[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 18.11.2008

KOM(2008) 756 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS

kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavista kieltokanteista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/27/EY soveltamisesta

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 3

2. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 3

3. Direktiivin soveltaminen 5

4. Havaittuja ongelmia 6

5. Kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen soveltamisala 9

6. Päätelmä 9

LIITE 11

1. JOHDANTO

1. Kuluttajien etujen suojaamiseksi tarkoitettuja kieltokanteita koskevan direktiivin 98/27/EY[1] (josta jäljempänä käytetään nimitystä ’direktiivi’) 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sen soveltamisesta on laadittava kertomus. Kertomus oli alun perin tarkoitus julkaista viimeistään 1. heinäkuuta 2003, mutta sitä lykättiin, jotta siihen voitaisiin sisällyttää tiedot direktiivin soveltamisesta niissä maissa, jotka liittyivät Euroopan unioniin 1. toukokuuta 2004 ja 1. tammikuuta 2007.

2. Laatiessaan kertomusta Euroopan komissio lähetti kyselylomakkeen, joka koski direktiivin soveltamista vuosina 2003–2004 ja johon kuulemisen kohteena olleet 25 jäsenvaltiota vastasivat. Vuonna 2007 lähetettiin uusi kyselylomake 27 jäsenvaltiolle, jotta saataisiin ajantasaista tietoa aiemmin kerätyn lisäksi. Euroopan komissio kuuli vuosina 2005 ja 2007 myös Euroopan neuvoa-antavan kuluttajaryhmän ECCG:n jäseniä direktiivin soveltamisesta. Alkuperäiseen kuulemiseen saatiin vastauksia 14 kansalliselta kuluttajajärjestöltä ja toiseen kuulemiseen yhdeltä Euroopan tason järjestöltä ja kahdeksalta kansalliselta järjestöltä. Vuonna 2006 Euroopan komissio lähetti jäsenvaltioille (Bulgariaa ja Romaniaa lukuun ottamatta) kirjeen selventääkseen joitakin seikkoja, jotka liittyivät direktiivin täytäntöönpanoon kansallisessa lainsäädännössä.

3. Komissio julkaisi vuonna 2006 belgialaisen Katholieke Universiteit Leuven in tekemän tutkimuksen[2] kuluttajien oikeussuojasta ja vuonna 2007 EU:n kuluttajalainsäädäntöä koskevan yhteenvedon[3], johon sisältyy direktiiviä käsitteleviä osia. Itävallan puheenjohtajakaudella helmikuussa 2006 järjestettiin kieltokanteita ja ryhmäkanteita käsittelevä konferenssi Wienissä.

2. DIREKTIIVIN SAATTAMINEN OSAKSI KANSALLISTA LAINSÄÄDÄNTÖÄ

4. Kukin jäsenvaltio on muuttanut kansallista lainsäädäntöään tietyssä määrin sisällyttääkseen siihen kieltokanteita koskevan direktiivin säännökset. Kieltokannemenettelyn soveltamisala on laajentunut ajan mittaan.

Kieltokannemenettely kussakin jäsenvaltiossa

5. Yksi direktiivin erittäin tärkeä tulos on ilman muuta kieltokannemenettelyn käyttöönotto jokaisessa jäsenvaltiossa kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi. Menettely on tällä hetkellä ainoa erityisesti kuluttajien suojelua koskeva menettely, joka on käytössä kaikissa jäsenvaltioissa. Sen avulla on mahdollista pysäyttää laittomat toimintatavat kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi riippumatta siitä, onko vahinkoa tosiasiassa aiheutunut. Direktiivillä käyttöön otettu kieltokannemenettely ei tarjoa korvausta kuluttajille, joille on aiheutunut vahinkoa laittoman toimintatavan vuoksi.

