Vallalla tuntuu olevan käsitys, ettei syrjinnän vastaisessa työssä ole juurikaan edistytty vuoden 2014 jälkeen. Valtaväestö on sitä mieltä, että syrjintä on yleistä EU:ssa ja sitä esiintyy toistuvasti useimmissa jäsenvaltioissa. Kyselytutkimuksissa ilmeni, että kyselyä edeltävien 12 kuukauden aikana lähes yksi neljästä (24 %) etnisiin tai maahanmuuttajien muodostamiin vähemmistöryhmiin kuuluvasta henkilöstä oli kokenut syrjintää taustansa vuoksi yhdellä tai useammalla arkielämän osa-alueella. Vuonna 2019 toteutetussa Eurobarometri-tutkimuksessa noin joka viides (21 %) niistä vastaajista, jotka olivat kokeneet vähintään yhteen tekijään perustuvaa syrjintää viimeisten 12 kuukauden aikana, ilmoitti kokeneensa syrjintää työssä ja 13 prosenttia työnhaussa.

Tasa-arvo on yksi Euroopan unionin (EU) perusarvoista. Komissio on toteuttanut merkittäviä toimia sen edistämiseksi ja valtavirtaistamiseksi sekä aidon tasa-arvon unionin luomiseksi. Komissio pyrkii vuonna 2019 perustetun sisäisen tasa-arvotyöryhmänsä tuella sisällyttämään tasa-arvoulottuvuuden kaikkiin EU:n politiikkoihin ja tärkeisiin aloitteisiin. Viimeaikaisista aloitteista voidaan mainita esimerkkeinä sukupuolten tasa-arvostrategia 2020–2025, EU:n rasismintorjunnan toimintasuunnitelma 2020–2025, uusi romanien tasa-arvoa, osallisuutta ja osallistumista koskeva EU:n strategiakehys, hlbtiq-henkilöiden tasa-arvoa koskeva strategia 2020–2025, strategia perusoikeuskirjan soveltamisen vahvistamiseksi Euroopan unionissa, vammaisten oikeuksia koskeva strategia 2021–2030 sekä Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilaria koskeva toimintasuunnitelma. Niissä kaikissa korostetaan, että on tärkeää ennaltaehkäistä syrjintää ja puuttua siihen (esim. torjumalla stereotypioita ja ennakkoasenteita), huolehtia EU:n lainsäädännön ja periaatteiden noudattamisesta tällä alalla sekä parantaa tiedonkeruuta.

Jotkin sidosryhmät toivat esiin, että välillistä syrjintää koskeva tietoisuus on heikkoa ja että välillisen syrjinnän soveltaminen kansallisessa oikeuskäytännössä on vähäistä. Osa jäsenvaltioista painotti lisäksi, etteivät kansalliset tuomioistuimet kiinnitä riittävästi huomiota seksuaalisen häirinnän ohella muuhun häirintään.

Unionin tuomioistuimen on vielä lausuttava nimenomaisesti käsitykseen perustuvasta syrjinnästä eli oletussyrjinnästä, jossa henkilön erilainen kohtelu perustuu virheelliseen uskomukseen tai virheelliseen käsitykseen siitä, että kyseisellä henkilöllä on jokin suojatuista ominaisuuksista. Useiden EU:n jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä (ja oikeuskäytännössä) säädetään nimenomaisesti suojasta oletussyrjintää vastaan. Vielä useammassa jäsenvaltiossa säädetään suojasta läheissyrjintää vastaan.

Komissio on tunnustanut intersektionaalisen syrjinnän merkityksen sekä tarpeen huomioida tämä ilmiö kaikissa komission tasa-arvostrategioissa. Komissio on myös tukenut moniperusteisen syrjinnän tosiasiallista tunnustamista kansallisella tasolla teettämällä tutkimuksia. Lisäksi se oli mukana järjestämässä seminaaria, jossa kansallisilla virkamiehillä oli tilaisuus tarkastella moniperusteisen syrjinnän torjumiseen liittyviä haasteita ja hyviä käytäntöjä lainsäädännön ja päätöksenteon alalla.

Komissio seuraa vastatoimenpiteitä koskevan säännöksen täytäntöönpanoa unionin tuomioistuimen asiassa Hakelbracht antaman tuomion valossa. Rikkomusmenettelyt, jotka aloitettiin Belgiaa vastaan sen takia, ettei se ollut siirtänyt (muun muassa) kyseistä säännöstä kummankaan direktiivin osalta asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään, on saatettu päätökseen. Sitä vastoin direktiivin 2006/54/EY samanlaisen säännöksen osalta käynnistetty rikkomusmenettely on yhä kesken.

