Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Vihreä kirja – Rikoksen uhreille maksettavat korvaukset" (KOM(2001) 536 lopullinen)



Virallinen lehti nro C 125 , 27/05/2002 s. 0031 - 0039



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Vihreä kirja - Rikoksen uhreille maksettavat korvaukset" (KOM(2001) 536 lopullinen) (2002/C 125/09) Komissio päätti 28. syyskuuta 2001 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon aiheesta "Vihreä kirja - Rikoksen uhreille maksettavat korvaukset". Asian valmistelusta vastannut "työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus" -jaosto antoi lausuntonsa 27. helmikuuta 2002. Esittelijä oli Vítor Melícias. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 20. ja 21. maaliskuuta 2002 pitämässään 389. täysistunnossa (maaliskuun 20. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 85 puolesta ja 3 vastaan. Kukaan ei pidättynyt äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Kun valtio ryhtyi 1700-luvulla vahingonkärsijäksi ja asettui rikoksen uhrin asemaan ratkaistaessa ristiriitoja rikollisen kanssa, rikoksen uhriksi joutuneet kansalaiset ovat vähitellen menettäneet tilaisuuden puolustaa oikeuksiaan, heitä ei ole huomioitu eivätkä he enää ole osallistuneet asian käsittelyyn. Rikoksen uhrit ovat kärsineet siitä, että valtio on ottanut itselleen pääosan ja syrjäyttänyt heidät: heitä on kohdeltu epäoikeudenmukaisesti, ja tilanne on häirinnyt yhteiskuntaelämää. 1.1.1. Näin on ajauduttu epämiellyttävään, sietämättömään tilanteeseen, jota vasta muutama vuosi sitten on alettu hiljalleen vastustaa. 1.2. Lähes kaikissa maissa kansalaisliikkeet, jotka ovat Euroopassa nykyisin järjestäytyneet foorumiksi, ovat parin vuosikymmenen ajan puolustaneet näkyvästi rikosten psyykkisistä, fyysisistä ja aineellisista seurauksista kärsiviä uhreja. 1.3. Liikehdinnän seurauksena sekä rikosoikeudessa ja yhteiskunnallisen oikeuden ja kohtuuden periaatteessa tällä välin tapahtuneen kehityksen ansiosta monet valtiot ovat alkaneet kiinnittää huomiota rikoksen uhreiksi joutuneisiin kansalaisiin, joita ennen tuskin huomioitiin. 1.3.1. Valtiot huolehtivat uhrien rikosoikeudellisesta asemasta ja korvaavat heille menetykset, jos korvauksia ei ole saatu muuta kautta, ja on ilmeistä, että se loukkaa alkeellisinta oikeustajua. 1.4. Yhdistyneet Kansakunnat ja Euroopan neuvosto ovat tehneet tärkeää työtä etsittäessä kansainvälisiä vastauksia rikosten uhrien ongelmiin. Mainitsemisen arvoisia ovat etenkin vuonna 1983 tehty eurooppalainen yleissopimus (jota kaikki allekirjoittajapuolet eivät vielä ole ratifioineet) ja vuonna 1985 annettu Yhdistyneiden Kansakuntien julistus. 1.5. Euroopan unioni on luonnollisesti toiminut samansuuntaisesti ja puolustanut yhteiskuntaa, jossa turvallisuus ja oikeusjärjestelmä pohjautuvat todelliseksi yhteisvastuuksi miellettyyn solidaarisuuteen ja yleismaailmalliseen, perusluonteiseen oikeuteen, jonka mukaisesti ketään ei jätetä yksin silloin, kun hänen kimppuunsa hyökätään, hän on vaarassa tai joutuu rikoksen uhriksi. 1.6. Komissio on jo tehnyt erinomaista työtä ryhtyessään Wienin toimintasuunnitelman(1) mukaisiin jatkotoimiin rikosten uhrien ongelmien ratkaisemiseksi (heinäkuussa 1999 julkaistu komission tiedonanto) ja vaikuttaessaan Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmiin (vuodelta 1999 peräisin olevien puheenjohtajan päätelmien 32 kohta). Amsterdamin sopimuksen alulle panema prosessi, jonka tavoitteena on muodostaa unionin jäsenvaltioista vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue, on saanut erityisen ulottuvuuden ja merkityksen, kun prosessissa keskitytään unionin kansalaisten konkreettisiin ongelmiin eli pyritään ratkaisemaan ihmisten konkreettisia ongelmia. Myös Euroopan parlamentti on kannattanut selvästi rikosten uhrien korvausmenettelyn parantamista (vuosina 1989 ja 1999 antamissaan päätöslauselmissa). 