neuvoston kannasta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen antamiseksi keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä asetusten (EU) N:o 1095/2010, (EU) N:o 648/2012 ja (EU) 2015/2365 muuttamisesta

Ehdotuksen tavoitteena on varmistaa, että sekä EU:ssa toimivat keskusvastapuolet että kansalliset viranomaiset ovat valmiina toimimaan määrätietoisesti mahdollisessa kriisitilanteessa ja että niillä on välineet tätä varten. Ehdotettu asetus pohjautuu kolmeen pilariin: valmiuteen (elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmat, valtuudet parantaa purkamismahdollisuutta), varhaisen tilanteeseen puuttumisen valtuuksiin sekä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten yhdenmukaistettuihin kriisinratkaisuvälineisiin. Uusilla säännöillä varmistetaan keskusvastapuolten kriittisten toimintojen ja rahoitusjärjestelmän vakauden säilyminen, ja ne auttavat osaltaan välttämään lähellä kaatumista olevien keskusvastapuolten kriisinratkaisusta aiheutuvien kustannusten päätymistä veronmaksajien maksettaviksi.

Keskusvastapuolen kaatuminen on hyvin epätodennäköistä, mutta sillä olisi merkittävä vaikutus rahoitusjärjestelmän vakauteen. Keskusvastapuolen kaatumiseen liittyviin mahdollisiin riskeihin puuttumiseksi komissio antoi 28. marraskuuta 2016 lainsäädäntöehdotuksen keskusvastapuolten elvytyksestä ja kriisinratkaisusta. Se pohjautuu Euroopan markkinarakenneasetukseen (EMIR-asetus) ja perustuu pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin käsitteelliseen viitekehykseen. Lainsäädäntöehdotuksella saatetaan osaksi EU:n lainsäädäntöä kansainväliset standardit, jotka muodostuvat finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän finanssilaitosten kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijöistä ja ohjeista, joihin EU on sitoutunut G20-yhteistyön puitteissa.

Keskusvastapuoli on rahoitusmarkkinoiden infrastruktuuri, joka toimii kummankin osapuolen vastapuolena rahoitusvälineeseen liittyvissä transaktioissa. Keskusvastapuolet määrittävät useita erilaisia rahoitusvälineitä. Niillä on keskeinen rooli rahoitusjärjestelmässä, koska ne hallitsevat merkittävää osaa vastapuoliriskistä. Näin ne luovat yhteyksiä useiden pankkien, muiden finanssialalla toimivien vastapuolten ja yritysten (määritysosallistujien) välille.

neuvoston kannasta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen antamiseksi keskusvastapuolten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä asetusten (EU) N:o 1095/2010, (EU) N:o 648/2012 ja (EU) 2015/2365 muuttamisesta

Näin on katsottu saavutettavan tasapaino kahden erilaisen ratkaisun välillä: esimerkiksi pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin sisältyvän mekanismin mukaan kuka tahansa kollegion jäsen voi esittää tällaisen pyynnön ESMAlle, kun taas EMIR-asetuksessa tähän vaaditaan äänioikeutettujen kollegion jäsenten kahden kolmasosan enemmistö. Tämän pitäisi mahdollistaa molempien kollegioiden tehokas työskentely – tarkoituksena on, että varautumisvaiheessa voidaan tehdä kollegion jäsenten etujen mukaisia päätöksiä, ja toisaalta kaikkein vaikeimmissa tapauksissa voidaan hyödyntää sovittelumekanismia.

EMIR-asetuksella keskusvastapuolten tappionjakomekanismiin lisättiin uusi osa, keskusvastapuolten omat varat, jotka otetaan käyttöön juuri ennen kuin turvaudutaan maksukykyisten määritysosapuolten maksukyvyttömyysrahastoon maksamiin osuuksiin. Ensimmäinen SITG-osuus on suuruudeltaan 25 prosenttia keskusvastapuolen pääomavaatimuksista, ja sen tarkoituksena on varmistaa, että keskusvastapuolen omistajat ja osakkeenomistajat valvovat asianmukaisesti sen toimintaa ja riskienhallintakäytäntöjä.

