[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 19.1.2007

KOM(2007) 13 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE

Ehdotus: sosiaalista suojelua ja sosiaalista osallisuutta koskeva yhteinen raportti 2007

KESKEISET VIESTIT

Jäsenvaltiot ovat toimittaneet ensimmäistä kertaa yhdistetyt kansalliset raportit sosiaalista osallisuutta, eläkkeitä, terveydenhuoltoa ja pitkäaikaishoitoa koskevista strategioistaan. [1] Raporteissa on otettu huomioon väestön ikääntyminen ja globalisaation vahvistuminen. Syrjäytyminen ja epätasa-arvo ovat jatkuvana haasteena kaikissa jäsenvaltioissa, ja sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistaminen on tarpeellista. Jäsenvaltioiden lähtökohdat poikkeavat toisistaan, mutta raporttien tarkastelu nostaa selkeästi esiin seuraavat keskeiset viestit:

- Jäsenvaltiot ovat tarttuneet kevään 2006 Eurooppa-neuvostossa esitettyyn haasteeseen lasten köyhyyden vähentämiseksi ja ovat tehneet selkeitä sitoumuksia vähäosaisuuden kehän katkaisemiseksi. Tällä tavalla vahvistetaan sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja tehdään siitä kestävämpää. On erittäin tärkeää taata kaikille mahdollisuus saada laadukas yleissivistävä ja ammatillinen koulutus sekä panostaa etenkin esiasteen koulutukseen ja pyrkiä ehkäisemään varhainen koulunkäynnin lopettaminen. Maahanmuuttajien ja etnisiin vähemmistöihin kuuluvien henkilöiden tilanteeseen on kiinnitettävä erityistä huomiota.

- Aktiivinen osallisuuden edistäminen on osoittautunut tehokkaaksi keinoksi parantaa kaikkein epäedullisimmassa asemassa olevien integroitumista yhteiskuntaan ja työmarkkinoille. Tiukempien ehtojen asettaminen etujen saannille on tärkeää, mutta se ei saa lisätä työhön kykenemättömien sosiaalista syrjäytymistä. Vaikka useimmissa jäsenvaltioissa suositaan yksilöllisen työmarkkinatuen ja kaikkien saatavilla olevien korkealaatuisten sosiaalipalvelujen tasapainoista yhdistämistä, riittävän vähimmäistulon takaamiseen on kiinnitettävä enemmän huomiota.

- Ensimmäisissä terveydenhuoltoa ja pitkäaikaishoitoa koskevissa Euroopan tason suunnitelmissaan jäsenvaltiot pitävät ensisijaisina tavoitteina varmistaa palvelujen saatavuus kaikille tasapuolisesti, vähentää terveystilanteeseen vaikuttavaa epätasa-arvoisuutta, taata turvallinen ja korkealaatuinen hoito sekä järjestää uuden teknologian hyödyntäminen terveydenhuoltoa ja itsenäistä elämää varten. Terveydenhuoltojärjestelmien kestävyyden varmistamiseksi ja korkean laadun säilyttämiseksi on oleellista käyttää voimavaroja entistä järkevämmällä tavalla. Joissakin maissa voi kuitenkin olla tarpeen lisätä taloudellisia ja henkilöresursseja riittävien palvelujen varmistamiseksi koko väestölle. Koordinaation parantaminen, terveellisten elämäntapojen edistäminen ja ennaltaehkäisevä toiminta voivat olla kaikille edullisia strategioita, joilla sekä parannetaan terveystilannetta että pienennetään menojen kasvua.

- Useimmissa jäsenvaltioissa on laajennettava pitkäaikaishoitoa ja vahvistettava sen taloudellista perustaa. Koordinoimalla paremmin terveydenhuolto- ja sosiaalipalveluja, tukemalla epävirallisia hoitajia ja hyödyntämällä uutta teknologiaa voidaan auttaa ihmisiä elämään omissa kodeissaan mahdollisimman pitkään.

- Monissa maissa eläkejärjestelmiä mukautetaan elinajanodotteen kasvamiseen ja pyritään selkeyttämään maksujen ja etuuksien välistä yhteyttä. Vanhuksilla on usein suurempi köyhyysriski kuin väestöllä yleensä. Uudistuksilla tähdätään riittäviin ja kestäviin eläkejärjestelmiin. Ikääntymisen vuoksi eläkkeiden riittävyys edellyttää yhä enemmän sitä, että useammat ihmiset ovat työelämässä pidempään. Siksi on erittäin tärkeää, että varsinkin ikääntyvillä työntekijöillä on siihen mahdollisuus. Uudistusten vaikutusta eläkkeiden riittävyyteen on seurattava tiiviisti.

