eikä sen säännöksistä voida tuon lain nojalla poiketa sopimuksella, sovelletaan kuluttajien asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä myös siinä tapauksessa, että osapuolet ovat valinneet sovellettavaksi jonkin muun lain. Tämän vuoksi elinkeinonharjoittajien on selvitettävä etukäteen, tarjoaako kuluttajan asuinvaltion lainsäädäntö paremman kuluttajansuojan, ja varmistettava, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtävä sopimus täyttää tuon lain vaatimukset. Sähköisessä kaupankäynnissä lisäkustannuksia aiheutuu myös siitä, että yrityksen verkkosivuja on mukautettava niin, että ne täyttävät sovellettavan ulkomaisen kuluttajalainsäädännön pakottavat vaatimukset. Kuluttajalainsäädännön tähänastinen yhdenmukaistaminen unionin tasolla on johtanut jonkinasteiseen lähentymiseen tietyillä aloilla. Jäsenvaltioiden lainsäädännöt poikkeavat kuitenkin edelleen huomattavasti toisistaan, sillä tähän mennessä toteutettu yhdenmukaistaminen jättää jäsenvaltioille runsaasti valinnanvaraa sen suhteen, miten ne noudattavat unionin lainsäädännön vaatimuksia ja miten kuluttajansuojan taso määritellään. (4) Sopimusoikeuteen liittyvät vaikeudet, jotka estävät elinkeinonharjoittajia hyödyntämästä sisämarkkinoiden täyttä potentiaalia, aiheuttavat ongelmia myös kuluttajille. Suppeampi rajatylittävä kauppa tarkoittaa, että vientiä ja siten myös kilpailua on vähemmän. Kuluttajat saattavat joutua epäedulliseen asemaan rajoitetun tuotevalikoiman ja korkeampien hintojen vuoksi paitsi siksi, että harvemmat ulkomaiset elinkeinonharjoittavat pystyvät tarjoamaan heille tuotteita ja palveluja suoraan, myös välillisesti siksi, että yritysten välinen rajatylittävä tukkukauppa on vähäistä. Vaikka ostosten tekeminen yli rajojen voisi tuoda merkittäviä taloudellisia etuja laajemman ja paremman tarjonnan muodossa, monet kuluttajat epäröivät tehdä ostoksia yli rajojen, koska he ovat epävarmoja oikeuksistaan. Eräät suurimmista kuluttajien huolenaiheista liittyvät juuri sopimusoikeuteen, esimerkiksi siihen, onko heillä riittävä suoja siinä tapauksessa, että heidän ostamansa tuotteet osoittautuvat viallisiksi. Tämän vuoksi huomattava osa kuluttajista tekee ostoksia mieluummin vain asuinvaltiossaan, vaikka tuotevalikoima olisikin kapeampi ja hinnat korkeampia. (5) Lisäksi ne kuluttajat, jotka haluaisivat hyödyntää eri jäsenvaltioiden hintaeroja hankkimalla tuotteita toisen jäsenvaltion elinkeinonharjoittajalta, eivät useinkaan pysty tekemään sitä, koska elinkeinonharjoittaja ei suostu myymään heille. Vaikka sähköinen kaupankäynti on suuresti helpottanut tarjousten etsimistä ja hintojen ja muiden kauppaehtojen vertailua riippumatta siitä, minne elinkeinonharjoittaja on sijoittautunut, elinkeinonharjoittajat hyvin usein kieltäytyvät ottamasta vastaan tilauksia ulkomaisilta kuluttajilta välttääkseen rajatylittäviä liiketoimia. (6) Sopimusoikeutta koskevien kansallisten lainsäädäntöjen eroavuudet muodostavat näin esteen, joka heikentää kuluttajien ja elinkeinonharjoittajien mahdollisuuksia hyödyntää sisämarkkinoihin liittyviä etuja. Nämä sopimusoikeuteen liittyvät esteet vähenisivät huomattavasti, jos sopimukset voitaisiin tehdä yhden yhtenäisen sopimusoikeuden sääntökokonaisuuden perusteella riippumatta siitä, minne osapuolet ovat sijoittautuneet. Tällaisen yhtenäisen sopimusoikeuden sääntökokonaisuuden tulisi kattaa sopimuksen koko elinkaari eli kaikki tärkeimmät sopimuksen tekemiseen liittyvät näkökohdat. Lisäksi sen tulisi sisältää kokonaan yhdenmukaistetut kuluttajansuojasäännöt. (7) Kansallisten sopimusoikeuslainsäädäntöjen väliset eroavuudet ja niiden vaikutukset rajatylittävään kaupankäyntiin rajoittavat myös kilpailua. Kun rajatylittävä kaupankäynti on vähäistä, myös kilpailua on vähemmän, jolloin elinkeinonharjoittajilla on vähemmän kannustimia toimia innovatiivisemmin ja parantaa tuotteidensa laatua tai alentaa niiden hintoja. Erityisesti pienemmissä jäsenvaltioissa, joissa kotimaisia kilpailijoita on rajallinen määrä, ulkomaisten elinkeinonharjoittajien päätös olla tulematta niiden markkinoille siitä aiheutuvien kustannusten ja hankaluuksien vuoksi voi rajoittaa kilpailua näillä markkinoilla ja vaikuttaa merkittävästi saatavilla olevien tuotteiden valikoimaan ja hintatasoon. Lisäksi rajatylittävän kaupan esteet saattavat vaarantaa pk-yritysten ja suurempien yritysten välisen kilpailun. Pk-yritykset jäävät suuria yrityksiä todennäköisemmin pois ulkomaisilta markkinoilta, koska liiketoimintakustannukset veisivät huomattavan osan niiden liikevaihdosta. (8) Näiden sopimusoikeuteen liittyvien esteiden voittamiseksi osapuolten pitäisi voida sopia, että niiden sopimukseen sovelletaan yhtä yhtenäistä sopimusoikeuden sääntökokonaisuutta, jolla on sama merkitys ja tulkinta kaikissa jäsenvaltioissa, eli yhteistä kauppalakia. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain olisi tarjottava uusi vaihtoehto, joka lisäisi osapuolten valinnanmahdollisuuksia, ja sen pitäisi olla käytettävissä aina kun osapuolet yhdessä katsovat, että sen avulla voitaisiin helpottaa rajatylittävää kaupankäyntiä ja vähentää ylimääräisiä liiketoiminta- ja vaihtoehtoiskustannuksia sekä muita sopimusoikeudesta johtuvia rajatylittävän kaupankäynnin esteitä. Sen pitäisi olla sopimussuhteiden perustana ainoastaan silloin kun osapuolet yhdessä päättävät soveltaa sitä. (9) Tällä asetuksella otetaan käyttöön yhteinen eurooppalainen kauppalaki. Sillä yhdenmukaistetaan sopimusoikeutta koskevat jäsenvaltioiden säännöt. Tätä varten ei kuitenkaan tarvitse muuttaa aiempaa kansallista sopimusoikeutta, vaan kunkin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä otetaan käyttöön toinen sopimusoikeuden järjestelmä sen soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia varten. Tämän toisen järjestelmän olisi oltava identtinen kaikkialla unionissa, ja sitä olisi käytettävä rinnan voimassa olevien kansallisten sopimusoikeuden sääntöjen kanssa. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia olisi sovellettava rajatylittäviin sopimuksiin vapaaehtoiselta pohjalta, osapuolten erillisen sopimuksen perusteella. (10) Sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä olisi voitava tehdä kunkin sellaisen kansallisen lain soveltamisalan puitteissa, jota sovelletaan asetuksen (EY) N:o 593/2008 tai ennen sopimuksentekoa sovellettavan tiedonantovelvollisuuden osalta sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11 päivänä heinäkuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007[20], jäljempänä ’asetus (EY) N:o 864/2007’, tai jonkin muun lainvalintasäännön perusteella. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöä koskeva sopimus ei siis saisi tarkoittaa sovellettavan lain valintaa eikä sitä pitäisi sekoittaa sovellettavan lain valintaan lainvalintasäännöissä tarkoitetussa merkityksessä eikä se saisi vaikuttaa niihin. Sen vuoksi tämä asetus ei vaikuta mihinkään voimassa oleviin lainvalintasääntöihin. (11) Yhteisen eurooppalaisen kauppalain pitäisi käsittää kokonaan yhdenmukaistettu kuluttajansuojaa koskevien pakottavien sääntöjen kokonaisuus. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artiklan 3 kohdan mukaisesti näiden sääntöjen olisi taattava kuluttajansuojan korkea taso, niin että voidaan lujittaa kuluttajien luottamusta yhteiseen eurooppalaiseen kauppalakiin ja siten kannustaa heitä tekemään rajatylittäviä sopimuksia sen perusteella. Näiden sääntöjen olisi säilytettävä tai parannettava sen suojan tasoa, joka kuluttajilla on unionin kuluttajalainsäädännön perusteella. (12) Koska yhteinen eurooppalainen kauppalaki käsittää kokonaan yhdenmukaistetut kuluttajansuojaa koskevat pakottavat säännöt, jäsenvaltioiden lakien välillä ei ole tällä alalla eroavuuksia, jos osapuolet ovat päättäneet käyttää yhteistä eurooppalaista kauppalakia. Tämän seurauksena asetuksen (EY) N:o 593/2008 6 artiklan 2 kohdalla, jonka olemassaolo perustuu jäsenvaltioiden kuluttajansuojalainsäädäntöjen tason vaihteluun, ei ole mitään käytännön merkitystä yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalaan kuuluvien seikkojen kannalta. (13) Yhteistä eurooppalaista kauppalakia olisi voitava käyttää rajatylittävissä sopimuksissa, koska juuri niiden yhteydessä eroavuudet kansallisten lainsäädäntöjen välillä aiheuttavat monimutkaisia tilanteita ja ylimääräisiä kustannuksia, mikä vähentää osapuolten halukkuutta solmia sopimussuhteita. Yritysten välisten sopimusten rajatylittävää luonnetta olisi arvioitava osapuolten vakinaisen asuinpaikan perusteella. Yrityksen ja kuluttajan välisissä sopimuksissa rajojen ylittymistä koskevan vaatimuksen olisi elinkeinonharjoittajan oikeusvarmuuden parantamiseksi täytyttävä siten, että joko kuluttajan ilmoittama osoite tai tavaroiden toimitusosoite tai kuluttajan ilmoittama laskutusosoite sijaitsee jäsenvaltiossa, jossa elinkeinonharjoittajan vakinainen asuinpaikka ei ole. (14) Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöä ei pitäisi rajoittaa ainoastaan sellaisiin rajatylittäviin tilanteisiin, joissa on osallisena vain jäsenvaltioita, vaan sen avulla olisi voitava helpottaa myös jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden välistä kaupankäyntiä. Silloin kun yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamista koskevassa sopimuksessa on mukana kolmansien maiden kuluttajia, joille sopimus merkitsee ulkomaisen lain valintaa, sopimukseen olisi sovellettava sovellettavia lainvalintasääntöjä. (15) Yhden yhtenäisen sopimuksen käytöstä kaikissa liiketoimissa voi olla hyötyä myös sellaisille elinkeinonharjoittajille, jotka harjoittavat liiketoimintaa sekä kotimaassa että yli rajojen. Siksi jäsenvaltioiden olisi voitava antaa osapuolille mahdollisuus soveltaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia myös silloin kun toiminta tapahtuu kokonaan saman jäsenvaltion sisällä. (16) Yhteistä eurooppalaista kauppalakia olisi voitava soveltaa erityisesti irtaimen tavaran kauppaan, näiden tavaroiden valmistus ja tuotanto mukaan lukien, koska tämä on taloudellisesti kaikkein merkittävin sopimustyyppi, jolla on erityistä kasvupotentiaalia rajatylittävässä kaupankäynnissä, varsinkin verkkokaupan alalla. (17) Jotta voidaan ottaa huomioon digitaalisen talouden kasvava merkitys, yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalan tulisi kattaa myös digitaalisen sisällön toimittamista koskevat sopimukset. Digitaalisen sisällön siirtäminen tallentamista, käsittelyä ja tutustumista sekä toistuvaa käyttöä varten, esimerkiksi musiikin lataaminen verkosta, on lisääntynyt nopeasti. Tällainen toiminta sisältää valtavan kasvupotentiaalin, mutta se on vielä oikeudellisesti varsin kirjavaa ja epävarmalla pohjalla. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain tulisi sen vuoksi kattaa digitaalisen sisällön toimittaminen riippumatta siitä, tapahtuuko toimitus aineellisella välineellä vai ei. (18) Digitaalista sisältöä toimitetaan usein siten, että vastikkeeksi ei vaadita kauppahinnan maksamista, vaan toimitus tapahtuu erikseen maksettavien tavaroiden tai palvelujen yhteydessä niin, että siihen liittyy muita kuin rahallisia näkökohtia, kuten henkilötietojen luovuttaminen tai sisällön toimittaminen maksutta osana markkinointistrategiaa, joka perustuu ajatukseen, että kuluttaja ostaa myöhemmin muita tai kehittyneempiä digitaalisia sisältötuotteita. Kun otetaan huomioon tämä erityinen markkinarakenne ja se, että toimitetun digitaalisen sisällön virheellisyys saattaa vahingoittaa kuluttajan taloudellisia etuja riippumatta siitä, millaisin edellytyksin se on toimitettu, yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytettävyyden ei pitäisi riippua siitä, maksetaanko kyseisestä digitaalisesta sisällöstä kauppahinta. (19) Jotta yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista saataisiin mahdollisimman suuri lisäarvo, sen aineellisen soveltamisalan tulisi kattaa myös eräitä sellaisia myyjän tarjoamia palveluja, jotka liittyvät suoraan ja tiiviisti tiettyihin tavaroihin tai digitaaliseen sisältöön, joita toimitetaan yhteisen eurooppalaisen kauppalain perusteella ja jotka käytännössä usein yhdistetään samaan myyntisopimukseen tai sen kanssa samaan aikaan tehtävään sopimukseen; tämä koskee erityisesti tavaroiden tai digitaalisen sisällön korjausta, huoltoa ja asennusta. (20) Yhteisen eurooppalaisen kauppalain ei pitäisi kattaa liitännäissopimuksia, joilla ostaja hankkii tavaroita kolmansilta tai joiden perusteella hänelle toimitetaan palveluja kolmansien toimesta. Tämä ei olisi asianmukaista siksi, että kolmas ei ole osapuolena sopimuspuolten välillä tehdyssä yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttämistä koskevassa sopimuksessa. Tällaiseen kolmannen kanssa tehtyyn liitännäissopimukseen olisi sovellettava sitä kansallista lakia, jota on sovellettava asetusten (EY) N:o 593/2008 ja (EY) N:o 864/2007 tai jonkin muun lainvalintasäännön perusteella. (21) Jotta sisämarkkinoihin ja kilpailuun liittyvät vallitsevat ongelmat voitaisiin ottaa huomioon kohdennetusti ja oikeasuhteisesti, yhteisen eurooppalaisen kauppalain henkilöllisen soveltamisalan tulisi keskittyä osapuoliin, jotka nykyään epäröivät käydä kauppaa yli rajojen siksi, että kansallisten kauppalainsäädäntöjen eroavuudet vaikuttavat rajatylittävään kaupankäyntiin erittäin kielteisesti. Sen vuoksi soveltamisalan tulisi kattaa kaikki yritysten ja kuluttajien väliset liiketoimet ja sellaiset elinkeinonharjoittajien väliset sopimukset, joiden osapuolista vähintään yksi on pk-yritys, mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä 6 päivänä toukokuuta 2003 annetussa komission suosituksessa 2003/361[21] esitettyjen kriteerien perusteella. Tämän ei kuitenkaan pitäisi rajoittaa jäsenvaltioiden mahdollisuutta saattaa voimaan lainsäädäntöä, jolla yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalaa laajennetaan kattamaan myös sellaisten elinkeinonharjoittajien väliset