1.7. Portugali teki samansuuntaisen aloitteen toimiessaan Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajavaltiona (vuoden 2000 ensimmäisellä puoliskolla). Komissio ja seuraavat puheenjohtajavaltiot kannattivat innokkaasti aloitetta ja totesivat, että rikosoikeudenkäynnin uhrin asemasta on annettava puitepäätös. Puitepäätös hyväksyttiin vihdoin maaliskuussa 2001. 1.8. Puheenjohtajavaltio Ruotsin tehtyä perusteellisen valmistelutyön komissio julkaisi vihreän kirjan rikoksen uhreille maksettavista valtion korvauksista, mikä vastaa Tampereella kokoontuneen neuvoston antamaa suositusta. 1.9. Järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan institutionaalisena kohtauspaikkana ja keskustelufoorumina TSK suhtautuu aloitteeseen myönteisesti. 2. Komission asiakirjan pääsisältö 2.1. Vihreän kirjan tarkoituksena on käynnistää keskustelu siitä, millä tavoin EU:ssa voidaan varmistaa rikoksen uhreille maksettavat valtion korvaukset ja miten niitä voidaan parantaa. 2.2. Vihreässä kirjassa esitellään rikoksen uhreille maksettavia korvauksia koskevat yhteisön nykyiset säännöt. 2.3. Lisäksi annetaan yksityiskohtaista tietoa kunkin jäsenvaltion tilanteesta. 2.4. Asiakirjassa annettujen tietojen ja viitteiden pohjalta esitetään keskeisiä kysymyksiä, joilla pyritään selvittämään seuraavia seikkoja: - Millaisia ja minkä laajuisia yhteisön toimia tarvitaan? - Miten jäsenvaltiot voivat toteuttaa ja parantaa rikoksen uhrin mahdollisuutta saada valtion maksama korvaus? - Miten rikoksen uhrit voivat saada valtion maksaman korvauksen nykyistä helpommin silloin, kun rikos on tehty muussa kuin uhrin asuinvaltiossa? 2.5. Esitettyihin kysymyksiin saatujen vastausten pohjalta komissio tekee aloitteen, jonka tärkeimpiä tuloksia lienevät seuraavat toimet: - Rikoksen uhreille on maksettava kaikissa jäsenvaltioissa asianmukainen valtion korvaus, jonka suuruudesta päätetään mahdollisesti yhteisesti. - Jäsenvaltioiden viranomaiset tekevät yhteistyötä ja kehittävät nykyisiä järjestelmiä varmistaakseen, että kaikissa jäsenvaltioissa on käytännön mekanismeja, jotka helpottavat valtion maksaman korvauksen saamista, riippumatta siitä, millä unionin paikkakunnalla rikoksen uhri asuu tai missä rikos on tehty. 3. Yleistä 3.1. Jäsenvaltioiden perinteet, kulttuurit ja käytänteet poikkeavat suuresti toisistaan, ja kukin jäsenvaltio on käsitellyt uhreihin liittyviä kysymyksiä aivan eri tavoin. Kuten Uumajassa lokakuussa 2000 pidetyn konferenssin tuloksena laadittu tutkimus ja nyt julkaistu vihreä kirja osoittavat, eräissä jäsenvaltioissa valtio ei maksa rikoksen uhreille käytännössä lainkaan korvauksia, kun taas toisissa valtioissa asia on edennyt hyvinkin pitkälle, vaikka nykytilanteessa muut jäsenvaltiot eivät vielä pysty toteuttamaan samantasoisia toimia. 3.1.1. Kun kysymystä tarkastellaan unionin laajentumisen näkökulmasta, valtioiden väliset erot korostuvat entisestään. 3.1.2. Edellä esitetty tosiasia vaikeuttaa toimintaa, jota on kehitettävä hyvin varovaisesti. On kuitenkin oleellista ryhtyä käytännön toimiin, jotta kansalaisiin ja heidän konkreettisiin ongelmiinsa keskittyvä Euroopan rakentaminen onnistuisi. 3.2. Jäsenvaltiot ovat samaa mieltä siitä, että kaikissa valtioissa on epäilemättä syytä ottaa käyttöön valtion takaama rikoksen uhrien korvausjärjestelmä. 3.2.1. Kaikkien mielestä on myös taattava, että järjestelmien avulla uhreja suojellaan asianmukaisesti. 3.2.2. On epäilemättä vaikea muotoilla yhteistä vastausta kysymykseen, miten suojelun taso määritellään ja miten sen seurauksista huolehditaan. Jäsenvaltioiden viranomaisilta vaaditaan runsaasti ponnisteluja ja tahtoa, jotta saadaan aikaan todella myönteisiä tuloksia. 3.3. Asiaan on siis suhtauduttava myönteisesti ja torjuttava vaara, että pienimmän yhteisen nimittäjän käyttöönotto murentaisi niiden valtioiden tahdon, jotka ovat jo edenneet asiassa pidemmälle. Niiden on jatkettava toimintaansa samanlaajuisena kuin tähänkin asti ja kehitettävä sitä edelleen. 