Vaikuttaa kuitenkin siltä, että muutamassa jäsenvaltiossa kyseinen suoja toteutuu käytännössä vain rajallisesti. Vastatoimenpiteitä koskevaa suojelua näytetään sovellettavan pääasiassa työssä. Jäsenvaltioiden lakisääteisissä vaatimuksissa on eroja sen suhteen, kenellä on oikeus suojeluun. Joissakin jäsenvaltioissa suoja koskee vain kantajia, uhreja ja todistajia, kun taas unionin tuomioistuimen mukaan se kattaa kaikki henkilöt, jotka saattaisivat kärsiä kantelun tai oikeudenkäynnin kohteena olevan osapuolen reagoinnista. Toiset jäsenvaltiot ilmoittivat kansallisen tason suojan olevan laaja-alainen ja kattavan uhrien lisäksi muita henkilöitä, kuten todistajat, uhria avustavat tai tukevat tahot, henkilöt, joita on kohdeltu epäsuotuisammin heidän kieltäydyttyään syrjimästä, sekä henkilöt, joihin kohdistuu vastatoimenpiteitä oletus- tai läheissyrjinnän takia.

Kansallisissa oikeusjärjestelmissä on taattava suoja vastatoimenpiteiltä sekä tarjottava asianmukaiset oikeudelliset toimenpiteet kostotoimien varalta. Tämä on välttämätöntä, jotta oikeus syrjimättömyyteen voidaan panna tosiallisesti täytäntöön.

Joissakin tilanteissa alustavan näytön esittäminen on erityisen hankalaa. Tämä pätee esimerkiksi väitteisiin välillisestä syrjinnästä, kun kantajan on esitettävä tosiseikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa, että tietty puolueettomalta vaikuttava toimenpide tai käytäntö asettaa tietyt henkilöt erityisen epäsuotuisaan asemaan muihin nähden. Tällaisten tosiseikkojen kerääminen on vielä hankalampaa silloin, kun väitetty syrjintä johtuu tekoälyn käytöstä. Jopa sellaisissa tapauksissa, joissa välillinen syrjintä voidaan osoittaa tilastollisen näytön avulla, on sidosryhmien mukaan hankaluuksia merkityksellisten tilastotietojen saatavuudessa ja käytettävyydessä sekä tuomioistuinten tavassa huomioida ne.

Ammattiliittojen ja tasa-arvoelinten kaltaiset organisaatiot voivat auttaa yksittäisiä uhreja oikeussuojakeinojen käytössä – etenkin silloin, kun niillä on asiavaltuus (locus standi). Ne voivat tukea merkittävällä tavalla myös niin kutsutuissa strategisissa oikeudenkäynneissä ja/tai kollektiivisissa oikeussuojakeinoissa, etenkin kun otetaan huomioon, että unionin tuomioistuin on jo pitkään katsonut, että EU:n oikeudessa kielletään syrjintä myös sellaisissa tapauksissa, joissa ei ole yksilöitävissä olevaa uhria. Kyseessä voi olla esimerkiksi työnantajan julkinen lausunto syrjintäaikomuksesta.

Tästä huolimatta tasa-arvoelinten on todettu olevan avainasemassa yhdenvertaista kohtelua koskevan lainsäädännön edistämisessä ja täytäntöönpanossa. Niistä on muodostunut tarpeellisia ja arvokkaita elimiä asioiden muuttamiseksi yksilöiden, instituutioiden ja koko yhteiskunnan tasolla.

Koska jäsenvaltiot ovat vastuussa kyseisten säännösten tosiasiallisesta täytäntöönpanosta, tasa-arvoelinten välillä on eroavaisuuksia toimeksiannossa, valtuuksissa, rakenteessa, johtamisessa, riippumattomuudessa, resursseissa ja tehokkuudessa. Nämä eroavaisuudet ovat vuorostaan johtaneet siihen, että direktiivin täytäntöönpano on epäyhtenäistä eri jäsenvaltioissa siltä osin kuin on kyse suojelun tasosta ja luonteesta, tasa-arvon edistämisestä sekä tietoisuuden lisäämisestä suuren yleisön ja kansallisten elinten keskuudessa.