sopimukset, joista kumpikaan ei ole pk-yritys. Elinkeinonharjoittajilla on joka tapauksessa yritysten välisten sopimusten osalta täysi sopimusvapaus, ja niitä kannustetaan sopimusehtojensa laatimista varten hakemaan innoitusta yhteisestä eurooppalaisesta kauppalaista. (22) Osapuolten välillä tehtävä sopimus on välttämätön edellytys yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamiselle. Tähän sopimukseen olisi sovellettava yrityksen ja kuluttajan välisissä liiketoimissa tiukkoja vaatimuksia. Koska yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamista ehdottaa käytännössä useimmiten elinkeinonharjoittaja, kuluttajien on oltava täysin tietoisia siitä, että he suostuvat käyttämään sääntöjä, jotka poikkeavat heidän voimassa olevasta kansallisesta lainsäädännöstään. Sen vuoksi kuluttajan suostumus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöön olisi voitava hyväksyä ainoastaan nimenomaisen lausuman perusteella, joka annetaan erillään siitä lausumasta, joka ilmaisee suostumuksen sopimuksen tekemiseen. Siksi yhteistä eurooppalaista kauppalakia ei pitäisi voida tarjota käytettäväksi sopimukseen sisällytettävänä ehtona, ei varsinkaan osana elinkeinonharjoittajan vakioehtoja ja ‑edellytyksiä. Elinkeinonharjoittajan olisi annettava kuluttajalle vahvistus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöä koskevasta sopimuksesta pysyvällä välineellä. (23) Sen lisäksi, että kuluttajan olisi voitava tehdä tietoinen valinta yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttämisestä, tämän valinnan olisi perustuttava tietoon. Tätä varten elinkeinonharjoittajan ei pitäisi vain ilmoittaa kuluttajalle, että on tarkoitus käyttää yhteistä eurooppalaista kauppalakia, vaan kuluttajalle olisi annettava tietoa tämän lain luonteesta ja sen tärkeimmistä ominaisuuksista. Jotta voitaisiin helpottaa tätä elinkeinonharjoittajien tehtävää ja välttää tarpeeton hallinnollinen rasitus sekä varmistaa kuluttajille annettavien tietojen yhdenmukaisuus ja laatu, elinkeinonharjoittajien olisi toimitettava kuluttajille tässä asetuksessa esitetty vakiomuotoinen ilmoitus, joka on saatavilla kaikilla unionin virallisilla kielillä. Jos ilmoitusta ei voida toimittaa kuluttajalle esimerkiksi siksi, että sopimus tehdään puhelimitse, tai jos elinkeinonharjoittaja ei ole toimittanut ilmoitusta kuluttajalle, sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä ei saisi sitoa kuluttajaa ennen kuin hän on saanut ilmoituksen yhdessä sopimuksen vahvistuksen kanssa ja ilmaissut tämän jälkeen suostumuksensa. (24) Jotta voitaisiin välttää se, että sovellettavaksi valitaan vain joitakin yhteisen eurooppalaisen kauppalain osia, mikä voisi vaarantaa osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainon ja heikentää kuluttajansuojan tasoa, valinnan tulisi kattaa yhteinen eurooppalainen kauppalaki kokonaisuudessaan eikä vain osia siitä. (25) Jos kyseiseen sopimukseen muutoin sovellettaisiin kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista tehtyä Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimusta, olisi katsottava, että yhteisen eurooppalaisen kauppalain valinta merkitsee sitä, että sopimuspuolet ovat sopineet tuon yleissopimuksen poissulkemisesta. (26) Yhteisen eurooppalaisen kauppalain sääntöjen tulisi kattaa ne sopimusoikeuden piiriin kuuluvat seikat, jotka ovat käytännön kannalta merkityksellisiä sääntöjen aineelliseen ja henkilölliseen soveltamisalaan kuuluvien sopimusten ja erityisesti verkossa tehtyjen sopimusten elinkaaren aikana. Osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien ja sopimuksen laiminlyöntiin liittyvien oikeussuojakeinojen lisäksi yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa olisikin säädettävä ennen sopimuksentekoa sovellettavasta tiedonantovelvollisuudesta, sopimuksen tekemisestä (muotovaatimukset mukaan lukien), peruuttamisoikeudesta ja sen seurauksista, sopimuksesta vapautumisesta erehdyksen, vilpin, uhkauksien tai hyväksikäytön perusteella ja tällaisen vapautumisen seurauksista, sopimuksen tulkinnasta, sisällöstä ja oikeusvaikutuksista, sopimusehtojen kohtuullisuusarvioinnista ja ehtojen kohtuuttomuuden seurauksista, sopimuksesta vapautumisen tai sopimuksen irtisanomisen vuoksi suoritettavista palautuksista sekä vanhentumisesta ja oikeuksien lakkaamisesta. Siinä olisi myös säädettävä seuraamuksista, joita voidaan määrätä, jos sen soveltamisesta johtuvia velvollisuuksia rikotaan. (27) Kaikkia niitä sopimukseen perustuvia tai sopimuksenulkoisia seikkoja, joita ei säännellä yhteisellä eurooppalaisella kauppalailla, säännellään yhteisen eurooppalaisen kauppalain ulkopuolisella voimassa olevalla kansallisella lainsäädännöllä, jota sovelletaan asetusten (EY) N:o 593/2008 ja (EY) N:o 864/2007 tai jonkin muun lainvalintasäännön perusteella. Tällaisia seikkoja ovat muun muassa oikeushenkilöllisyys, oikeuskelpoisuuden puuttumisesta, lainvastaisuudesta tai moraalittomuudesta johtuva sopimuksen pätemättömyys, sopimuksessa käytettävän kielen määrittäminen, syrjintäkieltoon liittyvät näkökohdat, edustus, tilanne jossa velallisia ja velkojia on useita, osapuolten vaihtuminen mukaan lukien oikeuksien siirto, kuittaus ja sulautuminen, varallisuusoikeus mukaan lukien omistusoikeuden siirto, immateriaalioikeus ja vahingonkorvausoikeus. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain ulkopuolelle jää myös kysymys siitä, voidaanko sopimukseen perustuvia ja sopimuksenulkoisia rinnakkaisia vahingonkorvauskanteita ajaa yhdessä. (28) Yhteisellä eurooppalaisella kauppalailla ei pitäisi säännellä mitään sopimusoikeuden ulkopuolisia seikkoja. Tämä asetus ei saisi rajoittaa unionin tai kansallisen lain soveltamista tällaisiin seikkoihin. Esimerkiksi terveyden ja turvallisuuden suojeluun tai ympäristönsuojeluun liittyvän tiedonantovelvollisuuden olisi jäätävä yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalan ulkopuolelle. Tämä asetus ei saisi rajoittaa myöskään palveluista sisämarkkinoilla 12 päivänä joulukuuta 2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2006/123/EY[22] säädettyjä tiedonantovaatimuksia. (29) Sen jälkeen kun yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä on sovittu pätevästi, sen soveltamisalaan kuuluviin asioihin olisi sovellettava yksinomaan yhteistä eurooppalaista kauppalakia. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain sääntöjä olisi tulkittava itsenäisesti, unionin lainsäädännön tulkintaa koskevien vakiintuneiden periaatteiden mukaisesti. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalaan kuuluvat kysymykset, joista siinä ei säädetä nimenomaisesti, olisi ratkaistava yksinomaan sen sääntöjä tulkitsemalla mihinkään muuhun lakiin turvautumatta. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain sääntöjä olisi tulkittava sen taustalla olevien periaatteiden ja tavoitteiden ja kaikkien sen säännösten mukaisesti. (30) Sopimusvapauden tulisi olla yhteisen eurooppalaisen kauppalain taustalla oleva ohjaava periaate. Osapuolten tahdonautonomiaa pitäisi rajoittaa vain silloin ja siinä määrin kuin se on välttämätöntä erityisesti kuluttajansuojaan liittyvistä syistä. Silloin kun tällaisia rajoituksia on tarpeen ottaa käyttöön, olisi selkeästi osoitettava kyseisten sääntöjen pakottava luonne. (31) Osapuolten olisi noudatettava yhteistyössään ohjenuorana kunniallisen ja vilpittömän menettelyn periaatetta. Koska eräät säännöt ilmentävät kunniallisen ja vilpittömän menettelyn yleisperiaatetta erityisellä tavalla, niitä olisi sovellettava siihen nähden ensisijaisesti. Sen vuoksi erityissäännöissä vahvistettuja osapuolten erityisiä oikeuksia ja velvollisuuksia ei pitäisi muuttaa yleisperiaatteen perusteella. Kunniallisen ja vilpittömän menettelyn periaatteesta johtuvat konkreettiset vaatimukset olisi määritettävä muun muassa kummankin osapuolen asiantuntemuksen tason mukaan, minkä vuoksi niiden pitäisi olla yrityksen ja kuluttajien välisissä liiketoimissa erilaiset kuin yritysten keskinäisissä liiketoimissa. Elinkeinonharjoittajien välisissä liiketoimissa pitäisi tässä yhteydessä ottaa huomioon kyseisessä tilanteessa noudatettava hyvä liiketapa. (32) Yhteisen eurooppalaisen kauppalain tavoitteena olisi yleensä oltava pätevän sopimuksen pitäminen voimassa aina kun se on mahdollista ja asianmukaista osapuolten oikeutetut edut huomioon ottaen. (33) Yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa olisi esitettävä tasapuolisia ratkaisuja, joissa otetaan huomioon osapuolten oikeutetut edut, kun nimetään ja käytetään sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin korjaamiseksi tarjolla olevia oikeussuojakeinoja. Yrityksen ja kuluttajan välisissä sopimuksissa oikeussuojakeinojen järjestelmän olisi osoitettava, että tavaroiden, digitaalisen sisällön tai palvelujen sopimuksenvastaisuus kuuluu elinkeinonharjoittajan vastuualueeseen. (34) Jotta voitaisiin parantaa oikeusvarmuutta saattamalla yhteisen eurooppalaisen kauppalain tai jonkin muun tämän asetuksen säännöksen tulkintaa koskeva Euroopan unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytäntö yleisön saataville, komission olisi perustettava tietokanta, johon koottaisiin tätä koskevat lainvoimaiset tuomioistuinten päätökset. Jäsenvaltioiden olisi tätä varten varmistettava, että tällaiset kansalliset tuomiot annetaan viipymättä tiedoksi komissiolle. (35) On myös asianmukaista tarkastella yhteisen eurooppalaisen kauppalain ja tämän asetuksen muiden säännösten toimivuutta viiden toimintavuoden kuluttua. Uudelleentarkastelussa olisi otettava huomioon muun muassa tarve laajentaa sen soveltamisalaa yritysten välisten sopimusten osalta sekä digitaalisen sisällön markkinoiden ja teknologian sekä unionin säännöstön kehitys. (36) Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa tämän asetuksen tavoitetta eli myötävaikuttamista sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan laatimalla yhteinen sopimusoikeuden sääntöjen kokonaisuus, jota voidaan käyttää rajatylittävissä liiketoimissa kaikkialla unionissa, vaan se voidaan saavuttaa paremmin unionin tasolla, joten unioni voi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä asetuksessa ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen. (37) Tässä asetuksessa kunnioitetaan perusoikeuksia ja noudatetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 16, 38 ja 47 artiklassa vahvistettuja periaatteita, OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN ASETUKSEN: 1 artikla Tavoite ja kohde 1. Tämän asetuksen tarkoituksena on parantaa sisämarkkinoiden toteuttamis- ja toimintaedellytyksiä laatimalla liitteessä I esitetty yhtenäinen sopimusoikeuden sääntöjen kokonaisuus, jäljempänä ’yhteinen eurooppalainen kauppalaki’. Näitä sääntöjä voidaan käyttää rajat ylittävissä liiketoimissa, jotka koskevat tavaran kauppaa, digitaalisen sisällön toimittamista ja niihin liittyviä palveluja, silloin kun sopimuksen osapuolet niin sopivat. 2. Tämä asetus antaa elinkeinonharjoittajille mahdollisuuden soveltaa kaikissa rajat ylittävissä liiketoimissaan yhteisiä sääntöjä ja samoja sopimusehtoja, mikä vähentää tarpeettomia kustannuksia, mutta takaa korkeatasoisen oikeusvarmuuden. 3. Elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä sopimuksia varten tässä asetuksessa vahvistetaan kattavat kuluttajansuojasäännöt, jotta voidaan varmistaa kuluttajansuojan korkea taso niin, että voidaan parantaa kuluttajien luottamusta sisämarkkinoihin ja kannustaa heitä tekemään ostoksia yli rajojen. 2 artikla Määritelmät Tässä asetuksessa tarkoitetaan (a) ’sopimuksella’ tahdonilmaisua, jonka on tarkoitus synnyttää velvoitteita tai muita oikeusvaikutuksia; (b) ’kunniallisella ja vilpittömällä menettelyllä’ käyttäytymistapaa, jolle on ominaista rehellisyys, avoimuus ja kyseisen liiketoimen tai suhteen toisen osapuolen intressien huomioon ottaminen; (c) ’menetyksellä’ taloudellista ja muuta kuin taloudellista menetystä kivun ja säryn muodossa, ei kuitenkaan sellaisia muita kuin taloudellisia menetyksiä kuin elämänlaadun heikkeneminen ja elämänilon menetys; (d) ’vakiosopimusehdoilla’ sopimusehtoja, jotka on laadittu ennakkoon eri osapuolten kanssa toteutettavia useita liiketoimia varten ja joista osapuolet eivät ole neuvotelleet yksilöllisesti yhteisen eurooppalaisen kauppalain 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla; (e) ’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista tai oikeushenkilöä, joka toimii omaan elinkeino- tai ammattitoimintaansa kuuluvassa tarkoituksessa; (f) ’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka toimii sellaisessa tarkoituksessa, joka ei liity hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa; (g) ’vahingonkorvauksella’ rahasummaa, johon henkilöllä voi olla oikeus korvauksena menetyksestä, vammasta tai vahingosta; (h) ’tavaralla’ aineellisia irtaimia esineitä, ja pois lukien: i) sähköä ja maakaasua; ja ii) vettä ja muita kaasuja kuin maakaasua, paitsi jos niitä pidetään kaupan tiettynä tilavuutena tai määrättynä määränä; (i) ’kauppahinnalla’ rahasummaa, joka on maksettava vastikkeeksi tavaroiden myynnistä, digitaalisen sisällön toimittamisesta tai niihin liittyvän palvelun suorittamisesta; (j) ’digitaalisella sisällöllä’ digitaalisessa muodossa tuotettua ja toimitettua tietoa, riippumatta siitä onko se tuotettu ostajan vaatimusten mukaisesti, mukaan lukien video-, audio- tai kuvamuotoinen tai kirjallinen digitaalinen sisältö, digitaaliset pelit, ohjelmistot ja digitaalinen sisältö, jonka avulla on mahdollista personalisoida olemassa olevia laitteita tai ohjelmia; ja pois lukien: i) rahoituspalvelut, verkkopankkipalvelut mukaan lukien; ii) sähköisessä muodossa annettu oikeudellinen tai rahoitusneuvonta; iii) sähköiset terveydenhoitopalvelut; iv) sähköiset viestintäpalvelut ja ‑verkostot ja niihin liittyvät toiminnot ja palvelut; v) rahapelit; vi) kuluttajan toimesta tapahtuva uuden sisällön luominen tai olemassa olevan