EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 22.11.2018 COM(2018) 757 final KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE kasviproteiinien kehittämisestä Euroopan unionissa



1 Johdanto Kasviproteiinien tuotanto ja hankinta maatalouselintarvikealaa varten on herättänyt toistuvasti poliittista keskustelua EU:n tasolla. Tällä kertomuksella komissio täyttää asetuksen (EU) 2017/2393 hyväksymismenettelyssä antamansa sitoumuksen, jonka mukaan se tarkastelee uudelleen kasviproteiinien kysynnän ja tarjonnan tilannetta EU:ssa ja harkitsee mahdollisuutta kehittää edelleen talouden ja ympäristön kannalta järkevää kasviproteiinien tuotantoa. Euroopan parlamentti on myös huhtikuussa 2018 hyväksynyt raportin, jossa kehotetaan laatimaan eurooppalainen strategia valkuaiskasvien viljelyn edistämiseksi Euroopassa. Tässä kertomuksessa esitetään yhteenveto työstä, jota komissio on tehnyt tämän sitoumuksen hyväksi analysoimalla EU:n proteiinialaa. Sidosryhmät ja jäsenvaltioiden edustajat otettiin mukaan seuraavilla tavoilla: kysely, neljä asiantuntijaseminaaria Belgiassa, Romaniassa, Ranskassa ja Alankomaissa, kahdenväliset keskustelut jäsenvaltioissa ja ulkopuolisen tahon tutkimus EU:ssa viljeltävien kasviproteiinien markkinapotentiaalista. 2 Kasviproteiinien tarjonta ja kysyntä EU:ssa Kertomuksessa keskitytään runsaasti valkuaista sisältäviin kasveihin, joiden raakavalkuaispitoisuus on yli 15 prosenttia: (öljysiemenet: rapsi, auringonkukansiemenet ja soijapavut; palkokasvit: pavut, herneet, linssit, lupiinit jne. sekä rehupalkokasvit: pääasiassa sinimailanen ja apila), joiden osuus raakakasviproteiinitarjonnasta EU:ssa on noin neljäsosa. Vaikka viljakasvit ja nurmi vaikuttavat merkittävästi kasviproteiinien kokonaistarjontaan EU:ssa, niitä ei käsitellä tässä kertomuksessa niiden alhaisen valkuaispitoisuuden ja vähäisen markkinarelevanssin vuoksi. Markkinointivuonna 2016/17 kasviproteiinien kysyntä EU:ssa oli noin 27 miljoonaa tonnia raakaproteiinia (kuvio 1). Rehumarkkinat on selvästi tärkein markkina-alue (93 % kokonaismäärästä), jolle toimitetaan pääasiassa öljykakkuja.



Kuvio 1Proteiinien ja niiden lähteiden käyttö EU:ssa 2016/17 (miljoonaa tonnia raakaproteiinia) Lähde: EU komissio. “Kompleksi“ sisältää jauhon, siemenet ja pavut EU:n omavaraisuusaste vaihtelee huomattavasti proteiinilähteittäin (rapsi 79 %, auringonkukka 42 %, soija 5 %). Tästä johtuen EU tuo joka vuosi noin 17 miljoonaa tonnia raakaproteiinia (josta 13 miljoonaa tonnia on soijapohjaista, mikä on 30 miljoonaa tonnia soijapapuekvivalenttina) pääasiassa Brasiliasta, Argentiinasta ja Yhdysvalloista. EU tuo myös 1,5 miljoonaa tonnia auringonkukasta saatavaa raakaproteiinia ja miljoona tonnia rapsia – molempia pääasiassa Ukrainasta. Soija-ala on EU:ssa kaksinkertaistunut lähes miljoonaan hehtaariin sen jälkeen, kun yhteinen maatalouspolitiikka (YMP) uudistettiin vuonna 2013. EU:n tuotanto oli 2,8 miljoonaa tonnia vuonna 2018. Tärkeimmät soijan tuottajat ovat Italia, Ranska ja Romania. Suuntaus on palkokasvien osalta yhtä positiivinen: tuotanto on lähes kolminkertaistunut EU:ssa vuodesta 2013 ja oli 6 miljoonaa tonnia (2,6 miljoonaa hehtaaria) vuonna 2018. Tärkeimmät palkokasvit ovat herneet ja härkäpavut, kun taas linssejä ja kikhernettä viljellään vain muutamilla alueilla. Tärkeimmät herneen tuottajat ovat Ranska, Espanja ja Liettua. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa taasen viljellään härkäpapuja. Tärkeimmän EU:ssa viljeltävän öljykasvin eli rapsin viljelyala on kasvanut 66 prosenttia 4,1 miljoonasta hehtaarista 6,8 miljoonaan hehtaariin vuodesta 2003 vuoteen 2018. EU:n tuotanto on kasvanut 20 miljoonaan tonniin. Kasvun merkittävin kiihdyttäjä on ollut biodieselin kysyntä (uusiutuvia energialähteitä koskeva direktiivi). Biodieselin valmistuksen sivutuote (rapsirouhe) on tärkeä runsaasti proteiinia sisältävien rehujen ainesosa. Tärkeimmät rapsin tuottajat ovat Ranska, Saksa ja Puola. Kuvio 2Valkuaiskasvien viljelyalueiden osuus jäsenvaltioittain vuonna 2017

Lähde: Eurostat Kasviproteiinien elintarvikemarkkinat ovat pienemmät (7 % määrällisesti) mutta mahdollisesti huomattavan kannattavat. Vuonna 2017 EU:ssa kulutettiin lähes kolme miljoonaa tonnia herneitä, härkäpapuja, linssejä, kikherneitä, muita palkokasveja ja soijapapuja. EU:hun tuodaan noin miljoona tonnia elintarvikekäyttöön tarkoitettuja palkokasveja, etenkin kikherneitä ja linssejä. Peltoherneiden ja härkäpapujen osalta EU on nettoviejä. 3 Markkinasegmenttien kehitys EU:ssa Kasviproteiinimarkkinoilla on kolme eri segmenttiä: perinteiset rehut, korkean jalostusarvon rehut ja elintarvikkeet. Kullakin segmentillä on omat taloudelliset, yhteiskunnalliset ja ympäristöön liittyvät ominaisuudet. 3.1Perinteiset rehuseokset Rehuseosmarkkinat ovat ylivoimaisesti tärkein markkina kasviproteiineille. Näistä markkinoista kaksi kolmannesta on siipikarjan (35 %) ja sikojen (33 %) rehua ja 28 prosenttia märehtijöiden (vuohet, lampaat ja nautakarja) rehua. Siipi- ja lypsykarjan rehu on merkittävin yhden prosentin suuruisen vuotuisen kasvun (Graph 3) vauhdittaja, kun taas sikojen rehun määrä on pysynyt samalla tasolla. Kasvun odotetaan pysyvän plussan puolella vuoteen 2030 saakka, vaikkakin vain 0,3 prosentin vuosikasvuvauhdilla. Kuvio 3Rehuseosten käyttö EU:ssa (2004–2017) Lähde: FEFAC Compound Feed Production (1989–2017) Perinteisten rehuseosten markkinat ovat vahvasti hintavetoiset. Kotieläintuottajat keskittyvät rahalla saatavaan vastineeseen täyttäessään eläinten ravitsemukselliset tarpeet (proteiini- ja aminohappopitoisuus). Soijarouhe on suuren proteiinipitoisuutensa (yli 40 %) ja aminohappopitoisuutensa sekä ympärivuotisen saatavuutensa vuoksi rehuseosten ensisijainen ainesosa, minkä vuoksi rehuseosten koostumusta ei tarvitse muuttaa usein. Perinteisillä rehuseosmarkkinoilla EU:ssa viljeltyjen kasviproteiinien kasvumahdollisuudet ovat heikot.



Kuvio 4Eläinperäisten tuotteiden odotettu vuotuinen kasvu EU:ssa 2017–2030, yhteensä ja alueittain Toinen merkittävä suuntaus on perinteisen kotieläintuotannon siirtyminen Itä-Eurooppaan Puolaan (etenkin siipikarja) ja jossakin määrin myös Unkariin ja Romaniaan (kuvio 4), joissa tuotantokustannukset ovat alhaisemmat. Tämä muutos voi vauhdittaa EU:ssa viljeltyjen valkuaiskasvien kysyntää, sillä samat alueet ovat myös niiden tärkeimpiä tuotantoalueita. 3.2Premium-rehut Kuluttajat kiinnittävät unionissa aiempaa enemmän huomiota siihen, miten eläinperäiset tuotteet tuotetaan. Kuluttajat edellyttävät korkeampia standardeja niin eläinten hyvinvoinnin, ympäristövaikutusten (ilmastonmuutos/metsäkato) kuin tuotantotavan (luonnonmukainen tai ei-muuntogeeninen rehu, alueelliset tuotantoketjut) osalta.