Kaikki jäsenvaltiot ovat nimenneet rotusyrjintädirektiivin mukaisesti vähintään yhden erityiselimen, jonka tehtävänä on edistää rodusta ja etnisestä alkuperästä riippumatonta yhdenvertaista kohtelua. Usealla yhdenvertaista kohtelua koskevaan EU:n lainsäädäntöön kuuluvalla direktiivillä on ollut keskeinen merkitys tällä alalla, sillä vain 11 jäsenvaltiota (27:stä) oli perustanut kyseisen elimen ennen näiden direktiivien antamista. Työsyrjintädirektiivissä ei säädetä tasa-arvoelimen perustamisesta, mutta lähestulkoon kaikkien jäsenvaltioiden elimillä on toimivaltaa myös sen soveltamisalaan kuuluvissa asioissa.

Useissa jäsenvaltioissa kuullaan kansalaisjärjestöjä ja työmarkkinaosapuolia tasa-arvolainsäädännön, toimintasuunnitelmien ja strategioiden valmistelussa tai täytäntöönpanossa tai kansalaisjärjestöt ja työmarkkinaosapuolet osallistuvat näihin toimiin aktiivisesti. Joissakin jäsenvaltioissa säännöllisen vuoropuhelun käyminen ja tasa-arvokysymyksistä neuvotteleminen kansalaisjärjestöjen kanssa on lakisääteinen velvollisuus. Useissa jäsenvaltioissa on perustettu tasa-arvoelinten yhteyteen neuvoa-antavia komiteoita, joihin kuuluu kansalaisjärjestöjä ja/tai työmarkkinaosapuolia.

Nyt kun suosituksen antamisesta on kulunut yli kaksi vuotta, neljä jäsenvaltiota on ilmoittanut aikomuksestaan muuttaa tasa-arvoelimiä koskevia kansallisia säännöksiään tiettyjen suositusten huomioon ottamiseksi. Kymmenkunta jäsenvaltiota on jo tehnyt niin esimerkiksi lisäämällä kyseisten elinten määrärahoja. Valtaosa jäsenvaltioista ei kuitenkaan ilmoittanut minkäänlaisista muutoksista tai merkittävistä uudistuksista.

Useat jäsenvaltiot kiinnittivät rotusyrjintädirektiivin soveltamisesta toimittamissaan tiedoissa huomiota kansallisella tasolla tarjottavaan suojaan muun muassa ihonväriin, syntymäpaikkaan, kieleen, syntyperään tai kansalliseen alkuperään perustuvaa syrjintää vastaan. Ihonvärin, kielen ja syntyperän kaltaiset perusteet mainitaan nimenomaisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 21 artiklassa. Perusoikeuskirjaa sovelletaan unionin oikeuden puitteissa, ja sen 21 artiklalla on tunnustettu olevan horisontaalinen välitön vaikutus. Käsitettä ”etninen alkuperä” tulkitessaan unionin tuomioistuin on vedonnut siihen, että yhdenvertaisuutta ja syrjintäkieltoa koskevan oikeuden varmistaminen on tärkeää sellaisena kuin se vahvistetaan perusoikeuskirjan 21 artiklassa. Unionin tuomioistuin totesi, ettei direktiivin soveltamisalaa voida määritellä suppeasti. Se teki kuitenkin selväksi, ettei sitä voida laajentaa koskemaan muita syrjintäperusteita kuin ne, jotka on lueteltu direktiivissä tyhjentävästi.

Rotusyrjintädirektiivissä ei määritellä käsitettä ”rodullinen tai etninen alkuperä”. Unionin tuomioistuin on antanut ohjeita etnisen alkuperän käsitteen tulkinnasta. Esimerkiksi asiassa CHEZ Razpredelenie Bulgaria annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että etnisen alkuperän käsite ”perustuu ajatukseen siitä, että väestöryhmille on tunnusomaista erityisesti yhteinen kansalaisuus, uskonto, kieli, kulttuurinen ja perinteellinen tausta ja elinympäristö”. Se, onko kyseessä rodullinen tai etninen alkuperä, voidaan siis määrittää erilaisten ominaisuuksien, kuten kielen, uskonnon, taustan, ihonvärin ja kansalaisuuden, perusteella. Tällä seikalla on tärkeä merkitys käytännössä, sillä perusoikeusviraston toimittamien tietojen perusteella henkilön ihonväri ja/tai uskonto ovat erityisiä etniseen alkuperään tai rotuun perustuvan syrjinnän laukaisijoita.