sisällön muuttaminen tai kuluttajan muu vuorovaikutus muiden käyttäjien teosten kanssa; (k) ’myyntisopimuksella’ sopimusta, jonka mukaisesti elinkeinonharjoittaja, jäljempänä ’myyjä’, siirtää tai sitoutuu siirtämään tavaran omistusoikeuden toiselle henkilölle, jäljempänä ’ostaja’, ja ostaja maksaa tai sitoutuu maksamaan kauppahinnan; myyntisopimukseksi katsotaan myös sopimus, joka koskee valmistettavien tai tuotettavien tavaroiden toimittamista, mutta ei sopimusta, joka koskee pakkohuutokaupalla tapahtuvaa myyntiä tai johon liittyy muuta julkisen vallan käyttöä; (l) ’kuluttajan kanssa tehdyllä myyntisopimuksella’ myyntisopimusta, jossa myyjänä on elinkeinonharjoittaja ja ostajana kuluttaja; (m) ’myyntisopimukseen liittyvällä palvelulla’ tavaroihin tai digitaaliseen sisältöön liittyvää palvelua, kuten asennusta, huoltoa, korjausta tai muuta käsittelyä, jonka tavaroiden myyjä tai digitaalisen sisällön toimittaja tarjoaa myyntisopimuksen, digitaalisen sisällön toimittamista koskevan sopimuksen tai sellaisen niihin liittyvän erillisen palvelusopimuksen mukaisesti, joka on tehty samaan aikaan kuin myyntisopimus tai digitaalisen sisällön toimittamista koskeva sopimus, ja pois lukien: i) kuljetuspalvelut; ii) koulutuspalvelut; iii) televiestinnän tukipalvelut; ja iv) rahoituspalvelut; (n) ’palveluntarjoajalla’ tavaran myyjää tai digitaalisen sisällön toimittajaa, joka sitoutuu tarjoamaan asiakkaalle näihin tavaroihin tai tähän digitaaliseen sisältöön liittyviä palveluja; (o) ’asiakkaalla’ henkilöä, joka ostaa myyntisopimukseen liittyvän palvelun; (p) ’etäsopimuksella’ sopimusta, joka tehdään elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä etämyyntiä varten luodussa myynti- tai palveluntarjontajärjestelmässä ilman, että elinkeinonharjoittaja tai, jos tämä on oikeushenkilö, sitä edustava luonnollinen henkilö sekä kuluttaja ovat olleet samanaikaisesti läsnä, ja jonka tekemiseksi on käytetty yksinomaisesti yhtä tai useampaa etäviestintävälinettä sopimuksen tekemiseen asti, sopimuksen tekeminen mukaan lukien; (q) ’muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyllä sopimuksella’ elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta, i) joka tehdään elinkeinonharjoittajan tai, jos tämä on oikeushenkilö, sen edustajana toimivan luonnollisen henkilön ja kuluttajan ollessa samanaikaisesti läsnä paikassa, joka ei ole elinkeinonharjoittajan toimitila, tai joka tehdään kuluttajan samoissa olosuhteissa tekemän tarjouksen perusteella; tai ii) joka tehdään elinkeinonharjoittajan vähittäismyyntipaikassa tai etäviestintävälineiden avulla sen jälkeen, kun kuluttajaan on otettu henkilökohtaisesti erikseen yhteyttä paikassa, joka ei ole elinkeinonharjoittajan vähittäismyyntipaikka, elinkeinonharjoittajan, jos tämä on oikeushenkilö, tai sen edustajana toimivan luonnollisen henkilön ja kuluttajan ollessa samanaikaisesti läsnä; tai iii) joka tehdään elinkeinonharjoittajan tai, jos tämä on oikeushenkilö, sen edustajana toimivan luonnollisen henkilön järjestämän tutustumiskäynnin aikana, jonka tarkoituksena tai seurauksena on tavaroiden tai digitaalisen sisällön tai niihin liittyvien palvelujen esitteleminen ja myyminen kuluttajalle; (r) ’toimitiloilla’ i) kiinteää vähittäismyyntipaikkaa, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa vakituisesti; tai ii) siirrettävää vähittäismyyntipaikkaa, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa toimintaansa tavanomaisesti; (s) ’kaupallisella takuulla’ elinkeinonharjoittajan tai tuottajan kuluttajalle 106 artiklan mukaisten tavaran virhettä koskevien lakisääteisten velvoitteiden lisäksi antamaa sitoumusta palauttaa kauppahinta tai vaihtaa, korjata tai huoltaa tavara tai digitaalinen sisältö, jos se ei vastaa niitä ominaisuuksia tai muita kuin vaatimuksenmukaisuuteen liittyviä ehtoja, jotka on vahvistettu takuuilmoituksessa tai sopimuksen tekohetkellä tai ennen sopimuksen tekemistä saatavilla olevassa tavaraa koskevassa mainonnassa; (t) ’pysyvällä välineellä’ välinettä, jonka avulla osapuoli voi säilyttää hänelle henkilökohtaisesti osoitettuja tietoja siten, että tiedot ovat helposti saatavilla myöhempää käyttöä varten tietojen käyttötarkoituksen kannalta asianmukaisen ajan, ja joka mahdollistaa tallennettujen tietojen tulostamisen muuttumattomina; (u) ’julkisella huutokaupalla’ myyntimenetelmää, jossa elinkeinonharjoittaja tarjoaa huutokaupanpitäjän hoitaman avoimen tarjousmenettelyn kautta tavaroita tai digitaalista sisältöä kuluttajille, jotka osallistuvat tai joilla on mahdollisuus osallistua huutokauppatilaisuuteen henkilökohtaisesti, ja jossa korkeimman tarjouksen tehneen on ostettava tavara tai digitaalinen sisältö; (v) ’pakottavalla säännöllä’ säännöstä, jonka soveltamista osapuolet eivät voi sulkea pois tai josta ne eivät voi poiketa tai jonka vaikutuksia ne eivät voi muuttaa; (w) ’velkojalla’ henkilöä, jolla on oikeus siihen, että toinen henkilö, velallinen, täyttää rahamääräisen tai muun velvollisuutensa häntä kohtaan; (x) ’velallisella’ henkilöä, jolla on rahamääräinen tai muu velvollisuus toista henkilöä, velkojaa, kohtaan; (y) ’velvoitteella’ suoritusta, jonka oikeussuhteen yksi osapuoli on velkaa toiselle osapuolelle. 3 artikla Yhteisen eurooppalaisen kauppalain valinnaisuus Osapuolet voivat sopia, että yhteistä eurooppalaista kauppalakia sovelletaan niiden rajatylittäviin liiketoimiin, jotka koskevat tavaran kauppaa, digitaalisen sisällön toimittamista ja niihin liittyvien palvelujen suorittamista 4–7 artiklassa vahvistetun alueellisen, aineellisen ja henkilöllisen soveltamisalan asettamissa rajoissa. 4 artikla Rajatylittävät sopimukset 1. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia voidaan käyttää rajatylittävissä sopimuksissa. 2. Elinkeinonharjoittajien välistä sopimusta pidetään tätä asetusta sovellettaessa rajatylittävänä, jos osapuolten vakinainen asuinpaikka on eri maissa, joista vähintään yksi on jäsenvaltio. 3. Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimusta pidetään tätä asetusta sovellettaessa rajatylittävänä, jos (a) joko kuluttajan ilmoittama osoite tai tavaroiden toimitusosoite tai laskutusosoite sijaitsee muussa maassa kuin siinä, jossa elinkeinonharjoittajan vakinainen asuinpaikka on; ja (b) vähintään yksi näistä maista on jäsenvaltio. 4. Yhtiön tai muun yhteisön tai yhteenliittymän asuinpaikalla tarkoitetaan tätä asetusta sovellettaessa sen keskushallinnon sijaintipaikkaa. Kun elinkeinonharjoittaja on luonnollinen henkilö, vakinaisella asuinpaikalla tarkoitetaan hänen päätoimipaikkaansa. 5. Jos sopimus on tehty elinkeinonharjoittajan jonkin sivuliikkeen, edustajan tai muun toimipaikan toiminnan yhteydessä, elinkeinonharjoittajan vakinaisena asuinpaikkana pidetään sivuliikkeen, edustajan tai muun toimipaikan sijaintipaikkaa. 6. Kun määritetään, onko kyseessä rajatylittävä sopimus, sovellettava ajankohta on ajankohta, jolloin sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttämisestä on tehty. 