3.3.1. Myönteinen suhtautuminen tarkoittaa myös sitä, että vältetään houkutus muuttaa vähimmäistaso enimmäistasoksi niissä valtioissa, jotka eivät vielä ole tehneet asialle mitään tai joiden toimet eivät yllä sovittuun vähimmäistasoon. 3.3.2. Myönteinen suhtautuminen on ainoa tapa saada aikaan yhteishenki, noudattaa oikeudenmukaisuuden periaatetta ja suojella kansalaisia. 3.4. Jotta komission on mielekästä tehdä asiaa koskeva aloite, on oltava taustatietoja ja siis yhteisiä vaatimuksia, joiden pohjalta näkökantoja voidaan lähentää toisiinsa. 3.4.1. On jälleen kerran kyse kansalaisten eduista ja niiden puolustamisesta tasapuolisesti kussakin jäsenvaltiossa vallitsevan konkreettisen tilanteen mukaisten kollektiivisten etujen kanssa. Niiden välille muodostuu tosin usein jännitteitä. Etuja puolustetaan rakentamalla yhteinen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue, joka on tarkoitettu kaikille unionin kansalaisille. 3.5. Komission esittämillä kysymyksillä annetaan viitteitä tämän vaikean tasapainon löytymisestä ja pohjustetaan sitä. 3.6. TSK:n lausunnon yhteydessä on pidettävä mielessä edellä esitetyt varoituksen sanat sekä yhteinen solidaarisuuteen ja yhteisvastuuseen pohjautuva eurooppalainen kulttuuri. 4. Vastaukset komission kysymyksiin 4.1. 1. kysymys: Olisiko rikoksen uhreille maksettavia valtion korvauksia koskevan yhteisön aloitteen oltava komission ehdotuksen 4.2 kohdassa lueteltujen kolmen tavoitteen mukainen? Mitä muita tavoitteita aloitteella pitäisi olla? 4.1.1. Kysymyksen ensimmäiseen osaan voi vastata vain myönteisesti. Esitetyt kolme tavoitetta ovat perusluonteisia, ja ne on sisällytettävä komission aloitteeseen (direktiivi näyttäisi sopivimmalta välineeltä). Komitea puoltaa täysin kyseisen aloitteen tekemistä. 4.1.1.1. Muut tavoitteet, kuten selkeäkielisen, täydellisen ja monipuolisen tiedon antaminen uhreille tai uhrien tukeminen, jotta he pystyvät hyödyntämään käytössään olevia keinoja kaikilta osin, ovat aiempien kolmen tavoitteen toteutuskeinoja. Useisiin seuraaviin kysymyksiin annettavat vastaukset vaikuttavat suurelta osin tavoitteiden saavuttamiseen. 4.1.1.2. Komitea on täysin tietoinen rahoitusvaikutuksista, joita komission aloitteen täytäntöönpanosta aiheutuu jäsenvaltioille. Tästä huolimatta komitea katsoo, että kyseessä on Euroopan rakentamisen kannalta olennainen toimintalohko, joka ilmentää rakennustyön keskeisintä päämäärää: todellisen oikeuteen perustuvan alueen luominen kansalaisille, kansalaisten arkaluonteisimpien ja olennaisimpien oikeuksien puolustaminen sekä vaatimusten lähentäminen toisiinsa siten, että yhteistä tulevaisuutta pyritään parantamaan kaikkien hyväksymien tavoitteiden pohjalta. 4.2. 2. kysymys: Millaiset korvauskelpoisuuden vähimmäisvaatimukset tulisi asettaa eri rikos- ja vahinkotyypeille? 4.2.1. Jäsenvaltioiden tilanteen pohjalta ei pidä koskaan ottaa käyttöön pienimpiä yhteisiä nimittäjiä, vaan on asetettava vähimmäisvaatimus, jolla taataan uhrin asema ja edut unionin kansalaisena. Vihreän kirjan perusajatus on juuri tämänsuuntainen. 4.2.2. Esitettyjen perusteiden tarkastelu osoittaa seuraavaa: - Korvauspyyntöön oikeutetut uhrit - Sekä välittömät että välilliset uhrit, joiden määrittelylle on asetettava mahdollisimman tarkat vaatimukset ja otettava huomioon myös uhrin huollettavana olevat henkilöt, ohikulkijat ja "laupiaat samarialaiset". - Rikos- ja vahinkotyyppeihin liittyvät perusteet - Näyttää siltä, että nykyisin kannatetaan eniten väkivaltarikoksista aiheutuneiden ruumiillisten (fyysisten) ja psyykkisten henkilövahinkojen (aineettomien vahinkojen, kivun tai säryn) korvaamista tai edellisiin välittömästi liittyvien vahinkojen kattamista. On myös harkittava muista kuin väkivaltarikoksista aiheutuneiden selvien esinevahinkojen korvaamista silloin, kun uhri on joutunut äärimmäiseen taloudelliseen hätään. Huomiota on niin ikään kiinnitettävä liikennejuopumuksen uhreihin sekä muiden ajokykyä heikentävien aineiden käytöstä aiheutuneiden liikenneonnettomuuksien uhreihin. Jos ajoneuvon kuljettaja on toiminut tahallisesti ja aiheuttanut ruumiillisia vahinkoja tai ihmishenkien menetyksen, rikosta on pidettävä väkivaltaisena ja tehtävä siitä asianmukaiset johtopäätökset. - Korvaukseen oikeuttavat rikokset on siis määriteltävä yleisluonteisesti. 