Alhainen ilmoitustaso on edelleen ongelma, ja valituksia sekä syrjintätapauksia koskevien tietojen keruussa on yhä parantamisen varaa. Näiden seikkojen takia on hankalaa arvioida niitä elämän osa-alueita, joilla syrjintätapauksia ilmenee.

Monet jäsenvaltiot katsovat silti, että yhdenvertaisuustietojen puuttuminen on yhä ongelma kansallisella tasolla. Parantamisen varaa on erityisesti tietojen asianmukaisuudessa ja vertailtavuudessa, valituksia ja syrjintätapauksia (ja niiden johdosta määrättyjä seuraamuksia) koskevien tietojen keruussa, rodun tai etnisen alkuperän mukaan eritellyn tiedon keruussa, yksityisten toimijoiden (kuten työnantajien) suorittamassa tiedonkeruussa sekä kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden välisessä yhteistyössä.

Unionin tuomioistuin on vahvistanut oikeuskäytännössään, että työsyrjintädirektiivin 1 artiklassa mainitut syrjintäperusteet on lueteltu tyhjentävästi, eikä niihin kuulu asianomaisten henkilöiden ammattiryhmä tai työsuhteen luonne.

Eräässä toisessa tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että työsyrjintädirektiiviä sovelletaan verotusjärjestelmään, jonka tarkoituksena on helpottaa nuorten pääsyä ammatilliseen koulutukseen ja jossa koulutuksen kustannusten verotuksellinen kohtelu on erilaista koulutettavan iästä riippuen. Toisessa asiayhteydessä, asiassa C annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin kuitenkin katsoi, ettei eläketulon lisäveroa koskeva kansallinen lainsäädäntö kuulu kyseisen direktiivin aineelliseen soveltamisalaan. Tällainen lainsäädäntö ei nimittäin koske ”palkkaa”, vaan kyse on ennemminkin verokannasta, joka on työsuhteen ulkopuolinen tekijä.

Useat jäsenvaltiot ja sidosryhmät toivat esiin, että romaneihin kohdistuu erityisen paljon syrjintää etenkin koulutuksessa sekä työn ja asunnon saannissa (tämä on linjassa perusoikeusviraston toteuttamien kyselytutkimusten kanssa). Romaniyhteisöjen keskuudessa on vakavia ongelmia myös oikeuksia koskevan tietoisuuden ja oikeussuojan toteutumisen suhteen. Covid-19-pandemia on vaikuttanut suhteettomasti romaneihin ja lisännyt edelleen eriarvoisuutta erityisesti koulutuksessa, terveydenhuollossa ja työssä.

Asiassa Achbita annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin tulkitsi käsitettä ”uskonto” laaja-alaisesti niin, että se kattaa myös henkilöiden vapauden tunnustaa julkisesti vakaumustaan. Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin katsoi, ettei yksityisen yrityksen sisäinen sääntö, jossa kielletään kaikkien poliittisten, filosofisten tai uskonnollisten tunnusmerkkien näkyvä käyttäminen, merkitse välitöntä syrjintää edellyttäen, että kaikkia työntekijöitä kohdellaan samalla tavalla. Unionin tuomioistuimen mukaan tällainen näennäisesti puolueeton sääntö voi kuitenkin merkitä välillistä syrjintää, paitsi jos se on puolueettomasti perusteltavissa asianmukaisuuden ja tarpeellisuuden perusteella. Poliittiseen, filosofiseen ja uskonnolliseen neutraliteettiin pyrkiminen voi olla oikeutettu tavoite.

Asiassa Bougnaoui ja ADDH annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, ettei työnantaja voinut vaatia asiakkaan toivomusten huomioon ottamiseksi, että työntekijä lakkaisi käyttämästä islamilaista huivia työssä, koska työnantajan pyrkimyksenä ei tällöin ollut neutraliteetti. Tällaisessa kohtelussa ei ole kyse työsyrjintädirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta todellisesta ja ratkaisevasta työhön liittyvästä vaatimuksesta, jonka työntekijän ammatillisen toiminnan luonne voisi oikeuttaa.