6. Kuhunkin kansalliseen menettelyyn on 2 artiklan mukaisesti kuuluttava, tietyin poikkeuksin, nopeutettu menettely, mahdollisuus julkaista päätös tai oikaisuilmoitus sekä tietyn summan maksaminen päätöksen noudattamisen varmistamiseksi. Kaksi kolmasosaa jäsenvaltioista on valinnut siviili- tai kauppaoikeudellisen menettelyn ja vain muutama (esim. Malta, Puola, Romania ja Unkari) on valinnut pääasiassa hallinnollisen menettelyn. Joissakin jäsenvaltioissa, joissa valittiin oikeudellinen menettely, on kuitenkin nimetty hallintoviranomaiset, jotka tekevät päätöksen tietyistä rikkomuksista (esim. Itävallassa televisiolähetyksiin liittyvän toiminnan osalta ja Suomessa ihmisten käyttöön tarkoitettujen lääkkeiden ja pakettimatkojen mainonnan osalta). Joissakin jäsenvaltioissa on myös nimetty erityistuomioistuimia, jotka käsittelevät tiettyjä käytäntöjä (esim. Haagin ja Varsovan tuomioistuimilla on yksinomainen toimivalta kohtuuttomien sopimusehtojen alalla).

7. Direktiivin 3 artiklassa määritellään erittäin väljästi ”oikeutetut yksiköt”, jotka voivat nostaa kieltokanteen. Siinä erotetaan toisistaan kaksi viitteellistä yksikköjen ryhmää ja jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi määritellä perusteet sille, mitkä organisaatiot vastaavat kuluttajien yhteisten etujen suojaamisesta. Käytännössä oikeutetun yksikön käsitteeseen kuuluvat varsinaiset kuluttajajärjestöt, kuluttajansuojasta erityisesti vastaavat viranomaiset, lääkevirastot, siviili-ilmailuviranomaiset, käyttäjien järjestöt, perhejärjestöt, ammattiliitot, maatalousalan järjestöt sekä kauppa- ja teollisuuskamarit. Kaikki jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet 4 artiklan mukaisesti Euroopan komissiolle ne oikeutetut yksiköt, joilla on valtuudet nostaa kieltokanne toisessa jäsenvaltiossa.[4] Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistavaan luetteloon sisältyvät oikeudelliset yksiköt pystyvät osoittamaan luettelon avulla, että niillä on oikeus viedä asia toisen jäsenvaltion tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen käsiteltäväksi.

8. Direktiivin 5 artiklalla annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus päättää, ottavatko ne käyttöön pakollisen neuvottelun kieltokanteen nostavan osapuolen ja vastaajan välillä ennen menettelyn aloittamista. Kolmannes jäsenvaltioista (Alankomaat, Irlanti, Italia, Kypros, Liettua, Malta, Romania, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) on vahvistanut tämän menettelyn. Romaniassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa riippumattomien julkisten yksikköjen, jotka ovat myös direktiivissä tarkoitettuja oikeutettuja yksikköjä, on osallistuttava menettelyä edeltävään neuvotteluun. Useat niistäkin jäsenvaltioista, jotka eivät valinneet tätä direktiivin 5 artiklassa esitettyä ennakkoneuvottelumenettelyä, kannustavat käymään neuvotteluja ennen toimiin ryhtymistä.[5] Useimmat jäsenvaltiot eivät kuitenkaan halua tehdä 5 artiklassa tarkoitetusta neuvottelusta pakollista. Yksi Euroopan tason kuluttajajärjestö jopa totesi, että ennakkoneuvottelumenettely saattaa viivästyttää tarpeettomasti kieltokannemenettelyä. Komissiolla ei ole riittävää näyttöä tai aiempaa kokemusta alalta, jotta se ehdottaisi 6 artiklan 2 kohdan nojalla direktiivin muuttamista niin, että ennakkoneuvottelumenettely yleistettäisiin.

Soveltamisalan laajentaminen

9. Kieltokanteiden soveltamisala määritellään 1 artiklassa viittaamalla direktiivin liitteessä lueteltuihin direktiiveihin, sellaisina kuin ne ovat saatettuina osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä. Direktiivin liitteessä lueteltiin alun perin 9 direktiiviä, mutta nyt niitä on 13.[6] Direktiivin voimaantulon jälkeen liitteeseen on lisätty direktiivi 1999/44/EY kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista, direktiivi 2000/31/EY sähköisestä kaupankäynnistä, direktiivi 2002/65/EY kuluttajille tarkoitettujen rahoituspalvelujen etämyynnistä, direktiivi 2005/29/EY sopimattomista kaupallisista menettelyistä sekä direktiivi 2006/123/EY palveluista sisämarkkinoilla. Direktiivin liite sisältää nyt suuren osan yhteisön kuluttajansuojalainsäädännöstä. Useimmat kyselyyn vastanneet jäsenvaltiot vaikuttavat olevan tyytyväisiä direktiivin soveltamisalaan, vaikkakin Portugali ja Belgia pohtivat tyhjentävän luettelon asianmukaisuutta ja ehdottivat sen poistamista niin, että direktiivi kattaa minkä tahansa käytännön, joka vahingoittaa kuluttajien yhteisiä etuja.