Sen seurauksena EU:ssa on syntynyt premium-rehujen markkinasegmenttejä. Taulukko 1Ei-muuntogeenisen rehun osuus tietyissä jäsenvaltioissa (2012) Tämä suuntaus näkyy selvimmin ei-muuntogeenisesti ruokituista eläimistä saatavissa tuotteissa: Esimerkiksi Saksassa 9 prosenttia nautakarjan rehusta oli ei-muuntogeenistä vuonna 20 12 (taulukko 1), kun taas vuonna 2017 VLOG -sertifioidun maidon markkinaosuus oli yli 40 prosenttia. Itävallassa kehitys on samansuuntaista useilla kotieläintuotannon aloilla. Valitettavasti tämän kehityksen laajempi analyysi on haastavaa, koska kattavia tietoja premium-rehujen markkinasegmenteistä EU:n tasolla ei ole saatavilla. Kuvio 5Markkinatilanne Itävallassa Tilanne synnyttää taloudellisia mahdollisuuksia EU:ssa viljellylle rehulle, joka on lähtökohtaisesti ei-muuntogeenistä. Ei-muuntogeenisen soijan hintapreemio on noin 80–100 euroa tonnilta, mikä johtuu osittain pienemmästä tuotosta ja suuremmista kustannuksista mutta myös huonosta saatavuudesta. Ei-muuntogeenistä rehua myydään koko maailmassa vain 9 miljoonaa tonnia, mikä on 6 prosenttia soijapapujen maailmanlaajuisen kaupan määrästä. Kysynnän kasvaessa keskimäärin yli 10 prosentin vuosivauhtia myös luonnonmukainen kotieläintuotanto on voimakkaassa kasvussa EU:ssa. Kuvio 6Luonnonmukaisen kotieläintuotannon vuotuinen kasvu EU:ssa Lähde:Eurostat Vuonna 2016 EU:ssa tuotetusta maidosta 3 prosenttia oli tuotettu luonnonmukaisesti. Osuuden odotetaan kasvavan 10 prosenttiin vuoteen 2030 mennessä. Viidessä jäsenvaltiossa (Itävalta, Ruotsi, Tanska, Latvia ja Kreikka) markkinaosuus on jo ylittänyt 10 prosenttia (taulukko 2). Taulukko 2(*2016) Luonnonmukaisen kotieläintuotannon kasvu vaikuttaa suoraan luonnonmukaisten kuivattujen palkokasvien ja muiden rehuvalkuaiskasvien tuotantoon (11 % vuodessa) (Table 3). Tämä suuntaus todennäköisesti jatkuu ja voi jopa vauhdittua entisestään. Märehtijöiden osalta luonnonmukaisen tuotannon kasvu suosii myös laidunruokintajärjestelmiä ja rehun tuotantoa tiloilla, kun pyritään pääsemään tiloilla kasvatetun rehun vähimmäisosuuksiin.

Taulukko 3Orgaanisten kuivattujen palkokasvien ja valkuaiskasvien ala (2016) Premiu m-rehuketjujen voimakas kehittäminen on tärkeä vauhdittaja EU:ssa kasvatettaville kasviproteiineille. Ei-muuntogeenisten rehujen lisääntyvä kysyntä tarjoaa EU:n soijapapuviljelijöille mahdollisuuksia, koska niiden saatavuus Euroopan ulkopuolella on tällä hetkellä vähäistä. 3.3 Elintarvikesegmentti Ihmiset käyttävät kasviproteiineja entistä enemmän monilla EU:n alueilla, erityisesti Länsi- ja Pohjois-Euroopassa. Markkinat ovat erityisen lupaavia liha- ja maitotuotteiden korvikkeilla, joista ensimmäinen kasvaa vuosittain 14 prosenttia ja jälkimmäinen 11 prosenttia (kuvio 7). Tämä segmentti ei ole enää kapea erikoismarkkina, sillä mukana ovat suuret elintarvikeyritykset ja omilla tuotemerkeillään toimivat suuret vähittäismyyjät. Semivegetaristit kuluttavat lihasta noin 90 prosenttia. Vähittäismyyjät pitävät usein kasviproteiinipohjaisia tuotteita kaupan samoilla hyllyillä kuin perinteisiä liha- ja maitotuotteita. Kuvio 7Lihan ja maidon korvikkeiden liikevaihto EU:ssa (2013–17) Lähde: PO AGRI, perustuu Euromonitor-tietoihin Elintarvikkeina käytettävien palkokasvien markkinoilla on hyödynnetty esikypsyttämiseen perustuvia innovaatioita, palkokasvien sisällyttämistä valmisruokiin ja ”edamamen” kaltaisten uusien palkokasvien kehittämistä.