5 artikla Sopimukset, joissa voidaan käyttää yhteistä eurooppalaista kauppalakia Yhteistä eurooppalaista kauppalakia voidaan käyttää: a) myyntisopimuksissa; b) sopimuksissa, jotka koskevat sellaisen digitaalisen sisällön toimittamista, jonka käyttäjä voi tallentaa ja jota hän voi käsitellä ja käyttää uudelleen, riippumatta siitä, onko se toimitettu aineellisen välineen avulla tai vastikkeeksi kauppahinnan maksamisesta; c) tällaisiin sopimuksiin liittyvissä palvelusopimuksissa riippumatta siitä, onko palveluista sovittu maksettavaksi erillinen kauppahinta. 6 artikla Sekasopimusten ja kulutusluottoon liittyvien sopimusten poissulkeminen 1. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia ei saa käyttää sekasopimuksissa, joihin liittyy muita elementtejä kuin tavaran kauppa, digitaalisen sisällön toimittaminen tai niihin liittyvien palvelujen toimittaminen 5 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. 2. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia ei saa käyttää elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa, joissa elinkeinonharjoittaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa suorituksen lykkäämisen, lainan tai muun vastaavan rahoitusjärjestelyn muodossa. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia saa käyttää elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa, jos tavaroita, digitaalista sisältöä tai niihin liittyviä samanlaisia palveluja toimitetaan jatkuvasti ja kuluttaja suorittaa näistä tavaroista, digitaalisesta sisällöstä tai palveluista osamaksuja koko toimitusajan. 7 artikla Sopimuspuolet 1. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia saa käyttää vain jos tavaran myyjä tai digitaalisen sisällön toimittaja on elinkeinonharjoittaja. Silloin kun kaikki sopimuksen osapuolet ovat elinkeinonharjoittajia, yhteistä eurooppalaista kauppalakia saa käyttää, jos vähintään yksi osapuolista on pieni tai keskisuuri yritys, jäljempänä ’pk-yritys’. 2. Tässä asetuksessa tarkoitetaan pk-yrityksellä elinkeinonharjoittajaa, (a) jolla on alle 250 työntekijää; ja (b) jonka vuosiliikevaihto on enintään 50 miljoonaa euroa tai taseen loppusumma enintään 43 miljoonaa euroa, tai kun kyseessä on pk-yritys, jonka vakinainen asuinpaikka on jäsenvaltiossa, jonka rahayksikkö ei ole euro, tai kolmannessa maassa, vastaava määrä tuon jäsenvaltion tai kolmannen maan valuutassa. 8 artikla Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä sopiminen 1. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttö edellyttää asiaa koskevan sopimuksen tekemistä osapuolten välillä. Tällaisen sopimuksen olemassaolo ja pätevyys määritetään tämän artiklan 2 ja 3 kohdan ja 9 artiklan sekä muiden asiaa koskevien yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännösten nojalla. 2. Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä suhteissa sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä on pätevä vain jos kuluttaja on antanut suostumuksensa nimenomaisella lausumalla erillään siitä lausumasta, jolla hän on suostunut sopimuksen tekemiseen. Elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle vahvistus kyseisestä sopimuksesta pysyvällä välineellä. 3. Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä suhteissa yhteistä eurooppalaista kauppalakia ei voida valita osittain, vaan ainoastaan kokonaisuudessaan. 9 artikla Vakiomuotoinen ilmoitus elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa 1. Yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa säädetyn, ennen sopimuksentekoa sovellettavan tiedonantovelvollisuuden lisäksi elinkeinonharjoittajan on elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä suhteissa saatettava kuluttajan tietoon ennen sopimuksen tekemistä, että sopimukseen on tarkoitus soveltaa yhteistä eurooppalaista kauppalakia, toimittamalla kuluttajalle liitteessä II oleva vakiomuotoinen ilmoitus helposti havaittavassa muodossa. Jos sopimus yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytöstä on tehty puhelimitse tai jonkin muun sellaisen välineen avulla, jonka yhteydessä ilmoituksen toimittaminen kuluttajalle ei ole mahdollista, sopimus ei sido kuluttajaa ennen kuin hän on saanut 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vahvistuksen sekä kyseisen ilmoituksen ja on tämän jälkeen nimenomaisesti ilmaissut suostuvansa yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttöön. 2. Jos 1 kohdassa tarkoitettu ilmoitus toimitetaan sähköisessä muodossa, siinä on oltava linkki, ja kaikissa muissa tapauksissa viittaus verkkosivustoon, jonka kautta yhteisen eurooppalaisen kauppalain teksti on saatavissa maksutta. 10 artikla Erityisvaatimusten rikkomisesta määrättävät seuraamukset Jäsenvaltioiden on säädettävä seuraamuksista, joita elinkeinonharjoittajille voidaan määrätä, jos ne rikkovat 8 ja 9 artiklassa säädettyjä vaatimuksia elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisissä suhteissa, ja niiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet näiden seuraamusten soveltamisen varmistamiseksi. Säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava näistä säännöksistä komissiolle viimeistään [1 vuoden kuluttua tämän asetuksen soveltamispäivästä] ja niihin myöhemmin tehtävistä muutoksista mahdollisimman pian. 11 artikla Yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytön seuraukset Kun osapuolet ovat pätevästi sopineet, että tietyssä sopimuksessa käytetään yhteistä eurooppalaista kauppalakia, sopimuksen määräyksissä käsiteltyjä seikkoja säännellään yksinomaan yhteisellä eurooppalaisella kauppalailla. Jos sopimus on tosiasiallisesti tehty, yhteisellä eurooppalaisella kauppalailla säännellään myös ennen sopimuksentekoa sovellettavan tiedonantovelvollisuuden noudattamista ja sen laiminlyöntiä koskevia oikeussuojakeinoja. 12 artikla Palveludirektiivistä johtuvat tiedonantovaatimukset Tämä asetus ei vaikuta niihin tiedonantovaatimuksiin, joista säädetään sellaisilla kansallisilla säännöksillä, joilla palveluista sisämarkkinoilla 12 päivänä joulukuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY säännökset saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä ja jotka täydentävät yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa säädettyjä tiedonantovaatimuksia. 13 artikla Jäsenvaltioiden vaihtoehdot Jäsenvaltio voi päättää, että yhteistä eurooppalaista kauppalakia voidaan käyttää: a) sopimuksissa, joissa elinkeinonharjoittajien vakinainen asuinpaikka, tai jos kyseessä on elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välinen sopimus, elinkeinonharjoittajan vakinainen asuinpaikka, kuluttajan ilmoittama osoite, tavaroiden toimitusosoite ja laskutusosoite, sijaitsevat tuossa jäsenvaltiossa; ja/tai b) sopimuksissa, joiden kaikki osapuolet ovat elinkeinonharjoittajia mutta yksikään niistä ei ole 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu pk-yritys. 