EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 23.11.2016 COM(2016) 852 final 2016/0362(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn osalta sekä direktiivin 98/26/EY, direktiivin 2002/47/EY, direktiivin 2012/30/EU, direktiivin 2011/35/EU, direktiivin 2005/56/EY, direktiivin 2004/25/EY ja direktiivin 2007/36/EY muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SWD(2016) 377}

{SWD(2016) 378}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Nämä ehdotetut muutokset direktiiviin 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) ovat osa lainsäädäntöpakettia, johon sisältyvät myös muutokset asetukseen (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus), direktiiviin 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi) ja asetukseen (EU) N:o 806/2014 (yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus). Viime vuosina EU on uudistanut rahoituspalvelujen sääntelykehystä huomattavasti EU:n rahoituslaitosten häiriönsietokyvyn parantamiseksi. Uudistukset ovat perustuneet pääasiassa globaaleihin standardeihin, joista EU on sopinut yhdessä kansainvälisten kumppaniensa kanssa. Uudistuspakettiin sisältyivät erityisesti laitosten vakavaraisuusvaatimuksista ja valvonnasta annetut asetus (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus) ja direktiivi 2013/36/EU (vakavaraisuusdirektiivi) sekä laitosten elvytyksestä ja kriisinratkaisusta annettu direktiivi 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) ja yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus (EU) N:o 806/2014. Näillä toimenpiteillä reagoitiin vuosina 2007 ja 2008 levinneeseen finanssikriisiin. Koska käytettävissä ei ollut riittäviä kriisinhallinta- ja kriisinratkaisukeinoja, valtiot joutuivat kaikkialla maailmassa pelastamaan pankkeja finanssikriisin seurauksilta. Julkisiin talouksiin kohdistuneet vaikutukset ja pankkien kaatumisten kustannusten sosialisoimisesta syntyneet negatiiviset kannustimet ovat osoittaneet, että pankkikriisien hallintaan ja rahoitusvakauden suojaamiseen tarvitaan uusi lähestymistapa. Unionin sisällä direktiivillä 2014/59/EU (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) ja asetuksella (EU) N:o 806/2014 (yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskeva asetus) on kansainvälisesti sovittujen ja toteutettujen toimien mukaisesti otettu käyttöön vahva pankkialan kriisinratkaisukehys, jotta pankkikriisejä voidaan hallita tehokkaasti ja niiden negatiivisia vaikutuksia rahoitusvakauteen ja julkisiin talouksiin vähentää. Yksi uuden kriisinratkaisukehyksen merkittävimmistä välineistä on velan arvon alentaminen, joka sisältää velkojen arvon alaskirjauksen tai velkasitoumusten tai muiden vastuiden muuntamisen omaksi pääomaksi ennalta määritetyn hierarkian mukaisesi. Sitä voidaan käyttää lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatumassa olevan laitoksen tappioiden kattamiseen ja sisäiseen pääomapohjan vahvistamiseen laitoksen elinkelpoisuuden säilyttämiseksi. Tällöin osakkeenomistajat ja muut velkojat kantavat vastuun laitoksen kaatumisesta veronmaksajien sijaan. Toisin kuin muilla lainkäyttöalueilla unionin pankkien elvytys- ja kriisinratkaisukehyksessä kriisinratkaisuviranomaisille on jo annettu tehtäväksi vahvistaa kullekin luottolaitokselle tai sijoituspalveluyritykselle, jäljempänä ’laitos’, omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskeva vähimmäisvaatimus, jäljempänä ’MREL-vähimmäisvaatimus’, joka koostuu alentamiskelpoisista veloista, joita voidaan käyttää helposti tappioiden kattamiseen ja laitoksen pääomapohjan vahvistamiseen laitoksen ollessa vaarassa kaatua. Komissio on äskettäin hyväksynyt delegoitua lainsäädäntöä tämän vaatimuksen panemiseksi täytäntöön käytännössä. Kansainvälisellä tasolla finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) julkaisi 9. marraskuuta 2015 kokonaistappionkattamiskykyä (total loss-absorbing capacity, TLAC) koskevan asiakirjan, jäljempänä ’TLAC-standardi’, joka hyväksyttiin viikkoa myöhemmin Turkissa järjestetyssä G20-huippukokouksessa. TLAC-standardin mukaan maailmanlaajuisilla järjestelmän kannalta merkittävillä pankeilla, jäljempänä ’G-SIB-pankki’, joista käytetään unionin lainsäädännössä nimitystä maailmanlaajuiset järjestelmän kannalta merkittävät laitokset, jäljempänä ’G-SII-laitos’, on oltava riittävä määrä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja, joilla varmistetaan sujuva ja nopea tappioiden kattaminen ja pääomapohjan vahvistaminen kriisinratkaisussa. Komissio sitoutui 24 päivänä marraskuuta 2015 antamassaan tiedonannossa esittämään tämän vuoden loppuun mennessä säädösehdotuksen, jotta TLAC-standardi voidaan panna täytäntöön sovittuun määräaikaan eli vuoteen 2019 mennessä. Lisäksi komissio sitoutui tarkistamaan nykyisiä MREL-vähimmäisvaatimusta koskevia sääntöjä, jotta ne saataisiin täysin yhdenmukaisiksi kansainvälisesti sovitun TLAC-standardin kanssa, ja ottamaan huomioon sen kertomuksen tulokset, joka Euroopan pankkiviranomaisen, jäljempänä ’EPV’, on toimitettava komissiolle pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 19 kohdan mukaisesti. EPV julkaisi väliaikainen version kyseisestä kertomuksesta 19. heinäkuuta 2016, ja loppukertomusta odotetaan toimitettavaksi joulukuussa 2016. Tämän ehdotuksen pääasiallisena tavoitteena on panna TLAC-standardi täytäntöön ja sisällyttää TLAC-vaatimukset MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin yleisiin sääntöihin, jotta voidaan välttää kahden rinnakkaisen vaatimuksen soveltamisesta aiheutuvia päällekkäisyyksiä mutta varmistaa samalla, että yleinen elvytys- ja kriisinratkaisukehys pysyy voimassa ja vakaana. Vaikka TLAC-standardin ja MREL-vähimmäisvaatimusta koskevien sääntöjen sääntelytavoitteet ovat samat, niiden välillä on kuitenkin joitakin rakenteellisia eroja. MREL-vähimmäisvaatimusta sovelletaan paitsi G-SII-laitoksiin myös unionin koko pankkialaan. Toisin kuin TLAC-standardissa, jossa vahvistetaan yhdenmukaistettu vähimmäistaso, kriisinratkaisuviranomaiset määrittävät MREL-vähimmäisvaatimusten tason tapauksen mukaan laitoskohtaisten arviointien perusteella. Lisäksi TLAC-vähimmäisvaatimus olisi täytettävä periaatteessa etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla, kun taas MREL-vähimmäisvaatimusten osalta kriisinratkaisuviranomaiset voivat edellyttää niitä tapauksen mukaan siinä määrin kuin on tarpeen sen varmistamiseksi, että velkojia, joiden velan arvoa alennetaan, ei kohdella huonommin kuin hypoteettisessa maksukyvyttömyysskenaariossa (eli skenaariossa, joka on vaihtoehto kriisinratkaisulle). Jotta voitaisiin luoda oikeusvarmuuden ja johdonmukaisuuden takaava yksinkertainen ja avoin kehys, komissio ehdottaa, että TLAC-standardi sisällytetään nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin ja varmistetaan, että molemmat vaatimukset voidaan täyttää suurelta osin samanlaisilla välineillä. Tämä lähestymistapa edellyttää, että nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin tehdään joitakin mukautuksia, joilla varmistetaan tekninen yhdenmukaisuus G-SII-laitoksia koskevien vaatimusten rakenteen kanssa. Nykyisiin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin sääntöihin on tarpeen tehdä teknisiä lisämuutoksia, jotta ne voidaan sovittaa yhteen TLAC-standardin kanssa siltä osin kuin on kyse tappionkattamiskyvyn mittaamiseen käytettävistä nimittäjistä, yhteisvaikutuksesta pääomapuskurivaatimusten kanssa, riskien ilmoittamisesta sijoittajille ja niiden soveltamisesta eri kriisinratkaisustrategioissa. Komission lähestymistapa TLAC-standardin täytäntöönpanoon G-SII-laitoksissa ei vaikuta olennaisesti MREL-vähimmäisvaatimusta koskevien säännösten noudattamisesta sellaisille laitoksille aiheutuvaan rasitteeseen, jotka eivät ole G-SII-laitoksia. Käytännössä TLAC-standardin mukainen yhdenmukaistettu vähimmäistaso otetaan käyttöön unionissa muuttamalla vakavaraisuusasetusta ja vakavaraisuusdirektiiviä ja G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen korotus ja muita kuin G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen MREL-vähimmäisvaatimus tekemällä kohdennettuja muutoksia pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevaan asetukseen. Tämä ehdotus kattaa erityisesti pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin tehtävät kohdennetut muutokset, jotka liittyvät TLAC-standardin täytäntöönpanoon unionissa. Se on osa laajempaa unionin rahoitusalan lainsäädännön uudelleentarkastelupakettia, jolla pyritään vähentämään rahoitusalan riskejä (vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin uudelleentarkastelu) ja tekemään siitä kestävämpi. Monien syyskuussa 2015 julkaistuun sidosryhmille osoitettuun kannanottopyyntöön saatujen vastausten perusteella tällä ehdotuksella muutetaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä siten, että voidaan vähentää pankeille säännösten noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia, kun niiden velkoihin sovelletaan kolmansien maiden lainsäädäntöä. Nykyisen vaatimuksen noudattaminen on osoittautunut vaikeaksi käytännössä, minkä vuoksi sen tuoma lisäarvo pankkien purkamismahdollisuuksien osalta on ollut vähäistä. Tästä syystä unionin pankkien sopimussuhteisiin kolmansien maiden yhteisöjen kanssa on saatava lisää joustavuutta, jotta kriisinratkaisuviranomaiset voivat tiettyjä tiukkoja suojatoimia noudattaen myöntää poikkeuksen velvollisuudesta sisällyttää sopimuksiin lausekkeita, joiden tarkoituksena on tunnustaa kolmansissa maissa niiden lainsäädännön alaisten velkojen arvon alentamisen vaikutukset. Nykyiset säännöt on erittäin vaikea panna täytäntöön käytännössä. Ecofin-neuvoston 17. kesäkuuta 2016 antamissa päätelmissä esitetyn kehotuksen mukaisesti tällä ehdotuksella muutetaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä myös siltä osin kuin on kyse kriisinratkaisuviranomaisten kriisinratkaisun aikana käyttämistä keskeyttämisvälineistä eli valtuudesta keskeyttää pankin kolmansille osapuolille antamien sitoumusten maksaminen. Tällaisten valtuuksien yhdenmukaistaminen auttaisi asianomaisia viranomaisia niiden pyrkiessä vakauttamaan laitosta kriisinratkaisua edeltävänä ajanjaksona ja mahdollisesti sen jälkeen. •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Nykyisessä unionin pankkien kriisinratkaisukehyksessä edellytetään jo, että kaikilla eurooppalaisilla pankeilla on riittävä määrä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja. Sovittamalla yhteen nykyiset G-SII-laitoksia koskevat vaatimukset ja maailmanlaajuinen TLAC-standardi ehdotuksella pyritään parantamaan ja helpottamaan nykyisten sääntöjen noudattamista. Näin ollen ehdotus on johdonmukainen unionin pankkien kriisinratkaisukehyksen yleisten tavoitteiden kanssa eli sillä pyritään vähentämään veronmaksajien osuutta pankkien kriisinratkaisussa. •Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Ehdotus on osa laajempaa unionin rahoitusalan lainsäädännön uudelleentarkastelua (vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin uudelleentarkastelu), jolla pyritään vähentämään rahoitusalan riskejä ja edistämään taloudellisen toiminnan kestävää rahoitusta. Se on täysin yhteensopiva EU:n perimmäisten tavoitteiden kanssa, jotka ovat rahoitusvakauden edistäminen, veronmaksajien osuuden vähentäminen pankkien kriisinratkaisussa ja talouden kestävän rahoituksen tukeminen. 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE •Oikeusperusta

