FI Euroopan unionin virallinen lehti C 54/1

ERITYISKERTOMUS nro 8/2004

suu- ja sorkkataudin torjuntaa koskevien toimenpiteiden ja menojen hallinnoinnista ja valvonnasta komissiossa sekä komission vastaukset

(annettu EY:n perustamissopimuksen 248 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan nojalla)

(2005/C 54/01)

SISÄLLYS

I—VII YHTEENVETO

1—15 JOHDANTO

1—5 Taustaa

6—7 Suu- ja sorkkataudin ehkäisy- ja torjuntatoimenpiteiden pääpiirteet

8—11 Talousarviovaikutukset

12—15 Tilintarkastustuomioistuimen toimittama tarkastus

16—43 KOMISSION TOIMET KRIISIÄ EDELTÄVÄNÄ AIKANA

16—20 Analyysiprosessi ei asianmukaisesti ajan tasalla

21—43 Komission harjoittama valvonta tietyissä kohdin vaillinaista sekä lainsäädännössä tiettyjä puutteita, joita ei ollut korjattu ajoissa

22—23 Täytäntöönpanon yhteensopivuutta ei tarkasteta järjestelmällisesti saatettaessa yhteisön direktiivejäosaksi kansallista lainsäädäntöä

24—25 Eläinlääkärin- ja terveystarkastusten seuranta unionin rajoilla toimivaa, mutta lainsäädäntö riittämätöntä tiettyjen riskien kattamiseen

26—28 Ruokajätteillä tapahtuvan eläinten ruokinnan tarkastusten ja kieltämisen viivästyminen

29—34 Jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmiin kohdistettavien kriteereiden ja tarkastusten puutteellisuus

35—37 Suu- ja sorkkataudille alttiisiin lajeihin kuuluvien eläinten tunnistus- ja jäljittämisjärjestelmän puutteellisuus

38—41 Ennen kriisiä korjaamatta olleet Animo-järjestelmän puutteet

42—43 Eläinten siirtojen rajoittaminen jäsenvaltioiden alueilla

44—58 KOMISSION TOIMET KRIISIN AIKANA

44—45 Komission tehokas valvonta

46—58 Torjuntajärjestelmän ja sen soveltamisen puutteet jäsenvaltioissa

48—49 Supistetut eläinlääkintäosastot

50—56 Riittämätön kannustus välittömään taudista ilmoittamiseen ja eläinten siirtoja koskevien rajoitusten noudattamiseen

57—58 Teurastuksia koskevat viivästykset

59—89 KOMISSION KORVAUSJÄRJESTELMÄÄ KOSKEVAT TOIMET

60—73 Komissio ei ole ehdottanut menettelyjä tai jäsenvaltioiden suorittamien kasvattajille maksettavien korvausten laskutapaa koskevia direktiivejä

62—66 Epäjohdonmukaiset korvausjärjestelmät ja epäyhtenäinen arviointi

67—71 Havaitut kaksinkertaisesti maksetut eläinpalkkiot

72—73 Epäyhtenäisesti maksetut teurastuspalkkiot

74—83 Säännöt ja menettelyt jäsenvaltioiden menojen tukikelpoisuudesta yhteisön maksamiin korvauksiin on määritelty myöhässä

82—83 Viiveitä jäsenvaltioiden menojen korvauksissa

84—85 Rahoitusosuuksia yhtenäistetty ainoastaan sikojen osalta

86—89 Kasvattajat eivät ole osallistuneet torjuntajärjestelmää koskevaan yhteisön rahoitukseen

90—100 HALLINNOINTI KOMISSIOSSA KRIISIN JÄLKEEN

90—97 Toimet eläinlääkinnän alalla

98—100 Toimet varainhoidon alalla

101—106 PÄÄTELMÄT JA SUOSITUKSET

Komission vastaukset

YHTEENVETO

I Yhteisön oli kehitettävä yhteinen suu- ja sorkkataudin ehkäisyä ja torjuntaa koskeva politiikka, koska yhtenäismarkkinat oli saatava toteutetuksi ja tuotantoeläinten kauppaa yleisesti ottaen edistettävä. Yhteisössä on vuodesta 1992 alkaen luovuttu karjan ennalta ehkäisevistä suu- ja sorkkatautirokotuksista kaikissa jäsenvaltioissa ja otettu käyttöön monitahoinen ehkäisy- ja torjuntakeinojen järjestelmä, jonka avulla viruksen pääsyä yhteisön alueelle ja sen leviämistä pyritään rajoittamaan. Eläintautiepidemian puhjetessa tartunnan saaneet eläimet oli teurastettava, niiden ruhot tuhottava ja laitteet sekä välineet desinfioitava. Jäsenvaltiot vastasivat kaikista aiheutuneista menoista, joista tuli täten osittain korvauskelpoisia varta vasten EMOTR:n tukiosastoon luodusta eläinlääkintäalan hätärahastosta.

II Jäsenvaltiot pyysivät eläinlääkintäalan hätärahastolta vuoden 2001 kriisin johdosta 1 616 miljoonan euron korvauksia. Tilintarkastustuomioistuin toimitti kyseisen määrän sekä eläintautiepidemian laajuuden perusteella tarkastuksen, jolla oli seuraavat kolme tavoitetta: varmistua siitä, että eläintaudin hävittämistä koskevaan strategiaan pohjautuva komission analyysi oli ajan tasalla, että strategia oli pantu täytäntöön tehokkaalla tavalla ja että jäsenvaltioiden menojen korvausjärjestelmä, jonka avulla korvattiin kasvattajille aiheutuneet menot ja maksettiin heidän eläintensä teurastamisesta korvauksia, toimi asianmukaisesti, nopeasti ja tasapuolisesti. Tilintarkastustuomioistuin tarkasteli komission toimintaa kriisiä edeltävänä aikana, kriisin aikana sekä kriisin jälkeen, sillä edellisistä eläintautiepidemioista saaduista kokemuksista olisi voinut olla hyötyä suu- ja sorkkataudin ehkäisyä ja torjuntaa koskevan strategian kannalta.

III Tässä kertomuksessa painotetaan, että komissio ei ollut vuoden 2001 kriisiä edeltävänä aikana tarkistanut strategiaansa riskitekijöissä tapahtuneen kehityksen myötä.

IV Kertomuksessa osoitetaan myös, että komissio ei ollut korjannut ajoissa tiettyjä ehkäisy- ja torjuntajärjestelmän puutteita, joita ilmeni erityisesti rajojen turvaamisessa, eläinten ruokinnassa, varautumissuunnitelmissa, lampaiden tunnistamisessa ja eläinten siirtoja koskevassa jäsenvaltioiden välisessä tietojärjestelmässä (Animo), koska se ei ollut suorittanut perusteellisia arviointeja eikä toimittanut tarkastuksia vuotta 2001 edeltävänä aikana. Parlamentti tunnusti komission myönteisen toiminnan kriisin aikana, mutta kritisoi (1) sitä, että komissio ei ollut tarkistanut jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmia ennen kriisiä. Kriisin aikana komissio havaitsi nopeasti järjestelmään ja sen soveltamiseen jäsenvaltioissa liittyvät puutteet eläinlääkinnän, taudista ilmoittamisen ja teurastusten nopean aloittamisen osalta, mutta silloin oli jo liian myöhäistä korjata asiaa. Tilintarkastustuomioistuin kiinnitti erityisesti huomiota siihen, että käyttöön otetun järjestelmän tehokkuus riippui suuresti siitä, ilmoittivatko kasvattajat välittömästi taudin esiintymisestä ja noudattivatko he eläinten siirroille asetettuja rajoituksia.

V Tarkastuksessa paljastui, että yhteisön rahoitusjärjestelmässä on parantamisen varaa. Jäsenvaltioiden kasvattajille maksamia korvauksia ei ole vielä yhteisön tasolla määritelty asianmukaisesti, vaikka komissio korvaa korvauskelpoisina pidetyistä määristä 60 prosenttia. Jäsenvaltiot ovat voineet ottaa käyttöön toisistaan poikkeavia järjestelmiä, koska yhteisöltä puuttuu tarkemmin määritelty kehys, mikä on johtanut yhteisössä toimivien kasvattajien epätasapuoliseen kohteluun.

VI Joitakin puutteita korjattiin yhteisön säädöksiä viimeksi tarkistettaessa. Rahoituskehystä ei kuitenkaan tarkistettu ja yhteisön tasolla toteutettavat toimenpiteet ovat edelleen vähäisiä taudista ilmoittamisen, maatilojen valvonnan ja teurastusten nopean aloittamisen osalta. Jäsenvaltioiden tapa soveltaa näitä toimenpiteitä saattaa näin ollen osoittautua vastaisuudessa edelleen riittämättömäksi eläintautiepidemian pysäyttämiseen, minkä seurauksena yhteisön on maksettava korvauksia.

VII Tilintarkastustuomioistuin suosittelee, että komissio saattaa strategiaa koskevat analyysinsä ja arviointinsa ajan tasalle muulloin kuin kriisitilanteessa. Tilintarkastustuomioistuin suosittelee, että komissio tarkastelee keinoja saada kasvattajat osallistumaan aktiivisesti torjuntajärjestelmän soveltamiseen, jotta he ilmoittaisivat taudista aikaisemmin ja noudattaisivat eläinten siirtoja koskevia rajoituksia. Tilintarkastustuomioistuin kehottaa komissiota selkeyttämään eläintautiepidemioihin sovellettavaa rahoituskehystä siten, että yhteisön talousarvioon kohdistuvat rahoitusriskit jäävät mahdollisimman pieniksi.

JOHDANTO

Taustaa

1. Suu- ja sorkkatauti on sorkkaeläimillä esiintyvä erittäin tarttuva eläintauti, josta ei ole vaaraa ihmiselle. Hitaamman kehityksen maissa virus voi tuhota käytännössä yhdessä yössä ravintolähteen ja kasvattajien toimeentulon, koska tauti koskettaa suurta osaa sorkkaeläimistä, esimerkiksi nautoja, sikoja ja lampaita. Virus leviää eläimestä toiseen kosketuksen välityksellä ja rehujen kautta sekä epäsuorasti erilaisten aitausten, autojen, kuorma-autojen ja ihmisten välityksellä ja jopa ilmateitse, tuulen mukana. Täysikasvuisten tartunnan saaneiden eläinten keskuudessa tauti ei lisää paljoakaan kuolleisuutta. Suurin osa eläimistä parantuu kolmessa tai neljässä viikossa, mutta tauti jättää niihin vakavat jälkensä: nuorten eläinten kasvu hidastuu, keskenmenojen määrä kasvaa ja maidontuotanto vähenee huomattavasti ja pysyvästi. Tartuntatapauksia sisältävät maat joutuvat ottamaan käyttöön turvatoimia virukselta suojautumiseksi ja eläintuotteiden vientikiellon estämiseksi.

2. Yhteisön sisämarkkinat oli tarkoitus toteuttaa tammikuuhun 1993 mennessä. Tämän seurauksena sisämarkkinoilla oli harmonisoitava eläinten ja maataloustuotteiden vapaa liikkuvuus, mikä muodostaa yhteisten markkinajärjestelyiden olennaisen osan, sekä eläinten ja eläintuotteiden kauppaa koskevat säännöt. Tämä edellytti myös yhteisen suu- ja sorkkataudin ehkäisyä ja torjuntaa koskevan politiikan luomista. Komissio osoitti vuonna 1989 jäsenvaltioiden harjoittamista suu- ja sorkkataudin torjuntapolitiikoista antamassaan kertomuksessa (2), että tietyt jäsenvaltiot, joissa nautakarjalle ei annettu ennalta ehkäiseviä rokotuksia (3), saattoivat rajoittaa eläinten kauppaa niiden yhteisössä toimivien kauppakumppaneiden kanssa, jotka antoivat nautakarjalle rokotuksia. Rajoitukset olivat aiheellisia, sillä rokotetut eläimet olisivat saattaneet olla viruksenkantajia, vaikka ne vaikuttivatkin terveiltä.

3. Poistaakseen yhteisön alueella tapahtuvan eläinten ja eläintuotteiden kaupan kehitystä estävät eläinlääkinnälliset ja kotieläinjalostukseen liittyvät tekijät komissio otti huomioon Maailman eläintautijärjestön (4) (OIE) määrittelemät eläinten ja eläintuotteiden kansainvälistä kauppaa koskevat terveyssäännöt. Näiden sääntöjen mukaan kaupankäynti voi suu- ja sorkkatautiepidemian yhteydessä alkaa uudelleen huomattavasti nopeammin eli jo kolmen kuukauden kuluttua, jos saastuneet eläimet teurastetaan kerralla, ja vasta 12–24 kuukauden kuluttua, jos eläimet rokotetaan.

4. Edellä mainitussa komission kertomuksessa päädyttiin kaupallisista syistä siihen, että ennalta ehkäisevien rokotusten sijaan on parempi olla antamatta rokotuksia. Tämän vuoksi tartunnan saaneiden eläinten täydellisen hävittämisen politiikkaa täydennettiin yhteisön tasolla vuonna 1990 (5) kieltämällä ennalta ehkäisevät rokotukset ja rokotettujen eläinten tuominen yhteisön alueelle. Rokotuksiin oli mahdollista turvautua ainoastaan kriisitilanteessa hätätoimenpiteenä tapauksissa, joissa oli todettu suu- ja sorkkatautitautitapauksia ja eläintautiepidemia uhkasi kehittyä laaja-alaiseksi.

5. Uuden strategian hyväksymisen jälkeen Euroopan unionissa on puhjennut useita tautipesäkkeitä: vuonna 1993 Italiassa (57 tautipesäkettä) ja vuosina 1994 (95 tautipesäkettä), 1996 (39 tautipesäkettä) ja 2000 (14 tautipesäkettä) Kreikassa; epidemioita esiintyi myös lähialueilla (Albaniassa, Makedoniassa, Kosovossa, Algeriassa, Georgiassa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Turkissa ja Iranissa). Lisäksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa puhkesi 21. helmikuuta 2001 kymmenen kuukautta kestänyt kriisi, joka oli ennennäkemättömän laajalle levinnyt: 2 034 havaittua tautipesäkettä yhteensä 10 124 maatilalla ja noin neljä miljoonaa teurastettua eläintä (6). Tämän lisäksi teurastettiin eläinten hyvinvointiin liittyvien ongelmien vuoksi yli kaksi miljoonaa eläintä, jotka oli eristetty maatiloille eläinten siirtoja koskevien rajoituksien vuoksi (7). Suu- ja sorkkatautia ei pystytty taltuttamaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se levisi 13. maaliskuuta 2001 Ranskaan (kaksi tautipesäkettä), 20. maaliskuuta 2001 Irlantiin (yksi tautipesäke) ja 21. maaliskuuta Alankomaihin (26 tautipesäkettä). Yhdistyneessä kuningaskunnassa eläinten teurastamista oli jatkettava syyskuuhun 2001 saakka. Tammikuussa 2002 Yhdistyneestä kuningaskunnasta tuli suu- ja sorkkataudista vapaa alue, jossa eläimille ei annettu rokotuksia, minkä ansiosta Yhdistynyt kuningaskunta saattoi alkaa uudelleen eläinten kaupan.