10. Direktiivin 7 artiklan säännöksillä annetaan jäsenvaltiolle mahdollisuus laajentaa soveltamisalaa kansallisella tasolla. Esimerkiksi Alankomaissa ja Puolassa kieltokanne voidaan nostaa mitä tahansa sellaista käytäntöä vastaan, joka vahingoittaa kuluttajien yhteisiä etuja. Portugali ja Italia ovat laajentaneet soveltamisalaa niin, että se koskee kaikkia tuotteiden turvallisuuteen haitallisesti vaikuttavia käytäntöjä. Saksassa ja Itävallassa on mahdollista nostaa kieltokanne mitä tahansa sellaista kilpailunvastaista käytäntöä vastaan, joka vahingoittaa kuluttajien yhteisiä etuja.

11. Joissakin jäsenvaltioissa, esimerkiksi Saksassa, Sloveniassa ja Ruotsissa, on laajennettu kieltokanteiden soveltamisalaa kansallisella tasolla niin, että siihen sisältyvät kaupalliset käytännöt (kuten harhaanjohtava mainonta), joista aiheutuu vahinkoa yritysten yhteiselle edulle. Suurin osa kyselyyn vastanneista jäsenvaltioista ei kuitenkaan kannata direktiivin soveltamisalan laajentamista niin, että siihen sisältyisivät yritysten yhteiset edut. Ne katsoivat, että liitteessä lueteltu yhteisön lainsäädäntö on ensisijaisesti tarkoitettu kuluttajien suojaamiseksi ja että ei olisi suotavaa sekoittaa kuluttajien etuja pienten ja keskisuurten yritysten etuihin, vaikka nekin voivat tarvita suojelua.

12. Edellä esitetyn perusteella komissio ei pidä perusteltuna muuttaa direktiivin soveltamisalaa 6 artiklan 2 kohdan tarjoaman mahdollisuuden nojalla. Komissio katsoo erityisesti, ettei olisi asianmukaista laajentaa soveltamisalaa niin, että se kattaisi yritysten yhteiset edut. Se kuitenkin ehdottaa edelleen uutta yhteisön kuluttajansuojalainsäädäntöä lisättäväksi liitteeseen aina kun se on perusteltua.

3. DIREKTIIVIN SOVELTAMINEN

13. Direktiivin hyödyntäminen valtioiden rajat ylittävien kiistojen ratkaisemisessa on ollut epätyydyttävää. Komission tietojen mukaan ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan kuluttajansuojasta vastaava viranomainen OFT (Office of Fair Trading) on hyödyntänyt mekanismia. Se nosti kanteen belgialaista yritystä (DUCHESNE) vastaan. Kyseinen belgialainen yritys oli lähettänyt brittikuluttajille myyntikuvastoja ilman näiden pyyntöä ja ilmoittanut kuluttajien voittaneen jonkin palkinnon. Palkinnon saamiseksi kuluttajien oli tilattava jokin tuote kuvastosta. Kuluttajat, jotka tilasivat jonkin tuotteen myyntikuvastosta, eivät kuitenkaan saaneet luvattua palkintoa. Tämän vuoksi OFT nosti kanteen kyseistä yritystä vastaan belgialaisessa tuomioistuimessa sillä perusteella, että Yhdistyneen kuningaskunnan kuluttajille annetut tiedot olivat harhaanjohtavia ja niillä kannustettiin kuluttajia ostamaan tuotteita myyntikuvastosta. Belgialainen ensimmäisen oikeusasteen tuomistuin teki päätöksen, jolla menettely kiellettiin. Tuomio vahvistettiin muutoksenhakumenettelyn jälkeen.

