1. JOHDANTO

Uusiutuva energia on Euroopan vihreän kehityksen ohjelman painopisteiden ytimessä. Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä annettu direktiivi 2009/28/EY, jäljempänä ’RED I ‑direktiivi’, on keskeinen osa EU:n energiapolitiikassa sekä merkittävä tekijä vuodelle 2020 asetettujen uusiutuvaa energiaa koskevien tavoitteiden saavuttamisessa. Vuodelle 2020 asetetut tavoitteet ovat myös ensimmäinen merkittävä virstanpylväs ja perusta, jonka avulla voidaan toteuttaa kunnianhimoisempi tavoite eli vähentää kasvihuonekaasupäästöjä 55 prosenttia vuoteen 2030 mennessä Euroopan vihreän kehityksen ohjelmaan kuuluvan ilmastotavoitesuunnitelman mukaisesti. Tämän kunnianhimoisemman tavoitteen myötä EU on määritellyt tasaisen polun kohti ilmastoneutraaliutta vuoteen 2050 mennessä talouden kaikkien sektorien perusteellisen hiilestä irtautumisen kautta. Näin ollen nykyisestä energiajärjestelmästä on siirryttävä yhdennettyyn energiajärjestelmään, joka perustuu pääasiassa uusiutuviin energialähteisiin. Kuten kasvihuonekaasupäästöjen 55 prosentin vähennystä koskevan ilmastotavoitesuunnitelman vaikutustenarvioinnissa määriteltiin, uusiutuvien energialähteiden osuuden on vuonna 2030 oltava 38–40 prosenttia.

Energiajärjestelmän integrointistrategiassa korostetaan, että Euroopan energiatulevaisuuden on perustuttava maantieteellisesti hajautetun uusiutuvan energian osuuden jatkuvaan kasvuun ja eri energiankantajien joustavaan integrointiin resurssitehokkuudesta tinkimättä ja saastumista ja luonnon monimuotoisuuden häviämistä välttäen. Puhdas ja uusiutuva energia on myös taloudellisen elpymisen rakennuspalikka covid-19-kriisin jälkimainingeissa. Komission 27. toukokuuta 2020 esittämässä elpymissuunnitelmassa korostetaan tarvetta lisätä energiajärjestelmän integraatiota, millä pyritään edistämään investointeja keskeisiin puhtaisiin teknologioihin ja arvoketjuihin sekä lisäämään koko talouden palautumis- ja selviytymiskykyä. Elpymis- ja palautumistukivälineen puitteissa jäsenvaltioiden on laadittava kansalliset elpymis- ja palautumissuunnitelmat, joiden on oltava yhdenmukaisia talouspolitiikan EU-ohjausjakson yhteydessä määriteltyjen aiheeseen liittyvien maakohtaisten haasteiden ja painopisteiden kanssa, erityisesti niiden, joilla on merkitystä vihreän ja digitaalisen siirtymän kannalta tai jotka johtuvat siitä. Elpymis- ja palautumissuunnitelmien on muodostettava johdonmukainen kokonaisuus niiden tietojen kanssa, jotka jäsenvaltiot ovat sisällyttäneet EU-ohjausjakson mukaisiin kansallisiin uudistusohjelmiin, asetuksen (EU) 2018/1999 mukaisiin kansallisiin energia- ja ilmastosuunnitelmiinsa ja niiden päivityksiin, oikeudenmukaisen siirtymän rahaston mukaisiin alueellisiin oikeudenmukaista siirtymää koskeviin suunnitelmiin sekä EU:n rahastojen mukaisiin kumppanuussopimuksiin ja ohjelmiin.

Yksi tärkeimmistä osatekijöistä on uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä annetun direktiivin (EU) 2018/2001, jäljempänä ’RED II ‑direktiivi’, voimaantulo 24. joulukuuta 2018. Uudella direktiivillä luotiin vankat puitteet sen EU:n sitovan tavoitteen saavuttamiseksi, jonka mukaan uusiutuvan energian osuuden energian kokonaisloppukulutuksesta on oltava vähintään 32 prosenttia vuoteen 2030 mennessä. Tähän RED I ‑direktiivin mukaiseen edistykseen perustuvaan kehykseen sisältyy muun muassa jäsenvaltioiden velvoite käyttää vuodelle 2020 asetettuja tavoitteita perustasona kansallisille kehityspoluille kansallisissa energia- ja ilmastosuunnitelmissa. Kun kaikki kansalliset energia- ja ilmastosuunnitelmat on nyt toimitettu, uusiutuvan energian osuudeksi EU:ssa vuonna 2030 muodostunee 33,1–33,7 prosenttia. Jäsenvaltioiden yhteenlasketut osuudet antavat olettaa, että uusiutuvan energian käyttö kasvaa nopeammin vuotta 2030 lähestyttäessä. Jos siis jäsenvaltioiden uusiutuvaa energiaa koskevat tavoitteet toteutuvat (ja ylittyvät), uusiutuvien energialähteiden kokonaisosuus EU:ssa ylittää 32 prosentin tavoitteen.