Suu- ja sorkkataudin ehkäisy- ja torjuntatoimenpiteiden pääpiirteet

6. Viruksen pääsyyn yhteisön alueelle ja sen leviämiseen liittyviä riskejä rajoitetaan monimuotoisella ehkäisy- ja torjuntatoimenpiteiden kokonaisuudella (ks. laatikko 1). Näistä ehkäisy- ja torjuntatoimenpiteistä säädetään yhteisön direktiiveissä (8). Jäsenvaltiot vastaavat näiden direktiivien voimaan saattamisesta ja niistä johtuvien sääntöjen soveltamisesta. Komission tehtävänä on sitä vastoin valvoa, millä tavoin jäsenvaltiot panevat yhteisön määräykset täytäntöön. Komissio myös tukee kolmansia maita niiden pyrkiessä kontrolloimaan ja hävittämään eläintautiepidemioita. Komissiossa yhteisön eläinlääkintään liittyvien menojen välittömästä hallinnoinnista ja valvonnasta vastaa terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosasto (9). Ehkäisyjärjestelmä käsittää yhteistyön kansainvälisten organisaatioiden kanssa ja huomattavan taudin torjuntaan liittyvän tuen naapurimaille, Euroopan unionissa ja sen rajoilla tehtävät eläinlääkärin- ja terveystarkastukset, kotieläinjalostusta koskevat tarkastukset sekä lihan hygieniatarkastukset ja jäsenvaltioiden laatimat varautumissuunnitelmat, jotka sisältävät tarvittavat toimenpiteet mahdollisen kriisin varalta, sekä eläinten tunnistus- ja jäljitettävyysjärjestelmät. Torjuntajärjestelmä perustuu välittömään taudista ilmoittamiseen, eläinten ja ihmisten liikkumisen rajoittamiseen, epidemiologisiin tutkimuksiin, joiden tarkoituksena on yksilöidä sairastuneiksi epäillyt eläimet, jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmien täytäntöönpanoon sekä eläinten hävittämiseen ja saastuneiden paikkojen ja välineiden desinfiointiin välttämättömien teurastusten jälkeen.

7. Komissio antoi vuoden 2001 kriisin jälkeen ehdotuksen direktiiviksi (10) suu- ja sorkkataudin torjuntajärjestelmän muuttamisesta. Neuvosto hyväksyi ehdotuksen 29. syyskuuta 2003 (11).

Talousarviovaikutukset

8. Neuvosto määritteli vuonna 1990 yhteisön rahoitustuen ehdot tiettyjen vakavien tarttuvien eläintautien — suu- ja sorkkatauti mukaan luettuna — hävittämisestä aiheutuvien kustannusten osalta (12). Yhteisön on annettava korvausten muodossa rahoitustukea, jos jäsenvaltiot ovat toteuttaneet säädetyt yhteisön toimet. Jäsenvaltioille korvataan suu- ja sorkkataudin vuoksi eläinten teurastuksista ja hävittämisestä sekä laitteiden ja välineiden desinfioinnista kasvattajille maksetuista korvauksista aiheutuneista menoista 60 prosenttia. Rahoitustuki on kirjattu talousarvioon (13) budjettikohtaan ”Eläintautien ja muiden ihmisten terveydelle vaarallisten eläimissä esiintyvien tautien hätärahasto” (14).

9. Hätärahaston varat ovat kaikkien eläintautien osalta uuden strategian hyväksymisen jälkeen ja pääasiassa vuoden 2001 suu- ja sorkkatautikriisistä johtuen nelinkertaistuneet vuonna 1999, kaksinkertaistuneet vuonna 2000 ja olleet lopulta yhteensä 978,1 miljoonaa euroa varainhoitovuosina 2001, 2002 ja 2003 (15). Vuoden 2001 ainoan kriisin kohdalla jäsenvaltiot ilmoittivat teurastuksia koskevia korvauksia, eläinten hävittämistä sekä tilojen ja laitteiden desinfiointia koskevia kuluja yhteensä noin 2 693,4 miljoonaa euroa, joista yhteisöä vaadittiin korvaamaan 1 616 miljoonaa euroa. Yksinomaan teurastuksia koskevien korvausten määräksi ilmoitettiin 1 775,1 miljoonaa euroa, joista vaadittiin 1 065,2 miljoonaa euroa korvauksia. Määrät esitetään taulukossa. Taulukko Jäsenvaltioiden korvauspyynnöt eläinten teurastuksista aiheutuneista menoista Maa Korvausten kohteena olleiden eläinten lukumäärä Korvauksen määrä (euroa) Lampaat Vuohet Nautaeläimet Siat Muut Yhteensä Lampaat Vuohet Nautaeläimet Siat Muut Yhteensä Ranska 48 573 206 1 406 10 138 — 60 323 5 739 074 23 651 1 697 635 1 868 433 — 9 328 794 Irlanti 50 172 98 1 172 70 15 51 527 7 359 366 18 658 859 862 9 800 11 443 8 259 129 Alankomaat 39 011 9 654 90 842 136 545 1 134 277 186 3 965 380 1 363 801 65 247 745 16 339 358 586 037 87 502 322 Yhdistynyt kuningaskunta (16) 2 449 424 — 579 637 135 084 2 438 3 166 583 625 586 405 — 1 018 384 592 22 415 862 3 660 692 1 670 047 551 Yhteensä 2 587 180 9 958 673 057 281 837 3 587 3 555 619 642 650 225 1 406 110 1 086 189 835 40 633 454 4 258 172 1 775 137 795 Huom. Jäsenvaltioiden esittämät korvauspyynnöt koskevat 3,5 miljoonaa eläintä. Suurin luku (3 166 583 eläintä) koskee Yhdistynyttä kuningaskuntaa; osuus kokonaismäärästä on 89 prosenttia. Maksettujen korvausten määrä on 1 775,1 miljoonaa euroa, joista Yhdistyneen kuningaskunnan osuus on 1 670 miljoonaa, eli 94 prosenttia suu- ja sorkkataudista vuonna 2001 kärsineille maille maksetuista korvauksista. Suu- ja sorkkatauti koetteli vuonna 2001 eläinlajeista eniten lampaita (2 587 180 lammasta). Yhdistyneessä kuningaskunnassa korvauksen kohteena olleiden lampaiden osuus kokonaismäärästä on 94,53 prosenttia. Suurimmat eläinlajikohtaiset korvaukset koskevat nautaeläimiä, joista maksettujen korvausten kokonaismäärä oli 1 086 189 835 euroa; 93,8 prosenttia korvauksista maksettiin Yhdistyneelle kuningaskunnalle. Lähde: Ranska: korvauspyynnöt (5.10.2001 ja 6.12.2002). Irlanti: korvauspyyntö (6.2.2002). Alankomaat: korvauspyyntö (huhtikuu 2002). Yhdistynyt kuningaskunta: korvauspyynnöt (joulukuu 2001 ja 26.2.2003) sekä Pohjois-Irlannin korvauspyyntö.

10. Suu- ja sorkkatautia koskevien rahoitustukipäätösten (17) mukaisesti komissio maksoi jäsenvaltioille teurastuskulujen osalta 433,5 miljoonaa euroa (18) ja muiden kulujen osalta 32,1 miljoonaa euroa eli yhteisön maksamat korvaukset olivat 31. joulukuuta 2003 mennessä yhteensä 465,6 miljoonaa euroa (ks. kaavio 1).

11. Varainhoitovuosina 2001–2003 eläintautien hätärahaston käytettävissä olleiden budjettimäärärahojen osalta esiintyy yli 48 prosentin vajaakäyttö, koska komissio ei ole vielä saanut jäsenvaltioille varainhoitovuonna 2001 aiheutuneiden kustannusten korvaamista koskevaa tarkastustaan valmiiksi eikä ole maksanut jäljellä olevia korvauksia kuin ainoastaan Ranskan ja Irlannin osalta (ks. kaavio 2).

Tilintarkastustuomioistuimen toimittama tarkastus

12. Tilintarkastustuomioistuin tarkasteli sikarutto- ja BSE-kriisien yhteydessä yhteisön toimenpiteitä kyseisten eläintautien torjumiseksi (23).

13. Ottaen huomioon suu- ja sorkkataudin laajuuden ja sen aiheuttamat budjettimenot tilintarkastustuomioistuin päätti toimittaa uuden tarkastuksen, jonka tavoitteena oli tarkistaa: a) oliko komission analyysiprosessi, jonka perusteella määritettiin suu- ja sorkkataudin ehkäisyä ja torjumista koskeva strategia, asianmukaisesti ajan tasalla; b) oliko komissio esittänyt neuvostolle toimittamiensa tarkastusten ja suorittamiensa arviointien perusteella yhteisön strategiaa koskevia muutosehdotuksia; c) toimiko komission toteuttama jäsenvaltioiden kustannusten korvausjärjestelmä asianmukaisesti, nopeasti ja tasapuolisesti.

14. Saadakseen vastauksen näihin kysymyksiin tilintarkastustuomioistuin arvioi komission toimia analyysiprosessin, jäsenvaltioiden toteuttamien yhteisön toimenpiteiden valvonnan sekä mahdollisten komission esittämien yhteisön säädösten muutosehdotusten osalta. Tilintarkastustuomioistuin tarkasteli komission toimintaa kriisiä edeltävänä aikana ja kriisin aikana, sillä edellisistä eläintautiepidemioista saaduista kokemuksista olisi voinut olla hyötyä suu- ja sorkkataudin ehkäisyä ja torjuntaa koskevan strategian kannalta. Tämän jälkeen tilintarkastustuomioistuin analysoi korvausjärjestelmän erityisesti aiemmin antamiensa suositusten valossa. Tarkastelussa keskityttiin eläinten teurastuksia koskevista korvauksista aiheutuneisiin kustannuksiin (24). Lopuksi tilintarkastustuomioistuin arvioi, miten komissio on hyödyntänyt vuoden 2001 kriisistä saamiaan kokemuksia.

15. Tarkastukset toimitettiin komissiossa ja jäsenvaltioissa (25), joissa esiintyi suu- ja sorkkatautia (Ranskassa, Irlannissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Tarkastuskäyntejä tehtiin pääasiassa eläinlääkintä- ja terveysasioista vastaaviin maatalousministeriöihin sekä niiden hajautetusti toimiviin alueellisiin yksiköihin (26). Tässä kertomuksessa otetaan huomioon tarkastuskäynnin kohteina olleiden virastojen, Euroopan parlamentin sekä suu- ja sorkkataudin hallintaa ja ehkäisemistä käsittelevän kansainvälisen konferenssin tekemä työ ja muut jäsenvaltioissa toteutetut julkiset tutkimukset (27).

KOMISSION TOIMET KRIISIÄ EDELTÄVÄNÄ AIKANA

Analyysiprosessi ei asianmukaisesti ajan tasalla

16. Komissio teki edellä mainitussa vuonna 1989 antamassaan kertomuksessa (28) (ks. kohta 2) kustannushyötyanalyysin jäsenvaltioissa täytäntöönpannuista erilaisista suu- ja sorkkataudin torjumista koskevista politiikoista (ennalta ehkäisevä rokotusohjelma tai kaikkien sairaiden eläinten teurastaminen) määrittääkseen yhteisössä noudatettavan strategian. Komissio arvioi erityisesti suu- ja sorkkataudin ilmestymisriskejä kummankin vuoden 1992 jälkeen mahdollisesti harjoitettavan vaihtoehtoisen politiikan osalta sekä näiden kahden vaihtoehdon talousvaikutukset. Komissio laati kustannusarvion kymmeneksi vuodeksi (1993–2002) kolmen eri laajuisen kriisiskenaarion pohjalta. Rokotusten vastaisen politiikan skenaarioksi komissio valitsi keskimääräisen tapauksen, jossa ilmenee kolmetoista 20 tautipesäkkeen eläintautiepidemiaa. Kyseisen ajanjakson kustannusarvio oli 35 miljoonaa euroa. Sitä vastoin positiivisessa skenaariossa kustannukset arvioitiin 0,3 miljoonaksi euroksi ja pessimistisessä skenaariossa 955 miljoonaksi euroksi.

17. Vuoden 1989 kertomuksessa painotettiin ensisijaisesti kaupallisia näkökohtia, maatalouden kustannuksia ja hyötyjä sekä talousarvion kustannuksia ja hyötyjä ottamatta huomioon laaja-alaisempia sosiaalimenoja ja ympäristöön liittyviä kustannuksia.

18. Komissio ei ollut katsonut tarpeelliseksi tarkistaa yhteisön säännösten tarkoituksenmukaisuutta EU:ssa vuotta 2001 edeltävänä aikana esiintyneiden eläintautiepidemioiden osalta. Itse asiassa kolmessa eläintautiepidemiassa oli esiintynyt enemmän kuin 20 tautipesäkettä (tautipesäkkeiden enimmäismäärä komission hyväksymässä skenaariossa), mutta toisaalta kahdeksan vuoden aikana oli ollut vain neljä kriisiä (kyseisessä skenaariossa kriisejä oli sitä vastoin 13 kymmenen vuoden aikana). Tietyt viruksen leviämistä edistävät riskitekijät olivat sitä vastoin vuodesta 1993 lähtien lisääntyneet: eläinten siirrot olivat lisääntyneet yhtenäismarkkinoiden toteutumisen myötä (29) ja teurastamojen määrä oli vähentynyt (30), mikä teki eläinten keräämisen helpommaksi ja täten lisäsi tartuntavaaraa, ja samalla tilakohtainen eläintiheys oli erityisesti lampaiden, vuohien ja sikojen osalta kasvanut (31). Helmikuusta 1998 alkaen YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö FAO (32) kiinnitti suu- ja sorkkataudin torjuntaa käsittelevän toimikuntansa 33 jäsenvaltion huomion siihen, että eläinten kuljettaminen pitkiä matkoja sekä eläinpopulaatioiden kasvava tiheys saattavat aiheuttaa milloin tahansa uusia tuhoisia eläintautiepidemioita Euroopassa (33).

19. Lisäksi sikarutosta aiheutui markkinointivuonna 1997/1998 huomattavia kustannuksia yhteisölle (34), jäsenvaltioille ja kasvattajille. Komissio piti saatujen kokemusten perusteella direktiivissä 85/511/ETY säädettyjä toimenpiteitä suu- ja sorkkataudin torjumiseksi vajavaisina (35). Komission yksiköt alkoivat täten tarkistaa kyseistä direktiiviä asiantuntijalausuntojen perusteella. Heidän työnsä keskeytyi 20. helmikuuta 2001 eläintautiepidemian puhjettua Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

20. Komissio ei ole suorittanut ainoatakaan strategian perusteellista arviointia vuonna 1990 tapahtuneen hyväksymisen jälkeen. Komissio ei ole myöskään antanut neuvostolle ja parlamentille kolmen vuoden välein kertomusta yhteisön eläintautien hävittämistoimiin myönnettyä rahoitusta koskevan päätöksen 90/424/ETY soveltamista koskevista edellytyksistä (36). Komissio ei ole niin ikään saattanut ajan tasalle maatalouden pääosaston vuonna 1992 toteuttamaa tutkimusta jäsenvaltioiden eläinlääkintäviranomaisista, vaikka komissio olisi voinut päivittämällä kyseisen tutkimuksen tarkistaa, toimivatko jäsenvaltioiden eläinlääkintäviranomaiset strategian onnistumisen kannalta riittävän hyvin (ks. kohdat 48–49).

Komission harjoittama valvonta tietyissä kohdin vaillinaista sekä lainsäädännössä tiettyjä puutteita, joita ei ollut korjattu ajoissa

21. Komission eläinlääkintä- ja terveysalan valvonta toteutetaan yleensä ensisijaisesti kahdella seuraavalla tavalla: Brysselissä sijaitsevat yksiköt tarkistavat, onko direktiivit saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja Dublinissa sijaitsevan elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston tarkastajat toimittavat tarkastuksia paikalla (37). Vuoden 2001 kriisiä edeltävänä aikana säännönmukaisten tarkastusten kohteeksi olisi tilintarkastustuomioistuimen näkemyksen mukaan pitänyt asettaa keskeiset yhteisön direktiiveissä määritetyt suu- ja sorkkataudin ehkäisy- ja torjuntatoimenpiteet ja niiden saattaminen osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä. Näihin toimenpiteisiin kuuluvat: a) rajoilla tehtävät tuotujen eläinten ja eläintuotteiden eläinlääkärin- ja terveystarkastukset; b) eläinten ruokintaa koskevat tarkastukset, joiden tarkoituksena on estää eläinten ja eläintuotteiden saastuminen; c) jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmat, joiden avulla saadaan käyttöön tarvittavat henkilöresurssit, tarvikkeet ja asianmukainen organisaatio kriisin puhjetessa; d) jäsenvaltioiden toteuttamat eläinten tunnistus- ja jäljittämisjärjestelmät sekä jäsenvaltioiden välinen tietojärjestelmä (Animo-tietoverkko), joiden avulla saastuneet eläimet löydetään ja teurastetaan viipymättä.

Täytäntöönpanon yhteensopivuutta ei tarkasteta järjestelmällisesti saatettaessa yhteisön direktiivejä osaksi kansallista lainsäädäntöä

22. Komissio tarkastaa lähes järjestelmällisesti, saattavatko jäsenvaltiot yhteisön direktiivit muodollisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään säädettyjen määräaikojen rajoissa. Sen sijaan täytäntöönpanon yhteensopivuutta ei ole tarkastettu järjestelmällisesti. Käytännössä yhteensopivuus tarkastetaan ainoastaan vasta elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston jäsenvaltioissa toimittamissa tarkastuksissa (38) tai kolmansien osapuolten nostamien kanteiden seurauksena. Näin ollen on yhä todennäköisempää, että yhteisön lainsäädäntöä saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä yhteisön lainsäädännön kanssa yhteensopimattomalla tavalla ja että tätä esiintyy mahdollisesti vielä nykyäänkin.

23. Komissio on antanut jäsenvaltioille erittäin paljon virallisia huomautuksia, koska jäsenvaltiot eivät olleet saattaneet direktiivejä ajoissa osaksi kansallista lainsäädäntöään. Komissio saattoi valvontamenettelyt päätökseen sen jälkeen, kun se oli saanut ilmoituksen hyväksytyistä kansallisista täytäntöönpanotoimista tarkistamatta, olivatko kansalliset täytäntöönpanotoimet yhteensopivia yhteisön säädösten kanssa. Tämän seurauksena komissio ei ole koskaan käsitellyt yhtäkään täytäntöönpanon yhteensopimattomuudesta johtuvaa rikkomistapausta. Komissio antoi jäsenvaltioille vuosina 1993–1996 virallisia huomautuksia, koska jäsenvaltiot eivät olleet ilmoittaneet kansallisista täytäntöönpanotoimistaan eläinten tunnistusdirektiivin ja erityisesti sen lampaita koskevien säädösten osalta. Jäsenvaltioiden oli saatettava kyseinen direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään 1. tammikuuta 1995 mennessä. Vuosina 1994–1997 komissio saattoi valvontamenettelyt päätökseen sen jälkeen, kun jäsenvaltiot olivat muodollisesti saattaneet yhteisön lainsäädännön osaksi kansallista lainsäädäntöään, tarkistamatta täytäntöönpanon yhteensopivuutta. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto havaitsi vuoden 2001 kriisin aikana, että kaikki ne jäsenvaltiot, joissa esiintyi suu- ja sorkkatautia (Alankomaita lukuun ottamatta), olivat jättäneet monilta osin noudattamatta kyseistä direktiiviä, mikä edesauttoi eläintautiepidemian leviämistä vuonna 2001 (ks. kohta 35).

Eläinlääkärin- ja terveystarkastusten seuranta unionin rajoilla toimivaa, mutta lainsäädäntö riittämätöntä tiettyjen riskien kattamiseen

24. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto oli toimittanut kriisiä edeltävänä aikana lukuisia eläinlääkärin- ja terveystarkastuksia jäsenvaltioiden rajatarkastusasemilla valvoakseen, että ainoastaan tuotteet, jotka ovat yhteisössä noudatettavien eläinten terveyttä ja elintarviketurvallisuutta koskevien vaatimusten mukaisia, pääsevät rajatarkastusasemien kautta yhteisön alueelle. Jäsenvaltiot toteuttivat suhteellisen nopeasti elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston esittämät parannukset esimerkiksi henkilöstön lisäyksen ja eläinlääkärintarkastusten lisäämisen, laitteistojen ja välineistön hygienian parantamisen, rajatarkastusasemille tulleiden erien rekisteröintijärjestelmien tehostamisen, eläinlääkärintodistusten sekä rekisteröintiä koskevien todistusten osalta, jotta rajatarkastusasemat saisivat jatkaa toimintaansa komission evättyä niiltä väliaikaisesti toimiluvat havaitsemiensa puutteiden johdosta.

25. Siitä huolimatta, että kriisin aikana on luonnollisesti mahdotonta suojautua täydellisesti ulkopuolisilta saastumislähteiltä, yhteisön lainsäädäntö osoittautui puutteelliseksi rajojen turvaamisen ja erityisesti matkustajien mukanaan tuomien elintarvikkeiden osalta sekä yhteisön säädösten vastaisten tuotteiden vapaa-alueilla tapahtuvan varastoinnin mahdollisuuksien osalta (ks. kohta 91.a). Komissio oli ehdottanut ennen kriisiä, että yhteisön alueelle päästettäisiin ainoastaan sellaiset eläinperäiset tuotteet, jotka ovat yhteisössä noudatettavien eläinten terveyttä ja elintarviketurvallisuutta koskevien vaatimusten mukaisia; ehdotus kuitenkin hyväksyttiin vasta vuonna 2002 (39). Komissio ehdotti vasta kriisin päätyttyä, marraskuussa 2002, ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläinperäisten tuotteiden tuontivalvonnan lisäämistä; komissio hyväksyi asiaa koskevan päätöksen joulukuussa 2002 (40).

Ruokajätteillä tapahtuvan eläinten ruokinnan tarkastusten ja kieltämisen viivästyminen

26. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto suoritti eläinten ruokintaa koskevat tarkastuksensa liian myöhään, osittain vasta kriisin jälkeen. Toimisto toi esille puutteet, jotka liittyivät jäsenvaltioiden suorittamiin, eläinten ruokintaan käytettävien ruokajätteiden käsittelyä koskeviin tarkastuksiin. Näin tämäntyyppisen ruokinnan riskit saatiin esille, mutta osittain vasta sitten, kun kriisi oli jo ohi.

27. Kuitenkin jo markkinointivuonna 1997/1998 oli tuotu esille tämäntyyppisen ruokinnan riskit Saksassa ilmenneiden sikaruttotapausten yhteydessä, kun sikojen ruokintaan oli käytetty puutteellisesti käsiteltyjä ruokajätteitä, mikä on yhteisön lainsäädännön vastaista. Tämän seurauksena jotkin jäsenvaltiot (Ranska ja Alankomaat) olivat kieltäneet alueellaan ennen vuoden 2001 suu- ja sorkkatautikriisiä myös käsiteltyjen ruokajätteiden käytön eläinten ruokinnassa, mutta osa jäsenvaltioista ei ollut kieltänyt sitä (Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta). Käsiteltyjen ruokajätteiden käyttö eläinten ruokinnassa oli — komission ehdotuksista huolimatta — säännösten mukaan helmikuussa 2001 edelleen sallittua yhteisössä (41).

28. Yhdistyneessä kuningaskunnassa kasvattajan, jonka tilalta kriisi sai alkunsa, sallittiin käyttää ruokajätettä sikojensa ruokintaan; ainoana ehtona oli, että jätteen on oltava käsiteltyä. Käytännössä kasvattaja keräsi ruokajätteet lähialueiden ravintoloista, hotelleista, kouluista ja kasarmialueilta ja varastoi jätteet tilansa eteen ennen niiden kuljettamista kahteen tilan lähellä sijaitsevaan rakennukseen, joissa käsittely tapahtui. Käsittelyn jälkeen ruokajätteet annettiin sioille. Tarkastukset, jotka ministeriö suoritti kriisin puhjettua, kuitenkin osoittivat, että ruokintakaukaloissa oli poikkeavia jätteitä, mikä osoitti konkreettisesti ruokajätteiden käsittelyn olleen puutteellista (42). Pan Asia -viruskantaan kuuluvan O-tyypin viruksen tarkkaa alkuperää ei ole kyetty yksilöimään varmuudella. Viruksen leviäminen rajatarkastusasemien kautta oli yleensä poissuljettu vaihtoehto, ja epäilykset (43) kohdistuivat laittomiin, muina kuin elintarvikkeina esitettyihin tuote-eriin, jotka myytiin tukkutavarana ravintoloihin tai ruokaloihin.

Jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmiin kohdistettavien kriteereiden ja tarkastusten puutteellisuus

29. Neuvosto vaati vuonna 1990 (44) jäsenvaltioita laatimaan varautumissuunnitelmat, joiden yhteydessä täsmennetään suu- ja sorkkataudin puhjetessa toteutettavat toimet. Suunnitelmissa oli määrä sallia käytettäväksi laitokset, laitteet, henkilökunta ja kaikki muut asianmukaiset materiaalit, jotka ovat tarpeen tautipesäkkeen nopeaksi ja tehokkaaksi hävittämiseksi. Komission tuli määrittää suunnitelmien laatimisessa noudatettavat periaatteet, tutkia suunnitelmat selvittääkseen, onko niiden avulla mahdollista saavuttaa tavoitellut päämäärät, ja tehdä jäsenvaltiolle ehdotus mahdollisesti tarvittavista muutoksista. Neuvoston mukaan suunnitelmia voitaisiin myöhemmin muuttaa tai täydentää tilanteen kehittymisen huomioon ottamiseksi.

30. Komissio määritti vuonna 1991 jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmia koskevat vähimmäisvaatimukset (45). Vaatimusten mukaan suunnitelmien avulla on voitava asettaa nopeasti käyttöön välineet, joiden avulla voidaan varmistaa nopea ja tehokas hävittäminen, kun suu- ja sorkkatautipesäke ilmaantuu. Komissio vaati jäsenvaltioita asettamaan kriisitapausten hallinnointia varten käyttöön perusjärjestelmän, kuten kriisikeskukset, paikalliset valvontakeskukset ja valvontatoimenpiteistä vastaavan henkilöstön. Tilintarkastustuomioistuin kuitenkin havaitsi, että komissio ei ollut edellyttänyt tiettyjä tietoja ja ehtoja, jotka ovat olennaisia suu- ja sorkkataudin torjunnan sekä tehokkaan taloudellisen ja hallinnollisen järjestelmän kannalta. Komissio ei edellyttänyt esimerkiksi seuraavia tekijöitä: a) erityyppisissä skenaarioissa (optimistinen, neutraali, pessimistinen) tarvittavien henkilöstön ja välineiden määrän sekä käyttöön asettamistavan osoittaminen; b) varautumissuunnitelmien tarkastelu saatujen kokemusten perusteella, suunnitelmien jako kasvattajille sekä säännöllisten simulointiharjoitusten toteuttaminen; c) kriteerit, joiden täyttyessä hätärokotukset otetaan käyttöön; d) tiedot teurastettujen eläinten lukumäärän rekisteröintiä varten käyttöön otetuista menettelyistä, eläinten arvosta, suoritetuista maksuista sekä eläinlääkintäviranomaisten olemassaolevien tietokantojen tai eläinten tunnistamista koskevien tietokantojen kanssa suoritetuista ristiintarkastuksista; e) arvioijien kiireelliseen rekrytointiin sovellettava järjestelmä ja heille maksettaviin korvauksiin sovellettavat yleiset periaatteet; f) kasvattajille suoritettavia korvauksia koskeva järjestelmä ja sen toiminta ennen tai jälkeen teurastuksen.

31. Komissio ei ole tarkistanut mainittuja kriteereitä vuoden 1991 jälkeen. Vuosina 1993–1995 komissio hyväksyi jäsenvaltioiden suunnitelmat. Suunnitelmia hyväksyessään se kuitenkin rajasi toimensa asiakirjojen tutkimiseen eikä tarkastanut ilmoitettujen toimien tehokkuutta paikan päällä. Komission kohtaan 33 antaman vastauksen vastaisesti sen vuonna 1995 laatimat, varautumissuunnitelmien valmistelua koskevat suuntaviivat (46) rajoittuivat vaatimukseen, jonka mukaan jäsenvaltioilla tulee olla eläinlääkintäviranomaiset, joiden kapasiteetti riittää käsittelemään milloin tahansa kymmenen tautipesäkettä; suuntaviivoissa ei edellytetty lisäämään tarvittaessa eläinlääkintäviranomaisten määrää tautitilanteen sitä edellyttäessä. Komissio suoritti (Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto) ensimmäiset paikan päällä toteutettavat suunnitelmien tarkastukset suu- ja sorkkatautitapauksia sisältävissä jäsenvaltioissa vasta kriisin jälkeen, vuoden 2001 lopussa ja vuoden 2002 aikana. Myös parlamentti toi esille, että komissio ei ollut ennen kriisiä ”kuitenkaan tarkistanut jäsenvaltioiden varautumissuunnitelmia kohtuullisessa ajassa”. Se painotti myös, että ”sekä Yhdistyneen kuningaskunnan, Alankomaiden että Ranskan varautumissuunnitelmien täytäntöönpano oli — varautumissuunnitelman hyväksymisen yhteydessä tehtyjä tarkastuksia lukuun ottamatta — tarkastamatta vielä vuoden 2001 kriisin puhjetessa” (47).

32. Näin ollen jäsenvaltioiden suunnitelmat, vaikka olivatkin komission hyväksymiä, eivät soveltuneet aiempaa laajamittaisempaan ja vaikeasti ennakoitavaan kriisiin. Suunnitelmissa ei ollut otettu riittävän laajasti huomioon pessimististä skenaariota eikä sen toteutuessa tarvittavaa toimien lujittamista eikä myöskään tarvittavaa hallinnollista ja taloudellista järjestelmää.

33. Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan komissiolle toimittamaa suunnitelmaa ei ollut tutkittu oleellisesti sen jälkeen kun suunnitelma oli hyväksytty vuonna 1991. Komission suuntaviivojen tapaan suunnitelmaan ei sisältynyt pessimististä skenaariota (48), ja jopa kansallisen tason suunnitelmassa skenaarioon kuului paikallisella tasolla samanaikaisesti ainoastaan kymmenen tautipesäkettä (49) eikä menettelyjä, joiden avulla resursseja voitaisiin lisätä nopeasti teurastuksia ja hävittämistä varten. Suunnitelmaan ei kuulunut myöskään kiireellistä rekrytointia koskevaa järjestelmää tai arvioijille maksettaviin korvauksiin sovellettavia yleisiä periaatteita. Suunnitelmaa ei ollut jaettu kasvattajille tai heidän edustajilleen. Ranskan suunnitelman avulla pystyttiin käsittelemään onnistuneesti kaksi samanaikaisesti ilmaantunutta tautipesäkettä, mutta pessimistisen skenaarion toteutuessa tarvittava toimien lujittaminen puuttui. Irlannin varautumissuunnitelmaan sisältyi kymmenen tautipesäkkeen samanaikainen käsittely. Ainoastaan Alankomaat oli hyödyntänyt sikarutosta saadut kokemukset ja varautunut lujittamaan toimia siten, että 26 ilmennyttä tautipesäkettä pystytään käsittelemään ottamalla käyttöön hätärokotukset heti kun resurssit osoittautuvat riittämättömiksi välittömiin teurastuksiin.