14. OFT nosti 300 brittikuluttajan valituksen seurauksena kanteen myös Best Sales B.V. -yritystä vastaan alankomaalaisessa tuomioistuimessa. Tapaus oli samankaltainen kuin edellä esitetty eli alankomaalainen yritys lähetti brittikuluttajille ei-toivottua postia, jossa annettiin ymmärtää, että vastaanottajat olivat voittaneet jonkin palkinnon. Kirjeessä todettiin, että arvokkaamman palkinnon saamiseksi tai palkinnon saamiseksi nopeammin kuluttajien oli tilattava kotitaloustarvikkeita kirjeen liitteenä olevasta kuvastosta. Alankomaiden tuomioistuin katsoi 9. heinäkuuta 2008 antamassaan tuomiossa, että kyseessä oleva mainonta oli harhaanjohtavaa, ja määräsi yrityksen lopettamaan tällaisen postin lähettämisen.

15. OFT totesi vielä, että direktiivi on ollut hyödyllinen myös sikäli, että sen avulla voi painostaa muissa jäsenvaltiossa sijaitsevia yrityksiä, jotta ne lopettaisivat tietyt kaupalliset käytännöt. Kymmenkunta tapausta on pystytty ratkaisemaan neuvotteluteitse. Myös Belgia korosti kieltokanteiden varoittavaa vaikutusta.

16. Vaikka kieltokanteita edelleen käytetään vain harvoin valtioiden rajat ylittävissä rikkomuksissa, useat kyselyyn vastanneet jäsenvaltiot ja kuluttajajärjestöt[7] totesivat, että kuluttajajärjestöt käyttävät niitä kohtuullisen menestyksekkäästi kansallisissa rikkomistapauksissa – usein harhaanjohtavan mainonnan pysäyttämiseksi tai kohtuuttomien sopimusehtojen mitätöimiseksi.

4. HAVAITTUJA ONGELMIA

17. Tärkeimmät syyt, jotka sekä jäsenvaltiot että muut asiaan liittyvät tahot mainitsivat selittääkseen toisessa jäsenvaltiossa nostettujen kieltokanteiden vähäistä määrää, olivat kanteen nostamiseen liittyvät kustannukset, menettelyn monimutkaisuus ja kesto sekä kieltokannemenettelyn suppea soveltamisala.

Kustannukset

18. Kolme neljäsosaa kyselyyn vastanneista kuluttajajärjestöistä toi esiin kanteen nostamiseen liittyvät kustannukset yhtenä tärkeimpänä esteenä, varsinkin jos rikkomus on tapahtunut toisessa jäsenvaltiossa. Useat jäsenvaltiot korostivat myös sitä, miten vaikea oikeutettujen yksikköjen on nostaa tällaisia kanteita niihin liittyvien taloudellisten riskien vuoksi. Kuluttajajärjestöt mainitsivat erityisen ongelmallisina asiakirjojen valmisteluun liittyvät hallintokulut, tuomioistuinkulut sekä lakimiesten palkkiot. Jos kanne nostetaan toisessa jäsenvaltiossa, siihen liittyy myös käännöskustannuksia, ja lisäongelmia tuottaa epävarmuus oikeudellisista kuluista (esimerkiksi haastemaksuista tai tuomion ilmoittamiseen liittyvistä maksuista). Järjestöt toivat myös esiin riskin kaksinkertaisista lakimies- ja asiantuntijapalkkioista.

19. Taloudellinen riski vielä kasvaa, jos kanne nostetaan sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa häviävän osapuolen on maksettava kaikki menettelyn kustannukset ja varsinkin voittaneen osapuolen kustannukset (osaksi tai kokonaan sen oikeudenkäyntikulut). Tätä periaatetta sovelletaan useimmissa jäsenvaltioissa. Jos siis kanteen nostanut osapuoli häviää, sen on maksettava omien kustannustensa lisäksi myös toisen osapuolen kustannukset. Useat kyselyyn vastanneet kuluttajajärjestöt totesivat, että ne eivät pysty vastaamaan tämänkaltaisten menettelyiden käynnistämisestä aiheutuvista kustannuksista tai niihin liittyvistä taloudellisista riskeistä. Toiset totesivat, että ne toimivat ainoastaan, jos riski on vähäinen ja ne ovat varmoja voitostaan, mikä rajoittaa merkittävästi nostettavien kanteiden määrää. Useissa jäsenvaltioissa kuluttajajärjestöt ovat kuitenkin nostaneet menestyksekkäästi kanteita tapauksissa, joissa on ollut kyse jäsenvaltion sisällä tapahtuneesta rikkomuksesta.