- Käynnissä olevista uudistuksista huolimatta ikääntyminen lisää eläkkeistä, terveydenhuollosta ja pitkäaikaishoidosta aiheutuvia kustannuksia neljä prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen vuoteen 2050 mennessä. Julkisen talouden pitkän aikavälin kestävyys on edelleen uhattuna. Uhka on komission äskettäin antaman raportin[2] mukaan suuri kuudessa, keskisuuri kymmenessä ja pieni yhdeksässä jäsenvaltiossa. Siitä selviäminen on keskeinen poliittinen haaste, joka edellyttää kolmihaaraista strategiaa julkisen velan vähentämiseksi, työllisyyden lisäämiseksi ja sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistamiseksi. Kestävyysraportissa tarkastellaan myös eläkkeiden riittämättömyyden vaaraa, joka voi johtaa odottamattomaan eläkkeiden tilapäiseen nostopaineeseen tai muiden etuuksien entistä suurempaan kysyntään. Sen vuoksi eläkkeiden riittävyyteen, kestävyyteen ja nykyaikaistamiseen liittyviä kysymyksiä on tarkasteltava yhdessä.

- Jäsenvaltioissa otetaan paremmin huomioon sosiaali-, talous- ja työllisyyspolitiikan väliset yhteydet kansallisella tasolla varsinkin eläkeuudistuksissa, joilla vähennetään varhaiseläkejärjestelmiin pääsyä ja lisätään kannustimia ja mahdollisuuksia osallistua työelämään pidempään, mikä lisää etenkin vanhempien työntekijöiden työllisyysastetta. Tällaisen vuorovaikutuksen avulla saavutetaan parempia tuloksia kasvuun ja työllisyyteen tähtäävien kansallisten uudistusohjelmien[3] sekä sosiaalisen suojelun ja sosiaalisen osallisuuden strategioiden toteuttamisessa.

- EU:n jäsenvaltioiden sosiaalipolitiikan hallintoa vahvistetaan. Sidosryhmiä – myös niitä henkilöitä, joihin toiminta vaikuttaa – otetaan entistä enemmän mukaan sosiaalisten uudistusten suunnitteluun. Osallistumisen laatua voitaisiin kuitenkin parantaa. Sidosryhmien tehtäviä voitaisiin laajentaa toteuttamiseen ja seurantaan. Kansallisen ja EU:n tason politiikan sekä alue- ja paikallistason, joilla uudistukset suurimmaksi osaksi toteutetaan, välistä vuorovaikutusta olisi vahvistettava. Vastavuoroisen oppimisen mahdollisuuksia on paljon Euroopan laajuisen yhteistyön kaikilla osa-alueilla.

1. JOHDANTO

Vuonna 2006 käyttöön otettu yhtenäinen avoin koordinointimenetelmä[4] lisää EU:n mahdollisuuksia tukea jäsenvaltioita sosiaalisen yhteenkuuluvuuden parantamisessa Euroopassa. Sen vaikutukset alkavat jo näkyä käytännössä, ja EU:n sitoutuminen sosiaalisiin arvoihin on käymässä selvemmäksi Euroopan kansalaisille. Avoin koordinointimenetelmä auttaa syventämään vastavuoroista oppimista ja laajentamaan sidosryhmien osallistumista sekä kansallisella että Euroopan tasolla. Se on lisännyt tietoisuutta syrjäytymisen ja köyhyyden moniulotteisuudesta ja muovannut yhteistä lähestymistapaa sosiaalisen suojelun uudistamiseen saavutettavuuden, riittävyyden, laadun, nykyaikaistamisen ja kestävyyden periaatteiden pohjalta. Terveydenhuoltoa ja pitkäaikaishoitoa käsitellään ensimmäistä kertaa tavalla, joka osoittaa alojen soveltuvan hyvin toimintalinjoja koskevien tietojen vaihtoon. Kansallisista raporteista näkyy, kuinka kaikkien tavoitteiden tarkasteleminen yhdessä kohentaa politiikan tehokkuutta ja julkisten menojen käyttöä. Avoimen koordinointimenetelmän mukaiset uudet työskentelytavat alkavat jo tuottaa tulosta, mutta sen kaikkien mahdollisuuksien hyödyntämiseksi tarvitaan vielä lisäponnisteluja sekä EU:n että jäsenvaltioiden tasolla.

2. SOSIAALISTA SUOJELUA JA SOSIAALISTA OSALLISUUTTA KOSKEVAN POLITIIKAN TÄRKEIMMÄT KYSYMYKSET

Sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistäminen

Viimeaikainen kehitys on ollut rohkaisevaa: uudistuksia, joilla järjestelmistä tehdään verotuksen ja yhteiskunnan kannalta kestävämpiä ja paremmin ihmisten kehittyviä tarpeita vastaavia, on toteutettu tai toteutetaan parhaillaan lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Aktiiviseen osallisuuteen pyritään voimakkaasti, ja on tunnustettu tarve tukea ihmisten oikeutta toimia aktiivisesti yhteiskunnassa. Eläkeuudistuksilla halutaan parantaa sekä eläkkeiden riittävyyttä että järjestelmien kestävyyttä. Terveydenhuoltoa ja pitkäaikaishoitoa koskevissa strategioissa on päätavoitteena hoidon parempi saatavuus, laatu ja kestävyys.