34. Komission sisäinen tarkastus osoitti, että terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosasto, joka joutuu säännöllisesti tekemisiin eläinalan kriisien kanssa, oli ottanut käyttöön vakiomuotoiset ja tehokkaiksi katsotut menettelyt, mutta se ei ollut dokumentoinut kyseisiä työmenetelmiä kirjallisesti. Käytettävissä ei ollut myöskään kriisien hallintaa koskevia laitteita tai oppaita. Vaikka komissio toimi tehokkaasti kriisin aikana (ks. kohta 44), tilintarkastustuomioistuin katsoo, että osa vuoden 2001 kriisin yhteydessä ilmenneistä ongelmista olisi kyetty välttämään, jos komissio olisi valmistellut asianmukaisesti etenkin jäsenvaltioille maksettaviin korvauksiin liittyvät taloudelliset menettelyt (ks. kohdat 74–81).

Suu- ja sorkkataudille alttiisiin lajeihin kuuluvien eläinten tunnistus- ja jäljittämisjärjestelmän puutteellisuus

35. Yhteisön tasolla yksittäisten nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmä on pakollinen (50). Tilintarkastustuomioistuin kuitenkin havaitsi, että järjestelmän avulla ei kyetä jäljittämään yhteisön sisällä tai sen ulkopuolelle siirrettäviä nautaeläimiä, joiden vuotuinen lukumäärä on noin kolme miljoonaa (noin neljä prosenttia karjasta). Myös järjestelmän täytäntöönpanoon jäsenvaltioissa liittyy vielä puutteita (51). Lampaat, joihin vuoden 2001 kriisi lähinnä kohdistui, ja siat oli 1. päivästä tammikuuta 1995 marraskuuhun 2003 saakka tunnistettava ainoastaan eläinerittäin (52). Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto paljasti kriisin aikana, että erien tunnistamiseen perustuvaa tunnistusjärjestelmää oli sovellettu huonosti kolmessa neljästä jäsenvaltiosta, joita suu- ja sorkkatauti koetteli (53).

36. Yhteisön säädöksissä ei edellytetty lampaiden yksittäistä tunnistamista ja eläinerittäin tapahtuvaan tunnistamiseen liittyi puutteita, mikä vaikeutti sairastuneiksi epäiltyjen eläinten jäljittämistä ja viivästytti niiden teurastamista. Yhdistyneessä kuningaskunnassa lampaita, jotka olisi pitänyt teurastaa, ei teurastettu, joten viruksen leviämisriskit kasvoivat.

37. Yhteisön säädösten mukaan (54) jäsenvaltioiden oli mahdollista jättää pakollisten, maan kaikki eläintilat sisältävien luetteloiden, joita niiden on pidettävä ja päivitettävä, ulkopuolelle pientilat, joilla pidetään enintään kolmea lammas- ja vuohieläintä ja joista kasvattajat eivät hae palkkioita. Alankomaissa toimivaltainen viranomainen havaitsi kriisin aikana, että 18 000 pientilaa tai yksityishenkilöä, joilla oli ainoastaan hyvin pieni määrä eläimiä, ei ollut rekisteröity eivätkä ne olleet tiedossa, mikä muodostaa lisäriskin siitä, ettei kaikkia teurastettavia eläimiä jäljitetä riittävän ajoissa. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto havaitsi saman ongelman myös Ranskassa.

Ennen kriisiä korjaamatta olleet Animo-järjestelmän puutteet

38. Vuodelta 1990 peräisin olevien yhteisön säädösten (55) perusteella luotiin eläinlääkintäviranomaisten välinen tietoverkko helpottamaan eläinten siirtoja koskevaa tiedonvaihtoa lähtöpaikkana olevan jäsenvaltion ja määräpaikkana olevan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten välillä. Järjestelmän nimi on Animo (56). Komissio laati vuonna 1991 mallin järjestelmän avulla lähetettävästä sanomasta (57).

39. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto oli kuitenkin havainnut jo ennen vuoden 2001 kriisiä, että Animo-järjestelmän avulla lähetetyissä sanomissa ei mainittu kauttakulkupisteitä, joiden kautta eläimet kuljetettiin lähettäjänä olevasta jäsenvaltiosta vastaanottajana olevaan jäsenvaltioon. Sanoman mallissa ei mainittu myöskään alkuperätilaa. Myös tilintarkastustuomioistuin toi järjestelmään liittyvät puutteet esille sikaruttoa koskevassa erityiskertomuksessaan (58). Sekä elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto että tilintarkastustuomioistuin suosittivat asiaa koskevien säännösten muuttamista, mutta komissio ei ollut esittänyt säännösten tarkistamista.

40. Vuoden 2001 kriisin aikana, sen jälkeen kun ensimmäinen tautipesäke oli havaittu Yhdistyneessä kuningaskunnassa, muiden jäsenvaltioiden oli kyettävä jäljittämään sieltä edeltävän kuukauden aikana tuodut lampaat, jotta kyseisiä, mahdollisesti virusta kantavia, eläimiä voitaisiin tarkkailla tehostetusti. Oli olennaista selvittää eläinten alkuperätila ja kauttakulkupisteet. Animo-järjestelmän avulla lähetetyt sanomat eivät kuitenkaan kaikissa tapauksissa sisältäneet kyseisiä olennaisia tietoja.

41. Mainitut puutteet viivästyttivät tartunnan saaneiksi epäiltyjen eläinten paikallistamista ja teurastamista vuoden 2001 kriisin aikana (ks. laatikko 2). Alankomaiden maatalousministeriö tähdensi tilintarkastustuomioistuimelle, että kauttakulkupisteiden pakollinen maininta olisi tehostanut huomattavasti taudin torjuntaa erityisesti kriisin kriittisen alkuvaiheen aikana. Kriisin aikana Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisilla oli vaikeuksia saada selville muihin jäsenvaltioihin vietyjen lampaiden alkuperätilaa ja määrittää, olivatko kyseiset lampaat lähtöisin tartuntatapauksia sisältävältä tilalta. Syynä tähän oli kyseisten tietojen puuttuminen Animo-järjestelmän avulla lähetetyistä sanomista. Mainitut tiedot saatiin selville vasta 6–16 vuorokauden kuluttua siitä, kun tautitapauksia sisältävistä alkuperätiloista oli saatu vahvistus. Näin ollen lampaiden tuonnin kohteena olevia jäsenvaltioita ei kyetty varoittamaan ajoissa aiheutuneesta tartuntariskistä. Määräpaikkana olevat jäsenvaltiot joutuivat tietojen puuttuessa teurastamaan ennaltaehkäisevästi kaikki Yhdistyneestä kuningaskunnasta tuoduiksi tunnistetut lampaat, koska tartunnan saaneiksi epäiltyjä eläimiä ei ollut mahdollista tunnistaa muiden eläinten joukosta. Lampaiden jäljittämisjärjestelmän puuttuminen johti siihen, että Ranskan toimivaltaisella viranomaisella oli vaikeuksia saada selville ranskalaiset tilat, joille lopulta oli tuotu lampaita Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Ministeriöllä ei ollut varmuutta, oliko kaikki tuodut lampaat teurastettu, joten tartuntariski ei välttämättä ollut hävinnyt. Alankomaissa kauttakulkupisteiden maininnan puuttuminen Animo-järjestelmän avulla lähetetystä sanomasta johti siihen, että Irlannista lähtöisin olevat eläimet kyettiin jäljittämään vasta päivän lopussa. Eläimet oli kuljetettu Ranskassa (Mayenne) sijaitsevan tilan läheisen tarkastuspisteen kautta; kolme viikkoa myöhemmin tilan havaittiin olevan tautipesäke tartunnan saaneiden Isosta-Britanniasta peräisin olevien lampaiden tuonnin seurauksena. Asiakirjojen hakemiseen kulunut aika viivästytti suojaustoimenpiteitä.

Eläinten siirtojen rajoittaminen jäsenvaltioiden alueilla

42. Direktiivissä 85/511/ETY edellytetään, että eläintautiepidemian leviämisen estämiseksi eläinten siirrot on rajattava välittömästi tartuntatapauksia sisältävän tilan ympärille perustetulle suoja- ja valvontavyöhykkeelle, jonka säde on vähintään 10 kilometriä. Mainitut toimet toteutettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa, mutta ne eivät sinällään riittäneet estämään eläintautiepidemian leviämistä, kun otetaan huomioon tartuntojen laajuus jo ennen ensimmäisen tautipesäkkeen havaitsemista.

43. Yhdistynyt kuningaskunta kielsi eläinten siirrot maan koko alueella vasta kolme päivää epidemiaa koskevan virallisen vahvistuksen jälkeen. Komissio puolestaan hyväksyi direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti päätöksen 2001/190/EY, joka koski eläinten siirtokieltoa muissa jäsenvaltioissa kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kansallisen tulojen ja menojen hyväksyjän raportin mukaan ensimmäisen tautipesäkkeen vahvistamisen ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tapahtuvia siirtoja koskevan kiellon voimaantulon välisenä aikana oli tauti levinnyt yli 62 tilalle seitsemässä muussa kreivikunnassa (59), ja epidemia oli pahentunut — ja siitä aiheutuvat kustannukset kasvaneet — yliopistojen epidemiatutkijoiden mukaan yli kaksinkertaiseksi siihen nähden, jos eläinten siirtojen rajoittamisesta olisi päätetty tautitapausten vahvistamispäivänä (60).

KOMISSION TOIMET KRIISIN AIKANA

Komission tehokas valvonta

44. Komission yksiköt olivat kriisin aikana käytettävissä ympärivuorokautisesti. Komissio pystyi toteuttamaan ripeästi tarvittavat ja kiireelliset toimenpiteet, kuten taudista ilmoittamisen jäsenvaltioille, ennen kriisin puhkeamista maahan tuotujen lampaiden valvonnan ja teurastuksen sekä markkinoiden sulkemisen. Jäsenvaltiot pitivät komission kriisin aikana tekemiä eläinlääkintää koskevia lukuisia päätöksiä nopeina ja asianmukaisina.

45. Elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston suorittamien tarkastusten ja tapahtuneiden kriisien ajankohtien välinen vertailu osoittaa, että elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto suoritti kriisiä koskevat tarkastukset sopivaan aikaan, vaikka se merkitsi suunniteltujen virkamatkojen siirtämistä myöhempiin ajankohtiin. Kriisin aikana tavanomaisia menettelyjä nopeutettiin ja elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston tarkastuskertomukset olivat saatavilla kahden kuukauden kuluessa, sen jälkeen kun terveyden ja kuluttaja-asioiden pääosaston muiden yksiköiden huomautukset sekä jäsenvaltioiden vastaukset oli otettu huomioon.

Torjuntajärjestelmän ja sen soveltamisen puutteet jäsenvaltioissa

46. Tiettyjä elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kriisin pahimmin koettelemassa maassa, havaitsemia torjuntajärjestelmän puutteita ei voitu kuitenkaan käsitellä ajoissa uudelleen, koska ne edellyttivät komissiolta ja jäsenvaltioilta kyseisten toimenpiteiden perusteellista tarkastusta. Havaitut puutteet ovat erityisen tärkeitä, koska ne saattavat koskettaa myös muita jäsenvaltioita. Keskeiset puutteet ovat: a) huomattava puute virkaeläinlääkäreistä; b) torjuntajärjestelmä, jonka tehokkuus riippuu kasvattajien välittömästä taudista ilmoittamisesta; c) joihinkin epäiltyjen tartuntatapausten tunnistamista, vahvistamista ja eläinten teurastusta sekä hävittämistä koskeviin tapauksiin liittyvät viiveet, joita ei voida hyväksyä (61).

47. Tilintarkastustuomioistuin huomasi tarkastuksensa aikana elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston havaintojen kaltaisia puutteita. Ne on esitetty jäljempänä.

Supistetut eläinlääkintäosastot

48. Komissio arvioi vuoden 1989 kertomuksessaan (62), että ennaltaehkäisevästä rokotuksesta luopumisen onnistumisen ehtona oli tehokas valtiollinen eläinlääkinnän seurantajärjestelmä. Neuvosto käynnisti sarjan yhteisön rahoitukseen oikeuttavia tautien tarkastuksia, mutta tautien, jotka eivät ole endeemisiä, eläinlääkärintarkastuksia varten ei ole olemassa yhteisön rahoitusta, mikä sulkee suu- ja sorkkataudin tuen ulkopuolelle. Vuoden 2001 kriisin yhteydessä oli tullut esille, että valtiollisten eläinlääkintävirastojen henkilökuntaa oli laajalti vähennetty, ja Euroopan parlamentti (63) sekä joulukuussa 2001 järjestetty kansainvälinen konferenssi (64) nostivat esille karjan epidemiologista valvontaa koskevan kysymyksen ja valvonnan rahoittamisen tehokkaana taudin ehkäisykeinona. Kysymys koskee itse asiassa kaikkia eläintautiepidemioita, eikä siihen ole vielä vastattu yhteisön tasolla.

49. Cumbrian alueella, jota suu- ja sorkkatauti eniten kosketti, oli neljä miljoonaa lammasta, yli 880 000 nautaeläintä ja 170 000 sikaa, ja virkaeläinlääkärien lukumäärä oli laskenut 27:stä vuonna 1967 ainoastaan yhdeksään vuonna 2001 (65). Tilastotietojen (66) mukaan Yhdistyneellä kuningaskunnalla oli 9,5 virkaeläinlääkäriä miljoonaa eläintä kohti (nautaeläimet, lampaat ja siat) verrattuna muiden jäsenvaltioiden keskimäärin yli 20 eläinlääkäriin miljoonaa eläintä kohti. Yhdistyneessä kuningaskunnassa virkaeläinlääkärien määrän vähentymisen ja lisähenkilöstön (67) palkkaamisessa tapahtuneen viiveen vuoksi epidemian torjuntatoimenpiteiden tehokkuus heikkeni huomattavasti. Kansallinen tulojen ja menojen hyväksyjä havaitsi (68), että Yhdistyneessä kuningaskunnassa kriisin aikana työskennelleiden virkaeläinlääkärien määrän kasvu pysyi tartunnan saaneiden maatilojen lukumäärää alhaisempana huhtikuuhun 2001 asti. Eläinten teurastuksessa tapahtuneita viiveitä käsitellään kohdissa 57–58 ja laatikossa 3.

Riittämätön kannustus välittömään taudista ilmoittamiseen ja eläinten siirtoja koskevien rajoitusten noudattamiseen

50. Taudin nopeaa hävittämistä varten on olennaisen tärkeää ilmoittaa siitä välittömästi. Yhteisön säädöksillä pyritään siihen, että kasvattajat ilmoittavat taudista valvontaviranomaiselle sekä komission alaiselle jäsenvaltion viranomaiselle. Ensimmäisen ilmoituksen osalta direktiivissä 85/511/ETY velvoitetaan jäsenvaltioita valvomaan, että niille ilmoitetaan välittömästi suu- ja sorkkatautia koskevista epäilyistä sekä itse taudista.

