EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 19.7.2018 COM(2018) 547 final KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE EU:n sisäisten sijoitusten suojaaminen



I.Johdanto Sijoitusten edistäminen ja suojaaminen EU:ssa Euroopan unionin sisämarkkinat ovat ainutlaatuinen sijoitusmahdollisuuksia tarjoava alue. Euroopan investointiohjelman keskeinen tavoite on luoda ennustettavampi, vakaampi ja selkeämpi sääntely-ympäristö sijoitusten edistämiseksi. Osana tätä työlohkoa pääomamarkkinaunionia koskevassa toimintasuunnitelmassa ja sen väliarvioinnissa korostettiin, että vakaa liiketoimintaympäristö on ratkaisevan tärkeä sijoitusten lisäämiseksi Euroopan unionissa. Komissio on sitoutunut pitämään yllä ja parantamaan ennustettavaa, vakaata ja selkeää sääntely-ympäristöä sekä sijoittajien oikeuksien tehokasta täytäntöönpanoa. Tämän tiedonannon tarkoituksena on antaa ohjeistusta EU:n nykyisistä säännöistä, jotka koskevat EU:ssa tehtyjen rajatylittävien sijoitusten kohtelua. Vuosikymmenten kuluessa unionin oikeus on vähitellen kehittynyt, ja nykyisellään se tarjoaa sijoittajille korkeatasoisen suojan muttei välttämättä ratkaise kaikkia ongelmia, joita sijoittajat saattavat kohdata toiminnassaan. Unionin oikeus on ollut perusta sisämarkkinoiden kehittämiselle alueeksi, jolla sijoittajilla on vapaus perustaa yritys, sijoittaa yrityksiin, tuoda ja viedä tavaroita ja tarjota palveluja valtioiden rajojen yli ja hyötyä tasavertaisesta ja syrjimättömästä kohtelusta ylirajaisesti. Pääoman vapaa liikkuvuus tukee kaikkia sijoituksia, ja perustamissopimuksessa kielletään rajatylittäviä pääomanliikkeitä ja maksuja aiheettomasti estävät tai rajoittavat toimenpiteet. Samaan aikaan unionin oikeudessa sallitaan markkinoiden sääntely oikeutettujen yleisten etujen (esimerkiksi yleinen turvallisuus, kansanterveys, sosiaaliset oikeudet, kuluttajansuoja ja ympäristönsuojelu) perusteella, millä saattaa olla seurauksia myös sijoitusten kannalta. EU:n ja jäsenvaltioiden viranomaisilla on velvollisuus yhtäältä suojella sijoituksia ja toisaalta säännellä markkinoita. Sen vuoksi EU ja jäsenvaltiot voivat oikeutetusti toteuttaa toimenpiteitä näiden etujen suojelemiseksi, millä voi olla kielteinen vaikutus sijoituksiin. Ne voivat kuitenkin tehdä niin vain tietyissä olosuhteissa, tietyin edellytyksin ja EU:n oikeussääntöjen mukaisesti. EU:ssa rajatylittävien sijoitusten tekijät voivat vedota välittömästi sovellettaviin EU-oikeuksiin, jotka ovat kansalliseen oikeuteen nähden ensisijaisia. Kansallisilla tuomioistuimilla on erityisasema ja erityisiä vastuualueita sijoitusten suojaamisessa. Kansallisten tuomioistuinten on yhdessä EU:n tuomioistuimen (jäljempänä ’unionin tuomioistuin’) kanssa ennakkoratkaisumenettelyn avulla täysin riippumattomasti varmistettava unionin oikeuden täysimääräinen soveltaminen ja yksityisillä olevien oikeuksien oikeussuoja kaikissa jäsenvaltioissa. Rajatylittävien sijoitusten tekijöiden oikeuksia suojataan EU:ssa myös tietyillä julkisilla mekanismeilla, joiden tarkoituksena on ehkäistä rikkomisia ja ratkaista ongelmia, joita sijoittajilla voi olla kansallisten viranomaisten kanssa. Viime vuosikymmenten aikana valtiot ovat edistäneet rajatylittäviä sijoituksia tekemällä kahdenvälisiä investointisuojasopimuksia. Yleensä tällaisiin kahdenvälisiin investointisuojasopimuksiin sisältyy oikeus kansalliseen kohteluun ja suosituimmuuskohteluun, oikeudenmukaiseen ja tasapuoliseen kohteluun, suoja pakkolunastusta vastaan ja varojen vapaa siirto-oikeus. Sijoittajat voivat saattaa näiden sopimusmääräysten rikkomista koskevat asiat sijoittajan ja valtion välisten välimiesoikeuksien ratkaistavaksi. Vastaavia määräyksiä on energiaperuskirjasta tehdyssä sopimuksessa, joka on energia-alan investointien edistämiseen tähtäävä, EU:n aloitteesta tehty monenkeskinen investointisuojasopimus. EU on aloittanut näiden sopimusten perusteellisen uudistamisen EU:n ulkoisissa toimissa. Eräät maat, joiden kanssa EU:n jäsenvaltiot olivat aiemmin tehneet kahdenvälisiä investointisuojasopimuksia, ovat sittemmin liittyneet EU:hun. Liittymisen myötä investointisuojasopimusten aineellisista säännöistä, joita sovellettiin jäsenvaltioiden välillä (jäljempänä ’EU:n sisäiset kahdenväliset investointisuojasopimukset’), tuli rinnakkainen sopimusjärjestelmä, jonka säännöt ovat päällekkäisiä sisämarkkinasääntöjen kanssa, mikä estää unionin oikeuden täyden soveltamisen. Näin on esimerkiksi silloin, kun EU:n sisäisiä kahdenvälisiä investointisuojasopimuksia tulkitaan siten, että ne muodostavat perustan sääntöjenvastaisen valtiontuen myöntämiselle, mikä horjuttaa sisämarkkinoiden tasapuolisia toimintaedellytyksiä. EU:n sisäisissä kahdenvälisissä investointisuojasopimuksissa annetaan oikeuksia ainoastaan jommastakummasta sopimusosapuolena olevasta jäsenvaltiosta oleville sijoittajille. Tämä on ristiriidassa syrjimättömyysperiaatteen kanssa, jota unionin oikeuden mukaan sovelletaan EU:n sijoittajiin sisämarkkinoilla. EU:n sisäisiin kahdenvälisiin investointisuojasopimuksiin sisältyvä vaihtoehtoinen riitojenratkaisujärjestelmä heikentää sellaisten riita-asioiden kansallista oikeuskäsittelyä, jotka koskevat kansallisia toimenpiteitä ja joilla on liittymäkohtia unionin oikeuteen. Investointisuojasopimusten yhteydessä ratkaiseminen annetaan tehtäväksi välimiehille, jotka eivät kuitenkaan voi soveltaa unionin oikeutta asianmukaisesti, kun välttämätön oikeudellinen vuoropuhelu unionin tuomioistuimen kanssa puuttuu. Näistä syistä Euroopan komissio on johdonmukaisesti katsonut, että EU:n sisäiset kahdenväliset investointisuojasopimukset ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa. Komissio esitti 23. syyskuuta 2016 antamissaan perustelluissa lausunnoissa Alankomaille, Itävallalle, Romanialle, Ruotsille ja Slovakialle virallisen pyynnön lakkauttaa niiden EU:n sisäiset kahdenväliset investointisuojasopimukset. Hiljattain asiassa Achmea annetussa ennakkoratkaisussa unionin tuomioistuin vahvisti, että EU:n sisäisissä kahdenvälisissä investointisuojasopimuksissa olevat välityslausekkeet, jotka koskevat sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisemista, ovat oikeussääntöjen vastaisia. Asiassa Achmea annetun tuomion jälkeen komissio on tehostanut vuoropuheluaan kaikkien jäsenvaltioiden kanssa ja kehottanut niitä ryhtymään toimiin EU:n sisäisten kahdenvälisten investointisuojasopimusten lakkauttamiseksi, koska sopimukset ovat kiistatta unionin oikeuden vastaisia. Komissio seuraa asian edistymistä ja voi tarvittaessa päättää rikkomusmenettelyjen jatkamisesta. Asiassa Achmea annetun tuomion jälkeen se, että EU:n sisäinen sijoittajan ja valtion välinen välimiesmenettely on oikeussääntöjen vastainen, voi johtaa siihen käsitykseen, ettei EU:n lainsäädännössä säädetä riittävistä aineellisista ja menettelytakeista EU:n sisäisiä sijoittajia varten. EU:n oikeusjärjestelmä suojaa kuitenkin rajatylittäviä sijoittajia sisämarkkinoilla ja varmistaa samalla, että muut oikeutetut edut otetaan asianmukaisesti huomioon. Kun sijoittajat käyttävät jotakin perusvapautta, ne saavat suojaa seuraavista lähteistä: i) perussopimuksen säännöt kyseisten vapauksien vahvistamisesta, ii) Euroopan unionin perusoikeuskirja, iii) unionin oikeuden yleiset periaatteet ja iv) kattava alakohtainen lainsäädäntö, joka kattaa muun muassa rahoituspalvelut, liikenteen, energian, televiestinnän, julkiset hankinnat, ammattipätevyyden, teollis- ja tekijänoikeudet tai yhtiöoikeuden. Tiedonannossa palautetaan mieliin unionin oikeuden tärkeimmät aineelliset ja menettelylliset vaatimukset, jotka koskevat rajatylittävien sijoitusten kohtelua EU:ssa. Tiedonanto osoittaa, että unionin oikeus suojaa kaikentyyppisiä rajatylittäviä sijoituksia EU:ssa koko sijoituselinkaaren ajan. Siinä muistutetaan jäsenvaltioiden velvollisuudesta varmistaa, etteivät kansalliset toimenpiteet, joita ne mahdollisesti toteuttavat oikeutettujen yleisten etujen suojelemiseksi, rajoita aiheettomasti sijoituksia. Siinä myös korostetaan sijoittajille EU-oikeuksia, joihin ne voivat vedota hallinnoissa ja tuomioistuimissa. Achmea-tuomio ja sen seuraukset Asiassa Achmea annetussa tuomiossa unionin tuomioistuin totesi, että EU:n sisäisiin kahdenvälisiin investointisuojasopimuksiin sisältyvät lausekkeet, jotka koskevat sijoittajan ja valtion välistä välimiesmenettelyä, loukkaavat EU:n perussopimuksissa määrättyä oikeussuojakeinojen järjestelmää ja vaarantavat siten unionin oikeuden itsenäisyyden, tehokkuuden, ensisijaisuuden ja välittömän oikeusvaikutuksen sekä jäsenvaltioiden välisen keskinäisen luottamuksen. Välityslausekkeiden käyttäminen loukkaa SEUT-sopimuksen 267 artiklassa määrättyä ennakkoratkaisumenettelyä ja on ristiriidassa vilpittömän yhteistyön periaatteen kanssa. Toisin sanoen kaikki EU:n sisäisiin kahdenvälisiin investointisuojasopimuksiin sisältyvät lausekkeet, jotka koskevat sijoittajan ja valtion välistä välimiesmenettelyä, ovat soveltamattomissa, ja kaikilta tällaisten välityslausekkeiden nojalla perustetuilta välimiesoikeuksilta puuttuu toimivalta, koska pätevää välityssopimusta ei ole. Näin ollen kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus kumota kaikki tältä pohjalta annetut välitystuomiot ja evätä niiden täytäntöönpano. Jäsenvaltioiden, jotka ovat missä tahansa ominaisuudessa osapuolina vireillä olevissa asioissa, täytyy tehdä tarvittavat johtopäätökset Achmea-tuomiosta. Lisäksi ne ovat oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti velvollisia lakkauttamaan virallisesti EU:n sisäiset kahdenväliset investointisuojasopimuksensa. Achmea-tuomiolla on lisäksi merkitystä energiaperuskirjasta tehdyn sopimuksen 26 artiklassa vahvistetulle sijoittajan ja valtion väliselle välitysmenettelylle, kun kyseessä ovat EU:n sisäiset suhteet. Mainittu sopimusmääräys ei – oikein tulkittuna – anna mahdollisuutta soveltaa sijoittajan ja valtion välistä välimiesmenettelyä koskevaa lauseketta EU:n jäsenvaltiosta olevien sijoittajien ja EU:n muiden jäsenvaltioiden välillä. Unionin oikeuden ensisijaisuuden vuoksi kyseinen lauseke, kun sitä tulkitaan sovellettavan EU:n sisällä, on ristiriidassa EU:n primaarioikeuden kanssa. Lauseketta ei siis voida soveltaa. Unionin tuomioistuimen asiassa Achmea esittämät perustelut koskevat yhtä lailla tällaisen lausekkeen soveltamista EU:n sisällä, sillä lauseke avaa EU:n sisäisten kahdenvälisten investointisuojasopimusten lausekkeiden tavoin mahdollisuuden saattaa tällaiset riita-asiat sellaisen elimen käsiteltäväksi, joka ei ole osa EU:n oikeusjärjestelmää. Se, että EU on myös energiaperuskirjasta tehdyn sopimuksen osapuoli, ei vaikuta tähän päätelmään: EU:n mukanaolo kyseisessä sopimuksessa on luonut oikeuksia ja velvoitteita ainoastaan EU:n ja kolmansien maiden välille muttei ole vaikuttanut EU:n jäsenvaltioiden välisiin suhteisiin. Tiedonannon soveltamisala

Tässä tiedonannossa keskitytään EU:n sisäisiin sijoituksiin, eikä se näin ollen koske EU:n sijoittajien kolmansissa maissa tekemiä sijoituksia tai kolmansien maiden sijoittajien EU:ssa tekemiä sijoituksia. Vapaata liikkuvuutta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä sovelletaan tilanteisiin, joilla on rajatylittävä ulottuvuus tai joissa rajatylittävä liikkuvuus on ainakin mahdollista. Tietyt EU:n direktiivit ja asetukset, joissa määritellään ja tarkennetaan perusvapauksia, voivat kuitenkin koskea myös puhtaasti sisäisiä tilanteita, mikä hyödyttää kaikkia sijoittajia, myös kansallisia. Tiedonannossa käsitellään sijoittajien suojelemista kansallisilta toimenpiteiltä, ei EU:n toimielinten ja elinten toteuttamilta toimenpiteiltä. Perusvapaudet ja suurin osa niihin liittyvästä EU:n johdetusta oikeudesta koskevat aineellisesti myös Islantia, Liechtensteinia ja Norjaa. Tämä perustuu Euroopan talousalueesta tehtyyn sopimukseen (jäljempänä ’ETA-sopimus’), joka on osa unionin oikeutta. Voidaan siis katsoa yleisesti, että mainitut kolme maata kuuluvat sisämarkkinoihin. II.Unionin oikeus suojaa kaikkia rajatylittäviä sijoituksia EU:ssa koko sijoituselinkaaren ajan Talouden realiteetit ovat monitahoisia, ja siksi myös sisämarkkinoilla tehdyt sijoitukset voivat vaihdella suuresti muodoltaan. Unionin oikeus kattaa kaikki sijoitusmuodot ja suojaa niitä. Mikä tahansa taloudellinen toiminta kuuluu ainakin yhden perusvapauden soveltamisalaan, ja perusvapauksia sovelletaan silloinkin, kun toiminnassa ei tavoitella voittoa. Toisin kuin investointeja koskevassa kansainvälisessä oikeudessa, unionin oikeudessa ei yleensä käytetä ilmaisuja ”sijoitus” eikä ”sijoittaja” sisämarkkinoiden yhteydessä, ja taloudellisista toimijoista puhutaan useimmiten ilmaisuilla ”kansalainen/asuva/kansallinen” (resident) (yksityishenkilöt tai yritykset) , ”kotimainen / kotimaassa asuva” tai ”ulkomainen / ulkomailla asuva”. Unionin oikeuden ja siinä vahvistetun suojan piiriin kuuluvat erityisesti sijoitukset, jotka edellyttävät pääomanliikkeitä ja sijoittautumista. Näillä käsitteillä tarkoitetaan seuraavia: ·yrityksiin sijoittaminen sekä yritysten ostaminen ja perustaminen, ·kiinteän omaisuuden hankkimista, käyttämistä ja luovuttamista koskeva oikeus, ·arvopaperipörssissä kaupankäynnin kohteena olevien ja noteerattujen osakkeiden ja joukkovelkakirjojen takaisinosto, ·osinkojen ja koron saaminen, ·kaupallinen luotonanto (mukaan lukien kulutusluotot), ·sijoitusrahasto-osuuksien hankinta, kiinnelainat, erityisjälkisäädökseen perustuvat suoritukset, lainat jne. ja ·patenttien, tavaramerkkien ja muiden teollis- ja tekijänoikeuksien hankkiminen. Unionin oikeussäännöillä suojataan markkinoille pääsyä, markkinoilla toteutettavia toimia ja vetäytymistä markkinoilta. i) Pääsy markkinoille Uuden taloudellisen toiminnan luomista suojataan pääasiassa EU:n markkinavapauksilla. Niihin kuuluvat sijoittajien oikeus siirtää pääomaa muihin jäsenvaltioihin (SEUT-sopimuksen 63 artikla), mukaan lukien niin taloudellinen kuin aineellinenkin pääoma (kuten koneet, tehtaat tai muut tuotannontekijät), ja oikeus sijoittautua muihin jäsenvaltioihin, perustaa kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä tai tytäryhtiöitä (SEUT-sopimuksen 49 artikla). Johdetussa oikeudessa asetetaan rajoituksia lupajärjestelmille, joita jäsenvaltiot voivat määrätä,ja kielletään tietyntyyppisiä vaatimuksia. Sijoittautumisella tarkoitetaan erityisesti liiketoiminnan aloittamista ja harjoittamista, minkä tavoitteena on osallistua pysyvästi ja jatkuvasti muun kuin sen jäsenvaltion talouselämään, josta asianomainen henkilö on peräisin. Pääsy julkisten hankintojen markkinoille on tärkeä näkökohta sijoittajille, jotka haluavat tehdä rajatylittäviä sijoituksia EU:ssa. Se on tärkeä osa eurooppalaista investointiekosysteemiä, jossa taataan yhtäläiset mahdollisuudet päästä markkinoille. Tietyntyyppisiin tarjouskilpailuihin sovelletaan julkisia hankintoja koskevia yhdenmukaistettuja sääntöjä. Lisäksi unionin oikeudessa edellytetään, että rajatylittävää etua koskevien julkisten käyttöoikeussopimusten ja julkisten tarjouskilpailujen yhteydessä sopimuksen saaja on valittava avoimella ja syrjimättömällä menettelyllä ja puolueettomin, syrjimättömin ja oikeasuhteisin perustein.

Esimerkki 1 – Muista jäsenvaltioista peräisin olevien uusien markkinoilletulijoiden mahdollisuudet harjoittaa tehokasta kilpailua C-442/02 – Caixa Bank Ranska kielsi pankkeja maksamasta korkoa avistatileille. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tällainen kielto merkitsee muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskaan sijoittautuneille yhtiöille vakavaa estettä, joka vaikuttaa niiden pääsyyn Ranskan markkinoille. Kielto haittasi sellaisia luottolaitoksia, jotka ovat ulkomaisten yhtiöiden tytäryhtiöitä, kun ne keräävät pääomia yleisöltä, koska sillä suljetaan niiltä pois mahdollisuus harjoittaa tehokkaampaa kilpailua sellaisten luottolaitosten kanssa, jotka ovat perinteisesti sijoittautuneet Ranskan kotimaanmarkkinoille. Kielto maksaa korkoa avistatileille perustui oikeutettuun yleiseen etuun, kuten tavoitteeseen kannustaa keskipitkän ja pitkän aikavälin säästämiseen, mutta se oli kuitenkin toimi, jolla ylitettiin se, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. Näin ollen tuomioistuin katsoi, että kielto loukkaa sijoittautumisvapautta. ii) Toiminta markkinoilla Kun EU:n sijoittajat aloittavat liiketoiminnan toisessa jäsenvaltiossa tai toteuttavat muuntyyppisen sijoituksen, niihin sovelletaan edelleen unionin oikeutta, sellaisena kuin Euroopan unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Se suojaa niitä yleisesti ottaen julkisilta toimenpiteiltä, jotka estäisivät sijoittajia käyttämästä omaisuuttaan tai rajoittaisivat niiden harjoittamaa liiketoimintaa, vaikka tällaisia toimenpiteitä sovellettaisiin myös kansallisiin toimijoihin. Sijoittajat voivat vapaasti perustaa yhtiön valitsemaansa jäsenvaltioon sekä sivutoimipaikan toiseen jäsenvaltioon riippumatta siitä, missä pääasiallista tai varsinaista liiketoimintaa on tarkoitus harjoittaa. Jäsenvaltioiden on tunnustettava toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan pätevästi perustetut yhtiöt, erityisesti kun on kyse oikeuskelpoisuudesta riita-asioissa. Jos eurooppalainen yhtiö haluaa muuttaa ja muuttua yhtiöksi, johon sovelletaan toisen jäsenvaltion lainsäädäntöä, se voi hyödyntää sijoittautumisvapautta. Tässä suhteessa alkuperäjäsenvaltio ei saa asettaa rajoituksia siirtymiselle ja muutokselle muutoin kuin yleistä etua koskevasta pakottavasta syystä ja oikeasuhteisesti. Esimerkiksi velvollisuus asettaa yhtiö selvitystilaan alkuperäjäsenvaltiossa on suhteeton edellytys yhtiön siirtymiselle toiseen jäsenvaltioon ja näin ollen unionin oikeuden vastaista. Jäsenvaltiot voivat EU:n lainsäädännön mukaisesti ehkäistä petoksia tai määrätä niistä rangaistuksia. Kuitenkaan se, että yhtiön sääntömääräinen kotipaikka tai tosiasiallinen kotipaikka siirretään toiseen jäsenvaltioon, jotta yhtiöön sovellettaisiin suotuisampaa lainsäädäntöä, ei sinänsä ole väärinkäyttöä. Komissio on hiljattain ehdottanut puitteita, joiden avulla yritykset voivat helposti toimia sisämarkkinoilla, myös silloin kun ne kasvavat ja tekevät uudelleenjärjestelyjä rajojen yli sopeutuakseen muuttuviin markkinaolosuhteisiin. Aloitteeseen sisältyy EU:n yhteisiä menettelyjä rajatylittäviä yhtiömuodon muutoksia ja jakautumisia varten, ja siinä ajantasaistetaan rajatylittäviin sulautumisiin sovellettavia voimassa olevia sääntöjä. Ehdotetuissa puitteissa vahvistetaan oikeuskäytännön mukaisesti vahvat suojatoimet, joilla turvataan työntekijöiden, osakkeenomistajien ja velkojien laillisia oikeuksia ja oikeutettuja etuja, ja estetään näiden menettelyjen käyttö perusteettoman veroedun saamiseen tähtäävien keinotekoisten järjestelyjen luomiseksi. EU:n yhtiö, joka haluaa tarjota palveluja tilapäisesti ilman että se sijoittautuisi toiseen jäsenvaltioon, voi luoda itselleen tarpeelliset toimintaedellytykset palveluja vastaanottavaan jäsenvaltioon. Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelujen tarjoamisen edellytykseksi alueellaan sitä, että kaikki sijoittautumista koskevat edellytykset täyttyvät, sillä tällainen edellytys poistaisi palvelujen tarjoamisen vapaudelta sen tehokkaan vaikutuksen. Tämä koskee esimerkiksi ammattipätevyyttä, työntekijöiden sosiaalietuuksia, toimilupia, palveluntarjoajiin sovellettavia kattavia ilmoitusvelvollisuuksia ja todentavien asiakirjojen käännättämistä koskevia kattavia velvollisuuksia . Lisäksi tuotantotoimintaa harjoittavat sijoittajat ovat suojattuja myös sen ansiosta, että yhden jäsenvaltion markkinoilla laillisesti olevilla tavaroilla voidaan periaatteessa käydä vapaasti kauppaa sisämarkkinoilla tavaroiden vapaan liikkuvuuden ansiosta. Useilla EU:n säännöillä on yhdenmukaistettu asiaan liittyviä seikkoja ja vahvistettu mekanismeja, jotka sujuvoittavat vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen käytännön soveltamista jäsenvaltioiden välillä tavaroiden vapaan liikkuvuuden osalta. Rajatylittäviä sijoituksia tekevät sijoittajat voivat myös ottaa palvelukseensa työntekijöitä vastaanottavassa jäsenvaltiossa. EU:n työntekijöillä on myös oikeus liikkua vapaasti (SEUT-sopimuksen 45 artikla). Kun on kyse palveluntarjoajista, jotka tarjoavat tilapäisesti palvelujaan toisessa jäsenvaltiossa, vastaanottava jäsenvaltio ei voi asettaa henkilökunnan, mukaan lukien kolmansista maista tulevat työntekijät, siirtymiselle perusteettomia tai kohtuuttomia rajoituksia, kuten velvollisuus hankkia työlupa. Jotta voidaan sovittaa yhteen vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla ja työntekijöiden suojelu, vastaanottavan jäsenvaltion työlainsäädäntöä sovelletaan lähetettyihin työntekijöihin siltä osin kuin on kyse lähetettyjä työntekijöitä koskevassa direktiivissä 96/71/EY luetelluista seikoista. EU:n sisämarkkinalainsäädäntö käsittää myös verosäännöksiä, jotka ovat sijoittajien kannalta erittäin tärkeitä. Esimerkiksi arvonlisäveroa, valmisteveroja ja energiaverotusta säännellään EU:n direktiiveillä. Välitön verotus kuuluu EU:n nykysäännöstön mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaan, joskin niiden on tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta, mukaan lukien perusvapaudet. Lisäksi EU:n johdetussa oikeudessa asetetaan joitakin rajoituksia kansalliselle toimivallalle. Esimerkiksi tytäryhtiön emoyhtiölleen jakama voitto vapautetaan emo-tytäryhtiödirektiivillä lähdeverosta verotuksen neutraaliuden varmistamiseksi. Näin ollen jäsenvaltiot eivät voi yksipuolisesti ottaa käyttöön rajoittavia toimenpiteitä ja asettaa eri ehtoja oikeudelle hyödyntää kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädettyä vapautusta lähdeverosta. Esimerkki 2 – Muissa jäsenvaltioissa asuvilla eläkerahastoilla on oikeus samaan verokohteluun kuin kotimaisilla eläkerahastoilla C-493/09 – komissio v. Portugali Portugalin lainsäädännön mukaan portugalilaisten eläkerahastojen saamat osingot oli vapautettu verosta edellyttäen, että yhtiöosuudet olivat olleet hallussa vähintään vuoden ajan. Muihin jäsenvaltoihin sijoittautuneille eläkerahastoille maksetuista osingoista kannettiin sen sijaan (periaatteessa 20 prosentin) lähdevero Portugalista saatujen tulojen osalta. Unionin tuomioistuin vahvisti, että Portugalin lainsäädäntö oli ristiriidassa perussopimuksen mukaisen pääomien vapaan liikkuvuuden kanssa. Tuomioistuimen mukaan Portugali ei pystynyt esittämään perustetta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille eläkerahastoille maksettujen osinkojen syrjivälle verokohtelulle. Lisäksi se, että ulkomailla asuvat eläkerahastot eivät voi missään tapauksessa saada Portugalissa asuville eläkerahastoille myönnettyä verovapautusta, ei ollut oikeasuhteista niihin Portugalin tasavallan väittämiin vaikeuksiin nähden, joita liittyy asian kannalta merkityksellisten tietojen keräämiseen ja verovelkojen perimiseen. iii) Markkinoilta poistuminen Unionin oikeuden mukaisiin sijoittajien oikeuksiin kuuluu muun muassa vapaus päättää oman taloudellisen toiminnan luonteesta ja laajuudesta. Unionin tuomioistuin onkin vahvistanut, että talouden toimijoilla on oikeus päättää sijoituksensa koosta sekä vapaus myöhemmin supistaa toimintaansa tai mahdollisesti jopa luopua siitä. Tällaista vapautta voidaan heikentää ainoastaan asianmukaisesti perustelluista syistä ja oikeasuhteisesti. III.Unionin oikeus suojaa sijoittajia perusteettomilta rajoituksilta Sijoituksia voidaan rajoittaa monin tavoin. Rajoituksiin kuuluvat muun muassa seuraavat:

·kielto hankkia osuutta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön pääomasta , ·kielto myydä sähkön ja kaasun jakeluverkkojen osakkeita yksityisille sijoittajille (eli yksityistämiskielto), ·kielto, jonka mukaan eläkerahastot eivät saa sijoittaa yli 5:tä prosenttia varoistaan ulkomaille , ·säännöt, joissa vaaditaan ulkomailla liikkeeseen laskettujen tai maksettavien arvopapereiden tallettamista hyväksyttyyn pankkiin tai hyväksytyn pankin valitsemaan ulkomaiseen pankkiin , ·erityisoikeudet (”kultaosakkeet”), joita jäsenvaltiot säilyttävät itsellään tiettyihin yrityksiin näiden yksityistämisen jälkeen , sekä ·kiinteään omaisuuteen (esim. maatalousmaahan) kohdistuvia sijoituksia koskeva ennakkolupajärjestelmä . EU:n sijoittajien oikeuksia rajoittaessaan viranomaisten on kuitenkin noudatettava unionin oikeuden mukaisia rajoituksia. 1.Syrjintä ja sijoittajien oikeuksien kansalliset rajoitukset ovat lähtökohtaisesti kiellettyjä Perustamissopimuksen mukaan kansalaisuuteen perustuva syrjintä ja muunlainen syrjintä on lähtökohtaisesti kiellettyä, ja se on lainmukaista vain poikkeuksellisissa olosuhteissa. Kielto koskee myös välillistä syrjintää, ja se ulottuu siis toimenpiteisiin, joissa käytetään näennäisesti puolueettomia perusteita mutta jotka käytännössä johtavat syrjintää vastaavaan tulokseen. EU:n lainsäätäjä on kieltänyt kokonaan kaikenlaisen kansalaisuuteen perustuvan välittömän ja välillisen syrjinnän tietyillä aloilla, jotka on kokonaan tai osittain yhdenmukaistettu, esimerkiksi palveludirektiivissä tai televiestintäalan direktiiveissä. Syrjintäkysymysten lisäksi on otettava huomioon, että perustamissopimuksen mukaan rajoituksena pidetään kaikkia sellaisia erotuksetta sovellettavia toimenpiteitä, jotka ovat omiaan kieltämään ja estämään jonkin perusvapauden käyttämisen tai tekemään siitä vähemmän houkuttelevaa, myös siinä tapauksessa, että kyse on välillisistä ja mahdollisista toimenpiteistä. Tällainen rajoitus on kielletty, jollei se ole asianmukaisesti perusteltu ja unionin yleisten oikeusperiaatteiden ja perusoikeuksien mukainen, ja kielto koskee ulottuvuudeltaan vähäistäkin tai vähämerkityksistä rajoittamista sekä tapauksia, joissa rajoituksen asettajana on sijoittajan kotijäsenvaltio. Kielto koskee erityisesti kansallisia lakeja, muita yleisesti sovellettavia toimenpiteitä ja yksittäisiä hallinnollisia päätöksiä. Esimerkki 3 – Sijoittajia koskeva ilmoitusvelvollisuus voi myös muodostaa lainvastaisen rajoituksen C-577/10 – komissio v. Belgia (”Limosa”) Belgian lainsäädännön mukaan ulkomaisten palveluntarjoajien on lähetettävä toimivaltaisille kansallisille viranomaisille ennakkoilmoitus, jossa on yksityiskohtaiset tiedot niiden toiminnasta Belgiassa. Komissio kyseenalaisti tämän lainsäädännön soveltamisen itsenäisiin palvelujen tarjoajiin. Unionin tuomioistuin katsoi, että kanne oli perusteltu. Ensiksikin kyseinen toimenpide rajoittaa sen näkemyksen mukaan palvelujen tarjoamisen vapautta. Tuomioistuin totesi, että työntekijöiden suojelu, johon Belgia vetosi, on oikeutetun yleisen edun mukaista. Unionin tuomioistuin totesi antamassaan tuomiossa, ettei Belgia kuitenkaan ole perustellut riittävän vakuuttavasti, miten näiden hyvin yksityiskohtaisten tietojen toimittaminen on tarpeen sen mainitsemien yleistä etua koskeviin syihin liittyvien tavoitteiden saavuttamiseksi ja miten velvollisuus toimittaa kyseiset tiedot ennakolta ei ylitä sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi, vaikka sen oli kuitenkin nämä perustelut esitettävä. Tuomioistuin muistutti tässä yhteydessä, että kaikki olettamat ulkomaisten talouden toimijoiden tekemistä väärinkäytöksistä ovat ristiriidassa perussopimuksen kanssa. 2.Kansallisten rajoitusten on oltava perusteltuja Markkinavapaudet ja perusoikeudet eivät ole absoluuttisia, vaan viranomaisten on sovitettava ne yhteen muiden julkisen politiikan tavoitteiden kanssa. a. Tietyt rajoitukset eivät ole koskaan perusteltuja Tietyntyyppiset rajoitukset ovat itsessään ristiriidassa perussopimuksen kanssa. Niitä ovat esimerkiksi vastavuoroisuusedellytykset muihin jäsenvaltioihin nähden tai petosolettama ulkomaisten toimijoiden osalta. Lisäksi EU:n lainsäätäjä on kieltänyt kokonaan joitakin vakavia rajoituksia (esimerkiksi palveludirektiivin 14 artiklaan sisältyvässä ”mustassa listassa” kielletään pääasiallista toimipaikkaa koskeva velvoite).

Lisäksi EU:n säännöillä vähennetään EU:n tai kansallisten viranomaisten harkintavaltaa asioissa, jotka eivät ole täysin yhdenmukaistettuja, esimerkiksi vahvistamalla rahoituslaitoksissa olevien huomattavien omistusosuuksien vakavaraisuusarviointia koskevat perusteet. b. Tietyt rajoitukset voivat olla perusteltuja oikeutettujen julkisten tavoitteiden saavuttamiseksi Unionin oikeudessa sallitaan perusvapauksien rajoitukset, jos ne ovat perusteltavissa perussopimuksessa nimenomaisesti mainituilla tavoitteilla. Esimerkiksi SEUT-sopimuksen 52 artiklassa sallitaan sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen ja kansanterveyteen liittyvistä syistä. Rajoitukset, joihin ei liity kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, voidaan perustella myös yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä, kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tunnustetaan. Tällaisia pakottavia syitä ovat muun muassa ·ympäristönsuojelu, ·verojärjestelmän johdonmukaisuus , ·veropetosten estäminen , ·maaseudun asutuksen säilyttäminen ja liiallisen maalla keinottelemisen estäminen , ·maankäytön suunnittelu (esimerkiksi vapaa-ajan asuntoja koskevat rajoitukset) , ·kuluttajansuoja , ·työntekijöiden suojelu ja ·velkojien ja vähemmistöosakkaiden suojelu . Yleisen edun mukaisten pakottavien syiden luettelo on muuttunut sitä mukaa kun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on tunnustettu alati muuttuvia yhteiskunnallisia etuja. Unionin oikeudessa ei kuitenkaan sallita sellaisia kansallisia toimenpiteitä, joilla rajoitetaan perusvapauksia hallinnollisista tai puhtaasti taloudellisista syistä. Perussopimuksessa hyväksyttyjä oikeutettuja yleisiä etuja ja oikeuskäytäntöä on tulkittava suppeasti. 3.Kaikkien rajoitusten on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia (suhteellisuus, oikeusvarmuus ja luottamuksensuoja) Jäsenvaltioiden toteuttamien, unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvien kansallisten toimenpiteiden, jotka vaikuttavat EU:n sijoittajien oikeuksiin, on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia, joita voidaan täsmentää EU:n lainsäädännössä. Ensinnäkin kansallisten rajoitusten on oltava oikeasuhteisia niin, että rajoittavat määräykset ovat sopivia asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, minkä lisäksi niiden on palveltava oikeutettua yleistä tavoitetta johdonmukaisesti ja järjestelmällisesti. Ne eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen yleisen edun saavuttamiseksi.Rajoittava toimenpide ei ole oikeasuhteinen, jos on mahdollisuus turvautua toiseen vaihtoehtoiseen toimeen, jolla kyseessä olevan yleisen edun saavuttamiseen voitaisiin pyrkiä tavalla, joka rajoittaa vapaata liikkuvuutta vähemmän. Käytännössä suhteellisuusperiaate on keskeisessä asemassa. Unionin tuomioistuin tarkastelee perusvapauksia rajoittavien kansallisten toimenpiteiden suhteellisuutta perusteellisesti. Suhteellisuutta arvioitaessa olisi otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat. On kansallisten viranomaisten tehtävä osoittaa, että kansallinen lainsäädäntö on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Siksi syyt, joihin jäsenvaltiot voivat vedota perusteina, tarvitsevat tuekseen asianmukaista näyttöä tai analyysin, jolla osoitetaan rajoittavan toimen asianmukaisuus ja oikeasuhteisuus. Esimerkki 4 – Epäsuora pakkolunastus pääoman vapaan liikkuvuuden suhteettomana rajoituksena Yhdistetyt asiat C‑52/16 ja C‑113/16 – SEGRO ja Horváth Unkarilainen yhtiö (joka on Saksassa asuvien luonnollisten henkilöiden omistama) ja Itävallan kansalainen hankkivat ennen 30. huhtikuuta 2014 käyttö- ja tuotto-oikeuksia maatalousmaahan Unkarissa. Oikeudet kirjattiin kiinteistörekisteriin. Asiaa koskevaan Unkarin lainsäädäntöön vuonna 2013 tehdyillä muutoksilla lakkautettiin kaikki maatalousmaan käyttö- ja tuotto-oikeudet lukuun ottamatta tapauksia, joissa pystytään osoittamaan, että oikeudet on perustettu lähiomaisten kesken. Näin ollen kyseisten muista jäsenvaltioista kuin Unkarista olevien kansalaisten oikeudet poistettiin kiinteistörekisteristä. Unionin tuomioistuin totesi tuomiossaan, että edellä mainituilla vuoden 2013 lainsäädäntömuutoksilla rajoitetaan pääomien vapaata liikkuvuutta, koska muutokset estävät kantajia käyttämästä omaisuutta, johon nämä ovat sijoittaneet pääomaa. Lisäksi tuomioistuin piti muutoksia syrjivinä, sillä ne kohdistuivat käytännössä ulkomaalaisiin henkilöihin. Toimenpiteet eivät soveltuneet oikeutettujen julkisen politiikan tavoitteiden saavuttamiseen (esimerkiksi elinvoimaisen maatalousväestön säilyttäminen) vaan ylittivät sen, mikä on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseen. Lisäksi toimenpiteet olisi voitu korvata vähemmän rajoittavilla keinoilla.

Toiseksi oikeusvarmuus on unionin oikeuden yleinen periaate, joka koskee myös sijoittajia. Oikeusvarmuus edellyttää, että EU:n tai jäsenvaltioiden säännöt ovat selviä, täsmällisiä ja vaikutuksiltaan ennakoitavia erityisesti silloin, kun ne saattavat aiheuttaa yksityishenkilöiden ja yritysten kannalta epäedullisia seurauksia. Tätä vaatimusta on noudatettava erityisen tarkasti silloin, kun kyseessä on sääntely, jolla voi olla kielteisiä seurauksia yksityishenkilöiden ja yritysten kannalta , tai silloin, kun tästä sääntelystä voi aiheutua taloudellisia rasitteita kyseisille henkilöille. Kun viranomaiset toimivat unionin oikeuden soveltamisalalla, niiden on harkintavaltaansa käyttäessään tukeuduttava objektiivisiin ja selkeisiin arviointiperusteisiin, jotka eivät ole syrjiviä ja jotka ovat riittävän täsmällisiä ja etukäteen tiedossa. Oikeusvarmuus kattaa myös luottamuksensuojan. EU:n sijoittajilla on kuitenkin vain tietyissä olosuhteissa mahdollisuus riitauttaa voimassa olevien sääntöjen muuttaminen tai sellaisten uusien sääntöjen antaminen, jotka kuluvat unionin oikeuden soveltamisalaan, vetoamalla luottamuksensuojaan. Voidakseen vedota luottamuksensuojaan talouden toimijoiden on toimittava vilpittömässä mielessä sekä huolellisesti ja järkevästi. Tämä tarkoittaa sitä, että jos sijoittaja tiesi tai sen olisi kohtuudella pitänyt tietää, että sen vaateen lähde, vaateen perustana olevat säännöt, kyseiset säännöt täytäntöönpanevan viranomaisen toiminta tai tämän viranomaisen noudattama menettely ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, se ei voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen. Talouden toimijat eivät voi olettaa, että voimassa oleva oikeudellinen järjestely olisi aina voimassa. Toisaalta silloin, kun EU tai jäsenvaltio toteuttaa uuden toimenpiteen tavalla, jolla on kielteinen vaikutus sijoittajien etuihin, niiden on tarvittaessa säädettävä uusiin sääntöihin tehtävistä mukautuksista, joissa otetaan huomioon kyseisten sijoittajien erityinen tilanne, jollei yleisen edun mukainen pakottava syy estä niitä säätämästä tällaisista mukautuksista. Esimerkki 5 – Luottamuksensuoja C-201/08 – Plantanol GmbH & Co Saksan verolainsäädännössä säädettiin tiettyjä biopolttoaineita koskevasta verovapautuksesta, jota oli määrä soveltaa vuoden 2009 loppuun. Verovapautus lakkautettiin 18. joulukuuta 2006, ja lakkautuspäätös tuli voimaan 1. tammikuuta 2007 eli kaksi kokonaista vuotta ennen säädettyä määräpäivää. Ratkaisussaan tuomioistuin palautti mieliin oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet. Toisaalta tuomioistuin korosti, että silloin, kun huolellinen ja järkevä sijoittaja voi ennakoida sellaisen toimenpiteen toteuttamisen, joka voi vaikuttaa sen etuihin, se ei kuitenkaan voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, kun tällainen toimenpide toteutetaan. Tuomioistuin totesi, että kansallisen tuomioistuimen on arvioitava tosiasiat, mutta vahvisti, etteivät oikeusvarmuus ja luottamuksensuoja lähtökohtaisesti ole esteenä sille, että jäsenvaltio lakkauttaa verovapautusjärjestelmän