Tätä taustaa vasten tarkasteltuna ja erityisesti IPRED-direktiivin arvioinnin aikana saadun sidosryhmien palautteen perusteella komissio on päättänyt antaa nämä ohjeet selventääkseen näkemyksiään direktiivin säännöksistä niiltä osin, joita on tulkittu eri tavoin.

Tästä huolimatta on myös selvää, että vaikka IPRED-direktiiviä sovellettaisiin asianmukaisesti, sen soveltamisala rajoittuu teollis- ja tekijänoikeuksien yksityisoikeudellista täytäntöönpanoa varten käytettävissä olevien toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen sääntelyyn. Näin ollen IPRED-direktiivillä ei sellaisenaan voida puuttua kaikkiin sidosryhmien direktiivin arvioinnin yhteydessä ilmoittamiin haasteisiin eikä varsinkaan niihin, jotka liittyvät yleisemmin teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamiseen oikeudenkäyntien ulkopuolella tai ennen niitä. Eräät sidosryhmät toivoisivat esimerkiksi välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien vastuuta koskevien sääntöjen – joita käsitellään lähinnä sähköisestä kaupankäynnistä annetussa direktiivissä – selventämistä tai tarkistamista. Komissio on ottanut huomioon sidosryhmiltä tästä kysymyksestä saadun palautteen, ja vaikka se on sitoutunut säilyttämään nykyisen vastuujärjestelmän, se on eräässä äskettäisessä aloitteessa selventänyt välittäjien vastuuta verkossa olevan laittoman sisällön tunnistamisesta ja poistamisesta (teollis- ja tekijänoikeuksia loukkaava sisältö mukaan luettuna).

Direktiivin arviointi on osoittanut, että IPRED-direktiivissä vahvistetut toimenpiteet, menettelyt ja oikeussuojakeinot ovat tosiasiallisesti auttaneet suojelemaan teollis- ja tekijänoikeuksia kaikkialla EU:ssa ja käsittelemään teollis- ja tekijänoikeuksien loukkauksia siviilituomioistuimissa. Direktiivillä on luotu yhteinen oikeuskehys, jossa samoja välineitä sovelletaan kaikkialla unionissa. Tässä suhteessa sillä on saavutettu tavoite lähentää teollis- ja tekijänoikeuksien yksityisoikeudellista täytäntöönpanoa koskevia jäsenvaltioiden lainsäädäntöjä.

Teollis- ja tekijänoikeudet suojelevat aineetonta omaisuutta, ja niiden avulla tekijät, keksijät ja taiteilijat voivat hyötyä luovasta ja innovoivasta toiminnastaan. Aineeton omaisuus muodostaa yli puolet yritysten arvosta, ja sen merkitys on kasvussa. Maailmassa, jossa EU:n yritykset kilpailevat yhä enemmän innovoinnilla, luovuudella ja laadulla, aineeton omaisuus on tehokas väline kaikkien yritysten, myös pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten), kilpailukyvyn lisäämiseksi.

IPRED-direktiivin 13 artiklan 1 kohdan sanamuoto viittaa siihen, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että molemmat tässä säännöksessä säädetyt menetelmät vahingonkorvausten määrän määrittämiseksi otetaan huomioon niiden kansallisessa lainsäädännössä. Toisin kuin esimerkiksi 13 artiklan 2 kohta, nämä eivät näin ollen ole kaksi jäsenvaltioiden valittavissa olevaa vaihtoehtoa; on pikemminkin kantajan ja viime kädessä toimivaltaisen oikeusviranomaisen asia päättää, mitä näistä kahdesta vaihtoehtoisesta menetelmästä sovelletaan vahingonkorvauksen määrittämiseksi kulloisessakin tapauksessa.

Näiden ohjeiden tavoitteena on tehdä direktiivin tulkinnasta ja soveltamisesta helpompaa toimivaltaisille oikeusviranomaisille ja muille osapuolille, jotka osallistuvat teollis- ja tekijänoikeuksien täytäntöönpanoon näiden viranomaisten suorittamissa menettelyissä. Tarkemmin sanottuna tällä ohjeasiakirjalla on tarkoitus

EU:n tuomioistuin katsoi myös, että IPRED-direktiivin 14 artiklan vaatimus, jonka mukaan oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava ”kohtuulliset” oikeudenkäyntikulut, ei voi tätä säännöstä täytäntöön pantaessa oikeuttaa lainsäädäntöä, jossa säädetään kiinteämääräisistä tariffeista, jotka ovat huomattavasti alempia kuin keskimääräiset tariffit, joita tosiasiallisesti sovelletaan asianajopalveluihin kyseisessä jäsenvaltiossa. Tällainen lainsäädäntö ei olisi sovitettavissa yhteen direktiivin 2004/48 3 artiklan 2 kohdan kanssa, jossa säädetään, että direktiivillä säädettyjen menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on oltava varoittavia.

EU:n tuomioistuin on selittänyt, että lainsäädäntö, jossa säädetään asianajajan palkkioiden korvaamista koskevista kiinteämääräisistä tariffeista, voisi periaatteessa olla oikeutettu sillä edellytyksellä, että sen tarkoituksena on varmistaa korvattavien kulujen kohtuullisuus. Siinä olisi otettava huomioon sellaiset seikat kuin oikeusriidan kohde, sen intressi tai asianomaisen oikeuden puolustamiseksi edellytetty työmäärä. Asia voi olla näin erityisesti silloin, jos kyseisen lainsäädännön tarkoituksena on sulkea korvattavuuden ulkopuolelle liiallisia kuluja. Tällaiset kulut aiheutuvat oikeudenkäynnin voittaneen osapuolen ja hänen asianajajansa välillä sovituista epätavallisen korkeista palkkioista tai siitä, että asianajaja tarjoaa palveluja, joita ei voida pitää välttämättöminä asianomaisen teollis- tai tekijänoikeuden noudattamisen varmistamiseksi.

Eräässä äskettäisessä asiassa EU:n tuomioistuin totesi, että oikeudenhaltija, jonka tekijänoikeuteen perustuvia taloudellisia oikeuksia on loukattu, voi vaatia oikeudenloukkaajalta vahingonkorvausta rahallisena korvauksena, joka vastaa kaksinkertaista hypoteettista rojaltia/maksua, jos sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä säädetään tällaisesta mahdollisuudesta. EU:n tuomioistuin selitti lisäksi, että jos teollis- ja tekijänoikeuksia on loukattu, pelkän hypoteettisen rojaltin/maksun maksaminen ei riitä takaamaan todellisuudessa kärsityn vahingon korvaamista kokonaisuudessaan. Tämä johtuu EU:n tuomioistumien mukaan siitä, että pelkästään kyseisen rojaltin maksamisella ei voida varmistaa mahdollisten oikeudenloukkausten tutkimisesta ja tunnistamisesta aiheutuneiden kulujen eikä mahdollisen aineettoman vahingon korvaamista tai koron maksamista suoritettaville määrille. Tässä tapauksessa tuomioistuin huomautti myös, että kiinteän määrän menetelmän käytölle on luonteenomaista, etteivät tällä tavoin määritellyt vahingonkorvaukset välttämättä ole täsmälleen oikeassa suhteessa tosiasialliseen vahinkoon nähden ja että syy-yhteyden vaatimusta ei saa tulkita ja soveltaa liian tiukasti tässä suhteessa.

Sitä vastoin IPRED-direktiivin 13 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei mainita nimenomaisesti mahdollisuutta saada korvausta aineettomasta vahingosta, kun vahingonkorvaus määritellään kiinteän määrän menetelmän mukaisesti. EU:n tuomioistuin on kuitenkin todennut, ettei tämäkään säännös sulje pois tällaisen korvauksen myöntämistä ja että itse asiassa kärsitty aineeton vahinko on otettava huomioon kiinteää määrää määriteltäessä, jotta saavutetaan tavoite, jonka mukaan korvaus maksetaan koko tosiasiallisesta vahingosta.

Yksi ilmoitettu vaikeus vahingonkorvausten määrän laskennassa esiintyy silloin, kun on mahdollista saada korvausta kärsitystä aineettomasta vahingosta. Esimerkkejä tapauksista, joissa on vaadittu korvauksia aineettomasta vahingosta, ovat muun muassa tilanteet, joihin liittyy esimerkiksi loukkauksen aiheuttama oikeudenhaltijan maineen vahingoittuminen tai henkinen kärsimys.

Komission näkemyksen mukaan mahdollisuus määrittää vahingonkorvaus kiinteän määrän perusteella 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti on vaihtoehto 13 artiklan1 kohdan a alakohdassa vahvistetulle menetelmälle, joka edellyttää kaikkien asianmukaisten näkökohtien tunnistamista ja kvantifiointia, ja molempien menetelmien olisi periaatteessa oltava toimivaltaisten oikeusviranomaisten käytettävissä. Näiden viranomaisten olisi voitava myöntää b alakohdan mukaisesti kiinteän määrän perusteella määritettyjä vahingonkorvauksia, jos ne pitävät tätä käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden valossa asianmukaisena ja etenkin jos vahingonkorvauksia on vaikeaa määrittää a alakohdan mukaisella menetelmällä.

Valittaessa molempien vaihtoehtoisten menetelmien välillä 13 artiklan 1 kohdan sanamuoto viittaa siihen, että pitäisi olla ”asianmukaista” soveltaa kyseisen kohdan b alakohdassa tarkoitettua kiinteämääräisen summan menetelmää. IPRED-direktiivin johdanto-osan 26 kappaleessa esitetään tätä koskeva esimerkki eli tilanteet, joissa tosiasiallisen vahingon suuruutta on vaikea määritellä. On raportoitu, että joissain tapauksissa kantajat voivat sovellettavien kansallisten sääntöjen nojalla pyytää vain vahingonkorvauksen määrän laskentaa tämän menetelmän mukaisesti, jos a alakohdassa tarkoitetun menetelmän käyttö on mahdotonta. Tällainen tulkinta ei komission näkemyksen mukaan ole direktiivin mukainen, koska johdanto-osan 26 kohdassa mainitaan tämä vain esimerkkinä ja viitataan lisäksi siihen, että toisen menetelmän käyttö on vaikeaa, ei mahdotonta. Sen sijaan johdanto-osan 17 kappaleen, 3 artiklan yleisten velvoitteiden, muun muassa tehokkuuden ja oikeasuhteisuuden, sekä objektiivisiin perusteisiin perustuvan vahingonkorvauksen mahdollistamista koskevan tavoitteen valossa olisi määriteltävä kunkin yksittäistapauksen olosuhteiden mukaan, onko kiinteän määrän menetelmän soveltaminen asianmukaista.

Lisäksi kaupallisen laajuuden käsitettä, sellaisena kuin sitä tarkoitetaan TRIPS-sopimuksen 61 artiklassa, käsiteltiin perusteellisesti Maailman kauppajärjestön (WTO) riitojenratkaisupaneelin raportissa. Tätä käsitellyt paneeli otti huomioon termien ”laajuus” ja ”kaupallinen” tavanomaiset merkitykset ja katsoi, että käsite on ymmärrettävä suhteessa sekä laadullisiin että määrällisiin seikkoihin ja että se viittaa tyypillisen tai tavanomaisen kaupallisen toiminnan suuruuteen tai laajuuteen suhteessa tiettyyn tuotteeseen tietyillä markkinoilla. Vaikka tätä käsitettä käytetään TRIPS-sopimuksessa hieman eri asiayhteydessä kuin IPRED-direktiivissä ja vaikka EU:n oikeusjärjestyksessä tällaiset paneelien raportit eivät sinänsä ole sitovia, kun on kyse IPRED-direktiivin kaltaisen EU:n sekundaarilainsäädännön säädöksen tulkinnasta, komissio pitää tätä raporttia kuitenkin hyödyllisenä vertailukohtana.

Eräitä IPRED-direktiivissä säädettyjä keinoja on sovellettava vain kaupallisessa laajuudessa toteutettuihin teollis- ja tekijänoikeuksien loukkauksiin (6 artiklan 2 kohta ja 9 artiklan 2 kohta), tai ne koskevat loukkaajien lisäksi muita henkilöitä (8 artiklan 1 kohdan a–c alakohta), joiden on joko todettu pitävän hallussaan riidanalaisia tavaroita kaupallisessa laajuudessa, käyttävän riidanalaisia palveluja kaupallisessa laajuudessa tai tarjoavan loukkaavassa toiminnassa käytettäviä palveluja kaupallisessa laajuudessa.

Lopuksi on tärkeää todeta tässä yhteydessä, että edellä esitetty ei välttämättä merkitse sitä, ettei 14 artiklan soveltamisalaan kuulumattomia kuluja voida korvata. Se tarkoittaa pikemminkin sitä, että tarvittaessa vaateet tällaisten kulujen, kuten tutkimuksista ja tunnistamisesta aiheutuneiden kulujen, korvaamisesta on esitettävä 13 artiklan mukaisen vahingonkorvauskanteen avulla.

EU:n tuomioistuin on myös selventänyt, että IPRED-direktiivin 14 artikla on esteenä kansallisille säännöille, joissa säädetään teknisen neuvonantajan käyttämisestä aiheutuneiden kulujen korvaamisesta vain siinä tapauksessa, että kyse on oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen tuottamuksesta, silloin, kun kyseiset kulut liittyvät suoraan ja läheisesti kanteeseen, jonka tarkoituksena on varmistaa teollis- tai tekijänoikeuden noudattaminen.

Vaikka IPRED-direktiivin 14 artiklassa mainitaan ”oikeudenkäyntikulut ja muut oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle aiheutuneet kulut”, direktiivissä ei määritellä tarkalleen, mitä nämä käsitteet sisältävät. EU:n tuomioistuin on katsonut, että ”oikeudenkäyntikulujen” käsite sisältää muun muassa asianajajan palkkiot. Se on katsonut myös, että ”muiden kulujen” käsite sisältää lähtökohtaisesti teknisen neuvonantajan käyttämisestä aiheutuneet kulut. EU:n tuomioistuin totesi kuitenkin myös, että viimeksi mainittua käsitettä on tulkittava suppeasti ja että 14 artiklassa tarkoitettuihin ”muihin kuluihin” kuuluvat ainoastaan kulut, jotka suoraan ja läheisesti liittyvät asianomaiseen oikeudenkäyntiin.

Direktiivin 14 artiklan mukaan loukkaajan on yleensä vastattava kaikista menettelynsä taloudellisista seurauksista ; toisaalta oikeudenkäynnin voittaneella osapuolella on oikeus saada korvattua vähintään huomattava ja asianmukainen osa sille aiheutuneista kohtuullisista oikeudenkäyntikuluista .

IPRED-direktiivin 14 artikla ei estä kansallista lainsäädäntöä, jossa säädetään kiinteämääräisiin tariffeihin perustuvasta järjestelmästä asianajopalveluista aiheutuvien kulujen korvaamiseksi, mikäli näillä tariffeilla varmistetaan, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen maksettaviksi tulevat kulut ovat kohtuullisia, kun otetaan huomioon tapauksen erityispiirteet. Direktiivin 14 artikla estää kuitenkin kansallisen lainsäädännön, jossa säädetään, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle on aiheutunut.

Lisäksi IPRED-direktiivin 14 artiklassa säädetään, että oikeudenkäynnin hävinneen maksettaviksi tulevien oikeudenkäyntikulujen on oltava ”oikeasuhteiset”. Tässä suhteessa EU:n tuomioistuin katsoi, että vaikka oikeasuhteisuusvaatimus ei merkitse sitä, että oikeudenkäynnin häviävän osapuolen olisi välttämättä korvattava kaikki toiselle osapuolelle aiheutuneet kulut, se edellyttää kuitenkin, että voittaneella osapuolella on oikeus saada korvattua vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita tälle osapuolelle on tosiasiallisesti aiheutunut. Kansallisessa lainsäädännössä, jossa säädetään asianajoavun käyttämiseen liittyvien kulujen ehdottomasta rajasta, on näin ollen varmistettava, että kyseinen raja heijastaa todellisuutta, joka liittyy teollis- ja tekijänoikeuksien alalla tarjottujen asianajopalvelujen osalta sovellettuihin tariffeihin. Tällaisessa lainsäädännössä on kuitenkin varmistettava myös, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle on tosiasiallisesti aiheutunut.

Kilpailuoikeudellisia vahingonkorvauksia koskeva direktiivi on tässä suhteessa tarkempi. Sen 5 artiklan 2 kohdassa, joka koskee todisteiden esittämistä, velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan, että kansalliset tuomioistuimet pystyvät määräämään esitettäväksi yksilöityjä yksittäisiä todisteita tai olennaisia todisteiden ryhmiä, jotka on määritelty niin täsmällisesti ja suppeasti kuin asianmukaisiin perusteluihin sisältyvien kohtuudella käytettävissä olevien tosiseikkojen perusteella on mahdollista.

Arvioinnin yhteydessä ilmoitettiin, että eräissä jäsenvaltioissa prosessi, jolla yksilöidään vastapuolen hallussa oleva todistusaineisto, voi olla kantajalle hyvin rasittava ja rajoittaa siten merkittävästi mahdollisuutta hankkia tällaisia todisteita. Ilmoitusten mukaan kantajien täytyy joissain tapauksissa yksilöidä pyydettyjen asiakirjojen tarkka luonne, sijainti, viitenumerot tai sisältö, vaikka on selvää, että ulkopuolisen henkilön, joka ei välttämättä ole nähnyt pyydettäviä asiakirjoja, on vaikeaa tai jopa mahdotonta hankkia tällaisia tietoja.

EU:n tuomioistuin on myös todennut, että nämä säännöt eivät estä soveltamasta IPRED-direktiivin 8 artiklaan perustuvaa kansallista lainsäädäntöä, joka sallii internetyhteyden toimittajan antaa siviiliprosessissa tekijänoikeuden haltijalle tai tämän edustajalle tietoja tilaajasta, jolle internetyhteyden toimittaja on rekisteröinyt loukkauksessa mahdollisesti käytetyn IP-osoitteen. Tällaisen kansallisen lainsäädännön olisi kuitenkin mahdollistettava se, että asian käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi punnita asiaan liittyvät vastakkaiset edut kunkin tapauksen tosiseikkojen perusteella ja suhteellisuusperiaatteen vaatimukset huomioon ottaen.

Kaikkien toimivaltaisten oikeusviranomaisten 8 artiklan nojalla antamien tietojen antamista koskevien määräysten olisi koskettava vain tietoja, joita tosiasiallisesti tarvitaan loukkauksen alkuperän ja laajuuden selvittämiseksi. Tämä seuraa komission näkemyksen mukaan 8 artiklan 1 kohdassa säädetystä perusteltua ja oikeasuhteista pyyntöä koskevasta vaatimuksesta sekä 3 artiklassa säädetyistä yleisistä velvoitteista (erityisesti vaatimukset siitä, että säädettyjen toimenpiteiden on oltava oikeudenmukaisia ja tasapuolisia eivätkä ne saa olla liian monimutkaisia tai kalliita ja että on säädettävä takeista niiden väärinkäytön estämiseksi).

EU:n tuomioistuin käsitteli erityisesti asiassa Promusicae antamassaan tuomiossa eri perusoikeuksien tasapainottamista tulkitessaan sähköistä kaupankäyntiä koskevaa direktiiviä, tietoyhteiskuntadirektiiviä, IPRED-direktiiviä ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiiviä perusoikeuskirjan valossa. EU:n tuomioistuin selitti, että jäsenvaltioiden viranomaisten ja tuomioistuinten on näitä direktiivejä tulkitessaan huolehdittava eri perusoikeuksien välisestä asianmukaisesta tasapainosta ja varottava ristiriitaa muiden yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden, kuten suhteellisuusperiaatteen, kanssa. Tässä nimenomaisessa asiassa EU:n tuomioistuin katosi, ettei jäsenvaltioiden ole säädettävä velvollisuudesta luovuttaa henkilötietoja tekijänoikeuden tehokkaan suojan varmistamiseksi siviiliprosesseissa. EU:n tuomioistuin katsoi kuitenkin myös, että niiden on pannessaan täytäntöön edellä mainittuja direktiivejä tulkittava niitä tavalla, jolla voidaan varmistaa yhtäältä henkilötietojen ja yksityisyyden suojan takaavien perusoikeuksien ja toisaalta omaisuudensuojaa ja tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevien perusoikeuksien välinen asianmukainen tasapaino.

IPRED-direktiivissä kunnioitetaan kaikkia perusoikeuksia ja otetaan huomioon erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet. Sillä on tarkoitus erityisesti varmistaa teollis- ja tekijänoikeuksien kunnioittaminen perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Näin ollen direktiivissä vahvistettuja sääntöjä on tulkittava ja sovellettava siten, että tämän erityisen perusoikeuden turvaamisen lisäksi myös muut kyseessä olevat perusoikeudet otetaan kaikilta osin huomioon ja niitä kunnioitetaan. Tällaisia perusoikeuksia voivat tapauksen mukaan olla oikeudet tehokkaaseen oikeussuojaan ja yksityisyyden ja henkilötietojen suojaan sekä sananvapaus ja elinkeinovapaus. Useissa direktiivin hyväksymisen jälkeen annetuissa EU:n tuomioistuimen tuomioissa käsitellään tätä kysymystä.

Direktiivissä säädetty yleinen velvoite koskee teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamiseksi tarvittavien toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen säätämistä. Niiden on oltava ”oikeudenmukaisia ja tasapuolisia”, ne eivät saa olla ”liian monimutkaisia tai kalliita eivätkä ne saa sisältää kohtuuttomia määräaikoja tai johtaa aiheettomiin viivytyksiin”; niiden on myös oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja niitä on sovellettava siten, että vältetään luomasta esteitä lailliselle kaupankäynnille ja säädetään takeista niiden väärinkäytön estämiseksi (3 artiklan 1 ja 2 kohta). Lisäksi tällaiset toimenpiteet, menettelyt ja oikeussuojakeinot olisi määriteltävä kussakin tapauksessa niin, että kyseisen tapauksen erityispiirteet otetaan asianmukaisesti huomioon, mukaan lukien kunkin teollis- ja tekijänoikeuden erityispiirteet ja tarvittaessa loukkauksen tahallinen tai tahaton luonne. Näin ollen teollis- ja tekijänoikeuksien siviilioikeudellisen täytäntöönpanojärjestelmän tasapainoisen käytön varmistamiseksi toimivaltaisten oikeusviranomaisten olisi yleensä tehtävä tapauskohtainen arviointi harkitessaan IPRED-direktiivissä säädettyjen toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen myöntämistä.

Lisäksi esiintyy vaikeuksia ymmärtää, mitä tarkoitetaan ilmauksella ”vastapuolen hallussa oleva todistusaineisto”. Tarkemmin sanottuna on syntynyt epävarmuutta siitä, viitataanko termillä ”hallussa” vain vastapuolen omistuksessa olevaan todistusaineistoon vai olisiko se ymmärrettävä laajemmin siten, että sillä edellytetään vastapuolen myös suorittavan kohtuullisen laajuisen etsinnän.

Vaikka 6 artiklan 1 kohta ei komission näkemyksen mukaan vaikuta muodostavan selvää perustaa sille, että osapuolen edellytetään etsivän aktiivisesti sen määräysvallan ulkopuolella olevien kolmansien osapuolten hallussa olevaa todistusaineistoa, se huomauttaa, että sanan ”hallussa” käyttö viittaa siihen, ettei todistusaineiston välttämättä edellytetä olevan varsinaisesti osapuolen omistuksessa. Tästä syystä komissio katsoo, että perustelluissa tapauksissa 6 artiklan 1 kohta voi muodostaa perusteen velvoittaa osapuoli etsimään huolellisesti todistusaineistoa organisaatiostaan (sen määräysvallassa olevat erilliset oikeushenkilöt mukaan lukien), mikäli kantaja on asianmukaisesti perustellut ja yksilöinyt kyseistä todistusaineistoa koskevan pyynnön, velvoite ei ole kohtuuton eikä tarpeettoman kallis ja tarvittaessa säädetään takeet sen väärinkäytön estämiseksi.

IPRED-direktiivin 6 artiklan 1 kohdan nojalla esitetyt todistusaineiston esittämistä koskevat pyynnöt on perusteltava ja yksilöitävä riittävästi ja niiden on rajoituttava siihen, mikä on oikeasuhteista kyseisen tapauksen olosuhteisiin nähden. Tämän vaatimuksen ei kuitenkaan tarvitse sulkea pois sitä mahdollisuutta, että tämän toimenpiteen kohteena olevan osapuolen edellytetään tietyissä tapauksissa esittävän konkreettisia todisteiden ryhmiä tai suorittamaan huolellisen todistusaineiston etsinnän organisaatiossaan.

4.Luottamuksellisten tietojen suojaaminen

Mahdollisuus voida käyttää IPRED-direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa, 7 artiklan 1 kohdassa ja 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa yksilöityjä toimenpiteitä edellyttää luottamuksellisten tietojen suojaamista. Tämä rajoitus on erityisen tärkeä, jos todistusaineistoksi ilmoitetut asiakirjat tai mahdollisesti esitettävät tiedot sisältävät näiden toimenpiteiden kohteena olevan osapuolen liikesalaisuuksia tai muita kaupallisesti arkaluonteisia tietoja.

Direktiivin 8 artiklan mukaisista tiedonsaantipyynnöistä ilmoitettiin, että tietyn tyyppisiin tietoihin saatetaan soveltaa erilaisia luottamuksellisuusjärjestelmiä eri jäsenvaltioissa, mikä saattaa aiheuttaa oikeudenhaltijoille lisäongelmia. Tämä johtuu siitä, ettei ole selvää, voivatko ne käyttää yhdessä valtiossa laillisesti hankittuja tietoja toisessa valtiossa, jossa tällaisiin tietoihin sovelletaan tiukempia luottamuksellisuussääntöjä.

Oikeasuhteisuuden vuoksi pyyntöjen 6 artiklan mukaisesta todistusaineiston esittämisestä, 7 artiklan mukaisista suojaamistoimenpiteistä ja 8 artiklassa tarkoitettujen tietojen toimittamisesta olisi oltava merkityksellisiä niiden väitteiden todistamiseksi, joista kyseisessä oikeudellisessa menettelyssä on kyse. Vaikka jotkin vastapuolen hallussa olevat tiedot olisivatkin ratkaisevan tärkeitä väitetyn loukkauksen, sen laajuuden tai sen seurauksien osoittamiseksi, näiden tietojen erityinen luonne saattaa silti tietyissä tapauksissa olla esimerkiksi kaupallisesti niin arvokas, ettei niitä pidä paljastaa kantajalle. Arvioinnissa saadun palautteen mukaan oikeusviranomaisten voi olla vaikeaa käsitellä näitä vastakkaisia etuja etenkin silloin, jos osapuolet ovat kilpailijoita.

Komissio huomauttaa tässä suhteessa, ettei mainituissa artikloissa säädetä, ettei tällaisia luottamuksellisia tietoja voida käyttää kyseisissä menettelyissä. Niiden mukaan tiedot on kuitenkin suojattava. Joissain jäsenvaltioissa on otettu käyttöön toimenpiteitä, joilla mahdollistetaan luottamuksellisten tietojen esittäminen vain tuomioistuimelle tai erityisten luottamuksellisuussääntöjen sitomalle kolmannelle osapuolelle. Myös yhdistetystä patenttituomioistuimesta tehdyn sopimuksen 60 artiklan 3 kohdassa määrätään, että yhdistetty patenttituomioistuin voi määrätä nimittämänsä henkilön suorittaman toimitilojen katselmuksen. Katselmusta hakenut ei saa olla itse mukana katselmuksessa, mutta sitä voi edustaa riippumaton ammattilainen, jonka nimi on mainittava tuomioistuimen määräyksessä.

Komission näkemyksen mukaan toimivaltaisten oikeusviranomaisten olisi voitava päättää kansallisen lainsäädännön tarkkojen sääntöjen mukaisesti omasta aloitteestaan tai jonkin menettelyn osapuolen pyynnöstä asianmukaisista keinoista luottamuksellisten tietojen suojaamiseksi, jos 6, 7 tai 8 artiklassa säädetyt toimenpiteet saattavat vaikuttaa tällaisiin tietoihin. Vaikka tätä ei nimenomaisesti näissä säännöksissä edellytetä, komissio katsoo, että tällaisiin keinoihin voisi kuulua perustelluissa tapauksissa mahdollisuus esittää tällaisia tietoja vain toimivaltaisille oikeusviranomaisille tai riippumattomalle kolmannelle osapuolelle, joka on nimitetty avustamaan menettelyssä tai kuvausta tai takavarikointia varten tehtävissä katselmuksissa ja jota koskevat asianmukaiset luottamuksellisuusvelvoitteet. Kaikilla tällaisilla keinoilla olisi varmistettava, että tietoja ei paljasteta kantajalle, menettelyn jollekin muulle osapuolelle tai yleisölle, ja otettava asianmukaisesti huomioon kantajan tai tällaisen muiden osapuolien oikeus puolustukseen.

IPRED-direktiivin 6, 7 ja 8 artiklassa säädetty luottamuksellisten tietojen suojaamisvelvoite olisi toteutettava asianmukaisin keinoin, joilla annetaan tarvittavat takeet. Tällaisia asianmukaisia keinoja voisivat olla muun muassa luottamuksellisten tietojen esittäminen vain toimivaltaisille oikeusviranomaisille tai tiettyjen riippumattomien ja puolueettomien kolmansien osapuolten suorittamat tilojen katselmukset kuvausta tai takavarikointia varten.

5.Vakuuksien merkitys

IPRED-direktiivin mukaan todistusaineiston suojaamistoimenpiteet (7 artiklan 2 kohta) ja väliaikaiset toimenpiteet (9 artiklan 6 kohta) voivat edellyttää, että hakija asettaa riittävän vakuuden tai vastaavan takuun, jonka tarkoituksena on varmistaa vastaajan kärsimän vahingon korvaaminen. Tällaiset vakuudet tai takuut ovat tärkeä väline paitsi tällaisen vahingon korvaamiseksi tarvittaessa jälkikäteen myös IPRED-direktiivissä säädettyjen toimenpiteiden mahdollisen väärinkäytön estämiseksi. Tässä suhteessa 7 artiklan 2 kohdassa ja 9 artiklan 6 kohdassa säädetyillä erityisillä velvoitteilla pannaan täytäntöön 3 artiklan 2 kohdan yleinen velvoite, jonka mukaan direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä, menettelyjä ja oikeussuojakeinoja on sovellettava muun muassa siten, että säädetään takeista niiden väärinkäytön estämiseksi.

Direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin myös, että toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti oikeudenmukaisia ja tasapuolisia, eivätkä ne saa olla liian kalliita. Näin korostetaan sitä, että vaikka väärinkäyttö on estettävä, estämiskeinot eivät saa olla ristiriidassa näiden viimeksi mainittujen vaatimusten kanssa. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että turvaamistoimenpiteiden myöntämiseksi asetettavien vakuuksien määrää ei saa asettaa sellaiselle tasolle, että hakijat eivät käytännössä enää hae kyseisiä turvaamistoimenpiteitä. Tämä on erityisen tärkeää pk-yrityksille, koska siviiliprosessien kustannukset sekä riski asian häviämisestä ja joutumisesta maksamaan molempien osapuolten kulut ovat tärkein teollis- ja tekijänoikeuksien täytäntöönpanoa siviilioikeudellisissa oikeudenkäynneissä haittaava pidäke .

Hakijan velvoittaminen asettamaan riittävä vakuus tai vastaava takuu edellytyksenä IPRED-direktiivin 7 ja 9 artiklan mukaisten turvaamis- ja säilyttämistoimenpiteiden myöntämiseksi voi olla sopiva keino estää tällaisten toimenpiteiden väärinkäyttö. Määriteltäessä, mitä vakuutta tai vastaavaa takuuta pidetään riittävänä kussakin tapauksessa, olisi otettava huomioon muun muassa hakijan taloudellinen kapasiteetti sekä mahdolliset vaikutukset haettujen toimenpiteiden tehokkuuteen erityisesti pk-yritysten kohdalla.

6.Suojaamiskirjelmän mahdollisuudet ja hyödyt

IPRED-direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään mahdollisuudesta määrätä toimia todistusaineiston suojaamiseksi toista osapuolta kuulematta (ex parte), erityisesti jos mahdollisesta viiveestä voi koitua korvaamatonta haittaa oikeudenhaltijalle tai jos todistusaineiston hävittämisen vaara on ilmeinen. Vastaavasti IPRED-direktiivin 9 artiklan 4 kohdan mukaan turvaamis- ja säilyttämistoimenpiteet voidaan ottaa käyttöön toista osapuolta kuulematta, erityisesti jos viivästyminen saattaisi aiheuttaa korjaamatonta vahinkoa oikeudenhaltijalle. Toimenpiteiden kiireellisyyden vuoksi ja/tai koska on tarpeen, että vastaajalle ei ilmoiteta niistä etukäteen, päätös toimenpiteiden myöntämisestä tehdään tällaisissa tapauksissa yksipuolisesti ilman ennakkoilmoitusta ja ‑kuulemista. Näin ollen vastaajalle ei anneta mahdollisuutta esittää perusteluja puolustautuakseen, vaikka vastaaja saattaa kärsiä myönnetyn toimenpiteen mahdollisesti vakavasta vaikutuksesta.

Direktiivin 7 ja 9 artiklassa säädetään useista takeista, kuten siitä, että tällaisia ex parte ‑kieltoja voidaan antaa vain erityisistä syistä, niistä on välittömästi ilmoitettava vastaajalle niiden täytäntöönpanon jälkeen ja ne voidaan käsitellä tuomioistuimessa jälkikäteen uudelleen, missä yhteydessä vastaajaa voidaan kuulla. Tämä ei kuitenkaan poista sitä tosiseikkaa, että tällaiset ex parte ‑toimenpiteet loukkaavat vastaajan perusoikeutta tulla kuulluksi ja puolustautua tuomioistuimessa, mikä on osa oikeutta puolueettomaan tuomioistuimeen . Oikeutta tulla kuulluksi tulisi näin ollen periaatteessa rajoittaa näiden artiklojen nojalla vain, jos säädetään tarvittavat takeet, ja vain siinä määrin kuin tällaiset rajoitukset ovat välttämättömiä teollis- ja tekijänoikeuksien suojaamiseksi ja hakijan tehokkaan oikeussuojan varmistamiseksi, sillä nämä ovat myös perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia.

Asianmukaisen tasapainon löytämiseksi näiden vastakkaisten etujen ja perusoikeuksien välillä joissakin jäsenvaltioissa (Belgia, Ranska, Saksa, Alankomaat ja Espanja) sekä yhdistetyn patenttituomioistuimen työjärjestyksen 207 kohdassa on säädetty suojaamiskirjelmän välineestä. Suojaamiskirjelmällä vastaaja, joka pelkää joutuvansa haastetuksi oikeuteen teollis- ja tekijänoikeuksien loukkauksista (esimerkiksi siksi, että se on saanut oikeudenhaltijalta varoituskirjeen), ilmoittaa toimivaltaisille oikeusviranomaisille etukäteen (eli jopa ennen hakemuksen tekemistä), miksi mahdollinen loukkausvaade on vastaajan mukaan perusteeton. Suojaamiskirjelmän päätarkoituksena on antaa oikeusviranomaisille ennen hakemusta koskevan päätöksen tekemistä mahdollisimman paljon merkityksellisiä tietoja kuulematta vastaajia sen jälkeen, kun ennakkokieltoa on haettu.

Vaikka IPRED-direktiivissä ei nimenomaisesti säädetä suojaamiskirjelmästä, sitä voidaan pitää hyvänä välineenä, joka auttaa tasapainottamaan oikeudenmukaisesti ja oikeasuhteisesti kyseessä olevat erilaiset vastakkaiset edut ja perusoikeudet suhteessa mahdollisuuteen määrätä IPRED-direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa ja 9 artiklan 4 kohdassa säädettyjä ex parte ‑toimenpiteitä.

IV.TEOLLIS- JA TEKIJÄNOIKEUKSIEN TEHOKKAAN TÄYTÄNTÖÖNPANON VARMISTAMINEN MYÖS DIGITAALISESSA TOIMINTAYMPÄRISTÖSSÄ