Ehdotetulla direktiivillä muutetaan voimassa olevaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä. Ehdotuksen oikeusperusta on sama kuin mainitun direktiivin oikeusperusta eli SEUT-sopimuksen 114 artikla. Kyseisessä säännöksessä sallitaan sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevat toimenpiteet jäsenvaltioiden säännösten ja määräysten lähentämiseksi. Ehdotuksella yhdenmukaistetaan luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevat kansalliset lait – erityisesti siltä osin kuin on kyse niiden kyvystä kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa kriisinratkaisussa – siinä määrin kuin on tarpeen sen varmistamiseksi, että jäsenvaltioilla ja unionin pankeilla on samat välineet ja valmiudet puuttua pankkien kaatumiseen kansainvälisten standardien mukaisesti (TLAC-standardi). Ehdotuksessa vahvistetaan pankeille yhdenmukaiset vaatimukset sisämarkkinoilla ja vähennetään siten huomattavasti riskiä, että jäsenvaltioiden tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevat kansalliset lait poikkeavat toisistaan, mikä voisi vääristä kilpailua sisämarkkinoilla. Ehdotuksen tavoite on näin ollen sisämarkkinoiden toteuttaminen ja toiminta. Asianmukainen oikeusperusta on näin ollen SEUT-sopimuksen 114 artikla. •Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta) SEU-sopimuksen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti unioni toimii aloilla, jotka eivät kuulu sen yksinomaiseen toimivaltaan, ainoastaan jos ja siltä osin kuin jäsenvaltiot eivät voi keskushallinnon tasolla tai alueellisella taikka paikallisella tasolla riittävällä tavalla saavuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan ne voidaan suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Unioni ja sen jäsenvaltiot ovat sitoutuneet panemaan kansainväliset standardit täytäntöön. Jos unionin tasolla ei toteutettaisi toimia, jäsenvaltioiden pitäisi panna maailmanlaajuinen TLAC-standardi täytäntöön omilla lainkäyttöalueillaan pystymättä muuttamaan nykyistä kehystä, joka perustuu pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin ja yhteistä kriisinratkaisumekanismia koskevaan asetukseen. Näin ollen koska TLAC-standardin ja nykyisen kehyksen välillä on huomattavia eroja ja koska kansalliset sääntelyviranomaiset olisivat mahdollisesti tulkinneet TLAC-asiakirjaa eri tavoin, pankkien ja erityisesti G-SII-laitosten olisi noudatettava kaksia rinnakkaisia vaatimuksia (jo TLAC-standardin vähimmäisvaatimuksia sovelletaan eri tavoin eri jäsenvaltioissa), mikä merkitsisi lisäkustannuksia sekä pankeille että (valvonta- ja kriisinratkaisu)viranomaisille. Unionin toimet ovat siten toivottavia, jotta maailmanlaajuinen TLAC-standardi voidaan panna unionissa täytäntöön yhdenmukaisesti ja jotta se voidaan sovittaa yhteen nykyisen kehyksen kanssa ja siten vähentää mahdollisuuksien mukaan pankeille ja viranomaisille noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia varmistaen kuitenkin samalla tehokas kriisinratkaisu pankkien kaatumisen varalta. •Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen toiminnan tavoitteiden saavuttamiseksi ottaen johdonmukaisesti huomioon perussopimusten yleiset tavoitteet. Vaikka TLAC-standardia sovelletaan maailmanlaajuisiin G-SII-laitoksiin, ehdotuksella ei ole huomattavaa vaikutusta rasitteeseen, joka pankeille aiheutuu nykyisten tappioiden kattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevien sääntöjen noudattamisesta, koska ehdotuksella ei laajenneta TLAC-vähimmäistason soveltamista koskemaan muita kuin G-SII-laitoksia. Ehdotuksella sen sijaan rajoitetaan merkittävästi pankeille ja erityisesti G-SII-laitoksille TLAC-standardin noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia, sillä nykyiset säännöt pyritään sovittamaan yhteen standardin kanssa mahdollisimman hyvin. Ehdotuksella ei myöskään laajenneta TLAC-vähimmäistason soveltamista koskemaan muita kuin G-SII-laitoksia. Päinvastoin, muiden kuin G-SII-laitosten osalta ehdotuksessa pitäydytään nykyisessä yleisessä periaatteessa, jonka mukaan kriisinratkaisuviranomaisten olisi määriteltävä tappioiden kattamista ja pääomapohjan vahvistamista koskevien vaatimusten laatu ja taso erikseen kullekin pankille tämän riskien, koon, sidosten ja valitun kriisinratkaisustrategian perusteella. Sellaisten G-SII-laitosten osalta, joihin TLAC-vähimmäistasoa sovelletaan, ehdotuksessa edellytetään, että ennen laitoskohtaisten korotusten tekemistä kriisinratkaisuviranomaiset arvioivat, onko tällainen korotus tarpeen, oikeasuhteinen ja perusteltu. Näin ollen ehdotuksen säännökset ovat oikeassa suhteessa siihen, mikä on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. 3.VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET Vaikutustenarviointi Koska ehdotus on osa laajempaa unionin rahoitusalan lainsäädännön uudelleentarkastelupakettia (vakavaraisuusasetuksen ja -direktiivin uudelleentarkastelu), jolla pyritään vähentämään rahoitusalan riskejä, ehdotuksesta on tehty mittava vaikutustenarviointi. Vaikutustenarviointiraportin luonnos toimitettiin komission sääntelyntarkastelulautakunnalle 7. syyskuuta 2016. Lautakunta antoi kielteisen lausunnon [päivämäärä]. Kun tietyistä tarkastelupakettiin kuuluvista osista saatiin lisänäyttöä, lautakunta antoi puoltavan lausunnon 27. syyskuuta 2016. Parempaa sääntelyä koskevan politiikan mukaisesti komissio arvioi eri toimintavaihtoehtojen vaikutuksia. Toimintavaihtoehtoja arvioitiin keskeisten tavoitteiden perusteella, jotka olivat tappioiden kattamiseen ja pääomapohjan vahvistamiseen liittyvien pankkien valmiuksien parantaminen kriisinratkaisussa ja kriisinratkaisukehyksen oikeusvarmuuden ja johdonmukaisuuden lisääminen. Arvioinnissa tarkasteltiin, miten tehokkaasti tavoitteet voitaisiin saavuttaa eri vaihtoehdoilla ja miten kustannustehokkaasti eri vaihtoehdot voitaisiin toteuttaa. Vaikutustenarvioinnissa tarkasteltiin kolmea toimintavaihtoehtoa TLAC-standardin täytäntöön panemiseksi unionissa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin soveltamista jatkettaisiin nykyisessä muodossaan. Toisessa vaihtoehdossa G-SII-laitoksia koskeva TLAC-standardi sisällytettäisiin nykyiseen kriisinratkaisukehykseen, jota muutettaisiin tarpeen mukaan sen varmistamiseksi, että se on täysin yhteensopiva TLAC-standardin kanssa. Kolmannessa toimintavaihtoehdossa ehdotetaan lisäksi, että TLAC-vähimmäistason soveltamisala laajennetaan koskemaan myös muita järjestelmän kannalta merkittäviä unionin laitoksia kuin G-SII-laitoksia. Vaikutustenarvioinnissa katsottiin, että toiminnan tavoitteet saavutetaan parhaiten toisen toimintavaihtoehdon avulla. Sillä varmistetaan, päinvastoin kuin ensimmäisessä vaihtoehdossa, TLAC-standardin yhdenmukainen täytäntöönpano unionissa kaikkien unionin G-SII-laitosten osalta vähentämällä laitoksille kaksien mahdollisesti erilaisten vaatimusten (TLAC-standardi ja nykyinen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi) noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia ja säätämällä TLAC-asiakirjan johdonmukaisesta tulkinnasta EU:ssa. Tällä vaihtoehdolla parannetaan G-SII-laitosten purkamismahdollisuuksia unionissa ja estetään niiden ristiinomistuksesta johtuvien häiriöiden leviäminen tiettyjen sellaisten TLAC-standardin sääntöjen avulla, joita pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi ei nykyisellään sisällä (eli TLAC-vähimmäistaso etuoikeudeltaan huonompien velkainstrumenttien muodossa ja G-SII-laitosten TLAC-vaatimuksen täyttämisessä huomioon otettavien instrumenttien ristiinomistusten vähentäminen). Tällä vaihtoehdolla varmistetaan TLAC-standardin täytäntöönpano unionissa, mikä painostaisi muita lainkäyttöalueita toimimaan samoin, ja edistetään siten G-SIB-laitosten purkamismahdollisuuksia maailmanlaajuisesti. Tämä toimintavaihtoehto on parempi kuin kolmas vaihtoehto, koska TLAC-vähimmäistasoa ei laajenneta koskemaan muita pankkeja kuin G-SII-laitoksia (O-SII-laitoksia). TLAC-vähimmäistasoa koskeva vaatimus ei välttämättä sovellu niiden tarkoituksiin, kun otetaan huomioon laitosten väliset erot koon, liiketoimintamallin ja sidosten suhteen sekä merkittävyydessä järjestelmän kannalta. Vaikutustenarviointi osoitti, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 55 artiklan, jossa edellytetään velan arvon alentamisen tunnustamista sopimuksissa, joihin sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä, noudattamisesta syntyy kahdenlaisia ongelmia. Ensinnäkin, joidenkin kolmansien maiden vastapuolet kieltäytyvät sisällyttämästä sopimukseen lauseketta, jolla tunnustetaan, että unionilla on valtuudet velan arvon alentamiseen unionin pankkien kanssa tehtyjen rahoitussopimusten osalta. Voidakseen noudattaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 55 artiklaa unionin pankit eivät täten joissakin tapauksissa voi tehdä sopimusta lainkaan. Ääritapauksessa tämä voi johtaa siihen, että niiden on lopetettava tietty osa liiketoiminnastaan (esim. kaupan rahoitus). Toiseksi, vaikka kolmansien maiden vastapuolet olisivatkin valmiita hyväksymään velan arvon alentamiseen liittyvät lausekkeet unionin pankkien kanssa tekemissään sopimuksissa, paikalliset valvontaviranomaiset saattavat joissakin tapauksissa estää sen. Tällöin pankit voivat noudattaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 55 artiklaa ainoastaan toimimalla vastoin paikallisen valvojan sääntöjä tai lopettamalla asianomaisen liiketoimintaosan. Ongelman ratkaisun katsottiin edellyttävän kyseisen säännön muuttamista. Valitun toimintavaihtoehdon mukaan kriisinratkaisuviranomaiset voivat luopua vaatimuksesta, kunhan se ei vaikuta olennaisesti kyseessä olevan pankin tappioiden kattamiseen ja pääomapohjan vahvistamiseen. Maksuvelvoitteiden maksamisen keskeyttämiseen liittyvien valtuuksien osalta vaikutustenarvioinnissa korostettiin tällaisen välineen merkitystä etenkin kriisinratkaisua edeltävässä vaiheessa. Keskeyttämisen ansiosta maksuvirrat voidaan jäädyttää lyhyeksi ajaksi, mikä helpottaa saatavilla olevien varojen ja velkojen määrittämistä. Tällainen väline on erittäin hyödyllinen sekä ennen kriisinratkaisua (erityisesti varhaisten toimien yhteydessä) että kriisinratkaisun aikana. Vaikutustenarvioinnissa analysoitiin myös potentiaalisia etuja, joita syntyy, jos käytettävissä olevia välineitä yhdenmukaistetaan entisestään. Tältä osin korostetaan, että vaikka pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin jo sisältyykin säännöksiä, joiden mukaisesti maksut voidaan keskeyttää, nämä säännökset on pantu täytäntöön hyvin eri tavoin kansallisella tasolla, minkä vuoksi niitä ei sovelleta riittävän johdonmukaisesti tärkeiden tekijöiden, kuten keskeyttämisen soveltamisalan, soveltamisvaiheen, käyttöönottoedellytysten ja keston osalta. Tämän perusteella ehdotetaan lisäksi kahta uutta keskeyttämisvälinettä varhaisen puuttumisen vaiheeseen ja kriisinratkaisuvaiheeseen. Keskeyttämisvälineen käyttöönoton edellytykset, käytön kesto ja soveltamisala määritetään tarkasti, jotta voidaan varmistaa, että niitä sovelletaan johdonmukaisesti kansallisella tasolla. Perusoikeudet Ehdotuksessa kunnioitetaan perusoikeuksia ja noudatetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita, erityisesti omistusoikeutta ja elinkeinovapautta, ja ehdotusta on sovellettava näiden oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti. Direktiivillä varmistetaan etenkin, että puuttuminen pankkien velkojien omistusoikeuteen ei saisi olla suhteetonta. Kyseeseen tulevat velkojat eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisesti kriisinratkaisupäätöksen tekemisen ajankohtana. 4.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET

Ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. 5.LISÄTIEDOT Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt Ehdotuksessa edellytetään, että jäsenvaltiot saattavat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin tehtävät muutokset osaksi kansallista lainsäädäntöään kahdentoista kuukauden kuluessa muutetun direktiivin voimaantulosta ja että pankit noudattavat muutettuja sääntöjä kuuden kuukauden kuluessa ehdotuksen saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. Pankkien on ilmoitettava hyväksyttävien instrumenttiensa tasot asianomaisille viranomaisille säännöllisesti. EPV:n on täytäntöönpanopäivästä alkaen annettava komissiolle kahdesti vuodessa kertomus siitä, miten tappioiden kattamista ja pääomapohjan vahvistamista koskevat säännöt pannaan täytäntöön ja miten niitä sovelletaan unionissa. Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtainen kuvaus Kuten edellä todetaan, vakavaraisuusasetukseen tehtävät muutokset ovat osa lainsäädäntöpakettia, johon sisältyvät myös G-SII-laitoksia koskevaan TLAC-vähimmäisvaatimukseen liittyvät säännöt, kun taas tässä ehdotuksessa käsitellään G-SII-laitoksia koskevaa laitoskohtaista korotusta ja kaikkiin unionin pankkeihin sovellettavia yleisiä vaatimuksia. Tällä ehdotuksella tehdään kohdennettuja muutoksia nykyiseen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2, 12 ja 13 artiklan muuttaminen TLAC-standardissa ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä tunnustetaan kriisinratkaisustrategioina sekä yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli että usean kriisinratkaisuviranomaisen malli. Yhden kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on ainoastaan yksi konserniyhteisö (yleensä emoyritys) kun taas muut konsernin yhteisöt (yleensä operatiiviset tytäryritykset) eivät kuulu kriisinratkaisun piiriin vaan niiden tappiot siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Usean kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on useampia yhteisöjä. On tärkeää määrittää selvästi kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt’, ja niihin kuuluvat tytäryritykset, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit’, jotta haluttua kriisinratkaisustrategiaa voidaan soveltaa tehokkaasti. Kohteen määrittäminen on tärkeää myös siksi, että voidaan määritellä tappionkattamiskykyä koskevien sääntöjen soveltamisen taso, jota rahoitusalan yritysten olisi noudatettava. Tämän vuoksi pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklaan tehtävillä muutoksilla otetaan käyttöön käsitteet ’kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö’ ja ’kriisinratkaisun kohteena oleva konserni’. Direktiivin 12 ja 13 artiklaan tehtävissä muutoksissa, jotka koskevat konsernin kriisinratkaisusuunnitelmaa, edellytetään nimenomaisesti, että kriisinratkaisuviranomaiset määrittävät kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt ja konsernit rahoitusalan konsernin sisällä ja tarkastelevat asianmukaisesti suunniteltujen kriisinratkaisutoimien vaikutuksia konsernin sisällä tehokkaan kriisinratkaisun varmistamiseksi. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan muuttaminen Direktiivin 45 artikla kumotaan ja korvataan 45, 45 a, 45 b, 45 c, 45 d, 45 e, 45 f, 45 g, 45 h, 45 i ja 45 k artiklalla. Tällä hetkellä laitoskohtainen MREL-vähimmäisvaatimus mitataan prosenttiosuutena laitoksen velkojen kokonaismäärästä. Muutetussa 45 artiklassa MREL-vähimmäisvaatimuksen mittausmenetelmä sovitetaan yhteen TLAC-standardissa vahvistettujen G-SII-laitoksia koskevien vähimmäisvaatimusten, jäljempänä ’TLAC-vähimmäisvaatimus’, mittausmenetelmien kanssa. Laitoskohtainen MREL-vähimmäisvaatimus olisi sen vuoksi ilmaistava prosenttiosuutena kyseisen laitoksen kokonaisriskin määrästä ja vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävästä vastuumäärästä. 45 a artiklassa pidetään voimassa nykyinen kiinnitysluottolaitosten vapautus MREL-vähimmäisvaatimuksesta sillä edellytyksellä, että kansalliset maksukyvyttömyysmenettelyt tai vastaavat menettelyt mahdollistavat sen, että velkojat kattavat tappioita siten, että kriisinratkaisutavoitteet täytetään. Siinä myös selvennetään, että laitosten, jotka on vapautettu MREL-vähimmäisvaatimuksesta, ei pitäisi olla osa kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin yleistä konsolidoitua vaatimusta. 45 b artiklassa täsmennetään niiden instrumenttien ja erien hyväksyttävyyskriteerit, jotka voidaan ottaa huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisessä sovittamalla ne tiiviisti yhteen TLAC-standardin TLAC-vähimmäisvaatimusta koskevien hyväksyttävyyskriteerien kanssa. Vaatimukset ovat siten seuraavia lukuun ottamatta samat. Mitä tulee soveltamisalaan kuuluviin instrumentteihin, tietyt velkainstrumentit, joissa on johdannaistyyppisiä piirteitä, kuten strukturoidut velkakirjat, voidaan ottaa huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisessä, koska ne voivat olla riittävän tappionkattamiskykyisiä kriisinratkaisussa. Strukturoidut velkakirjat ovat velkasitoumuksia, jotka sisältävät kytketyn johdannaisosan. Niiden tuotto on mukautettu referenssiomaisuuserien, kuten pääoman, osakeindeksien, rahastojen, korkojen, hyödykkeiden ja valuuttojen tuottoon. Tämän direktiivin 45 b artiklassa selvennetään, että strukturoidut velkakirjat hyväksytään MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi siltä osin kuin niiden kiinteä pääomamäärä voidaan maksaa takaisin erääntymispäivänä ja ainoastaan lisätuotto on yhdistetty johdannaiseen ja riippuu referenssiomaisuuserän tuotosta. Tämä perustuu siihen, että liikkeeseen laskettaessa kiinteän pääoman määrä on etukäteen tiedossa, arvo on vakaa koko strukturoidun velkakirjan elinkaaren ajan ja kriisinratkaisussa arvo on helposti alennettavissa. TLAC-standardin mukaan TLAC-vähimmäisvaatimus olisi täytettävä käyttäen suurelta osin etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja, jotka tulevat maksukyvyttömyysmenettelyssä sellaisten etuoikeudeltaan parempien velkojen jälkeen, joita ei oteta huomioon TLAC-vähimmäisvaatimuksessa. Tällaisia velkoja ovat muun muassa suojatut talletukset, johdannaiset, verot tai muut julkisoikeudelliset velat. Laitoskohtaisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisen osalta kriisinratkaisuviranomaiset voivat tällä hetkellä edellyttää etuoikeudeltaan huonompia velkainstrumentteja tapauskohtaisesti. 45 b artiklan uusissa säännöksissä täsmennetään, että etuoikeusaseman muutamista voitaisiin vaatia siinä määrin kuin se on tarpeen, jotta helpotetaan velan arvon alentamisen soveltamista, erityisesti jos on olemassa selviä viitteitä siitä, että velkojat, joita velan arvon alentaminen koskee, kärsivät kriisinratkaisussa todennäköisesti suurempia tappioita kuin ne mahdollisesti kärsisivät maksukyvyttömyysmenettelyssä, ja ainoastaan siinä määrin kuin on tarpeen kattamaan se osa tappioista, joka olisi suurempi kuin maksukyvyttömyysmenettelyssä aiheutuvat tappiot. Kriisinratkaisuviranomaisten mahdollisesti vaatima etuoikeusaseman muuttaminen laitoskohtaisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi ei saisi vaikuttaa mahdollisuuteen täyttää TLAC-vähimmäisvaatimus osittain muilla kuin etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla asetuksen (EU) N:o 575/2013 ja TLAC-standardin mukaisesti. 45 c artiklassa täsmennetään MREL-vähimmäisvaatimuksen määrittämistä koskevat edellytykset kaikkien yhteisöjen osalta. MREL-vähimmäisvaatimuksen avulla pankkien olisi pystyttävä kattamaan kriisinratkaisun odotetut tappiot ja vahvistamaan pankin pääomapohjaa kriisinratkaisun jälkeen. Kriisinratkaisuviranomaisten on asianmukaisesti perusteltava valitun kriisinratkaisustrategian mukaisesti asetetun MREL-vähimmäisvaatimuksen taso. Tason ei pitäisi olla suurempi kuin kriisinratkaisun odotettujen tappioiden summa, joka vastaa laitoksen omia varoja koskevaa vaatimusta ja pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavaa määrää, jonka avulla yhteisö voi kriisinratkaisun jälkeen täyttää toimiluvan jatkumisen edellyttämät omia varoja koskevat vaatimukset, jotta se voi jatkaa toimintaansa valitun kriisinratkaisustrategian mukaisesti. MREL-vähimmäisvaatimus olisi ilmaistava prosenttiosuutena kokonaisriskistä ja vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävästä vastuumäärästä, ja laitosten olisi täytettävä samanaikaisesti molempien perusteella lasketut tasot. G-SII-laitosten osalta 45 d artiklassa täsmennetään, että TLAC-standardin mukainen laitoskohtainen TLAC-vähimmäistason korotus voidaan ottaa käyttöön ainoastaan, jos määritetty vähimmäistaso ei ole riittävä kattamaan G-SII-laitoksen tappioita ja vahvistamaan sen pääomapohjaa valitun kriisinratkaisustrategian mukaisesti. Vakavaraisuusdirektiivin muuttamista koskevan ehdotuksen tavoin tämän ehdotuksen 45 e artiklassa elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin sisällytetään ”ohjeistuksen” käsite. Ohjeistuksella kriisinratkaisuviranomaiset voivat vaatia laitoksia täyttämään korkeatasoisempia vähimmäisvaatimuksia ja samalla puuttua joustavammin tasojen rikkomisiin, erityisesti lieventämällä tällaisten rikkomusten automaattisia vaikutuksia jakokelpoisen enimmäismäärän Maximum Distributable Amount, MDA) rajoituksiin. 45 e artiklan nojalla kriisinratkaisuviranomaiset voivat muun muassa vaatia laitoksia täyttämään omien varojen vaatimusten tasot ylittäviä määriä koskevia vaatimuksia kriisinratkaisun standardiskenaarioissa odotettuja tappioita suurempien (eli suuremmat kuin nykyiset omia varoja koskevat vaatimukset) tappioiden kattamiseksi kriisinratkaisussa ja sen varmistamiseksi, että markkinoiden luottamus yhteisöön on riittävä kriisinratkaisun jälkeen (eli vaaditun pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavan määrän lisäksi). 45 e artiklassa täsmennetään kuitenkin, että vaatimuksen tappioiden kattamista koskevan osan osalta ohjeistus ei saisi ylittää pääomaa koskevan ohjeistuksen tasoa, jos ohjeistusta koskevan pyynnön esittävät valvontaviranomaiset valvonnallisten stressitestien nojalla sellaisten tappioiden kattamiseksi, joita tavanomaiset vaatimukset eivät kata. Vaatimuksen pääomapohjan vahvistamista koskevan osan osalta ohjeistuksen tasolla, jolla varmistetaan markkinoiden luottamus, pitäisi taata, että kriisinratkaisun jälkeen yhteisö edelleen täyttää toimiluvan ehdot tietyn ajanjakson ajan. Markkinaluottamuspuskuri ei saisi olla suurempi kuin direktiivin 2013/36/EU mukainen yhdistetty puskurivaatimus, ellei korkeampi taso ole tarpeen sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisun jälkeen yhteisö edelleen täyttää toimiluvan ehdot tietyn ajanjakson ajan. 45 f ja 45 g artiklassa säädetään MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltamisen tasosta. Sellaisiin laitoksiin, jotka voidaan hyväksyä kriisinratkaisun kohteena oleviksi yhteisöiksi, MREL-vähimmäisvaatimusta sovelletaan ainoastaan kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Tämä tarkoittaa, että kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt olisi velvoitettava laskemaan liikkeelle hyväksyttäviä (velka)instrumentteja sellaisille ulkopuolisten kolmannen osapuolen velkojille, joiden osalta velkojen arvoa alennettaisiin, jos kriisinratkaisu käynnistettäisiin kyseisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön (eli kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin) osalta. Siltä osin kuin kyse on konsernin muista yhteisöistä ehdotuksessa otetaan käyttöön käsite ”sisäinen” MREL-vähimmäisvaatimus, joka on johdonmukainen TLAC-standardissa käytettävän samanlaisen käsitteen kanssa. Tämä merkitsee sitä, että kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien muiden yhteisöjen, jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, olisi laskettava liikkeelle hyväksyttäviä (velka)instrumentteja kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin sisällä eli kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen olisi ostettava näitä instrumentteja. Jos kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluva yhteisö, joka ei itse ole kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, todetaan elinkelvottomaksi, tällaiset instrumentit alaskirjataan tai muutetaan omaksi pääomaksi ja kyseisen yhteisön tappiot siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen merkittävin etu on, että se mahdollistaa kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin pääomapohjan vahvistamisen (ilman kriittisiä toimia) asettamatta sitä virallisesti kriisinratkaisuun, mikä voisi aiheuttaa häiriöitä markkinoilla. Tämän vaatimuksen soveltamisessa olisi kuitenkin noudatettava valittua kriisinratkaisustrategiaa, ja erityisesti sillä ei pitäisi muuttaa yhteisön ja sen kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin välistä omistussuhdetta pääomapohjan vahvistamisen jälkeen. Ehdotuksessa täsmennetään, että tietyillä suojatoimilla sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus voitaisiin korvata kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien muiden yhteisöjen välisillä vakuudellisilla takauksilla, jotka lankeavat maksettaviksi samoin ajallisin edellytyksin kuin sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi hyväksyttävät instrumentit. Ehdotettuja suojatoimia ovat muun muassa asianomaisten kriisinratkaisuviranomaisten sopimus korvata sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus ja kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritykselleen takaama vakuus, jonka likviditeetti on erittäin korkea ja luotto- ja markkinariski minimaalinen. Ehdotuksessa säilytetään myös nykyinen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisten mahdollisuus vapauttaa kyseiset tytäryritykset kokonaan niihin sovellettavasta MREL-vähimmäisvaatimuksesta, jos sekä kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö että sen tytäryritykset ovat sijoittautuneet samaan jäsenvaltioon.

45 h artiklassa säädetään menettelystä, jolla kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin MREL-vähimmäisvaatimus määritetään. Vaatimuksen tason määrittämisestä vastaavat viranomaiset ovat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisinratkaisuviranomainen, konsernitason kriisinratkaisuviranomainen (perimmäisen emoyrityksen kriisinratkaisuviranomainen) ja muiden kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien yhteisöjen kriisinratkaisuviranomaiset. Viranomaisten välisiin mahdollisiin erimielisyyksiin sovelletaan EPV:n valtuuksia EPV-asetuksen mukaisesti. Muutokset 17 ja 18 artiklaan sekä 45 k artikla Nämä muutokset koskevat MREL-vähimmäisvaatimuksen rikkomisia. 45 k artiklassa luetellaan ne valtuudet, jotka kriisinratkaisuviranomaisilla on käytettävissään, jos MREL-vähimmäisvaatimusta rikotaan. Koska MREL-vähimmäisvaatimuksen rikkominen voi olla este laitoksen tai konsernin purkamiselle, 17 ja 18 artiklalla lyhennetään nykyistä menettelyä purkamisesteiden poistamiseksi ja MREL-vähimmäisvaatimuksen rikkomisten käsittelyn nopeuttamiseksi. Siinä myös annetaan kriisinratkaisuviranomaisille uusia valtuuksia vaatia muutoksia hyväksyttävien instrumenttien maturiteettiprofiileihin ja laitosten suunnitelmiin MREL-vähimmäisvaatimuksen tason palauttamiseksi. Muutokset 55 artiklaan Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 55 artiklan muutoksiin sisältyy se, että kriisinratkaisuviranomainen soveltaa artiklassa säädettyä vaatimusta oikeasuhteisesti. Kriisinratkaisuviranomainen voi vapauttaa laitokset velvollisuudesta sisällyttää kolmannen maan lainsäädännön alaisiin sopimuksiin tai instrumentteihin velan arvon alentamisen tunnustamista koskeva lauseke, jos se toteaa, että vapautus ei vaikuta kyseisen pankin purkamismahdollisuuksiin ja että pankkien olisi oikeudellisesti, sopimusperusteisesti ja taloudellisesti hankala sisällyttää velan arvon alentamista koskeva lauseke tiettyihin velkoihin. Tällöin kyseisiä velkoja ei pitäisi ottaa huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisessä ja niiden olisi oltava etuoikeudeltaan parempia kuin MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi hyväksyttävien velkojen, jotta minimoidaan riski rikkoa periaatetta, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä kriisinratkaisussa huonompaan asemaan. Tältä osin ehdotuksessa ei heikennetä velan arvon alentamista. Muutokset 59 ja 60 artiklaan Muutoksilla 59 ja 60 artiklaan varmistetaan, että sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi hyväksyttävät muut instrumentit kuin pääomainstrumentit (velkainstrumentit) voidaan niin ikään alaskirjata tai muuntaa omaksi pääomaksi, jos ne liikkeelle laskeva kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluva yhteisö, joka ei itse ole kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, todetaan elinkelvottomaksi. Keskeyttämistä koskevat muutokset 27 artiklaan, uusi 29 a artikla ja muutokset 63 artiklaan Muutoksessa 27 artiklaan säädetään uudesta keskeyttämisvälineestä, joka voidaan ottaa käyttöön kriisiratkaisua edeltävässä vaiheessa erityisesti varhaisen puuttumisen valtuutena. Uudessa 29 a artiklassa esitetään edellytykset varhaisen puuttumisen vaiheen keskeyttämisvälineiden soveltamiseksi. Säännöksestä ilmenee, että tällaisia valtuuksia voidaan käyttää, jos on tarpeen määrittää, ovatko varhaisen puuttumisen vaiheen toimenpiteet välttämättömiä tai onko laitos lähellä kaatumista tai kaatuuko se todennäköisesti. Siinä täsmennetään keskeyttämisen laajuus ja kesto, joka ei voi ylittää viittä työpäivää. 63 artiklaan tehtävällä muutoksella yleisiin kriisinratkaisuun liittyviin valtuuksiin lisätään valtuudet keskeyttää maksut, jos se on tarpeen yhden tai useamman kriisinratkaisuvälineen soveltamiseksi tehokkaasti tai arvostuksen tekemiseksi 36 artiklan mukaisesti. Siinä täsmennetään keskeyttämisen laajuus ja kesto, joka ei voi ylittää viittä työpäivää. Muut säännökset Ehdotuksessa esitetään useita muutoksia sen varmistamiseksi, että vaatimuksista raportoidaan asianmukaisesti ja että ne julkistetaan. Monissa muutoksissa on kyse sääntelykehyksestä ja päätöksenteosta sovellettaessa vaatimusta unioniin sijoittautuneisiin kolmansien maiden laitoksiin. Muut muutokset selventävät sitä, miten keskusvastapuolia kohdellaan elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin ja muun unionin lainsäädännön mukaisesti sen jälkeen, kun ehdotus erityisesti keskusvastapuolia, kuten pankkitoimiluvilla toimivia keskusvastapuolia, koskevasta elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä on hyväksytty. Asianmukaisiin yhtiöoikeusdirektiiveihin on ehdotettu kohdennettuja muutoksia keskusvastapuolia koskevan kriisinratkaisun tehokkuuden varmistamiseksi. Jäsenvaltioiden on saatettava tämä direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä kahdentoista kuukauden kuluessa sen voimaantulosta. Asianomaisten laitosten on noudatettava uusia määräyksiä kuuden kuukauden kuluessa direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. EPV:n on annettava komissiolle kahdesti vuodessa kertomus siitä, miten vaatimukset pannaan täytäntöön ja miten niitä sovelletaan unionissa. 2016/0362 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI direktiivin 2014/59/EU muuttamisesta luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn osalta sekä direktiivin 98/26/EY, direktiivin 2002/47/EY, direktiivin 2012/30/EU, direktiivin 2011/35/EU, direktiivin 2005/56/EY, direktiivin 2004/25/EY ja direktiivin 2007/36/EY muuttamisesta

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen, kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1)Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä (FSB) julkaisi 9 päivänä marraskuuta 2015 kokonaistappionkattamiskykyä (total loss-absorbing capacity, TLAC) koskevan asiakirjan, jäljempänä ’TLAC-standardi’, jonka G-20-maat hyväksyivät marraskuussa 2015. TLAC-standardin mukaan maailmanlaajuisilla järjestelmän kannalta merkittävillä pankeilla, jäljempänä ’G-SIB-pankki’, joista käytetään unionin kehyksessä nimitystä maailmanlaajuiset järjestelmän kannalta merkittävät laitokset, jäljempänä ’G-SII-laitos’, on oltava riittävä vähimmäismäärä vahvasti tappionkattamiskykyisiä (alentamiskelpoisia) velkoja, joilla varmistetaan sujuva ja nopea tappioiden kattaminen ja pääomapohjan vahvistaminen kriisinratkaisussa. Komissio sitoutui 24 päivänä marraskuuta 2015 antamassaan tiedonannossa esittämään vuoden 2016 loppuun mennessä säädösehdotuksen, jolla TLAC-standardi voidaan panna täytäntöön kansainvälisesti sovittuun määräaikaan eli vuoteen 2019 mennessä. (2)Kun TLAC-standardi pannaan unionissa täytäntöön, on otettava huomioon nykyinen laitoskohtainen omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimus (minimum requirement for own funds and eligible liabilities), jäljempänä ’MREL-vähimmäisvaatimus’, jota sovelletaan kaikkiin unionin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin ja josta säädetään Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/59/EU. Koska sekä TLAC-standardilla että MREL-vähimmäisvaatimuksella on sama tavoite eli varmistaa, että unionin laitosten tappionkattamiskyky on riittävä, näiden kahden vaatimuksen olisi oltava yleistä kehystä täydentäviä osatekijöitä. Käytännössä G-SII-laitoksia koskeva TLAC-standardin mukainen yhdenmukaistettu vähimmäistaso, jäljempänä ’TLAC-vähimmäisvaatimus’, olisi otettava käyttöön unionin lainsäädännössä muuttamalla asetusta (EU) N:o 575/2013 ja G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen korotus ja muita kuin G-SII-laitoksia koskeva laitoskohtainen vaatimus eli omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimus tekemällä kohdennettuja muutoksia direktiiviin 2014/59/EU ja asetukseen (EU) N:o 806/2014. Laitosten tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn osalta tämän direktiivin säännöksiä olisi sovellettava johdonmukaisesti edellä mainittujen säädösten ja direktiivin 2013/36/EU säännösten kanssa. (3)TLAC-standardin täytäntöönpanoa koskevien yhdenmukaistettujen unionin sääntöjen puuttuminen aiheuttaisi laitoksille lisäkustannuksia ja oikeudellista epävarmuutta ja vaikeuttaisi velan arvon alentamisen soveltamista rajojen yli toimivissa laitoksissa. Yhdenmukaistettujen unionin sääntöjen puuttuminen johtaisi myös kilpailun vääristymiseen sisämarkkinoilla, koska voimassa olevien vaatimusten ja TLAC-standardin noudattamisesta laitoksille aiheutuvat kustannukset saattavat vaihdella unionissa huomattavasti. On välttämätöntä poistaa tällaiset sisämarkkinoiden toiminnan esteet ja välttää kilpailun vääristymiset, joita aiheutuu, jos TLAC-standardin täytäntöönpanoa varten ei ole laadittu yhdenmukaistettuja unionin sääntöjä. Tämän vuoksi asianmukainen oikeusperusta tälle direktiiville on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 114 artikla, sellaisena kuin sitä on tulkittu Euroopan unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti. (4)TLAC-standardin mukaisesti direktiivissä 2014/59/EU olisi jatkossakin tunnustettava kriisinratkaisustrategioina sekä yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli että usean kriisinratkaisuviranomaisen malli. Yhden kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on ainoastaan yksi konserniyhteisö, yleensä emoyritys, kun taas muut konsernin yhteisöt, yleensä operatiiviset tytäryhtiöt, eivät kuulu kriisinratkaisun piiriin vaan niiden tappiot ja pääomapohjan vahvistamistarpeet siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Usean kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena voi olla useampia konserniyhteisöjä. On tärkeää määrittää selvästi kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt’, ja niihin kuuluvat tytäryhtiöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit’, jotta haluttua kriisinratkaisustrategiaa voidaan soveltaa tehokkaasti. Määrittäminen on tärkeää myös siksi, että voidaan määritellä tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevien sääntöjen soveltamisen taso, jota rahoitusalan yritysten olisi noudatettava. Sen vuoksi on tarpeen ottaa käyttöön käsitteet ’kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö’ ja ’kriisinratkaisun kohteena oleva konserni’ ja muuttaa direktiiviä 2014/59/EU konsernin kriisinratkaisusuunnitelman osalta siten, että siinä nimenomaisesti edellytetään, että kriisinratkaisuviranomaiset määrittävät kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt ja konsernit rahoitusalan konsernin sisällä ja tarkastelevat asianmukaisesti suunniteltujen kriisinratkaisutoimien vaikutuksia konsernin sisällä konsernin kriisinratkaisun tehokkuuden varmistamiseksi. (5)Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että laitosten kyky kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa on riittävä, jotta ne voidaan toteuttaa kriisinratkaisussa sujuvasti ja nopeasti niin, että vaikutus rahoitusvakauteen ja veronmaksajiin on mahdollisimman vähäinen. Tämä voidaan saavuttaa siten, että laitokset noudattavat direktiivin 2014/59/EU mukaista laitoskohtaista omien varojen ja hyväksyttävien velkojen vähimmäisvaatimusta, jäljempänä ’MREL-vähimmäisvaatimus’. (6)Jotta nimittäjät, joilla mitataan laitosten kykyä kattaa tappioita ja vahvistaa pääomapohjaa, voidaan sovittaa yhteen TLAC-standardin vastaavien nimittäjien kanssa, MREL-vähimmäisvaatimus olisi ilmaistava prosenttiosuutena kyseisen laitoksen kokonaisriskin määrästä ja vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävästä vastuumäärästä. (7)MREL-vähimmäisvaatimusta koskevat velkojen arvon alentamisen hyväksyttävyyskriteerit olisi sovitettava yhteen asetuksessa (EU) N:o 575/2013 TLAC-vähimmäisvaatimuksen osalta vahvistettujen kriteerien kanssa tässä direktiivissä säädettyjen täydentävien mukautusten ja vaatimusten mukaisesti. Etenkin tietyt velkainstrumentit, jotka sisältävät kytketyn johdannaisosan, kuten tietyt strukturoidut velkakirjat, olisi hyväksyttävä MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi siltä osin kuin niiden kiinteä pääomamäärä voidaan maksaa takaisin erääntymispäivänä ja ainoastaan lisätuotto on yhdistetty johdannaiseen ja on riippuvainen referenssiomaisuuserän tuotosta. Kiinteän pääomamäärän osalta instrumenttien olisi oltava kriisinratkaisussa tappioita vahvasti kattavia ja helposti alennettavissa. (8)MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi huomioon otettavien velkojen määritelmään sisältyvät periaatteessa kaikki velat, jotka johtuvat saamisista vakuudettomilta etuoikeudettomilta velkojilta (muut kuin etuoikeudeltaan huonommat velat), paitsi jos ne eivät täytä tämän direktiivin erityisiä hyväksyttävyyskriteerejä. Jotta laitosten purkamismahdollisuuksia parannettaisiin käyttämällä tehokkaasti velan arvon alentamista, kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava vaatia, että MREL-vähimmäisvaatimus täytetään etuoikeudeltaan huonommilla veloilla, erityisesti jos on olemassa selviä viitteitä siitä, että velkojat, joita velan arvon alentaminen koskee, kärsivät kriisinratkaisussa todennäköisesti suurempia tappioita kuin ne mahdollisesti kärsisivät maksukyvyttömyysmenettelyssä. MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämistä etuoikeudeltaan huonommilla veloilla olisi vaadittava ainoastaan tasolla, joka on tarpeen sen estämiseksi, että velkojien tappiot ovat kriisinratkaisussa suuremmat kuin ne olisivat maksukyvyttömyysmenettelyssä. Se, että kriisinratkaisuviranomaiset vaativat velkainstrumenttien etuoikeusaseman muuttamista MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi, ei saisi vaikuttaa mahdollisuuteen täyttää TLAC-vähimmäisvaatimus osittain muilla kuin etuoikeudeltaan huonommilla velkainstrumenteilla asetuksen (EU) N:o 575/2013 mukaisesti TLAC-standardissa sallitulla tavalla. (9)MREL-vähimmäisvaatimuksen avulla laitosten olisi pystyttävä kattamaan kriisinratkaisun odotetut tappiot ja vahvistamaan laitoksen pääomapohjaa kriisinratkaisun jälkeen. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi valitsemansa kriisinratkaisustrategian pohjalta perusteltava asianmukaisesti MREL-vähimmäisvaatimuksen taso erityisesti siltä osin kuin on kyse direktiivin 2013/36/EU 104 a artiklassa tarkoitetun, pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavaa määrää koskevan vaatimuksen tarpeesta ja tasosta. Tason olisi muodostuttava summasta, joka saadaan laskemalla yhteen kriisinratkaisun odotetut tappiot, jotka vastaavat laitoksen omia varoja koskevaa vaatimusta, ja pääomapohjan vahvistamiseen tarvittava määrä, jonka avulla laitos voi kriisinratkaisun jälkeen täyttää toimiluvan jatkumisen edellyttämät omia varoja koskevat vaatimukset, jotta se voi jatkaa toimintaansa valitun kriisinratkaisustrategian mukaisesti. MREL-vähimmäisvaatimus olisi ilmaistava prosenttiosuutena kokonaisriskistä ja vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävästä vastuumäärästä, ja laitosten olisi täytettävä molempien perusteella lasketut tasot samanaikaisesti. Kriisinratkaisuviranomaisen olisi voitava mukauttaa pääomapohjan vahvistamista koskevia määriä asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa vastaamaan riittävästi lisääntyneitä riskejä, jotka vaikuttavat kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin liiketoimintamallista, rahoitusmallista ja yleisestä riskiprofiilista johtuviin purkamismahdollisuuksiin, ja tällaisissa rajatuissa olosuhteissa edellyttää, että 45 c artiklan 3 ja 4 kohdassa tarkoitetut pääomapohjan vahvistamista koskevat määrät ylittyvät. (10)G-SII-laitosten purkamismahdollisuuksien parantamiseksi kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava määrätä niille laitoskohtainen MREL-vähimmäisvaatimus asetuksessa (EU) N:o 575/2013 säädetyn TLAC-vähimmäisvaatimuksen lisäksi. Tällainen laitoskohtainen MREL-vähimmäisvaatimus voidaan ottaa käyttöön ainoastaan, jos TLAC-vähimmäisvaatimus ei riitä kattamaan tappioita tai vahvistamaan G-SII-laitoksen pääomapohjaa valitun kriisinratkaisustrategian mukaisesti. (11)MREL-vähimmäisvaatimuksen tasoa määritettäessä kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava huomioon laitoksen merkitys järjestelmän kannalta ja sen kaatumisen mahdolliset haitalliset vaikutukset rahoitusvakauteen. Niiden olisi varmistettava, että G-SII-laitoksilla ja muilla vastaavilla unionin järjestelmän kannalta merkittävillä laitoksilla on tasapuoliset toimintaedellytykset. Siksi niiden laitosten MREL-vähimmäisvaatimusten, joita ei ole yksilöity G-SII-laitoksiksi mutta jotka ovat unionin järjestelmän kannalta yhtä merkittäviä kuin G-SII-laitokset, ei pitäisi poiketa tasoltaan ja muodoltaan suhteettoman paljon G-SII-laitoksille yleisesti asetetusta MREL-vähimmäisvaatimuksesta.