EU:n poliittisena painopisteenä on maailmanlaajuisen johtoaseman saavuttaminen uusiutuvien energialähteiden alalla. Tämän tueksi uusiutuvat energialähteet ovat mukana energiaunionin kaikissa ulottuvuuksissa. Teknologinen johtoasema on merkittävä puhtaan energian alalla (erityisesti tuuleen, valtameriin, älykkäisiin verkkoihin ja uusiutuvaan vetyyn liittyvissä teknologioissa), mutta jatkuvia ponnisteluja tarvitaan etumatkan kuromiseksi umpeen ja kilpailuedun kehittämiseksi akkujen ja aurinkosähkön alalla. EU on korkealla sijalla kansainvälisessä kilpailussa arvokkaista patenteista, mikä osoittaa Euroopan johtavan aseman uusien ja parannettujen vähähiilisten teknologioiden innovoinnissa ja viennissä.

Uusiutuvien energialähteiden hyödyt ulottuvat huomattavasti energiaunioniin liittyviä yhteyksiä laajemmalle. Uusiutuvat energialähteet tuovat eurooppalaisille talouskasvua ja työtä, etenkin paikallisia työpaikkoja. Alalla työskentelee EU:ssa tällä hetkellä yli 1,5 miljoonaa henkilöä, ja sen arvioidaan tuottavan vuosittain 158,9 miljardin euron liikevaihdon. Energian hintoja ja kustannuksia Euroopassa selvittävässä uudessa raportissa mainitaan, että uusiutuvan energian saatavuuden paraneminen on osaltaan merkittävästi laskenut energian tukkuhintoja viime vuosina. Tämä voi puolestaan vähentää teollisuuden energiakustannuksia ja mahdollisesti parantaa teollisuuden kilpailukykyä. Lisäksi on syytä mainita, että tekniikan halpeneminen ja digitalisaatio tekevät yhdessä uusiutuvista energialähteistä todellisen muutosvoiman, jonka ansiosta kuluttajat voivat ryhtyä energiakäänteen keskeisiksi toimijoiksi.

Tässä katsauksessa esitetään uusinta tietoa siitä, miten uusiutuvaa energiaa koskevissa kansallisissa sitovissa tavoitteissa vuodelle 2020 oli edistytty vuoteen 2018 mennessä. Se vastaa myös RED I ‑direktiivistä sekä epäsuorasta maankäytön muutoksesta annetusta direktiivistä (ILUC) johtuvia komission raportointivelvollisuuksia. Katsauksessa käytetään vuoden 2020 tavoitteen saavuttamisen arvioinnissa ensisijaisena tietolähteenä jäsenvaltioiden Eurostatille heinäkuuhun 2020 mennessä toimittamiin tietoihin perustuvia energiatilastoja. Lisäksi tämän katsauksen lähtökohtana on jäsenvaltioiden joka toinen vuosi laatiman uusiutuvan energian tilannekatsauksen viides kertomus, joka kattaa vuodet 2017–2018, sekä vuoden 2020 aikana tehty täydentävä tekninen analyysi. Käsillä olevassa kertomuksessa tarkastellaan yleisellä tasolla myös yhteistyömekanismien mahdollisuuksia sekä arvioidaan hallinnollisia puitteita ja biopolttoaineiden kestävyyttä.

Kertomuksessa on neljä päälukua. Luvussa 2 esitetään yleinen arvio EU:n tasolla, ja luvussa 3 analysoidaan yksityiskohtaisemmin jäsenvaltioiden edistymistä, mukaan lukien vuoteen 2020 ulottuvat ennusteet. Luvussa 4 arvioidaan biopolttoaineiden kestävyyttä. Yleiset päätelmät suosituksineen on esitetty luvussa 5. Ellei erikseen mainita, tässä kertomuksessa esitettyihin lukuihin sisältyy Yhdistynyt kuningaskunta, joka oli EU:n jäsenvaltio vuoden 2018 raportointikaudella.