Se, että kuluttajat ovat yhä kiinnostuneempia alueellisista tuotteista, lisää myös kiinnostusta palkokasveihin. Palkokasvien paikalliset nimet, joilla on tuotantopaikkaansa liittyvät ominaisuudet, voidaan rekisteröidä suojattuna maantieteellisenä merkintänä tai suojattuna alkuperänimityksenä. Tällainen suoja on tähän mennessä annettu lähes 40 palkokasville kahdeksassa eri jäsenvaltiossa: Espanja (esim. Armuña-linssit), Italia, Ranska (esim. Le Puy - vihreät linssit), Kreikka (esim. Santorini-härkäpapu), Ruotsi, Latvia, Itävalta ja Puola. Näitä tuotteita myydään yleensä korkeammilla hinnoilla kuin tavanomaisia tuotteita. Elintarvikemarkkinoilla kasviproteiinien myynnin kasvu on ollut kaksinumeroista. Paremman yleiskuvan saamiseksi suuntauksesta tarvitaan vielä lisätietoja. Kahdessa tätä kertomusta laadittaessa järjestetyssä seminaarissa (toimitusketjut ja markkinasegmentit) korostettiin hyvin toimivien toimitusketjujen merkitystä elintarvikesegmentissä. Taulukko 4Yhteenveto kolmen segmentin ominaisuuksista 4 Palkokasvien hyödyt maataloudelle, ympäristölle ja ilmastolle Palkoviljat (palkokasvit, soija ja rehupalkokasvit eli sinimailanen ja apila) ovat typen sidontaan osallistuvia kasveja. Niiden juurinystyröissä on symbioottisia Rhizobium-bakteereja, jotka tuottavat typpiyhdisteitä. Typpi on valkuaisen tärkein ainesosa, jota kasvit tarvitsevat ravinteekseen. Vuoroviljelyssä olevat palkokasvit tarvitsevat yleensä vähemmän kivennäislannoitteita ja orgaanisia typpilannoitteita, joiden osuus on 25 prosenttia maatalouden kaikista kasvihuonekaasupäästöistä EU:ssa. Palkokasvien sisällyttämisellä pitkän aikavälin viljelykiertoon on joitakin myönteisiä vaikutuksia maaperän olosuhteisiin. Maaperän hiilellä on keskeinen merkitys hiilikierrossa, maaperän hedelmällisyydessä ja kasvien kehityksessä. Siksi se on tärkeä tekijä maailmanlaajuisissa ilmastomalleissa ja maatalousjärjestelmissä. Tästä syystä tiettyjen viljelykasvien (esim. vehnä, maissi ja rapsi) sadot voivat palkokasvien viljelyn jälkeen olla 10 prosenttia suuremmat kuin viljan viljelyn jälkeen. Myös viljojen laatu paranee (esim. proteiinipitoisuus kasvaa tai mykotoksiinien määrä vähenee) palkokasvin viljelyn jälkeen. Palkokasvien sisällyttäminen viljelykiertoon vähentää myös tuholaisista aiheutuvaa painetta, sillä se katkaisee monet viljalajeihin vaikuttavat tuholaiskierteet. Palkokasveilla on kuitenkin myös omat tuholaisensa. Useimmat palkokasvit houkuttavat suuresti mehiläisiä ja tarjoavat usein suojapaikan muille luonnonvaraisille eläimille. Tästä syystä niillä voi olla myönteinen vaikutus luonnon monimuotoisuuteen vähän tuotantopanoksia käyttävissä maatalousjärjestelmissä. Sinimailasella ja apilalla on edullinen vaikutus myös rikkakasvien torjuntaan myöhemmin viljeltäviä kasveja ajatellen, joten niiden avulla voidaan vähentää torjunta-aineiden käyttöä tai jopa lopettaa niiden käyttö. Jotta nämä ympäristöhyödyt saadaan, on noudatettava järkeviä maatalouskäytäntöjä. Monien palkokasvien tuotantojärjestelmät ovat suhteellisen vaativia, ja palkokasvien viljely kärsii satokuiluista ja satovaihteluista enemmän kuin viljakasvien tai rapsin viljely. Viimeksi mainittu on merkittävä lisäkasvun este ja keskeinen tavoite valkuaiskasvituotannon parantamista varten. Se, että vain 3 prosentilla EU:n viljelykelpoisesta viljelyalasta viljellään tällä hetkellä palkokasveja niiden viljelyteknisistä ja ympäristöhyödyistä huolimatta, johtuu jalostukseen käytettävien resurssien puuttumisesta ja tietämyksessä olevista aukoista (vähäinen viljelytekninen asiantuntemus, viljelijöiden ja muiden toimijoiden riittämätön yhteistyö jne.). 5 EU:n tason tutkimus ja innovointi Nykyisestä EU:n tutkimuksen ja innovoinnin kehyksestä innovointia tuetaan maatalouden innovointia koskevan eurooppalaisen innovaatiokumppanuuden (EIP-AGRI) kautta. Toimintaa rahoitetaan kahdesta eri lähteestä: EU:n tutkimuksen Horisontti 2020 -puiteohjelmasta ja maaseudun kehittämisohjelmista, joista tuetaan toimijaryhmiä ja innovoinnin tukipalveluja (ks. kuvio 8).



