FI Euroopan unionin virallinen lehti C 65/105

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Uusiutuvat energialähteet”

(2006/C 65/20)

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 10. helmikuuta 2005 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta Uusiutuvat energialähteet.

Asian valmistelusta vastannut ”liikenne, energia, perusrakenteet, tietoyhteiskunta” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 24. marraskuuta 2005. Esittelijä oli Ulla Sirkeinen ja apulaisesittelijä Gerd Wolf.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 14.–15. joulukuuta 2005 pitämässään 422. täysistunnossa (joulukuun 15. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 142 ääntä puolesta ja 1 vastaan 2:n pidättyessä äänestämästä.

ETSK on viime aikoina hyväksynyt tärkeitä lausuntoja (1) keskeisistä energiakysymyksistä. Painopiste on tähän saakka ollut yksittäisissä energiamuodoissa ja energialähteissä. Käsillä oleva lausunto sekä perinteisiä energiamuotoja hiiltä, öljyä ja maakaasua käsittelevä lausunto (TEN/212) ovat viimeiset energia-alan lausuntojen sarjassa. Lausuntojen strategisena tavoitteena on tarjota vankka perusta toteuttamiskelpoisille ja realistisille vaihtoehdoille tulevaa energialähteiden yhdistelmää varten. Kaikki kyseiset lausunnot on tarkoitus koota myöhemmin yhteen aiheesta ”EU:n energiahuolto: optimaalista energialähteiden yhdistelmää koskeva strategia” annettavassa lausunnossa.

1. Johdanto

1.1 Hyödynnettävä energia (2) on elintapamme ja kulttuurimme perusta. Vasta energian riittävä saatavuus on mahdollistanut nykyisen elintason. Turvatun, edullisen, ympäristöystävällisen ja kestävän energiahuollon tarve oli Eurooppa-neuvoston Lissabonissa, Göteborgissa ja Barcelonassa tekemien päätösten yhteinen perustekijä.

1.2 Rajallisten fossiilisten polttoaineiden kokonaiskulutus kasvaa nopeasti, lähinnä äskettäin teollistuneissa maissa ja joissakin kehitysmaissa. Suuri osa tarjonnasta tulee alueilta, joilla normaalit markkina- tai poliittiset säännöt eivät päde, ja energiasta tulee yhä enemmän poliittinen kysymys. Hinnat ovat epävakaat ja kallistumaan päin. Energian ympäristönäkökohdat, erityisesti mahdolliset maailmanlaajuiset ilmastovaikutukset, eivät kiinnosta kaikkia alalla kilpailevia yhtä paljon. ETSK laatii fossiilisesta energiasta erillisen lausunnon, jota valmistellaan tämän lausunnon rinnalla.

1.3 EU:n energiapolitiikan on vastattava kolmeen keskeiseen haasteeseen: energian toimitusvarmuuteen, taloudellisten tarpeiden tyydyttämiseen ja ympäristövaikutuksen vähentämiseen. Toimitusvarmuutta ajatellen haasteena on suuri ja kasvava riippuvuus unionin ulkopuolisista energialähteistä. Kansalaisten perustarpeiden tyydyttämiseksi kohtuuhinnalla ja teollisuuden kilpailukyvyn varmistamiseksi energian hintaa ei saisi nostaa keinotekoisesti poliittisilla päätöksillä vaan hinnoittelun tulisi osaltaan kannustaa asianmukaisiin investointeihin energia-alalla. Ympäristökysymyksiä on käsiteltävä kustannustehokkaasti sisällyttämällä ulkoiset kustannukset energian hintaan ja pitämällä mielessä maailmanlaajuinen kilpailukyky.

1.4 Komitea toteaa aiemmissa lausunnoissaan, että energian tarjontaan ja hyödyntämiseen liittyy ympäristöhaittoja, riskejä, luonnonvarojen vähenemistä sekä ongelmallista ulkopuolisista tahoista riippuvuutta ja ennakoimattomuutta. Mikään niistä vaihtoehdoista tai tekniikoista, jotka voivat osaltaan turvata tulevaisuuden energiahuoltoa, ei ole teknisesti täydellinen, ympäristön kannalta täysin haitaton, kaikki tarpeet kattava tai potentiaaliltaan riittävän pitkällä aikavälillä arvioitavissa.

1.5 Kestävän energiahuollon varmistamiseksi tulevaisuudessa EU:n on ensinnäkin hyödynnettävä nykyisiä energialähteitä entistä tehokkaammin. ETSK laatii aiheesta parhaillaan valmistelevaa lausuntoa (komission pyynnöstä). Uusiutuvat energialähteet ovat tässä yhteydessä etusijalla, sillä ne ovat perusluonteisesti kestäviä, ne voidaan tuottaa paikallisesti eikä niitä käytettäessä synny kasvihuonekaasuja. Siten ne tukevat toimitusvarmuutta ja ilmastonmuutoksen torjuntaa. Niillä ei kuitenkaan vielä lähitulevaisuudessa pystytä yksin kattamaan koko tarvetta. ETSK ryhtyy valmistelemaan eri energialähteitä koskeviin lausuntoihinsa perustuvaa lausuntoa EU:n tulevasta energialähteiden yhdistelmästä.

1.6 Tämän lausunnon aiheena on seuraavien uusiutuvien energialähteiden nykytilanne ja kehitysmahdollisuudet: pienet vesivoimalat, tuulienergia, biomassa, aurinkoenergia ja geoterminen energia. Tämä vastaa uusiutuviin energialähteisiin perustuvasta sähköntuotannosta annetun direktiivin määritelmää uusiutuvista energialähteistä. Määritelmä ei sisällä suuria vesivoimaloita, vaikka teknisesti katsoen kyseessä on selkeästi uusiutuva energialähde, joka energiatilastoissa normaalisti sijoitetaan uusiutuvien energialähteiden joukkoon.

1.7 Lausunnossa on siis tarkoitus tarkastella kyseisten teknologioiden keskeisiä piirteitä energiapolitiikan (toimitusvarmuus, monipuolistaminen, kysynnän mukainen saatavuus), talouden (kustannustehokkuus, energiamuotojen kilpailu, tukijärjestelmät) ja ympäristöpolitiikan (päästöt, Kioton pöytäkirja) kannalta ja arvioida niiden mahdollista ja realistista panosta tulevaan energialähteiden yhdistelmään.