51. On paradoksaalista, vaikka suu- ja sorkkataudin yhteisön laajuinen torjunta perustuu pitkälti kasvattajiin itseensä, koska he toteavat ensimmäisinä oman karjansa fyysisen tilan ja ilmoittavat taudista, että yhteisön säädökset eivät velvoittaneet jäsenvaltioita pitämään kasvattajia osana torjuntajärjestelmää, kuulemaan heitä varautumissuunnitelmien osalta, tiedottamaan heille erilaisista eläintautiepidemioista ja välittömästi aloitettavista toimenpiteistä, pitämään kasvattajia vastuullisina tai kannustamaan heitä muilla tavoilla nopeaan taudista ilmoittamiseen.

52. Vuonna 2001 kasvattaja, jonka tilan kansallisen vertailulaboratorion asiantuntijat katsoivat yksityiskohtaisen epidemiologisen tutkimuksen perusteella olevan eläintautiepidemian alkuperänä, ei ilmoittanut Yhdistyneen kuningaskunnan toimivaltaiselle viranomaiselle karjan saastumisesta. Tauti todettiin noin kuukauden kuluttua sen puhjettua toisella alueella, jolloin tartuntatapauksia sisältäviä tiloja oli arvioiden mukaan jo 57 (69). Tällä välin (1. helmikuuta 2001 — 21. helmikuuta 2001) 49 796 eläintä oli viety muihin jäsenvaltioihin, mikä lisäsi eläintautiepidemian leviämisen vaaraa Yhdistyneen kuningaskunnan rajojen ulkopuolelle.

53. Jäsenvaltion komissiolle ja toisille jäsenvaltioille antaman ilmoituksen osalta oli kriisin aikana oleellisen tärkeää, että asiasta ilmoitetaan mahdollisimman aikaisin tarvittavien varotoimenpiteiden aloittamiseksi. Tämä pakollinen kyseisen jäsenvaltion tekemä ilmoitus taudista komissiolle ja muille jäsenvaltioille on itse asiassa vaatimus (70). Ilmoitusta ensimmäisestä tautipesäkkeestä edellytetään vasta 24 tunnin sisällä kansallisen erityislaboratorion eläimistä tekemän näyteanalyysin perusteella saadusta taudin vahvistamisesta. Tämä 24 tunnin määräaika voidaan siis laskea tulosten analysointiin tarvittavaan aikaan, vaikka tulos olisikin tieteellisesti vahvistettu.

54. Tämän epäkohdan korjaamiseksi neuvosto (71) on ehdottanut komissiolle, että se loisi hälytysjärjestelmän, jonka avulla eläintautiepidemiasta kärsivä jäsenvaltio voisi nopeasti ilmoittaa komissiolle ja muille jäsenvaltioille suu- ja sorkkataudin puhkeamisesta. Helmikuun 20. päivänä, viiden tunnin kuluttua kansallisen vertailulaboratorion virallisen vahvistuksen jälkeen, Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti yhteisön säännösten mukaisesti komissiolle ensimmäisestä tautipesäkkeestä, ja osoitti samalla, että 24 tunnin määräaikaa voitaisiin modernit tiedottamismahdollisuudet huomioon ottaen lyhentää. Komissio ilmoitti asiasta välittömästi muiden jäsenvaltioiden eläinlääkintäviranomaisille, ja eläimiä koskeva vientikielto tuli voimaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa seuraavana päivänä, mikä mahdollisti vielä noin 287 sian viennin Pohjois-Irlannista Irlantiin ennen eläimiä koskevan vientikiellon todellista täytäntöönpanoa 21. helmikuuta kello 17.

55. Suu- ja sorkkataudin leviämisen estämiseksi on olennaisen tärkeätä, että kasvattajat ilmoittavat taudista välittömästi sekä noudattavat eläinten siirtoja koskevia rajoituksia. Jäsenvaltiot ovat havainneet alueellaan näiltä osin rikkomuksia ja haastaneet asianomaiset kasvattajat oikeuteen.

56. Kasvattajat, jotka eivät olleet ilmoittaneet taudista tai noudattaneet eläinten siirtoja koskevia rajoituksia, haastettiin oikeuteen sekä tuomittiin maksamaan sakkoja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa. Kasvattajilla on täysi oikeus saamaansa korvaukseen, sillä torjuntajärjestelmän tärkeimpien edellytysten noudattamiseen liittyviä maksuehtoja koskevat säännökset puuttuvat (72). Näillä ehdoilla tarkoitetaan esimerkiksi taudista ilmoittamista tai eläinten siirtoja koskevien rajoitusten noudattamista. Mainittu puute antoi jäsenvaltioille mahdollisuuden esittää komissiolle korvauspyynnöt näille kasvattajille suorittamistaan maksuista (ks. kohta 77).

Teurastuksia koskevat viivästykset

57. Jäsenvaltioiden on direktiivin 85/511/ETY mukaisesti välittömästi taudin virallisen vahvistuksen jälkeen teurastettava tartunnan saaneet eläimet, jotta jäsenvaltiot säilyttävät oikeutensa yhteisön maksamiin korvauksiin. Välitön teurastus on välttämätöntä viruksen leviämisen estämiseksi.

58. Yhteisön säännökset kuitenkin sallivat, mutteivät edellytä sekundääripesäkkeiden kohdalla epidemian levitessä jäsenvaltioita teurastamaan eläimiä heti valtuutetun eläinlääkärin havaitsemien kliinisten taudinoireiden jälkeen. Eläinten teurastusta ei myöskään edellytetä ennen kuin niiden arvo on määritelty ja asiaankuuluvat hallinnolliset menettelyt tehty. Tämän seurauksena teurastusten täytäntöönpanoaika vaihtelee jäsenvaltioiden noudattamien käytäntöjen ja käytettävissä olevien eläinlääkärien mukaisesti (ks. laatikko 3), mikä lisää eläintautiepidemian leviämisen riskiä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimivaltainen viranomainen odotti yhteisön säädösten mukaisesti laboratorion vahvistusta tartunnasta ennen ensimmäiseen tautipesäkkeeseen kuuluvien eläinten teurastusta: tällä välin löytyi kolme muuta tautipesäkettä. Ensimmäisten sadan tautipesäkkeen osalta tartuntaa koskevan vahvistuksen ja teurastuksen väliset määräajat ylittivät valtaosassa tapauksista 24 tuntia aina jopa seitsemään päivään asti. Tämän seurauksena Yhdistynyt kuningaskunta aloitti teurastukset kliinisten tartuntaoireiden perusteella. Näistä tapauksista 78 prosentissa myöhempi arviointi vahvisti eläinlääkärien tekemän taudinmäärityksen (ks. kansallisen tarkastuselimen kertomus, taulukko 38, s. 63). Sen sijaan muissa jäsenvaltioissa teurastukset tehtiin heti tautipesäke-epäilyn jälkeen ja ennen lopullista tietoa laboratorion analyyseista. Alankomaissa, Ranskassa ja Irlannissa tehtiin erityisesti Yhdistyneestä kuningaskunnasta tuotujen lampaiden ennalta ehkäiseviä teurastuksia. Yhdistyneessä kuningaskunnassa eläinten teurastus tapahtui vasta kasvattajan arvioinnin ja hyväksynnän jälkeen, mikä hidasti tartunnan saaneiden eläinten teurastusta. Sitä vastoin Ranskassa eläinten arvo arvioitiin vasta teurastuksen jälkeen eläintautiepidemian hävittämisen nopeuttamiseksi.

KOMISSION KORVAUSJÄRJESTELMÄÄ KOSKEVAT TOIMET

59. Tilintarkastustuomioistuin ja vastuuvapauden myöntämisestä vastaavat viranomaiset olivat ennen kriisiä ilmoittaneet komissiolle suosituksista, joista osa vastasi kohdassa 46 mainittuja elintarvike- ja eläinlääkintätoimiston tekemiä havaintoja. Komissio ei ottanut varainhoidon alalla huomioon tilintarkastustuomioistuimen jo vuonna 1996 laatimia suosituksia eikä vastuuvapauden myöntämisestä vastaavien viranomaisten sikaruttoa ja BSE-tautia koskevia suosituksia niiden soveltamiseksi suu- ja sorkkatautiin (ks. laatikko 4). Jäsenvaltioiden menojen tukikelpoisuutta ja kasvattajille maksettavia korvauksia koskevien sääntöjen ja menettelyjen täsmentäminen (Erityiskertomus nro 1/2000, kohta 80): vastauksena vuotta 1995 koskevassa tilintarkastustuomioistuimen vuosikertomuksessa esitettyyn seurantaan komissio sitoutui antamaan jäsenvaltioille menettelyjä ja korvausten laskemista koskevia direktiivejä, mutta tätä ei kuitenkaan tehty. Eläinlääkinnällisiä toimenpiteitä ja markkinatukitoimenpiteitä koskevien rahoitusosuuksien mukauttaminen (Erityiskertomus nro 1/2000, kohta 79): komissio oli ryhtynyt tähän sikaruton osalta, mutta rahoitusosuudet vaihtelevat edelleen eläintautien luonteen perusteella. Tehosikataloutta harjoittavien kasvattajien eläintautien torjuntatoimenpiteisiin osallistumisen lisäämistä koskevien säädösten tarkistamisehdotuksen toimittaminen neuvostolle (Erityiskertomus nro 1/2000, kohta 81): komissio teki vertailevan tutkimuksen muista rahoitusmuodoista, mutta se ei osallistunut kasvattajille maksettavien, suu- ja sorkkatautia koskevien tukijärjestelmien täytäntöönpanoon jäsenvaltioissa.

Komissio ei ole ehdottanut menettelyjä tai jäsenvaltioiden suorittamien kasvattajille maksettavien korvausten laskutapaa koskevia direktiivejä

60. Säännöksissä (73) annetaan komissiolle mahdollisuus toteuttaa tarvittavia yhteisön erityisrahoitusosuutta koskevia soveltamistoimenpiteitä suu- ja sorkkataudin hävittämiseksi. Niissä määritellään yhteisön maksamat jäsenvaltioiden menojen korvaukset erityisesti kasvattajien saamaksi ”riittäväksi korvaukseksi” kuitenkaan tarkemmin määrittelemättä tämän ilmauksen merkitystä. Joulukuussa 2000 neuvosto (74) osoitti näiden menojen hallinnoinnin ainoastaan komissiolle. On ristiriitaista, että vaikka komissio sitoutui esittelemään kasvattajia koskevaan korvausjärjestelmään liittyviä direktiivejä jäsenmaissa, sillä ei ole oman arvionsa mukaan tähän tehtävään tarvittavaa oikeudellista toimivaltaa. Tämän seurauksena säännöstö on puutteellinen, koska komissio ei ole esittänyt näitä direktiivejä. Nykyisen oikeudellisen järjestelmän perusteella komission toimivalta rajoittuu yhteisön korvaamien jäsenvaltioiden menojen tukikelpoisuuden määrittelyyn, mikä ei kata kasvattajille maksettavien korvausten laskutapaa.

61. Toisaalta komissio rajoitti kasvattajille spongiformista enkefalopatiaa (75) sairastavien nautojen pakollisesta teurastuksesta jäsenvaltioiden maksamia korvauksia (76). Jäsenvaltiot ovat valtuutettuja maksamaan jokaisesta eläimestä sen voimassa olevan kaupallisen arvon jäsenvaltioiden hyväksymän objektiivisen ja yksilöllisen arviointijärjestelmän perusteella. Järjestelmä ei vastaa täysin yhtenäistetylle, oikeudenmukaiselle ja taloudelliselle korvausjärjestelmälle asetettuja vaatimuksia, mutta se on kuitenkin parempi ratkaisu kuin jäsenvaltioiden kasvattajille maksamien ja suu- ja sorkkatautia koskevien korvausten määrittelyn puuttuminen. Itse asiassa korvausjärjestelmää koskevan määrittelyn puuttumisen vuoksi kasvattajien kohtelu on ollut epäjohdonmukaista ja epätasapuolista heidän maatilansa sijainnin ja/tai jäljempänä esitettyjen teurastusmenetelmien perusteella.

Epäjohdonmukaiset korvausjärjestelmät ja epäyhtenäinen arviointi

62. Kasvattajien suoria menetyksiä koskevia korvauksia eli teurastetun karjan bruttoarvoa ei ollut määritelty etukäteen (Alankomaita lukuun ottamatta), minkä vuoksi jäsenvaltioiden oli tehtävä tämä määrittely kriisin aikana. Markkinoiden sulkemisen vuoksi joitakin hintaa koskevia viitetietoja ei kuitenkaan ollut käytettävissä. Valtaosa jäsenvaltioista laati hintataulukkoja viitetiedoiksi valantehneille arvioijille eläinten arviointia varten, mutta niistä ei kuitenkaan käynyt ilmi, että kyse oli enimmäismääristä. Joistakin eläimiä koskevista kategorioista puuttuivat hintatiedot.

63. Kolmessa jäsenvaltiossa (Irlanti, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta) ei korvattu maatilojen taloudellisia menetyksiä (77), vaan kasvattajat olivat ilman korvauksia vähintään kolme viikkoa eläinten teurastuksen ja maatilan täydellisen desinfioinnin jälkeen. Ranskassa sen sijaan kasvattajat saivat korvauksia ranskalaisilta viranomaisilta, joiden mukaan kasvattajien saaman ”riittävän korvauksen” pitäisi kattaa kaikki menetykset (eläimet ja tulot). Komissio ei kuitenkaan hyväksynyt menetyksiä korvausten piiriin.

64. Jäsenvaltioiden tekemät sopimukset arvioijien kanssa olivat vaihtelevia ja joissakin tapauksissa arvioijille tarkoitetut ohjeet puutteellisia. Nautaeläinten arvon arviointia koskevien ja jäsenvaltioille tarkoitettujen komission ohjeiden puuttumisesta huolimatta arvioijat eivät käyttäneet eläinten arvon määrittelyn kannalta olennaisia tietoja (rotu, ikä, sukupuoli) sisältävää nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmää (78), minkä vuoksi arvioijat saattoivat käyttää arvioinnissaan laajaa harkintavaltaa. Nautaeläinten tunnistaminen ei sisältynyt arviointilomakkeisiin ja kokeneempien arvioijien tai ministeriön tekemät selvitykset arvioinneista puuttuivat.

65. Jäsenvaltioiden käyttämät järjestelmät esitellään laatikossa 5. Yhdistynyt kuningaskunta, Irlanti ja Alankomaat valitsivat eläinten arvoon perustuvan korvausjärjestelmän, johon ei sisälly liiketappioita. Ranska sisällytti menetykset korvauksiin, mikä merkitsee 30 prosentin lisäystä eläinten arvoon. Yhdistyneessä kuningaskunnassa järjestelmä vaihteli ainoastaan arvioijien toteuttamasta eläinten arvon arvioinnista sekajärjestelmään, jossa kasvattajat voivat valita joko hintataulukkoon perustuvan tai arvioijien tekemän arvioinnin. Perushintataulukkoon ei sisältynyt kaikkien eläinten luokkien hintaa koskevia viitetietoja eikä enimmäismääriä. Tämän perustaulukon käytöstä luovuttiin arvioitujen hintojen voimakkaan nousun vuoksi. Arvioijat eivät saaneet tarkkoja suuntaviivoja ja korvausmääristä vielä puuttuneita eläinpalkkioita koskevat epätarkat ohjeet johtivat useiden eri menettelytapojen soveltamiseen. Irlannissa toimivaltainen viranomainen laati tarkan kuukausikohtaisen hintaluettelon kaikista nautaeläinten luokista. Lampaita koskeva toimivaltaisen viranomaisen laatima hintataulukko oli puutteellinen eikä siinä otettu enimmäismääriä huomioon. Alankomaissa toimivaltaisen viranomaisen ennakkoon laatima viitehintataulukko sekä jo varautumissuunnitelmiin sisältyneet arviointimenettelyt edistivät eläinten arvoa koskevaa täsmällistä ja yhdenmukaista arviointia. Ranskassa oli laadittu lampaita koskeva kiinteämääräinen taulukko, mutta muissa eläinten luokissa lääninhallitukset ovat soveltaneet erilaisia järjestelmiä riittämättömien kansallisten säännöspuitteiden vuoksi.