14 artikla Tämän asetuksen soveltamista koskevien tuomioiden tiedoksiantaminen 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden tuomioistuinten antamat, tämän asetuksen tulkintaa koskevat lainvoimaiset tuomiot annetaan ilman aiheetonta viivytystä tiedoksi komissiolle. 2. Komissio perustaa järjestelmän, jonka välityksellä voidaan tarkastella tietoja 1 kohdassa tarkoitetuista tuomioista ja asiaa koskevista Euroopan unionin tuomioistuimen tuomioista. Tämä järjestelmä saatetaan yleisön saataville. 15 artikla Uudelleentarkastelu 1. Jäsenvaltioiden on toimitettava ... mennessä [neljän vuoden kuluttua tämän asetuksen soveltamisen alkamisesta] komissiolle tiedot tämän asetuksen soveltamisesta, erityisesti yhteisen eurooppalaisen kauppalain käytön yleisyydestä, sen sääntöihin liittyvistä riita-asioista ja siitä, missä määrin kuluttajansuojassa ilmenee yhteisen eurooppalaisen kauppalain ja kansallisen lain välisiä eroavuuksia. Tietojen on sisällettävä myös kattava selostus yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännösten tulkintaa koskevista kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytännöistä. 2. Komissio esittää ... mennessä [viiden vuoden kuluttua tämän asetuksen soveltamisen alkamisesta] Euroopan parlamentille, neuvostolle ja Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle yksityiskohtaisen kertomuksen, jossa tarkastellaan asetuksen toimintaa ja otetaan huomioon muun muassa tarve laajentaa sen soveltamisalaa yritysten välisten sopimusten osalta sekä digitaalisen sisällön markkinoiden ja teknologian sekä unionin säännöstön kehitys. 16 artikla Voimaantulo ja soveltaminen 1. Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä. 2. Sitä sovelletaan [6 kuukauden kuluttua voimaantulosta]. Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta Puhemies Puheenjohtaja LIITE I YHTEINEN EUROOPPALAINEN KAUPPALAKI SISÄLLYSLUETTELO I osa Johdantosäännökset............................................................................................................. 7 1 luku Yleiset periaatteet ja soveltaminen....................................................................................... 7 1 jakso Yleiset periaatteet............................................................................................................. 7 2 jakso Soveltaminen.................................................................................................................... 7 II osa Sitovan sopimuksen tekeminen............................................................................................ 7 2 luku Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot........................................................................... 7 1 jakso Tiedot, jotka elinkeinonharjoittajan on annettava kuluttajalle ennen sopimuksentekoa.......... 7 2 jakso Tiedot, jotka elinkeinonharjoittajan on annettava toiselle elinkeinonharjoittajalle ennen sopimuksentekoa 7 3 jakso Sähköisin välinein tehtävät sopimukset............................................................................... 7 4 jakso Velvollisuus varmistaa tietojen oikeellisuus......................................................................... 7 5 jakso Tiedonantovelvollisuuden rikkomista koskevat oikeussuojakeinot....................................... 7 3 luku Sopimuksen tekeminen....................................................................................................... 7 4 luku Oikeus peruuttaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehty etäsopimus tai muu muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehty sopimus............................................................................. 7 5 luku Suostumuksessa oleva puute............................................................................................... 7 III osa Sopimuksen sisällön arviointi.............................................................................................. 7 6 luku Tulkinta.............................................................................................................................. 7 7 luku Sisältö ja vaikutukset.......................................................................................................... 7 8 luku Kohtuuttomat sopimusehdot................................................................................................ 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen kohtuuttomat ehdot............... 7 3 jakso Elinkeinonharjoittajien välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomat sopimusehdot..................... 7 IV osa Myyntisopimuksen tai digitaalisen sisällön toimittamisesta tehdyn sopimuksen osapuolten velvollisuudet ja oikeussuojakeinot......................................................................................................................... 7 9 luku Yleiset säännökset.............................................................................................................. 7 10 luku Myyjän velvollisuudet........................................................................................................ 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Toimitus........................................................................................................................... 7 3 jakso Tavaroiden ja digitaalisen sisällön sopimuksenmukaisuus.................................................... 7 11 luku Ostajan oikeussuojakeinot................................................................................................ 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Myyjän oikeus oikaista virhe............................................................................................. 7 3 jakso Suorituksen vaatiminen...................................................................................................... 7 4 jakso Ostajan pidättyminen suorituksesta.................................................................................... 7 5 jakso Sopimuksen purkaminen................................................................................................... 7 6 jakso Hinnanalennus................................................................................................................... 7 7 jakso Tavaran tarkastamista ja virheestä ilmoittamista koskevat vaatimukset elinkeinonharjoittajien välisissä sopimuksissa.................................................................................................................................................... 7 12 luku Ostajan velvollisuudet....................................................................................................... 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Kauppahinnan maksaminen............................................................................................... 7 3 jakso Toimituksen vastaanottaminen........................................................................................... 