1.8 Vedyn hyödyntäminen on uusi energiatekniikka, johon kohdistuu paljon huomiota ja odotuksia. Energiamuotona se voisi tarjota ratkaisun sähkön varastoinnin ongelmaan (epävakaat sähkölähteet). Vetyä voidaan tuottaa maakaasusta, joka on fossiilinen primaarienergiankantaja ja jota hyödynnetään paljon muihin tarkoituksiin, tai huomattavalla sähköenergialla vedestä. Tarvitaan vielä paljon tutkimusta ja kehitystä luotettavan ja kustannustehokkaan vetytalouden luomiseksi. Polttokennoteknologia liitetään usein vedyn tehokkaaseen käyttöön, mutta periaatteessa se voi toimia muillakin polttoaineilla, mukaan luettuna prosessoidut uusiutuvat energialähteet. Kyseisiä mahdollisuuksia ei tarkastella yksityiskohtaisesti tässä lausunnossa, mutta niihin on kiinnitettävä enemmän huomiota.

2. Uusiutuvien energialähteiden kehittäminen

2.1 Vuodelta 2002 peräisin olevien komission tilastojen mukaan EU:n 25 jäsenvaltiossa käytettiin noin 1 100 TWh uusiutuvaa energiaa, kun primaarienergian kokonaiskulutus oli lähes 20 000 TWh. Uusiutuvien energialähteiden osuus oli siis 5,7 prosenttia. Sähkön 3 018 TWh:n kokonaistuotannosta uusiutuvien energialähteiden osuus oli 387 TWh eli lähes 13 prosenttia.

2.2 EU on ottanut johtavan aseman uusiutuvien energialähteiden kehittämisessä ja asettanut 25 jäsenvaltion unionille ohjeelliseksi tavoitteeksi nostaa uusiutuvien energialähteiden osuuden koko energiayhdistelmässä 6:sta 12 prosenttiin ja sähköntuotannossa 13:stä 21 prosenttiin. Komission väliarvioiden mukaan tavoitteita ei todennäköisesti täysin saavuteta, mutta saavutettu edistys on kuitenkin ollut vaikuttavaa. Siitä ollaan yleisesti yksimielisiä, että uusiutuvien energialähteiden osuutta tulee jatkuvasti kasvattaa energiayhdistelmässä ja että jatkuva taloudellinen tuki on tarpeen.

2.3 Tuulienergian käyttö on lisääntynyt huomattavasti viime vuosina, vaikka sitä vastaan on viime aikoina esitetty yhä voimakkaampaa arvostelua sekä ympäristö- että talousnäkökohtien perusteella. Samalla biomassan käytön kasvu on jäänyt odotuksia alhaisemmaksi, vaikka sen käyttö on jo nyt merkittävää.

2.4 Vaikka virtaavien ja padottujen sisävesien energian käytöstä on pitkät perinteet, merivirtojen, aaltojen ja vuoroveden käyttö on vielä kehitysvaiheessa. Näistä osa-alueista voitaisiin laatia lausunto myöhemmin.

2.5 Uusiutuvien energialähteiden käyttöaste vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioittain ja riippuu luonnonolosuhteista sekä jäsenvaltioiden energiapoliittisista valinnoista. Myös uusiutuvien energialähteiden käytön kehittäminen vastauksena EU:n politiikkoihin sekä toimet, joilla jäsenvaltiot tehostavat niiden lisääntynyttä tuotantoa ja käyttöä, vaihtelevat huomattavasti. Uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa sähköntuotantoa koskevassa direktiivissä 2001/77/EY uusiutuvien energialähteiden tukeminen jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi, eikä tukijärjestelmiä pyritä yhtenäistämään. Tämä ei edistä tehokkaita sisämarkkinoita (ks. kohta 5.6).

2.6 Tuki uusiutuville energialähteille on perusteltavissa strategisilla huoltovarmuutta koskevilla ja ilmastopoliittisilla syillä. Sitä voidaan myös tarkastella ulkoisten kustannusten sisällyttämisen näkökulmasta korvauksena kustannusten sisällyttämisen laiminlyönnistä ja katsoa sen korvaavan tuen, jota nyt tai aikaisemmin on annettu eräille perinteisille energialähteille (3). Tuen ei pitäisi vääristää markkinoita, mikäli se suunnataan toimintaan, joka ei liity läheisesti kilpailumarkkinoihin.

2.7 Päätöksentekoon vaikuttavat etunäkökohdat, esimerkiksi hallitusten tarve vakaisiin vero- ja muihin tuloihin, voivat hidastaa muutoksia ja estää oikeudenmukaista kilpailua energiamarkkinoilla. Joitakin energialähteitä, erityisesti öljytuotteita, verotetaan EU:ssa raskaasti.

3. Eri uusiutuvien energialähteiden pääpiirteet ja potentiaali

3.1 Pienvesivoima

3.1.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys. Vesivoima voidaan jakaa suur- ja pienvesivoimaan. Pienvesivoiman (alle 10 MWe) resurssit ovat EU:ssa huomattavat ja potentiaalia on vielä jäljellä (lähes 6 000 MW pelkästään 15 vanhassa jäsenvaltiossa). EU:n 15 vanhassa jäsenvaltiossa vuoden 2003 lopussa käytössä ollut pienvesivoiman kokonaiskapasiteetti arvioitiin 10 700 MW:ksi.

3.1.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin. Pienvesivoima soveltuu parhaiten syrjäisten paikkojen sähköistykseen. Pienvesivoimalat toimivat myös osana kansallista sähköntuotantoa, kun ne liitetään sähköverkkoon. Yhteys verkkoon on ensimmäinen ja tärkein askel sille, että itsenäiset tuottajat voivat toimia markkinoilla tehokkaasti.

3.1.3 Talous ja tukijärjestelmät. Pienvesivoima on ollut teknisesti toteutettavissa satoja vuosia, ja suotuisalla paikalla se voi olla taloudellisesti houkuttelevaa. Investointikustannukset EU:ssa (2001) vaihtelevat 1 000 eurosta/kW Kreikassa ja Espanjassa 6 000 euroon/kW Saksassa ja keskimääräiset tuotantokustannukset vaihtelevat 1,8 sentistä/kWh Belgiassa 14 senttiin/kWh Itävallassa.

3.1.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta. Pienvesivoima on luotettava energialähde ja sillä voidaan tukea sähköntuotannon toimitusvarmuutta. Pienvesivoimaloilla voidaan tuottaa sähköä nopeasti, sekä sähkön peruskuormaa että huippukuormaa varten, niillä on pitkä käyttöikä, niitä on suhteellisen helppo ylläpitää ja niihin liittyvä tekniikka on erittäin luotettavaa ja kypsää.

3.1.5 Ympäristöllinen suorituskyky. Pienvesivoima on puhdas energialähde eikä siihen liity palamista, ja siksi vältytään saastuttavilta päästöiltä. Se vaikuttaa kuitenkin ympäristöön sijaintipaikalla rakenteiden ja vesistöjen ekologian muutosten (kuten kalojen vaelluksia estävien patojen) vuoksi, mutta keinoja vaikutusten pienentämiseksi tai poistamiseksi on saatavilla ja käytettävissä.