4.3. 3. kysymys: Olisiko vähimmäisvaatimuksissa määriteltävä näyttö, joka hakijan olisi esitettävä ennen kuin hän voisi saada korvausta valtiolta? 4.3.1. On säädettävä, että on oltava riittävän paljastavia merkkejä ja keinoja näyttää ne toteen. (Periaatteena on pidettävä väärinkäyttöön syyllistyneen rankaisemista.) 4.3.1.1. On myös helpotettava ja laajennettava todisteiden esittämistä (ja se on miellettävä "suurimmaksi todennäköisyydeksi sille, että rikoksen, josta syytettyä epäillään, ja korvausvaateen kohteena olevien vahinkojen välillä on syy-yhteys"). Todisteiden esittämistä hankaloittavat prosessikäytännöt on kiellettävä. 4.3.1.2. Sen lisäksi että kunkin jäsenvaltion on kehitettävä kohtuullisia yleisiä periaatteita, (joiden ohjenuorana on "eurooppalainen maalaisjärki"), on sovittava yhteisesti kohtuullisesta määräajasta (tarkoin perustelluin poikkeuksin), jonka puitteissa merkit tai todisteet on esitettävä. Tässä on aina otettava huomioon uhrin periaatteessa erittäin arkaluonteinen ja epävarma tilanne ja vältettävä toissijaisen uhriksi joutumisen vaaraa. 4.4. 4. kysymys: Pitäisikö vähimmäisvaatimuksiin sisällyttää myös aineettomat vahingot? Jos pitäisi, voitaisiinko niissä myös määritellä, mitä tällaisilla vahingoilla tarkoitetaan? 4.4.1. Komitea yhtyy täysin vihreässä kirjassa esitettyyn näkemykseen, jonka mukaan aineelliset vahingot ovat korvattavia vahinkoja (ja niitä korvattaessa on kiinnitettävä erityistä huomiota kaikkein heikoimmassa asemassa oleviin uhreihin). 4.4.2. Aineettomille vahingoille on asetettava vähimmäisvaatimus. Vihreässä kirjassa esitetty ratkaisu näyttää niin ikään kannatettavalta, koska käsitettä on vaikea määritellä yhteisesti. On kiinnitettävä erityistä huomiota vahinkoihin, joista on uhrille pitkäaikaisia vaikutuksia. 4.4.2.1. Olisi huomattava edistysaskel, jos vahingonkorvausperiaatetta tarkasteltaisiin samaan tapaan kuin jäsenvaltioiden lainsäädännössä, vaikka se ei johtaisikaan välttämättä yhdenmukaistamiseen. 4.4.2.2. Voitaisiin kuitenkin pyrkiä yhdenmukaistamaan ohjeelliset tariffit, asettamaan kullekin rikostyypille omat korvausmääränsä ja määrittelemään luokitteluperusteet. 4.4.2.3. Ohjeellisten tariffien käytössä on kuitenkin vaarana se, että viranomaiset soveltavat niitä mekaanisesti, jolloin päätöksenteko epäinhimillistyy. Jotta tällainen tilanne voitaisiin torjua, näitä päätöksiä tehtäessä olisi tärkeää kuulla uhria tukevia järjestöjä, jotka voisivat antaa perehtyneisyytensä ja valmiuksiensa ansiosta konkreettisissa tilanteissa tietoja, jotka estäisivät kylmän ja automaattisen päätöksenteon. 4.5. 5. kysymys: Voitaisiinko vähimmäisvaatimuksissa määritellä pysyvästä invaliditeetista maksettava korvaus? 4.5.1. Komitea yhtyy pääpiirteissään komission näkemykseen. Korostettakoon, että edellä käsitellyissä aineettomien vahinkojen korvausta koskevissa vähimmäisvaatimuksissa on otettava huomioon kaikki mahdolliset pysyvän invaliditeetin muodot sekä pitkittyneestä työkyvyttömyydestä aiheutuneet aineettomat vahingot. Yhteisen invaliditeettitariffiasteikon luominen on sinänsä myönteistä. 4.6. 6. kysymys: Pitäisikö vähimmäisvaatimuksissa ottaa huomioon uhrin taloudellinen asema määritettäessä korvauskelpoisuutta tai korvauksen määrää? 4.6.1. TSK:n mielestä kysymykseen on vastattava kielteisesti. Todellisten vahinkojen korvaaminen oikeudenmukaisin perustein näyttää osuvimmalta ratkaisulta. 