7 13 luku Myyjän oikeussuojakeinot................................................................................................. 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Suorituksen vaatiminen...................................................................................................... 7 3 jakso Myyjän pidättyminen suorituksesta.................................................................................... 7 4 jakso Sopimuksen purkaminen................................................................................................... 7 14 luku Vaaranvastuun siirtyminen................................................................................................. 7 1 jakso Yleiset säännökset............................................................................................................ 7 2 jakso Vaaranvastuun siirtyminen kuluttajan kanssa tehdyissä myyntisopimuksissa......................... 7 3 jakso Vaaranvastuun siirtyminen elinkeinonharjoittajien välillä tehdyissä sopimuksissa................... 7 V osa Myyntisopimukseen liittyvän palvelusopimuksen osapuolten velvollisuudet ja oikeussuojakeinot 7 15 luku Osapuolten velvollisuudet ja oikeussuojakeinot.................................................................. 7 1 jakso Eräiden yleisten sääntöjen soveltaminen myyntisopimuksiin................................................. 7 2 jakso Palveluntarjoajan velvollisuudet......................................................................................... 7 3 jakso Asiakkaan velvollisuudet................................................................................................... 7 4 jakso Oikeussuojakeinot............................................................................................................ 7 VI osa Vahingonkorvaus ja korko................................................................................................. 7 16 luku Vahingonkorvaus ja korko................................................................................................ 7 1 jakso Vahingonkorvaus.............................................................................................................. 7 2 jakso Viivästyskorko: Yleiset säännökset.................................................................................... 7 3 jakso Elinkeinonharjoittajan maksuviivästys................................................................................. 7 VII osa Palauttaminen................................................................................................................... 7 17 luku Palauttaminen................................................................................................................... 7 VIII osa Vanhentuminen................................................................................................................ 7 18 luku Vanhentuminen................................................................................................................. 7 1 jakso Yleinen säännös................................................................................................................ 7 2 jakso Vanhentumisajat ja niiden alkaminen.................................................................................. 7 3 jakso Vanhentumisaikojen pidentäminen..................................................................................... 7 4 jakso Vanhentumisaikojen katkaiseminen.................................................................................... 7 5 jakso Vanhentumisen vaikutukset............................................................................................... 7 6 jakso Vanhentumisajan muuttaminen sopimuksella....................................................................... 7 Lisäys 1........................................................................................................................................ 7 Lisäys 2........................................................................................................................................ 7 I osa Johdantosäännökset 1 luku Yleiset periaatteet ja soveltaminen 1 jakso Yleiset periaatteet 1 artikla Sopimusvapaus 1. Osapuolilla on vapaus tehdä sopimus ja määrittää sen sisältö, ellei asiaa koskevista pakottavista säännöistä muuta johdu. 2. Osapuolet voivat sulkea pois minkä tahansa yhteisen eurooppalaisen kauppalain säännöksen tai poiketa siitä tai muuttaa sen vaikutuksia, ellei näissä säännöksissä toisin määrätä. 2 artikla Kunniallisen ja vilpittömän menettelyn periaate 1. Osapuolten on noudatettava kunniallisen ja vilpittömän menettelyn periaatetta. 2. Tämän velvollisuuden rikkominen voi estää rikkonutta osapuolta käyttämästä sellaista oikeutta, oikeussuojakeinoa tai vastuuvapausperustetta tai vetoamasta sellaiseen oikeuteen, oikeussuojakeinoon tai vastuuvapausperusteeseen, joka sillä muutoin olisi käytettävissään, tai se voi aiheuttaa tälle osapuolelle vastuun menetyksestä, jonka velvollisuuden rikkominen aiheuttaa toiselle osapuolelle. 3. Osapuolet eivät voi sulkea pois tämän artiklan soveltamista tai poiketa siitä tai muuttaa sen vaikutuksia. 3 artikla Yhteistyö Osapuolilla on velvollisuus tehdä yhteistyötä keskenään siltä osin kuin niiden sopimusvelvoitteiden täyttämisen voidaan olettaa sitä edellyttävän. 2 jakso Soveltaminen 4 artikla Tulkinta 1. Yhteistä eurooppalaista kauppalakia on tulkittava itsenäisesti, sen tavoitteiden ja sen taustalla olevien periaatteiden mukaisesti. 2. Yhteisen eurooppalaisen kauppalain soveltamisalaan kuuluvat kysymykset, joista siinä ei säädetä nimenomaisesti, on ratkaistava sen tavoitteiden ja sen taustalla olevien periaatteiden sekä sen kaikkien säännösten pohjalta turvautumatta siihen lakiin, jota sovellettaisiin, jos ei olisi sovittu yhteisen eurooppalaisen kauppalain käyttämisestä, tai mihinkään muuhun lakiin. 3. Jos tiettyyn tilanteeseen voidaan soveltaa sekä yleissääntöä että sen soveltamisalaan kuuluvaa erityissääntöä, sovelletaan ristiriitatilanteessa erityissääntöä. 5 artikla Kohtuullisuus 1. Kohtuullisuutta on arvioitava objektiivisesti, ottaen huomioon arvioitavan toimen luonne ja tarkoitus, olosuhteet ja asiaan liittyvän elinkeino- tai ammattitoiminnan kannalta merkitykselliset kauppatavat ja käytännöt. 2. Viittausta siihen, mitä henkilöltä voidaan odottaa tai mitä henkilö voi olettaa tai mitä tietyssä tilanteessa voidaan olettaa, on pidettävä viittauksena siihen, mitä voidaan kohtuudella olettaa. 6 artikla Ei muotovaatimuksia Ellei yhteisessä eurooppalaisessa kauppalaissa toisin säädetä, sillä säänneltyä sopimusta, lausumaa tai mitä tahansa muuta tointa ei tarvitse tehdä tai tallentaa missään tietyssä muodossa. 7 artikla Sopimusehdot, joita ei ole neuvoteltu yksilöllisesti 1. Sopimusehto ei ole yksilöllisesti neuvoteltu, jos toinen osapuoli on sen esittänyt ilman, että toinen osapuoli on voinut vaikuttaa sen sisältöön. 2. Jos toinen osapuoli esittää toiselle valittava