Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille: Euroopan yhteisön vesipolitiikka"



Virallinen lehti nro C 030 , 30/01/1997 s. 0005



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille: Euroopan yhteisön vesipolitiikka" (97/C 30/02) Komissio päätti 5. toukokuuta 1996 Euroopan unionin perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille: Euroopan yhteisön vesipolitiikka". Asian valmistelusta vastannut ympäristönsuojelu-, kansanterveys- ja kuluttajajaosto antoi lausuntonsa 16. heinäkuuta 1996. Esittelijänä oli María Sánchez Miguel. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. syyskuuta 1996 pitämässään 338. täysistunnossa seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 97 ääntä puolesta, ja 2 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Komission tiedonanto on osa sen viidettä ympäristöohjelmaa ja vastaa vaatimuksiin yhteisön vesipolitiikan perinpohjaisesta uudistamisesta. Tiedonannossa lähestytään asiaa vesivarojen suojelun näkökulmasta ja jätetään sivuun muut, toisarvoiset kysymykset. 1.2. Yhteisön politiikan uudistamisella pyritään kestävään vesipolitiikkaan ja seuraaviin tavoitteisiin, jotka eivät kuitenkaan välttämättä ole keskenään yhteensopivia: hyvälaatuisen juomaveden riittävän saannin takaaminen, hyvälaatuisen veden riittävän saannin takaaminen talouden tarpeisiin, vesivarojen riittävä laatu ja määrä maa- ja vesiekosysteemien säilyttämiseksi, kuivuuden ja tulvien ehkäiseminen. Tiedonannon päätelmissä todetaan tarvittavan puitedirektiiviä, jolla kootaan ja ajanmukaistetaan nykyinen lainsäädäntö. 1.3. Lausunnossaan () ihmisten käyttöön tarkoitettua vettä koskevasta direktiiviehdotuksesta () talous- ja sosiaalikomitea vaati muun muassa yhteisön vesipolitiikan kehittämistä yhtenäisemmäksi. Niinpä komitea suhtautuu hyvin myönteisesti ehdotukseen puitedirektiivistä Euroopan unionin vesivarojen määrän ja laadun suojelemiseksi. 2. Vesivarojen määrä 2.1. Eräs näkökohta, jota tiedonannossa ei ole käsitelty riittävästi, on vesi uudistuvana ja rajallisena luonnonvarana, josta voi tulla ilmastohäiriöiden vuoksi pulaa eräillä EU:n alueilla, etenkin Välimeren alueen valtioissa. Ensisijaisen tärkeänä tutkimuskohteena tulisi jatkossakin olla niiden vaikutusten ennustaminen, joita nykyisellä ilmastomuutoksella voi olla luonnolliselle veden kierrolle koko EU:n alueella. 2.2. Kestävän vesipolitiikan määritelmässä tulee ottaa käyttöön uutena tekijänä vesivarojen määrä, sillä se liittyy läheisesti myös niiden laatuun (saasteiden laimentuminen, ekologinen arvo, saastepäästöjen raja-arvojen määrittäminen jne.). 2.3. Vesivarojen riittävyys ihmisten ja luonnon ekosysteemien tarpeiden tyydyttämiseksi ei riipu tarjonnasta eli uusien vesilähteiden jatkuvasta etsinnästä, joka on usein hyvin kallista ja jolla on huomattavia sosiaalisia, taloudellisia ja ympäristövaikutuksia, vaan sen täytyy perustua kysynnän sääntelyyn, jolla pyritään sopeuttamaan veden käyttö kulloistenkin rajallisten varojen mukaiseksi. 2.4. Tämän vuoksi yhteisössä on kehitettävä uusi veden käytön, uudelleenkäytön ja säästämisen kulttuuri, joka yhdistää nykyisten vesivarojen laadullisen ja määrällisen suojelun ottaen huomioon alueelliset erityispiirteet ja joka voidaan saavuttaa entistä paremman ympäristönsuojelun, kohtuullisten vesimaksujen sekä nykyistä paremman kuluttajavalistuksen kautta. Tällainen uusi kulttuuri on ratkaisevaa vesivarojen kestävän käytön saavuttamiseksi, mikä mahdollistaisi edellä mainittujen (kohta 1.2) vesipoliittisten tavoitteiden keskinäisen yhteensopivuuden. 2.5. Komitea katsoo, että tiedonannossa määritellyt tavoitteet tulisi asettaa tärkeysjärjestykseen ympäristönsuojelun vaatimuksia korostaen, sillä nämä ovat keskeisiä niin juomavesihuollon varmistamiseksi kuin kuivuuden ja tulvien ehkäisemiseksi sekä kestävän talouskasvun jatkumiseksi (teollisuus, maatalous ja palvelut). Tärkeysjärjestyksen määräisivät: ihmisten vesihuollon tarpeet, ekologiset vaatimukset, maatalouden ja teollisuuden käyttö, vedenkäyttö virkistys- ja vapaa-ajan tarkoituksiin. 3. Vesipolitiikan tavoitteiden saavuttamiseen vaikuttavia tekijöitä 3.1. Komitean mielestä on hyvä luetella ja luokitella kestävän vesipolitiikan tavoitteiden saavuttamiseen vaikuttavat tekijät. 3.2. Komission tiedonanto on kuitenkin "muiksi ihmisen aiheuttamiksi haittavaikutuksiksi" kutsumiensa ilmiöiden analyysin osalta riittämätön, olkoonkin että analyysin on hyvä olla lyhyt. On tarpeen kehittää edelleen kestävän vesivarahallinnon käsitettä suhteessa mahdollisesti käytettäviin perusrakenteisiin ja niiden ympäristövaikutuksiin sekä muihin vesivarahallintoon liittyviin aloihin kuten eroosion torjuntaan, metsitykseen jne. 4. Euroopan yhteisön vesipolitiikan periaatteet 4.1. Yhteisön vesipolitiikan puitteet määrätään perustamissopimuksen 130 r artiklassa, jossa määritetään ympäristöpolitiikan perusperiaatteet. Komitea korostaa erityisesti "saastuttaja maksaa" -periaatetta. 4.2. Mitä tulee varovaisuusperiaatetta noudattavaan tieteellisten ja teknisten tietojen käyttöön, TSK katsoo, että viranomaisten tulee vaatia nykyistä useammin tiukat tieteelliset kriteerit täyttäviä tutkimuksia, jotka takaavat erilaisia taloudellisia ja sosiaalisia muuttujia koskevien ennustusten luotettavuuden; tällaisia muuttujia ovat esimerkiksi taloudellisesta toiminnasta odotettavissa oleva vedenkulutus, sallittujen vaarallisten aineiden käyttö teollisuudessa, maataloudessa jne. Tämä on tärkeää, sillä ennusteista saattaa sukeutua hintavia perusrakenne-, asennus- ja käsittelytoimia, jotka eivät vastaa tarpeita ja vaikuttavat näin kielteisesti tehokkuuteen ja kannattavuuteen. 4.3. Kustannusten ja hyödyn tasapainosta säädetään perustamissopimuksessa, että määritettäessä ympäristöpolitiikan tavoitteita ja etsittäessä erilaisista strategisista vaihtoehdoista parasta tulee ottaa huomioon sekä toimien toteuttamisen että niiden toteuttamatta jättämisen kustannukset ja hyöty. Kuitenkin tiedonannossa ja myöhemmin direktiiviä kehiteltäessä tulee muistaa, että vaikka luonnonvarojen raha-arvon määrittäminen on yksi kestävän kehityksen päämääristä, se ei voi perustua yksinomaan luonnonvarojen pitämiseen kauppatavaroina. Tähän on useita syitä: a) Veden kaltaiset luonnonvarat ovat elintärkeitä sekä ihmisille että ekosysteemeille, eikä niiden arvoa voi mitata rahassa. b) Myös muita vesivaroihin liittyviä näkökohtia ja ilmiöitä on vaikeaa määrittää rahallisesti. Tällaisia ovat eroosioon ja autioitumiseen, maiseman monimuotoisuuden säilyttämiseen sekä saasteista ja luonnonvarojen liikakäytöstä kärsivien ekosysteemien geneettiseen diversiteettiin liittyvät kustannukset. c) Veden tuotannon, jakelun ja kulutuksen hinnat ovat määräytyneet osittain ilman että on otettu huomioon niiden ympäristövaikutuksia, ja siksi ne eivät heijasta niistä yhteiskunnalle koituvia todellisia kustannuksia. Vesiä koskevan lainsäädännön kustannus-hyötyanalyysi on toteutettava integroidusti siten, että asetetaan tärkeysjärjestys ja kehitetään tehokkaita ja kohtuuhintaisia ohjelmia, jotta estetään EY-direktiivien erilaisten vaikutusten kasaantuminen kuluttajan maksettavaksi. 4.4. Edellä esitettyjen huomioiden perusteella komitea katsoo, että vesivaroja ei voida pitää kauppatavarana erityispiirteidensä vuoksi: ne ovat korvaamattomia ihmiselämälle, ekosysteemeille sekä perustuotannolle; tämän vuoksi niiden suojelu ja hallinta edellyttää koko yhteiskunnan ja erityisesti talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden laajaa osallistumista, vesipolitiikkaa ei saa koskaan käyttää poliittisena aseena kansojen syrjimiseksi, yhteisön on huolehdittava, ettei yhteisön lainsäädäntöä eikä ympäristö- ja talouspolitiikan keinoja käytetä kilpailua vääristävästi vesivarojen epätasaiseen jakamiseen. 5. Ehdotus vesivaroja koskevaksi puitedirektiiviksi 5.1. Komissio katsoo, että nykyinen lainsäädäntö on vanhentunutta ja sen yhtenäisyys ja tehokkuus paranisi säätämällä vesivaroja koskeva puitedirektiivi, jossa otettaisiin huomioon seuraavat seikat: veden määrään ja laatuun liittyvät näkökohdat, pinta- ja pohjavesien hallinto, veden käyttö ja ympäristönsuojelu, saastumisen torjunta, joka perustuu samanaikaisesti päästöjen seurantaan sekä laatuvaatimusten määrittämiseen, vesipolitiikan liittäminen osaksi muita politiikan aloja. 5.2. Komitea kannattaa puitedirektiiviä mutta katsoo, että sen sisällön laajentaminen eräällä soveltamisen kannalta hyvin tärkeällä näkökohdalla tekisi siitä tehokkaamman. 5.2.1. Tämä näkökohta on vesipolitiikan liittäminen entistä tiiviimmin osaksi maataloutta, mikä edistäisi tehokkaamman kastelutekniikan sekä uusien ympäristöystävällisten lannoitteiden ja kasvinsuojeluaineiden tutkimusta samoin kuin jätevesien kierrätysmallien soveltamista. Olisi rohkaistava saman tuloksen saavuttamiseksi vähemmän maatalouskemikaaleja käyttäviä tekniikoita. 5.2.2. Tällä tavoin otettaisiin huomioon myös ne pohja- ja rannikkovesien hallinnon näkökohdat, jotka vaikuttavat tähän uuteen politiikkaan. 5.3. Puitedirektiivin soveltaminen edellyttää joki- ja valuma-alueiden yhdennettyjen vesihallintosuunnitelmien laatimista. Komitea kannattaa tätä ajatusta, sillä sen avulla voidaan edistää kestävää vesivarahallintoa sekä maa- ja vesiekosysteemien kehittämistä ja suojelua. 5.4. Komitea katsoo kuitenkin, että yhteisön ulkopuolisten joki- ja valuma-alueiden ongelmien määrittelyssä on otettava huomioon kolmansien maiden kanssa solmitut kansainväliset sopimukset, ja milloin tällaisia sopimuksia ei ole olemassa, komission tulee ryhtyä toimiin sellaisten aikaansaamiseksi, yhteisön alueella olevat erityyppiset joki- ja valuma-alueet on tarpeen luokitella, jotta niiden erityispiirteet (ilmasto-olot, ekosysteemit, pinnanmuodostus, suhde tuotantotoimintaan, maaperän koostumus jne.) voidaan ottaa huomioon yhdennettyjä vesihallintosuunnitelmia laadittaessa. Jotta nämä suunnitelmat todella palvelisivat vesihallintoa, direktiivissä tulisi komitean mielestä lisäksi: a) säätää kaikkien talous- ja yhteiskuntaelämän tahojen osallistumisesta suunnitelmien laadintaan, b) määritellä suunnitelmien seuranta- ja valvontaelimet, joissa myös talous- ja yhteiskuntaelämän tahojen tulee olla edustettuina, c) perustaa erityiset kokonais- tai osarahoituksen kanavat suunnitelmiin kuuluvia toimia varten. 5.5. Komitea on sitä mieltä, että "luonnollisen ekologisen tilan" tavoite on paras mahdollinen, mutta kuten mainittiin TSK:n lausunnossa veden ekologista laatua koskevasta direktiivistä (), sopivampi sanamuoto olisi tällä hetkellä "hyvä ekologinen tila". Luonnollisen ekologisen tilan tavoitteleminen olisi kuitenkin lopullinen tavoite. 5.6. Komitea on tyytyväinen komission ehdottamaan lupajärjestelmään, sillä siihen on otettu mukaan sekä veden laatu että määrä. Lupamallia ei kuitenkaan tulisi soveltaa, mikäli veden saanti on ongelmatonta, jotta vältetään tarpeeton byrokratia. 6. Vesivarojen hallinnon erityiskysymyksiä 6.1. Tiedonannossa luetellaan ja eritellään muutamia vesivarojen hallintoon liittyviä, Euroopan yhteisön nykyisen vesipolitiikan erityiskysymyksiä. 6.2. Mitä tulee vesivarojen pistekuormituksen valvontaan ja vesistöjen laaduntarkkailuun, komitea suosittaa komission äskettäin (28. 29. toukokuuta 1996) järjestämän "Euroopan unionin vesipolitiikka" -konferenssin suositusten täytäntöönpanoa. Niissä korostettiin erityisesti: sellaisen lähestymistavan valitsemista, jossa yhdistyvät päästöjen raja-arvojen ja vesivarojen laatuvaatimusten määrittäminen, molempien strategioiden yhteisen määritelmäkehyksen luomista, biologisten muuttujien ottamista mukaan veden laadun määritykseen, raja-arvojen määräämistä Euroopan unionin alueella kaikille nykyisen sääntelyn ensisijaisina kohteina oleville aineille, kuten komitea vaati jo lausunnossaan () saastumisen integroitua ehkäisyä ja valvontaa koskevasta direktiiviehdotuksesta (), kyseisessä direktiiviehdotuksessa mainittujen periaatteiden mukaisesti, sellaisen järjestelmän perustamista, joka mahdollistaa tarvittaessa vesivarojen laatutavoitteiden määrittämisen Euroopan tasolla, tarvittavan tieteellis-teknisen tutkimuksen edistämistä sellaisen parhaan käytettävissä olevan tekniikan ("best available techniques, BAT") () määrittämiseksi, jonka perusteella annetaan päästöjen raja-arvot, sellaisen tieto- ja valvontajärjestelmän perustamista, jonka avulla on mahdollista vertailla jäsenvaltioiden käyttämiä tietoja ja menetelmiä, EU:n sääntelytoimien luomista, jotta vähennetään esim. teollisuuden, maatalouden tai kuljetusten vahingossa aiheuttaman, valuma-alueiden vettä pilaavan saastumisen riskiä. Tällainen sääntelykehys edellyttäisi, että kunkin jäsenvaltion toimivaltaiset vesiviranomaiset ryhtyvät asianomaisiin pakkotoimiin läheisyysperiaatteen puitteissa. 6.3. Tiedonannossa pohditaan mahdollisuutta määritellä ja luokitella alueet niiden säilyttämiseksi kulloinkin tarvittavan vaihtelevanasteisen suojelun mukaan. TSK katsoo tämän edellyttävän, että jokialueiden yleistä suojelua kunnioittava alueisiinjako vastaa nykyistä teknis-tieteellistä tietämystä ja että ryhdytään tarpeellisiin toimiin niiden perusteiden ja suunnitelmien yhtenäistämiseksi ja tarkistamiseksi, joiden on määrä koskea kaikkia EU:n jäsenvaltioita. Samalla on pidettävä huolta, että ne ovat kansainvälisten vesiensuojelusopimusten (Helsinki, OSPAR jne.) mukaisia, sillä veden laadun määritys on monimutkainen asia, joka riippuu paljolti valituista määritysperusteista. 6.4. Julkista tiedottamista, joka on edellytys sille, että kansalaiset sekä talous- ja yhteiskuntaelämän tahot voivat osallistua vesipolitiikkaan ja sen valvontaan, tulee kehittää selväsanaisesti puitedirektiivissä. On huolehdittava, ettei vesivarojen tilaa koskeva avoimuus koske vain viranomaisia, vaan että tiedot saastuttavien ja vaarallisten aineiden käyttöä, tuotantoa ja päästöjä koskevien velvoitteiden täyttämisestä, jotka nykyinen kansallinen sekä yhteisön lainsäädäntö asettaa yrityksille ja yksityisille organisaatioille, ovat EU:n alueella kaikkien saatavissa yhtäläisin ehdoin. 6.5. Julkisen tiedottamisen tehostamisessa tulee ottaa huomioon läheisyysperiaate, jotta kukin jäsenvaltio säilyttää tai luo asianmukaiset tiedotusjärjestelyt. Puitedirektiivissä tulee silti määrätä ilmoitettavista vähimmäistiedoista sekä niiden säännöllisestä päivittämisestä ja taata, että ne ovat kaikkien kiinnostuneiden saatavilla. Komission esittämiin perusteluihin tulee eri syistä lisätä seuraavat: Vesi on elintärkeää kaikille eläville olennoille ja suurimmalle osalle ihmisen tuotantotoimintaa. Vesivarat sijoittuvat monissa tapauksissa useiden valtioiden alueille. Vesivarojen suojeluun ja säilyttämiseen tarvittavaa tietämystä ja tieteellis-teknistä tutkimusta tulee kehittää vertailukelpoisten tietojen pohjalta. 7. Lopuksi 7.1. Komissio ehdottaa neljän direktiivin ja yhden direktiiviehdotuksen kumoamista ja korvaamista puitedirektiivillä, johon sisällytettäisiin myös seitsemän muun direktiivin sekä yhden direktiiviehdotuksen käsitemääritelmät ja valvontavaatimukset. Puitedirektiivillä kumottaisiin ja korvattaisiin seuraavat direktiivit: pintavesidirektiivi () (ja siihen liittyvä direktiivi 79/869/ETY (), vesien laadusta kalojen elämän turvaamiseksi annettu direktiivi (), simpukkavesidirektiivi (), pohjavesidirektiivi (), ehdotus vesiympäristön laatua koskevaksi direktiiviksi (). 7.2. Komitea kannattaa tätä päätöstä mutta huomauttaa, että näiden direktiivien myöhempää lainsäädännön kehittämistä palvelleet näkökohdat tulee säilyttää ja toimeenpanoaikataulu tulee sovittaa sellaiseksi, että vanhat direktiivit kumotaan samaan aikaan kun uusi puitedirektiivi astuu voimaan. Näin ympäristönsuojelun taso ei laske missään vaiheessa. Puitedirektiivin tulee sallia mahdollisesti myöhempien direktiivien laatiminen, joita tarvitaan paitsi kumoamattomien direktiivien tavoitteiden ja tiedonannon 10 kohdan "Menettelyt" ehdotusten myös puitedirektiivin itsensä tavoitteiden saavuttamiseksi. 7.3. TSK varaa oikeuden tästä lausunnosta riippumattomaan mielipiteeseen tulevasta puitedirektiivistä. 7.4. Komitea suosittaa komissiolle perustettavaksi EU:n kouluopetuksen erityisohjelmia uusien ympäristösuunnitelmien tehostamiseksi. 7.5. Olisi myös tärkeää saada aikaan eurooppalainen vesistökartta, johon merkittäisiin jokialueiden veden määrää ja laatua koskevat tiedot. Bryssel, 25. syyskuuta 1996. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Carlos FERRER () EYVL N:o C 82, 19. 3. 1996. () KOM(94) 612 lopull. () EYVL N:o C 397, 31. 12. 1994. () EYVL N:o C 195, 18. 7. 1994. () COM(93) 423 final. () Sellaisena kuin ne on määritelty ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämisestä tehtyä direktiiviehdotusta koskevan neuvoston yhteisen kannan 2 artiklan 11 kohdassa, EYVL N:o C 87, 25. 3. 1996. () EYVL N:o L 194, 25. 7. 1975. () EYVL N:o L 271, 29. 10. 1979. () EYVL N:o L 222, 14. 8. 1978. () EYVL N:o L 281, 10. 11. 1979. () EYVL N:o L 20, 26. 1. 1980. () COM(93) 680 final.