4.6.2. Komitea yhtyy pääpiirteissään myös komission käsitykseen korvaussumman suuruudesta. Lienee parasta, että jäsenvaltiot päättävät siitä, miten aineettomien vahinkojen korvaussumma määritellään. Kuten edellä todettiin, asia voitaisiin myös ratkaista yhteishinnoittelulla, vaikka se onkin hankalaa. 4.6.3. Rajatylittävissä tapauksissa on otettava huomioon se, että jäsenvaltiot saattavat käsitellä asiaa eri tavoin, mihin palataan tuonnempana lausunnossa. 4.7. 7. kysymys: Miten vähimmäisvaatimuksissa pitäisi määritellä valtiolta saatavan korvauksen toissijaisuus suhteessa muihin korvauslähteisiin? 4.7.1. Prosessia ei tarvitse käydä kokonaan läpi, jotta saataisiin selville, voiko uhri saada korvausta rikoksentekijältä tai muulla tavoin. 4.7.2. Uhrin kohtelu huononee, jos hänen ongelmiensa ratkaiseminen viivästyy huomattavasti. 4.7.3. Perusperiaatteena tulee olla, että ensimmäisenä ja välittömänä toimena on tarvittaessa valtion korvauksen sekä uhrin tarpeita vastaavan ennakkokorvauksen maksaminen. 4.7.4. Valtiolla on oikeus periä maksetut korvaukset takaisin, kun korvausvelvollisuus on myöhemmin selvitetty ja varsinkin, jos korvausvelvolliseksi osoittautuu rikoksentekijä. 4.7.5. Periaatteena pidetty valtiolta saatavan korvauksen toissijaisuus ei saa johtaa siihen, että korvausta ei saada ollenkaan tai päädytä toissijaiseen uhriksi joutumiseen. 4.7.6. Käytännössä valtion on usein ensisijaisesti maksettava korvaus. 4.7.7. Jos uhrin on osoitettava ennen valtion maksaman korvauksen saamista, että hän on jo hakenut tuloksetta korvausta kaikin muin mahdollisin keinoin (väkivallan tekijältä, vakuutuksista jne.), prosessin hitaus ja monimutkaisuus ainoastaan korostaisivat entisestään uhriksi joutumista ja saisivat valtion avustuksen näyttämään jokseenkin tekopyhältä. 4.8. 8. kysymys: Mitä muista lähteistä saatuja korvauksia olisi vähennettävä valtion maksamasta korvauksesta? 4.8.1. Kuten vihreässä kirjassa korostetaan, kyseeseen tulevat ennen kaikkea yksityiset vakuutukset. 4.8.1.1. Yksityiset vakuutukset vaikuttavat tässä tapauksessa asiaan samaan tapaan kuin uhrin taloudellinen tilanne. 4.8.1.2. Valtion mahdollisuus periä takaisin maksamansa korvaus ei kuitenkaan tuntuisi vastenmieliseltä, jos uhri saa korvausta vakuutuksesta. Takaisin perittävän summan tulisi vastata vakuutuksesta saatua korvausta, jos se on ollut samansuuruinen tai pienempi kuin valtion maksama korvaus. 4.8.1.3. Uhrin edut otettaisiin näin riittävästi huomioon. 4.8.1.4. Tässä tapauksessa on kuitenkin sovellettava täydentävyyden eikä toissijaisuuden periaatetta. Yksityistä vakuutusta ei saa ottaa huomioon, ja valtion on toimittava aivan kuin uhri ei olisi mitenkään varautunut tilanteeseen ennalta. Muutoin uhria rangaistaisiin toimeliaisuudesta. 4.8.1.5. Valtion on toki maksettava toissijainen korvaus, mutta ihmisiä olisi rohkaistava ottamaan yksityisiä ja muita vakuutuksia myöntämällä niille erityisiä kannustimia ja verohelpotuksia. 4.9. 9. kysymys: Olisiko vähimmäisvaatimuksiin sisällytettävä mahdollisuus myöntää ennakkokorvausta? 4.9.1. Kuten vihreän kirjan 5.5-5.8 kohdissa todetaan, korvaus siirtyy periaatteessa valtion maksettavaksi toissijaisesti. 4.9.1.1. Uhrien tarpeita ajatellen ei voida hyväksyä, että toissijaisuus vaikuttaa valtion maksaman korvauksen ajankohtaan. 4.9.2. On uhrin edun vastaista, että valtio ryhtyy toimiin vasta sen jälkeen kun korvausta on haettu kaikilta muilta tahoilta, ja se johtaa ristiriitaisiin ratkaisuihin. 4.9.3. Ennakkokorvaukset ovat aina tehokkain tapa auttaa uhria ajoissa ja torjua tilanteeseen liittyvä syrjäytyminen. 4.9.4. Kun uhrille maksetaan ensisijaisesti ennakkokorvauksia silloin kun siihen on riittävästi perusteita, korvaushakemuksen jättämiselle asetettavaan määräaikaan liittyvät ongelmat jäävät taka-alalle, koska uhri pyrkii hakemaan korvausta mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ja valtion on tutkittava tapaus ennalta ja tehtävä päätöksensä. Tämä helpottaa useimmiten tapauksen myöhempää käsittelyä. 