(12)Direktiivissä 2013/36/EU toimivaltaiselle viranomaiselle annettujen valtuuksien tapaan tässä direktiivissä kriisinratkaisuviranomaisille olisi annettava lupa vaatia laitoksia täyttämään korkeatasoisempia vähimmäisvaatimuksia sekä lupa puuttua joustavammin tällaisten tasojen rikkomisiin, erityisesti lieventämällä tällaisten rikkomusten automaattisia vaikutuksia jakokelpoisen enimmäismäärän rajoituksiin. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava antaa laitoksille ohjeistusta asetuksessa (EU) N:o 575/2013 ja direktiivissä 2013/36/EU säädetyt omien varojen vaatimusten tasot ylittäviä määriä koskevien lisävaatimusten täyttämisestä tappioiden kattamiseksi kriisinratkaisussa ja/tai varmistaa, että markkinoilla säilyy riittävä luottamus laitosta kohtaan kriisinratkaisun jälkeen. Jotta varmistetaan johdonmukaisuus direktiivin 2013/36/EU kanssa, ohjeistusta lisätappioiden kattamiseksi voidaan antaa ainoastaan, jos toimivaltaiset valvontaviranomaiset ovat pyytäneet pääomaa koskevaa ohjeistusta direktiivin 2013/36/EU mukaisesti, eikä taso saisi ylittää kyseisessä ohjeistuksessa pyydettyä tasoa. Pääomapohjan vahvistamiseen käytettävän määrän osalta ohjeistuksessa esitetyllä tasolla, jolla varmistetaan markkinoiden luottamus, olisi varmistettava, että laitos voi edelleen täyttää toimiluvan ehdot tietyn ajanjakson ajan sekä kattaa toimintansa uudelleen organisointia koskevat kulut kriisinratkaisun jälkeen. Markkinaluottamuspuskuri ei saisi olla suurempi kuin direktiivin 2013/36/EU mukainen yhdistetty pääomapuskurivaatimus, ellei korkeampi taso ole tarpeen sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisun jälkeen yhteisö edelleen täyttää toimiluvan ehdot tietyn ajanjakson ajan. Jos yhteisö jatkuvasti epäonnistuu ohjeistuksessa edellytettyjen ylimääräisten omien varojen ja hyväksyttävien velkojen hankkimisessa, kriisinratkaisuviranomaisen olisi voitava vaatia, että MREL-vähimmäisvaatimusta korotetaan kattamaan ohjeistuksessa tarkoitettu määrä. Arvioidessaan, onko epäonnistuminen jatkuvaa, kriisinratkaisuviranomaisen olisi otettava huomioon asianomaisen yhteisön tämän direktiivin vaatimusten mukaisesti toimittamat kertomukset MREL-vähimmäisvaatimuksesta. (13)Asetuksen N:o 575/2013 mukaisesti sellaisiin laitoksiin, jotka voidaan hyväksyä kriisinratkaisun kohteena oleviksi yhteisöiksi, pitäisi soveltaa MREL-vähimmäisvaatimusta ainoastaan kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Tämä tarkoittaa, että kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt olisi velvoitettava MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi laskemaan liikkeeseen hyväksyttäviä instrumentteja ja eriä sellaisille ulkopuolisille kolmannen osapuolen velkojille, joiden osalta velan arvoa alennettaisiin, jos kriisinratkaisu käynnistettäisiin kyseisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön osalta. (14)Sellaisten laitosten, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, olisi täytettävä MREL-vähimmäisvaatimus yksittäisten laitosten tasolla. Tällaisten laitosten kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen olisi yleisesti ottaen katettava laitosten tappionkattamistarpeet ja pääomapohjan vahvistamistarpeet siten, että ne hankkivat laitosten liikkeeseen laskemia hyväksyttäviä velkoja ja alaskirjaavat tai muuttavat ne omistusinstrumenteiksi sillä hetkellä, kun kyseiset laitokset eivät enää ole elinkelpoisia. Täten sellaisiin laitoksiin sovellettavaa MREL-vähimmäisvaatimusta, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, olisi sovellettava yhdessä ja johdonmukaisesti niiden vaatimusten kanssa, joita sovelletaan kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin. Näin kriisinratkaisuviranomaiset voisivat purkaa kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin asettamatta sen tiettyä tytäryritystä kriisinratkaisun kohteeksi ja estää siten markkinoihin kohdistuvat mahdollisesti haitalliset vaikutukset. Kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja sen tytäryrityksen kriisinratkaisuviranomaisten välisestä sopimuksesta hyväksyttävien velkojen liikkeeseen laskeminen kriisinratkaisun kohteena oleville yhteisöille pitäisi voida korvata kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja sen tytäryritysten välisillä vakuudellisilla takauksilla, jotka lankeavat maksettaviksi sellaisten ajallisten edellytysten täyttyessä, jotka vastaavat hyväksyttävien velkojen alaskirjaukseen tai muuntamiseen oikeuttavia edellytyksiä. Kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisten olisi myös voitava luopua kokonaan sellaisiin laitoksiin sovellettavan MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltamisesta, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, jos sekä kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö että sen tytäryritykset ovat sijoittautuneet samaan jäsenvaltioon. MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltamisessa sellaisiin laitoksiin, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, olisi noudatettava valittua kriisinratkaisustrategiaa, erityisesti soveltamisella ei pitäisi muuttaa laitosten ja niiden kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin välisiä omistussuhteita sen jälkeen, kun laitosten pääomapohjaa on vahvistettu. (15)Jotta MREL-vähimmäisvaatimuksen taso on kriisinratkaisun kannalta asianmukainen, kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisinratkaisuviranomaisen, konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen, joka on perimmäisen emoyrityksen kriisinratkaisuviranomainen, ja muiden kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien yhteisöjen kriisinratkaisuviranomaisten olisi toimittava MREL- vähimmäisvaatimuksen määrittämisestä vastaavina viranomaisina. Viranomaisten välisiin mahdollisiin erimielisyyksiin olisi sovellettava Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 mukaisia Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) valtuuksia tässä direktiivissä säädettyjen edellytysten ja rajoitusten mukaisesti. (16)Toimivaltaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten olisi puututtava kaikkiin TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen rikkomisiin ja korjattava puutteet. Koska vaatimusten rikkominen voi olla este laitoksen tai konsernin purkamiselle, purkamismahdollisuuksien esteiden poistamista koskevia nykyisiä menettelyjä olisi lyhennettävä, jotta mahdollisiin rikkomisiin voitaisiin puuttua ripeästi. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi myös voitava vaatia, että laitokset muuttavat hyväksyttävien instrumenttien ja erien maturiteettiprofiilia sekä valmistelevat ja toteuttavat suunnitelmat vaatimusten tason palauttamiseksi. (17)Jotta voidaan varmistaa MREL-vähimmäisvaatimuksen avoin soveltaminen, laitosten olisi raportoitava toimivaltaisille viranomaisilleen ja kriisinratkaisuviranomaisilleen ja säännöllisesti julkistettava hyväksyttävien velkojen tasot ja niiden muodostuminen, mukaan lukien niiden maturiteettiprofiili ja ensisijaisuusjärjestys tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Omia varoja koskevien vaatimusten ja MREL-vähimmäisvaatimuksen noudattamista koskevan valvontaraportoinnin olisi oltava johdonmukaista ja säännöllistä. (18)Vaatimuksella, jonka mukaan velan arvon alentamisen käyttöönoton vaikutukset on tunnustettava sopimuksissa tai instrumenteissa, joilla luodaan sellaisia velkoja, joihin sovelletaan kolmansien maiden lainsäädäntöä, olisi varmistettava, että tällaisten velkojen arvoa voidaan alentaa kriisinratkaisussa. Jos kaikilla kolmansien maiden lainkäyttöalueilla ei vielä ole tällaiseen tunnustamiseen liittyviä sääntelypuitteita, jotka mahdollistavat tehokkaan rajatylittävän kriisinratkaisun, tai kunnes ne ovat ottaneet tällaiset puitteet käyttöön, toimivan ratkaisun tarjoavat asiamukaisesti laaditut ja laajasti hyväksytyt sopimusjärjestelyt. Vaikka käytössä olisikin tunnustamista koskevat sääntelypuitteet, tunnustamista koskevilla sopimusjärjestelyillä voidaan lisätä oikeusvarmuutta ja ennakoitavuutta kriisinratkaisutoimien rajatylittävässä tunnustamisessa. Saattaa olla tapauksia, joissa tällaisten sopimusehtojen sisällyttäminen sopimuksiin tai instrumentteihin, joilla luodaan tiettyjä velkoja, erityisesti velkoihin, joita ei ole rajattu direktiivissä 2014/59/EU tarkoitetun velan arvon alentamisen ulkopuolelle, suojattuihin talletuksiin tai omien varojen instrumentteihin ei ole laitoksille käytännössä mahdollista. Laitosten on vaikea sisällyttää sopimuksiin tai instrumentteihin, joilla luodaan velkoja, sopimusehtoja velan arvon alentamisen vaikutuksista etenkin silloin, kun tällaiset ehdot ovat laittomia asianomaisissa kolmansissa maissa tai kun laitoksilla ei ole neuvotteluvoimaa tällaisten sopimusehtojen sisällyttämiseksi. Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi sen vuoksi oltava mahdollisuus myöntää vapautus vaatimuksesta sisällyttää sopimuksiin tällaiset sopimusehdot silloin, kun sopimusehdot aiheuttaisivat laitoksille suhteettomia kustannuksia ja näin syntyneet velat eivät varmistaisi merkittävää tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä kriisinratkaisussa. Vapautusta ei kuitenkaan pitäisi ottaa käyttöön silloin, kun useat sopimukset ja velat yhdessä varmistavat merkittävän tappionkattamiskyvyn ja pääomapohjan vahvistamiskyvyn kriisinratkaisussa. Sen varmistamiseksi, että laitosten purkamismahdollisuuksiin ei kohdistu vaikutuksia, velkoja, joihin vapautusta sovelletaan, ei oteta huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämisessä. (19)Rahoitusvakauden säilyttämiseksi on tärkeää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat korjata laitoksen rahoitus- ja taloustilanteen heikkenemisen ennen laitoksen päätymistä tilanteeseen, jossa viranomaisilla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin laitoksen purkaminen. Tätä varten toimivaltaisille viranomaisille olisi myönnettävä asianmukaiset valtuudet toimia varhaisessa vaiheessa. Valtuuksiin puuttua asioihin varhaisessa vaiheessa olisi sisällyttävä valtuudet keskeyttää tietyt sopimusvelvoitteet lyhyimmäksi mahdolliseksi ajaksi. Keskeytysvaltuudet olisi rajattava tarkasti, ja niitä olisi käytettävä ainoastaan silloin, kun se on tarpeen sen määrittämiseksi, ovatko varhaiset toimet tarpeen tai onko laitos lähellä kaatumista tai kaatuuko se todennäköisesti. Näitä keskeytysvaltuuksia ei kuitenkaan pitäisi soveltaa velvollisuuksiin, jotka liittyvät osallistumiseen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/26/EY mukaisesti nimettyihin järjestelmiin, keskusvastapuoliin ja keskuspankkeihin, mukaan lukien Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaisen, jäljempänä ’EAMV’, tunnustamiin kolmansien maiden keskusvastapuoliin. Sitä ei pitäisi soveltaa myöskään suojattuihin talletuksiin. Varhaisten toimenpiteiden valtuuksiin tulisi kuulua direktiivissä 2013/36/EU jo säädetyt valtuudet sellaisissa tilanteissa, joissa ei ole kysymys varhaisista toimenpiteistä, sekä sellaisissa muissa tilanteissa, joissa nämä valtuudet katsotaan tarpeellisiksi laitoksen taloudellisen vakauden ennalleen palauttamiseksi. (20)Kriisinratkaisun tehokkuuden varmistamiseksi ja etenkin toimivaltaristiriitojen välttämiseksi on aiheellista, ettei lähellä kaatumista olevassa laitoksessa aloiteta tai jatketa tavanomaista maksukyvyttömyysmenettelyä niin kauan kuin kriisinratkaisuviranomainen käyttää kriisinratkaisuvaltuuksiaan tai kriisinratkaisuvälineitä, paitsi kriisinratkaisuviranomaisen