Näitä ongelmia ratkaistaessa on oleellista edistää miesten ja naisten tasa-arvoa, mikä kuuluu myös avoimen koordinointimenetelmän tavoitteisiin. Jäsenvaltiot ottavat yleisesti sukupuolten tasa-arvoon liittyvät kysymykset paremmin huomioon ja tiedot eritellään entistä useammin sukupuolen mukaan. Jotkin edelläkävijät soveltavat tasa-arvon valtavirtaistamisperiaatetta järjestelmällisesti. On silti yhä syytä varmistaa, että poliittisissa toimenpiteissä yhteistyön kaikilla kolmella osa-alueella sukupuolten tasa-arvokysymykset otetaan paremmin huomioon.

Yhteys työllisyyteen ja kasvuun

Jäsenvaltioissa tunnustetaan entistä selkeämmin, että talous- ja työmarkkinauudistuksilla on pyrittävä vahvistamaan sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja että sosiaalipolitiikalla on tuettava talouden ja työllisyyden kasvua. Aktiivisen osallisuuden politiikalla voidaan lisätä työvoiman tarjontaa ja parantaa yhteenkuuluvuutta yhteiskunnassa. Lasten hyvinvoinnin lisääminen auttaa useampia ihmisiä hyödyntämään kaikki mahdollisuutensa ja osallistumaan täysimääräisesti yhteiskunnan toimintaan ja talouselämään. Meneillään olevilla eläke- ja terveydenhuoltouudistuksilla on huomattava vaikutus sekä julkisen talouden kestävyyteen että työmarkkinakäyttäytymiseen. Terveydenhuoltotoimilla parannetaan elämänlaatua ja tuottavuutta, ja tuetaan siten rahoituksen pysymistä kestävänä.

Jäsenvaltioissa ollaan kuitenkin tietoisia siitä, että terve talouskasvu ja työpaikkojen syntyminen eivät automaattisesti johda tuloerojen, työssäkäyvien köyhyyden tai alueellisten erojen pienenemiseen. Joissakin kansallisissa uudistusohjelmissa on myös sitouduttu entistä voimakkaammin tukemaan yhteiskunnan kaikkein heikoimmassa asemassa olevia esimerkiksi puuttumalla työmarkkinoiden segmentoitumiseen ja epävarmuuteen ja auttamalla vähävaraisia talouksia hyötymään enemmän työllisyyden kasvusta. Julkisen talouden kestävyyden takaamiseen tähtäävien toimien lisäksi kaikkein heikoimmassa asemassa olevia ryhmiä suojellaan säännöksin. Entistä voimakkaampaa ja näkyvämpää vuorovaikutusta tarvitaan sekä Euroopan että jäsenvaltioiden tasolla.

Hallintotapa

Kansalaisyhteiskunta ja työmarkkinaosapuolet ovat entistä enemmän mukana kansallisten strategioiden valmistelussa ja sosiaalisen suojelun uudistamistyössä. Eläkeuudistuksissa korostetaan avoimuutta ja ihmisten tarvetta olla selvillä omasta asemastaan. Osallistumisen laatua voidaan kuitenkin edelleen parantaa erityisesti toteutus- ja seurantavaiheissa. Euroopan, kansallisen, alueellisen ja paikallisen tason toimien koordinointia on parannettava. Tehokkaan seurannan ja arvioinnin merkitys tunnustetaan nykyisin yleisesti, mutta niitä varten suunnitelluista täsmällisistä järjestelyistä annetaan hyvin vähän tietoja. Indikaattoreiden ja tavoitteiden käyttö on lisääntynyt jonkin verran, ja kansallisissa strategioissa osoitetaan entistä enemmän resursseja ja vastuuta toimenpiteille, jotka on suunniteltu tavoitteiden mukaan, mutta näin ei vielä toimita järjestelmällisesti. Sosiaalista osallisuutta ja terveydenhuoltoa koskevan politiikan toteuttaminen on sovitettu paremmin yhteen rakennerahastojen, erityisesti Euroopan sosiaalirahaston, käytön kanssa, mutta sen näkyvyyttä alan toiminnassa voitaisiin parantaa.

3. AVOIMEN KOORDINOINTIMENETELMÄN ERI OSA-ALUEIDEN SUURIMMAT HAASTEET

3.1 Köyhyyden ja syrjäytymisen torjunta

Jäsenvaltioiden raportit ovat aiempia vuosia strategisempia ja niissä keskitytään suppeampaan joukkoon ensisijaisia tavoitteita. Niissä kuitenkin tunnustetaan edelleen syrjäytymisen moniulotteinen luonne ja keskeisiä kysymyksiä tarkastellaan useista eri näkökulmista.