Kuvio 8Maatalouden innovointia koskeva eurooppalainen innovaatiokumppanuus – Horisontti 2020 -ohjelman ja YMP:n linkittäminen toisiinsa

Palkokasvien tutkimusta on edistetty eri mittaluokan hankkeissa. Horisontti 2020 -hankkeissa tarkastellaan siirtymäpolkuja kohti kestäviä ja kilpailukykyisiä palkokasveihin pohjautuvia EU:n tuotantojärjestelmiä ja arvoketjuja sek ä jalostusstrategioita ja elintarvikkeiden ominaisuuksia. Hankkeissa hyödynnetään aiempia jalostuskysymyksiin liittyviä hankkeita, jotka koskevat palkokasvien bioottista tai abioottista stressiä, elintarvike- ja rehukäyttöä sekä ympäristövaroja. ”Legumes Translated”-verkostossa on vuonna 2018 alettu kerätä olemassa olevaa tietämystä ja parhaita käytäntöjä kestävistä palkokasvien viljelyjärjestelmistä ja arvoketjuista. EIP-AGRI järjesti valkuaiskasveja koskevan ryhmäkeskustelun, jonka pohjalta laadittiin raportti. Voidakseen puuttua paikallisempiin kysymyksiin useimmat jäsenvaltiot rahoittavat toimijaryhmiä maaseudun kehittämisohjelmistaan. Monet näistä kysymyksistä koskevat myös valkuaiskasveja (valkuaiskasveihin liittyvät ekosysteemipalvelut, viljantuotanto, käyttö elintarvikkeissa ja rehuissa), ja niitä käsitellään esimerkiksi seuraavissa ryhmissä: ·Herneiden, lupiinien ja härkäpapujen tuotannon turvaaminen ja lisääminen Bretagnessa (Ranska); ·Rehuviljelmien parantaminen PDO Parmigiano Reggiano -juuston tuotantoa varten (Italia). Palkokasveilla on merkittävä rooli viljelyn monipuolistamiseen, kestävään maaperän hoitoon ja ravintoainekiertoon liittyvissä monialaisissa kysymyksissä, joita ratkotaan myös tutkimuksen ja innovoinnin avulla. Kaikissa toimissa monen toimijan lähestymistapa ja järjestelmälähtöisyys ovat näyttäneet ja näyttävät jatkossakin suunnan Euroopan horisontti -ehdotuksiin sisältyvälle tutkimus- ja innovointitoiminnalle sekä YMP:n tulevaisuudelle. Tutkimuksen ja innovoinnin avulla näiden viljelykasvien kilpailukykyä voidaan parantaa. Tätä varten on tärkeää samanaikaisesti kehittää myyntikanavia, koordinoida toimitusketjuja ja parantaa tuotantotekniikoita.



6 EU:n toiminta ja jäsenvaltioiden aloitteet 6.1Tärkeimmät valkuaiskasveja tukevat YMP:n välineet Nykyisessä YMP:ssä on useita välineitä, joissa joko suoraan tai epäsuorasti tunnustetaan palkokasvien hyödyt ympäristönäkökulmasta tai joilla ylläpidetään ja tuetaan valkuaiskasvien viljelyä EU:ssa. Tällaisia välineitä ovat muun muassa ·viherryttäminen – mahdollisuus kasvattaa tiettyjä luonnon monimuotoisuudelle hyödyllisiä typpeä sitovia kasveja ekologisilla aloilla ja viljelyn monipuolistamista koskeva vaatimus ·maaseudun kehittämisohjelmat esim. maatalouden ympäristö- ja ilmastotoimenpiteiden kautta, tietämyksen siirto, neuvontapalvelut, yhteistyö ja innovointi sekä investointivälineet ·vapaaehtoinen tuotantosidonnainen tuki – voidaan myöntää vaikeuksissa oleville aloille nykyisen tuotannon tason säilyttämiseksi Nämä toimenpiteet ja myönteiset markkinaolosuhteet ovat osaltaan vaikuttaneet viime vuosien myönteiseen kehitykseen ja valkuaiskasvien viljelyn lisääntymiseen EU:ssa. Kaikissa jäsenvaltioissa (paitsi Tanskassa) viljelijät voivat täyttää heille asetetun ekologisia aloja koskevan vaatimuksen viljelemällä typpeä sitovia kasveja (8,3 miljoonaa hehtaaria eli 15 % viljelymaasta vuonna 2017). Typpeä sitovat kasvit ovat eniten ilmoitettu ekologisen alan tyyppi (37 % kaikista). Varmistaakseen luonnon monimuotoisuuteen liittyvät hyödyt useat jäsenvaltiot asettavat vaatimuksia, jotka koskevat typpeä sitovia kasveja ekologisella alalla edeltäviä ja seuraavia kasveja. Vaikutuksia luonnon monimuotoisuuteen arvioidaan parhaillaan. Mahdollisuudet tukea valkuaiskasvien viljelyä maaseudun kehittämisohjelmiin kuuluvilla toimenpiteillä ovat laajat. Kun otetaan huomioon näiden ohjelmien luonne ja suuri määrä, tässä kertomuksessa ei pyritä kuvaamaan niiden käyttöä määrällisesti vaan osoitetaan esimerkkien avulla, kuinka osa ohjelmista soveltuu valkuaiskasvien tukemiseen. Valkuaiskasvit sisältyvät joihinkin maatalouden ympäristö- ja ilmastotoimenpiteisiin. Jäsenvaltiot voivat myöntää viljelijöille tukea palkokasvien sisällyttämiseen viljelykiertoon tai kasvipeitteen säilyttämiseen maaperän ja veden laadun parantamiseksi määrätyillä alueilla. Ohjelmakaudella 2014–2020 yli kolmen miljoonan hehtaarin alalla on harjoitettu viljelykiertoa ja viljelyn monipuolistamista. Esimerkiksi Walloniassa tukikelpoiseksi katsotaan kierto, jossa on eri viljoja ja vähintään 20 prosenttia palkokasveja, edellyttäen että lannoitteita tai torjunta-aineita ei käytetä.