aloitteesta tai suostumuksella. On niin ikään hyödyllistä ja välttämätöntä keskeyttää tiettyjen sopimusvelvoitteiden voimassaolo rajalliseksi ajaksi, jotta kriisinratkaisuviranomaisella on aikaa arvostuksen tekemiseen ja kriisinratkaisuvälineiden käyttämiseen. Nämä valtuudet olisi rajattava täsmällisesti, ja niitä olisi käytettävä vain mahdollisimman lyhyen ajan arvostuksen tekemiseksi tai kriisinratkaisuvälineiden käyttöön ottamiseksi. Valtuuksia ei kuitenkaan pitäisi soveltaa suojattuihin talletuksiin tai velvoitteisiin, jotka liittyvät osallistumiseen direktiivin 98/26/EY mukaisesti nimettyihin järjestelmiin, keskusvastapuoliin ja keskuspankkeihin, mukaan lukien EAMV:n tunnustamiin kolmansien maiden keskusvastapuoliin. Direktiivillä 98/26/EY vähennetään riskiä, joka liittyy maksu- ja arvopapereiden selvitysjärjestelmiin osallistumiseen, erityisesti vähentämällä tällaiseen järjestelmään kohdistuvia häiriöitä osallistujan maksukyvyttömyyden tapauksessa. Jotta varmistetaan, että näitä suojatoimia sovelletaan asianmukaisesti kriisitilanteessa samalla kun ylläpidetään maksu- ja arvopapereiden selvitysjärjestelmien ylläpitäjien ja muiden markkinatoimijoiden varmuutta, direktiiviä 2014/59/EU olisi muutettava niin, että siinä säädetään, että pelkkää kriisinehkäisy- tai kriisinhallintatoimea ei olisi pidettävä direktiivissä 98/26/EY tarkoitettuna maksukyvyttömyysmenettelynä, edellyttäen, että sopimuksen mukaiset merkittävät velvoitteet täytetään edelleen. Minkään direktiivissä 2014/59/EU ei pitäisi kuitenkaan rajoittaa direktiivin 98/26/EY mukaisesti nimetyn järjestelmän toimintaa tai oikeutta kyseisessä direktiivissä tarkoitettuun vakuuteen. (21)Jotta vältetään päällekkäiset vaatimukset ja sovelletaan tehokkaasti asianmukaisia keskusvastapuolten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevia sääntöjä asetuksen (EU) N:o [keskusvastapuolten elvytys ja kriisinratkaisu] mukaisesti, direktiiviä 2014/59/EU olisi muutettava siten, että sen soveltamisalan ulkopuolelle jätetään ne keskusvastapuolet, joihin jäsenvaltiot soveltavat asetuksen (EU) N:o 648/2012 nojalla tiettyjä direktiivin 2013/36/EU mukaisia toimiluvan saantia koskevia vaatimuksia ja joilla siksi on lupa toimia myös luottolaitoksina. (22)Direktiivissä 2014/59/EU luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten tiettyihin velkoihin ei sovelleta velan arvon alentamista tai velvoitteiden keskeyttämistä, vakuusoikeuksien täytäntöönpanon rajoittamista ja sopimuksen purkamisoikeuksien tilapäistä keskeyttämistä koskevia valtuuksia, ja saman pitäisi päteä myös unioniin sijoittautuneisiin keskusvastapuoliin ja EAMV:n tunnustamiin kolmansien maiden keskusvastapuoliin. (23)Jotta varmistetaan, että eri säädöksissä käytetyt termit tulkitaan yhdenmukaisesti, on aiheellista sisällyttää direktiiviin 98/26/EY asetuksessa (EU) N:o 648/2012 käyttöön otetut määritelmät ja käsitteet ”keskusvastapuoli” ja ”osallistuja”. (24)Jotta keskusvastapuolten kriisinratkaisu voidaan toteuttaa tehokkaasti, direktiivissä 2002/47/EY säädettyjä suojatoimia ei pitäisi soveltaa rahoitusvakuusjärjestelyn täytäntöönpanon rajoitukseen tai panttioikeuteen perustuvaa rahoitusvakuusjärjestelyä, sulkeutuvaa nettoutusta tai kuittausta koskevan lausekkeen voimaantulon rajoitukseen, joka on annettu asetuksen (EU) N:o [keskusvastapuolen elvytys ja kriisinratkaisu] nojalla. (25)Direktiivi 2012/30/EU, direktiivi 2011/35/EU, direktiivi 2005/56/EY, direktiivi 2004/25/EY ja direktiivi 2007/36/EY sisältävät säännöksiä sellaisten keskusvastapuolten osakkeenomistajien ja velkojien suojaamiseksi, joihin näitä direktiivejä sovelletaan. Tilanteissa, joissa kriisinratkaisuviranomaisten on toimittava nopeasti, nämä säännöt voivat estää kriisinratkaisuviranomaisten tehokkaan toiminnan ja kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien käytön. Direktiivissä 2014/59/EU säädetyt poikkeukset olisi näin ollen laajennettava koskemaan asetuksen (EU) N:o [keskusvastapuolten elvytys ja kriisinratkaisu] mukaisesti toteutettavia toimia. Sidosryhmien mahdollisimman suuren oikeusvarmuuden takaamiseksi poikkeukset olisi määriteltävä selkeästi ja tarkasti, ja niitä olisi käytettävä ainoastaan yleisen edun nimissä, kun kriisinratkaisun käynnistämisen edellytykset täyttyvät. Kriisinratkaisuvälineiden käyttö edellyttää, että asetuksessa (EU) N:o [keskusvastapuolten elvytys ja kriisinratkaisu] säädetyt kriisinratkaisutavoitteet ja kriisinratkaisuedellytykset täyttyvät. Jotta varmistetaan, että viranomaiset voivat määrätä seuraamuksia, jos asetuksen (EU) N:o [keskusvastapuolen elvytys ja kriisinratkaisu] säännöksiä ei ole noudatettu, ja että tällaiset valtuudet määrätä seuraamuksia ovat johdonmukaisia muiden rahoituslaitosten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen kanssa, direktiivin 2014/59/EU VIII osaston soveltamisalan olisi katettava myös asetuksen (EU) N:o [keskusvastapuolten elvytys ja kriisinratkaisu] säännösten rikkominen. (26)Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän direktiivin tavoitetta eli vahvistaa elvytys- ja kriisinratkaisukehystä koskevia yhdenmukaisia sääntöjä, vaan se voidaan toiminnan laajuuden vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Sen vuoksi unioni voi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. (27)Jotta voidaan varmistaa asianmukainen määräaika tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi ja soveltamiseksi, jäsenvaltioille olisi annettava sen voimaantulosta kaksitoista kuukautta aikaa saattaa se osaksi kansallista lainsäädäntöä ja asianomaisten laitosten olisi noudatettava uusia säännöksiä kuuden kuukauden kuluttua direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä, OVAT HYVÄKSYNEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Muutokset direktiiviin 2014/59/EU 1.Lisätään 1 artiklaan 3 kohta seuraavasti:

”3. Tätä direktiiviä ei sovelleta sellaisiin keskusvastapuoliin, joihin jäsenvaltiot soveltavat asetuksen (EU) N:o 648/2012 14 artiklan 5 kohdan nojalla direktiivin 2013/36/EU mukaisia tiettyjä toimilupaa koskevia vaatimuksia. Tämän direktiivin VIII osastossa vahvistettuja säännöksiä sovelletaan kuitenkin myös seuraamuksiin, jotka johtuvat [keskusvastapuolten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevan] asetuksen noudattamatta jättämisestä.” 2.Korvataan 2 artiklan 1 kohdan 71 alakohdassa ilmaisu ”hyväksyttävillä veloilla” ilmaisulla ”alentamiskelpoisilla veloilla”. 3.Lisätään 2 artiklan 1 kohtaan alakohta seuraavasti: ”71 a) ’hyväksyttävillä veloilla’ alentamiskelpoisia velkoja, jotka täyttävät tapauksen mukaan 45 b artiklan tai 45 g artiklan 3 kohdan a alakohdan vaatimukset;” 4.Lisätään 2 artiklan 1 kohtaan 83 a, 83 b, 109 ja 110 alakohta seuraavasti: ”83 a) ’kriisinratkaisun kohteena olevalla yhteisöllä’ unioniin sijoittautunutta yhteisöä, jonka kriisinratkaisuviranomainen on 12 artiklan mukaisesti määrittänyt yhteisöksi, johon kriisinratkaisusuunnitelmassa kohdistetaan kriisinratkaisutoimia; 83 b) ’kriisinratkaisun kohteena olevalla konsernilla’ kriisinratkaisun kohteena olevaa yhteisöä ja sen tytäryhtiöitä, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä eivätkä toisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryhtiöitä; 109) ’määritysosapuolella’ asetuksen (EU) N:o 648/2012 2 artiklan 14 kohdassa määriteltyä määritysosapuolta; 110) ’hallituksellaʼ kansallisen yhtiölain nojalla asetuksen (EU) N:o 648/2012 27 artiklan 2 kohdan mukaisesti perustettua hallinto- tai valvontaelintä tai molempia.” 5.Korvataan 12 artiklan 1 kohta seuraavasti: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että konsernitason kriisinratkaisuviranomaiset laativat konsernin kriisinratkaisusuunnitelmat yhdessä tytäryritysten osalta toimivaltaisten viranomaisten kanssa ja merkittävien sivuliikkeiden kriisinratkaisuviranomaisia kuultuaan siltä osin kuin se on merkittävän sivuliikkeen kannalta tarkoituksenmukaista. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmassa on osoitettava toimenpiteet, jotka toteutetaan seuraavien osalta: (a)unionissa emoyrityksenä toimiva yritys; (b)konserniin kuuluvat tytäryritykset, joka sijaitsevat unionissa; (c)1 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdassa tarkoitetut yhteisöt; ja (d)VI osaston mukaisesti konserniin kuuluvat tytäryritykset, joka sijaitsevat unionin ulkopuolella. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden mukaisesti kriisinratkaisusuunnitelmassa on nimettävä kunkin konsernin osalta: (a)kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt; (b)kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit.” 6.Korvataan 12 artiklan 3 kohdan a ja b alakohta seuraavasti:

”a) esitettävä kriisinratkaisun kohteena olevissa yhteisöissä toteutettaviksi suunnitellut kriisinratkaisutoimet 10 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa skenaarioissa ja kyseisten kriisinratkaisutoimien vaikutukset 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitettuihin muihin konserniyhteisöihin, emoyritykseen ja tytäryrityksinä toimiviin laitoksiin; b) tarkasteltava, missä määrin kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia voitaisiin soveltaa ja käyttää koordinoidusti unioniin sijoittautuneisiin kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin, mukaan lukien toimenpiteet, joiden avulla kolmatta osapuolta voidaan kannustaa ostamaan konserni kokonaisuudessaan taikka erikseen liiketoiminta-alueita tai konsernin eri yhteisöjen tuottamia toimintoja tai yksittäisiä konserniyhteisöjä tai kriisinratkaisun kohteena olevia konserneja sekä tunnistaa koordinoidun kriisinratkaisun mahdolliset esteet;” 7.Korvataan 12 artiklan 3 kohdan e alakohta seuraavasti: ”e) esitettävä mahdolliset lisätoimet, joita ei ole mainittu tässä direktiivissä ja joita asianomaiset kriisinratkaisuviranomaiset aikovat soveltaa kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin;” 8.Lisätään 12 artiklan 3 kohtaan a 1 alakohta seuraavasti: ”a 1) konsernin muodostuessa useammasta kuin yhdestä kriisinratkaisun kohteena olevasta konsernista esitettävä kunkin kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin kriisinratkaisun kohteena olevissa yhteisöissä suunnitellut kriisinratkaisutoimet ja tällaisten toimien vaikutukset seuraaviin: i) muut samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvat konserniyhteisöt; ii) muut kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit.” 9.Lisätään 13 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan jälkeen alakohta seuraavasti: ”Jos jokin konserni muodostuu useammasta kuin yhdestä kriisinratkaisun kohteena olevasta konsernista, 12 artiklan 3 kohdan a 1 alakohdassa tarkoitetut suunnitellut kriisinratkaisutoimet on hyväksyttävä ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla yhteisellä päätöksellä.” 10.Korvataan 13 artiklan 6 kohdan ensimmäinen alakohta seuraavasti: ”Jollei yhteistä päätöstä saada aikaan kriisinratkaisuviranomaisten kesken neljän kuukauden määräajassa, kunkin tytäryrityksestä vastaavan kriisinratkaisuviranomaisen, joka on eri mieltä konsernin kriisinratkaisusuunnitelmasta, on tehtävä oma päätöksensä ja tarvittaessa yksilöitävä kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö sekä laadittava kriisinratkaisusuunnitelma lainkäyttöalueellaan sijaitsevista yhteisöistä muodostuvaa kriisinratkaisun kohteena olevaa konsernia varten ja ylläpidettävä sitä. Kunkin eri mieltä olevan kriisinratkaisuviranomaisen yksittäisen päätöksen on oltava kaikilta osin perusteltu, ja siinä on muun muassa esitettävä ehdotetusta konsernin kriisinratkaisusuunnitelmasta eriävän mielipiteen syyt ja otettava huomioon muiden kriisinratkaisuviranomaisten ja toimivaltaisten viranomaisten näkökannat ja varaukset. Kunkin kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava päätöksestään muille kriisinratkaisukollegion jäsenille.” 