Sukupolvelta seuraavalle periytyvän köyhyyden pysäyttäminen

Lapsilla on keskimääräistä suurempi köyhyysriski useimmissa jäsenvaltioissa, ja joissakin jäsenvaltioissa köyhyys uhkaa lähes joka kolmatta lasta. Yksinhuoltajaperheessä tai työttömässä taloudessa eläminen kasvattaa riskiä suuremmaksi. Tämä on uhka sosiaaliselle koheesiolle ja kestävälle kehitykselle. Vähäosaisilla lapsilla on ikätovereitaan pienempi todennäköisyys menestyä hyvin koulussa, pysyä rikosoikeusjärjestelmän ulkopuolella, säilyttää hyvä terveys ja integroitua työmarkkinoille ja yhteiskuntaan.

Maaliskuussa 2006 kokoontunut Eurooppa-neuvosto pyysi jäsenvaltioita ”ryhtymään tarvittaviin toimenpiteisiin lasten köyhyyden vähentämiseksi nopeasti ja merkittävästi tarjoamalla kaikille lapsille yhtäläiset mahdollisuudet heidän sosiaalisesta taustastaan riippumatta”. Valtaosassa jäsenvaltioista pidettiin ensisijaisen tärkeänä kehittää yhdennetty pitkän aikavälin lähestymistapa lasten köyhyyden ja syrjäytymisen poistamiseksi ja ehkäisemiseksi.

Asiaa lähestytään jäsenvaltioissa yhdistelemällä useita toimintalinjoja, jotka käsittelevät ongelman eri puolia: perheen tulojen lisääminen, palvelujen kuten kunnollisten asuntojen saatavuuden parantaminen ja lasten oikeuksien suojelu. Laaja-alaisen yleisen lähestymistavan puitteissa jäsenvaltiot yleensä kohdistavat toiminnan kaikkein epäedullisimmassa asemassa oleviin lapsiin ja perheisiin.

Toiminnassa tulee esiin kaksi näkökohtaa: yhdenvertaiset mahdollisuudet hankkia koulutusta, esi- ja aikuiskoulutus mukaan lukien, ja vanhempien laajempi osallistuminen työmarkkinoille. Työ- ja perhe-elämän yhteensovittamista helpotetaan korkealuokkaisten lastenhoitopalvelujen paremmalla saatavuudella ja joustavilla työaikajärjestelyillä. Tähän liittyy myös kysymys siitä, miten edistetään tasa-arvoisempaa kotitöiden ja hoitovastuun jakamista.

Keskimäärin 15 prosenttia nuorista, mutta joissakin maissa yli kolmasosa, suorittaa vain oppivelvollisuuskoulun. Ehkäisemällä koulunkäynnin varhaista lopettamista ja vahvistamalla nuorten ammattitaitoa pienennetään sosiaalisen syrjäytymisen riskiä ja parannetaan tulevaisuudennäkymiä työmarkkinoilla. Joissakin jäsenvaltioissa on asetettu erityistavoitteita ja otettu käyttöön ehkäiseviä toimenpiteitä (esiopetus, ohjaus ja neuvonta, tutorointi, apurahat) sekä korvaavia toimia (esimerkiksi uuden mahdollisuuden tarjoavat koulut). Niihin perustuvien kattavien strategioiden kehittäminen helpottaa merkityksellisten tulosten saavuttamista.

Kaikissa jäsenvaltioissa nuorisotyöttömyys, etenkin maahanmuuttajataustaisen väestön keskuudessa, on kaksinkertainen kokonaistyöttömyyteen nähden (18,7 prosenttia 25:n jäsenvaltion EU:ssa vuonna 2004). Nuoret joutuvat usein matalapalkkaisuuden ja työttömyyden noidankehään. Monissa jäsenvaltioissa laajennetaan oppisopimuskoulutusta, järjestetään yksilöllistä tukea tai vaihtoehtoista toimintaa lyhyiden työttömyysjaksojen jälkeen ja kohdistetaan toiminta yhteiskunnan vähäosaisille alueille tai parannetaan pääsyä yleisten toimien piiriin.

Aktiivisen osallisuuden edistäminen

Köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä voidaan torjua kestävällä tavalla laadukkailla työpaikoilla, jotka myös parantavat työllistymismahdollisuuksia jatkossa ja lisäävät inhimillistä ja sosiaalista pääomaa. Terveelliset ja vakaat työolot mahdollistavat useampien ihmisten työssäkäynnin ja pysymisen työelämässä pidempään.

Jäsenvaltioissa keskitytään entistä enemmän ”aktiivisen osallisuuden edistämiseen”[5] sosiaalisen integraation lujittamiseksi. On selvänä suuntauksena asettaa etuuksien saamisen ehdoksi entistä tiukemmin aktiivinen valmius työntekoon sekä lisätä työnteon kannustimia vero- ja etuusuudistuksilla. Jotkin jäsenvaltiot näyttävät, miten etuuksien ehdollisuus voidaan onnistuneesti yhdistää etuuksien asteittaiseen lopettamiseen palattaessa takaisin työmarkkinoille ja matalapalkkaisten töiden verohelpotuksiin, jotta muita epäedullisemmassa asemassa olevat henkilöt voivat osallistua työmarkkinoille. Vahvistettu aktiivinen työmarkkinapolitiikka, mahdollisuudet parantaa osaamista, myös tietotekniikkaosaamista, toimet heikkojen oppimislähtökohtien korjaamiseksi ja asianmukainen neuvonta ovat myös oleellisia tekijöitä aktiiviseen osallistamiseen tähtäävässä eri alojen tasapainoisessa politiikassa. On syytä huomata, että joissakin jäsenvaltioissa on parannettu etuuksien kattavuutta sen varmistamiseksi, että etuuksien ehdollisuus ei heikennä niiden ihmisten tukea, jotka eivät kykene työntekoon. Monissa strategioissa kuitenkin kiinnitetään liian vähän huomiota riittävän minimitulon takaamiseen.

Talouskasvu ja työllisyyden paraneminen eivät itsestään tuo työmarkkinoille ihmisiä, jotka ovat niistä kaikkein etääntyneimpiä. Joissakin jäsenvaltioissa on tehty päätöksiä, joilla varmistetaan työnteon kannattavuus. On esimerkiksi tuettu työntekijöitä työpaikan säilyttämisessä ja työuralla etenemisessä, toteutettu työssäoppimista ja korotettu minimipalkkoja. Sosiaalitalous on elintärkeä työllistäjä myös heikosti koulutetuille henkilöille ja niille, joiden työkyky on alentunut, ja se tarjoaa sellaisia sosiaalipalveluja, joita markkinatalous ei pysty tarjoamaan. Syrjinnän torjunta, taloudellisen syrjäytymisen ja ylivelkaantumisen ehkäiseminen, yrittäjyyden ja sopeutumiskyvyn edistäminen, työoikeus yhdistettynä työmarkkinaosapuolten vuoropuheluun ja tietoisuuden lisääminen työmarkkinoille pääsyn tuomista eduista ovat myös oleellisia tekijöitä.

Työmarkkinoille siirtymiseen on usein yhdistettävä useita muita palveluja. Eräissä jäsenvaltioissa asumiseen liittyvää syrjäytymistä ja asunnottomuutta käsitellään suunnitellummin ja pyritään pikemminkin ehkäisemään niitä ja huolehtimaan asumisen laadusta kuin pelkästään hankkimaan yösijoja. Suurena haasteena on sovittaa yhteen korkealaatuisten palvelujen yleinen saatavuus ja kustannusrajoitukset.

Eurooppa-neuvosto on nimennyt vammaiset yhdeksi etusijalla olevaksi ryhmäksi, jonka työmarkkinoille osallistumista olisi lisättävä. Joissakin jäsenvaltioissa helpotetaan fyysisesti vammaisten pääsyä työmarkkinoille ja eräissä muissa osallisuutta pyritään parantamaan laajemmin ottamalla vammaiset huomioon muussa politiikassa, edistämällä itsenäistä asumista ja tuomalla korkealuokkaiset sosiaalipalvelut paremmin kaikkien ulottuville. Psyykkisiin sairauksiin ja vammoihin kiinnitetään kuitenkin vähemmän huomiota.

Useissa jäsenvaltioissa on omaksuttu kokonaisvaltaisempi lähestymistapa maahanmuuttajien integroimiseen ja etnisten vähemmistöjen sosiaaliseen osallistamiseen; myös nämä ryhmät ovat ensisijaisia kohderyhmiä. Lähestymistapa käsittää koulutukseen liittyvien puutteiden paikkaamisen ja kielitaidon kehittämisen sekä syrjinnän torjumisen ja laajemman kansalaistoimintaan osallistumisen edistämisen.

Epäedullisessa asemassa olevien henkilöiden sosiaalisen osallisuuden vahvistaminen, jotta heidän osallistumisensa työelämään olisi kestävää, on yksi Euroopan sosiaalirahaston nykyisistä erityistavoitteista. ESR:n vuosien 2007–2013 kaikkien ensisijaisten tavoitteiden mukaiseen toimintaan voidaan myöntää tukea, ja hankkeet myös parantavat sosiaalirahaston näkyvyyttä. EAKR tukee osaltaan sosiaaliseen osallisuuteen ja kaupunkiköyhyyden torjumiseen liittyvän infrastruktuurin parantamista.

3.2 Terveydenhuolto ja pitkäaikaishoito

Tänä vuonna ensimmäistä kertaa annetuista koordinoiduista raporteista käy ilmi, että terveydenhuollon tuloksissa on hätkähdyttäviä eroja sekä jäsenvaltioiden sisällä että niiden välillä. Elinajanodote vaihtelee maittain 65,7:stä 77,9:ään vuoteen miehillä ja 75,9:stä 82,5:een vuoteen naisilla. Monissa maissa on myös havaittavissa suurta vaihtelua sosioekonomisen aseman mukaan. Tuloksiin vaikuttavat monet tekijät, myös elin- ja työolot. Jäsenvaltiot yrittävät pienentää eroja parantamalla ehkäisevää toimintaa ja terveyskasvatusta sekä terveydenhuoltopalvelujen saatavuutta.

Terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon (epätasapuolinen) saatavuus

Kaikki maat ovat vahvasti sitoutuneet varmistamaan asianmukaisten terveydenhuoltopalvelujen ja pitkäaikaishoidon saatavuuden. Tämä ei kuitenkaan välttämättä tarkoita sitä, että hoidot olisivat kaikkien ulottuvilla, ja huomattavaa epätasa-arvoisuutta esiintyy yhä. Palvelujen käyttäjien omat kustannukset ovat kasvaneet jatkuvasti, koska tietyn tyyppisiä hoitoja on poistettu etuuksien piiristä ja omavastuuosuuksia on nostettu julkisten tulojen lisäämiseksi ja hoitojen liiallisen käytön vähentämiseksi. Jotta kaikkein heikoimmassa asemassa olevien ryhmien hoitoon pääsy ei estyisi, jäsenvaltioissa on alettu soveltaa poikkeuksia, ennakkomaksuja ja menojen enimmäisrajoja.

Hoito jakautuu joskus epätasaisesti. Tarjonnan alueelliset erot johtuvat sekä maantieteellisistä että institutionaalisista erityispiirteistä. Hajauttaminen on mahdollistanut palvelujen mukauttamisen paikallisiin olosuhteisiin, mutta se on myös johtanut eroihin hoidon kattavuudessa ja käytännöissä. Alueiden välillä voi olla eroja myös rahoituskapasiteetin osalta. EU:n rakennerahastoista tuetaan terveydenhuollon infrastruktuurien kohentamista tällaisten erojen pienentämiseksi.

Pitkäaikaishoidon järjestelmiä on tarpeen kehittää kasvavaa kysyntää vastaaviksi. Nykyinen tarjonta on usein riittämätöntä, minkä vuoksi henkilökohtaiset kustannukset nousevat korkeiksi ja odotusajat venyvät pitkiksi. Muuttuvat perherakenteet, lisääntynyt maantieteellinen liikkuvuus ja naisten entistä laajempi osallistuminen työmarkkinoille edellyttävät vanhusten ja vammaisten virallisempia hoitomuotoja. Kotihoidonpalvelut ja uuden teknologian (esimerkiksi itsenäisen asumisen järjestelmät) käyttöönotto asetetaan yleisesti etusijalle, sillä niiden ansiosta ihmiset voivat asua omissa kodeissaan mahdollisimman pitkään. Jäsenvaltioissa korostetaan myös huollettavien työelämään paluuta auttavan kuntouttamisen merkitystä. Tarve luoda vankka perusta pitkäaikaishoidon rahoittamiselle tunnustetaan yhä laajemmin, ja joissakin jäsenvaltioissa asiassa onkin jo edetty.

Laadun parantaminen standardeilla, empiirisellä lääketieteellä ja hoitojen yhdistämisellä

Jäsenvaltioissa käytetään erilaisia välineitä korkealaatuisen hoidon järjestämiseksi ja laadun ylläpitämiseksi koko järjestelmässä. Näitä välineitä ovat muun muassa laatustandardit kuten palveluntarjoajien rakennetta ja menetelmiä koskevat vähimmäisvaatimukset, palveluntarjoajien valtuuttaminen tai hyväksyminen sekä raportointiin ja tarkastuksiin perustuvat laadunvalvontajärjestelmät. Terveydenhuoltoalan ammattilaisia rohkaistaan käyttämään keskitetysti arvioituja ja saataville asetettuja hoito-ohjeita, jotka perustuvat parhaaseen käytettävissä olevaan näyttöön. On perustettu kansallisia terveysteknologian arviointivirastoja, jotka tekevät yhteistyötä EU:n tasolla (EUnet-HTA). Niiden avulla varmistetaan uusien hoitotapojen tehokkuus, turvallisuus ja kustannustehokkuus.

Jotta järjestelmät vastaisivat tarpeita paremmin ja potilaiden tyytyväisyys lisääntyisi, hoitoja kehitetään entistä potilaslähtöisemmin. Tähän kuuluvat räätälöidyt palvelut (erityisesti pitkäaikaishoidossa) ja potilaiden oikeuksien, valintamahdollisuuksien ja päätöksentekoon osallistumisen turvaaminen sekä potilaille tehtävistä kyselyistä saatu palaute.

Jäsenvaltioissa tavoitellaan parempaa koordinaatiota perusterveydenhuollon, avo- ja sairaalahoidossa tapahtuvan perus- ja erikoissairaanhoidon välillä sekä sairaanhoidon, hoitopalvelujen, sosiaalihuoltopalvelujen ja kipua lievittävän hoidon välillä. Tässä on apuna sähköinen terveydenhuolto (eHealth). Tämän odotetaan parantavan ja tehostavan potilaiden siirtymistä järjestelmän sisällä, vähentävän aiheettomia hoitotoimenpiteitä, edistävän itsenäistä asumista sekä lisäävän potilaiden tyytyväisyyttä ja turvallisuutta.