66. Yksityiskohtaisten yhteisön säädösten puuttuessa jäsenvaltioiden käyttöön ottamat järjestelmät johtivat kasvattajille maksettuihin epäyhdenmukaisiin korvauksiin. Sekä komissio, tilintarkastustuomioistuin että kansallinen tarkastuselin havaitsivat, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa eläinten arvo oli arvioitu korkeaksi verrattuna eläinten arvoon kriisin puhjetessa. Joillekin kasvattajille myönnettiin korotuksia heidän karjansa arvon alkuperäisiin arvioihin nähden (Ranska, Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta). Lisäkorvausten kokonaismäärä oli 4,2 miljoonaa euroa. Muissa tapauksissa korvauksia pienennettiin (Alankomaat). Kasvattajille maksetut keskimääräiset korvaukset nautaeläimistä ja lampaista olivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa huomattavasti muiden jäsenvaltioiden korvauksia korkeampia, kun taas sikoja koskevat korvaukset olivat muita jäsenvaltioita korkeampia Ranskassa (ks. laatikko 6 ja kaavio 3). Yhdistynyt kuningaskunta korotti kasvattajille maksettuja korvauksia. Kansallinen tarkastuselin totesi, että eläinten arviointiin osittain kriisin aikana käytetty perushintataulukko perustui juuri ennen kriisiä voimassa olleisiin korkeampiin hintoihin. Kasvattajien kanssa tehdyn sopimuksen mukaan maksettavat palkkiot perustuvat eläinten arvoa koskevaan arviointiin. Tähän liittyi kuitenkin perusteettomasti korotetun hinta-arvion ja näin ollen siis perusteettomasti maksettujen korvausten riski. Komission laskelmien mukaan nautaeläinten arvo korvattiin keskimäärin yli kaksi kertaa, lampaiden yli kaksi ja puoli kertaa ja sikojen lähes kaksi kertaa niiden todellista arvoa enemmän, mistä lisäkustannusilmoituksen mukaan aiheutui 811,7 miljoonaa euroa liian suuriksi arvioidut kulut. Komissio arvioi Ranskan osalta, että liian suuriksi arvioitujen kustannusten osuus oli 1,1 miljoonaa euroa ilmoitetusta määrästä. Liian suuri arvio johtui pääasiassa liiketappioiden sisällyttämisestä maksettuihin korvauksiin sekä sikojen liian korkeaksi määritellystä arvosta. Korotuksia maksettiin Irlannissa (0,5 miljoonaa euroa) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (1,7 miljoonaa euroa) kasvattajille, jotka olivat käyttäneet toimivaltaisen viranomaisen korkeina pitämiä arviointeja. Tämä johti maksettujen korvausten tarkistamiseen alaspäin. Ranskassa lampaisiin sovellettavaa kiinteämääräistä taulukkoa tarkistettiin ylöspäin. Ruhojen hävittämistä koskeviin korvauksiin lisättynä tästä aiheutui lähes 2 miljoonan euron lisäkustannukset. Alankomaissa maatalousministeriö päätti alentaa tartunnan saaneista eläimistä maksettavaa korvausta 50 prosenttia niiden arvosta. Tämän seurauksena kasvattaja sai samalla maatilalla 50 prosentin korvauksen tartunnan saaneista eläimistä ja 100 prosentin korvauksen muiden eläinten arvosta. Arvioinnin perusteena käytettiin jo aiemmin laadittua hintataulukkoa.

Havaitut kaksinkertaisesti maksetut eläinpalkkiot

67. Viisi kuukautta suu- ja sorkkatautia koskevan kriisin alkamisen jälkeen, kun jäsenvaltiot olivat jo alkaneet myöntää korvauksia, komissio laati jäsenvaltioiden maksamaa korvausta koskevan poikkeusasetuksen (79) markkinoiden tukitoimenpiteiden mukaisista yhteisön eläinkohtaisista palkkioista ja eläinten teurastuksesta (80). Tämä säädös velvoitti jäsenvaltioita maksamaan kyseisiä palkkioita kasvattajille suu- ja sorkkatautia koskevien korvausten lisäksi. Säädökseen ei sisältynyt velvoitetta noudattaa eläinten maatilalla pitoaikaan kuuluvia ehtoja, jotka tavallisesti ovat valvontaa varten välttämättömiä (eläinten tunnistaminen ja laskenta).

68. Tämän poikkeusasetuksen laadinnan yhteydessä komissio ei kuitenkaan ottanut huomioon tavanomaisissa olosuhteissa voimassa olevia myyntikäytäntöjä. Erityisesti Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa eläinten myyntihinnat sisältävät maksamatta olevan eläinpalkkion, josta hyötyy eläimen seuraava ostaja. Tavanomaisten myyntikäytäntöjen perusteella sekä siksi, että kasvattajien saamassa ”riittävässä korvauksessa” on otettava huomioon kasvattajille maksamatta olevat palkkiot, arvioijat Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa olivat laskeneet palkkiot eläimiä koskeviin arviointeihin mukaan ja soveltaneet niitä suu- ja sorkkatautiin liittyviin korvauksiin. Koska näitä käytäntöjä ei ollut otettu huomioon, komissio ei kieltänyt jäsenvaltioita maksamasta eläinpalkkioita, jos ne oli jo ennakkoon sisällytetty suu- ja sorkkatautia koskeviin korvauksiin.

69. Jäsenvaltiot sovelsivat poikkeusasetusta ja maksoivat kasvattajille vielä suorittamattomia eläinpalkkioita sen jälkeen, kun kasvattajille oli myönnetty suu- ja sorkkatautia koskevia korvauksia. Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat jo sisällyttäneet joitakin näistä palkkioista kasvattajille ennakkoon maksettuihin suu- ja sorkkatautia koskeviin korvauksiin. Tämä tarkoitti sitä, että jotkut kasvattajat saattoivat saada kaksinkertaisen palkkion.

70. Käytännössä eläimiä koskevissa arviointilomakkeissa mainittiin vain kokonaismäärät erottelematta palkkioita eläinten todellisesta arvosta, joten tarkastajien oli vaikea arvioida päällekkäisten maksujen tarkkaa määrää. Arvioijia oli ohjeistettu sisällyttämään palkkioiden määrät eläimiä koskeviin arviointeihin, minkä osa heistä vahvisti saman tien. Näin ollen tilintarkastustuomioistuimen tekemän arvion mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa maksettujen eläinpalkkioiden (81) arvo saattoi olla jopa 10 miljoonaa puntaa (yli 16 miljoonaa euroa) (82) ja ne olivat päällekkäisiä suu- ja sorkkatautia koskeviin korvauksiin lisättyjen palkkioiden kanssa.

71. Tilintarkastustuomioistuin havaitsi, että myös Irlannissa korvausten lisäksi maksettiin nautapalkkioita, mutta määrät olivat pienempiä (83). Ranskassa osa lääninhallituksista sisällytti nautapalkkiot korvauksiin, osa ei. Alankomaiden maatalousministeriö ilmoitti sitä vastoin tilintarkastustuomioistuimelle, ettei suu- ja sorkkatautia koskeviin korvauksiin ole sisällytetty eläinpalkkioita.

Epäyhtenäisesti maksetut teurastuspalkkiot

72. Markkinatukitoimenpiteiden osalta nautojen teurastuspalkkioiden maksamisesta on säädetty neuvoston asetuksessa (84), jossa edellytetään teurastamon antamaa todistusta eläimen teurastamisesta. Tässä asetuksessa ei kuitenkaan määritellä tarkemmin teurastusmenetelmää, eli onko kyseessä eläimen teurastus ihmisravintoa varten (EMOTR-tuki — markkinatuki) vai terveyssyistä tapahtuva teurastus (EMOTR-tuki — eläinlääkintä). Eri tulkintojen mukaan teurastuspalkkio oli mahdollista maksaa suu- ja sorkkatautia koskevan korvauksen täydennyksenä, mutta ainoastaan osalle kasvattajista, joiden tartunnan saaneita eläimiä oli teurastettu teurastamossa. Tämä johti jäsenvaltioiden osalta kasvattajien epätasapuoliseen kohteluun teurastusten toteutuspaikan perusteella.

73. Komissio ei antanut vastausta erään jäsenvaltion tiedusteluun tämän asian tulkinnasta ennen vuoden 2001 teurastuspalkkioiden maksamiseen liittyvän säännösten mukaisen määräajan päättymistä 30. kesäkuuta 2002. Tämän vuoksi jäsenvaltiot tekivät erilaisia päätöksiä tästä asiasta, mikä johti kasvattajien epätasapuoliseen kohteluun. Alankomaissa merkittävä osa teurastuksista tapahtui teurastamoissa, joten Alankomaissa kasvattajille ei maksettu teurastuspalkkioita suu- ja sorkkatautia koskevien korvausten lisäksi. Tästä kertyi 3,5 miljoonan euron säästö yhteisön talousarvioon. Sen sijaan Irlannissa osa teurastuksista tehtiin myös teurastamoissa ja silti palkkiot maksettiin, mutta ne perittiin takaisin tilintarkastustuomioistuimen toteuttaman tarkastuksen jälkeen. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei maksettu palkkioita mahdollisten päällekkäisyyksien välttämiseksi, koska ne sisältyivät jo suu- ja sorkkatautia koskevaan korvaukseen. Ranskassa tämä asia ei ollut aiheellinen, koska tartunnan saaneita eläimiä ei teurastettu teurastamossa, eikä teurastuspalkkioita myöskään maksettu.

Säännöt ja menettelyt jäsenvaltioiden menojen tukikelpoisuudesta yhteisön maksamiin korvauksiin on määritelty myöhässä

74. Komissio vastaa jäsenvaltioiden menoihin liittyvää yhteisön rahoitusosuutta koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen laatimisesta pysyvän eläinlääkintäkomitean (85) avulla päätöksen 90/424/ETY nojalla. Komissio määrittelee lisäksi saman komitean kanssa eläintautiepidemian hävittämiseen ja sen edellyttämään yhteisön rahoitusosuuteen tarvittavat lisätoimet.

75. Komissio ei ehdottanut yhteisön rahoitusosuutta koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ennen kriisiä huolimatta sen aiemmista sitoumuksista, jotka se antoi vastauksessaan tilintarkastustuomioistuimen vuosikertomuksessa varainhoitovuodelta 1995 esitettyyn seurantaan: ”antaa jäsenvaltioille eläinlääkintätoimenpiteiden yhteisön osarahoitusta koskevia direktiivejä sekä menettelyistä että korvausten laskemisesta […]” (ks. laatikko 4). Komissio ei myöskään täsmentänyt jäsenvaltioille millaisia todentavia tietoja olisi säilytettävä, jotta yhteisö korvaisi jäsenvaltioiden menot, minkä johdosta merkittäviä elimiä ei valvottu komission puolesta riittävästi.

76. Komissio ilmoitti jäsenvaltioille kuusi kuukautta kriisin leviämisen jälkeen (86), ettei eläimistä maksettaisi muita korvauksia kuin ”ennen tartunnan saantia voimassaolleen arvon mukaan”. Näin ollen kaikki kyseiset jäsenvaltiot olivat jo maksaneet merkittävän osan kasvattajille maksettavista korvauksista eri menetelmien mukaan (ks. kohdat 62–66). Komissio ei myöskään ilmoittanut tämän arvon määrittelyyn käytettäviä menetelmiä tai asiakirjoja.

77. Komission antamien ohjeiden puuttumisen vuoksi jäsenvaltioiden maksupyyntöihin sisältyivät maksetut korvaukset kasvattajille, jotka eivät olleet noudattaneet yhteisön direktiivejä koskevia kansallisia soveltamissääntöjä ilmoittamisesta ja eläinten siirtoja koskevista rajoituksista (noin 972 876 euroa Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja 58 769 euroa Ranskassa — ks. kohta 56).

78. Jäsenvaltioiden toteutettaviksi tarkoitettuja tarkastuksia sekä säilytettävää todentavaa aineistoa koskevien komission suuntaviivojen puuttumisen vuoksi paikan päällä tarkastetut edunsaajien asiakirjat olivat puutteellisia: teurastustodistukset puuttuivat useissa tapauksissa, kansallisiin tietokantoihin merkittyjen ja teurastettujen nautaeläinten välistä ristiintarkastusta ei ollut toteutettu tai niissä oli lukuisia epäyhtenäisyyksiä valtaosassa tarkastetuista jäsenvaltioista. Nämä lukuisat puutteet voidaan katsoa aiheutuneen kriisin laajuudesta, mutta kattavampien varautumissuunnitelmien (ks. kohdat 30–32) sekä komission tarkemmin määrittelemien kriteerien avulla kriisin vaikutusta olisi voitu vähentää. Muita eläimiä koskevia luokkia ei ole rekisteröity, koska yhteisön lainsäädännössä määrätään vain nautaeläimiä koskevasta yksilöllisestä tunnistamisesta (87), eikä vahvistusta ilmoitetun määrän luotettavuudesta näin ollen ole saatu.

79. Komissio tarkensi kriisin puhkeamisen jälkeen tukikelpoisuusperusteet, jotka on määritetty päätöksessä 90/424/ETY, sekä yhteisön maksamien korvausten saamiseksi tarvittavat asiakirjat (ks. laatikko 7). Komissio tuo itsekin esille vastauksessaan tähän kohtaan, että se ei ole vuoden 1990 jälkeen mainittavasti muuttanut päätöksessä 90/424/ETY määritettyjä tukikelpoisuusehtoja. Päätöstä ei ole muotoiltu riittävän tarkasti ja se on tulkittavissa monin eri tavoin. Kuukautta ennen kriisin puhkeamista Yhdistyneestä kuningaskunnasta lampaita tuoneissa jäsenvaltioissa toteutetut ennalta ehkäisevät teurastukset; nämä teurastukset korvattiin Ranskassa, vaikka korvauksia koskeva komission päätös puuttui. Irlannissa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tautipesäkkeiden läheisyydessä toteutetut osittaiset ennalta ehkäisevät teurastukset (3 kilometrin teurastusalue Cumbrian alueella, menojen kokonaismäärä 112,3 miljoonaa euroa); komissio teki korvauspäätöksen Ranskan osalta heinäkuussa 2002, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin osalta joulukuussa 2003 ja Alankomaita koskevat päätökset olivat viimeistelyvaiheessa tämän kertomuksen laatimisajankohtana. Ennalta ehkäisevät teurastukset jäsenvaltioissa, joissa ei esiintynyt tautipesäkkeitä (Belgia, Saksa, Espanja ja Portugali); komissio teki asiaa koskevan päätöksen vasta elokuussa 2003 eli lähes kaksi vuotta kriisin päättymisen jälkeen (88). Oheiskustannusten rahoituspäätökset, joissa täsmennetään komissiolle esitettävät tiedot (eläinlääkärien kulut, eläinten hävittämisestä aiheutuneet kulut sekä desinfioinnista aiheutuneet kulut) tehtiin vasta vuonna 2003 (89).