2. UUSIUTUVIEN ENERGIALÄHTEIDEN KÄYTTÖÖNOTON EDISTYMINEN EU:SSA

Uusiutuvan energian osuus EU:ssa oli 18,0 prosenttia energian kokonaisloppukulutuksesta vuonna 2018 (EU27: 18,9 prosenttia). Lukemaa voidaan verrata vuodelle 2020 asetettuun tavoitteeseen (vähintään 20 prosenttia; EU27: 20,6 prosenttia) sekä kaudelle 2017–2018 määriteltyyn ohjeelliseen kehityspolkuun (16 prosenttia). EU on kokonaisuutena katsoen edellä myös niitä jonkin verran kunnianhimoisempia kehityspolkuja, joita jäsenvaltiot ovat asettaneet itselleen omissa uusiutuvaa energiaa käsittelevissä toimintasuunnitelmissaan. Viime vuosina ovat kasvaneet vakaasti sekä uusiutuvien energialähteiden (RES) kokonaisosuus että alakohtaiset osuudet EU:n tasolla uusiutuvilla energialähteillä tuotetun sähkön (RES-E), lämmityksen ja jäähdytyksen (RES-H&C) sekä vähäisemmässä määrin liikenteen (RES-T) alalla.

Yksittäisiä aloja tarkasteltaessa uusiutuvan energian osuus sähköntuotannossa sekä lämmityksessä ja jäähdytyksessä on ollut EU:n tasolla järjestelmällisesti suurempi kuin jäsenvaltioiden kansallisissa uusiutuvaa energiaa käsittelevissä toimintasuunnitelmissa määritetty taso, kun taas liikenneala on hieman jäljessä toimintasuunnitelmissa suunnitellusta osuudesta (toteutunut osuus 8,03 prosenttia, suunniteltu osuus 8,50 prosenttia). Tämä vaje johtuu osittain biopolttoainepolitiikasta käytävästä keskustelusta ja siihen liittyvistä lainsäädäntökehyksen mukautuksista. Vaikka mukautukset olivat tarpeen kestävyyteen liittyviin huolenaiheisiin puuttumiseksi, tulevaa politiikkakehystä koskeva epävarmuus hidasti investointeja biopolttoaineiden tuotantokapasiteettiin, myös kehittyneisiin biopolttoaineisiin. RED II ‑direktiivin hyväksymisestä johtuva kehittyneiden biopolttoaineiden tuotantokapasiteettiin kohdistuvien investointien lisääntyminen ei näy vuoden 2018 tiedoissa.

Bioenergia yleensä on edelleen EU:n tärkein uusiutuvan energian lähde, ja sen osuus vuonna 2018 oli noin 60 prosenttia. Kiinteät biopolttoaineet muodostavat suurimman osan bioenergiasta eli 68,4 prosenttia. Näistä kiinteistä biopolttoaineista metsätalouden osuus on noin 91 prosenttia. Muut bioenergian muodot ovat nestemäiset biopolttoaineet (12,6 prosenttia), biokaasu (11,6 prosenttia), yhdyskuntajätteen uusiutuva osuus (7,2 prosenttia) ja puuhiili (2 prosenttia).

Kaavio 1: Uusiutuvien energialähteiden (RES) toteutunut ja suunniteltu osuus EU:ssa (2005–2020, prosentteina). Lähde: Eurostat ja kansalliset uusiutuvaa energiaa käsittelevät toimintasuunnitelmat (National Renewable Energy Action Plans, NREAP).

Uusiutuvan energian absoluuttisesta kulutuksesta lämmityksen ja jäähdytyksen osuus on suurin (102,9 Mtoe vuonna 2018). Seuraavina olivat uusiutuvista energialähteistä tuotettu sähkö (90,3 Mtoe) sekä liikenne (25,1 Mtoe).

Energian kulutuksen aloilla merkittävimmät uusiutuvan energian lähteet olivat biomassa lämmityksessä ja jäähdytyksessä, vesi- ja tuulivoima sähköntuotannossa sekä biopolttoaineet liikenteessä.

Jäsenvaltiot tukevat uusiutuvien energialähteiden käyttöä liikenteessä ensisijaisesti biopolttoaineiden käyttöön kohdennetuilla välineillä, mutta ne pyrkivät yhä useammin edistämään myös sähköisen liikkuvuuden vaihtoehtoja tai suunnittelevat tällä hetkellä sähköisen liikkuvuuden tukien toteuttamista. Jäsenvaltiot, joilla on jo tukivälineitä käytössä, ovat Irlanti, Italia, Itävalta, Kroatia, Latvia, Malta, Romania, Ruotsi, Saksa, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta.