EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 27.6.2018 COM(2018) 492 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE toimenpiteistä nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönoton kustannusten vähentämiseksi 15 päivänä toukokuuta 2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/61/EU täytäntöönpanosta



1.Johdanto Toimenpiteistä nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönoton kustannusten vähentämiseksi annetun direktiivin 2014/61/EU eli laajakaistan kustannusten vähentämistä koskevan direktiivin, jäljempänä ’direktiivi’, tarkoituksena on helpottaa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa ja kannustaa siihen alentamalla kustannuksia yhdenmukaistettujen sääntöjen avulla. Direktiivi oli saatettava osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä viimeistään 1. tammikuuta 2016, ja sitä oli määrä soveltaa kaikissa EU:n jäsenvaltioissa 1. heinäkuuta 2016 alkaen. Direktiivin 12 artiklassa edellytetään, että komissio antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle viimeistään 1. heinäkuuta 2018 kertomuksen tämän direktiivin täytäntöönpanosta. Kertomuksen on sisällettävä yhteenveto tässä direktiivissä säädettyjen toimenpiteiden vaikutuksesta ja arvio toteutuneesta edistymisestä sen tavoitteiden saavuttamisessa, myös siitä, voitaisiinko direktiivillä edistää digitaalistrategiassa esitettyjä laajakaistatavoitteita kunnianhimoisempien tavoitteiden saavuttamista ja millä tavoin. Komissio on tarkastellut direktiivin täytäntöönpanoa uudelleen seuraavien perusteella: ·ulkoinen tutkimus direktiivin mukaisten toimenpiteiden täytäntöönpanosta ja seurannasta ·Euroopan sähköisen viestinnän sääntelyviranomaisten yhteistyöelimen, jäljempänä ’BEREC’, raportti direktiivin täytäntöönpanosta ·Digitaalitalouden ja ‑yhteiskunnan indeksi ja raportti 2018 – televiestintää koskevat luvut ·muut tietolähteet, kuten komission tiedonkeruumatkat jäsenvaltioihin ja kansallisen lainsäädännön analyysit. Tämä raportti laadittiin alle kaksi vuotta sen jälkeen, kun kansallisia lakeja, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, oli määrä alkaa soveltaa. Täytäntöönpano on viivästynyt useissa jäsenvaltioissa merkittävästi. Näin ollen siinä säädettyjen toimenpiteiden vaikutusten ja sen tavoitteiden saavuttamisessa edistymisen arvioinnin perustana käytettyä todentavaa aineistoa oli suhteellisen vähän. Raportissa pyritään kuitenkin luomaan perusta sellaisen perusskenaarion määrittämiselle, jota voidaan käyttää vertailukohteena myöhemmässä arvioinnissa. 2.Direktiivin soveltamisala ja tärkeimmät säännökset Direktiivin soveltamisala Jotta synergiavaikutukset voidaan maksimoida eri verkoissa, direktiivi ei ole osoitettu vain sähköisten viestintäverkkojen operaattoreille vaan myös muille yrityksille, jotka tarjoavat fyysisiä infrastruktuureja, joihin voidaan sijoittaa sähköisten viestintäverkkojen elementtejä. Kyse voi olla esimerkiksi sähkön, kaasun, veden ja lämmön jakeluun, viemäröintiin ja liikennepalveluihin käytettävistä fyysisistä verkoista. Direktiivin soveltamisala kattaa ”nopeat sähköiset viestintäverkot”, jolla tarkoitetaan viestintäverkkoja, jotka kykenevät nopeudeltaan vähintään 30 Mbit/s:n laajakaistan tarjoamiseen. Lisäksi direktiiviä sovelletaan vain ”fyysiseen infrastruktuuriin”, jolla määritelmän mukaan tarkoitetaan mitä tahansa verkon elementtiä, johon on tarkoitus sijoittaa muita verkon elementtejä ilman, että siitä itsestään tulee aktiivinen verkon elementti. Tärkeimmät säännökset Direktiivi koostuu neljästä pilarista ja lisävaatimuksista, jotka koskevat keskitetyn tietopisteen ja riitojenratkaisuelimen perustamista. Niitä sovelletaan kaikkiin pilareihin. Lisäksi direktiivissä säädetään seuraamusten vahvistamisesta. Direktiivissä säädetään yhdenmukaistamisen vähimmäistasosta, joten jäsenvaltiot voivat hyväksyä direktiivin vähimmäisvaatimuksia tiukempia sääntöjä voidakseen paremmin saavuttaa sen tavoitteet. Jos jäsenvaltiot päättävät toteuttaa tällaisia toimenpiteitä, niiden on kuitenkin varmistettava unionin lainsäädännön, mukaan lukien sähköisen viestinnän sääntelyjärjestelmä, noudattaminen.