3.1.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät. Ensimmäistä tavoitetta, joka asetettiin vuodelle 2003, ei saavutettu (12 500 MW). Kun tarkastellaan vuodeksi 2010 asetettuja tavoitteita, EU:n pienvesivoimakapasiteetiksi voidaan arvioida noin 12 000 MW, jos sovelletaan neljän viime vuoden keskimääräistä kasvuvauhtia. Tämäkin luku on komission valkoisessa kirjassa esitettyjä tavoitteita pienempi.

3.2 Tuulivoima

3.2.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys. Tuulivoima on nykyään nopeimmin kasvava sähköntuotantotekniikka. Suotuisissa paikoissa ja olosuhteissa, siitä voi jopa tulla kustannustehokasta ilman pakollista tukea. Vuotuiset yli 35 prosentin kasvuasteet vuosina 1996–2004 ovat tehneet EU:sta johtajan tuulienergian alalla. Vuoden 2004 lopulla tuulienergian tuotantokapasiteetti oli EU:n 25 jäsenvaltiossa lähes 35 GW ja koko maailmassa yli 47 GW.

3.2.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin. Tuulivoiman tehokkaaseen käyttöön liittyy huomattavia toiminnallisia haasteita. Tuulivoiman saatavuutta ei voida aina taata kaikilla alueilla. Tätä haittaa voidaan kuitenkin pienentää huomattavasti kuormituksen hallinnalla yhdessä muiden uusiutuvien energiamuotojen kuten biomassan, biokaasun, vesi- ja aurinkovoimaloiden hyödyntämisen sekä uusien varastointivälineiden kanssa. Taattu tuulivoimakapasiteetti (kapasiteettiluotto) vaihtelee selvästi vuodenajan mukaan. Esimerkiksi Saksassa tuulivoiman kokonaiskapasiteetti on määrä nostaa vuoteen 2015 mennessä 36 000 MW:hen, josta noin 1 820–2 300 MW:tä voidaan pitää taattuna kapasiteettina kausittaisen maksimikuorman kattamiseksi (energiahuollon luotettavuusasteen ollessa 99 prosenttia). Tämä vastaa noin kuutta prosenttia tuulivoiman tuotantokapasiteetista. Tuulivoimaan liittyvän säännöstelyn ja varakapasiteetin tarvittava määrä riippuu lyhyen aikavälin tuulivoimaennusteen laadusta ja siitä seuraavasta poikkeamasta ennustettujen ja todellisten tuulivoiman syöttöarvojen väillä.

3.2.3 Talous ja tukijärjestelmät. Koska sähköntuotanto on erittäin riippuvaista tuulioloista, oikean paikan valinta on taloudellisen kannattavuuden kannalta keskeistä (katso kuitenkin kohta 3.2.2). Tuulisähkön tuotantokustannukset ovat kuitenkin laskeneet tasaisesti sitä mukaa, kun tekniikka on kehittynyt. Tuulivoimalla tuotetun sähkön kustannukset ovat laskeneet 15 viime vuoden aikana yli 50 prosenttia. Tällä hetkellä tuulienergia on hinnaltaan lähes kilpailukykyinen muiden energiamuotojen kanssa. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa maalla tuotettu tuulienergia maksaa 3,2 p/kWh (sähkön tukkuhinta on 3 p/kWh). Ajoittaisuuden kompensoinnista aiheutuvat lisäkustannukset (esimerkiksi varasähkö) ovat 0,17 p/kWh silloin, kun verkossa on vain 20 prosenttia tai vähemmän tuulienergiaa.

3.2.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta. Tuulivoiman käytön lisääntyminen Euroopassa on aiheuttanut epävakaisuutta, jota esiintyy nyt myös tuotantopuolella tuulivoiman vaihtelevuuden takia, mikä lisää valvontaan kohdistuvia vaatimuksia ja nostaa verkkokustannuksia. Verkon vakaan toiminnan varmistamiseksi tuulivoiman syötön suuresta epävakaisuudesta huolimatta siirtoverkonhaltijat ovat riippuvaisia mahdollisimman tarkoista tuulivoiman tuotantoa koskevista ennusteista. Nähtävissä oleva tuulienergian lisäkasvu Euroopassa tarkoittaa, että tulevaisuudessa on tarpeen kiinnittää aikaisempaa enemmän huomiota tuotannon luotettavuuteen, kun uusia tuulivoimaloita suunnitellaan. Tuulivoiman suurimittainen ja jatkuva kasvu on tehnyt sähköntuotannon vakauden takaamisesta entistä vaikeampaa erityisesti sähkökatkoksen tapahtuessa. Merellä toimivat voimalat lienevät maalla toimiviin voimaloihin verrattuna käyttötunneilla mitattuna tehokkaampia.

3.2.5 Ympäristöllinen suorituskyky. Tuuliturbiineista ei synny käytön aikana käytännössä lainkaan saasteita tai päästöjä, ja niiden valmistuksesta, asennuksesta, ylläpidosta ja poistostakin niitä syntyy hyvin vähän. Vaikka tuulienergia on puhdas tekniikka, silläkin on vaikutuksensa ympäristöön. Lähinnä kyse on maisemallisista vaikutuksista.

3.2.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät. Komission tuoreimpien ennusteiden mukaan tuulivoiman odotetaan saavuttavan EU:ssa 70 GW:n kokonaistuotannon vuoteen 2010 mennessä. Jos katsotaan vielä kauemmas tulevaisuuteen EWEA (European Wind Energy Association) on asettanut vuotta 2020 koskevaksi tavoitteeksi 180 GW, josta 70 GW olisi sijoitettu merelle. Vuonna 2010 tämän odotetaan olevan 50 prosenttia nettokasvusta ja vuonna 2020 hieman yli 70 prosenttia.

3.3 Biomassa

3.3.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys. Vuonna 2001 biomassan kokonaiskäyttö energiatarkoituksiin oli 650 TWh. Uusiutuvia energialähteitä koskevan 12 prosentin tavoitteen (860 TWh) saavuttamiseksi tuotantoa on lisättävä vuoteen 2010 mennessä. Jokaisen sektorin on annettava panoksensa: sähkö 370 TWh, lämpö 280 TWh ja biopolttoaineet 210 TWh. Tämä johtaisi yhteensä noin 1500 TWh:n biomassaan perustuvaan energiantuotantoon vuonna 2010. Biomassatuotannon lisäys saavutetaan lyhyellä aikavälillä vain voimakkailla ja kohdennetuilla toimilla kaikilla kolmella sektorilla. Nestemäisten biopolttoaineiden osuuden EU:n liikenteen polttoaineenkulutuksesta arvioidaan tällä hetkellä olevan yksi prosentti. Luvun odotetaan kuitenkin nopeasti kasvavan, koska EU on asettanut erityisdirektiivillä tavoitteeksi 2 prosenttia vuodeksi 2005 ja lähes 6 prosenttia vuodeksi 2010. Ensisijaisena käyttöalana tulisi olla maa- ja metsätalous sekä biologisen hajoavuuden vuoksi myös vesiliikenne sekä muut käyttöympäristöt, jossa niistä voi olla erityistä ympäristöhyötyä, esimerkiksi taajamat, sillä suuressa osassa niiden julkista linja-autoliikennettä käytetään jo nyt bioenergiaa.