80. Yhteisö rahoittaa jäsenvaltioiden menoja, jos ne ovat viipymättä toteuttaneet asiaan liittyviä yhteisön toimenpiteitä, joita ovat tilojen eristäminen heti tartuntaepäilyn ja kaikkien eläinten teurastuksen ja hävittämisen jälkeen ja tilan puhdistaminen ja desinfiointi, kun virallinen vahvistus taudista on saatu (90). Komissio edellyttää jäsenvaltioille myönnettävää rahoitusta koskevissa päätöksissä jäsenvaltioilta rahoitusselvityksiä maksettavan korvauksen määrittämiseksi; rahoitusselvitykset muodostavat kuitenkin vain osa niiden menojen tukikelpoisuuden arviointiin tarvittavista asiakirjoista, joita päätöksessä 90/424/ETY (91) tarkoitetaan.

81. Jäsenvaltiot ovat esittäneet lukuisia muutoksia maksupyyntöihinsä. Nämä pyynnöt olivat epäyhdenmukaisia ja ne sisälsivät paljon virheitä, minkä vuoksi komission yksiköt joutuivat pitkittämään tarkastuksiaan ja samalla viivästyttämään lopullisten korvausten maksamista.

Viiveitä jäsenvaltioiden menojen korvauksissa

82. Jäsenvaltioiden käyttämien epäyhtenäisten korvausjärjestelmien (ks. kohdat 62–73) ja jäsenvaltioiden esittämien maksupyyntömuutosten vuoksi komission maksupyyntöihin liittyvä yksilöinti kunkin eläimen tukikelpoisesta arvosta tai vähintään kustakin eläinluokasta osoittautui monimutkaiseksi tehtäväksi. Tätä pahensi teurastettujen eläinten tarkkaa määrää koskevien tietojen puuttuminen.

83. Näin ollen yhteisön korvauksia ei ollut maksettu 1. lokakuuta 2003, yli kaksi vuotta eläintautiepidemian päättymisen jälkeen, Irlannille, Alankomaille eikä Yhdistyneelle kuningaskunnalle, kun taas kasvattajille maksettiin korvauksia keskimäärin kolmen kuukauden määräajassa vuonna 2001 toteutettujen teurastusten jälkeen.

Rahoitusosuuksia yhtenäistetty ainoastaan sikojen osalta

84. Neuvoston päätöksessä 90/424/ETY määritellään yhteisön rahoitusosuus 60 prosentiksi jäsenvaltion tukikelpoisista menoista (ks. taulukko) suu- ja sorkkataudin torjumiseksi.

85. Korvausten määriä sekä kasvattajille maksettavia korvauksia koskeva hallinnointi ja erityissäännökset jaetaan maatalouden sekä terveyden ja kuluttaja-asioiden pääosastojen kesken: terveyden ja kuluttaja-asioiden pääosasto hallinnoi valtaosaa eläintauteja koskevia korvauksia, lukuun ottamatta tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden (TSE) vuoksi teurastettuja nautaeläimiä koskevia korvauksia, joista vastaa edelleen maatalouden pääosasto. Suu- ja sorkkataudin sekä TSE-taudin osalta korvausmääriä ei yhtenäistetty, vaikka sianliha-alalla maatalouden sekä terveyden ja kuluttaja-asioiden pääosastot näin tekivätkin. Suu- ja sorkkatautia koskevat korvaukset ovat 60 prosenttia ja TSE-tautia koskevat 70 prosenttia. Muista eläintaudeista, mukaan lukien sikarutto, korvataan 50 prosenttia. Tämän vuoksi korvaukset samoista eläinten luokista vaihtelevat teurastuksen vuoksi taudin mukaan. Tilintarkastustuomioistuin ei ole löytänyt syytä näille vuodesta 1996 esiintyneille erilaisille korvausmäärille.

Kasvattajat eivät ole osallistuneet torjuntajärjestelmää koskevaan yhteisön rahoitukseen

86. Vastauksena tilintarkastustuomioistuimen sikaruttoa koskevaan erityiskertomukseen (92) komissio totesi, että ”tuottajien olisi otettava suurempi vastuu eläintautien hävittämisen taloudellisista näkökohdista” ja että ”tarkoituksena onkin arvioida mahdollisuutta tukea jäsenvaltioita näiden suunnitelmien perustamisessa näitä asioita koskevan yhteisön lainsäädännön revisoinnin yhteydessä”. Komissio ei ole ehdottanut vastaavaa tukea sikaruton tai suu- ja sorkkataudin osalta.

87. Kaikki kasvattajat (epidemiasta vahinkoa kärsineet kasvattajat ja muut kasvattajat) eivät osallistu taudin hävittämiskuluihin yhteisön alueella, vaikka osa heistä eli ne kasvattajat, joita eläinten siirtoa koskeviin rajoituksiin liittyvät toimenpiteet tai teurastukset eivät koskeneet, pystyivät saamaan voittoa hintojen nousun ansiosta, kuten Irlannin maatalousministeriötä varten tehty yliopistollinen tutkimus (93) osoittaa. Tämän tutkimuksen mukaan sianliha-alan hyöty Irlannissa vuonna 2001 oli noin 107 miljoonaa euroa, joka aiheutui ensisijaisesti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan suuntautuneen viennin määrien ja hintojen noususta.

88. Komission lisäksi joissakin jäsenvaltioissa tehtiin aloitteita joko julkisella sektorilla tai kyseisellä maatalousalalla osittain taudin hävittämisestä aiheutuneiden kansallisten menojen pienentämiseksi tai täydentämiseksi. Alankomaissa perustettiin sikaruttoa koskeneen kriisin jälkeen eläinten terveyttä edistävä rahasto, josta maksetaan epidemiatilanteissa korvauksia. Tämä rahasto saa varoja kolmelta eri taholta: kasvattajilta, yhteisön talousarviosta (tarvittaessa) sekä Alankomaiden maataloutta koskevasta (kansallisesta) talousarviosta. Kasvattajien maksama osuus oli suurin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa tutkitaan tällä hetkellä mahdollisuutta vastaavanlaiseen järjestelmään. Ranskassa eläinten terveydensuojelua harjoittaviin ryhmittymiin kuuluvat kasvattajat perustivat vapaaehtoisesti korvausrahastoja, joiden tarkoituksena on maksaa kriisitilanteissa korvauksia eläinten siirtoja koskevien rajoitustoimenpiteiden vuoksi taloudellisia menetyksiä kärsineille jäsenilleen. Näitä menetyksiä ei korvata yhteisön varoista (94).

89. Jäsenvaltiot kehittelevät siis mielenkiintoisia, vaikkakin keskenään hyvin erilaisia aloitteita tästä aiheesta. Yhteisön kehyksen puuttuessa riskinä on kasvattajien epätasapuolinen kohtelu. Mikäli näitten aloitteiden avulla voidaan pienentää jäsenvaltioiden osuutta hävittämisjärjestelmässä, niillä ei kuitenkaan voida taata yhteisön talousarviosta maksettavan osuuden pienentymistä.

HALLINNOINTI KOMISSIOSSA KRIISIN JÄLKEEN

Toimet eläinlääkinnän alalla

90. Komissio esitti joulukuussa 2002 uuden direktiiviehdotuksen, jonka neuvosto hyväksyi syyskuussa 2003 (95). Tämä aiheutti merkittäviä muutoksia direktiivin 85/511/ETY puutteellisiin toimenpiteisiin. Muutokset koskivat erityisesti seuraavia seikkoja: a) asettamatta kyseenalaiseksi vuodesta 1992 voimassa ollutta menettelytapaa, joka ensisijaisesti painottaa virustartunnan saastuttamien eläinten teurastusta, direktiivissä ehdotetaan hätärokotetta merkittävänä epidemian torjuntakeinona ja määritetään ehdot, joita sovelletaan rokotettujen eläinten lihan mahdolliseen markkinoille asettamiseen unionin alueella eläintautiepidemian aikana; b) direktiivissä täydennetään varautumissuunnitelmia koskevia yhteisön vaatimuksia ja edellytetään jäsenvaltioita saattamaan kyseiset suunnitelmat ajan tasalle viiden vuoden välein reaaliaikaisten hälytysharjoitusten (96) perusteella; valtaosa jäsenvaltioista oli jo tarkastanut omat suunnitelmansa kriisistä saatujen kokemusten perusteella; c) direktiivissä määritetään viisi kriteeriä, joista minkä tahansa täyttyessä tilalla voidaan ilmoittaa olevan tautipesäke (97); tämän tulisi helpottaa varotoimien aloittamista nopeammin; d) direktiivissä jäsenvaltioita velvoitetaan perustamaan seuraamusjärjestelmiä yhteisön direktiivien (98) soveltamiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomistapauksia varten; e) direktiivissä edellytetään jäsenvaltioita antamaan tietoja yhteisön toimenpiteiden toteuttamista koskevista päivämääristä, joiden avulla komissio voi määritellä missä määrin yhteisön korvauksia maksetaan.

91. Myös täydentäviä toimia on hyväksytty; niiden tulisi lujittaa taudin ennaltaehkäisy- ja hävittämistoimia: a) komissio on hyväksynyt kriisin jälkeen ennaltaehkäiseviä lisätoimenpiteitä; niiden tarkoituksena on rajoilla tehtävien tarkastusten osalta tiukentaa matkustajien matkatavaroiden tarkastuksia (99) ja lisätä heidän tietämystään; b) kriisin jälkeen hyväksyttiin komission aiempien ehdotusten perusteella tuotteiden varastointikielto vapaa-alueilla sellaisilta tuotteilta, jotka eivät vastaa yhteisön eläinlääkintää koskevia vaatimuksia (100); c) rehujen osalta komissio sai hyväksytyksi EU:n tasolla yleisen kiellon, joka koskee ruokajätteiden käyttöä (101); komissio oli esittänyt kieltoa jo ennen kriisiä; d) komissio laati kriisin jälkeen lampaiden yksilöllistä tunnistamista koskevan ehdotuksen (102), joka hyväksyttiin joulukuussa 2003 (103).

92. Tähän mennessä toteutetuissa toimenpiteissä ei kuitenkaan oteta riittävästi joitakin seikkoja huomioon, ja tässä suhteessa niiden vaikutus on hyvin vähäinen: a) kasvattajien suorittamaa nopeaa ilmoittamista ei ole edistetty minkäänlaisten kannustinten tai korvausten maksua koskevien ehtojen avulla; b) jäsenvaltioiden komissiolle ensimmäisestä tautipesäkkeestä tekemään ilmoitukseen liittyvää määräaikaa ei ole muutettu, vaan se on edelleen 24 tuntia taudista saadun vahvistuksen jälkeen; kokemus on kuitenkin osoittanut, että mainittua määräaikaa voitaisiin lyhentää; c) eläinten teurastus on pakollista tautipesäkkeestä mahdollisimman pian saadun vahvistuksen jälkeen, mutta teurastusta ei ole määritelty tehtäväksi välittömästi ennen eläinten arvon määrittelyä koskevien hallinnollisten menettelyjen loppuunsaattamista.

93. Samoin kuin sikaruton yhteydessä (104), komissio ei ole päivittänyt alkuperäistä tutkimustaan, vaikka monet tuolloin puuttuneet tiedot ovatkin olleet käytettävissä vuoden 2001 kriisin jälkeen (105). Hätärokotteen käyttöä ja rokotettujen eläinten lihan kulutuksen sallimista yhteisön alueella koskevan yhteisön menettelytavan kustannushyötyä ei ole analysoitu siitä huolimatta, että Maailman eläintautijärjestö (ks. kohta 3) on muuttanut eläintautiepidemian jälkeisten kaupallisten toimien uudelleen aloittamista koskevia määräaikoja.

94. Vuonna 2002 Maailman eläintautijärjestö lyhensi kaupallisten toimien uudelleen aloittamista koskevaa määräaikaa 12 kuukaudesta kuuteen kuukauteen tapauksissa, joissa kriisin aikana oli käytetty rokotetta. Tämä muistutti kaupallisten seurausten osalta teurastusta ilman rokotteen käyttöä, jolloin määräaika on ainoastaan kolme kuukautta. Tämä on merkittävää, koska yhteisön tasolla tehdyn menettelytavan muutoksen jälkeen hätärokotuksen merkitys on entistä suurempi.

95. Tilintarkastustuomioistuin havaitsi tarkastuksen aikana, että useat eläinlääkintää koskevia sopimuksia yhteisön kanssa tehneistä maista olivat jatkaneet viennin estämistä Euroopan unionin alueelta sen jälkeen kun maat olivat saaneet eläintaudista vapaan alueen aseman (106).

96. Komissio ei kuitenkaan ole määrällisesti ilmoittanut yhteisön tasolla viennin esteistä aiheutuneita kustannuksia. Näistä esteistä saattaa tulla entistä merkittävämpiä EU:n käyttämien hätärokotteiden vuoksi, koska kolmannet maat eivät käytä niitä ja saattavat näin ollen yhä harvemmin sallia tuonnin rokotteita käyttäviltä alueilta.

97. Komissio ei ole edelleenkään päivittänyt jäsenvaltioiden eläinlääkintäviranomaisia koskevaa tutkimusta. Jäsenvaltioiden toteuttamia tilojen säännöllisiä tarkastuksia koskevista parlamentin ja kansainvälisen konferenssin ehdotuksista (107) huolimatta komissio ei ole toistaiseksi esittänyt jäsenvaltioille mainitunlaisen järjestelmän perustamisesta.

Toimet varainhoidon alalla

98. Neuvoston espanjalainen puheenjohtajisto totesi huhtikuussa 2002 laatimassaan muistiossa (108), että eläinjalostusalan maatalousvakuutusohjelmat voisivat olla vaihtoehtoinen ratkaisu hätärahaston kattamille nykyisille mekanismeille. Tämän muistion sekä tilintarkastustuomioistuimen ja vastuuvapauden myöntämisestä vastaavan viranomaisen aiempien suositusten perusteella (ks. kohta 59 ja laatikko 4) komissio tilasi tammikuussa 2003 eläintauteihin liittyvät riskit kattavia vakuutuksia koskevan tutkimuksen.

99. Tutkimus tuo esiin nykyisen järjestelmän epäjohdonmukaisuuksia ja selvästi puoltaa jäsenvaltioissa yleisesti käyttöönotettavaa rahoitusjärjestelmää, jota hallinnoisivat ja osittain rahoittaisivat kasvattajat itse. Näin voitaisiin kannustaa kasvattajien osallistumista eläintautien torjuntaan. Tutkimuksessa ehdotetaan epäsuorien menetysten (liiketappiot) korvaamiseen vapaaehtoisen, kasvattajien välisen vakuutusjärjestelmän perustamista. Järjestelmä olisi eräänlainen kasvattajien keskinäinen vakuutusyhtiö.

100. Koska tutkimuksen tulokset ovat varsin tuoreet (toukokuu 2003), komissio ei ole vielä ehdottanut muutoksia nykyiseen järjestelmään eikä laatinut jäsenvaltioiden menoihin tarkoitettuun rahoitusosuuteen liittyviä yksityiskohtaisia sääntöjä.

PÄÄTELMÄT JA SUOSITUKSET

101. Yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen vuoksi yhteisön oli kiellettävä eläinten ennaltaehkäisevien suu- ja sorkkatautirokotusten käyttö. Vastineeksi kaupallisilla syillä perustellulle toimelle oli luotava taudin ehkäisemistä ja torjumista koskeva järjestelmä, jonka avulla olisi nopeasti mahdollista saada taudista vapaan alueen asema. Tämän vuoksi yhteisön alueella otettiin käyttöön eläintautien ehkäisemiseen ja torjuntaan liittyvä järjestelmä, jossa otetaan eläinten sekä eläintuotteiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvät riskit tehokkaasti huomioon. Järjestelmän tavoitteena on rajoittaa viruksen pääsy yhteisön alueelle ja sen leviämiseen liittyviä riskejä (ks. kohta 6).

102. Tämänkaltainen järjestelmä tuskin voi olla kaikissa olosuhteissa täydellisen tehokas, mutta komission tekemien perusteellisten arviointien ja oikea-aikaisten tarkastusten puuttumisen vuoksi järjestelmän tiettyjä heikkouksia ja jäsenvaltioiden laiminlyöntejä sen täytäntöönpanossa ei voitu korjata ajoissa. Ennen vuoden 2001 kriisiä yhteisön lainsäädäntöä koskevia puutteita ei tietyistä komission aiemmista ehdotuksista huolimatta korjattu (ks. kohdat 18–43). Komissio havaitsi nopeasti vuoden 2001 kriisin aikana — laaja-alaisen eläintautiepidemian puhjettua — puutteita, jotka koskivat ehkäisemis- ja torjuntajärjestelmää ja sen soveltamista tietyissä jäsenvaltioissa erityisesti valtion eläinlääkärien puutteellisen toimintakehyksen osalta sekä taudista ilmoittamista ja teurastusten täytäntöönpanoon sovellettavia järjestelmiä. Näiden epäkohtien välitön korjaaminen oli kuitenkin mahdotonta (ks. kohdat 48–58) ja ne lisäsivät vuoden 2001 eläintautiepidemian aiheuttamia taloudellisia rasitteita. Maailman eläintautijärjestön kansainvälisen eläintautisäännöstön mukaisesti erästä jäsenvaltiota ei voitu pitää virallisesti taudista vapaana alueena 11 kuukauteen ja unionia käytännössä yli vuoteen, kun kolmannet maat olivat asettaneet yhteisöstä peräisin olevat tuotteet maahantuontikieltoon.

103. Tarkastus toi esiin sen, että torjuntajärjestelmän tehokkuus riippui suurelta osin nopeasta kasvattajien tekemästä tauti-ilmoituksesta ja siitä, että kasvattajat noudattivat eläinten siirtoja koskevia rajoituksia.

104. Tilintarkastustuomioistuimen havaintojen mukaan rahoitusjärjestelmää on edelleen kehitettävä: korvausten kattama ala on huonosti määritelty, jotkut jäsenvaltiot eivät edelleenkään ole saaneet korvauksia ja kasvattajia on kohdeltu epätasapuolisesti heidän maatilansa sijainnin tai käytetyn teurastusmenetelmän perusteella (ks. kohdat 60–73). Yhteisön rahoitukseen oikeuttavien jäsenvaltioiden menojen tukikelpoisuutta koskevat säännöt ja menettelyt yksilöitiin myöhässä (ks. kohdat 74–83). Komission tarkastusten seurauksena Yhdistyneelle kuningaskunnalle suoritettavia maksuja vähennettiin 58,1 prosenttia, mikä vastaa 573,2 miljoonaa euroa, ja Ranskalle suoritettavia maksuja 2,7 prosenttia, mikä vastaa 0,1 miljoonaa euroa.

105. Neuvosto ja komissio ovat sittemmin korjanneet useita lainsäädännöllisiä puutteita (ks. kohdat 90–91). Hyväksytyt lainsäädännölliset tekstit osoittavat, että komissio on ottanut ja ottaa edelleen opikseen kriisin myötä kertyneistä kokemuksista. Joitakin puutteita on kuitenkin edelleen olemassa, ja ne saattavat heikentää yhteisön toimien vaikuttavuutta taudin ehkäisyssä ja torjunnassa. Tämä koskee erityisesti valvontaohjelmia, suu- ja sorkkataudista ilmoittamista ja teurastusten toimittamista viipymättä (ks. kohta 92). Yhteisön lainsäädännössä edellytetään, että jäsenvaltioiden on vastedes otettava käyttöön seuraamuksia tapauksissa, joissa yhteisön direktiivien täytäntöönpanemiseksi laadittuja kansallisia säännöksiä on jätetty noudattamatta. Lainsäädännössä ei ole kuitenkaan määritetty toimia, joiden avulla kasvattajia houkuteltaisiin osallistumaan aktiivisesti ennaltaehkäisyyn ja torjuntaan. Kasvattajat eivät osallistu ennaltaehkäisy- ja torjuntajärjestelmää koskevaan yhteisön rahoitukseen. Rahoitusjärjestelmää ei edelleenkään ole tarkistettu. Näistä puutteista huolimatta nykyisen järjestelmän mukaan jäsenvaltioille voidaan suorittaa korvauksia, mikä tarkoittaa yhteisön talousarvion kannalta merkittävää taloudellista riskiä.

106. Näiden havaintojen perusteella tilintarkastustuomioistuin suosittelee, että: a) ehkäisemis- ja torjuntajärjestelmää arvioitaisiin säännöllisesti kriisikauden ulkopuolella ja sen soveltamisen valvontaa lisättäisiin; b) tutkittaisiin keinoja, joilla kasvattajat entistä useammin ilmoittaisivat taudeista nopeasti ja noudattaisivat eläinten siirtoja koskevia rajoituksia; c) selvennettäisiin eläintautiepidemioihin sovellettavaa rahoituskehystä, minkä tarkoituksena olisi vähentää mahdollisimman paljon yhteisön talousarvioon kohdistuvia taloudellisia riskejä.

Tilintarkastustuomioistuin on hyväksynyt tämän kertomuksen Luxemburgissa 21. heinäkuuta 2004. Tilintarkastustuomioistuimen puolesta Juan Manuel FABRA VALLÉS presidentti

(1) Euroopan parlamentin päätöslauselma, 17. joulukuuta 2002, kohta 54.

(2) Rapport de la Commission au Conseil relatif à une étude effectuée par la Commission sur les politiques actuelles des états membres dans le domaine de la lutte contre la fièvre aphteuse (Komission kertomus neuvostolle komission tutkimuksesta, joka koskee jäsenvaltioissa harjoitettuja suu- ja sorkkataudin torjumista koskevia politiikkoja), Euroopan yhteisöjen komissio, SEC (89) 1731 lopullinen, 18. lokakuuta 1989.

(3) Karjan ennalta ehkäisevää rokotusta ei pidä sekoittaa hätärokotukseen, joka annetaan mahdollisen tautipesäkkeen ilmetessä. Vuonna 1988 harjoitettiin kahdenlaista politiikkaa: kahdeksassa jäsenvaltiossa (Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Italia, Luxemburg, Alankomaat ja Portugali) karjalle annettiin ennalta ehkäisevä rokotus ja taudin ilmetessä joko kaikki saastuneet eläimet tai osa niistä hävitettiin. Muissa jäsenvaltioissa (Tanska, Kreikka, Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta) sitävastoin ei annettu ennalta ehkäiseviä rokotuksia ja tautipesäkkeen ilmetessä kaikki saastuneet eläimet hävitettiin.

(4) Vuonna 1924 perustettu hallitustenvälinen järjestö, jonka laatimat terveyssäännöt Maailman kauppajärjestö tunnustaa kansainvälisiksi terveyssäännöiksi.

(5) Neuvoston direktiivi 90/423/ETY, annettu 26 päivänä kesäkuuta 1990, yhteisön toimenpiteistä suu- ja sorkkataudin torjumiseksi annetun direktiivin 85/511/ETY, eläinten terveyteen liittyvistä ongelmista yhteisön sisäisessä nautaeläinten ja sikojen kaupassa annetun direktiivin 64/432/ETY sekä terveyttä ja eläinten terveyttä koskevista ongelmista nautaeläinten ja sikojen sekä tuoreen lihan tai lihatuotteiden tuonnissa kolmansista maista annetun direktiivin 72/462/ETY muuttamisesta (EYVL L 224, 18.8.1990, s. 13).

(6) Statistics on foot and mouth disease, DEFRA, Yhdistynyt kuningaskunta, 12. joulukuuta 2002.

(7) Livestock Welfare Disposal Scheme — Yhdistyneen kuningaskunnan 22. maaliskuuta 2001 käyttöön ottama, ”Rural Payments Agencyn” hallinnoima ja komission hyväksymä valtiontuki.

(8) Neuvoston direktiivi 90/423/ETY ja neuvoston direktiivi 85/511/ETY, annettu 18 päivänä marraskuuta 1985, yhteisön toimenpiteistä suu- ja sorkkataudin torjumiseksi (EYVL L 315, 26.11.1985, s. 11).

(9) Jäsenvaltioiden eläinlääkintämenoja koskevat yhteisön korvaukset katsotaan avustuksiksi, vaikka ne katetaan EMOTR:n tukiosastosta. Tämän vuoksi korvauksia ei oteta huomioon jäsenvaltioiden tilien tarkastamis- ja hyväksymismenettelyn yhteydessä eikä maksajavirastojen tilejä tarkastavien laitosten toiminnassa vaan terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosaston omassa hallinnossa ja varainhoidon valvonnassa.

(10) Ehdotus neuvoston direktiiviksi, annettu 13 päivänä joulukuuta 2002, yhteisön toimenpiteistä suu- ja sorkkataudin torjumiseksi ja direktiivin 92/46/ETY muuttamisesta, KOM (2002) 736 lopullinen.

(11) Neuvoston direktiivi 2003/85/EY, annettu 29 päivänä syyskuuta 2003, yhteisön toimenpiteistä suu- ja sorkkataudin torjumiseksi, direktiivin 85/511/ETY sekä päätösten 89/531/ETY ja 91/665/ETY kumoamisesta ja direktiivin 92/46/ETY muuttamisesta (EUVL L 306, 22.11.2003, s. 1).

(12) Neuvoston päätös 90/424/ETY, tehty 26 päivänä kesäkuuta 1990, tietyistä eläinlääkintäalan kustannuksista (EYVL L 224, 18.8.1990, s. 19).

(13) Talousarviossa budjettikohta B1-3 3 2. Budjettinimikkeistöä muutettiin varainhoitovuoden 2004 osalta. Hätärahasto on kirjattu talousarvion momenttiin 17 04 03.

(14) BSE-tauti ei kuulu tähän eläintautien ryhmään.

(15) Eläintautien hätärahaston vuotuinen talousarvio oli 5 miljoonaa euroa vuosina 1995–1998, 20 miljoonaa euroa vuonna 1999 ja lopulta 41 miljoonaa euroa varainhoitovuosina 2000 ja 2001. Suu- ja sorkkatautikriisi vaati ylimääräisen 400 miljoonan euron määrärahasiirron vuoden 2001 osalta rahaston alkuperäisten 41 miljoonan euron määrärahojen lisäksi. Lisäys oli täten melkein kymmenkertainen alkuperäisiin varoihin nähden. Varainhoitovuosina 2001, 2002 ja 2003 talousarvioon kirjatut lopulliset varat olivat määrältään 978,1 miljoonaa euroa.

(16) Muuntokurssi: 1 euro = 0,62380 Englannin puntaa (3.12.2001).

Huom.

Jäsenvaltioiden esittämät korvauspyynnöt koskevat 3,5 miljoonaa eläintä.

Suurin luku (3 166 583 eläintä) koskee Yhdistynyttä kuningaskuntaa; osuus kokonaismäärästä on 89 prosenttia.

Maksettujen korvausten määrä on 1 775,1 miljoonaa euroa, joista Yhdistyneen kuningaskunnan osuus on 1 670 miljoonaa, eli 94 prosenttia suu- ja sorkkataudista vuonna 2001 kärsineille maille maksetuista korvauksista.

Suu- ja sorkkatauti koetteli vuonna 2001 eläinlajeista eniten lampaita (2 587 180 lammasta). Yhdistyneessä kuningaskunnassa korvauksen kohteena olleiden lampaiden osuus kokonaismäärästä on 94,53 prosenttia.

Suurimmat eläinlajikohtaiset korvaukset koskevat nautaeläimiä, joista maksettujen korvausten kokonaismäärä oli 1 086 189 835 euroa; 93,8 prosenttia korvauksista maksettiin Yhdistyneelle kuningaskunnalle.

Lähde:

Ranska: korvauspyynnöt (5.10.2001 ja 6.12.2002).

Irlanti: korvauspyyntö (6.2.2002).

Alankomaat: korvauspyyntö (huhtikuu 2002).

Yhdistynyt kuningaskunta: korvauspyynnöt (joulukuu 2001 ja 26.2.2003) sekä Pohjois-Irlannin korvauspyyntö.

(17) Komission päätökset 2001/646/EY (EYVL L 228, 24.8.2001, s. 24), 2001/652/EY (EYVL L 230, 28.8.2001, s. 8), 2001/653/EY (EYVL L 230, 28.8.2001, s. 12) ja 2001/654/EY (EYVL L 230. 28.8.2001, s. 16) rahoitusosuudesta suu- ja sorkkataudin hävittämiseksi Ranskassa, Irlannissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

(18) 31. joulukuuta 2003 mennessä suoritetut maksut.

(19) S-s 2001: suu- ja sorkkatauti vuonna 2001.

(20) S-s 2001: suu- ja sorkkatauti vuonna 2001.

(21) Kohdan ”muut eläintaudit” maksusitoumukset: 114,38 miljoonaa euroa.

(22) Kohdan ”muut eläintaudit” maksut: 36,2 miljoonaa euroa.

(23) Vuosikertomus varainhoitovuodelta 1995 (EYVL C 340, 12.11.1996, s. 1). Erityiskertomus nro 19/98 yhteisön rahoituksesta toimille, joita on toteutettu BSE-taudin aiheuttaman kriisin vuoksi (EYVL C 383, 9.12.1998, s. 1). Erityiskertomus nro 1/2000 klassisesta sikarutosta (EYVL C 85, 23.3.2000, s. 1). Erityiskertomus nro 14/2001 BSE-tautia koskevan tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomuksen nro 19/98 seurannasta (EYVL C 324, 20.11.2001, s. 1).

(24) Koska komissio ei ole vielä saanut päätökseen neuvotteluja jäsenvaltioiden kanssa eikä tehnyt lopullista päätöstä myönnettävistä korvauksista, tilintarkastustuomioistuin ei voi ottaa kantaa muihin suu- ja sorkkatautiin liittyviin kustannuksiin, jotka koskevat eläinten hävittämistä, laitteiden ja välineiden desinfiointia sekä komission toimittamia varainhoidon moitteettomuuden tarkastuksia.

(25) Kolme näistä tarkastuskäynneistä tehtiin yhteistyössä komission yksiköiden kanssa.

(26) Asiasta neuvoteltiin samanaikaisesti sekä edunsaajien että teurastettujen eläinten arvon arvioijien kanssa. Tarkastuskäyntejä tehtiin myös Pariisissa sijaitsevaan Maailman eläintautijärjestöön (OIE), Pirbrightin laboratorioon ja Lontoossa sijaitsevaan kansalliseen tarkastuselimeen.

(27) Neuvoston puheenjohtajavaltion Belgian, Euroopan komission, Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan Brysselissä 12. ja 13. joulukuuta 2001 järjestämä suu- ja sorkkataudin hallintaa ja ehkäisemistä käsittelevä kansainvälinen konfere