–osatekijät, jotka on vähintään sisällytettävä liiketoiminnan tervehdyttämiseen, sekä kriteerit, jotka liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelman on täytettävä

Laajempi sijoituskäytäntö, joka sallitaan ESMAn teknisessä sääntelystandardissa laatimien ehtojen mukaisesti, voi tuoda mukanaan lisää likviditeettiriskejä. Siksi poliittisessa yhteisymmärryksessä sallitaan, että keskusvastapuolet voivat jatkaa varojen jakamista määritysosapuolille elvytyssuunnitelmassa vahvistetun mukaisesti tapauksissa, joissa varat, joihin toinen SITG-osuus on sijoitettu, eivät ole välittömästi saatavilla tappioiden kattamiseksi, jotta voidaan taata kriittisten määrityspalvelujen jatkuvuus. Tällöin keskusvastapuolen on myöhemmin maksettava määritysosapuolille takaisin enintään SITG-osuutta vastaava määrä.

ii. Vakuuksien vaihteluun perustuvien voittojen arvon alentaminen ja kriisinratkaisumaksuvaatimukset elvytyksessä

Poliittisessa yhteisymmärryksessä esitetään, että elvytyksessä käytetään kriisinratkaisumaksuvaatimuksia sekä – tarvittaessa ja keskusvastapuolen toiminnasta riippuen – vakuuksien vaihteluun perustuvien voittojen arvon alentamista. Tämä vastaa useimpien keskusvastapuolten nykyistä käytäntöä, ja sillä pyritään parantamaan veronmaksajien suojaa. Poliittisella yhteisymmärryksellä myös parannetaan elvytystoimien avoimuutta sidosryhmien näkökulmasta ja lisätään sidosryhmien osallistumista elvytyssuunnitelmien laatimiseen. Lisäksi siinä selkeytetään elvytystoimenpiteiden käyttöä lisäämällä toimivaltaisten viranomaisten suorittamaan seurantaan ja valvontaan useita uusia osatekijöitä.

iii. Muut: asiakkaiden osallistuminen huutokauppoihin ja palkitsemisen rajoittaminen

Poliittiseen yhteisymmärrykseen sisältyvän varhaisen tilanteeseen puuttumisen valtuuden nojalla toimivaltainen viranomainen voi laajentaa huutokaupat myös asiakkaiden ulottuville ja antaa heille mahdollisuuden tehdä tarjouksia maksukyvyttömän määritysosapuolen positioista. Toimivaltainen viranomainen vaatisi, että keskusvastapuoli ohjeistaa määritysosapuolia kutsumaan asiakkaitaan osallistumaan suoraan keskusvastapuolen järjestämiin huutokauppoihin. Tämän mahdollisuuden hyödyntäminen edellyttää, että tällainen poikkeuksellinen osallistuminen on perusteltua huutokaupan luonteen vuoksi ja että asiakas pystyy osoittamaan keskusvastapuolelle, että se on luonut asianmukaisen sopimussuhteen määritysosapuolen kanssa toteuttaakseen ja määrittääkseen huutokaupasta mahdollisesti aiheutuvat transaktiot.

Toimivaltaisella viranomaisella on myös valtuudet rajoittaa oman pääoman ehtoisiin instrumentteihin liittyvien suoritusten maksamista tai kieltää se, mukaan lukien keskusvastapuolen osinkomaksut ja takaisinostot. Lisäksi sillä on valtuudet rajoittaa muuttuvien palkkioiden maksamista johdolle tai kieltää tai jäädyttää se.

C. Kriisinratkaisuvälineet

i. Kriisinratkaisumaksuvaatimus

Poliittisessa yhteisymmärryksessä vahvistetaan, että kriisinratkaisuviranomaisille on varattu mahdollisuus toteuttaa kriisinratkaisumaksuvaatimus keskusvastapuolen elvytystoimenpiteisiin kuuluvien kriisinratkaisumaksuvaatimusten lisäksi. Tästä määritysosapuolten ylimääräisestä rahoitussitoumuksesta johtuvaa vastuuta korotetaan siten, että se on enintään kaksi kertaa niin suuri kuin niiden keskusvastapuolen maksukyvyttömyysrahastoon suorittama maksu. Tämä menetelmä on myös yhdenmukainen EMIR-asetuksen kanssa: sen 43 artiklan 3 kohdan mukaan keskusvastapuolen määritysosapuolilla on oltava rajalliset vastuut keskusvastapuolta kohtaan. Poliittisessa yhteisymmärryksessä myös selvennetään kriisinratkaisumaksuvaatimuksen käyttöä silloin, kun kyseessä on muu kuin maksukyvyttömyystilanne, sekä enimmäismäärän määrittämistä silloin, kun keskusvastapuolilla on useita maksukyvyttömyysrahastoja.

