FI Euroopan unionin virallinen lehti C 150/8

Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden laatujärjestelmistä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1151/2012 50 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu hakemuksen julkaiseminen

(2017/C 150/06)

Tämä julkaiseminen antaa oikeuden vastustaa hakemusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1151/2012 (1) 51 artiklassa tarkoitetulla tavalla.

YHTENÄINEN ASIAKIRJA

”PORC NOIR DE BIGORRE”

EU-nro: PDO-FR-02106 – 14.1.2016

SAN ( X ) SMM ( )

1. Nimi

”Porc noir de Bigorre”

2. Jäsenvaltio tai kolmas maa

Ranska

3. Maataloustuotteen tai elintarvikkeen kuvaus

3.1 Tuotelaji

Luokka 1.1. Tuore liha (ja muut eläimenosat)

3.2 Kuvaus 1 kohdassa nimetystä tuotteesta

”Porc noir de Bigorre” on sianlihaa, jota saadaan puhdasrotuisista casgognelaisista lihasioista, karjuista ja emakoista, jotka teurastetaan aikaisintaan 12-kuukautisina ja viimeistään 24-kuukautisina.

Ruhojen vähimmäispaino on 100 kg, ja rasvan paksuus on vähintään 30 mm ja lihaksen vähintään 45 mm keskimmäisen pakaralihaksen (gluteus medius) kohdalta mitattuna.

Rasva sisältää neofytadieenia yli 0,4 UAA-yksikköä (Unité Arbitraire de Zone) selkärasvasta mitattuna. Neofytadieeni on nurmiruokintaa ilmaiseva hiilivety.

Liha on väriltään voimakkaan punaista. Väri on japanilaisella asteikolla arvioituna keskimmäisessä pakaralihaksessa vähintään 3. Ulkoinen rasva on väriltään valkoista, ja lihaksensisäisen rasvan osuus on pitkässä selkälihaksessa (longissimus dorsi) vähintään 2,5 prosenttia.

Kypsennettynä liha on rakenteeltaan vähäsyistä, suussasulavaa, mehevää, maukasta ja mureaa.

Liha myydään jäähdytettynä. Sulatettua lihaa ei saa pitää kaupan jäähdytettynä.

3.3 Rehu (vain eläinperäiset tuotteet) ja raaka-aineet (vain jalostetut tuotteet)

Imetyksen aikana porsaille saa antaa täydennysrehua, joka koostuu viljasta, soijasta ja maitojauheesta. Tällaisen rehun enimmäismäärä porsasta kohden on tänä aikana 5 kg. Rehu voidaan tuoda maantieteellisen alueen ulkopuolelta. Kaikkia rehuja ei ole mahdollista saada maantieteelliseltä alueelta, sillä sen pinnanmuodostus ja ilmasto-olot eivät mahdollista kaikkien kasvirehuaineiden tuotantoa, varsinkaan eläinten tasapainoisen ravitsemuksen kannalta välttämättömien valkuaisaine- ja palkokasvien tuotantoa. Täydennysrehua saa antaa enintään 5 kg, mikä on pienempi osuus kuin imetysvaiheen aikana saatava noin 40 litraa äidinmaitoa porsasta kohden. Se vastaa kuiva-aineena noin 8 kg:aa maantieteelliseltä alueelta saatavaa rehua. Vilja-, soija- ja maitojauheseoksen ei puolestaan voida todentaa tulevan nimetyltä alueelta, koska ainesosien hankintalähteet vaihtelevat.

Vieroituksen jälkeen porsaat saavat viljapohjaista rehua, jota mahdollisesti täydennetään kivennäisaine-, vitamiini- ja valkuaisainelisillä (rapsirouheella, auringonkukkarouheella, härkäpavuilla tai herneillä). Viljan osuus on vähintään 70 painoprosenttia rehuaineesta, ja viljan on oltava peräisin maantieteelliseltä alueelta.

Aikaisintaan 3,5 kuukauden ja viimeistään 6 kuukauden iästä alkaen sikoja ruokitaan laiduntamalla niitä niiden lihotusvaiheen ajan siten, että laitumella on enintään 20 eläintä hehtaaria kohden, ja siat saavat osan ravinnostaan laitumelta: ne syövät siis nurmea, jossa on pääosin apilaa ja heinäkasveja, ja sen lisäksi hedelmiä ja muuta ravintoa, mitä ympäristöstä löytyy.

Lisäksi niille annetaan lihotusrehua. Lihotusrehussa on vähintään 70 prosenttia viljaa (vehnää, kauraa, ohraa, ruista tai ruisvehnää), jota voidaan täydentää viljasta saatavilla tuotteilla ja/tai kivennäisaine-, vitamiini- ja valkuaisainelisillä (härkäpavuilla, herneillä, rapsi- tai auringonkukkarouheella). Viljan on oltava peräisin maantieteelliseltä alueelta. Ainoastaan kivennäisaine-, vitamiini- ja valkuaisainelisät ovat peräisin alueen ulkopuolelta. Niitä ei ympäristön rajoitteista johtuen saada tarpeeksi maantieteelliseltä alueelta.

Täydennysrehun enimmäismäärä sikaa kohden on 3 kg kuiva-ainetta päivässä.

Näiden sääntöjen avulla varmistetaan, että eläimen eliniän aikana vähintään 72,6 prosenttia rehusta on peräisin maantieteelliseltä alueelta.

3.4 Erityiset tuotantovaiheet, joiden on tapahduttava yksilöidyllä maantieteellisellä alueella

Eläimet syntyvät, kasvatetaan, lihotetaan ja teurastetaan maantieteellisellä alueella.

3.5 Nimetyn tuotteen viipaloimista, raastamista, pakkaamista jne. koskevat erityiset säännöt

—

3.6 Nimetyn tuotteen merkintöjä koskevat erityiset säännöt

Jokainen ruho merkitään puoliruhon sisäpuolelle selän kohdalle hakasin kiinnitettävällä etiketillä, jossa ilmoitetaan teurastuspäivä, lihotuserän numero, teurastusnumero, sian tunnistenumero ja maininta ”NB”.

Ruhon mukana seuraa loppujakelijalle asti etiketti, jossa ilmoitetaan lakisääteisten merkintöjen lisäksi vähintään kasvattajan nimi, kasvatuserän numero, sian tunnistenumero ja teurastuspäivä.

4. Maantieteellisen alueen tarkka rajaus

Maantieteellinen alue käsittää kokonaan tai osittain seuraavat kunnat:

Seuraavat kunnat kokonaisuudessaan:

Haute-Garonnen departementti:

Ardiège, Aspret-Sarrat, Ausson, Bagiry, Balesta, Barbazan, Blajan, Bordes-de-Rivière, Boudrac, Boulogne-sur-Gesse, Cardeilhac, Cassagnabère-Tournas, Cazaril-Tambourès, Charlas, Ciadoux, Cier-de-Rivière, Clarac, Cuguron, Le Cuing, Eup, Franquevielle, Galié, Génos, Gensac-de-Boulogne, Gourdan-Polignan, Huos, Labarthe-Rivière, Labroquère, Lalouret-Laffiteau, Larcan, Larroque, Lécussan, Lespugue, Lodes, Loudet, Lourde, Lunax, Luscan, Malvezie, Martres-de-Rivière, Mont-de-Galié, Montgaillard-sur-Save, Montmaurin, Montréjeau, Nénigan, Nizan-Gesse, Ore, Payssous, Pointis-de-Rivière, Ponlat-Taillebourg, Régades, Saint-Bertrand-de-Comminges, Saint-Gaudens, Saint-Ignan, Saint-Lary-Boujean, Saint-Loup-en-Comminges, Saint-Marcet, Saint-Pé-d’Ardet, Saint-Pé-Delbosc, Saint-Plancard, Saman, Sarrecave, Sarremezan, Sauveterre-de-Comminges, Saux-et-Pomarède, Sédeilhac, Seilhan, Les Tourreilles, Valcabrère, Valentine, Villeneuve-de-Rivière ja Villeneuve-Lécussan.

Gersin departementti:

— Mirande-Astaracin kantonin kunnat lukuun ottamatta Lamazèren kuntaa

— Pardiac-Rivière-Bassen kantonin kunnat lukuun ottamatta seuraavia: Castelnau-d’Anglès, L’Isle-de-Noé, Izotges, Montesquiou ja Mouchès

— Astarac-Gimonen kantonin kunnat Arrouède, Aujan-Mournède, Bellegarde, Bézues-Bajon, Cabas-Loumassès, Chélan, Cuélas, Esclassan-Labastide, Labarthe, Lalanne-Arqué, Lourties-Monbrun, Manent-Montané, Masseube, Moncorneil-Grazan, Monlaur-Bernet, Mont-d’Astarac, Panassac, Ponsan-Soubiran, Pouy-Loubrin, Saint-Arroman, Saint-Blancard, Samaran, Sarcos, Seissan ja Sère

— Fezensacin kantonin kunnat Gazax-et-Baccarisse, Peyrusse-Grande, Peyrusse-Vieille ja Saint-Pierre-d’Aubézies.

Pyrénées-Atlantiquesin departementti:

Aast, Bédeille, Bentayou-Sérée, Casteide-Doat, Castéra-Loubix, Coarraze, Ger, Labatmale, Labatut, Lamayou, Maure, Monségur, Montaner, Montaut, Ponson-Debat-Pouts, Ponson-Dessus, Pontacq, Pontiacq-Viellepinte, Saint-Vincent ja Saubole.

Hautes-Pyrénées’n departementti:

— seuraavien kantonien kunnat: Aureilhan, Bordères-sur-l’Échez, Les Coteaux, Moyen Adour, Ossun, Val d’Adour-Rustan-Madiranais, La Vallée de l’Arros et des Baïses (lukuun ottamatta Asquen kuntaa, joka sisältyy alueeseen osittain) ja Vic-en-Bigorre.

— seuraavat kunnat: Adast, Adé, Anères, Les Angles, Anla, Antichan, Antist, Aragnouet, Arcizac-ez-Angles, Argelès-Gazost, Arné, Arrayou-Lahitte, Arrodets-ez-Angles, Artigues, Aspin-en-Lavedan, Astugue, Aventignan, Aveux, Avezac-Prat-Lahitte, Ayros-Arbouix, Ayzac-Ost, Barlest, La Barthe-de-Neste, Bartrès, Bazus-Neste, Bertren, Bize, Bizous, Boô-silhen, Bourréac, Campistrous, Cantaous, Capvern, Cheust, Clarens, Créchets, Escala, Escoubès-Pouts, Gaudent, Gazave, Gembrie, Générest, Ger, Gerde, Geu, Gez, Gez-ez-Angles, Hautaget, Hiis, Ilheu, Izaourt, Izaux, Jarret, Julos, Juncalas, Labastide, Laborde, Lagrange, Lannemezan, Lau-Balagnas, Lézignan, Lombrès, Lortet, Loubajac, Lourdes, Loures-Barousse, Lugagnan, Mazères-de-Neste, Mazouau, Montégut, Montgaillard, Montoussé, Montsérié, Nestier, Neuilh, Omex, Ordizan, Ossun-ez-Angles, Ousté, Pailhac, Paréac, Peyrouse, Pierrefitte-Nestalas, Pinas, Poueyferré, Pouzac, Préchac, Réjaumont, Saint-Arroman, Saint-Créac, Sainte-Marie, Saint-Laurent-de-Neste, Saint-Paul, Samuran, Sarp, Sassis, Sère-en-Lavedan, Sère-Lanso, Siradan, Sireix, Soulom, Tajan, Tarbes, Tibiran-Jaunac, Trébons, Troubat, Tuzaguet, Uglas ja Viger.

Seuraavat kunnat osittain:

Haute-Garonnen departementti:

Antichan-de-Frontignes, Chaum, Cierp-Gaud, Esténos, Fronsac, Frontignan-de-Comminges, Marignac ja Saint-Béat.

Hautes-Pyrénées’n departementti:

Adervielle-Pouchergues, Agos-Vidalos, Ancizan, Arcizans-Avant, Arcizans-Dessus, Ardengost, Armenteule, Arras-en-Lavedan, Arreau, Arrens-Marsous, Artalens-Souin, Aspin-Aure, Asque, Asté, Aucun, Avajan, Bagnères-de-Bigorre, Bareilles, Barran-coueu, Bazus-Aure, Beaucens, Beaudéan, Berbérust-Lias, Betpouey, Beyrède-Jumet, Bordères-Louron, Bourisp, Bramevaque, Bun, Cadéac, Cadeilhan-Trachère, Camous, Campan, Camparan, Cauterets, Cazarilh, Cazaux-Debat, Cazaux-Fréchet-Anéran-Camors, Chèze, Esbareich, Esparros, Esquièze-Sère, Estaing, Estarvielle, Estensan, Esterre, Ferrère, Fréchet-Aure, Gaillagos, Gazost, Gèdre, Génos, Germs-sur-l’Oussouet, Gouaux, Grezian, Grust, Guchan, Guchen, Hèches, Ilhet, Jézeau, Labas-sère, Lançon, Loudenvielle, Luz-Saint-Sauveur, Mauléon-Barousse, Nistos, Ossen, Ourde, Ourdis-Cotdoussan, Ourdon, Ouzous, Ris, Sacoué, Sailhan, Saint-Lary-Soulan, Saint-Pastous, Saint-Pé-de-Bigorre, Saint-Savin, Saléchan, Saligos, Salles, Sarrancolin, Sazos, Ségus, Seich, Sers, Sost, Thèbe, Tramezaïgues, Uz, Viella, Vielle-Aure, Vielle-Louron, Vier-Bordes, Viey, Vignec, Villelongue, Viscos ja Vizos.

5. Yhteys maantieteelliseen alueeseen

Maantieteellisen alueen erityisyys

Bigorren tuotantoalueen tyypillinen luonnonympäristö muodostuu Pyreneiltä peräisin oleviin kerrostumiin uurtuneista laaksoista ja kukkuloista. Maaperä on yleensä syvää ja hapanta, ilmasto kostea ja lauha, minkä ansiosta nurmi kasvaa hyvin koko vuoden lähes jatkuvasti lyhyttä talvijaksoa lukuun ottamatta. Ympäristössä on usein luonnonmukaisia rajoitteita teräväpiirteisen pinnanmuodostuksen ja metsäisyyden takia. Alue sopiikin hyvin sikojen laiduntamiseen, koska siellä on sekä metsiä että niittyjä.

Bigorre ilmestyy sellaisenaan aikakirjoihin yli 2 000 vuotta sitten roomalaisten hallintokaudella. Mustan sikarodun ”Porc noir” ja Bigorren välinen yhteys sinetöityi 1000-luvulla, kun Clunyn liikkeeseen kuuluvat benediktiinimunkit perustivat lukuisia luostareita erityisesti Bigorreen. Munkit kehittivät tämän Bigorren luonnon- ja maatalousympäristöä erityisen hyvin hyödyntämään sopeutuneen eläimen tuotantoa ja kasvatusta.

Vaikka cascognelaisen sikarodun kasvatus oli levinnyt selvästi Bigorren ulkopuolelle, se keskittyi erittäin selvästi sinne uudelleen valiojoukon ympärille 1600-luvulta lähtien ja varsinkin 1900-luvun alussa, jolloin rotu oli vähällä kadota. Rodun pelastaminen ja kasvatuksen kehittyminen tapahtuivat 1980-luvulla Bigorressa jäljellä olevien eläinten avulla.

Rotu on tyypiltään välimerellinen, ja sille on ominaista silkinharmaasta silkinmustaan vaihteleva väri. Rotu on hidaskasvuinen. Kyseessä on kulkemaan tottunut, matalajalkainen sikarotu, jolla on sirot jalat ja hyvä ryhti. Se on täysin sopeutunut elämään laitumella jopa kaltevassa maastossa. Rotu on huomattavan kestävä, ja sillä on kyky kestää merkittäviä sääolojen ja ravitsemuksen muutoksia. Se pystyy keräämään rasvavarantoja nopeasti silloin, kun ravintoa on runsaasti saatavilla. Rotu sietää heikosti kuumuutta ja tuulta, mikä ohjaa valitsemaan laitumet siten, että siellä on varjostavia puita ja/tai pensasaitoja. ”Porc noir” -sika pystyy hyödyntämään vaikeasti viljeltäviä ympäristöjä (erittäin kaltevia metsiä, nummia ja niittyjä) ja auttaa samalla pitämään niitä kunnossa.

Rotuperimän valinnassa otetaan nykyisin huomioon erityisesti tottelevaisuus ja emakoiden äidilliset piirteet, jotka ovat tärkeitä ominaisuuksia tämäntyyppisessä kasvatuksessa.

”Porc noir de Bigorre” elää laitumella puolivuotiaasta lähtien. Koko loppulihotuksen aikana aikuisen koon saavuttaneet siat syövät päivittäin 5–6 kg ravintoa. Koska täydennysrehua saa antaa enintään 3 kg päivässä, niiden on siis löydettävä itse laitumelta 2–3 kg ravintoa, joka on pääasiassa nurmea. Nurmilaitumella tehty mittaus osoittaa, että siat syövät jopa 2,9 kg nurmea päivässä. Siat löytävät sen lisäksi laitumelta vuodenajan hedelmiä (tammenterhoja, kastanjoita yms.) juuria, matoja ja hyönteisiä, jotka täydentävät sikojen ravitsemusta. Siat pitävät eniten hedelmistä, joita on syksyllä erittäin runsaasti saatavana eräillä laitumilla, ja silloin ne syövät vain vähän täydennysrehua.

Tuotteen erityisyys

Lihalla on seuraavat erityisominaisuudet:

— Ruhon paino on vähintään 100 kg, ja rasvan paksuus on vähintään 30 mm ja lihaksen vähintään 45 mm keskimmäisen pakaralihaksen kohdalta mitattuna.

— Väri on voimakkaan punainen. Väri on japanilaisella asteikolla arvioituna keskimmäisessä pakaralihaksessa vähintään 3.

— Ulkoinen rasva on väriltään valkoista, ja lihaksensisäisen rasvan osuus on pitkässä selkälihaksessa vähintään 2,5 prosenttia ja keskimäärin 4 prosenttia, kun se tavanomaisesti kasvatetuilla sioilla on vain 1,5 prosenttia.

Vaaleanpunaiseksi kypsennettynä liha on rakenteeltaan vähäsyistä, suussasulavaa, mehevää, maukasta ja mureaa. Viipaleen ympärillä on rasvaa, ja maku on voimakas.

Syy-yhteys

Gascognelaisella sikarodulla on kasvattajien vuosisatojen aikana jalostamat ominaisuudet, joiden ansiosta sika on täysin sopeutunut ympäristöönsä ja tämäntyyppiseen kasvatukseen: se on tottunut liikkumaan ja sietää hyvin vaihtelevia sääoloja ja rehuja.

Siat lihovat laitumella reippaasti. Laiduntaminen mahdollistaa sikojen säännöllisen fyysisen toiminnan ja pakottaakin siihen, minkä takia lihakset kehittyvät ja saadaan marmoroitua lihaa, jossa on runsaasti myoglobiinia, eli se on punaisempaa kuin tavanomaisesti tuotettu liha.

Sikojen laitumelta löytämä rehu sisältää aromaattisia yhdisteitä, jotka vaikuttavat lihan aistinvaraisiin ominaisuuksiin. Rehu vaihtelee vuodenaikojen mukaan, mutta lihotuskaudella se muodostaa noin 50 prosenttia sian koko ruokamäärästä. Tämä varmistetaan siten, että eläintiheys laitumella on riittävän pieni ja että täydennysrehua annetaan rajoitettu määrä.

Rasvakudokset, jotka määrittävät eri tavoin tuotteen aistein havaittavaa laatua, muodostuvat pääasiassa lihotuskaudella eli laitumella. Sikojen ravitsemuksessa on merkittävä osuus nurmella ja vähärasvaisilla viljoilla (erityisesti vehnällä ja ohralla). Se lisää antioksidanttien, öljyhapon ja omega-3:n pitoisuutta ja suosii heikosti hapettuvien rasvahappojen endogeenista synteesiä. Rehujen luonne määrittää siis rasvahappojen lipidikoostumuksen, eli ravinto vaikuttaa osaltaan lihalle tyypillisiin aistinvaraisiin ominaisuuksiin.

Lihasika teurastetaan suhteellisen iäkkäänä (12–24-kuukautisena, kun taas teollisesti kasvatettu lihasika teurastetaan 5–6-kuukautisena). Sika on saanut koko elämänsä ajan käyttää lihaksiaan, minkä takia lihalla on voimakas väri ja toisenlainen rakenne kuin tavanomaisesti kasvatettujen eläinten lihalla.

Tiivistetysti voidaan todeta, että ”Porc noir de Bigorre” -lihalla on sian rotupiirteiden, ravitsemuksen ja erityisen kasvatustavan ansiosta oma ominaislaatunsa: liha on väriltään voimakkaan punaista, ulkoinen rasva valkoista, ja rakenteeltaan liha on vähäsyistä, mureaa, mehevää ja suussasulavaa, ja sillä on voimakas maku.

Tuote-eritelmän julkaisutiedot

(asetuksen 6 artiklan 1 kohdan toinen alakohta)

https://www.inao.gouv.fr/fichier/CDCPorcNoirDeBigorre2016.pdf

(1) EUVL L 343, 14.12.2012, s. 1.