Ei-tarttuvien tautien ja terveyserojen (esimerkiksi syöpä, sydän- ja verisuonitaudit sekä rokotusohjelmat) torjumiseksi toteutetaan tiedotus- ja ennaltaehkäisyohjelmia.

Rahoituksen pitkän aikavälin kestävyys

Terveydenhuollon ja pitkäaikaishoidon kestävyydessä on sekä rahoituksellinen että henkilöresursseihin liittyvä puoli. Resurssit ovat huomattavat, vaikka menoissa onkin yllättävän suuria eroja (5:stä 11:een prosenttiin BKT:sta vuonna 2003) samoin kuin palkatun henkilöstön määrässä (3:sta 10:een prosenttiin työikäisestä väestöstä).

Raporteista käy selvästi ilmi tarve hillitä kustannuksia , jotka nousevat huomattavasti nopeammin kuin BKT. Eniten kustannuspaineita aiheuttavat uusi teknologia, hintojen kehitys, potilaiden kasvavat odotukset ja tulevaisuudessa myös väestön ikääntyminen. Yksi suurimmista haasteista on lääketieteen kehityksestä saatavan hyödyn ohjaaminen nopeasti ja tasapuolisesti kaikille. Useat jäsenvaltiot pyrkivät resurssien järkevämpään käyttöön esimerkiksi yleisillä menokatoilla, potilaiden osallistumisella kustannuksiin, rinnakkaislääkkeiden käytöllä, henkilöstöohjeilla ja terveysteknologian arvioinneilla. Tehokkuuden parantamiseksi joissakin jäsenvaltioissa erotellaan toisistaan palvelujentarjoajan ja rahoittajan roolit ja edistetään terveydenhuoltopalvelujen tarjoajien välistä kilpailua. Yksityisten menojen osuus terveydenhuollon kokonaiskustannuksista on tällä hetkellä keskimäärin 26 prosenttia, mikä johtuu kustannustehokkuustoimista ja lisääntyneestä kysynnästä, jonka aiheuttaa kasvanut tulo asukasta kohti. Jäsenvaltioissa vauhditetaan terveydenhuollon rakenneuudistusta usein poistamalla vakiintuneita etuuksia esimerkiksi lähetejärjestelmillä, vahvistamalla perusterveydenhuoltoa ja sen alueellisia yhteyksiä, vähentämällä sairaaloiden vuodepaikkoja ja lisäämällä päiväkirurgiaa sekä rationalisoimalla erikoissairaanhoitoa keskittämällä se muutamaan erikoistuneeseen keskukseen.

Hoitopalvelujen käytön odotettavissa oleva lisääntyminen tarjoaa paljon mahdollisia uusia työpaikkoja. Erikoislääkäreitä on kuitenkin yleisesti liian paljon ja yleislääkäreistä ja sairaanhoitajista on pula. Joidenkin maiden suuri lääkintähenkilöstön kysyntä tyhjentää muiden maiden resursseja, mikä korostaa yhteisen lähestymistavan tarvetta. On ryhdyttävä toimiin, joilla lisätään lääkintähenkilöstön pysyvyyttä ja uuden saamista pitkällä aikavälillä. Myös pitkäaikaishoidossa on puutetta työvoimasta. Kotihoitajat tarvitsevat koulutusta, vertaisarviointia, neuvontaa ja tilapäisiä hoitopalveluja sekä mahdollisuutta yhdistää kotihoito palkalliseen työhön.

Koska tilanteet vaihtelevat paljon, kunkin jäsenvaltion erityiset haasteet poikkeavat toisistaan huomattavasti. Joissakin valtioissa terveydenhuoltoon ja pitkäaikaishoitoon on varattava enemmän resursseja, jotta voidaan taata riittävä kattavuus ja samalla parempi tehokkuus. Eräissä toisissa tehokkuuden parantaminen sinänsä takaa järjestelmien kestävyyden.

Kaikille edullisen strategian löytäminen

Jäsenvaltioissa ollaan tietoisia saatavuuden, laadun ja rahoituksen kestävyyden välisistä yhteyksistä. Saatavuuden parantamiseen tähtäävä politiikka on sovitettava yhteen kestävämmän rahoituksen kanssa ja pitkällä aikavälillä kestävän järjestelmän on pystyttävä tarjoamaan korkealaatuista hoitoa kaikille. Eri toimintalinjojen välillä joudutaan tekemään kompromisseja mutta voidaan myös luoda synergiaa. Tekemällä kompromissit avoimesti ja luomalla synergiaa voidaan paremmin varmistaa asianmukainen sosiaalinen suojelu terveydenhuoltoa ja pitkäaikaishoitoa uhkaavista vaaroista huolimatta. Terveiden ja aktiivisten elämäntapojen, työterveyden ja -turvallisuuden sekä ehkäisevämmän hoidon edistämistä ja terveydenhuoltoon liittyvien kysymysten huomioon ottamista kaikissa toimintalinjoissa pidetään kaikille edullisena strategiana. Koordinaation parantaminen sekä erilaisten hoitomuotojen että eri toimivaltatasojen (kansallinen, alueellinen ja paikallinen) välillä, laajempi turvautuminen empiiriseen lääketieteeseen ja terveysteknologian arviointi voivat myös parantaa hoidon laatua ja potilasturvallisuutta sekä hillitä kustannuksia.