ii. Alkuvakuuden arvon alentaminen

Poliittisessa yhteisymmärryksessä esitetty luettelo kriisinratkaisuvälineistä on tyhjentävä, ja siinä nimenomaisesti suljetaan pois alkuvakuuden arvon alentaminen. Tämän lähestymistavan katsotaan olevan yhdenmukainen EMIR-asetuksen kanssa, sillä sen 45 artiklan 4 kohdassa täsmennetään, että keskusvastapuoli ei saa käyttää maksukykyisten määritysosapuolten asettamia vakuuksia kattamaan toisen määritysosapuolen maksukyvyttömyydestä johtuvia tappioita. Se myös helpottaa kriisinratkaisutoimien täytäntöönpanoa merkittävien kolmansien maiden lainkäyttöalueilla, joilla alkuvakuudet on paikallisten sääntöjen ja asetusten mukaisesti nimenomaisesti suljettu maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle.

D. Tae siitä, että velkojat eivät jää kriisinratkaisussa huonompaan asemaan kuin likvidaatiossa (NCWO-periaate)

Takaamalla, että velkojat eivät jää kriisinratkaisussa huonompaan asemaan kuin likvidaatiossa, pyritään suojelemaan keskusvastapuolten osakkeenomistajien, määritysosapuolten ja muiden velkojien perusoikeuksia kriisinratkaisussa.

Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän laatimien kansainvälisten ohjeiden mukaisesti poliittisessa yhteisymmärryksessä verrataan keskusvastapuolen osakkeenomistajille, määritysosapuolille ja muille velkojille kriisinratkaisussa aiheutuneita tappioita tappioihin, joita niille olisi realistisesti aiheutunut, jos keskusvastapuoli olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä sen jälkeen, kun sovellettavia sopimusvelvoitteita ja keskusvastapuolen toimintasääntöihin sisältyviä muita järjestelyjä olisi sovellettu täysimääräisesti.

Arvostuksen osalta poliittinen yhteisymmärrys edellyttää, että siinä periaatteessa, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä huonompaan asemaan kuin maksukyvyttömyysmenettelyssä, tarkoitetun vaihtoehtoisen tilanteen osalta otetaan huomioon taloudellisesti järkevä arvio välittömistä jälleenhankintakustannuksista, joita määritysosapuolille aiheutuisi vertailukelpoisten nettopositioidensa uudelleenavaamisesta markkinoilla. Poliittinen yhteisymmärrys vaatii myös käyttämään keskusvastapuolen omaa hinnanmääritysmenetelmää tällaisten tappioiden arvioimiseen, paitsi jos tällaisessa menetelmässä ei oteta huomioon tosiasiallisia markkinaolosuhteita.

Poliittisessa yhteisymmärryksessä otetaan myös käyttöön sopimussymmetrian käsite, joka laajentaa periaatteen, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä huonompaan asemaan, sisältämän suojan koskemaan asiakkaita. Poliittisessa yhteisymmärryksessä esitetään, että jos sopimusjärjestelyissä sallitaan määritysosapuolten siirtävän kriisinratkaisuvälineiden kielteiset seuraukset asiakkailleen, kyseisiin sopimusjärjestelyihin on sisällyttävä myös yhtäläisin ja oikeasuhteisin perustein asiakkaiden oikeus määritysosapuolten keskusvastapuolelta mahdollisesti saamiin korvauksiin siinä määrin kuin nämä liittyvät asiakaspositioihin. Tätä säännöstä sovelletaan myös epäsuoriin määrityspalveluihin.

E. Maksukykyisten määritysosapuolten saamat korvaukset

Poliittisessa yhteisymmärryksessä vahvistetaan, että kriisinratkaisuviranomainen voi vaatia keskusvastapuolta korvaamaan maksukykyisille määritysosapuolille tappioiden kohdentamisvälineiden soveltamisesta aiheutuvat tappiot, jos ne ovat suuremmat kuin määritysosapuolille olisi aiheutunut keskusvastapuolen toimintasääntöjen mukaisista velvoitteista.

Tämä korvaus rajoittuisi tapauksiin, joissa maksukykyisellä määritysosapuolella olisi ollut oikeus esittää vaatimus sen periaatteen johdosta, että velkojat eivät saa jäädä kriisinratkaisussa huonompaan asemaan.

Korvaus voi olla muodoltaan omistusinstrumentteja, velkainstrumentteja tai instrumentteja, joilla tunnustetaan keskusvastapuolen tuleviin voittoihin kohdistuva saatava.