20. Joissakin jäsenvaltioissa on tehty joustavammaksi periaate, jonka mukaan häviävä osapuoli vastaa kaikista asiaan liittyvistä kustannuksista, tai on valittu lähestymistapa, joka on suotuisampi oikeutettujen yksikköjen kannalta. Monissa jäsenvaltioissa tuomioistuimilla on jossakin määrin harkintavaltaa[8], ja ne voivat esimerkiksi päättää, että häviäjän ei tarvitse maksaa voittaneen osapuolen oikeudenkäyntikuluja. Unkarissa kuluttajajärjestöjen ei tarvitse maksaa tuomioistuinkuluja. Näissä kansallisissa toimenpiteissä on kuitenkin usein kyse lähinnä tapauskohtaisista ratkaisuista, ja taloudelliset riskit saavat oikeutetut yksiköt luopumaan kanteiden nostamisesta.

Menettelyjen monimutkaisuus ja kesto

21. Menettelyjen monimutkaisuutta ja kestoa pidetään usein valtion rajat ylittävien kanteiden esteenä. Monimutkaisuus on pääasiassa tulosta muiden jäsenvaltioiden erilaisista kieltokannemenettelyistä, joihin sovelletaan kansallisia oikeus- ja hallintomenettelyjä. Koettua monimutkaisuutta vielä lisää epävarmuus sovellettavasta lainsäädännöstä.

22. Vaikka direktiivillä yhdenmukaistetaan tiettyjä kieltokanteen nostamiseen liittyviä seikkoja jäsenvaltioissa, siinä jätetään niille kuitenkin tietty liikkumavara. Jäsenvaltiot voivat valita, soveltavatko ne oikeudellista vai hallinnollista kieltokannemenettelyä ja ottavatko ne käyttöön ennakkoneuvottelumenettelyn ja vahvistavat siihen liittyvät järjestelyt. Direktiivillä annetaan myös jäsenvaltioille mahdollisuus ottaa käyttöön tai pitää voimassa kansallisella tasolla säännöksiä, joilla annetaan oikeutetuille yksiköille tai muille tahoille oikeus toteuttaa laajakantoisempia toimia. Edeltävässä osassa esitetyssä direktiivin täytäntöönpanoa koskevassa analyysissä tulivat esiin monenlaiset eri vaihtoehdot, joihin jäsenvaltioissa on päädytty. Koska direktiivillä ei säännellä monia kieltokannemenettelyn näkökohtia, kuten vanhentumisaikoja tai menettelyyn liittyviä määräaikoja ja maksuja, siinä annetaan mahdollisuus vahvistaa ne yksityiskohtaisemmin kansallisissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa tai hallinnollissa menettelyissä, jotka saattavat olla erilaisia eri jäsenvaltioissa.

23. Kaiken kaikkiaan nämä tekijät johtavat siihen, että kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi tarkoitetut kieltokannemenettelyt eroavat erittäin paljon toisistaan eri jäsenvaltioissa. Joissakin jäsenvaltiossa, kuten Alankomaissa ja Suomessa, on jopa erilaisia menettelyjä riippuen siitä, mikä lainkäytön ala on kyseessä. Tämän monimuotoisuuden takia oikeutettujen yksikköjen, jotka haluavat nostaa kanteen toisessa jäsenvaltiossa, on vaikea saada yleiskuvaa asiasta, koska niiden täytyy soveltaa menettelyjä, jotka ovat hyvin erilaisia kuin ne, joista niillä on kokemusta omassa maassaan. Aina kun oikeutetut yksiköt nostavat kanteen jossakin uudessa jäsenvaltiossa, niiden on otettava selvää uudesta menettelystä.

24. Kyselyyn vastanneet järjestöt ja jäsenvaltiot korostivat vielä nykyisiä epävarmuustekijöitä, jotka liittyvät sovellettavaan lainsäädäntöön. Pitäisikö rikkomusta käsitellä sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, josta rikkomus on ”peräisin”, vai sen jäsenvaltion, jossa sen vaikutukset tulevat ilmi? Direktiivissä (2 artiklan 2 kohdassa) ei anneta selviä sääntöjä tästä. Asia on kuitenkin erittäin tärkeä, koska useat liitteessä luetellut direktiivit sisältävät lausekkeen, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa lakeja, jotka ovat kuluttajansuojan osalta direktiiviä tiukempia. Sovellettavaa lainsäädäntöä koskeva kysymys on näin ollen perustavanlaatuinen kaikissa tapauksissa, joissa voidaan valita kahden säädöksen välillä, jotka tarjoavat eri tasoisen suojan. Edellä mainitussa tapauksessa, jossa OFT nosti kanteen Belgiassa, sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin että muutoksenhakutuomioistuin tutkivat tätä kysymystä, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntöä, kun taas muutoksenhakutuomioistuin katsoi, että olisi sovellettava Belgian lainsäädäntöä. Jatkossa sovellettavan lainsäädännön määrittäminen saattaa yksinkertaistua, kun sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevan asetuksen (EY) N:o 864/2007[9] (nk. Rooma II -asetuksen), joka annettiin 11. heinäkuuta 2007 ja tulee voimaan 11. tammikuuta 2009, 6 artiklaa ryhdytään soveltamaan.

Tuomioiden rajoitettu vaikutus

25. Kyselyyn vastanneet järjestöt ja jäsenvaltiot toivat esiin, että kieltokanteilla on toisinaan rajoitettu vaikutus. Useimmissa jäsenvaltioissa kieltokanteen soveltamista koskevalla tuomiolla on lievä vaikutus. Se on velvoittava ainoastaan kyseisen tapauksen ja siihen liittyvien osapuolten osalta eli sen oikeutetun yksikön osalta, joka nosti kanteen, ja sen yrityksen, joka on kieltokanteen kohteena. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että jos yritys tekee samanlaisen rikkomuksen kuin se, josta toinen yritys on jo saanut tuomion, uuden rikkomuksen pysäyttämiseksi on haettava uutta kieltokannetta. Samalla tavoin kohtuuttoman sopimusehdon poistaminen jonkin yrityksen sopimuksesta ei estä samaa yritystä käyttämästä tätä kohtuutonta ehtoa edelleen samanlaisessa sopimuksessa.

26. Joissakin jäsenvaltioissa tätä periaatetta kuitenkin sovelletaan joustavammin, etenkin kohtuuttomien sopimusehtojen osalta. Esimerkiksi kun Puolassa Varsovan tuomioistuin päättää, että jokin sopimusehto on kohtuuton, päätöksellä on kaikkia koskeva vaikutus. Tuomio julkaistaan ja sitä sovelletaan samanlaisiin sopimuslausekkeisiin, joita sisältyy kuluttajasopimuksiin. Jos Unkarissa tuomioistuin päättää, että yrityksen ja kuluttajan välisen sopimuksen jokin lauseke on kohtuuton, se voi julistaa lausekkeen mitättömäksi kaikissa kyseisen yrityksen tekemissä sopimuksissa. Jos Itävallassa jokin lauseke on julistettu kohtuuttomaksi yrityksen ja kuluttajan välisessä sopimuksessa, yritys ei voi käyttää sitä muissakaan sopimuksissaan. Saksassa ja Sloveniassa kuluttajat voivat hakea tuomiota, jolla julistetaan lauseke kohtuuttomaksi, jotta voidaan pysäyttää samanlaisen lausekkeen soveltaminen.