ennen säädettyä määräpäivää. Periaatteessa EU:n sijoittajien pitäisi vain satunnaisesti joutua vetoamaan luottamuksensuojaan, koska ne voivat yleensä luottaa perustamissopimuksessa vahvistettujen perusvapauksien (mukaan lukien suhteellisuus ja syrjimättömyys) soveltamiseen ja EU:n johdettuun oikeuteen. EU:n säännöillä onkin oikeusvaikutuksia heti, kun ne tulevat voimaan. Ne ovat myös välittömästi sovellettavissa ja sitovat uutta jäsenvaltiota liittymisajankohdasta alkaen, joten niitä sovelletaan niihin vaikutuksiin, joita ennen tämän uuden jäsenvaltion liittymistä EU:hun syntyneillä tilanteilla sittemmin on. 4.Kaikissa kansallisissa rajoituksissa on kunnioitettava perusoikeuksia Rajatylittävät sijoittajat voivat unionin oikeuden soveltamisalalla vedota perusoikeuksiin, kuten elinkeinovapauteen, omistusoikeuteen sekä tehokasta oikeussuojaa koskevaan oikeuteen, kun ne toimivat unionin oikeuden soveltamisalalla. Jos jäsenvaltio (mukaan lukien kansallinen lainsäätäjä) toteuttaa toimenpiteen, jolla poiketaan jostakin unionin oikeudessa taatusta perusvapaudesta, tällainen toimenpide kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan. Unionin oikeudessa taattua suojaa, mukaan lukien perusoikeuskirjassa vahvistetut perusoikeudet, sovelletaan näin ollen täysimääräisesti. Elinkeinovapauteen voidaan vedota tapauksissa, joissa sijoittajan sopimusvapautta on rajoitettu huomattavasti. Omistusoikeus (eli oikeus nauttia laillisesti hankitusta omaisuudesta sekä käyttää ja luovuttaa sitä) on olennaisen tärkeä kaikille investointisuojajärjestelmille. Unionin oikeudessa omistusoikeutta koskeva perusoikeus kattaa omistusoikeuden sanan laajimmassa merkityksessä , ja sen piiriin kuuluu myös oikeus nauttia rauhassa omaisuudesta. Siihen liittyy suoraan oikeus saada korvausta yleisen edun nimissä toteutetusta omaisuudenriistosta. Tämän perusteella myönnetty suoja on erityisen tärkeää pakkolunastuksen tai vastaavien toimenpiteiden tapauksessa. Tällaiset oikeudet eivät ole absoluuttisia, ja niiden käytölle voidaan asettaa rajoituksia edellyttäen, että rajoitukset ovat oikeasuhteisia ja perusteltavissa unionin oikeudessa tunnustetuilla yleisen edun mukaisilla tavoitteilla. Rajoittavien toimenpiteiden päämäärien merkitys voi oikeuttaa joillekin toimijoille aiheutuvat merkittävätkin kielteiset seuraukset. Rajoituksilla ei kuitenkaan saa puuttua kyseisiin oikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin oikeuksien keskeistä sisältöä. 5.Sijoittajat voivat vedota EU:n kilpailusääntöihin kansallisten toimenpiteiden yhteydessä EU:n sisämarkkinoilla on varmistettava vääristymätön kilpailu ja yritysten tasapuoliset toimintaedellytykset. Tämän vuoksi jäsenvaltiot eivät saa myöntää valtiontukea, ellei se sovellu sisämarkkinoille. Jäsenvaltiot eivät myöskään saa määrätä yrityksiä tekemään SEUT-sopimuksen 101 tai 102 artiklan vastaisia yritysten välisiä yhteisjärjestelyjä, edistää tällaisten järjestelyjen tekemistä taikka vahvistaa niiden vaikutuksia tai toisaalta poistaa omalta sääntelyltään sen valtiollisen luonteen siirtämällä yksityisille yrityksille vastuunsa tehdä taloutta ohjaavia päätöksiä. SEUT-sopimuksen 102 artiklaa ja 106 artiklan 1 kohtaa rikotaan myös, kun kyseessä on jäsenvaltion toimenpide ja erityisesti toimenpide, jossa jäsenvaltio myöntää SEUT-sopimuksen 106 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja erityis- tai yksinoikeuksia, mikä johtaa määräävän aseman väärinkäytön vaaraan. IV.Unionin oikeuteen perustuvien sijoittajan oikeuksien täytäntöönpano Investointeja koskevassa kansainvälisessä oikeudessa (esimerkiksi kahdenvälisissä investointisuojasopimuksissa) pääpaino on kysymyksillä, jotka koskevat sijoittajille rikkomisen jälkeen suoritettavia korvauksia. Unionin oikeudessa puolestaan mahdollistetaan rajatylittävien sijoittajien suoja EU:ssa useilla eri tavoilla ja eri tasoilla. Rajatylittäviä sijoittajia suojataan EU:ssa useilla mekanismeilla, joiden tarkoituksena on estää tai ratkaista lainsäätäjän, hallinnon tai oikeuslaitoksen taholta tapahtuva sijoittajien oikeuksien loukkaaminen. Unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien täytäntöönpano oikeusteitse on yksi monista mahdollisista ratkaisuista. Kun oikeusteitse tapahtuva täytäntöönpano katsotaan parhaimmaksi etenemistavaksi tai kun kaikki muut mahdollisuudet on käytetty, yksityinen voi turvautua unionin oikeuden mukaiseen täysimittaiseen ja kattavaan oikeussuojakeinojen järjestelmään. 1.Oikeuksien loukkaamista estävät mekanismit ja tuomioistuimen ulkopuoliset ratkaisut Sellaisten kansallisten toimenpiteiden ennakkotarkastus, jotka saattavat vahingoittaa unionin oikeuden mukaisia yksityisen oikeuksia

Yksityisellä olevien unionin oikeuden mukaisten oikeuksien loukkaamisen estäminen on olennaista sijoittajien kannalta, sillä sijoittajilla on erityinen tarve suunnitella ja toteuttaa taloudelliset päätöksensä ennustettavassa ja vakaassa sääntely-ympäristössä. Jotta voitaisiin varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset sisämarkkinoilla, SEUT-sopimuksen 108 artiklassa määrätään ennakkoilmoitusjärjestelmästä, jonka avulla Euroopan komissio voi varmistaa valtiontukitoimenpiteiden (myös kansallisen lainsäädännön) soveltuvuuden sisämarkkinoille ennen niiden voimaantuloa. Vapaata liikkuvuutta koskevien EU:n sääntöjen osalta lainsäätäjä on asettanut jäsenvaltioille velvollisuuden ilmoittaa tietyt luonteeltaan oikeudelliset tai hallinnolliset toimenpiteet ennen niiden hyväksymistä ja toimittaa ne Euroopan komissiolle ja tarvittaessa muille jäsenvaltioille valvontaa varten. Joissakin tapauksissa komissiolla on toimivalta antaa kyseiselle jäsenvaltiolle ainoastaan suositus, kun taas toisissa tapauksissa lainsäätäjä on antanut komissiolle toimivallan antaa SEUT-sopimuksen 288 artiklan mukaisia päätöksiä, jotka sitovat kyseistä jäsenvaltiota. Komissiolle annettu päätöksentekovalta on pidettävä erillään ja tarkoittaa eri asiaa kuin unionin tuomioistuimen toimivalta antaa ratkaisuja tapauksissa, joissa jäsenvaltiot ovat jättäneet noudattamatta jäsenyysvelvoitteita. Esimerkiksi palveludirektiivissä annetaan komissiolle valtuudet tehdä päätöksiä sellaisten uusien kansallisten esteiden perusteltavuudesta ja suhteellisuudesta, jotka EU:n lainsäätäjä on todennut erityisen haitallisiksi tiettyjen palvelujen sisämarkkinoiden toteutumisen kannalta. Jotta ilmoitusmenettely olisi käytännössä toimiva, komissio on hiljattain esittänyt ehdotuksen ilmoittamista koskevaksi direktiiviksi. Esimerkki 6 – Toimenpide, jossa määrättiin siirtämään tietyt lennot Linaten lentoasemalta Malpensan lentoasemalle Asia C-361/98 – Italia v. komissio (”Malpensa”) Asetuksella (ETY) N:o 2408/92 pyritään varmistamaan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien sääntöjen soveltaminen lentoliikenteen alalla. Italiassa annettiin kaksi asetusta (toinen heinäkuussa 1996 ja toinen lokakuussa 1997), joissa säädettiin, että kaikki lentoliikenne siirretään lähellä Milanon keskustaa sijaitsevalta Linaten lentoasemalta muille kauempana sijaitseville lentoasemille. Poikkeuksena oli käytännössä ainoastaan Milanon ja Rooman välinen reitti. Kansainvälisten lentoliikenteen harjoittajien tekemien valitusten johdosta komissio teki 16. syyskuuta 1998 päätöksen, jossa kielletään kyseiset Italian toimenpiteet. Päätös tehtiin asetuksen (ETY) N:o 2408/92 8 artiklan nojalla. Mainitussa artiklassa annetaan komissiolle valtuudet tehdä päätöksiä, jotka koskevat liikenteen jakamista säänteleviä kansallisia toimenpiteitä, joista aiheutuu vahinkoa lentoliikenteen alan palvelujen tarjoajille. Komissio totesi päätöksessään, että kyseinen Italian toimenpide on välillisesti syrjivä ja kohtuuton. Italia riitautti toimenpiteen ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle useita kanneperusteita, jotka käsittelivät komission toimivaltaa