Saksassa on käytössä ympäristö- ja ilmastotoimenpide, jolla tuetaan viljelykiertoa peltoviljelyssä sillä edellytyksellä, että viljelykset sisältävät vähintään 10 prosenttia palkokasveja.



Taulukko 5 äsenvaltioiden ilmoitukset vapaaehtoisen tuotantosidonnaisen tuen (X) ja ekologisen alan käytöstä (korostettu vihreällä) erivalkuaiskasvien osalta vuonna 2019 Maaseudun kehittämisohjelmista luonnonmukaiselle viljelylle osoitettu tuki vaikuttaa todennäköisesti merkittävällä tavalla valkuaiskasvien kehitykseen EU:ssa, sillä luonnonmukainen viljely perustuu palkokasvien sitomaan typpeen ja tiloilla tuotettuun rehuun. Tietämyksen siirtoon ja neuvontaan liittyviä toimenpiteitä voidaan käyttää tietoisuuden lisäämiseksi kiertojärjestelmien hyödyistä maataloudelle ja ympäristölle sekä neuvonnan antamiseksi maataloustuottajille. Yhteistyötoimenpiteillä edistetään viljelijöiden ja muiden toimijoiden välistä vuorovaikutusta esimerkiksi luomalla ja kehittämällä lyhyitä toimitusketjuja ja paikallisia markkinoita. Jäsenvaltiot voivat myös käyttää näiden ohjelmien muita toimenpiteitä, joilla tuetaan investointeja fyysiseen omaisuuteen tuotantosuunnan muuttamiseksi esimerkiksi valkuaiskasveihin. Suorien tukien järjestelmässä jäsenvaltiot voivat myöntää vapaaehtoista tuotantosidonnaista tukea vaikeuksissa oleville aloille pitääkseen tuotantotasot ennallaan. Öljysiemenet, palkokasvit ja muut valkuaiskasvit ovat tukikelpoisia tässä järjestelmässä. Vuonna 2019 valkuaiskasvien viljelyä tuetaan vapaaehtoisella tuotantosidonnaisella tuella 16 jäsenvaltiossa. Lähes 12 prosenttia vapaaehtoisen tuotantosidonnaisen tuen budjetista on osoitettu ”valkuaiskasveille”. Tuen määrä on 35–660 euroa/ha (keskimäärin 79 euroa/ha). Vuonna 2017 valkuaiskasvit kuuluivat hyväksyttyjen tuottajaorganisaatioiden ohjelmiin 222 tapauksessa. Useimmat näistä organisaatioista pyrkivät parantamaan toimitusketjua ja markkinoille pääsyä hyödyntämällä yhteistä markkinointia koskevia poikkeuksia EU:n kilpailusäännöistä. Palkokasvien jakamista lapsille EU:n koulujakeluohjelman kautta tulevina vuosina suunnitellaan 13 jäsenvaltiossa (niiden toimittamien kansallisten strategioiden pohjalta). Esimerkkejä jäsenvaltioiden aloitteista Saksa, Ranska (yhteistyössä erään toimialajärjestön kanssa) ja Puola ovat laatineet kansallisia suunnitelmia valkuaiskasvien viljelyn tukemiseksi. Ne ovat tässä yhteydessä hyödyntäneet joitakin EU:n toimintapoliittisia välineitä. Saksa Ranska Puola Demonstrointitilojen verkosto, maatalouden ympäristö- ja ilmastotoimenpiteet sekä sidosryhmien vuoropuhelu Toimitusketjujen vahvistaminen, arvon luominen sertifioinnin avulla ja tutkimus Kotimaisen proteiinin käytön lisääminen rehuissa T&I-ohjelma ja demonstrointiverkostoja, jotka koskevat soijaa (yli 100 tilaa), herneitä ja papuja (yli 75 tilaa) ja lupiineja (yli 50 tilaa), sekä orgaanisia että tavanomaisia. Näissä verkostoissa testataan eri lajikkeita ja vaihdetaan tietämystä luomuviljelijöiden ja perinteisten viljelijöiden välillä. Maatalouden ympäristö- ja ilmastotoimenpiteet palkokasvien viljelykierron osalta. Kestävämpää valkuaisrehua käsittelevä sidosryhmien keskustelufoorumi. Painopiste toimitusketjujen luomisessa ja