11.Korvataan 16 artiklan 1 kohdan toinen alakohta seuraavasti: ”Konserni katsotaan purkamiskelpoiseksi, jos kriisinratkaisuviranomaiset pystyvät uskottavasti joko likvidoimaan konserniyhteisöt tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä tai toteuttamaan kyseisen konsernin kriisinratkaisun soveltaen kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia välttäen mahdollisimman pitkälle aiheuttamasta merkittäviä haitallisia seurauksia niiden jäsenvaltioiden, joihin konserniyhteisöt ovat sijoittautuneet, muiden jäsenvaltioiden tai unionin rahoitusjärjestelmille, olipa kyse laajemmasta rahoitusalan epävakaudesta tai koko järjestelmän laajuisista tapahtumista, ja pyrkien varmistamaan kyseisten konserniyhteisöjen kriittisten toimintojen jatkuvuuden, jos ne ovat helposti erotettavissa hyvissä ajoin tai muilla keinoin. Konsernitason riisinratkaisuviranomaisten on ilmoitettava EPV:lle hyvissä ajoin aina, kun konsernia ei katsota purkamiskelpoiseksi.” 12.Lisätään 16 artiklaan 4 kohta seuraavasti: ”4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että konsernin muodostuessa useammasta kuin yhdestä kriisinratkaisun kohteena olevasta konsernista 1 kohdassa tarkoitetut viranomaiset arvioivat kunkin kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin purkamismahdollisuudet tämän artiklan mukaisesti. Edellä ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu arviointi on toteutettava koko konsernia koskevan purkamismahdollisuuksien arvioinnin lisäksi.” 13.Lisätään 17 artiklan 3 kohtaan alakohta seuraavasti: ”Jos purkamismahdollisuuksien este johtuu direktiivin 2013/36/EU 141 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta, laitoksen on kahden viikon kuluessa 1 kohdan mukaisesti annetun ilmoituksen vastaanottamisesta ehdotettava kriisinratkaisuviranomaiselle mahdollisia toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että laitos noudattaa 45 f tai 45 g artiklaa ja direktiivin 2013/36/EU 128 artiklan 6 kohdassa tarkoitettua vaatimusta.” 14.Lisätään 17 artiklan 5 kohtaan h 1 alakohta seuraavasti:

”h 1) velvoittaa laitos tai 1 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdassa tarkoitettu yhteisö toimittamaan suunnitelma, jonka tarkoituksena on 45 f ja 45 g artiklan ja direktiivin 2013/36/EU 128 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaisuuden palauttaminen;” 15.Lisätään 17 artiklan 5 kohtaan j 1 alakohta seuraavasti: ”j 1) velvoittaa laitos tai 1 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdassa tarkoitettu yhteisö muuttamaan 45 b artiklassa tai 45 g artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettujen erien maturiteettiprofiili, jotta varmistetaan 45 f ja 45 g artiklan jatkuva noudattaminen;” 16.Korvataan 17 artiklan 5 kohdan i alakohdassa ilmaisu ”45 artiklassa” ja j alakohdassa ilmaisu ”45 kohdassa” ilmaisulla ”45 f ja 45 g artiklassa”. 17.Korvataan 18 artiklan 1–7 kohta seuraavasti: ”1. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on yhdessä tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa ja kuultuaan valvontakollegiota ja siltä osin kuin se on merkittävien sivuliikkeiden osalta tarkoituksenmukaista, kriisinratkaisuviranomaisia, joiden lainkäyttöalueella sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä, harkittava 16 artiklassa edellytettyä arviointia kriisinratkaisukollegiossa ja toteutettava kaikki kohtuulliset toimenpiteet, jotta voidaan saada aikaan yhteinen päätös 17 artiklan 4 kohdan mukaisesti esitettyjen toimenpiteiden soveltamisesta kaikkiin kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin ja niiden tytäryrityksiin, jotka ovat 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun konserniin kuuluvia yhteisöjä. 2. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on asetuksen (EU) N:o 1093/2010 25 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteistyössä konsolidointiryhmän valvojan ja EPV:n kanssa laadittava asiaa koskeva kertomus ja lähetettävä se unionissa emoyrityksenä toimivalle yritykselle ja tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisille, jotka toimittavat sen valvonnassaan oleville tytäryrityksille, sekä kriisinratkaisuviranomaisille, joiden lainkäyttöalueella sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä. Kertomus on laadittava toimivaltaisten viranomaisten kuulemisen jälkeen, ja siinä on käsiteltävä olennaisia esteitä kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien tehokkaalle käytölle konserniin tai kriisinratkaisun kohteena oleviin konserneihin konsernin muodostuessa useammasta kuin yhdestä kriisinratkaisun kohteena olevasta konsernista. Kertomuksessa on tarkasteltava vaikutusta laitoksen liiketoimintamalliin ja suositeltava oikeasuhteisia ja kohdennettuja toimenpiteitä, jotka viranomaisen mukaan ovat välttämättömiä tai asianmukaisia näiden esteiden poistamiseksi. Jos konsernin purkamismahdollisuuksien este johtuu direktiivin 2013/36/EU 141 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta, konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava kyseisestä esteestä tekemästään arvioinnista unionissa emoyrityksenä toimivalle yritykselle kuultuaan kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja sen tytäryrityksinä toimivien laitosten kriisinratkaisuviranomaisia. 3. Unionissa emoyrityksenä toimiva yritys voi neljän kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona se on vastaanottanut kertomuksen, toimittaa huomautuksensa ja ehdottaa konsernitason kriisinratkaisuviranomaiselle vaihtoehtoisia toimenpiteitä kertomuksessa yksilöityjen esteiden korjaamiseksi. Jos nämä esteet johtuvat direktiivin 2013/36/EU 141 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta, unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen on kahden viikon kuluessa 2 kohdan mukaisesti annetun ilmoituksen vastaanottamisesta ehdotettava konsernitason kriisinratkaisuviranomaiselle mahdollisia toimenpiteitä esteisiin puuttumiseksi tai niiden poistamiseksi. 4. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen mahdollisesti ehdottamat toimenpiteet konsolidointiryhmän valvojalle, EPV:lle, tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisille ja kriisinratkaisuviranomaisille, joiden lainkäyttöalueella sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä, siltä osin kuin se on merkittävän sivuliikkeen kannalta tarkoituksenmukaista. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisten ja tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaisten on kuultuaan toimivaltaisia viranomaisia ja niiden lainkäyttöalueiden kriisinratkaisuviranomaisia, joissa sijaitsee merkittäviä sivuliikkeitä, tehtävä kaikkensa, jotta kriisinratkaisukollegiossa saadaan aikaan yhteinen päätös olennaisten esteiden osoittamisesta ja tarvittaessa unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen ehdottamien toimenpiteiden ja viranomaisten vaatimien toimenpiteiden arvioinnista esteisiin puuttumiseksi tai niiden poistamiseksi, jolloin on otettava huomioon toimenpiteiden mahdollinen vaikutus kaikissa jäsenvaltioissa, joissa konserni toimii. 5. Yhteiseen päätökseen on päästävä neljän kuukauden kuluessa unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen mahdollisten huomautusten toimittamisesta tai 3 kohdassa tarkoitetun neljän kuukauden määräajan päättymisestä, sen mukaan kumpi niistä on aikaisempi. Direktiivin 2013/36/EU 141 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta johtuvia purkamismahdollisuuksien esteitä koskevaan yhteiseen päätökseen on päästävä 3 kohdan mukaisesti kahden viikon kuluessa unionissa emoyrityksenä toimivan yrityksen mahdollisten huomautusten toimittamisesta. Yhteisen päätöksen on oltava perusteltu, ja se on esitettävä asiakirjassa, joka konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on toimitettava unionissa emoyrityksenä toimivalle yritykselle. EPV voi kriisinratkaisuviranomaisen pyynnöstä auttaa kriisinratkaisuviranomaisia saamaan aikaan yhteisen päätöksen asetuksen (EU) N:o 1093/2010 31 artiklan c alakohdan mukaisesti. 6. Jollei yhteistä päätöstä tehdä 5 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa, konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on tehtävä oma päätöksensä konsernitasolla tai kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla 17 artiklan 4 kohdan nojalla toteutettavista tarkoituksenmukaisista toimenpiteistä. Päätöksen on oltava kaikilta osin perusteltu, ja siinä on otettava huomioon muiden kriisinratkaisuviranomaisten näkemykset ja varaukset. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on toimitettava päätös unionissa emoyrityksenä toimivalle yritykselle. Jos jokin kriisinratkaisuviranomainen on 5 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa saattanut 9 kohdassa mainitun asian EPV:n käsiteltäväksi asetuksen (EU) N:o 1093/2010 19 artiklan mukaisesti, konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on lykättävä omaa päätöstään, odotettava EPV:n mainitun asetuksen 19 artiklan 3 kohdan mukaisesti tekemää päätöstä ja tehtävä oma päätöksensä EPV:n tekemän päätöksen mukaisesti. Edellä 5 kohdassa tarkoitettua määräaikaa pidetään mainitussa asetuksessa tarkoitettuna sovitteluaikana. EPV:n on tehtävä päätöksensä yhden kuukauden kuluessa tai yhden viikon kuluessa, jos saattaminen EPV:n käsiteltäväksi liittyy direktiivin 2013/36/EU 141 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta johtuvaan purkamismahdollisuuksien esteeseen. Asiaa ei voi saattaa EPV:n käsiteltäväksi sen jälkeen, kun 5 kohdassa tarkoitettu määräaika on päättynyt tai on tehty yhteinen päätös. Jos EPV ei ole tehnyt päätöstä, sovelletaan konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen päätöstä. 7. Jollei yhteistä päätöstä ole, tytäryritysten kriisinratkaisuviranomaiset tekevät omat päätöksensä tarkoituksenmukaisista toimenpiteistä, jotka kunkin tytäryrityksen on toteutettava 17 artiklan 4 kohdan mukaisesti. Päätöksen on oltava kaikilta osin perusteltu, ja siinä on otettava huomioon muiden kriisinratkaisuviranomaisten näkemykset ja varaukset. Päätös on toimitettava asianomaiselle tytäryritykselle ja konsernitason kriisinratkaisuviranomaiselle. Jos jokin kriisinratkaisuviranomainen on 5 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa saattanut tämän artiklan 9 kohdassa mainitun asian EPV:n käsiteltäväksi asetuksen (EU) N:o 1093/2010 19 artiklan mukaisesti, tytäryrityksen kriisinratkaisuviranomaisen on lykättävä omaa päätöstään, odotettava EPV:n mainitun asetuksen 19 artiklan 3 kohdan mukaisesti tekemää päätöstä ja tehtävä oma päätöksensä EPV:n tekemän päätöksen mukaisesti. Edellä 5 kohdassa tarkoitettua määräaikaa pidetään mainitussa asetuksessa tarkoitettuna sovitteluaikana. EPV:n on tehtävä päätöksensä yhden kuukauden kuluessa tai yhden viikon kuluessa, jos saattaminen EPV:n käsiteltäväksi liittyy 45–45 i artiklan rikkomisesta johtuvaan purkamismahdollisuuksien esteeseen. Asiaa ei voi saattaa EPV:n käsiteltäväksi sen jälkeen, kun 5 kohdassa tarkoitettu määräaika on päättynyt tai on tehty yhteinen päätös. Jos EPV ei ole tehnyt päätöstä, sovelletaan tytäryrityksen kriisinratkaisuviranomaisen päätöstä.”

18.Lisätään 27 artiklan 1 kohtaan i alakohta seuraavasti: ”h) 29 a artiklan edellytysten täyttyessä keskeyttää kaikki maksu- ja toimitusvelvoitteet, joiden osapuoli laitos tai 1 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdassa tarkoitettu yhteisö on.” 19.Lisätään 29 a artikla seuraavasti: ”29 a artikla

Valtuudet keskeyttää tiettyjä velvoitteita 1.Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden asianomaiset toimivaltaiset viranomaiset voivat kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan käyttää 27 artiklan l kohdan i alakohdassa tarkoitettuja valtuuksia ainoastaan silloin, kun keskeytysvaltuuksien käyttäminen on välttämätöntä 27 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun arvioinnin tai 32 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun määrityksen tekemiseksi. 2.Edellä 1 kohdassa tarkoitettu keskeytys ei saa ylittää vähimmäisaikaa, jonka toimivaltainen viranomainen katsoo tarpeelliseksi 27 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun arvioinnin tai 32 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun määrityksen tekemiseksi, eikä se saa missään tapauksessa olla pidempi kuin 5 työpäivää. 3.Edellä olevan 1 kohdan nojalla tehtävää keskeyttämistä ei sovelleta: (a)maksu- ja toimitusvelvoitteisiin direktiiviä 98/26/EY sovellettaessa nimettyihin järjestelmiin tai järjestelmien ylläpitäjiin, keskusvastapuoliin, EAMV:n asetuksen (EU) N:o 648/2012 25 artiklan nojalla tunnustamiin kolmansien maiden keskusvastapuoliin ja keskuspankkeihin nähden; (b)direktiiviä 97/9/EY sovellettaessa korvaamiskelpoisiin saataviin; (c)suojattuihin talletuksiin. 4.Kriisinratkaisuviranomaisten on tämän artiklan mukaisia valtuuksia käyttäessään otettava huomioon, millainen vaikutus näiden valtuuksien käyttämisellä saattaa olla rahoitusmarkkinoiden asianmukaiseen toimintaan. 5.Maksu- tai toimitusvelvoite, joka olisi erääntynyt keskeyttämisjakson aikana, erääntyy välittömästi kyseisen jakson päätyttyä. 6.Jos sopimuksen mukaiset maksu- tai toimitusvelvoitteet keskeytetään 1 kohdan nojalla, kyseisen sopimuksen mukaiset yhteisön vastapuolten maksu- tai toimitusvelvoitteet on keskeytettävä samanpituiseksi ajaksi. 7.Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset viranomaiset ilmoittavat kriisinratkaisuviranomaisille viipymättä 1 kohdassa tarkoitettujen valtuuksien käytöstä. 8.Jäsenvaltioiden, jotka hyödyntävät 32 artiklan 2 kohdassa säädettyä mahdollisuutta, on varmistettava, että myös kriisinratkaisuviranomainen voi käyttää tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja keskeytysvaltuuksia kuultuaan toimivaltaista viranomaista, jos keskeytysvaltuuksien käyttö on välttämätöntä 32 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun määrityksen tekemiseksi.” 20.Korvataan 32 artiklan 1 kohdan b alakohta seuraavasti: ”b) ottaen huomioon aika ja muut asiaankuuluvat olosuhteet ei voida kohtuudella olettaa, että laitoksen kaatuminen on estettävissä kohtuullisessa ajassa millään laitokseen kohdistuvilla yksityisen sektorin toimenpiteillä, mukaan lukien laitosten suojajärjestelmien toimenpiteet, tai valvontatoimella, mukaan lukien varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteet tai asianomaisten pääomainstrumenttien alaskirjaus tai muuntaminen taikka hyväksyttävät velat 59 artiklan 2 kohdan mukaisesti;” 21.Korvataan 33 artiklan 2, 3 ja 4 kohta seuraavasti: 2.”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kriisinratkaisuviranomaiset toteuttavat kriisinratkaisutoimen 1 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetulle yhteisölle, jos yhteisö täyttää 32 artiklan 1 kohdan edellytykset. 3.Jos monialan holdingyhtiön tytäryrityksenä toimivat laitokset ovat suoraan tai välillisesti välitason rahoitusholdingyhtiön omistuksessa, kriisinratkaisusuunnitelmassa on varmistettava, että kriisinratkaisun kohteena olevaksi yhteisöksi määritetään välitason rahoitusholdingyhtiö, ja jäsenvaltioiden on varmistettava, että konsernin kriisinratkaisuun tarkoitetut kriisinratkaisutoimet toteutetaan välitason rahoitusholdingyhtiön suhteen. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kriisinratkaisuviranomaiset eivät toteuta konsernin kriisinratkaisuun tarkoitettuja kriisinratkaisutoimia monialan holdingyhtiön suhteen.

4.Jollei tämän artiklan 3 kohdan säännöksistä muuta johdu, kriisinratkaisuviranomaiset voivat huolimatta siitä, ettei 1 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitettu yhteisö täytä 32 artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, toteuttaa kriisinratkaisutoimen 1 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetun yhteisön suhteen, jos kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät: (a)yhteisö on kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö; (b)yksi tai useampi kyseisen yhteisön tytäryhtiöistä, jotka ovat laitoksia mutta eivät kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, täyttävät 32 artiklan 1 kohdan edellytykset; (c)kyseisten tytäryritysten varat ja velat ovat sellaiset, että niiden laiminlyönti uhkaa koko kriisinratkaisun kohteena olevaa konsernia ja tällaisten laitoksena toimivien tytäryritysten tai koko asianomaisen kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin kriisinratkaisu edellyttää 1 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitettua yhteisöä koskevia kriisinratkaisutoimia.” 22.Korvataan 44 artiklan 2 kohdan f alakohta seuraavasti: ”f) velat, joiden jäljellä oleva maturiteetti on alle seitsemän päivää ja joiden edunsaajina ovat direktiiviä 98/26/EY sovellettaessa nimetyt järjestelmät tai järjestelmien ylläpitäjät tai niiden osapuolet ja jotka aiheutuvat tällaiseen järjestelmään osallistumisesta tai joiden edunsaajina ovat EAMV:n tunnustamat kolmansien maiden keskusvastapuolet;” 23.Korvataan 45 artikla seuraavasti: ”45 artikla Omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen soveltaminen ja laskeminen 1.Jäsenvaltioiden on varmistettava, että laitokset ja 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitetut yhteisöt täyttävät jatkuvasti omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen 45–45 i artiklan mukaisesti. 2.Edellä 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus lasketaan tapauksen mukaan 45 c artiklan 3 tai 4 kohdan mukaisesti omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevana määränä ja ilmaistaan prosenttiosuutena seuraavista: (a)edellä 1 kohdassa tarkoitetun asianomaisen yhteisön kokonaisriskin määrä laskettuna asetuksen (EU) N:o 575/2013 92 artiklan 3 kohdan mukaisesti, (b)edellä 1 kohdassa tarkoitetun asianomaisen yhteisön vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa käytettävä vastuumäärä laskettuna asetuksen (EU) N:o 575/2013 429 artiklan 3 kohdan mukaisesti. 45 a artikla Omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevasta vähimmäisvaatimuksesta poikkeaminen 1.Sen estämättä, mitä 45 artiklassa säädetään, kriisinratkaisuviranomaiset voivat vapauttaa katetuilla joukkovelkakirjalainoilla rahoitetut kiinnitysluottolaitokset, jotka kansallisen lainsäädännön mukaisesti eivät saa ottaa vastaan talletuksia, 45 artiklan 1 kohdassa vahvistetusta vaatimuksesta, jos kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät: (a)nämä laitokset puretaan niitä silmällä pitäen säädettyjä kansallisia maksukyvyttömyysmenettelyjä tai muuntyyppisiä 38, 40 tai 42 artiklan mukaisesti täytäntöön pantavia menettelyjä noudattaen; (b)tällaisin kansallisin maksukyvyttömyysmenettelyin tai muuntyyppisin menettelyin pyritään varmistamaan, että näiden laitosten velkojat, mukaan lukien tapauksen mukaan katettujen joukkovelkakirjojen haltijat, kantavat tappioita siten, että kriisinratkaisutavoitteet täytetään. 2.Laitokset, jotka on vapautettu 45 artiklan 1 kohdassa vahvistetusta vaatimuksesta, eivät saa olla osa 45 f artiklan 1 kohdassa tarkoitettua konsolidointia. 45 b artikla Kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen hyväksyttävät velat 1.Hyväksyttävät velat on sisällytettävä kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen omiin varoihin ja hyväksyttäviin velkoihin ainoastaan, jos ne täyttävät asetuksen (EU) N:o 575/2013 72 a artiklassa tarkoitetut edellytykset, lukuun ottamatta 72 b artiklan 2 kohdan d alakohtaa.

2.Poiketen siitä, mitä asetuksen (EU) N:o 575/2013 72 a artiklan 2 kohdan l alakohdassa säädetään, velat, jotka aiheutuvat velkainstrumenteista, joissa on johdannaispiirteitä, kuten strukturoidut velkakirjat, on sisällytettävä omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrään ainoastaan, jos kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät: (a)velkainstrumentista aiheutuvasta velasta on etukäteen liikkeeseen laskettaessa tiedossa tietty määrä, joka on kiinteä ja johon johdannaispiirteet eivät vaikuta; (b)velkainstrumenttiin ja sen johdannaispiirteeseen ei sovelleta nettoutussopimusta eikä sen arvostamiseen 49 artiklan 3 kohtaa. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut velat on sisällytettävä omien varojen ja hyväksyttävin velkojen määrään ainoastaan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetun määrän osalta. 3.Kriisinratkaisuviranomaiset voivat päättää, että kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen on täytettävä 45 f artiklassa tarkoitettu vaatimus sellaisilla välineillä, jotka täyttävät kaikki asetuksen (EU) N:o 575/2013 72 a artiklassa tarkoitetut edellytykset, jotta voidaan varmistaa, että kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisi voidaan ratkaista kriisinratkaisun tavoitteisiin sopivalla tavalla. Tämän kohdan mukaisen kriisinratkaisuviranomaisen päätöksen on sisällettävä perustelut, jotka pohjautuvat seuraaviin tekijöihin: (a)ensimmäisessä ja toisessa kohdassa tarkoitetuilla muilla kuin etuoikeudeltaan huonommilla veloilla on maksukyvyttömyyttä koskevassa kansallisessa ensisijaisuusjärjestyksessä sama asema kuin tietyillä veloilla, jotka on rajattu alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien soveltamisalan ulkopuolelle 44 artiklan 2 kohdan tai 3 kohdan mukaisesti; (b)riski siitä, että alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien suunniteltu soveltaminen muihin kuin etuoikeudeltaan huonompiin velkoihin, joita ei ole rajattu alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien soveltamisalan ulkopuolelle 44 artiklan 2 kohdan tai 3 kohdan mukaisesti, aiheuttaa tällaisista veloista syntyvien saamisten velkojille suurempia tappioita kuin niille aiheutuisi tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisessa likvidaatiossa; (c)etuoikeudeltaan huonompien velkojen määrä ei saa ylittää määrää, joka on tarpeen sen varmistamiseksi, ettei b alakohdassa tarkoitetuille velkojille aiheudu suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisessa likvidaatiossa. 4.Siirretään komissiolle valta antaa 115 artiklan mukaisesti delegoituja säädöksiä toimenpiteistä, joissa täsmennetään 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitetut olosuhteet. 45 c artikla Omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen määrittäminen 1.Kriisinratkaisuviranomaisen on toimivaltaista viranomaista kuultuaan määritettävä kunkin yhteisön osalta 45 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus seuraavien kriteerien perusteella: (a)tarve varmistaa, että kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisi voidaan ratkaista soveltamalla kriisinratkaisuvälineitä, tarvittaessa myös velan arvoa alentamalla, kriisinratkaisutavoitteiden mukaisesti; (b)tarve varmistaa, että kriisinratkaisun kohteena olevalla yhteisöllä ja sen tytäryrityksillä, jotka ovat laitoksia mutta eivät kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, on tarvittaessa riittävästi hyväksyttäviä velkoja sen varmistamiseksi, että jos niihin sovellettaisiin velan arvon alentamista tai alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia, tappiot voitaisiin kattaa ja kyseisten yhteisöjen kokonaispääomaosuus ja ydinpääoman muodossa oleva vähimmäisomavaraisuusaste voitaisiin palauttaa tarvittavalle tasolle, jolla ne kykenisivät edelleenkin täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja suorittamaan toiminnot, joita varten niille on myönnetty toimilupa direktiivin 2013/36/EU tai direktiivin 2014/65/EU nojalla; (c)tarve varmistaa, että jos kriisinratkaisusuunnitelmassa ennakoidaan hyväksyttävien velkojen tiettyjen luokkien jättämistä 44 artiklan 3 kohdan mukaisesti velan arvon alentamisen ulkopuolelle tai niiden siirtämistä vastaanottajalle täysimääräisesti osittaisella siirrolla, kriisinratkaisun kohteena olevalla yhteisöllä on riittävästi muita hyväksyttäviä velkoja varmistamaan, että tappiot voitaisiin kattaa ja kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön pääomavaatimukset, tai tapauksen mukaan ydinpääoman muodossa oleva vähimmäisomavaraisuusaste, voitaisiin palauttaa tasolle, jolla se kykenisi edelleenkin täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja suorittamaan toiminnot, joita varten sille on myönnetty toimilupa direktiivin 2013/36/EU tai direktiivin 2014/65/EU nojalla; (d)laitoksen koko, liiketoimintamalli, rahoitusmalli ja riskiprofiili; (e)se, missä määrin talletussuojajärjestelmästä voitaisiin rahoittaa kriisinratkaisua 109 artiklan mukaisesti; (f)se, missä määrin yhteisön kaatuminen haittaisi rahoitusvakautta, jos häiriöt leviäisivät muihin laitoksiin tai yhteisöihin sen vuoksi, että yhteisöllä on sidonnaisuuksia muihin laitoksiin tai yhteisöihin tai muuhun rahoitusjärjestelmään. 2.Jos kriisinratkaisusuunnitelmassa edellytetään, että kriisinratkaisutoimia on toteutettava 10 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun skenaarion mukaisesti, 45 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vaatimuksen on vastattava määrää, joka on riittävä sen varmistamiseksi, että (a)tappiot, joita yhteisölle todennäköisesti aiheutuu, katetaan täysimääräisesti (tappioiden kattaminen);

(b)yhteisön tai sen tytäryritysten, jotka ovat laitoksia mutta eivät kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, pääomapohja vahvistetaan tasolle, joka on tarpeen, jotta ne kykenevät edelleenkin täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja suorittamaan toiminnot, joita varten niille on myönnetty toimilupa direktiivin 2013/36/EU, direktiivin 2014/65/EU