3.3 Riittävät ja kestävät eläkkeet

Eläkkeitä koskevat raportit annettiin jo vuonna 2006. Riittäviä ja kestäviä eläkkeitä koskevasta kattavasta yhteenvetoraportista[6] käy selkeästi ilmi, että uudistusstrategioissa on syytä ottaa huomioon riittävyyden, kestävyyden ja nykyaikaistamisen laajojen tavoitteiden välinen synergia ja kompromissit. Useimmissa maissa on kymmenen viime vuoden aikana toteutettu yleisiä rakenneuudistuksia, jotka jatkuivat joissakin jäsenvaltioissa vuonna 2006. Niitä toteutetaan elämänkaariajattelun pohjalta vahvistamalla maksuosuuksien ja etuuksien välistä suhdetta, ja eliniän pidentymisestä pyritään selviytymään aktiivisen ikääntymisen strategioilla, joissa rajoitetaan varhaista eläkkeelle jäämistä ja parannetaan työelämässä pidempään pysymisen kannustimia. Niiden lisäksi on parannettava vanhempien työntekijöiden mahdollisuuksia työmarkkinoilla. Eläkejärjestelmien riittävyyden ja kestävyyden varmistamiseksi useampien ihmisten on käytävä töissä ja työuran on jatkuttava pidempään. Vanhempien työntekijöiden työllisyysasteen jatkuva kasvaminen on rohkaisevaa, mutta se ei vielä anna aihetta tyytyväisyyteen.

On yleisesti tunnustettua, että kestävyyttä ja riittävyyttä koskevat kysymykset liittyvät toisiinsa. Kestämättömät eläkejärjestelmät vaarantavat eläkkeet ja toisaalta riittämättömät eläkkeet synnyttävät odottamattomia tarpeita eläkeläisten köyhyyden estämiseksi. Teoreettiset korvausasteet, jotka osoittavat tyypillisen työntekijän eläkkeen vaihtelun vuoteen 2050 asti, laskevat tietyssä eläkkeellejäänti-iässä useimmissa maissa ja erityisesti niissä, joissa on pantu täytäntöön kattavia uudistuksia (ja parannettu kestävyyttä). Jäsenvaltioissa suunnitellaan tämän laskun kompensoimista pidentämällä työuraa tai kasvattamalla lisäeläkesäästämistä. Maissa, joissa lasketaan lisäeläkkeiden tarjoamisen varaan, on oleellisen tärkeää turvata yksityiset eläkejärjestelmät ja laajentaa niiden kattavuutta.

Vuonna 2006 keskityttiin muutamiin erityiskysymyksiin kuten vanhempien naisten suurempaan köyhyysriskiin sekä sosiaalitukijärjestelmien minimieläkkeisiin tai minimituloihin. Järjestelmät poikkeavat merkittävästi toisistaan, sillä joissakin maissa niiden kattavuutta on parannettu huomattavasti viime vuosina, kun taas toisissa maissa minimieläkkeisiin turvaudutaan vähemmän työeläkkeiden erääntymisen ja korkeamman työllisyysasteen vuoksi. Jäsenvaltioissa on mietittävä tulevaisuudessa tarvittavia muutoksia kuten etuuksien indeksoimista etenkin siksi, että etuuksien saajat eivät jäisi liiaksi jälkeen yleisestä palkkatasosta, ja samalla on edelleen kannustettava ihmisiä pysymään työelämässä pidempään ja säästämään.

Yksi keskeinen kysymys on ollut myös työuran loppuvaiheen joustavat järjestelyt. Riittävät taloudelliset kannustimet houkuttelevat pysymään työelämässä pidempään. Tällaisten kannustimien vaikutukset saattavat vaihdella eri aikoina tavanomaisen eläkkeellejäänti-iän ja erilaisten tulotasojen mukaan. Järjestelmät ovat yleensä monimutkaisia, ja on tärkeää parantaa niiden avoimuutta ja ymmärrettävyyttä.

[1] http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/naps_en.htm

[2] KOM(2006) 574 lopullinen.

[3] Uusin edistymistä koskeva vuosikertomus: KOM(2006) 816.

[4] Yhteiset tavoitteet: http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/objectives_en.htm

[5] Käsitettä tarkastellaan perinpohjaisesti asiakirjassa KOM(2006) 44 lopullinen.

[6] SEC(2006) 304, 27.2.2006.