Kahdessa muussa antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin tulkitsi työsyrjintädirektiivin 4 artiklan 2 kohtaa, jossa säädetään poikkeuksesta syrjintäkiellon periaatteeseen kirkkojen tai muiden organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, osalta. Unionin tuomioistuin katsoi, että kansallisten tuomioistuinten on kohdistettava tiettyyn eetokseen perustuvien organisaatioiden työhön liittyviin vaatimuksiin tehokas tuomioistuinvalvonta. Vaatimusten on oltava tarpeellisia ja liityttävä objektiivisesti arvioituna kyseisen ammatillisen toiminnan luonteeseen tai yhteyksiin, joissa tätä toimintaa harjoitetaan, kun otetaan huomioon asianomaisen organisaation eetos. Ne eivät saa kattaa kyseiseen eetokseen tai asianomaisen organisaation autonomiaan kuulumattomia seikkoja, ja niiden on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia.

Unionin tuomioistuimen odotetaan täsmentävän oikeuskäytäntöään kahdessa vielä vireillä olevassa asiassa eli asioissa C-804/18 ja C-344/20. Viimeksi mainitussa asiassa esillä on myös vakaumuksen käsite. Useat jäsenvaltiot ovat sanoneet toivovansa, että tätä käsitettä selvennetään lisää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.

4.3.Sukupuolinen suuntautuminen

Unionin tuomioistuin selvensi edellytyksiä, joiden täyttyessä homofobisia julkisia lausuntoja voidaan pitää syrjintänä, ottaen huomioon työsyrjintädirektiivin taustalla olevat tavoitteet ja perusarvot. Se, että työnantaja esittää työhönottoon liittyviä syrjiviä mielipiteitä, on omiaan saamaan niiden kohteena olevat henkilöt luopumaan työpaikan hakemisesta.

Toisessa tuomiossa unionin tuomioistuin huomautti, että jäsenvaltiot voivat vapaasti säätää samaa sukupuolta olevien henkilöiden avioliitosta tai vaihtoehtoisesta heidän suhteensa laillisen tunnustamisen muodosta sekä tarvittaessa säätää, mistä ajankohdasta lukien tällaisen avioliiton tai tällaisen vaihtoehtoisen muodon vaikutukset syntyvät. Unionin tuomioistuin katsoi, että Irlannissa sovellettava sääntö, jonka mukaan rekisteröidyllä kumppanilla on oikeus ammatillisesta etuusjärjestelmästä maksettavaan jälkeenjääneen etuuteen vain sillä edellytyksellä, että parisuhde on rekisteröity ennen kuin kyseisen järjestelmän jäsen täytti 60 vuotta, ei merkinnyt sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvaa syrjintää, vaikka rekisteröity parisuhde ei ollut kansallisen lainsäädännön mukaan mahdollinen ennen kuin asianomaiset henkilöt täyttivät 60 vuotta.

4.4.Vammaisuus

Muutama sidosryhmä mainitsi käsitteen ”vammaisuus” tulkintaan liittyvät haasteet. Unionin tuomioistuin selvensi tätä asiaa hyödyllisellä tavalla viittaamalla Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimukseen vammaisten henkilöiden oikeuksista, jäljempänä ’YK:n vammaisyleissopimus’, joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta neuvoston päätöksellä 2010/48/EY ja josta on tullut voimaantulopäivänsä 3. toukokuuta 2008 jälkeen EU:n oikeusjärjestyksen erottamaton osa. Unionin tuomioistuin katsoi, että käsitteitä ”vammaisuus” ja ”työkykyyn kohdistuva pitkäaikainen rajoite” on tulkittava kaikkialla EU:ssa itsenäisesti ja yhtenäisesti.

Käsitteellä ”vammaisuus” tarkoitetaan fyysisistä, henkisistä tai psyykkisistä vaurioista johtuvaa pitkäaikaista rajoitetta, joka vuorovaikutuksessa erilaisten muiden esteiden kanssa voi estää asianomaisen henkilön täysimääräisen ja tehokkaan osallistumisen työelämään yhdenvertaisesti muiden työntekijöiden kanssa. Asiassa Z annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin täsmensi, että kyvyttömyys saada lasta tavanomaisin keinoin ei ole itsessään este ammatillisen toiminnan harjoittamiselle. Asiassa FOA annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin puolestaan katsoi, että vaikka lihavuus ei itsessään ole ”vamma”, se voi tietyissä olosuhteissa täyttää työsyrjintädirektiivissä säädetyt edellytykset ja kuulua näin ollen direktiivin soveltamisalaan.