27. Kieltokanteet ovat rajoittuneita myös siltä osin, missä maassa niitä sovelletaan, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan ja Belgian esimerkki osoitti. Vilpillisesti toimivat yritykset, jotka tietoisesti rikkovat lakia ja jotka on tuomittu jossakin jäsenvaltiossa, muuttavat usein johonkin toiseen jäsenvaltioon, jossa tarvitaan uusi kieltokanne lainvastaisen toiminnan lakkauttamiseksi. Päätöksen kansallisesti rajoittava luonne tarkoittaa sitä, että jos yritys on tuomittu kuluttajia vahingoittavasta laittomasta käytännöstä jossakin jäsenvaltiossa, se voi edelleen toimia samalla tavalla kuluttajia kohtaan toisessa jäsenvaltiossa, ellei tämän jäsenvaltion oikeutettu yksikkö nosta kieltokannetta.

5. KULUTTAJANSUOJAA KOSKEVASTA YHTEISTYÖSTÄ ANNETUN ASETUKSEN SOVELTAMISALA

28. Kuluttajansuojalainsäädännön täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten yhteistyöstä annetulla asetuksella (EY) N:o 2006/2004[10] (”asetus kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä”) perustetaan kuluttajansuojasta vastaavien viranomaisten verkko ja yhdenmukaistetaan tietyssä määrin näiden viranomaisten tutkinta- ja täytäntöönpanovaltuudet. Asetuksella perustetun keskinäistä avunantoa koskevan mekanismin ansiosta jäsenenä oleva viranomainen voi – toisen jäsenvaltion viranomaisen pyynnöstä – nostaa kieltokanteen omalla lainkäyttöalueellaan lopettaakseen lainvastaiset käytännöt, jotka kohdistuvat sen jäsenvaltion kuluttajiin, jonka viranomainen esitti pyynnön.

29. Jotkin kyselyyn vastanneet jäsenvaltiot korostivat, että kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetulla asetuksella pitäisi edistää kieltokanteita, joilla lopetetaan yhteisön sisäiset rikkomukset, koska asetuksen mukaisella vastavuoroisella avunannolla annetaan esim. viranomaisille, joilla on erityisasiantuntemusta, mahdollisuus nostaa kieltokanteita. Asetuksessa käsitellään siis yhtä direktiivin täytäntöönpanoon liittyvää keskeistä estettä eli kansallisten elinten vaikeuksia, jos ne haluavat nostaa kieltokanteen suoraan toisessa jäsenvaltiossa.

30. Edellä mainitut jäsenvaltiot korostivat, että olisi suotavaa linjata direktiivin soveltamisala kuluttajansuojaa koskevaa yhteistyötä koskevan asetuksen soveltamisalan kanssa. Asetuksen liitteessä viitataan kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisessa annettuun direktiiviin 98/6/EY[11] sekä lentomatkustajien oikeuksia koskevaan asetukseen (EY) N:o 261/2004[12], jotka eivät sisälly direktiivin liitteeseen. Asetuksen liitteessä ei kuitenkaan viitata palveluja koskevaan direktiiviin 2006/123/EY, joka taas sisältyy direktiivin liitteeseen. Joidenkin jäsenvaltioiden ehdotuksen mukainen direktiivin ja asetuksen liitteiden saattaminen yhdenmukaisiksi edellyttäisi sekä direktiivin että asetuksen muuttamista samanaikaisesti.

6. PÄÄTELMÄ

31. Direktiivin suurena hyötynä on ollut se, että kaikissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön kieltokannemenettely kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi. Kuluttajajärjestöt käyttävät menettelyä – vaihtelevalla menestyksellä – kansallisissa rikkomistapauksissa.

32. Direktiivillä luotu järjestely, jonka mukaan jonkin jäsenvaltion oikeutetut yksiköt voivat ryhtyä oikeustoimiin toisessa jäsenvaltiossa, ei kuitenkaan ole osoittautunut niin onnistuneeksi kuin toivottiin. Suurimpana esteenä, joka selittää miksi niin harvoja kieltokanteita on nostettu yhteisön sisäisiä rikkomuksia vastaan, on resurssien puute sekä taloudelliselta kannalta (oikeudellisten yksikköjen taloudellinen riski) mutta myös asiantuntemuksen kannalta (on hallittava erilaiset menettelyt eri jäsenvaltioissa).

33. Kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annettu asetus tarjoaa osittaisen vastauksen direktiivin täytäntöönpanoon liittyviin ongelmiin, ja sen soveltamisen pitäisi huomattavasti parantaa yhteisön sisäisten rikkomusten torjumista. Myös Rooma II -asetuksen antamisella pitäisi olla myönteistä vaikutusta. Komissio katsoo, että kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä annetun asetuksen ja Rooma II -asetuksen soveltamisesta pitäisi saada vielä enemmän palautetta, ennen kuin tehdään johtopäätöksiä siitä, miten direktiivin kanssa edetään.

34. Näin ollen komissio katsoo, että nyt ei ole aika ehdottaa direktiivin muuttamista tai kumoamista vaan on edelleen seurattava direktiivin soveltamista. Komissio on eritoten sitä mieltä, että direktiivin soveltamisalaa ei ole syytä laajentaa niin, että siihen sisällytettäisiin yritysten yhteiset edut, eikä ennakkoneuvottelua koskevaa vaatimusta ole syytä tehdä yleiseksi.

LIITE

DIREKTIIVIN 98/27/EY LIITTEESSÄ LUETELLUT DIREKTIIVIT

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29/EY, annettu 11. toukokuuta 2005, sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla (EUVL L 149, 11.6.2005, s. 22)

- Neuvoston direktiivi 85/577/ETY, annettu 20. joulukuuta 1985, muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta (EYVL L 372, 31.12.1985, s. 31)

- Neuvoston direktiivi 87/102/ETY, annettu 22. joulukuuta 1986, kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL L 42, 12.2.1987, s. 48), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 98/7/EY (EYVL L 101, 1.4.1998, s. 17)

- Neuvoston direktiivi 89/552/ETY, annettu 3. lokakuuta 1989, televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta: 10–21 artikla (EYVL L 298, 17.10.1989, s. 23, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/36/EY (EYVL L 202, 30.7.1997, s. 60))

- Neuvoston direktiivi 90/314/ETY, annettu 13. kesäkuuta 1990, matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista (EYVL L 158, 23.6.1990, s. 59)

- Neuvoston direktiivi 92/28/ETY, annettu 31. maaliskuuta 1992, ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden mainonnasta (EYVL L 113, 30.4.1992, s. 13)

- Neuvoston direktiivi 93/13/ETY, annettu 5. huhtikuuta 1993, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista (EYVL L 95, 21.4.1993, s. 29)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 94/47/EY, annettu 26. lokakuuta 1994, ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden (EYVL L 280, 29.10.1994, s. 83)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/7/EY, annettu 20. toukokuuta 1997, kuluttajansuojasta etäsopimuksissa (EYVL L 144, 4.6.1997, s. 19)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY, annettu 25. toukokuuta 1999, kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista (EYVL L 171, 7.7.1999, s. 12)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY, annettu 8. kesäkuuta 2000, tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) (EYVL L 178, 17.7.2000, s. 1)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/65/EY, annettu 23. syyskuuta 2002, kuluttajille tarkoitettujen rahoituspalvelujen etämyynnistä ja neuvoston direktiivin 90/619/ETY sekä direktiivien 97/7/EY ja 98/27/EY muuttamisesta (EYVL L 271, 9.10.2002, s. 16)

- Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/123/EY, annettu 12. joulukuuta 2006, palveluista sisämarkkinoilla (EUVL L 376, 27.12.2006, s. 36)

[1] EYVL L 166, 11.6.1998, s. 51.

[2] http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf.

[3] http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf.

[4] Luettelon tuorein päivitys julkaistiin 8. maaliskuuta 2008 (EUVL C 63, 8.3.2008).

[5] Esimerkiksi Tanska, Saksa, Itävalta, Slovakia ja Suomi.

[6] Ks. liite.

[7] Esimerkiksi Bulgaria, Italia, Itävalta, Latvia, Ranska, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Tšekki ja Yhdistynyt kuningaskunta.

[8] Esimerkiksi Luxemburgissa, Portugalissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

[9] EUVL L 199, 31.7.2007, s. 40.

[10] EUVL L 364, 9.12.2004, s. 1.

[11] EYVL L 80, 18.3.1998, s. 27.

[12] EUVL L 81, 19.3.2004, s. 80.