vahvistamisessa sekä elintarvikkeiden että rehujen osalta. Tavoitteet tuotannolle (500 000 ha valkuaiskasveja vuoteen 2022 mennessä 10–20 prosenttia paremmalla tuotolla) ja ympäristölle (20–30 prosenttia vähemmän torjunta-aineiden käyttöä ja kasvihuonekaasupäästöjä). Tärkeimmät osatekijät: T&I, kaikkien tuotetyyppien parempi hyödyntäminen ja sertifiointijärjestelmät. Monivuotiset T&K-ohjelmat kotimaisen kasviproteiinin tuotannon lisäämiseksi tutkimuksen avulla (kasvatus, lajikkeiden sopeutuminen, agronomiset käytännöt, toimitusketjun kehittyminen ja proteiinin käytön lisääminen rehuissa). Päätavoitteena on vähentää riippuvuutta soijan tuonnista. Tanska, Itävalta ja Alankomaat ovat ottaneet käyttöön aloitteita kasviproteiinien edistämiseksi. Tanskan kansallinen biotalouspaneeli julkaisi keväällä 2018 proteiinien tulevaisuutta koskevat suosituksensa. Suositukset liittyvät läheisesti vesipolitiikan puitedirektiivin ympäristötavoitteiden saavuttamiseen sekä kasvihuonekaasupäästöjen ja torjunta-aineiden käytön vähentämiseen. Niiden painopisteenä on T&K aina heinäkasvien, härkäpapujen ja muiden proteiininlähteiden (hyönteisten ja meriproteiinien) proteiinien uuttamisesta näiden proteiinien käyttöön elintarvikkeissa, rehuissa ja biopohjaisissa materiaaleissa. Päämääränä on tuottaa kestäviä valkuaispohjaisia raaka-aineita kaupallisesti. Itävallalla ei ole kansallista suunnitelmaa, mutta siellä keskitytään paikallisiin kasviproteiineihin ja se on viime vuosina lisännyt huomattavasti valkuaiskasvien viljelyalaa alueellaan. Soijasta on tullut neljänneksi tärkein viljelykasvi, ja se saattaa ohittaa maissin lähivuosina. Syinä ovat paikallisen ei-muuntogeenisen rehun vahva kysyntä ja viljelijöiden neuvontajärjestelmät. Yksi Alankomaiden elintarvikepolitiikan tavoitteista on se, että luodaan uusi tasapaino eläin- ja kasviproteiinien välille ihmisten ravinnossa. Painopisteenä on muun muassa kuluttajien tietoisuuden lisääminen ravitsemustiedotuksen ja -valistuksen avulla. Alankomaiden maitosektori on esittänyt suunnitelman, jolla pyritään siihen, että vuoteen 2025 mennessä 65 prosenttia kullakin maitotilalla käytettävistä proteiineista tuotetaan paikan päällä tai enintään 20 kilometrin säteellä tilasta. Tämä tavoite vauhdittaa valkuaiskasvien ja ruoho-apilaseosten alueellista tuotantoa. Jäsenvaltioista 14 allekirjoitti ylikansallisella tasolla heinäkuussa 2017 soijaa koskevan EU:n julkilausuman. Ne sitoutuivat edistämään kestävää soijan tuotantoa siihen soveltuvilla alueilla Euroopassa, sisällyttämään soijan erilaisiin viljelykiertoihin ja luomaan kestävät markkinat soijalle ja muille palkokasveille Euroopassa. Allekirjoittajilla on velvollisuus muun muassa edistää terveellistä ja tasapainoista ruokavaliota, johon kuuluu kasviproteiinin käyttö, kannustaa täsmällisempään karjan ruokintaan, vähentää riippuvuutta tuontisoijasta käyttämällä eurooppalaisia proteiinilähteitä tehokkaammin ja lisätä tukea kestävästi tuotettujen soijapapujen sertifioinnille. 7 Päätelmät Myönteisen markkinaympäristön ja nykyisten toimenpiteiden ansiosta EU:n kasviproteiinisektori ja erityisesti sen premium-luokan rehu- ja elintarvikesegmentit ovat kasvaneet voimakkaasti viime vuosina.