4.9.5. Komitea on joka tapauksessa komission kanssa yhtä mieltä siitä, että määräajat on asetettava mahdollisimman pitkiksi ja erityistapauksissa on tehtävä poikkeuksia pidentämällä määräaikoja (esimerkiksi alaikäisten seksuaalisen väärinkäytön yhteydessä). Uhrin edut on aina asetettava etusijalle, mistä ei koitune valtiolle erityistä haittaa. 4.9.6. Kuten vihreän kirjan 5.6 kohdassa esitetään, on asetettava vähimmäisvaatimukset sille, miten rikoksesta ilmoitetaan viranomaisille ja millaisia poikkeuksia tehdään. On säädettävä poikkeustapauksista, joissa uhrin muunlainen menettely on aina hyväksyttävää tai välttämätöntä. 4.10. 10. kysymys: Pitäisikö vähimmäisvaatimuksiin sisällyttää kriteerejä, jotka koskevat uhrin käyttäytymistä kyseisen rikoksen yhteydessä ja hänen mahdollista rikollista käyttäytymistään yleensä, tai muita oikeudellisia tai yleiseen järjestykseen liittyviä näkökohtia? 4.10.1. Uhrin käyttäytyminen on otettava huomioon, jos se on vaikuttanut rikokseen ja sen seurauksena syntyneeseen vahinkoon. Se saattaa vaikuttaa kielteisesti valtion maksamaan korvauksen saamiseen tai jopa estää sen. Sosiaalista, moraalista tai muunlaista jopa lainvastaista aiempaa käyttäytymistä ei saa yhdistää "välttämättä" tietynlaisten rikosten uhriksi joutumiseen eikä perustella näin valtion korvauksen maksamatta jättämistä. Se jättäisi oven avoimeksi kaikenlaiselle syrjinnälle, jota ei voida hyväksyä ihmisoikeuksien sekä yhteisen vapaaseen liikkuvuuteen, vapauteen ja takuisiin perustuvan alueen kannalta. 4.10.2. Uhrin edun ja hänen oikeudenmukaisen kohtelunsa kannalta on perusteltua tarkastella uudelleen entistä myönteisemmässä valossa etenkin kaikkia vuonna 1983 tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen sisältyviä syitä. Ei esimerkiksi voida hyväksyä, että uhria rangaistaan rikollisesta menneisyydestä, jolla ei ole mitään tekemistä sen rikoksen kanssa, jonka uhriksi hän on joutunut. Valtio ei myöskään saa vedota yleiseen järjestykseen syrjiäkseen tietynlaista käyttäytymistä tai tiettyjä ihmisryhmiä siten, ettei se myönnä korvausta. 4.11. 11. kysymys: Mitä muita kriteerejä vähimmäisvaatimuksiin voitaisiin sisällyttää? 4.11.1. Tässäkään tapauksessa ei näytä olevan syytä sisällyttää vaatimuksiin muita kriteerejä. 4.12. 12. kysymys: Voitaisiinko valtion korvauksen maksamista rajatylittävien tapausten uhreille helpottaa siten, että uhreille myönnettäisiin oikeus saada apua asuinvaltionsa viranomaisilta, jos he hakevat korvausta toisesta jäsenvaltiosta? 4.12.1. Monissa tapauksissa saattaa olla toivottavaa, että uhreille maksettavia korvauksia käsittelevät kansalliset viranomaiset tekevät interaktiivista yhteistyötä verkon välityksellä tai uhreja avustavat järjestöt ja muut järjestäytynyttä kansalaisyhteiskuntaa edustavat organisaatiot verkottuvat Euroopan laajuisesti. Valtiot puolestaan voivat tehdä yhteistyötä Euroopan oikeudellisen verkoston välityksellä. On suotavaa, että jäsenvaltiolla on oma tahonsa (johon uhreja avustavien kansalaisjärjestöjen toivotaan osallistuvan), joka koordinoi toimia itsenäisesti tai yhdessä jäsenvaltion muiden instituutioiden kanssa. 4.12.2. Monet vihreän kirjan 6.2 kohdassa mainituista vaikeuksista voitaisiin ratkaista jäsenvaltioiden täydentävällä toiminnalla, kunhan ensin päätetään kaikkia velvoittavista yhteisistä menettelyistä. 4.12.3. Nykytilanteessa lienee vaikea välttyä territoriaalisuuden periaatteelta. 4.12.3.1. Koska territoriaalisuus on itse asiassa tunnetuin ja pisimmälle kehittynyt yhteistyön ja keskinäisen avunannon muoto, voitaisiin ehkä harkita sellaisen sekamuodon käyttöönottoa, jossa territoriaalisuus asetettaisiin etusijalle mutta sitä täydennettäisiin kaksinkertaisen vastuun järjestelmällä, johon kansalaiset voisivat vedota aina kun heidän kotivaltionsa korvausjärjestelmä olisi heille suotuisampi vaihtoehto. Näin täydennettäisiin korvausta, jonka uhri saa mahdollisesti siltä valtiolta, jossa hän joutui rikoksen uhriksi. 