3.3.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin. Biomassasähköä voidaan tuottaa energiakasveista, maatalouden ja teollisuuden biomassajätteestä tai muuttamalla biomassaa käymisen avulla biokaasuksi yhdistetyissä lämpö- ja voimalaitoksissa. Biomassavoimaloilla voidaan tuottaa sähkön peruskuormaa.

3.3.3 Talous ja tukijärjestelmät. Biomassan tuotantokustannukset vaihtelevat käytetystä tekniikasta, voimalan koosta sekä biopolttoaineeseen liittyvistä kustannuksista riippuen. EU:n jäsenvaltioissa sovellettiin biomassaan (vuonna 2003) erilaisia tukijärjestelmiä ja eritasoisia tukia. Kiinteät hintajärjestelmät vaihtelevat 3:sta yli 10 senttiin/kWh ja korvaukset maksuista tai sertifikaattien hinnoista vaihtelevat 0,6 sentistä/kWh yli 8 senttiin/kWh.

3.3.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta. EU:n biomassapotentiaalia pidetään suurena eikä sitä katsota hyödynnettävän vielä riittävästi. Eräissä jäsenvaltioissa tilanne on juuri tällainen. Biomassaa saadaan monesta eri paikasta ja lähteestä — metsästä, maataloudesta ja jätevirroista. Metsä- ja puunjalostusteollisuuden jätepuu on suurin lähde, ja hankintalogistiikkaa metsästä biovoimaloihin kehitetään voimakkaasti. Erityisesti metsän harvennusten ja hakkeentuotannon jätepuun hajautettu käyttö lämmön- ja sähköntuotantoon sekä puupellettien valmistaminen tarjoavat erinomaisen keinon vahvistaa alueellista taloutta, luoda työpaikkoja maaseudulle ja vähentää EU:n raakaöljyntuontia. Epäillään kuitenkin, että biomassan energiakäytön liika kannustaminen haittaa muuta käyttöä, jota ei tueta.

3.3.5 Ympäristöllinen suorituskyky. Puu on uusiutuvista energialähteistä se, jolla voidaan parhaiten korvata fossiiliset polttoaineet, ja se on myös johtava uusiutuvien energialähteiden sektori EU:n primaarienergian tuotannossa. Puun käyttö energiantuotannossa auttaa torjumaan ilmaston lämpenemistä, koska toisin kuin fossiilisten polttoaineiden tapauksessa, kasvavat metsät imevät poltosta syntyvän hiilidioksidin takaisin. Puusta lähtöisin olevan biomassan polttaminen aiheuttaa kuitenkin lisäpäästöjä, ellei palokaasuja suodateta kunnolla. On olemassa riski, että erityisen nopeasti kasvavien ja satoisien biomassalajikkeiden tehokas kasvattaminen aiheuttaa huomattavia alueellisia tai — kun ajatellaan aarniometsien hakkuita biomassan viljelemiseksi — jopa maailmanlaajuisia ympäristön- ja luonnonsuojeluongelmia, jotka voivat merkittävästi häiritä ympäristön tasapainoa.

3.3.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät. Teollisuuden merkittävä panos on olennaisen tärkeää kaikessa muussa paitsi perustutkimuksessa, jos biomassaenergian halutaan olevan osa EU:n poliittisten tavoitteiden tehokasta saavuttamista.

3.3.7 Biopolttoaineet. On kiistanalaista (4), onko nestemäisten biopolttoaineiden käyttösuhde kaikissa tapauksissa positiivinen tai edes ympäristön kannalta edullinen, kun esimerkiksi lannoitteisiin, maatalouskoneisiin, jalostukseen jne. investoitua energiaa verrataan biopolttoaineilla tuotettuun energiaan. Komission toimeksiantamien tutkimusten mukaan kokonaistase on kuitenkin positiivinen, mutta nettotulos luonnollisesti vaihtelee lajikkeesta riippuen. Komitea suositteleekin selventämään asiaa esimerkiksi sitä koskevien lisätutkimusten avulla, sillä huomattava maailmanlaajuinen öljyriippuvuus on merkittävä poliittinen seikka. Toinen keskeinen ja tarkastelua vaativa kysymys on EU:n huoltovarmuus sekä nestemäisten biopolttoaineiden lisääntyvän käytön taloudelliset ja kaupalliset näkökohdat.

3.4 Aurinkosähkö

3.4.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys. Vuonna 2003 EU:ssa otettiin käyttöön 180 MWp aurinkosähköä, mikä nosti EU:n yhteiskapasiteetin noin 570 MWp:hen. Yhä suurempi osuus tästä rakennetusta kapasiteetista on kytketty sähköverkkoon. EU:n koko kapasiteetista 86 prosenttia on kytketty verkkoon.

3.4.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin. Kotien ja yritysten suosituin aurinkosähköjärjestelmätyyppi teollisuusmaissa on verkkoon kytketty järjestelmä. Yhteys paikalliseen sähköverkkoon mahdollistaa minkä tahansa tuotetun energian myynnin yleiseen sähköverkkoon. Muutoin jos järjestelmä on täysin erillään verkosta, se on kytkettävä akkuun, jotta normaaleja laitteita voidaan käyttää ilman verkkovirtaa. Tyypilliset verkon ulkopuoliset sovellukset ovat teollisuussovelluksia, kuten matkapuhelinten tukiasemat tai maaseudun sähköistys.

3.4.3 Talous ja tukijärjestelmät. Vielä verrattain suuret investointikustannukset ovat yksi huomattavimmista esteistä aurinkosähkömarkkinoiden kehittämiselle lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä, vaikka järjestelmien hinnoissa voidaan ajan mittaan ja tuotantomäärän kasvaessa sekä hyötysuhteen parantamiseen tähtäävän jatkuvan innovoinnin ansiosta havaita laskusuuntaus. Moduulien hinnat ovat laskeneet keskimäärin noin viisi prosenttia viimeisten 20 vuoden aikana, ja laskun odotetaan jatkuvan, vaikka hinta on vielä noin 0,5 euroa/kWh. Tyypillisen aurinkosähköjärjestelmän pääomakustannukset ovat 5–8 euroa/W, joten aurinkosähkö on nykyisin vielä selvästi kallein uusiutuvan energialähde.

3.4.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta. Auringon säteily tuottaa maapallolle valtavan määrän energiaa. Auringosta maan pinnalle vuosittain tulevan energian kokonaismäärä vastaa noin 10 000 kertaa maapallon vuotuista energiankulutusta. Aurinkosähköllä voidaan vahvistaa energian toimitusvarmuutta kaikilla tavoilla: verkkoon kytketyillä järjestelmillä, itsenäisillä järjestelmillä tai hybridijärjestelmillä.

3.4.5 Ympäristöllinen suorituskyky. Vaikka aurinkosähkön tuotantoon ei liity samoja saastuttavia päästöjä tai ympäristöhaittoja kuin perinteisiin tuotantotekniikkoihin, aurinkosähkökennojen valmistukseen liittyy tekniikoita, joissa käytetään myös myrkyllisiä aineita. Avoimessa maastossa sijaitsevista suurista laitteistoista mahdollisesti johtuvia tiettyjä maisemallisia ja ympäristöä koskevia ongelmia ei synny, kun laitteistot asennetaan olemassa olevien rakennusten viereen ja päälle.

3.4.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät. Vuoden 2003 loppuun mennessä EU:n odotettiin saavuttavan noin 520 MWp:n kokonaiskapasiteetti. Saksassa kapasiteetti kasvoi vuonna 2004 kaikkiaan 94 prosenttia ja oli vuoden 2004 lopussa 800 MWp. Kampanjan Campaign for Take-Off tavoite 650 MWp ylitettiin siis reilusti. Euroopan unionin kapasiteetiksi vuonna 2010 arvioidaan noin 1 400 MWp. EPIA:n (European Photovoltaic Industry Association) ennusteet ovat paljon optimistisempia. Komission asettama tavoite 3 000 MWp vuoden 2010 lopussa on täysin saavutettavissa, mutta sen onnistuminen riippuu ennen kaikkea kaikkien jäsenvaltioiden poliittisesta tahdosta.

3.5 Aurinkolämpö

3.5.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys.

Aurinkolämmön valtava potentiaali on keskeinen tekijä lämmityksen ja jäähdytyksen kehittämisessä kestävämmäksi; se vähentäisi ympäristövaikutusta sekä energiantuontia. Tekninen kokonaispotentiaali on arvioitu 1,4 miljardiksi neliömetriksi keräinalaa, ja sen vuotuinen aurinkoteho olisi lähes 700 TWh/vuosi. EU:n markkinat ovat yli kaksinkertaistuneet 1990-luvun puoliväliin verrattuna, ja ne ovat yli kolme kertaa suuremmat kuin 1980-luvun lopulla. Vuosina 1990–2001 markkinoiden vuotuinen kasvu on ollut 13,6 prosenttia. Vuodesta 2000 markkinat ovat olleet selvästi suuremmat kuin 1 miljoona neliömetriä vasta asennettuja keräimiä vuotta kohti. Vuonna 2002 tapahtuneen lähinnä Saksasta alkunsa saaneen supistumisen jälkeen vuonna 2003 saavutettiin uusi huippu, yli 1,4 miljoonaa neliömetriä. Aurinkolämmön käyttö on toistaiseksi jakautunut EU:ssa erittäin epätasaisesti: Itävallassa käyttö on yleistä, eräissä Välimeren maissa ei suotuisista ilmasto-oloista huolimatta ole tapahtunut juuri minkäänlaista kehitystä, kun taas toisissa (esimerkiksi Kreikassa) aurinkolämmön käyttö on hyvin yleistä. Tämä ei voi johtua epäedullisuudesta.

3.5.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin.

Lämpöenergiaa voidaan siirtää vain kaukolämpöjärjestelmässä. Aurinkolämpöjärjestelmillä ei ole vielä suoraa vaikutusta sähköjärjestelmiin. Tutkimus- ja kehitysvaihe (5), joka koskee aurinkolämmön muuttamista sähköenergiaksi keskitetyillä aurinkolämpöenergiajärjestelmillä (”aurinkokouruilla” tai ”aurinkotorneilla”, laajamittainen peili- ja keskittämistekniikka korkeiden lämpötilojen muodostamiseksi sähköntuotantoa varten), on juuri päättymässä, ja asia on siirtymässä esittely- ja kaupallistamisvaiheeseen. Espanjassa tällaisia sähköntuotantolaitoksia on jo muutamia.

3.5.3 Talous ja tukijärjestelmät.

Aurinkolämpö kilpailee lähinnä perinteisten fossiilisiin polttoaineisiin tai sähköön perustuvien lämmitysjärjestelmien kanssa. Niihin verrattuna sillä on korkeat investointikustannukset (90–99 % kokonaiskustannuksista), mutta varsin alhaiset käyttökustannukset. Tavallisen omakotitalon aurinkoenergialla toimivan vedenlämmitysjärjestelmän kustannukset ovat noin 700–5 000 euroa. Hyvin suunnitellut aurinkolämpöjärjestelmät voivat nykyään tuottaa/korvata lämpöä hintaan 3–9 senttiä/kWh. Tällaiset järjestelmät ovatkin varsin käyttökelpoisia vedenlämmityksessä ja lämmöntuotannossa, kun ajatellaan yhtäältä sähkön, öljyn ja kaasun nykyhintaa sekä sen todennäköistä kallistumista ja toisaalta nykyaikaisia tehokkaasti eristettyjä varastointijärjestelmiä.

3.5.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta.

Aurinkoenergian teoreettinen potentiaali on valtava. Aurinkolämmön hyödyntämismahdollisuuksia rajoittavat sekä tekniset että yhteiskunnallis-taloudelliset tekijät. Pilvisinä talvipäivinä, jolloin lämmön kysyntä on suurimmillaan, energiaa on vähiten saatavilla.

3.5.5 Ympäristöllinen suorituskyky.

Aurinkolämpöenergia ei tuota käytännössä saasteita tai päästöjä. Vaikutukset ovat suurempia valmistuksen, asennuksen, ylläpidon ja purkamisen aikana. Vaikka aurinkolämpö on puhdas tekniikka, silläkin on vaikutuksensa ympäristöön.

3.5.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät.

Jos aurinkolämpöä tukevien politiikkojen teho säilyy ennallaan, ala kasvaa vuosittain EU:n tasolla lähes 12 prosenttia. Jos kasvun odotetaan jatkuvan tasaisesti, niin puolet kasvusta tapahtuu absoluuttisesti mitattuna vuosina 2010–2015. Aurinkoenergian käyttö tulee lisääntymään nopeasti Aasian ja Afrikan aurinkovyöhykkeillä, jos öljyn hinta pysyy edelleen korkealla (noin 60 dollaria barrelilta).

3.6 Geoterminen energia

3.6.1 Viimeaikainen kasvu ja kehitys

3.6.1.1 Sähkö

Vain viidellä EU:n jäsenvaltiolla on tarvittavat luonnonvarat sähkön tuottamiseksi geotermisestä energiasta riittävän tehokkaasti. Vuoden 2003 lopussa EU:n asennettu geoterminen sähköntuotantokapasiteetti oli 820 Mwe. Yli 96 prosenttia (790 MWe) asennetusta kapasiteetista on Italiassa.

3.6.1.2 Lämpö

Geotermisesta energiasta voidaan tuottaa lämpöä kahdella tavalla. Ensinnäkin voidaan hyödyntää suoraan pohjavettä johtavia kerroksia, joiden lämpötila on 30–150 °C (niin kutsutut matalan ja keskitason energiasovellukset). Toinen tuotantotapa on geotermisten lämpöpumppujen käyttäminen. Matalan energian geotermisen sektorin asennettu kokonaiskapasiteetti EU:ssa arvioitiin 1 130 MWth:ksi, eli kasvua vuodesta 2002 on 7,5 prosenttia.

3.6.2 Asema sähköjärjestelmissä ja vaikutukset verkkoihin. Toistaiseksi geotermistä energiaa voidaan hyödyntää energiantuotantoon vain alueilla, joilla on geotermistä potentiaalia.

3.6.3 Talous ja tukijärjestelmät. Geotermisen energian hyödyntämistä pidetään riskialttiina investointina. Investoitaessa sähkövoimalaitokseen paikan olosuhteet vaikuttavat voimakkaasti investoinnin osuuteen kussakin vaiheessa. Lämmön tuotannon investointi- ja käyttökustannukset vaihtelevat huomattavasti eri maiden ja käyttötyyppien välillä, ja ne riippuvat myös resurssien luonteesta (paikalliset geologiset olosuhteet), paikallisesta lämmön kysyntä- ja kulutustavasta (kuten kaukolämpöjärjestelmät tai yksittäiset tai rakennuksen lämpöpumppujärjestelmät). Hinnat vaihtelevat EU:n jäsenvaltioissa seuraavasti: — investoinnit ovat 0,2–1,2 miljoonaa euroa/MW, — tuotantokustannukset ovat 5–45 euroa/MW.

3.6.4 Saatavuus ja asema toimitusvarmuuden kannalta. Maan terminen energiavaranto on suunnaton, mutta ilman erittäin syvää porausta (tekniikka, kustannukset) vain murto-osaa voidaan hyödyntää. Toistaiseksi energian hyödyntäminen on rajoittunut pääasiassa geotermisten anomalioiden alueille, joilla geologiset olosuhteet mahdollistavat lämmön siirtymisen välittäjän avulla syvältä kuumasta vyöhykkeestä maan pinnalle. Kuumien ja kuivien kivimuodostelmien (HDR) resurssien tai muiden syväporaukseen (3–5 km) perustuvien tekniikoiden (katso kohta 3.6.6), joita parhaillaan tutkitaan, toivotaan avaavan uusia alueita sähkön tuotannossa seuraavalla vuosikymmenellä.

3.6.5 Ympäristöllinen suorituskyky. Geotermisen energian kehittämisellä voisi olla huomattava, myönteinen nettovaikutus ympäristöön verrattuna fossiilisten polttoaineiden kehittämiseen. Geotermisen voimalan käytöstä aiheutuu ympäristöongelmia. Geotermiset nesteet (höyry tai kuuma vesi) sisältävät yleensä kaasuja, kuten hiilidioksidia (CO2), rikkivetyä (H2S), ammoniakkia (NH3), metaania (CH4) ja pieniä määriä muita kaasuja sekä liuenneita aineita, joiden pitoisuus yleensä kasvaa lämpötilan mukana. Esimerkiksi natriumkloridi (NaCl), boori (B), arsenikki (As) ja elohopea (Hg) ovat ympäristöön päästessään saasteita. Tiivistetyt samankeskiset lämpöputket estävät kyseisten aineiden pinnalle pääsyn.

3.6.6 Tulevaa kasvua ja asemaa koskevat näkymät. Sähköntuotannon osalta: erityisesti Itävallassa toteutettavien hankkeiden voidaan olettaa kasvattavan EU:n kokonaismäärän noin 1 Gwe:hen. Erityisesti sähköntuotantoa varten teknisesti käyttökelpoisen energian tuotanto edellyttää, että geotermiset energialähteet sijaitsevat riittävän syvällä. Koska se vaatii vähintään 2 kilometrin ja mieluummin 4–5 kilometrin tai sitäkin suurempaa syvyyttä, tarvitaan kallista syväporausta. Toinen EU:n tavoite koskee lämmöntuotantoa. Ennusteet perustuvat 50 MWth:n keskimääräiseen vuotuiseen kasvuun. Kaikkien näiden ponnistelujen olisi nostettava ala 8 200 MWth:hon, mikä on selvästi enemmän kuin tavoiteltu 5 000 MWth. Matalan pinnan lämpöpumpuilla, joiden usein katsotaan myös kuuluvan otsikon geoterminen alle, on kuitenkin laaja potentiaali matalan lämpötilan sovelluksiin, kuten rakennusten lämmitykseen jne. Strategiassa olisi painotettava riittävästi tutkimus- ja kehitystoimia, joita geotermisen energian kehittäminen edellyttää, kunnes muuttuvilla energiamarkkinoilla on mahdollista tarjota tarkempia arvioita myös pitkän aikavälin kustannuksista sekä tällaisen teknologian toteutettavissa olevista mahdollisuuksista.

4. Katsaus uusiutuvien energialähteiden tulevaan rooliin vuosina 2030–2040

4.1 Komissio on hahmotellut energiapolitiikan näkymiä vuoteen 2030 saakka. Energiaa ja liikennettä koskevan komissio julkaisun (6) mukaan uusiutuvat energialähteet, mukaan luettuna tuuli, vesi, biomassa ja muut, saavuttanevat perusolosuhteissa noin 8,6 prosentin osuuden primaarienergian käytöstä ja 17 prosentin osuuden sähköntuotannosta vuoteen 2030 mennessä. Tässä ennusteessa ei oteta huomioon kuluvan vuosisadan alkuvuosina käyttöön otettujen, uusiutuvia energialähteitä koskevien EU:n politiikkojen vaikutuksia.

4.2 Kansainvälinen energiajärjestö IEA ennustaa sähkönkulutuksen kaksinkertaistuvan vuoteen 2030 mennessä. Suurin osa kasvusta tapahtuu kehitysmaissa. Uusiutuvien energialähteiden osuus kasvaa maailmanlaajuisesti 2 prosentista 6 prosenttiin vuoteen 2030 mennessä. OECD-maissa uusiutuvien energialähteiden osuus kasvaa 6,4 prosentista vuonna 2000 8 prosenttiin vuonna 2030.

4.3 IEA on kehittänyt myös laskelmia uusiutuvista energialähteistä tapahtuvaa sähköntuotantoa varten ja ennustaa, että Eurooppa on teollisuusmaiden kärjessä uusiutuvien energialähteiden kehittämisessä. Järjestön viiteskenaarion mukaan uusiutuvan sähkön osuus OECD:n eurooppalaisissa maissa nousisi noin 20 prosenttiin vuoteen 2030 mennessä. Jos Euroopassa sovellettaisiin kaikkia nyt pohdittavana olevia politiikan välineitä, uusiutuvan sähkön osuus voisi saavuttaa 33 prosenttia vuoteen 2030 mennessä (vaihtoehtoinen skenaario). Se vaatisi epäilemättä monien tukipolitiikkojen täysimääräistä toteuttamista.

4.4 Euroopan sähköteollisuuden liitto Eurelectric on laatinut skenaarioita, joissa uusiutuvien energialähteiden osuus, mukaan luettuna vesivoima, kasvaisi noin 16 prosentista vuonna 2000 (15 jäsenvaltion EU) 22,5 prosenttiin vuonna 2020 (25:n jäsenvaltion EU); luvuissa ovat mukana myös Norja ja Sveitsi.

4.5 Euroopan uusiutuvien energialähteiden neuvosto EREC on äskettäin julkaissut oman visionsa, jossa uusiutuvien energialähteiden osuudeksi maailman primaarienergian kulutuksesta vuoteen 2040 mennessä hahmotellaan 50 prosenttia. EREC katsoo myös, että 80 prosenttia maailman sähköntuotannosta perustuisi uusiutuviin energialähteisiin vuonna 2040.

4.6 Maailman energianeuvosto WEC arvioi, että uusiutuvien energialähteiden rooli on lyhyellä aikavälillä maailmanlaajuisesti marginaalinen, mutta niiden merkitys kasvaa pitkällä aikavälillä. WEC ei kannata pakollisten tavoitteiden asettamista uusiutuville energialähteille.

4.7 Yhteenvetona edellä mainituista skenaarioista voidaan todeta, että eri elimet ennustavat yleisesti varsin asteittaista muutosta polttoaineiden kulutuksessa, paitsi EREC, jonka tulevaisuudenennuste on vallankumouksellinen.

4.8 Euroopan parlamentti äänesti (syyskuun täysistunnossaan) uusiutuvia energialähteitä koskevasta mietinnöstä, johon sisältyvän ehdotuksen mukaan EU:n tulisi nostaa uusiutuvien energialähteiden osuus 20 prosenttiin vuoteen 2020 mennessä.

4.9 Komissio julkaisee tiedonannon uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa sähköntuotantoa koskevan direktiivin tilanteesta vuoden 2005 loppuun mennessä. Siinä arvioidaan vuodeksi 2010 asetettujen tavoitteiden saavuttamista sekä mahdollisia ehdotuksia lisätoimiksi, mukaan luettuna jäsenvaltioiden tukitoimien yhdenmukaistaminen.

5. Päätelmät

5.1 Edellisissä luvuissa on osoitettu, että uusiutuvilla energialähteillä on merkittävä asema EU:n energialähteiden yhdistelmässä ja että niillä on hyvät mahdollisuudet kasvattaa osuuttaan sekä energian kokonaiskulutuksessa että -tuotannossa. Monet uusiutuvat energiamuodot sopivat erityisen hyvin pienehköihin ratkaisuihin.

5.2 Yksikään energiamuoto tai -sektori ei kata laajentuneen Euroopan unionin kokonaiskysyntää eikä maailmanlaajuisesti kasvavaa kysyntää. EU tarvitsee tasapainoista energialähteiden yhdistelmää, joka on kestävän kehityksen strategian tavoitteiden mukainen. Uusiutuvat energialähteet voivat tulevaisuudessa tulla tärkeäksi osaksi energialähteiden yhdistelmää, mutta kyseisten, myös Euroopan komission ja Euroopan parlamentin tunnistamien mahdollisuuksien käyttöön ottamiseksi on vielä ratkaistava monia ongelmia. ETSK laatii parhaillaan energialähteiden yhdistelmästä erillistä lausuntoa.

5.3 Suuri osa Euroopan uusiutuvien energialähteiden kehityksestä perustuu epäsäännöllisiin lähteisiin kuten tuulivoimaan ja aurinkokennoihin, jotka ovat pikemminkin energiantuotannon ja verkkotarpeiden lisä kuin korvike. Tämä herättää kysymyksiä sähkön siirron vahvistamisesta ja toimitusvarmuuden toiminnallisista näkökohdista. Vaikka vielä ei ole päästy yhteisymmärrykseen siitä, kuinka paljon epäsäännöllisiä lähteitä voidaan hyödyntää sähköjärjestelmässä, usein rajaksi mainitaan 15–20 prosenttia sähkön kokonaistuotannosta. Tämän rajan yli voitaisiin päästä vain uusien varastointitekniikoiden (esim. vedyn) avulla.

5.4 Huomattava maailmanlaajuinen öljyriippuvuus on merkittävä poliittinen ongelma. Komitea suosittaakin, että nestemäisten biopolttoaineiden myönteistä käyttösuhdetta ja edullisuutta ympäristön kannalta tulisi selvittää edelleen ja ottaa tässä yhteydessä huomioon eri kasvilajien ominaisuudet. Erityistä huomiota on kiinnitettävä myös EU:n huoltovarmuuteen sekä nestemäisten biopolttoaineiden lisääntyvän käytön taloudellisiin ja kaupankäyntiin liittyviin näkökohtiin.

5.5 Uusiutuvien energialähteiden potentiaalin hyödyntämiseksi täysin vaaditaan teknistä kehitystä. EU:n uusiutuvia energialähteitä koskevassa politiikassa ei juurikaan kiinnitetä huomiota lämmön tai kylmyyden tuottamiseen ympäristöstä lämpöpumpuilla (tekniikka, jolla on valtavia mahdollisuuksia). Yhtä yllättävää on se, ettei uusiutuvien energialähteiden kehittämisessä ole kiinnitetty huomiota aurinkokennojen käyttöön veden lämmityksessä — jälleen tekniikka, joka on paljon lähempänä markkinaolosuhteita suuressa osassa Eurooppaa. ETSK katsoo, että juuri lämmöntuotannossa on jo nykyisin olemassa monia taloudellisesti kannattavia käyttömahdollisuuksia fossiilisten energialähteiden korvaamiseksi uusiutuvilla energialähteillä

5.6 Uusiutuvia energialähteitä on tuettava taloudellisesti, koska tällä hetkellä monet uusiutuvia energialähteitä käyttävät teknologiat eivät vielä ole markkinoilla kilpailukykyisiä. Uusiutuvien energialähteiden tilanteeseen vaikuttavat kuitenkin muutokset maailmanlaajuisilla energiamarkkinoilla, etenkin öljyn kallistuminen ja hintavaihtelut, sekä epäilyt huoltovarmuudesta. On yhä tärkeämpää, että uusiutuvat energialähteet tarjoavat mahdollisuuksia innovoinnille ja että ne onnistuneen markkinoille tulon jälkeen auttavat luomaan uusia yrityksiä ja työpaikkoja. Edelläkävijänä uusiutuvien energialähteiden alalla EU voi edesauttaa alan maailmanlaajuista menestystä.

5.7 Samalla kun uusiutuvien energialähteiden käyttö luo positiivisia mahdollisuuksia uusille yrityksille ja erityistyöpaikkoja, se voi huonosti hallittuna rasittaa suurta osaa taloudesta, erityisesti kuluttajia ja energiaa paljon käyttäviä teollisuudenaloja. Energian hintaa nostavat politiikat voivat olla uhka tilanteessa, jossa kaikki ponnistukset on suunnattava Lissabonin strategiaan, eli EU:n kestävään kilpailukykyyn, talouskasvuun ja yleiseen työllisyyteen. Kun öljyn korkea hinta koskettaa maailman kaikkia talouksia, erittäin korkea sähkön hinta voi vahingoittaa erityisesti EU:n nykyisiä jäsenvaltiota.

5.8 Jotkut jäsenvaltioiden nykyisistä tukijärjestelmistä vaikuttavat erittäin kalliilta ja vaarantavat sekä kuluttajien edut että EU:n teollisuuden kilpailukyvyn. Tukijärjestelmät ja verkkokustannukset, mikäli EU:n uusiutuvia energialähteitä koskevat tavoitteet todellakin saavutetaan vuonna 2010, nostavat sähkön tukkuhintaa 13 tai jopa 25 prosenttia, mikäli tavoitteen saavuttaminen edellyttäisi Saksassa sovellettavaa tukitasoa. Jos mukaan luetaan arvioidut verkko- ja sääntelykustannukset korotus nousee 34 prosenttiin. Tästä aiheutuvat kustannukset vältettyä hiilidioksiditonnia kohden arvioidaan 88, 109 ja 150 euroksi.

5.9 Tukijärjestelmiä on siksi pohdittava tarkkaan ja ne on suunniteltava huolellisesti. Niiden on oltava tehokkaita ja kustannustehokkaita eli tuotettava toivotut tulokset pienimmillä mahdollisilla kustannuksilla. Jotkut uusiutuvat energiamuodot, jotka ovat jo lähellä markkinahintoja, eivät juuri tarvitse tukea, kun taas toisten tutkimusta ja kehitystä on edelleen tuettava. Biomassan tapauksessa on otettava huomioon rajoitetuilla maa-alueilla tuotettavan massan käyttöä, jota ei tueta. Yleinen (lähinnä fossiilisen) energian hintojen nousu antaa aihetta arvioida uudelleen tuen tarvetta ja tasoa. Erityisen tärkeitä ovat EU:n päästökauppaohjelman vaikutukset. Ohjelma on jo sinänsä nostanut sähkön hintaa. Vastaavan tavoitteen saavuttamiseksi on vältettävä kaksinkertaisia tai päällekkäisiä toimia.

5.10 Vaikka tukiohjelmia tarvitaan uusien tekniikoiden kypsyttämiseksi ja markkinoille pääsyn edistämiseksi, niitä ei voida jatkaa loputtomiin. Työllisyysvaikutuksia on harkittava huolellisesti, jotta ei luoda työpaikkoja, jotka menetetään tuen päättyessä.

5.11 EU:n uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa sähköntuotantoa koskeva direktiivissä tuen organisointi jätetään jäsenvaltioille. Se on johtanut epäyhdenmukaiseen ja joissain tapauksissa markkinoita vääristävään tukimekanismien kirjoon. Sen seurauksena menetetään synergioita ja joissain EU:n osissa puuttuu markkina-aloitteita ja kannustimia, kun taas toisaalla syntyy tarpeettoman suuria kustannuksia. Tilanne voitaisiin pääosin välttää EU:n yhteisellä lähestymistavalla. ETSK käsitteli ongelmaa jo uusiutuviin energialähteisiin perustuvaa sähköntuotantoa koskevassa lausunnossaan (katso alaviite 1). Vaikka ihanteellista EU:n yhteistä ratkaisua ei vielä näytä olevan käsillä, päätös jäsenvaltioiden tukijärjestelmistä näyttää lisäävän vihreiden todistusten käyttöä. Kun kokemuksia on saatu lisää, asiaa on tutkittava ja kehitettävä edelleen.

5.12 Alun kokeiluvaiheen jälkeen on epäilemättä tarpeen arvioida EU:n uusiutuvia energialähteitä koskevia politiikkoja uudelleen. Maailmanlaajuisten energiamarkkinoiden muuttuva tilanne korkeine ja vaihtelevine hintoineen, asiaan liittyvien EU:n politiikkojen ja toimien, erityisesti päästökaupan, vaikutukset sekä Lissabonin strategian tavoitteet on otettava tarkasti huomioon. On keskityttävä varmistamaan vakaa pitkän aikavälin kehitys keskittymällä tutkimuksen ja kehityksen sekä teknologian kehittämiseen.

Bryssel 15. joulukuuta 2005 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Anne-Marie SIGMUND

(1) Katso ”Uusiutuvien energiamuotojen edistäminen: toimintakeinot ja rahoitusvälineet” (EUVL C 108, 30.4.2004), ”Fuusioenergia” (EUVL C 302, 7.12.2004) ja ”Geotermisen energian käyttö – maalämpö” (EUVL C 108, 30.4.2004).

(2) Energiaa ei varsinaisesti kuluteta, vaan sitä ainoastaan muunnetaan ja samalla hyödynnetään. Tämä tapahtuu soveltuvien muuntoprosessien avulla, kuten hiilen polttamisella, tuulivoiman muuntamisella sähköksi tai ydinfissiolla (energian säilyvyys; E = mc2). Kuitenkin puhutaan myös energiahuollosta, energiantuotannosta ja energiankulutuksesta.

(3) Eräissä jäsenvaltioissa (Saksassa) kaikki energiankäyttö – hyvin harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta – on veronalaista (ympäristövero).

(4) David Pimentel ja Ted W. Patzek, Natural Resources Research Vol. 14, No 1, 2005.

(5) http://europa.eu.int/comm/research/energy/pdf/cst_en.pdf

(6) Euroopan komission liikenteen ja energian pääosasto, tammikuu 2003.