Käytettävissä olevien tietojen perusteella ei ole helppoa arvioida, miten voimakkaasti nämä segmentit kasvavat jatkossa. Tästä huolimatta kehitykseen vaikuttavat kuitenkin edelleen seuraavat tekijät: ·EU:ssa viljeltyjen valkuaiskasvien suhteellisen kilpailukyvyn paraneminen verrattuna muihin viljelykasveihin ja EU:n ulkopuolella viljeltyihin kasviproteiineihin, esimerkiksi siksi, että saatavilla on parempia lajikkeita ja parempaa tietämystä tietyistä agronomisista käytännöistä ja muista tuotantosyklin näkökohdista. ·Organisoitujen toimitusketjujen ja alan tuottajaorganisaatioiden kehittäminen, mikä mahdollistaa mittakaavaedut, laadun parantamisen ja merkinnät EU:ssa viljeltyjen valkuaiskasvien menekin edistämiseksi. ·Parempi tietämys siitä, miten palkokasvit edistävät ympäristö- ja ilmastotavoitteita laajennetun viljelykierron kaltaisten agroekologisten käytäntöjen ansiosta. ·Kuluttajien käyttäytymisen ja mieltymysten muuttaminen, mukaan lukien uuden tasapainon luominen eläin- ja kasviproteiinien välille ihmisten ravinnossa ja ympäristöä säästävä maatalous. ·Muiden poliittisten strategioiden ja yhteiskunnallisten keskustelujen vaikutus valkuaiskasvien tuotantoon (esimerkiksi trooppisen metsien hakkuun pysäyttäminen, Pariisin ilmastosopimuksen edistäminen, YK:n kestävän kehityksen tavoitteet, uusiutuvaa energiaa koskeva direktiivi, Euroopan kestävän kehityksen strategia ja biotalousstrategia). Monet nykyiset poliittiset välineet ja toimenpide-ehdotukset, jotka liittyvät EU:n uuteen monivuotiseen talousarvioon (monivuotiseen rahoituskehykseen), erityisesti maatalouteen ja tutkimukseen, tarjoavat mahdollisuuksia vauhdittaa EU:ssa viljeltyjen kasviproteiinien kehittämistä edelleen. 1.Valkuaiskasvien viljelijöiden tukeminen ehdotetun YMP:n avulla ottamalla viljelijät mukaan YMP:n kansallisiin strategisiin suunnitelmiin Valkuaiskasvien viljelyn kehittäminen auttaisi saavuttamaan useimmat YMP:n yhdeksästä tavoitteesta (jotka liittyvät talouteen, ympäristöön, ilmastoon ja sosioekonomisiin kysymyksiin, mukaan lukien terveellisemmät ruokavaliot). Jotta jäsenvaltioiden olisi helpompi yksilöidä kohdennettuja toimenpiteitä omien tarveanalyysiensa mukaisesti, komissio aikoo antaa jäsenvaltioille neuvontaa siitä, millä tavoin kasviproteiinit voitaisiin ottaa huomioon kansallisissa strategisissa suunnitelmissa. Näitä tapoja ovat muun muassa seuraavat: ·proteiineja suoraan tai välillisesti hyödyttävien alakohtaisten ohjelmien perustaminen, jotta voidaan lujittaa toimitusketjuja, avata kasviproteiinien markkinapotentiaalia ja parantaa viljelijöiden sopeutumiskykyä; ·palkitseminen palkokasvien tuomista eduista ympäristö- ja ilmastotavoitteiden saavuttamisessa (kasvipeite, vuoroviljely) ympäristötoimenpiteiden järjestelmän sekä maaseudun kehittämisohjelmiin kuuluvien ympäristö- ja ilmastonhallintasitoumusten avulla. Molemmat näistä tarjoaisivat tuottajille mahdollisuuden siirtyä kestävämpiin viljelymuotoihin, mukaan lukien kestävä tehostaminen, CA-viljely ja agroekologiset käytännöt; ·maaseudun kehittämistuen käyttö maatiloilla tehtäviä investointeja varten, maatilojen neuvonnan tukeminen, tietämyksen siirto, tuottajaorganisaatioiden perustaminen ja yhteistyö koko elintarvikeketjun pituudelta; ·riittävien varojen osoittaminen tulotukeen, joka liittyy kasviproteiineihin, joiden viljelyn kehittämisessä ilmenee vaikeuksia, jotta ne olisivat kilpailukykyisempiä ja kestävämpiä tai laadukkaampia (ilman kahden lisäprosentin rajoitusta). 2.Kilpailukyvyn lisääminen myös jatkossa T&I:n avulla T&I on avainasemassa EU:ssa viljeltyjen valkuaiskasvien kilpailukyvyn parantamisen kannalta. EU:n ja jäsenvaltioiden tutkimusohjelmilta saatu jatkuva tuki auttaa poistamaan kasvatukseen liittyviä puutteita, kompensoimaan yksityisen sektorin matalaa investoimista ”pienempiin valkuaiskasveihin” ja asettamaan painopisteen ympäristöä säästävään kasvinsuojeluun, kestävään maaperänhoitoon ja toimitusketjuihin. Euroopan horisontti -ohjelmaa koskeva ehdotus – jossa maatalouteen ja elintarvikkeisiin osoitettavat varat kaksinkertaistetaan – mahdollistaa näihin haasteisiin vastaamisen. Tarvittaessa näihin haasteisiin voidaan vastata myös käynnistämällä ehdotuspyyntöjä erityisesti valkuaiskasveja käsitteleviä tutkimus- ja innovointihankkeita varten. EIP–AGRI-kumppanuus, jota tuetaan sekä Euroopan horisontti -ohjelmasta että maaseudun kehittämisohjelmista, auttaa toteuttamaan innovaatioita tilojen ja toimitusketjujen tasolla. EIP–AGRI-kumppanuus kattaa temaattisia verkostoja ja operationaalisia ryhmiä, jotka myös jatkossa keräävät parhaita käytäntöjä ja jakavat tutkimustuloksia, jotta niitä voidaan hyödyntää EU:n laajuisesti.