4.12.4. Uhrin asuinvaltion olisi keskinäisen tunnustamiskäytännön nojalla hyväksyttävä täydentävyysmenettelyssä rikoksen tekovaltiossa päätökseen viedyn korvausmenettelyn tulos. 4.12.4.1. Tällainen ratkaisu ei kuitenkaan estäisi uhria hakemasta asuinvaltiossaan lisätukea. Uhrille voitaisiin näin myöntää perustelluissa tapauksissa ennakkokorvauksia. 4.13. 13. kysymys: Voitaisiinko valtion korvauksen maksamista uhreille rajatylittävissä tapauksissa helpottaa siten, että uhrit voisivat saada korvausta sekä asuinvaltiostaan että siitä jäsenvaltiosta, jossa rikos on tapahtunut? 4.13.1. Kaksitasoisen vastuun hankaluutena on se, että uhrin asuinvaltio joutuu käsittelemään toisessa valtiossa sattunutta tapausta ja kaikkia siihen liittyviä tietoja. (Jäsenvaltioiden on siis edelleen koordinoitava toimintaansa, ja uhrin on vielä vaikea saada todistusaineistoa.) 4.13.1.1. Kaksitasoista vastuuta sovellettaessa voidaan toisaalta tehdä menettelyllisistä syistä jopa toisistaan poikkeavia päätöksiä. 4.13.2. Edellisessä vastauksessa mainitun sekamuodon ansiosta samankaltaisia tapauksia voitaisiin käsitellä yhtenäisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Samalla sellaisen jäsenvaltion kansalaiset, joiden järjestelmä on muita suopeampi, eivät joutuisi epäsuotuisaan asemaan maan muihin kansalaisiin nähden, jotka ovat joutuneet samantapaisen rikoksen uhriksi omassa maassaan. 4.13.2.1. On totta, että tällainen malli ei juurikaan innosta toiminnan alkutaipaleella olevia maita lähentämään käytänteitään muiden maiden järjestelmiin. 4.13.3. Jotta järjestelmän käyttöönotto ei johtaisi jäsenvaltioiden toiminnan kerrostumiseen, kiinnekohdaksi on asetettava jäsenvaltioiden parhaat käytänteet. Tämä olisi ihanteellinen lähentymispiste. 4.13.3.1. Siihen olisi päästävä kohtuullisessa ajassa jäsenvaltion lähtökohta huomioon ottaen. 4.13.3.2. Toteutettavalle toiminnalle asetettaisiin siis kaksi yhteistä vaatimusta: - vaatimustaso, jonka saavuttamatta jättäminen merkitsisi uskottavan järjestelmän puuttumista; valtioiden, jotka eivät mahdollisesti ole toimineet riittävän tehokkaasti, olisi välittömästi taattava kyseisen vaatimustason saavuttaminen ja ryhdyttävä parantamaan toimintaansa tältä tasolta käsin - vaatimustaso, jolla toiminta on laadukasta ja kannustaa muita kehittämään toimintaansa samalle tasolle; sen perusteella voidaan arvioida yhteisesti hyväksytyn ajanjakson aikana tapahtunutta edistystä. 4.13.4. Toiminta voitaisiin yhtenäistää siten, että päämäärät saavutetaan asteittain joko territoriaalisuuden ja täydentävyyden muodostaman sekajärjestelmän puitteissa tai yhteiseltä vaatimustasolta käsin. 4.13.5. Viitteellinen vaatimustaso voitaisiin saavuttaa esimerkiksi kolmessa tai neljässä vaiheessa siten, että jäsenvaltiot asettuisivat eräänlaiseen lähtöruutuun, josta käsin viitteellinen vaatimustaso saavutetaan. 4.14. 14. kysymys: Millä muilla tavoin voitaisiin helpottaa valtion korvausten maksamista uhreille rajatylittävissä tapauksissa? 4.14.1. Yksi vaihtoehto on harkita edellä esitettyä sekajärjestelmää. 4.14.2. Kannattaa myös pitää mielessä perusteilla oleva Yhdistyneiden Kansakuntien tukirahasto rajatylittävien rikosten uhreille. Siitä maksettaisiin uhreille täydentäviä korvauksia, jos jäsenvaltiot eivät pysty maksamaan kohtuullisiksi katsottavia vähimmäiskorvauksia. Rahastosta tuettaisiin myös unionin laajuisia tiedotuskampanjoita. 4.15. 15. kysymys: Olisiko laadittava yhtenäiset lomakkeet, joilla valtion korvausta haettaisiin kaikissa jäsenvaltioissa? 4.15.1. Kuten edellä todettiin, vihreässä kirjassa hahmotellun strategian kannalta on välttämätöntä laatia yhtenäisiä lomakkeita, jotka on käännetty yleisimmin käytetyille kielille. 