Pilari 1: Olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeus Ensimmäisessä pilarissa kaikkien verkkojen ylläpitäjien (esimerkiksi sähköinen viestintä, energiapalvelut) edellytetään antavan käyttöoikeuden niiden fyysiseen infrastruktuuriin (kuten kaapelikanavat, kaapelikaivot, jakokaapit ja pylväät) oikeudenmukaisin ja kohtuullisin ehdoin operaattoreille, jotka ovat aikeissa ottaa käyttöön erittäin nopeita laajakaistaverkkoja. Käyttöoikeus voidaan evätä objektiivisten, läpinäkyvien ja oikeasuhteisten perusteiden perusteella. Pilari 2: Rakennusteknisten töiden yhteensovittaminen ja avoimuus Toisessa pilarissa sallitaan, että verkon ylläpitäjä voi koordinoida rakennusteknisiä töitä muiden sähköisten viestintäpalvelujen toimittajien kanssa. Lisäksi verkkojen ylläpitäjien, jotka suorittavat kokonaan tai osittain julkisesti rahoitettuja rakennusteknisiä töitä, on täytettävä kohtuulliset pyynnöt rakennusteknisten töiden koordinoinnista. Pilari 3: Lupien myöntämismenettely Kolmannessa pilarissa jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki asiaankuuluvat tiedot ehdoista ja menettelyistä, joita sovelletaan nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönoton edellyttämien rakennusteknisten töiden lupien myöntämiseen, ovat saatavilla keskitetyn tietopisteen kautta ja että periaatteessa lupia koskevat päätökset on tehtävä neljän kuukauden kuluessa. Pilari 4: Kiinteistön fyysinen infrastruktuuri Neljännessä pilarissa edellytetään, että kaikki uudisrakennukset ja peruskorjatut rakennukset varustetaan nopeita yhteyksiä tukevalla fyysisellä infrastruktuurilla, esimerkiksi minikanavilla, ja monen asunnon kiinteistöissä helposti saatavilla olevalla verkon liityntäpisteellä. Yleisten viestintäverkkojen tarjoajilla on oltava oikeus käyttää liityntäpistettä ja kiinteistön fyysistä infrastruktuuria oikeudenmukaisin ja kohtuullisin ehdoin, jos kahdentaminen on teknisesti mahdotonta tai taloudellisesti tehotonta. Muut säännökset Lopuksi, jäsenvaltioiden on nimitettävä yksi tai useampi elin tarjoamaan fyysistä infrastruktuuria, rakennusteknisiä töitä ja lupia koskevaa tietoa ja yksi tai useampi riippumaton elin ratkaisemaan verkon ylläpitäjien välisiä riitoja, jotka koskevat infrastruktuurin käyttöoikeutta, tietojen saatavuutta ja rakennusteknisten töiden koordinointia koskevia pyyntöjä. 3.Gigabittiyhteiskuntaa koskevien tavoitteiden edistäminen Euroopan unionin gigabittiyhteiskuntaa koskevat, vuoteen 2025 mennessä saavutettavat strategiset tavoitteet perustuvat Euroopan digitaaliyhteiskunnan ennakoitavissa oleviin yhteystarpeisiin lähivuosina. Erittäin suuren kapasiteetin verkkoyhteyksien käyttömahdollisuus on tarpeen pilvipalveluita, monia samanaikaisia käyttöjä ja muita kehittyneitä ja älytalosovelluksia varten sekä monilla toimialoilla ammattikäyttöön, usein matkaviestinverkon käytön yhteydessä (esimerkiksi valmistus, terveydenhoito, energia, pelastuspalvelut). Uudet sovellukset vaativat aiempaa nopeampia yhteyksiä, mutta myös uplink-kaistanleveyksiä, häiriönsietokykyä ja virhe- tai viiveparametreja. Tällaisten suuren kapasiteetin ja korkealaatuisten verkkojen käyttöönotto, jonka pitäisi perustua pääasiallisesti valokuituun, vaatii merkittävää lisäinvestointia. Direktiivi auttaisi saattamaan nopeudeltaan 100 Mbit/s:n laajakaistan, joka on päivitettävissä gigabittinopeuksiin, yleisesti saataville edistämällä kuituinfrastruktuurin peittoalueen kasvattamista. Infrastruktuurin jakaminen ja rakennusteknisten töiden koordinointi saattavat myös edistää suuren kapasiteetin runkoverkon käyttöönottoa ja liityntäyhteyksiä pk-yritysten, koulujen tai sairaaloiden kaltaisille sosioekonomisille vaikuttajille myös alueilla, joilla saatavuus on alhainen, tai syrjäisillä alueilla. Koska kuituverkot ovat merkittävä tekijä 5G-solujen runkoverkkoyhteyksissä, niistä on tulossa enenevässä määrin elintärkeitä asianomaisten vuodelle 2025 asetettujen 5G-tavoitteiden saavuttamisessa. Direktiivissä säädetty olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeus voi mahdollistaa kuitupohjaisen infrastruktuurin kilpailun, joka johtaa aiempaa laadukkaampaan laajakaistaan ja laajempaan valikoimaan kuluttajille ja yrityksille, mukaan lukien tiheämmin asutuilla alueilla. Direktiivillä voitaisiin siksi myös vauhdittaa kuituinvestointia tiheiden solujen tueksi, millä autetaan 5G-peiton saantia kaikkiin kaupunkikeskuksiin sekä liikennereiteille ja stimuloidaan langattomien 5G-sovellusten kehittämistä, verkkoon liitetyt autot ja automaattiajo mukaan luettuina. Direktiivillä voisi myös olla merkittävä vaikutus esineiden internetiin, sillä sen tarkoituksena on saada aikaan yhteistyötä esineiden internetin mahdollisten hyödynsaajien – kuten liikenne-, energia- ja vesijärjestelmien – ja yhteyksiä tarjoavien televiestintäoperaattorien välille. Tämä puolestaan voisi vauhdittaa järkevien kaupunkisovellusten, järkevien verkkojen ja mittausten ja älykkäiden liikennejärjestelmien kehittämistä ja siten edistää tulevia innovaatioita.

4.Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen täytäntöönpano Direktiivin 13 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on hyväksyttävä ja julkaistava direktiivin noudattamisen edellyttämät kansalliset säännökset viimeistään 1. tammikuuta 2016 ja että niiden on sovellettava näitä säännöksiä 1. heinäkuuta 2016 alkaen. Direktiivin hyväksymisen jälkeen komissio järjesti useita tapahtumia jäsenvaltioille ja sidosryhmille ja oli useasti yhteydessä kansallisiin viranomaisiin lisätäkseen tietoisuutta ja tarjotakseen ohjeistusta siitä, mitä edellytyksiä oli direktiivin saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tästä huolimatta kaikki jäsenvaltiot Italiaa lukuunottamatta olivat myöhässä kansalliseen lainsäädäntöön saattamista varten hyväksyttävien toimenpiteiden hyväksymisessä, minkä vuoksi komissio lähetti muille 27 jäsenvaltiolle kirjeitse virallisen huomautuksen 23. maaliskuuta 2016. Komissio lähetti 30. syyskuuta 2016 yhdeksälletoista jäsenvaltiolle perustellut lausunnot, joissa se kehotti niitä hyväksymään toimenpiteet nopeiden sähköisten viestintäverkkojen käyttöönoton kustannusten vähentämiseksi. Tällä välin kaikki jäsenvaltiot paitsi Belgia olivat ilmoittaneet saattaneensa direktiivin täysimääräisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Koska direktiivissä käsitellään alojen välisiä toimivaltoja eikä siinä pelkästään aseteta velvoitteita televiestintäalalle, vaan se koskee myös esimerkiksi yleishyödyllisiä laitoksia, rakennuslakeja ja hallinto-oikeutta, direktiivin kansallinen täytäntöönpano osoittautui usein monimutkaiseksi ja edellytti jäsenvaltioissa useiden toimenpiteiden hyväksymisiä, myös alueellisella ja paikallisella tasolla. Direktiivi perustuu tietyissä jäsenvaltioissa noudatettuihin parhaisiin toimintatapoihin, jotka on saatettu EU:n mittakaavaan, joten monissa jäsenvaltioissa oli jo olemassa asiaankuuluva lainsäädäntö, jossa säädetään joiltain osin tai kohdin tiukemmista vaatimuksista kuin mitä direktiivissä edellytetään. Direktiivi sisältää jäsenvaltioille useita mahdollisuuksia säätää tietyn infrastruktuurin tai tiettyjen kiinteistöjen vapauttamisesta niitä koskevista velvoitteista (esimerkiksi avoimuutta koskevasta velvoitteesta), jos vapautukset on asianmukaisesti perusteltu. Vain muutama jäsenvaltio on käyttänyt vapautuksia laajasti. Useimmat eivät ole käyttäneet niitä lainkaan tai ovat asettaneet ne vielä hyväksymättömän sekundäärilainsäädännön varaan. Direktiiviin sisältyy myös useita vapaaehtoisia säännöksiä, joiden saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä jätetään jäsenvaltioiden harkintavaltaan. Alla on yleiskatsaus siitä, miten jäsenvaltiot ovat käyttäneet kyseisiä vapaaehtoisia säännöksiä: ·Useat jäsenvaltiot, esimerkiksi Bulgaria, Kypros, Tanska, Viro, Saksa, Suomi, Luxemburg, Slovenia ja Espanja säätivät vastavuoroisesta oikeudesta, jonka perusteella voidaan pyytää käyttöoikeutta sähköisten viestintäverkkojen operaattorien infrastruktuuriin muiden kuin televiestintäinfrastruktuurien käyttöönottoa varten (3 artiklan 1 kohta). ·Esimerkiksi Itävallassa, Bulgariassa, Kyproksella, Tšekissä, Kreikassa, Suomessa, Liettuassa, Puolassa, Portugalissa ja Slovakiassa ovat käytössä velvoitteet vaatia julkisen sektorin elimiä antamaan olemassa olevaa fyysistä infrastruktuuria koskevat vähimmäistiedot saataville keskitetyn tietopisteen kautta, jos niillä tehtäviensä vuoksi on tällaiset verkon ylläpitäjiltä peräisin olevat tiedot hallussaan sähköisessä muodossa (4 artiklan 2 kohta). ·Rakennusteknisten töiden koordinointiin liittyvien kustannusten jakamista koskevia sääntöjä on annettu esimerkiksi Itävallassa, Portugalissa ja Ranskassa (5 artiklan 2 kohta). ·Lupia koskevien hakemusten jättäminen sähköisessä muodossa keskitetyn tietopisteen kautta on mahdollista Bulgariassa, Kyproksella, Tanskassa, Virossa, Latviassa, Liettuassa, Luxemburgissa ja Maltalla (7 artiklan 2 kohta). ·Portugali ja Italia ovat ottaneet käyttöön ”laajakaistavalmis”-merkinnät ja Espanja ja Saksa harkitsevat noudattavansa tätä esimerkkiä. Ranskassa on kuituverkkoalueiden osoittamiseen tarkoitettu standardi (8 artiklan 3 kohta). Direktiivissä säädetään, että jäsenvaltioiden on nimettävä yksi tai useampi riippumaton riitojenratkaisuelin ja yksi tai useampi elin, joka toimii keskitettynä tietopisteenä. Useimmissa jäsenvaltioissa riitojenratkaisuelimen tehtävät osoitettiin kansalliselle sääntelyviranomaiselle, joka on vastuussa riitojenratkaisusta sähköisten viestintäverkkojen sääntelyjärjestelmän nojalla, tai osittain kansalliselle sääntelyviranomaiselle, ja vain kahdessa jäsenvaltiossa muille elimille. Keskitetyn tietopisteen tehtävät osoitettiin kokonaan tai osittain kansalliselle sääntelyviranomaiselle 14 jäsenvaltiossa. Kymmenessä jäsenvaltiossa keskitetyn tietopisteen tehtävien suorittaminen annettiin muiden elimien, useimmiten ministeriön, vastuulle.





Lähde: BEREC 5.Vaikutus ja eteneminen Kertomuksen laatimishetkellä oli kulunut alle kaksi vuotta direktiivin soveltamisen määräajan päättymisestä, eivätkä useimmat jäsenvaltiot olleet saattaneet direktiiviä osaksi kansallista lainsäädäntöään määräajassa, minkä vuoksi sen soveltaminen käytännössä on alkanut vasta hiljattain ja kokemusta on siten vasta vähän. Näyttöä on kuitenkin saatu jäsenvaltioista, jotka ovat aiemmin soveltaneet direktiivin sisältämien säännösten kaltaisia säännöksiä, ja yrityksistä, jotka ovat ryhtyneet monialaiseen yhteistyöhön. Tämä vahvistaa, että direktiivistä voisi olla merkittäviä hyötyjä, kuten suuren kapasiteetin laajakaistan laajeneminen alueille, joilla sen saatavuus on alhainen, jos jäsenvaltiot seuraavat esimerkkiä. Vastaukset kyselyyn, joka toteutettiin tämän kertomuksen pohjana olevaa tutkimusta varten, osoittavat, että sähköisen viestinnän operaattorien mielestä käyttöoikeudet fyysiseen (mukaan lukien kiinteistöjen) infrastruktuuriin ja siihen liittyvä tiedonsaanti ovat parantuneet. Parannettavaa on kuitenkin edelleen, sillä operaattorien mukaan rakennusteknisten töiden koordinoinnin tukemisessa, rakennusteknisten töiden lupamenettelyn keventämisessä tai kiinteistön infrastruktuurin asentamista varten tarvittavan kiinteistön käyttöoikeuden helpottamisessa on edistytty vain vähän.



Lähde: WIK/VVA, perustuu televiestintäoperaattoreiden vastauksiin vuoden 2017 elokuussa tehtyyn online-kyselyyn Näitä tuloksia on pidettävä perustasona, kun otetaan huomioon, että kysely toteutettiin vain vuosi sen jälkeen, kun direktiivin soveltamisen aloittamisen määräaika oli päättynyt. Tyytymättömyyteen voi olla myös eri syitä sen mukaan, mitä intressejä osapuolilla on. Seuraavissa kappaleissa kukin kohta käydään läpi yksityiskohtaisemmin tätä kertomusta varten tehdyn tutkimuksen perusteella. Pilari 1: Olemassa olevan fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeus (3 ja 4 artikla) Olemassa olevien fyysisten infrastruktuurien käyttöoikeuden käyttöä koskevien tietojen perusteella tunnistetaan jäsenvaltiot, joissa käyttö on ollut tähän saakka vähäistä (Saksa, Irlanti ja Espanja), ja jäsenvaltiot, joissa tällainen käyttöoikeuksien käyttö on ollut hyvin kehittynyttä (Ranska, Italia ja Portugali). Näissä kolmessa viimeksi mainitussa maassa kysyntää on ollut jo ennen direktiivin täytäntöönpanoa.



Lähde: WIK-Consult/VVA, perustuu televiestintäoperaattoreiden kyselyihin (paitsi Ranska – lähteenä yleishyödylliset laitokset) Kiinnostus fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeuteen on kuitenkin kasvussa muutamissa jäsenvaltioissa, joissa kysyntä on aiemmin ollut vähäistä. Niitä ovat muun muassa Itävalta, Belgia, Saksa, Irlanti, Ruotsi ja Espanja. Operaattorit uskovat, että direktiivi on helpottanut fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeutta ja että kun verkoston käyttöönotto tehdään käyttämällä kolmannen osapuolen fyysistä infrastruktuuria, sen kokonaiskustannus on paljon tai jonkin verran halvempaa kuin niiden oman infrastruktuurin käyttöön ottaminen.

Käyttöoikeuksien vähäinen käyttö muutamassa maassa, esimerkiksi Saksassa ja Ruotsissa, saattaa liittyä myös siihen, että kunnat ja yleishyödylliset laitokset ovat useissa tapauksissa tarjonneet hyvin suuren kapasiteetin viestintäinfrastruktuurin ja ovat siksi päättäneet olla antamatta mahdollisille kilpailijoille pääsyoikeutta fyysiseen infrastruktuuriin ja ehdottaneet sen sijaan pimeän kuidun tai bittivirran käyttöoikeuden kaltaisia vaihtoehtoja. Avoimuuden osalta todetaan, että olemassa olevia fyysisiä infrastruktuureja koskevia tiedonsaantipyyntöjä oli erityisen paljon Portugalissa ja huomattava määrä myös Itävallassa, Italiassa, Saksassa ja Ranskassa.



Kaavio 4: Olemassa olevaa infrastruktuuria koskevien tietopyyntöjen arvioitu määrä vuodessa, perustuu vuoden 2016 operaattoritietoihin ja BEREC 2017 ‑raporttiin Lähde: WIK/VVA, perustuu televiestintäverkkojen operaattorien kyselytietoihin vuodelta 2016 (Ranska, Italia ja Portugali), ja BEREC:n raporttiin BoR (17) 245 (Itävalta, Saksa ja Ruotsi) Useat sidosryhmät katsoivat, että olemassa olevaa infrastruktuuria koskevien tietojen saatavuus oli parantunut direktiivin täytäntöönpanon jälkeen, mutta toiset ilmoittivat, että tietyissä jäsenvaltioissa keskitetty tietopiste ei välttämättä ole tehokkaasti toiminnassa tai toteutettu vain kevyehkösti. Infrastruktuurin käyttöoikeus on eniten käytössä jäsenvaltioissa, joissa on tehokas tiedotus ja pitkälle kehitetyt säännöt tai suositukset, jotka koskevat hinnoittelua ja/tai sopimusehtoja. Erityisiin tekijöihin, jotka ovat edistäneet onnistuneiden tulosten saavuttamista näissä maissa, sisältyvät kokonaisvaltaisen keskitetyn tietopisteen kehittäminen, käyttöoikeuden hinnoittelua koskevat säännöt (lainsäädännön, yleisohjeiden tai riidanratkaisun muodossa), viitetarjoukset sekä säännöt, joilla mahdollistetaan sääntelyn alaisten yleishyödyllisiä palveluja tarjoavien yritysten hyötyminen ainakin osittain käyttöoikeuden tarjoamisen tuloksista. Infrastruktuurin käyttöoikeuksien käyttäminen voisi siten lisääntyä muissa jäsenvaltioissa, kun sopimusehdot ja hinnoitteluperiaatteet esitetään selvemmin. Keskitettyjen tietopisteiden täysimääräinen kehittäminen jäsenvaltioissa, joissa tilanne sitä vielä vaatii, saattaa myös edistää käytön lisääntymistä. Pilari 2: Rakennusteknisten töiden koordinointi ja avoimuus (5 ja 6 artikla) Yleisesti ottaen rakennusteknisten töiden koordinointi vaikuttaa saaneen vähemmän huomiota kansallisilta sääntelyviranomaisilta ja sidosryhmiltä kuin direktiivin mukainen käyttöoikeus olemassa olevaan infrastruktuuriin. Rakennusteknisten töiden koordinointia koskevien sopimusten määrästä oli saatavilla vain vähän tietoa, eikä tietoa ollut tällaisiin pyyntöihin osallistuneen verkon laajuudesta. Käytettävissä olevan tiedon perusteella rakennusteknisten töiden koordinoinnissa oli merkittävää toimintaa (yli 200 pyyntöä maata kohden raportoitu tehdyiksi tai vastaanotetuiksi vuonna 2016) Belgiassa, Sloveniassa ja Italiassa, ja jonkin verran toimintaa Espanjassa, Portugalissa, Itävallassa ja Ranskassa. Lähes kaikissa näissä tapauksissa koordinointipyyntöjä oli tehty myös vuonna 2015, ennen direktiivin soveltamisen alkamispäivämäärää. Rakennusteknisten töiden koordinoinnissa ei ole tapahtunut näkyvää noususuuntaa direktiivin hyväksymisen jälkeen. Sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat katsovat, että verkkojen käyttöönotto koordinoimalla työt on kokonaiskustannuksiltaan halvempaa kuin erillisesti toimiminen. Säästöjä pidettiin kuitenkin yleensä pienempinä kuin olisi saavutettu fyysisen infrastruktuurin jakamisella. Harvempi jäsenvaltio on soveltanut ennakoivia toimintamalleja avoimuuteen yhteisessä käyttöönotossa kuin olemassa olevaa infrastruktuuria koskevaan tietoon. Ylläpitäjät ovat ilmaisseet huolenaiheitaan, jotka koskevat avoimuuden puutetta ja keskitetyn tietopisteen puuttumista, ja nämä seikat saattavat vaikuttaa yhteisen käyttöönoton esiintymisasteeseen. Kustannusten jako yhteisen käyttöönoton yhteydessä voi olla erityinen tyytymättömyyden ja kiistan aihe. Tässä yhteydessä käytännöt vaihtelevat maiden välillä ja jopa maiden sisällä lisäkustannusten veloittamisesta tasan jaettuihin kustannuksiin. Vaikka tasan jaetut kustannukset voivat antaa sähköisten viestintäpalvelujen operaattoreille vaikutelman siitä, että ne kantavat suhteettoman suuren osuuden kustannuksista yleishyödyllisiin laitoksiin verrattuna, lisäkustannukset voivat aiheuttaa huolenaiheita myös niissä yleishyödyllisissä laitoksissa, jotka ovat aktiivisia sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajia, siitä, että niiden edellytetään tekevän kilpailijoille tarjouksia, jotka heikentäisivät niiden kannattavuutta. Yksityiskohtaisen keskitetyn tietopisteen perustaminen, rakennusteknisten töiden koordinoinnin erityisten menettelyjen määrittäminen ja kustannusten jakoa koskevien sääntöjen laatiminen (kaupallisesti tai säännellysti) voisivat lisätä kiinnostusta yhteiseen käyttöönottoon. Jotkut tai kaikki näistä toimenpiteistä on toteutettu esimerkiksi Belgiassa, Italiassa ja Portugalissa, joissa yhteistä käyttöönottoa käytetään paljon. Pilari 3: Lupien myöntämismenettely (7 artikla) Lupia ja lupien myöntämismenettelyä koskevien tietojen saatavuus ei ole parantunut tähän mennessä. Vaikuttaa siltä, että myös paikoissa, joissa hakumenettelyä koskevia keskitettyjä tietopisteitä on olemassa, operaattorit eivät tiedä niistä tai ovat huolissaan niiden tehokkuudesta. Lupahakemusten määräaikaa ei ole pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa, ja vain muutamassa jäsenvaltiossa on päätetty mahdollistaa sähköiset lupahakemukset. Tapauksissa, joissa tietoa oli saatavilla, rakennusteknisiä töitä koskevat luvat käsiteltiin keskimäärin neljässä kuukaudessa. Eräissä jäsenvaltioissa operaattorit ilmaisivat olevansa huolissaan merkittävistä vaihteluista lupien käsittelyajoissa, jotka ovat riippuvaisia asianomaisista paikallisista viranomaisista. Saksassa sijaitsevat operaattorit korostivat yli kuuden kuukauden viivästymisiä eräissä tapauksissa, ja ajallisia vaihteluja havaittiin myös Espanjassa ja Italiassa.





Kaavio 5: Keskimääräinen aika (viikkoina), jonka rakennusteknistä työtä koskevan luvan saaminen kestää (perustuu operaattorikyselyyn) Lähde: WIK/VVA, perustuu operaattorikyselyyn Pilari 4: Kiinteistön fyysinen infrastruktuuri (8 ja 9 artikla) Kiinteistöjen infrastruktuuria koskevien säännösten tehokas täytäntöönpano näyttää liittyvän sellaisten standardien määrittelyyn, joissa esitetään, mitä nopeita yhteyksiä tukevalla kiinteistöjen fyysisellä infrastruktuurilla ja siihen liittyvällä liityntäpisteellä tarkoitetaan, sekä mekanismeihin, joiden avulla kyseisten standardien noudattamista voidaan seurata ja valvoa. Esimerkiksi Ranskassa, Portugalissa ja Espanjassa pakollisissa standardeissa esitetään, miten infrastruktuuri on asennettava ja missä liityntäpisteen on sijaittava. Laajakaistaa tukeva infrastruktuuri on otettu näissä maissa käyttöön suhteellisen laajasti, ja edellä mainituilla standardeilla edistetään kuitu kotiin- tai kuitu rakennukseen ‑tekniikan korkeita käyttöönottolukuja Portugalissa ja Espanjassa. Sidosryhmien enemmistö katsoo, että ”laajakaistavalmis”-merkinnät ovat hyvä tapa tukea nopeiden verkkojen käyttöönottoa ja leviämistä, mutta merkinnät on tähän asti otettu käyttöön vasta vain muutamissa jäsenvaltioissa. Lisäksi ”laajakaistavalmis”-merkinnät on esitelty vasta hiljattain, joten on liian varhaista arvioida niiden saamaa vastaanottoa. Sidosryhmät eivät ole huomanneet merkittävää kiinteistön fyysisen infrastruktuurin käyttöoikeuteen liittyvää muutosta direktiivin täytäntöönpanon jälkeen, koska säännökset oli jo annettu tai ne oli saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä vasta vähän aikaa sitten. Espanjassa ja Italiassa raportoitiin joitakin parannuksia, kun tapausten, joissa kiinteistönomistaja eväsi käyttöoikeuden, määrä väheni. Eräissä jäsenvaltioissa operaattoreilla oli kuitenkin ongelmia saada lupa huoneistorakennusten käyttöön (kiinteistönomistajilta) voidakseen asentaa ja päivittää kiinteistön infrastruktuurin nopeaa laajakaistaa varten. Jäsenvaltiot, jotka eivät ole vielä vahvistaneet sääntöjä tai ratkaisseet kiinteistöjen infrastruktuurin käyttöoikeuteen liittyviä riitoja, voivat ottaa esimerkkiä Ranskasta, Portugalista ja Espanjasta, joissa saadut kokemukset viittaavat siihen, että liityntäpistettä koskevien teknisten standardien käyttöönotto yhdessä kiinteistön infrastruktuurin käyttöoikeuden ehtoja koskevien sääntöjen kanssa voi auttaa lisäämään varmuutta ja edistää rakennusten infrastruktuurin käyttöoikeuden käyttöä. Riitojen ratkaisumenettely Vuoden 2015 ja vuoden 2017 ensimmäisen puoliskon välillä raportoitiin 40 riitaa, jotka oli tarvittaessa saatettu direktiivin tai aiempien järjestelmien mukaiseen riitojenratkaisuelimeen. Riitojen määrä on kasvanut direktiivin soveltamisen alkamisen jälkeen, ja 23 riitaa on ilmoitettu saatetuksi riitojenratkaisuelimeen pelkästään vuoden 2017 ensimmäisen puoliskon aikana. Valtaosa riidoista koske olemassa olevan infrastruktuurin käyttöoikeutta (83 prosenttia vuonna 2017) tai olemassa olevaa fyysistä infrastruktuuria koskevaa tietoa (14 prosenttia). Kaavio 6: Riitojen määrä Lähde: WIK-Consult/VVA, perustuu kansallisten sääntelyviranomaisten kyselylomakkeisiin – 24 vastaajaa Useimmat jäsenvaltiot ovat asettaneet riitojen ratkaisemiselle lakisääteisiä määräaikoja direktiivissä määritettyjen määräaikojen mukaisesti. Eräissä tapauksissa ne ovat asettaneet jopa lyhyempiä määräaikoja. Käytännössä määräajat kuitenkin ylitettiin useissa tapauksissa sisäisistä (esimerkiksi monimutkaisuus hinnoittelun kaltaisten olennaisten kysymysten ratkaisemisessa) tai ulkoisista syistä (esimerkiksi välitysmenettelyn käyttö ja koordinointiyritykset), ja eräät operaattorit ovat huolissaan siitä, että riitojen ratkaisumenettelyt ovat tosiasiassa saattaneet myötävaikuttaa ylimääräisiin viivästymisiin. Useissa jäsenvaltioissa kansalliset sääntelyviranomaiset ovat alkaneet kehittää riitojenratkaisua koskevia sääntöjä tai suuntaviivoja (esimerkiksi menettelyn, jota kansallinen sääntelyviranomainen todennäköisesti noudattaa riitojen ratkaisussa), mikä saattaa parantaa oikeusvarmuutta ja vähentää riitojen ratkaisun edellyttämää työmäärää ja aikaa. 6.Suositetut toimenpiteet Direktiivin tehokas ja oikea-aikainen täytäntöönpano, yhdessä komission suunnittelemien muiden laajakaistan käyttöönottoa tukevien toimien – esimerkiksi maaseutualueiden laajakaistaa käsittelevän työkalupakin – kanssa, on olennaisen tärkeää sekä sen tavoitteiden että Gigabittiyhteiskunta-strategian tavoitteiden saavuttamiseksi. Tähänastiset kokemukset viittaavat siihen, että direktiivin panemiseksi mahdollisimman tehokkaasti täytäntöön ja sen tavoitteiden saavuttamisen helpottamiseksi olisi toteuttava seuraavat toimet: 1.Avoimuuden varmistaminen fyysisen infrastruktuurin ja yhteisen käyttöönoton edellytyksenä