Vammaisten työntekijöiden erityistilanne ja erityistarpeet on otettava huomioon arvioitaessa sitä, ovatko he muita työntekijöitä huonommassa asemassa tai läpäisevätkö kansalliset toimenpiteet suhteellisuusarvioinnin. Näin ollen unionin tuomioistuin katsoi asiassa Ruiz Conejero, että vammaisella työntekijällä on suhteessa työntekijään, jolla ei ole vammaa, suurempi riski olla poissa työstä hänen vammaansa liittyvän sairauden vuoksi ja että on siis todennäköisempää, että hänelle kertyy sairauspoissaolopäiviä ja että hän ylittää näin laissa säädetyn rajan. Unionin tuomioistuin totesi, että tämä on omiaan asettamaan vammaiset työntekijät epäedullisempaan asemaan ja johtamaan näin välillisesti vammaisuuteen perustuvaan erilaiseen kohteluun. Arvioidessaan tarkasteltavina olevien kansallisten toimenpiteiden oikeasuhteisuutta unionin tuomioistuin huomautti lisäksi, ettei ole syytä unohtaa, että vammaisilla henkilöillä on yleensä suurempia vaikeuksia päästä takaisin työmarkkinoille kuin työntekijöillä, joilla ei ole vammaa.

Eräässä toisessa asiassa unionin tuomioistuin katsoi, että mikäli työnantaja ei toteuta kohtuullisia mukautuksia (työsyrjintädirektiivin 5 artikla), vammaisen työntekijän irtisanominen työnantajan määrittämien kriteerien perusteella (kuten heikon tuottavuuden, monitaitoisuuden alhaisen tason ja runsaiden poissaolojen takia) merkitsee välillistä syrjintää vammaisuuden perusteella. Unionin tuomioistuin viittasi tässä yhteydessä YK:n vammaisyleissopimuksen 2 artiklaan, jonka nojalla kohtuullisen mukauttamisen epääminen on yksi syrjinnän muoto.

Yhdessä hiljattain antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin tulkitsi syrjinnän käsitettä (direktiivin 2 artikla) ja katsoi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tarkoituksena on suojata työntekijää, jolla on tässä direktiivissä tarkoitettu vamma, kaikelta vammaisuuteen perustuvalta syrjinnältä paitsi suhteessa niihin työntekijöihin, joilla ei ole vammaa, myös suhteessa muihin työntekijöihin, joilla on vamma.

4.5.Ikä

Valtaosa työsyrjintädirektiiviin liittyvistä unionin tuomioistuimen tuomioista koskee erilaista kohtelua iän perusteella. Jäsenvaltiot ovat saattaneet kyseisen direktiivin asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään, mutta yksittäisten lakien yhteensopivuus sen kanssa herätti useita kysymyksiä. Niitä arvioidessaan unionin tuomioistuin tarkasteli erityisesti seuraavia näkökohtia:

-tilanteiden vertailukelpoisuus

-ikään liittymättömän objektiivisen ja neutraalin seikan mahdollinen olemassaolo

-tavoitellun päämäärän (tai päämäärien) oikeutus

-käytettyjen keinojen asianmukaisuus tai oikeasuhteisuus.

Unionin tuomioistuin viittasi EU:n perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun oikeuteen tehdä työtä ja kiinnitti erityistä huomiota ikääntyneiden työntekijöiden osallistumiseen työelämään ja samalla talous-, kulttuuri- ja yhteiskunnalliseen elämään. Se katsoi myös, että ikääntyneiden pitäminen työelämässä edistää työelämän moninaisuutta. Toisaalta se totesi, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa sellaista sosiaali- tai työllisyyspolitiikkaa, jonka tarkoituksena on edistää nuorten työntekijöiden pääsyä työmarkkinoille. Sen mukaan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä on löytää oikeudenmukainen tasapaino kysymyksessä olevien eri intressien välille. Esillä olleen kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuutta arvioidessaan unionin tuomioistuin katsoi, että on mahdollista ottaa huomioon se tosiseikka, että palvelukseen tai työhön ottamisen kieltäminen koski henkilöitä, jotka ovat saattaneet työuransa päätökseen ja joille maksetaan vanhuuseläkettä. Se jätti ennakkoratkaisupyynnön esittäneen kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi selvittää, voidaanko tällaisella kiellolla taata asetetun tavoitteen toteutuminen ja vastataanko sillä tosiasiallisesti tähän tavoitteeseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.