sekä tehtyä arviointia. Antamassaan tuomiossa tuomioistuin hylkäsi Italian kanteen. Tuomioistuin totesi, että komissio on sille annetun toimivallan nojalla voinut perustellusti tutkia, aiheuttavatko riidanalaisilla asetuksilla säädetyt kansalliset toimenpiteet näennäisesti erotuksetta sovellettavia rajoituksia ja voidaanko niillä saavuttaa niillä tavoiteltu päämäärä ylittämättä sitä, mikä on tarpeellista tämän päämäärän saavuttamiseksi. Tuomioistuin tarkasteli komission päätöksensä yhteydessä tekemää perusteltavuuden ja suhteellisuuden arviointia ja totesi, ettei yksikään Italian esittämistä lukuisista kanneperusteista ollut perusteltu. Sääntöjen soveltaminen unionin oikeuden mukaisesti jäsenvaltioiden hallinnossa Kansalliset hallintoviranomaiset ovat yleensä ensimmäinen ja yleisin osapuoli, johon sijoittajat ottavat yhteyttä sijoituksen alkuvaiheessa tai liiketoimintaansa harjoittaessaan. Kansallisten hallintoviranomaisten on sovellettava EU:n oikeutta tehokkaasti, tulkittava kansallista oikeutta unionin oikeuden mukaisesti, sivuutettava unionin oikeuden vastaiset kansalliset säännöt ja kumottava unionin oikeuden rikkomisen seuraukset (esim. aiheettomien maksujen palautus). Nämä periaatteet, jotka perustuvat SEU-sopimuksen 4 artiklan 3 kohdan mukaiseen jäsenvaltioiden vilpittömän yhteistyön velvollisuuteen ja unionin oikeuden ensisijaisuuteen, mahdollistavat unionin oikeuteen pohjautuvien oikeuksien moitteettoman ja tehokkaan soveltamisen ilman, että on tarpeen turvautua oikeudellisiin keinoihin. Kyseisiä periaatteita on noudatettava, vaikkei siitä ole nimenomaisesti säädetty kansallisissa menettelysäännöissä. Esimerkki 7 – Kansallisten sääntöjen soveltamatta jättäminen hallintoelimissä Asia C‑476/10 – Pepic Kahdelta Liechtensteinin kansalaiselta evättiin lupa, jota Itävallan lainsäädännössä edellytetään ulkomaalaisten vapaa-ajan asunnon hankintaan. Unionin tuomioistuin tulkitsi asiaa ETA-sopimuksen 40 artiklan pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten valossa ja katsoi, että näillä määräyksillä on sama oikeudellinen ulottuvuus kuin SEUT-sopimuksen 63 artiklan määräyksillä. Tuomioistuin totesi että lupavaatimus on kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Lisäksi se totesi, että kaikkien kansallisten hallintoelinten on kunnioitettava unionin oikeuden ensisijaisuutta ja että tästä syystä niiden on jätettävä tällainen syrjivä kansallinen lainsäädäntö huomioon ottamatta. Jokaisella on oikeus tulla kuulluksi, kun jäsenvaltioiden viranomaiset toteuttavat unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvia yksittäisiä toimenpiteitä, jotka voivat vaikuttaa kyseiseen henkilöön. Hallinnon on sovellettava sääntöjä puolueettomasti ottaen huomioon kaikki asiaan liittyvät tiedot ja syrjimättä, ja sen on perusteltava päätöksensä asianmukaisesti . Jos jäsenvaltio on kantanut veroja tai maksuja unionin oikeuden vastaisesti, sillä on pääsääntöisesti velvollisuus palauttaa kyseiset määrät korkoineen. Unionin oikeuden soveltamisen yhteydessä esiintyvien rajatylittävien ongelmien selvittämiseen tarvittiin nopeita tuomioistuimen ulkopuolisia ratkaisuja. Siksi komissio ja jäsenvaltiot perustivat vuonna 2002 SOLVIT-järjestelmän. SOLVIT-järjestelmän tarkoituksena on tarjota käytännön ratkaisuja EU:n/ETA:n kansalaisille ja yrityksille, jos ilmenee vaikeuksia siinä, miten viranomaiset noudattavat kansalaisille ja yrityksille kuuluvia EU-oikeuksia. Tiedonannossaan Toimintaohjelma SOLVITin lujittamiseksi: Tuodaan sisämarkkinoiden edut kansalaisten ja yritysten ulottuville komissio on sitoutunut toteuttamaan yhdessä jäsenvaltioiden kanssa lisätoimia lujittaakseen SOLVITin strategista roolia, jotta sisämarkkinat toimisivat käytännössä paremmin kansalaisten ja yritysten kannalta. 2.Tehokas oikeussuoja unionin oikeuteen perustuville sijoittajien oikeuksille Täydellinen oikeussuojakeinojen järjestelmä EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla SEU-sopimuksen 19 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioilla on velvollisuus säätää tarvittavista muutoksenhakukeinoista tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi unionin oikeuteen kuuluvilla aloilla. Suoraan sovellettavan perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaan jokaisella on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen. Unionin kansallisiin tuomioistuinlaitoksiin kohdistuu riippumattomuus-, laatu- ja tehokkuusvaatimuksia, joita on täsmennetty unionin tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen laajassa oikeuskäytännössä. Yksityisillä on käytettävissään monia erilaisia oikeussuojakeinoja kansallisissa tuomioistuimissa Yksityisillä on käytettävissään kansallisissa tuomioistuimissa useita oikeussuojakeinoja, joista voidaan mainita erityisesti seuraavat: oväliaikaiset toimenpiteet (väliaikaismääräys), ovelvollisuus tulkita kansallista oikeutta tavalla, joka on yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa,

otuomarin velvollisuus syrjäyttää omasta aloitteestaan kaikki säädökset, jotka ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa (vaikka ne olisivat luonteeltaan perustuslaillisia), oEU:n lainsäädännön rikkomisesta johtuvien seurausten poistaminen, ovahingonkorvausten määrääminen unionin oikeuden rikkomisesta (mukaan lukien tuomioistuimen tekemä virhe). Näillä oikeussuojakeinoilla on suora oikeusperusta unionin oikeudessa. Toisin sanoen kun edellytykset täyttyvät, kansallisten tuomioistuinten on annettava käyttöön oikeussuojakeinot riippumatta siitä, onko niistä säädetty kansallisessa lainsäädännössä. Samaan aikaan kansalliset tuomiot voidaan panna täytäntöön kaikkien kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen välineiden avulla. Esimerkki 8 – Unionin oikeuteen perustuvat oikeussuojakeinot kansallisesta perustuslaista huolimatta Asia C-213/89 – Factortame ja yhdistetyt asiat C-46/93 ja C-48/93, Brasserie du Pêcheur ja Factortame Useilta yhtiöiltä, jotka omistivat kalastusaluksia tai harjoittivat niillä kalastusta, vietiin kalastusoikeudet sen jälkeen, kun Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset olivat ottaneet käyttöön uusia ja syrjiviä sääntöjä. Yhtiöt tekivät judicial review -hakemuksen ja pyysivät väliaikaismääräyksen antamista. House of Lords totesi, että kantajat kärsisivät korjaamatonta vahinkoa, jollei väliaikaismääräystä annettaisi, ja että niiden pääasiassa esittämä kanne oli menestynyt. Brittiläisillä tuomioistuimilla ei kuitenkaan kansallisen oikeuden nojalla ollut toimivaltaa antaa väliaikaismääräyksiä tällaisessa tapauksessa. Sen estää erityisesti common law'n vanha sääntö, jonka mukaan väliaikaismääräystä ei voida antaa kruunua eli hallitusta vastaan, yhdessä sen olettaman kanssa, että kansalliset lait ovat unionin oikeuden mukaisia niin kauan kuin ei ole tehty päätöstä niiden yhteensoveltuvuudesta tämän oikeuden kanssa. House of Lords esitti kysymyksen yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Tämä vastasi, että kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaistavaksi on saatettu unionin oikeutta koskeva asia ja joka katsoo, että ainoa este sille, että se määräisi väliaikaisista toimista, on kansallinen oikeussääntö, on jätettävä soveltamatta tätä oikeussääntöä. Toisen brittiläisen tuomioistuimen esittämässä kysymyksessä, joka koski samoja sijoittajia, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltioiden on korvattava unionin oikeutta rikkomalla yksityisille aiheuttamansa vahingot, sovelletaan myös silloin, kun jäsenvaltion lainsäätäjä on laiminlyönyt velvoitteensa. Ei myöskään voida edellyttää, että velvoitteensa laiminlyönyt valtioelin on toiminut tahallisesti tai tuottamuksellisesti, jotta oikeus vahingonkorvaukseen syntyisi, koska tällöin edellytykset olisivat ankarammat kuin unionin oikeuden mukainen riittävän ilmeisen rikkomisen edellytys. Jäsenvaltiot ovat unionin oikeuden mukaisesti velvollisia ottamaan käyttöön tehokkaita menettelyjä, joiden avulla kansalaiset ja yritykset, myös sijoittajat, voivat vaatia vahingonkorvausta, jos jäsenvaltiot ovat rikkoneet kyseisille kansalaisille ja yrityksille unionin oikeuden mukaan kuuluvia oikeuksia. Komissio on tietoinen siitä, että rajatylittävien sijoittajien voi olla vaikea vaatia valtiota korvausvastuuseen kansallisten prosessioikeudellisten säännösten moninaisuuden vuoksi. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetaan kuitenkin tällaisen vastuun periaate, minkä lisäksi siinä asetetaan useita vähimmäisvaatimuksia, jotka koskevat sopimussuhteen ulkopuolista valtion vastuuta unionin oikeuden rikkomisesta. Kansallisen tuomioistuinlaitoksen riippumattomuutta, laatua ja tehokkuutta koskevat EU:n vaatimukset ja tukitoimet Kansallisen tuomioistuinlaitoksen riippumattomuus on jäsenvaltioiden valtiosääntöperinteen ja unionin oikeuden yhteinen periaate, ja se on tunnustettu tehokkaan oikeussuojan olennaiseksi takeeksi . Riippumattomuuden ja puolueettomuuden takeet edellyttävät sellaisten sääntöjen olemassaoloa, jotka koskevat muun muassa lainkäyttöelimen kokoonpanoa, nimitystä ja toimikauden kestoa sekä perusteita, jotka koskevat elimen jäsenten pidättymistä päätöksenteosta, jääviyttä ja erottamista. Tällaisten sääntöjen perusteella voidaan sivuuttaa yksityisten perustellut epäilyt siltä osin, onko kyseinen elin täysin ulkopuolisen vaikutusvallan ulottumattomissa, ja siltä osin, onko se täysin puolueeton vastakkain oleviin intresseihin nähden. Kuten tiedonannossa EU:n lainsäädäntö: parempiin tuloksiin soveltamista parantamalla todetaan, komissio kannustaa ja auttaa jäsenvaltioita parantamaan valmiuksiaan valvoa EU:n lainsäädännön täytäntöönpanoa ja tarjota oikeussuojakeinoja sen varmistamiseksi, että EU:n lainsäädännön loppukäyttäjät (yksityishenkilöt ja yritykset) voivat hyödyntää oikeuksiaan täysimääräisesti. Komissio kannustaa uudistamaan täytäntöönpanoviranomaisia talouspolitiikan EU-ohjausjakson yhteydessä ja tarvittaessa erityisellä lainsäädännöllä. Komissio on tehnyt yhteistyötä jäsenvaltioiden kanssa niiden oikeusjärjestelmien vaikuttavuuden parantamiseksi, mukaan lukien riippumattomuus-, laatu- ja tehokkuusnäkökohdat. Oikeusjärjestelmien vaikuttavuuden parantaminen on yksi talouspolitiikan EU-ohjausjakson painopisteistä, ja neuvosto antaa säännöllisesti maakohtaisia suosituksia kansallisten oikeusjärjestelmien parantamisesta komission ehdotusten pohjalta. EU tukee tiettyjä oikeuslaitosten uudistuksia taloudellisesti Euroopan rakenne- ja investointirahastojen kautta. On arvioitu, että 16 jäsenvaltiossa käytetään vuosina 2007–2023 yhteensä yli 900 miljoonaa euroa oikeusjärjestelmien laadun ja tehokkuuden parantamiseen. EU:n varoin on esimerkiksi tuettu uusien asianhallintajärjestelmien ja käyttäjäystävällisten sähköisten palvelujen käyttöönottoa tuomioistuimissa. Kansallisten menettelyjen on varmistettava yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien tehokas täytäntöönpano Unionin oikeudessa ei pääsääntöisesti puututa kansallisiin menettelysääntöihin, vaan ne määritetään kansallisissa oikeussäännöissä. Poikkeuksena tästä on asetus (EU) N:o 1215/2012, jonka tarkoituksena on helpottaa oikeussuojan saatavuutta erityisesti antamalla sääntöjä, jotka koskevat EU:n tuomioistuinten toimivaltaa rajatylittävissä tapauksissa ja tuomioiden nopeaa ja yksinkertaista tunnustamista ja täytäntöönpanoa siviili- ja kauppaoikeuden alalla. On kuitenkin olemassa poikkeuksia, esimerkiksi muutoksenhakudirektiivit, joissa yhdenmukaistetaan täytäntöönpanoon ja oikeussuojakeinoihin liittyviä menettelyjä julkisten hankintojen alalla. Vaikka unionin oikeudessa ei yhdenmukaisteta menettelyjä, siinä asetetaan joka tapauksessa niitä koskevat vähimmäisvaatimukset. Unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien täytäntöönpanomenettelyt eivät esimerkiksi saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). Menettelyn kustannukset eivät saa olla niin suuret, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, ja oikeusapua on annettava vähävaraisille, jos tällainen apu on tarpeen, jotta asianomainen voisi tehokkaasti käyttää oikeutta saada asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi, mukaan lukien perustelluissa tapauksissa myös oikeushenkilöt. Lisäksi yksityisillä on oikeus siihen, että tuomiot heidän asioissaan annetaan ja pannaan täytäntöön kohtuullisessa ajassa. Esimerkki 9 – Kansallisten prekluusiosäännösten soveltamatta jättäminen ottaen huomioon kansallisten viranomaisten harhaanjohtava käytös Asia C-327/00 – Santex Italialaista yhtiötä ei hyväksytty osallistumaan tarjouskilpailuun, sillä yhtiö ei täyttänyt yhtä tarjouskilpailuilmoituksessa mainittua ehtoa. Tarjouskilpailuilmoituksen julkaisemisen jälkeen hankintaviranomainen oli ilmoittanut kyseiselle yhtiölle sallivansa sen osallistua kilpailuun ottaen huomioon väitteet siitä, että kyseinen ehto on unionin oikeuden vastainen. Myöhemmin viranomainen kuitenkin muutti kantaansa ja päätti sulkea yhtiön kilpailun ulkopuolelle. Tarjouskilpailuilmoituksen riitauttamiselle asetetut kansalliset määräajat olivat jo kuluneet umpeen, kun asia saatettiin yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kansallisessa lainsäädännössä säädetty määräaika on kaiken kaikkiaan kohtuullinen ja että se takaa periaatteessa oikeusvarmuuden tarjouskilpailun osallistujille. Tuomioistuin totesi kuitenkin, että kunkin tapauksen asianhaarat on otettava huomioon määritettäessä, onko EU:n säännösten tehokkuus vaarantunut. Tässä tapauksessa tuomioistuin totesi, että hankintaviranomainen oli aiheuttanut epävarmuutta, joka poistui vasta siinä vaiheessa, kun tehtiin poisjättöpäätös. Hankintaviranomainen oli näin ollen aiheuttanut sen, että loukatun tarjouksentekijän oli suhteettoman vaikea käyttää unionin oikeuden suomia oikeuksiaan. Tuomioistuin totesi, että ottaen huomioon käsiteltävänä olevan asian erityiset olosuhteet ja jotta kantaja voi vedota kyseisen tarjouskilpailuehdon säännöstenvastaisuuteen suhteessa sovellettavaan unionin oikeuteen, kansallisen tuomioistuimen olisi tulkittava kansallisia prekluusiosäännöksiä EU:n tehokkuusperiaatteen mukaisesti tai, jos tällainen tulkinta ei ole mahdollinen, jätettävä soveltamatta kyseisiä säännöksiä. Asian saattaminen Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi Kansalliset tuomioistuimet toimivat ”EU:n tuomioistuimina”, ja niillä on velvollisuus jättää omasta aloitteestaan soveltamatta sellaisia kansallisia säännöksiä, jotka ovat ristiriidassa välittömästi vaikuttavien unionin oikeuden säännösten kanssa. Jos EU-oikeuksien täytäntöönpanossa nojaudutaan unionin oikeuden tulkintaan kansallisessa tuomioistuimessa, kyseinen tuomioistuin voi pyytää ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta. Jos tällainen kysymys tulee esille sellaisessa kansallisessa tuomioistuimessa, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, tämän tuomioistuimen täytyy saattaa kysymys Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Ennakkoratkaisukysymykset voivat liittyä myös unionin sääntöjen pätevyyteen: jos tällaiset kysymykset ovat merkityksellisiä, kansallisten tuomioistuinten on saatettava ne unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on yksinomainen toimivalta tarkastella EU:n säädösten pätevyyttä. Elimen on täytettävä tietyt kriteerit, jotta se voidaan katsoa SEUT-sopimuksen 267 artiklan mukaiseksi ”jäsenvaltion tuomioistuimeksi” ja jotta se näin ollen voi saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. EU:n sisäisissä kahdenvälisissä investointisuojasopimuksissa määrätyt yksityiset välimiehet ja välimiesoikeudet eivät täytä näitä kriteerejä, eikä niitä voida sen vuoksi pitää SEUT-sopimuksen 267 artiklan mukaisina tuomioistuimina.