4.16. Muita säänneltäviä seikkoja 4.16.1. Jotta etenkin rajatylittävän rikoksen uhriksi joutunut henkilö saisi tietoa ja asiaa selvitettäisiin hänelle, on sovittava, millaisia tietoja on oltava saatavilla kaikkialla unionissa, mistä tietoja saa ja kuka niitä antaa. 4.16.2. Kaikkien valtioiden olisi hyväksyttävä unionin tavanomaisimpien työkielten (ja viittomakielen sekä viittomakielen tulkkien) käyttö rajatylittävissä tapauksissa (jotta kuulovammaisten uhrien kommunikaatiota voitaisiin helpottaa). On erittäin tärkeää, että käytetään kaksi- tai kolmikielisiä yhtenäisiä lomakkeita. 4.16.3. On harkittava enimmäisaikaa, jonka kuluessa viranomaisten on käsiteltävä korvaushakemus. 4.16.4. Hakemukseen tarvittavat viralliset asiakirjat on annettava uhrille ilmaiseksi. Viranomaisten on neuvottava uhria asiakirjojen käytössä, ja uhrin on pystyttävä ymmärtämään helposti asiakirjojen sisältö ja kieli. Lisäksi on pyrittävä ensisijaisesti käyttämään nopeimpia tiedonsiirtovälineitä. 5. Päätelmät 5.1. Vaikka komitea esittää lausuntonsa johdanto-osassa varoituksen sanan ja on tietoinen siitä, että lopullisia valintoja on vaikea tehdä ja ne ovat aina mahdollisen yhteisymmärryksen tulos, komitean mielestä on otettu vakaa askel kohti asetettua päämäärää. 5.2. Koska tarkastellut yleiset ongelmat osoittavat, että on olennaista suhtautua rajatylittävien rikosten uhreihin asianmukaisesti, vaikeuksiin on siis puututtava yhteisesti entistä ponnekkaammin. Toimia on kehitettävä asteittain ja puutteet on korjattava vähitellen ottamalla huomioon eri lähtökohdat. 5.3. Toiminnassa on asetettava etusijaan kohtuullisuuden periaate ja kaikkia kansalaisia on kohdeltava yhteisellä alueella samalla tavoin. On pidettävä mielessä että lainsäädännön lähentäminen on prosessi eikä ainoastaan päämäärä. Ajatuksen "Euroopan kansalaisesta" on oltava yhteinen laatukriteeri, johon toivottavasti viitataan mutta joka ei missään tapauksessa saa rajoittaa toimintaa. 5.4. Toisin sanoen jäsenvaltioiden on lopulta saavutettava pienin yhteinen nimittäjä yhdentämällä enimmäisvaatimukset. 5.5. On siis määriteltävä asteittaiselle kehittämiselle asetettavien tavoitteiden sisältö ja aikataulu, jonka puitteissa tavoitteet on saavutettava, ja pohdittava, miten päätetään rangaista niitä, jotka eivät noudata sitoumuksia. 5.6. Saattaa olla, että edellä esitetyn kaltaiselle täydentävyysperiaatteelle on vaikea löytää kannatusta, koska kyseessä ei ole objektiivinen lainsäädäntöperuste vaan oikeudenmukaisuuden periaate, joka on yleensä valtion maksamaa korvausta koskevan päätöksen lähtökohta. Tämä saattaa herättää kahdenlaisia kysymyksiä. Ehdotus on tarkoitettu ainoastaan pohdittavaksi samoin kuin mahdollisuus luoda unionin jäsenvaltioiden ylläpitämä täydentävä rahasto, josta maksettaisiin jäsenvaltioiden yhteisesti sopimia korvauksia. Rahaston ansiosta vältyttäisiin siltä tosiseikalta, että samat tahot joutuvat aina maksamaan eniten korvauksia. 5.7. Kuten komitea alun perin korosti, komission tekemä erinomainen työ, johon TSK suhtautuu myönteisesti, on olennaista vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan yhteisen alueen rakentamisen kannalta. 5.8. Komission tekemä aloite rikoksen uhreille maksettavasta valtion korvauksesta on todella merkittävä pyrkimys vastata kansalaisten odotuksiin. Jäsenvaltiot onnistuisivat näin rakentamaan näkyvästi ja oikeansuuntaisesti todellisen eurooppalaisen oikeusalueen, joka pohjautuu yhteisvastuuksi miellettyyn solidaarisuuteen, yleismaailmalliseen ja perusluonteiseen oikeuteen, jonka mukaisesti ketään ei jätetä yksin silloin kun hänen kimppuunsa hyökätään, hän on vaarassa tai joutuu rikoksen uhriksi. Bryssel 20. maaliskuuta 2002. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) Virallinen lehti C 19, 23.1.1999, s. 1-15: Neuvoston ja komission toimintasuunnitelma parhaista tavoista panna täytäntöön Amsterdamin sopimuksen määräykset vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamisesta.