Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi työeläkelaitosten toiminnasta /* KOM/2000/0507 lopull. - COD 2000/0260 */



Virallinen lehti nro 096 E , 27/03/2001 s. 0136 - 0144



Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI työeläkelaitosten toiminnasta (KOMISSION ESITTÄMÄ) PERUSTELUT Lissabonin Eurooppa-neuvosto korosti tarvetta integroida rahoituspalvelut ja -markkinat unionin toimintaan. Rahoitusalan yhtenäismarkkinat ovat keskeinen tekijä Euroopan talouden kilpailukyvyn edistämisen sekä uuden talouden ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden kehittämisen kannalta. Tämän vuoksi valtion- ja hallitusten päämiehet kannustivat panemaan rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman täytäntöön vuoteen 2005 mennessä. Puheenjohtajan päätelmissä korostetaankin eläkerahastojen tekemien sijoitusten esteiden poistamisen merkitystä. Näillä rahastoilla on erittäin merkittävä asema useissa jäsenvaltioissa sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämisessä sekä koko Euroopan talouden rahoituksessa. Unionin väestön vanhetessa on tärkeää varmistaa rahastojen toiminnan mahdollisimman suuri turvallisuus ja korkea tuottavuus. Eläkkeiden turvaaminen on äärimmäisen tärkeää: tulevien eläkeläisten oikeudet on suojattava toiminnan vakauden valvontaa koskevilla normeilla. Huomiota on kuitenkin kiinnitettävä myös eläkkeiden kustannuksiin. Jos eläke-etuudet maksavat liikaa alhaiseen tuottoon ja raskaaseen hallintoon nähden, kaikki tahot häviävät. Tämä tilanne vaikuttaa yritysten kilpailukykyyn, eläkejärjestelmien toiminta voi muuttua tappiolliseksi ja eläkeläisten saamat etuudet uhkaavat pienentyä. Tämän eläkelaitoksia koskevan direktiiviehdotuksen tarkoituksena on löytää paras mahdollinen tasapaino eläketurvan ja sen hinnan välille. 1. Yleiset huomiot 1.1. Eläkelaitokset kattavan yhteisön oikeudellisen kehyksen tarve (a) Työeläkelaitokset ja niiden yhteiskunnallinen ja taloudellinen merkitys Jäsenvaltioissa on periaatteessa kolmenlaisia eläkejärjestelmiä: sosiaaliturvajärjestelmiä, yksilöllisiä järjestelmiä, jotka yleensä ovat henkivakuutuslaitosten kanssa tehtyjä sopimuksia tai niistä hankittuja tuotteita, sekä työeläkejärjestelmiä. Jäsenvaltiot vastaavat näiden järjestelmien toiminnan ja rahoituksen yleisestä järjestämisestä. Työeläkejärjestelmät ovat yleensä säästöjärjestelmiä, joihin työnantaja ja työntekijät maksavat rahoitusosuuksia ja joista eläke-etuudet maksetaan kyseisille työntekijöille. Yritykset voivat itse perustaa tällaisia järjestelmiä tai ne voivat käyttää erillisen rahoituslaitoksen (esimerkiksi eläkerahaston, eläkekassan tai sijoitusrahaston) tarjoamia palveluja. Tässä tapauksessa rahoituslaitos vastaanottaa maksuosuudet, sijoittaa ne ja maksaa eläke-etuudet. Näillä laitoksilla, joista tässä yhteydessä käytetään nimitystä 'työeläkelaitokset', on merkittävä asema useiden jäsenvaltioiden eläke- ja sosiaaliturvajärjestelmissä. Arviolta lähes 25 prosenttia unionin työssäkäyvästä väestöstä kuuluu johonkin työeläkejärjestelmään. Eräissä maissa, kuten Alankomaissa ja Tanskassa, heidän osuutensa on yli 80 prosenttia, kun taas eräissä maissa osuus on varsin alhainen. Työeläkkeiden osuus kaikista eläkkeistä on noin 10 prosenttia. Näiden laitosten varat ovat yli 2 000 miljardia euroa, eli noin 25 prosenttia suhteessa unionin bruttokansantuotteeseen (vakuutusyhtiöiden varojen vastaava osuus on hieman yli 45 prosenttia). Niillä on siis muiden rahoituslaitosten ohella keskeinen asema Euroopan talouden rahoittamisen ja unionin pääomamarkkinoiden toiminnan kannalta. Työeläkelaitosten toiminta on tyypillisesti sekä toimeksiantavan yrityksen sitoumusten että sijoitusten kannalta erittäin pitkällä aikavälillä harjoitettavaa toimintaa. Ne tekevät sijoituksensa vuosikymmeniksi ja koska työeläkelaitokselle maksettuja maksuosuuksia ei yleensä voi nostaa ennen eläkeikää, niiden tulisi tietää tarkkaan tulevat kassatarpeensa. Tämä mahdollistaa sen, että ne voivat vastuiden luonteen ja keston huomioon ottaen sijoittaa suuren osan omaisuudestaan vähemmän likvidiin varallisuuteen, kuten osakkeisiin (myös pienyritysten osakkeisiin) tai jopa arvopapereihin, joita ei noteerata pörssissä. Työeläkelaitokset voivat näin ollen osallistua riskipääoman kehittämiseen, kuten Cardiffissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston hyväksymässä riskipääomaa koskevassa toimintasuunnitelmassa [1] esitetyissä suuntaviivoissa on mainittu. Sijoitussalkkunsa hajauttamiseksi ne voivat sijoittaa suuren osan varallisuudestaan ulkomaisiin arvopapereihin. Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan eläkerahastojen varoista 75 % prosenttia oli sijoitettu osakkeisiin vuonna 1998. Näistä osakkeista kolmannes oli ulkomaisia. [1] SEC(1998) 552 lopullinen. Työeläkelaitoksilla on siis merkittävä asema kansallisissa sosiaaliturvajärjestelmissä, unionin talouden rahoittamisessa ja pääomamarkkinoiden yhdentymisessä. On syytä uskoa, että tulevina vuosikymmeninä ne ovat jatkuvasti unionin taloudellisen ja yhteiskunnallisen muutoksen keskipisteenä. Demografiset muutokset (eliniänodotuksen kasvu ja syntyvyyden aleneminen) antavat aihetta eläkesäästöjen kasvattamiseen. Viimeksi mainitulla voidaan alentaa julkista kulutusta ja taata eläke-etuuksien tason säilyminen ja näin ollen myös eurooppalaisen sosiaaliturvan säilyminen. Työeläkelaitokset sijoittavat yhä enemmän osakkeisiin, joita pidetään pitkällä aikavälillä tuottavampina, ja osaltaan korottavat jäsenvaltioiden osakemarkkinoiden arvoa, joka on edelleen noin puolet Yhdysvaltojen tasosta. Voi olla niin toimeksiantavien yritysten kuin edunsaajienkin toiveiden mukaista, että työeläkelaitokset tarjoavat eläkepalveluja eri puolilla Eurooppaa. Nämä kehityssuuntaukset merkitsevät sitä, että alalle on laadittava koko yhteisön kattava oikeudellinen kehys. (b) Yhteisön oikeudellisen kehyksen puuttuminen ja tämän puutteen haitat Euroopan unionissa on aiemmin luotu yksityiskohtaiset luottolaitosten, vakuutusyhtiöiden ja arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavien yritysten (yhteissijoitusyritysten) toiminnan vakautta koskevat säännöt. Näillä säännöillä suojataan kuluttajien ja sijoittajien oikeuksia. Komission oli vuonna 1994 peruttava eläkelaitosten vapautta hallita ja sijoittaa keräämiään varoja koskeva direktiiviehdotus [2], sillä neuvosto ei päässyt asiasta sopimukseen. Tähän mennessä työeläkelaitosten toimintaa ei ole säännelty yhteisön erityissäännöin. Tällä erolla on useita haittoja. [2] KOM(1993) 237 lopullinen. - Sijoittaminen. Yhteisössä ei ole tehty sopimusta siitä, miten työeläkelaitokset voivat käyttää yhtenäismarkkinoita ja euroa sijoitustensa optimoimiseen rahoitusmarkkinoilla. Säännöt, joita niiden on noudatettava, vaihtelevat paljon jäsenvaltioiden välillä. On mahdollista, että osa näistä säännöistä on tiukempia kuin on tarpeen työeläkelaitosten toiminnan vakauden varmistamiseksi. Mikäli näin on, sillä voidaan estää pääoman vapaan liikkuvuuden periaatteen soveltamista ja alentaa työeläkelaitosten saamia tuottoja. Vuosina 1984-1998 työeläkelaitosten tekemien sijoitusten vuosittainen reaalituotto oli keskimäärin 6 prosenttia niissä jäsenvaltioissa, joissa sovellettiin tiukkoja määrällisiä sijoitussääntöjä, ja yli 10 prosenttia jäsenvaltioissa, joiden säännöissä johdolle annetaan enemmän toimintavaltaa. Alhaisemmat tuotot merkitsevät alhaisempia eläkkeitä tai korkeampia maksuosuuksia. Niin välilliset työvoimakustannukset kuin eläkejärjestelmien rahoittamisenkin kustannukset kohoavat. Lisäeläkkeisiin sovellettava sijoituspolitiikka riippuu eläketuotteesta ja eläkkeen maksajan sopimusvelvoitteista. Varojen hajauttamis- mahdollisuuksien rajoituksilla ja liian tiukoilla säännöillä voidaan haitata riskinhallintaa ja lisätä sijoitussalkkuihin liittyvää riskiä. On todettu, että osakkeiden arvo ei pitkällä aikavälillä vaihtele niin herkästi kuin valtion joukkovelkakirjojen, koska osakkeet seuraavat talouden ja tuottavuuden kasvua. Osakesijoittamisen liiallisilla rajoituksilla voi siis tässä suhteessa olla haitallisia vaikutuksia. Näin ollen on erittäin tärkeää laatia sijoitussäännöt, jotka soveltuvat paremmin talous- ja rahaliiton myötä syntyneisiin laajempiin ja likvidimpiin pääomamarkkinoihin. - Säästöjen sijoittaminen. Työeläkelaitokset ovat keskeisessä asemassa näiden markkinoiden yhdentymisen, toimivuuden ja maksuvalmiuden kannalta. Koska ne tekevät erittäin pitkän aikavälin sijoituksia, niillä on parhaat mahdollisuudet rahoittaa yksityisiä aloitteita. Koska sijoitussalkkujen turvallisuus ja tuotto ovat ensisijaisia tavoitteita, yhteisön kehyksellä voidaan myös varmistaa, että työeläkelaitokset osaltaan hajauttavat unionissa tehtäviä säästöjä. - Omaisuuden hoito ja säilytys. Työeläkelaitoksilta saatetaan edellyttää, että ne käyttävät ainoastaan samaan jäsenvaltioon sijoittautuneita omaisuudenhoitajia. Jos työeläkelaitoksille kuitenkin halutaan antaa mahdollisuus parantaa sijoituspolitiikkaansa, niiden on voitava vapaasti valita omaisuudenhoitajansa. Tietylle alalle tai alueelle tehtävät sijoitukset voivat edellyttää sellaisen erikoistuneen omaisuudenhoitajan palveluja tai opastusta, joka ei välttämättä ole sijoittautunut samaan jäsenvaltioon kuin kyseessä oleva työeläkelaitos. Jos lisäksi lisätään omaisuudenhoitajien välistä kilpailua, voidaan hallinnointikustannuksia mahdollisesti alentaa ja hallinnointia tehostaa. Olisikin laadittava sellaiset yhteisön säännöt, joiden nojalla työeläkelaitokset voisivat käyttää sellaisten omaisuudenhoitajien palveluja, joille on sijoituspalveludirektiivin, toisen pankkidirektiivin ja kolmannen henkivakuutusdirektiivin nojalla myönnetty asianmukaiset valtuudet. [3] Tämä mahdollisuus olisi ulotettava myös omaisuudenhoitoyrityksiin parhaillaan neuvostossa ja parlamentissa käsiteltävänä olevan yhteissijoituksia koskevan direktiiviehdotuksen [4] mukaisesti. [3] Direktiivit 93/22/ETY, 2000/12/EY ja 92/96/ETY. [4] KOM(1998) 451. - Rajatylittävä toiminta. Koska yhteisön tason koordinointia ei ole kunnolla järjestetty, työeläkelaitokset ovat ainoita merkittäviä rahoituslaitoksia, jotka eivät voi tarjota palvelujaan kotijäsenvaltionsa ulkopuolella samoin ehdoin kuin pankit, vakuutusyhtiöt ja sijoitusyhtiöt. On laskettu, että yleiseurooppalaiselle yritykselle aiheutuu noin 40 miljoonan euron vuotuiset kustannukset erillisen eläkejärjestelmän perustamisesta kuhunkin jäsenvaltioon. Sallimalla työeläkelaitosten hallinnoida toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille yrityksille tarkoitettuja järjestelmiä saavutettaisiin monenlaisia mittakaavaetuja: varojen yhdistämisen ansiosta tapahtuva sijoituspolitiikan tehostuminen, hallinnon yksinkertaistuminen sekä yhden valvontaviranomaisen antamien toiminnan vakautta ja ilmoittamista koskevien sääntöjen noudattaminen. Lisäksi työvoiman liikkuvuus helpottuisi: työntekijät voisivat helpommin siirtyä työskentelemään toiseen jäsenvaltioon, jos he voisivat pysyä saman työeläkelaitoksen jäseninä, kuten lähetettyjen työntekijöiden osalta on säädetty asetuksen (ETY) N:o 1408/71 II osastossa sekä yhteisön alueella liikkuvien palkattujen työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien lisäeläkeoikeuksien suojaamisesta annetussa direktiivissä 98/49/EY. Monikansalliset yritykset eivät kohtaisi yhtä paljon esteitä siirtäessään työntekijöitä jäsenvaltiosta toiseen. - Työeläkelaitosten kasvu. Työeläkesäästämisen kannustaminen voi tasapainottaa eläkejärjestelmien rahoittamista ja tervehdyttää valtion järjestelmien rahoituspohjaa. Jäsenvaltioiden on tehtävä tämä päätös, joka merkitsee ennen kaikkea sitä, että niiden on otettava käyttöön soveltuvia verokannusteita. Koko Euroopan kattava toiminnan vakautta koskeva oikeuskehys, jolla mahdollistetaan työeläkelaitosten toiminta yli rajojen, edistäisi tehokkaammin työeläkelaitosten kasvua kuin nykytilanteessa vallitseva markkinoiden jakaantuminen ja säädösten kirjavuus. (c) Komission käynnistämän kuulemismenettelyn tulokset ja rahoituspalvelujen toimintasuunnitelma Euroopan parlamentti, talous- ja sosiaalikomitea sekä rahoituspalveluala ovat jo vuosia painostaneet luomaan työeläkelaitoksia koskevan eurooppalaisen oikeuskehyksen. Tämä käy selvästi esille kuulemismenettelystä sekä komission vuonna 1997 laatimassa vihreässä kirjassa [5] ja vuonna 1999 antamassa tiedonannossa [6] tekemistä ehdotuksista. Euroopan parlamentti on hyväksynyt 13 päivänä huhtikuuta 2000 päätöslauselman [7], jossa kannatettiin komission aikomusta antaa lisäeläkkeitä koskeva direktiiviehdotus. [5] KOM(1997) 283. [6] KOM(1999) 134. [7] Päätöslauselma A5-0053/2000. Vuoden 1997 vihreää kirjaa koskevissa kannanotoissaan useat jäsenvaltiot siis kannattivat direktiivin antamista. Lisäksi jäsenvaltiot ovat kesäkuussa 1999 Kölnissä kokoontuneessa Eurooppa-neuvostossa hyväksyneet komission toukokuussa 1999 ehdottaman rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman [8]. Yksi tämän toimintasuunnitelman strategisista tavoitteista on todellisten yhtenäismarkkinoiden luominen rahoitusalan tukkumarkkinoille. Suunnitelman mukaan edellytyksenä tämän tavoitteen saavuttamiselle on työeläkelaitosten tekemiä sijoituksia koskevan lainsäädännön hyväksyminen. [8] KOM (1999) 232. Direktiiviehdotuksessa esitetään vakauden valvontaa koskevat säännöt, joiden tarkoituksena on varmistaa, että työeläketoiminta on turvallista ja tuottavaa. Näillä säännöillä siis mahdollistetaan jäsenvaltioiden valvontajärjestelmien vastavuoroinen tunnustaminen, mikä on edellytys työeläkejärjestelmien rajatylittävälle hallinnoinnille. 1.2. Ehdotuksen tavoitteet (a) Turvallinen ja tuottava sijoitustoiminta Direktiiviehdotuksessa korostetaan, että sijoitusten laadun on oltava sijoittamista koskevien sääntöjen lähtökohtana. Sijoitussalkun hoidossa on yhtenäisten määrään perustuvien edellytysten sijaan mieluummin noudatettava tiettyjä periaatteita (turvallisuus, laatu, likviditeetti, tuotto, riittävä hajauttaminen). Tällä tavoin kukin työeläkelaitos voi soveltaa määrättyjä periaatteita omien vastuidensa luonteen ja keston mukaisesti. Näin pystytään takaamaan sijoitusten turvallisuus ja tuotto. Työeläkelaitosten tekemien sijoitusten tuotot ovat yleensä korkeampia tätä lähestymistapaa käyttävissä jäsenvaltioissa kuin niissä valtioissa, joissa lähtökohtana ovat määrään perustuvat periaatteet. Tähän mennessä käydyissä keskusteluissa on yleensä huomautettu, että eräät jäsenvaltiot haluaisivat mieluummin jatkaa tiettyjen määrään perustuvien sääntöjen soveltamista alueelleen sijoittautuneisiin työeläkelaitoksiin. Tämä johtuu pääasiassa siitä, että näissä jäsenvaltioissa käytetyt valvontamenetelmät liittyvät läheisesti määrään perustuviin sääntöihin. Tässä direktiiviehdotuksessa otetaan huomioon näiden jäsenvaltioiden toiveet. Siinä ehdotetaan kuitenkin, että kolmen sijoitusmuodon osalta (osakkeet, muut kuin tasapainotetut valuutat ja riskipääoma) olisi vältettävä liiallisia rajoituksia. Koska työeläkelaitosten vastuut sijoittuvat erittäin pitkälle aikavälille ja koska niiden likviditeettiriskit ovat suhteellisen vähäisiä, niille olisi annettava mahdollisuus sijoittaa merkittävässä määrin arvopapereihin, jotka eivät ole kovin helposti rahaksi muutettavia ja jotka ovat eri valuutoissa kuin vastuut. (b) Omaisuudenhoitajien vapaa valinnanmahdollisuus Kuten edellä on mainittu, työeläkelaitoksille olisi taattava oikeus käyttää minkä hyvänsä asianmukaisen toimiluvan saaneen omaisuushoitajan palveluja unionissa. (c) Kaikkien palvelujen tarjoajien välinen tasapuolinen kilpailu Henkivakuutusyhtiöt toimivat työeläkemarkkinoilla ryhmäsopimusten kautta. Näiden yhtiöiden toimintaa säännellään yhteisön tasolla henkivakuutusdirektiiveillä. Muita työeläkelaitoksia koskevat toiminnan vakauden valvontaa koskevat säännöt on siis laadittava siten, ettei kilpailu vääristy. Toiminnan vakauden valvontaa koskevalla lainsäädännöllä pitäisi yleisesti välttää nämä vääristymät. Tapauksissa, joissa työeläkelaitosten palvelut ovat ryhmäsopimuksissa tarjottavien palvelujen kaltaisia (esimerkiksi tapauksissa, joissa työeläkelaitokset tarjoavat rahallisen takuun), ehdotetaan, että omaa pääomaa koskevien edellytysten osalta sovelletaan henkivakuutusdirektiivien kaltaisia sääntöjä. Jos jäsenvaltio katsoo, että työeläkelaitosten ja henkivakuutusyhtiöiden toiminnan vakauden valvontaa koskevien sääntöjen olisi oltava yhtenevämpiä, sen olisi voitava soveltaa eräitä tämän direktiivin vakauden valvontaa koskevia säännöksiä henkivakuutusyhtiöiden työeläketoimintaan. Jäsenvaltioille annetaan tämä mahdollisuus. (d) Rajatylittävä toiminta Tällä direktiivillä poistetaan esteet työeläkelaitosten eläkejärjestelmien rajatylittävän toiminnan valvonnalta, koska siinä yhdenmukaistetaan tietyt vakauden valvontaa koskevat perussäännöt, otetaan käyttöön kansallisten vakauden valvontajärjestelmien vastavuoroinen tunnustaminen ja annetaan ehdotus toimivaltaisten viranomaisten välisestä ilmoittamis- ja yhteistyöjärjestelmästä. Mikäli rajatylittävä toiminta mahdollistuu, on myös jäsenvaltioiden välistä verotusta yhdenmukaistettava jossakin määrin. Tässä yhteydessä ei puututa tähän kysymykseen, vaan komissio tekee asiasta erillisen ehdotuksen. Lisäksi direktiivissä säädetään, että rajatylittävän toiminnan harjoittamisessa on noudatettava sen valtion sosiaali- ja työlainsäädäntöä, jonka alueelle järjestelmä on sijoittautunut. Järjestelmiä on hallinnoitava kansallisten säädösten nojalla siitä riippumatta, missä työeläkelaitos sijaitsee. (e) Edunsaajien suoja Rajatylittävä toiminta edellyttää tiettyä toiminnan vakauden valvonnan yhdenmukaistamista. Ennen kuin jäsenvaltio sallii toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen työeläkelaitoksen hallinnoida eläkejärjestelmiä alueellaan, sen on varmistettava, että kyseisen työeläkelaitoksen sääntely ja valvonta on riittävää suojaamaan edunsaajien oikeudet. Näin ollen tämä ehdotus sisältää tiettyjä vakauden valvontaa koskevia perussääntöjä (johdon pätevyys ja hyvä maine, toiminnan aloittamisen edellytykset, jäsenille ja edunsaajille toimitettavat tiedot, lakisääteiset omat varat, sijoittamista koskevat säännöt) sekä työeläkelaitosten vastuita koskevia sääntöjä, joihin myös tekninen vastuuvelka kuuluu. Komission ensisijaisena tavoitteena on taata tuleville eläkkeensaajille paras mahdollinen suoja. Työeläkelaitokselle maksettavat maksuosuudet ovat eräänlaista siirrettyä palkkaa. Asianosaisten elintaso määräytyy näiden maksuosuuksien maksamisesta saatujen oikeuksien perusteella. Näiden oikeuksien suojelu on siis laajemman tavoitteen eli eurooppalaisen sosiaaliturvan vahvistamisen ydin. (f) Rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinat Työeläkelaitoksiin sovellettavien sijoitus- ja hallinnointisääntöjen yhteensovittaminen on osa rahoituspalvelujen toimintasuunnitelman sisältöä. Kun suurimmat erot rahoituspalveluita koskevien yhteisön lainsäädäntöjen väliltä on poistettu, on otettu ratkaiseva askel rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden luomiseksi; näiden markkinoiden avulla edistetään parhaiten kilpailua ja työllisyyttä. (g) Lisäeläkkeiden yhtenäismarkkinat Tämän direktiivin antamisella pyritään luomaan järjestelmä, jossa lisäeläkkeiden tarjoaminen tapahtuu yhtenäismarkkinoiden tasolla. Tässä tilanteessa sijoittajilla olisi enemmän mahdollisuuksia valita palvelujen tarjoajat ja työntekijät voisivat liikkua ilman pelkoa eläkeoikeuksien menettämisestä. Näin edistettäisiin taloudellista ja yhteiskunnallista kehitystä, mutta samalla edellytetään jäsenvaltioiden työ-, sosiaaliturva- ja verolainsäädännön entistä suurempaa yhteensovittamista. 1.3. Valittu lähestymistapa (a) Jäsenvaltioiden eläkejärjestelmien häiriötön toiminta Eläkejärjestelmien yleinen toiminta, rahoitusmekanismien valinta ja työeläkelaitosten toiminnan käytännön järjestelyt kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan edellyttäen, että perustamissopimuksen määräyksiä noudatetaan. Tämä direktiiviehdotus ei vaaranna tätä olettamusta. (b) Rahoituspalveluja koskevan yhteisön lainsäädännön noudattamisen varmistaminen Tämän ehdotuksen valmistelussa käytetty lähestymistapa oli laitoslähtöinen, kuten myös lähestymistavat, joita on käytetty muun rahoituspalvelujen alalla annetun yhteisön lainsäädännön yhteydessä. Tämä lähestymistapa soveltuu rajatylittävän toiminnan edellyttämiin mekanismeihin, joita toivotaan perustettavan. Toiminnan vakautta koskevat säännöt liittyvät kuitenkin tiiviisti työeläkelaitosten lupaamiin etuihin (kiinteän etuustason vai kiinteiden eläkemaksujen järjestelmä, katetaanko biometriset riskit). Direktiiviehdotukseen on tämän vuoksi tarvittaessa sisällytetty järjestelmätyypin mukaan eriytettyjä sääntöjä. (c) Yhtenäisen soveltamisalan määrittäminen Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin rahastointiperiaatteella toimiviin työeläkelaitoksiin, jotka eivät kuulu sosiaaliturvajärjestelmään. Näin varmistetaan, että direktiivin soveltamisala on suhteellisen yhtenäinen alalla, jolla valtioiden väliset erot ovat suurempia kuin muussa rahoitustoiminnassa. Lyhyesti sanottuna työeläkelaitoksiksi katsotaan kaikki laitokset, jotka vastaanottavat maksuosuuksia ja sijoittavat ne tarkoituksenaan eläke-etuuksien maksaminen. On erittäin tärkeää, ettei työeläkelaitosten varoja voida käyttää muuhun tarkoitukseen kuin pääoman tai elinkoron maksamiseen eläkeiän aikana. Toisin sanoen saatuja oikeuksia ei voida luovuttaa ennen eläke-ikää, sillä tällöin kyseessä ei ole eläkejärjestelmä, vaan säästötuote. Direktiivissä ei säädetä, että edut on maksettava elinkorkona tai että laitoksen on katettava määrätyt biometriset riskit. Parlamentti keskittyi lisäeläkkeitä koskevasta tiedonannosta keskustellessaan tähän erityiskysymykseen ja katsoi, että eliniän odotukseen liittyvät riskit on vakuutettava. Komission kannalta on toivottavaa, että täsmällisistä etuuksien maksamisjärjestelyistä päätetään jäsenvaltioiden tasolla, sillä nämä riippuvat usein kansallisesta työ-, sosiaali- ja verolainsäädännöstä. Lisäksi on laadittava kaikkiin työeläketuotteisiin sovellettavat toiminnan vakautta koskevat normit. Yritysten ja sijoittajien hyöty jäisi vähäiseksi, mikäli tietyt tuotteet (tässä tapauksessa kiinteiden eläkemaksujen järjestelmät, joissa maksetaan ainoastaan pääomaa, mutta jotka eivät kata biometrisiä riskejä) jätetään eurooppalaisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Näin ollen tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvat kaikki työeläkejärjestelmät, vaikka komissio katsookin, että erityisesti eliniän odotukseen liittyvien riskien kattaminen on merkittävä keino estää vanhusten köyhyyttä ja turvattomuutta. Direktiivin soveltamisalaan eivät kuulu ne harvat työeläkelaitokset, jotka toimivat jakoperiaatteella. Ehdotuksen tärkeimpien tavoitteiden kannalta tämä ei aiheuta ongelmia. Sijoitusten tuottavuus ja muissa jäsenvaltioissa toimivien omaisuudenhoitajien käyttö eivät ole merkittäviä näiden laitosten kannalta, koska ne rahoittavat suorittamansa maksut maksuosuuksilla. Jäsenvaltiot tai toimivaltaiset laitokset tasoittavat maksuosuuksien ja etuuksien välisiä eroja lisämaksuilla tai verotuloilla. Tämä direktiivi ei kata myöskään yrityksiä, jotka muodostavat rahastoja eläke-etuuksien tarjoamiseksi työntekijöilleen. Rahastojen käyttö, joka on sallittua vain eräissä jäsenvaltioissa, antaa yrityksille täyden vapauden päättää, miten ne käyttävät vastuidensa katteena olevat varat. Näin ollen ei vaikuta tarpeelliselta taata sijoittamis- ja hallintavapautta direktiivin säännöksin. Lisäksi takaus tai maksukyvyttömyyden kattava vakuutus korvaa yleensä kaikki toiminnan vakautta koskevat säännöt. Kuulemismenettely on tähän mennessä osoittanut, etteivät jakoperiaatteella toimivat työeläkelaitokset eivätkä rahastoivat yritykset pyri hyötymään rajatylittävästä toiminnasta ainakaan tällaisia järjestelmiä käyttämällä. (d) Kansallisten erojen huomioon ottaminen varmistettaessa suojan korkea taso Työeläkelaitosten toiminnassa on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Eräissä jäsenvaltioissa työeläkelaitokset muistuttavat henkivakuutusyhtiöitä. Toisissa jäsenvaltioissa ne ovat enemmän sijoitusrahastojen kaltaisia. Direktiiviehdotuksessa otetaan huomioon nämä erot, jotka usein liittyvät jäsenvaltioiden vero- ja sosiaaliturvalainsäädäntöön. Direktiivillä ei pyritä täysin yhdenmukaistamaan ehtoja, joiden nojalla työeläkelaitokset toimivat. Näiden ehtojen erot siis väistämättä rajoittavat sitä, kuinka pitkälle toiminnan vakauden valvonnan yhdenmukaistamisessa voidaan tällä alustavalla direktiiviehdotuksella mennä. Kaikkein keskeisimpiin toiminnan vakauden valvontaa koskeviin kysymyksiin on kuitenkin valittu äärimmäisen tiukka lähestymistapa (vastuiden rahoittaminen, varojen hajauttaminen sekä valvontaviranomaisille, jäsenille ja edunsaajille toimitettavat tiedot). Komissio uskoo, että tällä direktiiviehdotuksella pystytään saavuttamaan kaikkein keskeisin tavoite eli nykyisten ja tulevien eläkeläisten oikeuksien suojan korkea taso ja mahdollistamaan vastavuoroinen tunnustaminen. 2. Artiklakohtaiset perustelut 2 artikla - Soveltamisala - Tämä ehdotus koskee laitoksia, jotka hallinnoivat työeläkejärjestelmiä. Ne ovat yksityisiä järjestelmiä, jotka yleensä täydentävät lakisääteistä sosiaaliturvajärjestelmää. On tärkeää erottaa toisistaan lakisääteinen sosiaaliturva ja yksityiset/täydentävät järjestelmät. Tämä ehdotus ei siis koske sosiaaliturvajärjestelmiä, jotka kuuluvat asetuksen (ETY) N:o 1408/71 1 artiklassa annettuun 'lainsäädännön' määritelmään tai josta jäsenvaltio on tehnyt julistuksen kyseisen artiklan nojalla. - Henkivakuutusyhtiöt, arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavat yritykset (yhteissijoitusyritykset), luottolaitokset ja sijoituspalvelu- direktiivin soveltamisalaan kuuluvat laitokset voivat jo hyötyä yhtenäismarkkina- kehyksestä. - Saksassa 'Unterstützungskassen' -laitokset ovat yksi mahdollinen tapa rahoittaa työeläkkeitä. Unterstützungskassen -laitokset ovat tukirahastoja ja muistuttavat työeläkelaitoksia siinä, että niiden varainhankinta tapahtuu ulkoa käsin. Näiden rahastojen ja työeläkelaitosten erona on se, ettei jäsenillä ole laillista oikeutta tietyn suuruisiin etuuksiin. Unterstützungskassen -laitokset ovat verotussyistä yleensä alirahoitettuja. Työnantaja voi nostaa varat milloin hyvänsä, eikä sen tarvitse välttämättä hoitaa maksuvelvoitteitaan. Maksukyvyttömyyden kattava vakuutus on pakollinen jäsenten etujen riittävän suojaamisen vuoksi. Näin ollen toiminnan vakauden valvonta ei ulotu Unterstützungskassen-laitoksiin. Näiden seikkojen vuoksi kyseisiä rahastoja ei voida verrata muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluviin työeläkelaitoksiin, joten ne jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. - Tämä direktiivi ei kata myöskään yrityksiä, jotka muodostavat rahastoja eläke-etuuksien tarjoamiseksi työntekijöilleen. Rahastojen käyttö, joka on sallittua vain eräissä jäsenvaltioissa, antaa yrityksille täyden vapauden päättää, miten ne käyttävät vastuidensa katteena olevat varat. Näin ollen ei vaikuta tarpeelliselta taata sijoittamis- ja hallintavapautta direktiivin säännöksin. Lisäksi takaus tai maksukyvyttömyyden kattava vakuutus korvaa yleensä kaikki toiminnan vakautta koskevat säännöt. - Direktiivin soveltamisalaan eivät kuulu myöskään ne harvat työeläkelaitokset, jotka toimivat jakoperiaatteella. Sijoitusten tuottavuus ja muissa jäsenvaltioissa toimivien omaisuudenhoitajien käyttö eivät ole merkittäviä näiden laitosten kannalta, koska ne rahoittavat suorittamansa maksut maksuosuuksilla. Jäsenvaltiot tai toimivaltaiset laitokset tasoittavat maksuosuuksien ja etuuksien välisiä eroja lisämaksuilla tai verotuloilla. 3 artikla - Soveltaminen sosiaalivakuutusjärjestelmiä hoitaviin laitoksiin Kuitenkin ainakin yhdessä jäsenvaltiossa työeläkelaitosten on hallinnoitava kahden tyyppisiä järjestelmiä: vapaaehtoisia työeläkejärjestelmiä (joiden katsotaan täydentävän sosiaaliturvaa) ja lakisääteisiä työeläkejärjestelmiä (joita pidetään osana sosiaaliturvaa). Ehdotetaankin, että näiden laitosten toiminta sisällytetään direktiivin soveltamisalaan vapaaehtoisten/täydentävien eläkkeiden osalta. 4 artikla - Valinnainen soveltaminen direktiivin 79/267/ETY soveltamisalaan kuuluviin laitoksiin Kuten 2 artiklassa mainitaan, ei siis vaikuta tarpeelliselta sisällyttää niitä tämän uuden direktiivin soveltamisalaan, vaikka ne voisivatkin tarjota työeläkepalveluja. On kuitenkin pyrittävä siihen, etteivät erilliset toiminnan vakauden valvontaa koskevat säännöt johda eriarvoiseen kohteluun. Ongelmia voi esiintyä erityisesti henkivakuutusyhtiöiden kohdalla, joilla on erittäin vahva asema eräiden jäsenvaltioiden työeläkemarkkinoilla (ryhmävakuutusten kautta). Erillisten vakauden valvontaa koskevien sääntöjen käyttöönotolla pyritään estämään kilpailun vääristyminen. Lisäksi luonnoksessa esitetään, että henkivakuutusyrityksiä tietyssä suhteessa (taattu korkotaso ja/tai biometristen riskien kattaminen) vastaaviin laitoksiin sovelletaan omien varojen osalta vastaavanlaisia säännöksiä (katso 17 artikla). Lisäksi tällä direktiivillä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus soveltaa tämän direktiivin sisältämiä toiminnan vakauden valvontaa koskevia säännöksiä henkivakuutusyhtiöiden työeläketoimintaan. 5 artikla - Pienet eläkejärjestelmät ja lakisääteiset järjestelmät - Ehdotetaan vähimmäistason määrittelevää säännöstä, jota jäsenvaltiot voivat vaihtoehtoisesti soveltaa pieniä eläkejärjestelmiä hallinnoivien työeläkelaitosten osalta. Nämä laitokset eivät todennäköisesti ole kiinnostuneita harjoittamaan rajatylittävää toimintaa. Näin voitaisiin helpottaa valvontaa jäsenvaltioissa, joissa toimii kymmeniä tuhansia työeläkejärjestelmiä. - Eräissä jäsenvaltioissa työeläkkeiden tarjontaa voivat harjoittaa julkiset laitokset, joiden toiminnan takaa viranomainen, jolla on veronkanto-oikeus. Tällaisen suojan katsotaan riittävän jäsenten ja edunsaajien suojaamiseksi. 6 artikla - Määritelmät - Tätä direktiiviä on tarkoitus soveltaa rahastointiperiaatteella toimiviin työeläkkeitä tarjoaviin laitoksiin. Nämä ovat ainoat merkittävät rahoituslaitokset, joiden osalta ei ole vielä laadittu koko unionin kattavaa lainsäädäntökehystä, jonka turvin kyseiset laitokset voivat hyötyä yhtenäismarkkinoista. 'Työeläkelaitoksen' käsite valittiin, sillä sen katsottiin olevan riittävän yleinen kattamaan kaikki erilaiset unionissa toimivat laitokset. Esimerkiksi 'eläkerahaston' käsitettä ei tunneta kaikissa jäsenvaltioissa. Eräät näistä laitoksista voivat tarjota palveluja yritysten lisäksi suoraan työntekijöille tai itsenäisille ammatinharjoittajille. Tämän direktiivin tarkoituksena on kattaa myös tällaiset laitokset. - 'Toimeksiantava yritys' on yleensä yritys, joka maksaa rahoitusosuuksia eläkelaitokselle. Toimeksiantaville yrityksille voidaan kuitenkin joissakin tapauksissa myöntää vapautuksia rahoitusosuuksien maksusta, jos investointien tuotot riittävät kattamaan kustannukset. Joissakin tapauksissa tietty etuus voidaan rahoittaa kokonaan työntekijöiden maksuosuuksista. Näillä poikkeuksilla ei luonnollisestikaan ole vaikutusta määritelmän kelpoisuuteen. - 'Eläke-etuuksien' määritelmän on oltava riittävän laaja, jotta se kattaisi kaikki kyseisten laitosten erilaiset toiminnot. 7 artikla - Laitosten toiminta Edunsaajien oikeuksien suojaaminen edellyttää, että työeläkelaitokset rajaavat toimintansa tulevan direktiivin soveltamisalaan kuuluviin toimiin. 8 artikla - Toimeksiantavan yrityksen ja työeläkelaitoksen erottaminen oikeudellisesti toisistaan Takauksen tai maksukyvyttömyyden kattavan vakuutuksen puuttuessa toimeksiantavan yrityksen ja työeläkelaitoksen erottaminen oikeudellisesti toisistaan on olennaisen tärkeää edunsaajien kannalta. Tällä erotuksella ei estetä eläkelaitoksen hallitukseen kuulumasta niin työnantajan kuin työntekijöidenkin edustajia. 9 artikla - Toiminnan edellytykset Toimivaltaisen viranomaisen harjoittama toiminnan vakauden valvonta on eläkejärjestelmän jäsenten ja edunsaajien suojan kannalta erittäin keskeistä. Viranomainen voi valvoa työeläkelaitoksen toimintaehtoja, mikäli seuraavat edellytykset täyttyvät: johdon ja kaikkien laitoksen vastuuhenkilöiden pätevyys ja hyvä maine, säännöt eläkejärjestelmän toimintaa varten, vakuutusmatemaatikon tai muun alan asiantuntijan asianmukaisesti ja hyväksyttyjen vakuutusmatemaattisten menetelmien mukaisesti toteuttama vakuutusteknisen vastuuvelan laskeminen, toimeksiantavan yrityksen sopimusvelvoitteet ja riittävä jäsenille tiedottaminen eläkejärjestelmän toimintaehdoista (sopimukseen perustuvista oikeuksista ja velvollisuuksista, eläkesopimukseen sisältyvistä riskeistä ja riskien hajauttaminen sopimuspuolten kesken). Rajatylittävää toimintaa harjoittaessaan työeläkelaitos tarvitsee kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen myöntämän ennakkohyväksynnän. 10 artikla - Tilinpäätös ja toimintakertomus Tilintarkastuksesta vastaavan henkilön asianmukaisesti hyväksymä tilinpäätös ja toimintakertomus ovat pohjana toimivaltaisten viranomaisten suorittamalle työeläkelaitoksen toiminnan jatkuvalle valvonnalle. 11 artikla - Järjestelmän jäsenille ja edunsaajille annettavat tiedot Asianmukaisen tiedon saaminen on erittäin tärkeää suojattaessa nykyisten ja tulevien eläkkeensaajien (eli edunsaajien ja jäsenten) etuja. Tiedotusmateriaalin on kuitenkin vaihdeltava vastaanottajan (jäsen vai edunsaaja) ja kyseessä olevan eläkejärjestelmän sopimusehtojen mukaan. Järjestelmän jäsenille ja edunsaajille on pyynnöstä toimitettava tilinpäätös ja toimintakertomus. 12 artikla - Sijoituspolitiikkaa koskevien periaatteiden ilmoittaminen Eläkevastuun luonteen ja keston huomioon ottaen työeläkelaitoksilta ehdotetaan vaadittavaksi sijoituspolitiikan periaatteita kuvailevan selvityksen antamista kolmen vuoden välein tai aina näiden periaatteiden muuttuessa merkittävästi. Tähän selvitykseen on sisällytettävä kuvaus käytetyistä riskien mittaamis- ja hallintamenetelmistä. Selvitys sijoitustoimintaa koskevista periaatteista osoitetaan valvontaviranomaisille, jotka tarkastavat, vastaavatko todellisuudessa tehdyt sijoitukset esitettyjä periaatteita. Tällainen selvitys on yksi tapa saada johto tarkastelemaan varallisuuden ja vastuiden hallintaa ja pohtimaan kokonaisvaltaista sijoitusstrategiaa. Selvitys sijoitustoimintaa koskevista periaatteista lähetetään pyynnöstä myös järjestelmän jäsenille ja edunsaajille. 13 artikla - Toimivaltaisille viranomaisille toimitettavat tiedot Tämän artiklan tavoitteena on varmistaa, että valvontaviranomaisilla on oikeudet saada asianmukaista tietoa sekä valtuudet puuttua eläkelaitoksen toimintaan. Näiden oikeuksien ja valtuuksien on oltava riittävät, jotta viranomaiset voivat täyttää velvollisuutensa asianmukaisesti ja suojata järjestelmän jäsenten ja edunsaajien edut. 14 artikla - Toimivaltaisten viranomaisten valtuudet puuttua toimintaan Toimivaltaiset viranomaiset voivat suorittaa tarkastuksia paikan päällä työeläkelaitoksen toimitiloissa ja tarvittaessa myös ulkoistettujen toimintojen osalta. 15 artikla - Vakuutustekninen vastuuvelka Laitosten on muodostettava riittävä vakuutustekninen vastuuvelka järjestelmän jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi. Kun laitos hallinnoi sellaisia järjestelmiä, joilla katetaan biometriset riskit ja/tai joissa eläkelaitos vastaa sijoitusriskistä, vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava riittävän turvaavasti. Vakuutusteknisen vastuuvelan laskennan suorittaa ja vahvistaa hyväksytyn kelpoisuuden omaava vakuutusmatemaatikko hyväksyttyjä vakuutusmatemaattisia menetelmiä noudattaen. Laskenta toteutetaan vuosittain. Vakuutustekninen vastuuvelka voidaan laskea kolmen vuoden välein, jos työeläkelaitos toimittaa toimivaltaiselle viranomaiselle todistuksen välivuosina tehtävistä mukautuksista. Korkokanta valitaan varovaisuusperiaatetta noudattaen kansallisten sääntöjen mukaisesti ja vakuutusteknisen vastuuvelan on sekä heijastettava jäsenille kertyneitä eläkeoikeuksia että oltava riittävä kattamaan edunsaajille maksettavat eläkkeet ja etuudet. 16 artikla - Vakuutustekninen vastuuvelka ja rahoitus Vakuutustekninen vastuuvelka on periaatteessa katettava täysin ja jatkuvasti asianmukaisin varoin. Koska työeläkelaitosten sijoitukset tehdään erittäin pitkällä aikavälillä ja niiden maksuvalmiusriskit ovat vähäisiä (ne johtuvat takaisinostomahdollisuuden puuttumisesta toisin kuin vakuutusalalla), jäsenvaltiot voivat sallia työeläkelaitosten poiketa koko vastuuvelan kattamista koskevasta edellytyksestä rajoitetun ajan. Kaikissa poikkeustapauksissa edellytetään suunnitelmaa, jonka mukaan laitos pystyy palauttamaan vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi kokonaisuudessaan edellytettyjen varojen määrän. Mikäli kyseessä on rajatylittävä toiminta, vakuutustekninen vastuuvelka on katettava täysin ja jatkuvasti riittävin varoin järjestelmän jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi sekä jäsenvaltioissa käytettävien eri valvontajärjestelmien vastavuoroisen tunnustamisen mahdollistamiseksi. 17 artikla - Lakisääteiset omat varat Useissa tapauksissa työeläkelaitoksen sijaan toimeksiantava yritys joko kattaa kaikki biometriset riskit tai takaa tietyt edut taikka sijoitusten tuottavuuden. Joissakin tapauksissa kuitenkin työeläkelaitos tarjoaa kyseisen turvan tai takuut, ja toimeksiantaja täyttää velvoitteensa maksamalla tarvittavat maksuosuudet. Tällöin tarjottavat tuotteet ovat henkivakuutusyhtiöiden tarjoamien tuotteiden kaltaisia. Luonnoksessa edellytetään, että tällaisia tuotteita tarjoavien työeläkelaitosten omat lisävarat ovat yhtä suuret kuin henkivakuutusyhtiöiden omat lisävarat. 18 artikla - Sijoittamista koskevat säännöt Sijoittamista koskeviin sääntöihin ehdotetaan sovellettavaksi sijoitusten laatuun perustuvaa lähestymistapaa. Vaikuttaa järkevältä, että varojen jakaminen tapahtuu kunkin rahaston vastuiden perusteella, eikä yksinomaan sijoitusten määrään perustuvien sääntöjen mukaisesti. Yleisenä sääntönä on, että varojen jakamisen on oltava varovaista. Tämä edellyttää ennen kaikkea riskien hajauttamista, esimerkiksi monipuolisia sijoitussalkkuja, joissa sijoitukset on tehty eri sijoituskohteisiin, erityyppisiin arvopapereihin, eri maantieteellisille alueille, eri valuutoissa ja eri teollisuuden aloille. Jos toimeksiantavaan yritykseen on tehty merkittäviä sijoituksia, kyseisen yrityksen konkurssilla voi olla kaksinkertaiset vaikutukset; työntekijät menettävät työnsä ja heidän eläkeoikeutensa vaarantuu. Näin ollen itserahoitukselle on asetettava tiukat rajat. Valvontamenetelmissä on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä. Tämän vuoksi jäsenvaltioille olisi annettava harkintavaltaa sen suhteen, millaisia sijoitussääntöjä ne haluavat edellyttää alueelleen sijoittautuneilta laitoksilta. Tällainen lähestymistapa on otettu käyttöön jo vakuutusdirektiiveissä (katso esimerkiksi direktiivin 92/96/ETY 22 artiklan 2 kohta). Työeläkelaitokset ovat pitkän aikavälin sijoittajia, jotka voivat parhaiten hyötyä osakesijoittamisen perinteisesti pitkällä aikavälillä tarjoamista korkeista tuotoista ja alhaisesta volatiliteetista. Niiden on muodostettava yhteys eläkelupausten ja reaalitalouden pitkän aikavälin kasvun välille. Lisäksi niiden on voitava hajauttaa varansa kansainvälisesti ja tehdä sijoituksia muissa valuutoissa kuin niissä, joissa vastuut ovat. Tämän vuoksi tällaisille sijoituksille ei tulisi asettaa liikaa rajoituksia. Erittäin pitkän aikavälin sijoittajina työeläkelaitokset voivat myötävaikuttaa EU:n riskipääomamarkkinoiden kokoon ja likviditeettiin. Työeläkelaitosten tulisi itse päättää, sijoittaako se riskipääomaan. Tämän vuoksi on tärkeää, ettei sääntelykehyksellä rajoiteta liiallisesti tätä sijoitusmuotoa. 19 artikla - Omaisuuden hoito ja säilytys Tässä artiklassa työeläkelaitoksille myönnetään vapaus delegoida omaisuuden hoito ja säilytys laitokselle, joka on hyväksytty asianmukaisesti toisessa jäsenvaltioissa. Tällä artiklalla varmistetaan palvelujen vapaan tarjoamisen periaatteen soveltaminen luottolaitosten ja omaisuudenhoitajien osalta. 20 artikla - Rajatylittävä toiminta Toiminnan vakauden valvonnan yhteensovittaminen on yksi välttämätön edellytys sille, että työeläkelaitos voi hallinnoida eläkejärjestelmiä rajatylittävällä tasolla. Myös pidemmälle menevä verotuksen yhteensovittaminen on tärkeää. Tätä kysymystä ei kuitenkaan käsitellä tässä ehdotuksessa. Direktiivin 15 artiklassa vahvistetaan vain periaatteellinen vapaus harjoittaa rajatylittävää toimintaa ja ehdotetaan valvontaviranomaisten välisen yhteistyö- ja tietojenvaihtomekanismin käyttöönottoa. Kyseisessä artiklassa säädetään lisäksi, että toisessa jäsenvaltiossa toimivaa järjestelmää hallinnoimaan ryhtyvän työeläkelaitoksen on sovellettava sen jäsenvaltion sosiaali- ja työlainsäädäntöä, johon toimeksiantava yritys on sijoittautunut. Nämä edellytykset koskevat pääasiassa sitä, mitä etuja on tarjottava. 2000/0260 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVIKSI työeläkelaitosten toiminnasta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan sekä 55 ja 95 artiklan 1 kohdan, ottavat huomioon komission ehdotuksen [9], [9] EYVL C ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [10], [10] EYVL C noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [11], [11] EYVL C sekä katsovat seuraavaa: (1) Rahoituspalvelujen todellisten sisämarkkinoiden luominen on välttämätöntä yhteisön taloudellisen kasvun ja työpaikkojen luomisen kannalta. (2) Sisämarkkinoiden luomiseksi on jo toteutettu merkittäviä toimenpiteitä, joiden ansiosta rahoituslaitokset voivat toimia muissa jäsenvaltioissa ja joilla varmistetaan rahoituspalvelujen kuluttajille paras mahdollinen suoja. (3) Komission laatimassa rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa [12] esitetään rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden luomiseksi tarvittavia toimia, ja 23-24 päivänä maaliskuuta 2000 Lissabonissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto kannusti kokouksessaan toteuttamaan kyseisen toimintasuunnitelman vuoteen 2005 mennessä. [12] KOM(1999) 232 lopullinen. (4) Rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa korostetaan kiireisenä ja ensisijaisena toimena tarvetta laatia työeläkelaitosten toiminnan vakauden valvontaa koskeva direktiivi, sillä nämä laitokset ovat merkittäviä rahoituslaitoksia, joiden osalta ei ole vielä laadittu yleistä yhteisön lainsäädäntöä, jonka turvin ne voivat hyötyä täysin sisämarkkinoiden eduista. (5) Laitoksilla, jotka toimivat täysin erillään rahoittavista yrityksistä ja jotka toimivat rahastointiperiaatteella ainoana tehtävänään tarjota eläke-etuuksia, olisi oltava palvelujen tarjoamisen vapaus sekä sijoittamisen vapaus, joita koskevat ainoastaan yhteensovitetut toiminnan vakauden valvontaa koskevat edellytykset ja siitä riippumatta pidetäänkö näitä laitoksia oikeudellisina yksikköinä. (6) Jäsenvaltioilla säilyisi täysi vastuu sosiaaliturvajärjestelmien hoitamisesta. (7) Laitokset, jotka hallinnoivat jo yhteensovitettuja sosiaaliturvajärjestelmiä yhteisön tasolla, olisi rajattava tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. On kuitenkin otettava huomioon niiden laitosten erityisluonne, jotka yksittäisessä jäsenvaltiossa hallinnoivat sekä sosiaaliturvajärjestelmiä että työeläkejärjestelmiä. (8) Rahoituslaitokset, jotka jo hyötyvät yhteisön lainsäädäntökehyksestä, olisi yleisesti jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Koska nämä laitokset kuitenkin voivat eräissä tapauksissa tarjota myös työeläkepalveluita, on tärkeää varmistaa, että tämä direktiivi ei johda kilpailunvääristymiin. Näitä vääristymiä voidaan välttää soveltamalla tämän direktiivin sisältämiä toiminnan vakauden valvontaa koskevia säännöksiä henkivakuutusyhtiöiden työeläketoimintaan. (9) Jos jäsenvaltioille tarjotaan mahdollisuus jättää soveltamisalan ulkopuolelle laitokset, jotka hallinnoivat alle sadan jäsenen tai edunsaajan järjestelmiä, voidaan valvontaa eräissä jäsenvaltioissa helpottaa haittaamatta alan sisämarkkinoiden tehokasta toimintaa. (10) Laitokset, kuten "Unterstützungskassen" Saksassa, joiden jäsenillä ei ole laillista oikeutta hyötyä tietystä määrästä ja joiden jäsenten etuja suojataan pakollisella, lakisääteisellä maksukyvyttömyyttä koskevalla vakuutuksella, olisi jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. (11) Jäsenten ja edunsaajien suojelemiseksi työeläkelaitosten olisi rajoitettava toimintansa suoraan tässä direktiivissä tarkoitetusta liiketoiminnasta johtuviin toimintoihin. (12) Laitokselle maksuosuuksia maksavan yrityksen mahdollisessa konkurssissa on vaara, että jäsen menettää sekä työpaikkansa että saavutetut eläke-etuudet. Sen vuoksi on varmistettava, että tämä yritys ja työeläkelaitos erotetaan selkeästi toisistaan. (13) Työeläkelaitosten toiminta ja valvonta eroavat merkittävästi eri jäsenvaltioiden välillä. Eräissä jäsenvaltioissa valvontaa voivat harjoittaa laitoksen itsensä lisäksi myös yritykset, joilla on valtuudet hallinnoida näitä laitoksia. Jäsenvaltioiden olisi voitava ottaa huomioon tällainen erityistehtävä, jos kaikki tässä direktiivissä esitetyt edellytykset täyttyvät. (14) Työeläkelaitokset ovat rahoituspalvelujen tarjoajia ja sen vuoksi niiden olisi toiminnassaan ja toimintaehdoissaan noudatettava tiettyjä vakauden valvontaa koskevia vähimmäisnormeja. (15) Koska tietyissä jäsenvaltioissa näitä laitoksia on erittäin paljon, on laitoksen ennakkohyväksyntäedellytystä koskevaan kysymykseen löydettävä pragmaattinen ratkaisu. Jos laitos ryhtyy hallinnoimaan toisessa jäsenvaltiossa toimivaa järjestelmää, on siltä edellytettävä kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen myöntämä ennakkohyväksyntä. (16) Tilintarkastuksesta vastaavan henkilön asianmukaisesti hyväksymä tilinpäätös ja toimintakertomus, joissa annetaan oikea ja riittävä kuva laitoksen varoista, vastuista ja rahoitusasemasta, ovat järjestelmän jäsenille ja edunsaajille sekä toimivaltaisille viranomaisille keskeinen tietolähde. Niiden avulla etenkin toimivaltaiset viranomaiset pystyvät valvomaan, että laitoksen rahoitus on terveellä pohjalla sekä arvioimaan, pystyykö laitos selviytymään kaikista sopimusvelvoitteistaan. (17) On erittäin tärkeää, että eläkejärjestelmän jäsenille ja edunsaajille tarjotaan riittävästi tietoa. Tämä on oleellista erityisesti laitoksen rahoituksen vakautta, sopimusehtoja, etuuksia, kertyneiden eläke-etuuksien todellista rahoitusta, sijoituspolitiikkaa sekä riskien ja kustannusten hallintaa koskevien tietopyyntöjen kannalta. (18) Työeläkelaitoksen sijoituspolitiikka on keskeinen tekijä niin työeläkkeiden turvan kuin hinnankin kannalta. Laitosten olisi sen vuoksi laadittava vähintään kolmen vuoden välein selvitys sijoitustoimintaa koskevista periaatteista. Selvitys olisi lähetettävä toimivaltaisille viranomaisille ja pidettävä pyynnöstä myös järjestelmän jäsenien ja edunsaajien saatavilla. (19) Lakisääteisen tehtävän hoitamiseksi toimivaltaisille viranomaisille olisi annettava riittävät tiedonsaanti- ja interventiovaltuudet laitosta ja sen johtajia kohtaan. Jos työeläkelaitos on siirtänyt keskeisiä toimintoja, kuten sijoitustoiminnan hoitamisen, tietotekniikan tai kirjanpidon, toisille yrityksille (ulkoistaminen), tiedonsaanti- ja interventiovaltuudet olisi voitava ulottaa ulkoistettuihin toimintoihin sen tarkastamiseksi, toteutetaanko toiminnot vakauden valvontaa koskevien sääntöjen mukaisesti. (20) Vakuutusteknisen vastuuvelan varovainen laskeminen on keskeinen edellytys sen varmistamiseksi, että laitos pystyy vastaamaan eläke-etuuksien maksamisvelvoitteista. Vakuutustekninen vastuuvelka olisi laskettava hyväksyttyjä vakuutusmatemaattisia menetelmiä noudattaen ja hyväksytyn kelpoisuuden omaavan henkilön olisi vahvistettava laskelma. Korkokanta olisi valittava varovaisuusperiaatetta noudattaen kansallisten sääntöjen mukaisesti. Vakuutusteknisen vastuuvelan olisi sekä heijastettava jäsenille kertyneitä eläkeoikeuksia että oltava riittävä kattamaan edunsaajille niin nyt kuin tulevaisuudessa maksettavat etuudet. (21) Laitosten kattamat riskit eroavat suuresti jäsenvaltioiden välillä. Sen vuoksi jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus laskea vakuutustekninen vastuuvelka tässä direktiivissä säädettyjä sääntöjä yksityiskohtaisempien sääntöjen mukaisesti. (22) Vakuutusteknisen vastuuvelan riittävästi ja oikein kattavilla varoilla suojataan eläkejärjestelmän jäsenten ja edunsaajien edut, jos laitokselle maksuosuuksia maksava yritys todetaan maksukyvyttömäksi. Erityisesti rajatylittävän toiminnan ollessa kyseessä jäsenvaltioissa sovellettavien valvontaperiaatteiden vastavuoroinen tunnustaminen edellyttää, että vakuutustekninen vastuuvelka katetaan täysin ja jatkuvasti. (23) Jos laitos ei harjoita rajatylittävää toimintaa, jäsenvaltioiden olisi voitava sallia alirahoittaminen sillä edellytyksellä, että laitokselle laaditaan suunnitelma, jolla se pystyy palauttamaan vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi kokonaisuudessaan edellytettyjen varojen määrän sanotun kuitenkaan rajoittamatta työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY [13] soveltamista. [13] EYVL L 283, 28.10.1980, s. 23; direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 87/164/ETY (EYVL L 66, 11.3.1987, s. 11). (24) Useissa tapauksissa työeläkelaitoksen sijaan toimeksiantava yritys joko kattaa kaikki biometriset riskit tai takaa tietyt edut taikka sijoitusten tuottavuuden. Joissakin tapauksissa kuitenkin työeläkelaitos tarjoaa kyseisen turvan tai takuut, ja toimeksiantaja täyttää velvoitteensa maksamalla tarvittavat maksuosuudet. Näissä tapauksissa tarjottavat tuotteet ovat henkivakuutusyhtiöiden tarjoamien tuotteiden kaltaisia, minkä vuoksi kyseisiltä laitoksilta olisi vaadittava yhtä suuria omia lisävaroja kuin henkivakuutusyhtiöiltä. (25) Työeläkelaitokset ovat erittäin pitkän aikavälin sijoittajia. Näiden laitosten varoja ei voida yleensä käyttää muihin tarkoituksiin kuin eläke-etuuksien tarjoamiseen. Jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi riittävästi laitosten olisi voitava valita varojensa sijoittamisessa tapa, joka parhaiten soveltuu niiden vastuiden luonteeseen ja kestoon. Näiden syiden vuoksi sijoittamista koskeviin sääntöihin on sovellettava sijoitusten laatuun perustuvaa lähestymistapaa, joka velvoittaa laitokset toimimaan varovaisesti, mutta joka samalla tarjoaa niille riittävästi joustavuutta päättää varmimmasta ja tehokkaimmasta sijoituspolitiikasta. (26) Valvontamenetelmissä ja -käytännöissä on eroja jäsenvaltioiden välillä. Sen vuoksi jäsenvaltioille olisi annettava harkintavaltaa sen suhteen, millaisia sijoitussääntöjä ne haluavat edellyttää alueelleen sijoittautuneilta laitoksilta. Näillä säännöillä ei kuitenkaan tule rajoittaa pääoman vapaata liikkuvuutta, jollei ole perusteltua syytä vedota varovaisuusperiaatteeseen. (27) Koska työeläkelaitokset ovat erittäin pitkän aikavälin sijoittajia, joiden maksuvalmiusriskit ovat vähäisiä, niillä on hyvät mahdollisuudet sijoittaa osakkeiden kaltaiseen vähemmän likvidiin varallisuuteen sekä riskipääomamarkkinoille. Lisäksi ne voivat hyötyä siitä, että niillä on mahdollisuus hajauttaa varansa kansainvälisesti. Osakkeisiin, riskipääomamarkkinoihin ja muihin valuuttoihin sijoittamista kuin niihin, joissa vastuut ovat, ei tulisi rajoittaa kohtuuttomasti. (28) Omaisuudenhoitajien valinnan vapauden rajoittaminen estää kilpailua sisämarkkinoilla, sen vuoksi tällaiset rajoitukset olisi poistettava. (29) Laitoksilla olisi oltava mahdollisuus tarjota palvelujaan muissa jäsenvaltioissa. Näin näille laitoksille tarjottaisiin merkittäviä mittakaavaetuja, parannettaisiin yhteisön teollisuuden kilpailukykyä ja helpotettaisiin työvoiman liikkuvuutta. Tämä edellyttää toiminnan vakauden valvontaa koskevien normien vastavuoroista tunnustamista. (30) Yhdessä jäsenvaltiossa toimivan laitoksen olisi voitava hallinnoida toisessa jäsenvaltiossa voimaan saatettua työeläkejärjestelmää noudattaen samalla vastaanottavan jäsenvaltion voimassa olevaa sosiaali- ja työlainsäädäntöä. (31) Perustamissopimuksen 5 artiklassa määrättyjen toissijaisuuden ja suhteellisuuden periaatteiden mukaisesti ehdotetun toimen tavoitetta, nimittäin luoda työeläkelaitokset kattava yhteisön oikeudellinen kehys, ei voida riittävän hyvin saavuttaa jäsenvaltioiden voimin. Sen vuoksi sekä toimen laajuuden ja vaikutusten vuoksi tavoitteeseen voidaan paremmin päästä yhteisön toimien avulla. Tässä direktiivissä rajoitutaan näiden tavoitteiden toteuttamiseksi tarpeellisiin vähimmäisvaatimuksiin eikä ylitetä sitä, mikä on tarkoituksen saavuttamiseksi tarpeen, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Kohde Tässä direktiivissä säädetään työeläkelaitosten toiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta. 2 artikla Soveltamisala Tätä direktiiviä sovelletaan työeläkelaitoksiin. Sitä ei sovelleta: a) sosiaaliturvajärjestelmiä hallinnoiviin laitoksiin, jotka kuuluvat neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 [14] soveltamisalaan tai jotka luetellaan kyseisen asetuksen liitteessä II, tai neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 [15] soveltamisalaan; [14] EYVL L 149, 5.7.1971, s. 2. [15] EYVL L 74, 27.3.1972, s. 1. b) laitoksiin, jotka kuuluvat neuvoston direktiivin 79/267/ETY [16], neuvoston direktiivin 85/611/ETY [17], neuvoston direktiivin 93/22/ETY [18] ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY [19] soveltamisalaan; [16] EYVL L 63, 13.3.1979, s. 1. [17] EYVL L 375, 31.12.1985, s. 3. [18] EYVL L 141, 11.6.1993, s. 27. [19] EYVL L 126, 26.5.2000, s. 1. c) laitoksiin, jotka toimivat jakoperiaatteella; d) saksalaisiin "Unterstützungskassen" ja muihin samalla tavalla toimiviin laitoksiin; e) yhtiöihin, jotka käyttävät rahastoivia järjestelmiä tarkoituksenaan maksaa eläke-etuuksia työntekijöilleen. 3 artikla Soveltaminen sosiaalivakuutusjärjestelmiä hoitaviin laitoksiin Myös pakollisia työeläkejärjestelmiä, joita pidetään asetuksen (ETY) N:o 1408/71 ja asetuksen (ETY) N:o 574/72 soveltamisalaan kuuluvina, hoitavat työeläkelaitokset kuuluvat muun kuin pakollisen työeläketoiminnan osalta tämän direktiivin soveltamisalaan. 4 artikla Valinnainen soveltaminen direktiivin 79/267/ETY soveltamisalaan kuuluviin laitoksiin Jäsenvaltiot voivat halutessaan soveltaa tämän direktiivin 11-16, 18 ja 19 artiklaa näiden laitosten, joihin sovelletaan direktiiviä 79/267/ETY, työeläkkeitä koskeviin liiketoimintoihin edellyttäen, että asiaa koskevia varoja ja vastuita hallinnoidaan erillisenä oikeudellisena yksikkönä. Tällöin erilliseen oikeudelliseen yksikköön ei saa soveltaa direktiivin 79/267/ETY 17 ja 21 artiklaa eikä neuvoston direktiivin 92/96/ETY [20] 19-24 ja 31 artiklaa. [20] EYVL L 360, 9.12.1992, s. 1. 5 artikla Pienet eläkejärjestelmät ja lakisääteiset järjestelmät 1. Jäsenvaltiot voivat halutessaan olla soveltamatta tätä direktiiviä tai osia siitä laitoksiin, jotka hoitavat eläkejärjestelmiä, joiden jäsenenä tai edunsaajana on alle 100 henkilöä. Jäljempänä 20 artiklaa voidaan soveltaa ainoastaan, jos jäsenvaltio haluaa soveltaa tämän direktiivin kaikkia säännöksiä tällaisiin laitoksiin. 2. Jäsenvaltiot voivat halutessaan olla soveltamatta 9-17 artiklaa laitoksiin, jotka tarjoavat työeläkkeitä lain nojalla ja viranomaisen takaamana. 6 artikla Määritelmät Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) 'työeläkelaitoksella' tai 'laitoksella': laitosta, joka toimii rahastointiperiaatteella, on perustettu erillään toimeksiantavista yrityksistä tai toimialoista ja jonka ainoana tehtävänä on tarjota työhön perustuvia eläke-etuuksia joko yksilöllisesti tai kollektiivisesti työnantajan (työnantajien) ja työntekijän (työntekijöiden) tai heidän edustajiensa välillä taikka laitoksen ja yksittäisen henkilön, olipa tämä itsenäinen ammatinharjoittaja tai työntekijä, välillä tehdyn sopimuksen perusteella; b) 'eläkejärjestelmällä': sopimusta, sääntöjä tai muuta asiakirjaa (trust deed), jossa määritellään myönnettävät eläke-etuudet ja niiden myöntämisedellytykset; c) 'toimeksiantavalla yrityksellä': yritystä tai muuta elintä, joka maksaa laitokselle maksuosuuksia; d) 'eläke-etuuksilla': joko koko jäljellä olevan elinajan, tilapäisesti tai kertasuorituksena maksettavia etuuksia, joita myönnetään kuolemantapauksessa tai työkyvyttömyyden tai työttömyyden kohdatessa taikka saavutettaessa määrätty ikä, taikka näiden etuuksien lisäksi sairaustapauksessa, varojen puutteessa tai kuolemantapauksessa myönnettäviä tukia tai palveluja; e) 'jäsenellä': henkilöä, joka on oikeutettu tai joka on tulevaisuudessa oikeutettu saamaan eläke-etuuksia; f) 'edunsaajalla': henkilöä, joka nauttii eläke-etuuksia; g) 'toimivaltaisella viranomaisella': kansallista viranomaista, joka hoitaa tässä direktiivissä säädettyjä tehtäviä; h) 'biometrisillä riskeillä': ihmisen elämään liittyviä riskejä, mukaan lukien kuolemaan, työkyvyttömyyteen ja eliniän odotukseen liittyvät riskit; i) 'riskipääomamarkkinoilla': pääomarahoitusta yritykselle tämän varhaisessa kasvuvaiheessa tarjoavia markkinoita; j) 'kotijäsenvaltiolla': jäsenvaltiota, jossa laitos sijaitsee; k) 'vastaanottavalla jäsenvaltiolla': jäsenvaltiota, jossa toimeksiantava yritys tai yksittäinen jäsen sijaitsee taikka yksittäiset jäsenet sijaitsevat; l) 'sijaintipaikalla': - laitoksen osalta sitä jäsenvaltiota, jossa on laitoksen rekisteröity kotipaikka tai keskushallinto; - toimeksiantavan yrityksen osalta sitä jäsenvaltiota, jossa toimeksiantavan yrityksen rekisteröity kotipaikka tai keskushallinto sijaitsee, jos kyseinen toimeksiantava yritys on oikeushenkilö, haarakonttori tai konttori, tai sitä jäsenvaltiota, jossa toimeksiantavan yrityksen pääkonttori sijaitsee, jos toimeksiantajana on luonnollinen henkilö; - henkilön osalta sitä jäsenvaltiota, jossa hänen asuinpaikkansa sijaitsee. 7 artikla Laitoksen toiminta Jäsenvaltioiden on edellytettävä alueelleen sijoittautuneita laitoksia rajoittamaan toimintansa eläke-etuuksiin liittyviin sekä suoraan tästä toiminnasta johtuviin toimintoihin, mukaan lukien laitosten sijoituspolitiikkaan liittyvät toiminnot. 8 artikla Toimeksiantavan yrityksen ja työeläkelaitoksen erottaminen oikeudellisesti toisistaan Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimeksiantava yritys ja työeläkelaitos on erotettu oikeudellisesti toisistaan, jotta toimeksiantavan yrityksen mahdollisessa konkurssissa työeläkelaitoksen varat on suojattu jäsenten ja edunsaajien edun mukaisesti. 9 artikla Toiminnan edellytykset 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että a) laitos on rekisteröity; b) laitos on tosiasiallisesti sellaisten hyvämaineisten henkilöiden johtama, jotka itse täyttävät ammattipätevyyttä ja kokemusta koskevat edellytykset tai joiden palveluksessa on tarvittavan ammattipätevyyden ja kokemuksen omaavia neuvonantajia; c) eläkejärjestelmän toimintaa varten on olemassa selkeät säännöt ja että jäsenet ovat saaneet riittävästi tietoa näistä säännöistä; d) vakuutusmatemaatikko tai muu alan asiantuntija laskee ja vahvistaa koko vakuutusteknisen vastuuvelan hyväksyttyjen vakuutusmatemaattisten menetelmien perusteella; e) jos toimeksiantava yritys takaa eläke-etuuksien maksamisen, sen on oltava sitoutunut säännölliseen rahoitukseen; f) jäsenille tiedotetaan riittävästi eläkejärjestelmän ehdoista, erityisesti i) eläkejärjestelmän osapuolten sopimukseen perustuvista oikeuksista ja velvollisuuksista, ii) eläkesopimukseen sisältyvistä rahoitukseen liittyvistä, teknisistä ja muista riskeistä ja iii) sopimusosapuolten väliseen eläkesopimukseen sisältyvien riskien jakautumisesta sopimuspuolten kesken. 2. Jäsenvaltiot voivat asettaa laitoksen toiminnalle muita edellytyksiä, joilla varmistetaan, että jäsenten ja edunsaajien edut suojataan riittävästi. 3. Jäljempänä 20 artiklassa tarkoitetun rajatylittävän toiminnan ollessa kyseessä laitokselta edellytetään kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen myöntämää ennakkohyväksyntää. 10 artikla Tilinpäätös ja toimintakertomus Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että niiden alueelle sijoittautuneet laitokset laativat vuosittain tilinpäätöksen ja toimintakertomuksen. Tilinpäätöksen ja toimintakertomuksen on annettava oikea ja riittävä kuva laitoksen varoista, vastuista ja rahoitusasemasta. Näiden asiakirjojen on oltava keskenään yhtäpitäviä ja tilintarkastuksesta vastaavan henkilön asianmukaisesti hyväksymiä. 11 artikla Järjestelmän jäsenille ja edunsaajille annettavat tiedot 1. Eläkejärjestelmän luonteen mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitetut tiedot annetaan. 2. Jäsenten ja edunsaajien on saatava: a) pyynnöstä tilinpäätös ja toimintakertomus ja b) kohtuullisen ajan kuluessa kaikki eläkejärjestelmän sääntöihin tehtäviä muutoksia koskevat olennaiset tiedot. 3. Jokaisen jäsenen on saatava pyynnöstä yksityiskohtaista ja todellista tietoa: a) tarvittaessa etuuksien tavoitetasosta, b) kertyneen eläkevastuun rahoittamisesta, c) etuuksien tasosta työttömyyden kohdatessa, d) sijoitusmahdollisuuksista ja todellisesta sijoitussalkusta sekä riskeistä ja sijoituksiin liittyvistä kustannuksista, jos jäsen vastaa sijoitusriskeistä. Ensimmäisessä alakohdassa mainitut tiedot on toimitettava yhdessä 2 kohdan a alakohdassa mainittujen tilinpäätöksen ja toimintakertomuksen kanssa. 4. Kullekin edunsaajalle on annettava asianmukaista tietoa niistä eläke-etuuksista, joihin hän on oikeutettu, ja vastaavista maksuvaihtoehdoista. 12 artikla Sijoituspolitiikkaa koskevien periaatteiden ilmoittaminen 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki niiden alueelle sijoittautuneet laitokset ilmoittavat sijoituspolitiikkansa kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kolmen vuoden välein sekä välittömästi kaikkien merkittävien sijoituspolitiikkaa koskevien muutosten jälkeen. Ilmoittaminen on tehtävä lähettämällä sijoituspolitiikan periaatteita koskeva selvitys, johon sisältyy käytetyt riskien mittaamis- ja hallintamenetelmät ja strategia, jota noudattaen se on jakanut sijoittamansa varat ottaen huomioon eläkevastuun luonteen ja keston. 2. Sijoituspolitiikan periaatteita koskevan selvityksen on oltava pyynnöstä myös järjestelmän jäsenten ja edunsaajien saatavilla. 13 artikla Toimivaltaisille viranomaisille toimitettavat tiedot Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet ja keinot: a) vaatia laitosta, sen hallituksen jäseniä ja muita johtajia tai laitosta valvovia henkilöitä toimittamaan sille tietoa kaikista laitoksen liiketoimintaan liittyvistä seikoista tai kaikki laitoksen liiketoimintaan liittyvät asiakirjat; b) valvoa sopimuksia, joilla säännellään laitoksen ja muiden yritysten välisiä suhteita, siirretään toimintoja toisille yrityksille (ulkoistaminen), joilla on vaikutusta laitoksen taloudelliseen asemaan tai jotka ovat keskeisiä tehokkaan valvonnan kannalta; c) saada säännöllisesti tilinpäätöstietojen ja toimintakertomuksen lisäksi kaikki valvonnan kannalta välttämättömät asiakirjat, erityisesti: i) sisäiset osavuosikatsaukset, ii) vakuutusmatemaatikon arviot, iii) selvitykset varoista ja vastuista, iv) todisteet sijoituspolitiikkaa koskevien periaatteiden noudattamisesta, v) todisteet suunnitelmien mukaisesta maksuosuuksien suorittamisesta, vi) virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan laatima kertomus; d) suorittaa tarkastuksia paikan päällä laitoksen toimitiloissa ja tarvittaessa ulkoistettujen toimintojen osalta ja tarkastaa, noudatetaanko toiminnassa valvontasääntöjä. 14 artikla Toimivaltaisten viranomaisten valtuudet puuttua toimintaan 1. Toimivaltaisten viranomaisten on edellytettävä, että kaikilla laitoksilla on asianmukainen hallinto- ja kirjanpitojärjestelmä sekä riittävä sisäinen tarkastusmenettely. 2. Toimivaltaiset viranomaiset voivat toteuttaa eläkelaitoksen ja sen johtajien osalta kaikki tarvittavat toimenpiteet, joilla vältetään tai korjataan jäsenten ja edunsaajien etuja vaarantavat epäkohdat. Toimivaltaiset viranomaiset voivat myös rajoittaa yrityksen varojen vapaata käyttämistä tai kieltää sen kokonaan, kun a) laitos ei ole muodostanut riittävää koko liiketoimintansa käsittävää vakuutusteknistä vastuuvelkaa tai sen varat ovat riittämättömät kattamaan vakuutusteknisen vastuuvelan tai b) laitoksella ei ole lakisääteisiä omia varoja. 3. Järjestelmän jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi toimivaltaiset viranomaiset voivat siirtää laitoksen johtajille lain tai laitoksen yhtiöjärjestyksen mukaisesti annetun toimivallan kokonaan tai osittain erityiselle edustajalle, joka on sopiva käyttämään tätä toimivaltaa. 4. Toimivaltainen viranomainen voi rajoittaa laitoksen toimintaa tai kieltää sen kokonaan, erityisesti, jos a) laitos ei suojaa riittävästi järjestelmään kuuluvien ja edunsaajien etuja, b) laitos ei enää täytä toiminnalle asetettuja edellytyksiä, c) laitos laiminlyö törkeästi siihen sovellettavan lainsäädännön mukaan sille kuuluvia velvoitteita, d) laitos ei rajatylittävässä toiminnassaan noudata vastaanottavan jäsenvaltion työeläkkeisiin sovellettavaa työ- ja sosiaalilainsäädäntöä. Laitoksen toiminnan kieltämispäätös on perusteltava yksityiskohtaisesti ja annettava tiedoksi kyseiselle laitokselle. 5. Jäljempänä 20 artiklassa tarkoitetun rajatylittävän toiminnan ollessa kyseessä vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen valvoo, noudattaako laitos toiminnassaan vastaanottavan jäsenvaltion työeläkkeitä koskevia työ- ja sosiaalilainsäädännön säännöksiä, joihin 20 artiklan 5 kohdassa viitataan. 6. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän direktiivin mukaisesti annettuihin lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin perustuvista laitosta koskevista päätöksistä voidaan valittaa tuomioistuimeen. 15 artikla Vakuutustekninen vastuuvelka 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että työeläkejärjestelmiä hallinnoivilla laitoksilla on jatkuvasti katettuna kaikki vastuut, jotka heijastavat niiden voimassa olevien eläkesopimusten kautta syntyviä sitoumuksia. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sellaisia työeläkejärjestelmiä hoitavat eläkelaitokset, jotka tarjoavat suojan biometristen riskien varalle ja/tai joissa etuuksiin sisältyy joko takuu sijoituksen tuottavuudesta tai etuuksien tasosta, muodostavat kaikkien näiden järjestelmien osalta riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan. 3. Vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava vuosittain. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin sallia, että se lasketaan kolmen vuoden välein, jos laitos toimittaa toimivaltaiselle viranomaiselle todistuksen välivuosina tehtävistä mukautuksista. Todistuksesta on käytävä ilmi vakuutusteknisen vastuuvelan mukautettu kehitys ja katettavissa riskeissä tapahtuneet muutokset. 4. Vakuutusmatemaatikko tai muu alan asiantuntija laskee ja vahvistaa vakuutusteknisen vastuuvelan hyväksyttyjen vakuutusmatemaattisten menetelmien perusteella seuraavia periaatteita noudattaen: a) Vakuutusteknisen vastuuvelan vähimmäismäärä lasketaan riittävän varovaisen vakuutusmatemaattisen menetelmän avulla. Vastuuvelan on katettava eläkkeet ja edunsaajille jo maksettavat etuudet ja tarjottava jäsenille vakuutusmatemaattisesti laskettu arvo heidän kertyneistä eläkeoikeuksistaan. b) Käytettävä korkokanta valitaan varovaisuusperiaatetta noudattaen ja vahvistetaan kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten asettamien sääntöjen mukaisesti. c) Vakuutusteknisen vastuuvelan arviointimenetelmän ja -perusteiden on yleensä oltava samat tilikaudesta toiseen. Niiden muuttaminen voi kuitenkin olla perusteltua, jos olettamusten perustana oleva lainsäädäntö tai taloudellinen tilanne muuttuvat. 5. Jäsenvaltiot voivat asettaa vakuutusteknisen vastuuvelan laskemiselle muita yksityiskohtaisempia edellytyksiä, joiden tarkoituksena on varmistaa, että jäsenten ja edunsaajien edut suojataan riittävästi. 16 artikla Vakuutustekninen vastuuvelka ja rahoitus 1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että kullakin eläkelaitoksella on riittävästi asianmukaisia varoja kaikkia sen hallinnoimia järjestelmiä koskevan vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi. 2. Jäsenvaltiot voivat sallia laitosten poiketa 1 kohdan säännöksistä rajoitetun ajan. Sen varmistamiseksi, että 1 kohdan vaatimus taas täytetään, poikkeusta koskevat seuraavat edellytykset: a) Laitoksen on laadittava konkreettinen ja toteuttamiskelpoinen suunnitelma, jolla se pystyy nopeasti palauttamaan koko vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi edellytetyt varat. Suunnitelmalle on saatava toimivaltaisten viranomaisten hyväksyntä. b) Suunnitelmaa laadittaessa on otettava huomioon laitoksen tilanne, erityisesti varallisuuden ja velkojen rakenne, riskiprofiili, maksuvalmius, eläke-etuuksiin oikeutettujen henkilöiden ikärakenne, perustamissuunnitelma ja osittaista rahoitusta soveltavan järjestelmän siirtyminen koko vastuuvelan kattavaksi järjestelmäksi. c) Laitoksen on laadittava ja ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille suunnitelma siitä, miten se aikoo siirtää varansa toiselle rahoituslaitokselle tai muulle vastaavalle elimelle, jos eläkejärjestelmä lopetetaan myönnetyn poikkeuksen kuluessa. 3. Jos kyseessä on 20 artiklassa tarkoitettu rajatylittävä toiminta, vakuutustekninen vastuuvelka on katettava täysin ja jatkuvasti riittävin varoin. 17 artikla Lakisääteiset omat varat 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että eläkelaitoksilla, jotka hoitavat eläkejärjestelmiä, joissa laitos itse vastaa biometrisistä riskeistä ja/tai joissa laitos itse takaa sijoitukselle tietyn tuoton tai etuuksien tietyn tason, on jatkuvasti ylimääräisiä varoja, jotka ylittävät kaikkia sen hallinnoimia järjestelmiä koskevan vakuutusteknisen vastuuvelan. Näitä varoja ei saa sitoa ennakoituihin vastuisiin, vaan ne toimivat varmuuspääomana, joilla kavennetaan odotettujen ja toteutuneiden kulujen ja tuottojen eroja. 2. Ylimääräisten varojen laskemiseen on sovellettava direktiivissä 79/267/ETY säädettyjä sääntöjä. 18 artikla Sijoittamista koskevat säännöt 1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvalle alueelle sijoittautuneet eläkelaitokset tekevät sijoituksensa varovaisuusperiaatetta noudattaen. 2. Niihin järjestelmiin liittyvät varat, joissa jäsenet vastaavat sijoitusriskeistä, on sijoitettava seuraavien sääntöjen mukaisesti: a) Varat sijoitetaan varmistaen, että kaikki sijoitukset ovat suojattuja, laadukkaita, likvidejä ja tuottavia. b) Varat hajautetaan riittävästi, jotta vältetään sijoitussalkun riskien kasautuminen. c) Toimeksiantavaan yritykseen tehtävät sijoitukset eivät ylitä viittä prosenttia koko sijoitussalkusta. Kun laitoksen toimeksiantajana on yritysryhmittymä, sijoitukset toimeksiantaviin yrityksiin on tehtävä varovaisuusperiaatetta noudattaen ja ottaen huomioon varojen riittävä hajauttaminen. 3. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluvalle alueelle sijoittautuneet eläkelaitokset sijoittavat vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi tarkoitetut varansa seuraavien sääntöjen mukaisesti: a) Varoja sijoitettaessa otetaan huomioon odotettavissa olevien eläke-etuuksien luonne ja kesto ja varmistetaan, että kaikki sijoitukset ovat suojattuja, laadukkaita, likvidejä ja tuottavia. b) Varat hajautetaan riittävästi, jotta vältetään sijoitussalkun riskien kasautuminen. c) Toimeksiantavaan yritykseen tehtävät sijoitukset eivät ylitä viittä prosenttia vakuutusteknisestä vastuuvelasta. Kun laitoksen toimeksiantajana on yritysryhmittymä, sijoitukset toimeksiantaviin yrityksiin on tehtävä varovaisuusperiaatetta noudattaen ja ottaen huomioon varojen riittävä hajauttaminen. 4. Jäsenvaltiot eivät voi vaatia eläkelaitoksia sijoittamaan tietyntyyppisiin varoihin. 5. Jäsenvaltiot eivät voi asettaa eläkelaitoksen tai sen omaisuudenhoitajan sijoituspäätöksille ennakkohyväksyntä- tai ilmoittamisvaatimusta. 6. Edellä 1-5 kohdassa esitettyjen säännösten mukaisesti jäsenvaltiot voivat asettaa lainkäyttövaltaansa kuuluvalle alueelle sijoittautuneille laitoksille yksityis- kohtaisempia sääntöjä näiden laitosten hallinnoimien järjestelmien mukaan. Näille laitoksille annetaan kuitenkin seuraavat mahdollisuudet: a) Ne voivat sijoittaa enintään 70 prosenttia vakuutusteknisen vastuuvelan katteena olevista varoista tai koko niitä järjestelmiä koskevasta sijoitussalkusta, joissa jäsenet vastaavat sijoitusriskeistä, osakkeisiin, osakkeita vastaaviin vaihtokelpoisiin arvopapereihin ja yritysten liikkeeseenlaskemiin joukkovelkakirjalainoihin, ja päättää näiden arvopapereiden suhteellisesta painoarvosta sijoitussalkussa. b) Niiden vakuutusteknistä vastuuvelkaa kattavasta varallisuudesta vähintään 30 prosenttia on oltava muussa kuin tasapainotetussa valuutassa. c) Ne voivat sijoittaa riskipääomamarkkinoille. 7. Edellä 6 kohdan toinen alakohta ei poista jäsenvaltioiden oikeutta vaatia yksittäistapauksissa tiukempien sijoitussääntöjen soveltamista edellyttäen, että niitä voidaan perustella erityisesti laitoksen vastuisiin liittyvällä varovaisuudella. 19 artikla Omaisuuden hoito ja säilytys 1. Jäsenvaltiot eivät saa estää laitoksia nimeämästä sijoitussalkun hoitajiksi toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita omaisuudenhoitajia, jotka ovat saaneet asianmukaisen hyväksynnän tämän toiminnan harjoittamiseen direktiivien 92/96/ETY, 93/22/ETY ja 2000/12/EY mukaisesti. 2. Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa laitoksia nimeämästä varojensa säilyttäjiksi toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita säilytysyhteisöjä, jotka ovat saaneet asianmukaisen hyväksynnän direktiivin 93/22/ETY tai direktiivin 2000/12/EY mukaisesti, tai jotka on hyväksytty direktiivissä 85/611/ETY tarkoitetuksi omaisuudenhoitajiksi. 20 artikla Rajatylittävä toiminta 1. Jäsenvaltioiden on sallittava alueelleen sijoittautuneiden yritysten ja yksityishenkilöiden rahoittaa muissa jäsenvaltioissa sijaitsevia työeläkelaitoksia. Niiden on myös sallittava, että kyseisen valtion alueella sijaitsevat työeläkelaitokset vastaanottavat rahoitusta muiden jäsenvaltioiden alueella sijaitsevilta toimeksiantajilta. 2. Jos yritys tai yksityishenkilö pyrkii antamaan toimeksiantoja toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalle laitokselle, tämän laitoksen on ilmoitettava siitä kotijäsenvaltionsa toimivaltaisille viranomaisille. 3. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että laitokset, joille toisen jäsenvaltion alueelle sijoittautunut yritys tai yksittäinen henkilö on ehdottanut toimeksiantoja, toimittavat ilmoituksensa yhteydessä seuraavat tiedot: a) minkä jäsenvaltion alueella toimeksiantava yritys tai toimeksiantavat yksittäiset henkilöt sijaitsevat, b) toimeksiantavan yrityksen nimi, c) sen järjestelmän ehdot, jota laitos aikoo hallinnoida vastaanottavassa jäsenvaltiossa. 4. Jollei kotijäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla ole syytä epäillä, että laitoksen hallinnollinen rakenne tai taloudellinen tila taikka laitoksen johtajien hyvä maine tai ammatillinen pätevyys ja kokemus eivät ole vastaanottavan jäsenvaltion asettamien vaatimusten mukaisia, niiden on kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun ne saavat kaikki 3 kohdassa tarkoitetut tiedot, toimitettava nämä tiedot vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. 5. Ennen kuin laitos ryhtyy hoitamaan järjestelmää vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tämän jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava tarvittaessa kahden kuukauden kuluessa 3 kohdassa tarkoitettujen tietojen vastaanottamisesta kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille niistä asiaa koskevan sosiaali- ja työlainsäädännön vaatimuksista, joiden mukaisesti järjestelmää täytyy hoitaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava nämä tiedot laitokselle. 6. Laitos voi aloittaa järjestelmän hoitamisen vastaanottavassa jäsenvaltiossa asiaa koskevan paikallisen sosiaali- ja työlainsäädännön säännösten mukaisesti saatuaan 5 kohdassa tarkoitetun tiedonannon, tai jos se ei saa kyseistä tiedonantoa 5 kohdassa säädetyn ajanjakson päättymisestä. 7. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kaikista vastaanottavassa jäsenvaltiossa hoidettavaan järjestelmään tehtävistä muutoksista. 21 artikla Täytäntöönpano 1. Jäsenvaltioiden on saatettava voimaan ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2003. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiivin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltiot säätävät siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 22 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 23 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty Brysselissä Euroopan parlamentin puolesta Neuvoston puolesta Puhemies Puheenjohtaja RAHOITUSSELVITYS 1.-9. Eivät koske tätä direktiiviä, koska komissio ei tarjoa rahoitusta 10. Hallintomenot (yleisen talousarvion pääluokka III, A osa) 10.1 Vaikutus henkilöstön määrään Lisähenkilöstöä ei tarvita. Tähän direktiiviin liittyvät hallintomenot voidaan kattaa komission nykyisin resurssein. VAIKUTUSTEN ARVIOINTI EHDOTUKSEN VAIKUTUS YRITYSTOIMINTAAN JA ERITYISESTI PIENIIN JA KESKISUURIIN YRITYKSIIN (PK-YRITYKSET) Ehdotuksen nimi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi työeläkelaitoksia koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta Asiakirjan viitenumero Ehdotus 1. Miksi yhteisön lainsäädäntö on tarpeen tällä alalla ja mitkä ovat sen päätavoitteet, kun otetaan huomioon toissijaisuusperiaate- Työeläkelaitosten osalta ei ole vielä laadittu yhteistä toiminnan vakauden valvontaa koskevaa lainsäädäntöä, vaikka sellainen on olemassa pankkien, vakuutusyhtiöiden ja arvopaperiyhtiöiden osalta. Työeläkelaitoksilla on kaikissa jäsenvaltioissa erittäin merkittävä asema sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämisessä ja talouden rahoittamisessa. Unionin väestön vanhetessa on erittäin tärkeää huolehtia tulevien eläkkeiden rahoittamisesta sekä siitä, että eläkelaitokset pystyvät varmistamaan toimintansa riittävän turvallisuuden ja korkean tuottavuuden yhtenäismarkkinoita ja euroa hyödyntämällä. Eläketoiminta on tyypillisesti sekä eläkelaitoksen sitoumusten että sijoitusten kannalta erittäin pitkällä aikavälillä harjoitettavaa toimintaa. Kansallinen lainsäädäntö on esteenä yhtenäismarkkinoiden ja euron täydelle hyödyntämiselle. Tämän direktiivin päätavoitteet ovat seuraavat: - Jäsenten ja edunsaajien riittävän suojan sekä turvallisten ja tuottavien sijoitusten takaaminen. - Omaisuudenhoitajien vapaan valinnanmahdollisuuden takaaminen Euroopan unionissa sekä kaikkien eläkkeiden tarjoajien välisen tasapuolisen kilpailun ylläpitäminen. - Rajatylittävän toiminnan edistäminen ja todellisten yhtenäismarkkinoiden luominen lisäeläkkeiden alalle. - Työeläkelaitosten Euroopan unioniin tekemien sijoitusten edistäminen. Direktiivillä säilytetään jäsenvaltioiden toimivalta järjestää eläkkeiden tarjoaminen kansallisten olosuhteiden ja edellytysten (esim. paikallisen työ-, sosiaali- ja verolainsäädännön) kannalta parhaalla mahdollisella tavalla ja samalla pyritään löytämään paras mahdollinen tasapaino eläketurvan ja sen hinnan välille. Vaikutus yritystoimintaan 2. Mitä yrityksiä ehdotus koskee- - Yritystoiminnan alat Ehdotus koskee kaikkien alojen (erityisesti rajatylittävää toimintaa harjoittavia) työnantajia ja koko työeläkealaa (eläkerahastot, vakuutusyhtiöiden tapaiset laitokset kuten pensionskassen -kassat tai ryhmähenkivakuutukset, sijoitusrahastot). - Yritysten koko (pienten ja keskisuurten yritysten osuus) Mahdollisesti kaikkien jäsenvaltioiden kaikki (pienet ja suuret) yritykset sekä jäsenvaltioissa toimivat erilaiset työeläkelaitokset (esim. eläkerahastot, vakuutusohjelmat ja sijoitusrahastot). Direktiivissä ehdotetaan kuitenkin vähimmäistason määrittelevää säännöstä, jota jäsenvaltiot voivat vaihtoehtoisesti soveltaa erittäin pieniä eläkejärjestelmiä (joissa jäseninä ja edunsaajina on alle 100 henkilöä) hallinnoivien työeläkelaitosten osalta, jotka eivät todennäköisesti ole kiinnostuneita harjoittamaan rajatylittävää toimintaa. Tällä säännöksellä helpotetaan valvontaa jäsenvaltioissa, joissa toimii runsaasti erilaisia järjestelmiä. - Ovatko yritykset keskittyneet yhteisön tietylle maantieteelliselle alueelle- Yhteisössä on useita erilaisia työeläkelaitoksia. Suurin osa varoista (prosenttiosuus suhteessa bkt:hen) on kuitenkin Yhdistyneen kuningaskunnan, Alankomaiden ja Irlannin eläkerahastojen sijoittamia. 3. Mitä yritysten on tehtävä noudattaakseen ehdotusta- Yritysten on noudatettava toiminnan vakautta koskevaa vähimmäistasoa, joka riippuu työeläkelaitoksen luonteesta ja katetuista riskeistä. Näillä vähimmäisedellytyksillä mahdollistetaan kansallisten valvontajärjestelmien vastavuoroinen tunnustaminen. Vähimmäisedellytykset on määritelty muun muassa seuraaville aloille: toiminnan erikoisala, toiminnalle asetettavat edellytykset, tilinpäätös ja toimintakertomus, tietojen anto ja sijoitustoimintaa koskevista periaatteista tiedottaminen valvojille ja jäsenille/edunsaajille, vakuutustekninen vastuuvelka ja rahoitus, omaa pääomaa erityistapauksissa koskevat edellytykset sekä sijoittamista koskevat säännöt. Ehdotuksella ei luoda työeläkelaitoksille täysin uutta toiminnan vakauden valvontajärjestelmää, mutta sillä koordinoidaan mahdollisimman paljon tällä hetkellä jäsenvaltioissa sovellettavia kansallisia valvontamenetelmiä. 4. Mitkä ovat ehdotuksen todennäköiset talousvaikutukset - työllisyyteen- Voidaan odottaa myönteisiä vaikutuksia. Useimmat jäsenvaltiot käyttävät yhä useammin rahastoivia järjestelmiä valtion sosiaaliturvajärjestelmän täydentämiseksi. Nämä rahastot karttuvat tehokkaammin yhtenäismarkkinoiden ja euron ansiosta. Lisääntynyt tehokkuus joko johtaa korkeampiin eläkkeisiin, mikä auttaa ylläpitämään valtion peruseläkejärjestelmiä, tai alentaa tiettyihin eläkkeisiin liittyviä sosiaalimaksuja, jolloin niillä voi olla myönteiset vaikutukset työllisyystilanteeseen. - investointeihin ja uusien yritysten perustamiseen- Voidaan odottaa myönteisiä vaikutuksia. Työeläkelaitokset ovat keskeisessä asemassa EU:n pääomamarkkinoiden yhdentymisen, toimivuuden ja likviditeetin kannalta. Koska ne tekevät erittäin pitkän aikavälin sijoituksia, niillä on parhaat mahdollisuudet rahoittaa yksityisiä aloitteita. Koska sijoitussalkkujen turvallisuus ja kannattavuus on ensisijainen tavoite, yhteisön kehyksellä voidaan myös varmistaa, että työeläkelaitokset auttavat osaltaan kohdentamaan tehokkaasti Euroopan unionissa sijoitettavia säästöjä. EU:ssa tapahtuvien demografisten muutosten vuoksi rahastoitujen eläkkeiden kysyntä kasvaa. Monilla työnantajilla (yleensä pienillä ja keskisuurilla yrityksillä) ei tällä hetkellä ole vaihtoehtoja työntekijöidensä vakuuttamiseksi. Voidaankin odottaa, että vakauden valvontaa koskeva yhteisön direktiivi tarjoaa työnantajille enemmän vaihtoehtoja työeläkkeiden alalla. - yritysten kilpailukykyyn- Voidaan odottaa myönteisiä vaikutuksia. Koska yhteisön tasolla ei ole koordinointia, työeläkelaitokset ovat ainoita merkittäviä rahoituslaitoksia, jotka eivät voi tarjota palvelujaan kotijäsenvaltionsa ulkopuolella. On laskettu, että yleiseurooppalaiselle yritykselle aiheutuu noin 40 miljoonan euron vuotuiset kustannukset erillisen eläkejärjestelmän perustamisesta kuhunkin jäsenvaltioon. Monenlaisia mittakaavaetuja voidaan saavuttaa, mikäli työeläkelaitosten sallitaan hallinnoida toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille yrityksille tarkoitettuja järjestelmiä: sijoituspolitiikka tehostuu varojen yhdistämisen ansiosta, hallinto yksinkertaistuu ja toiminnan vakautta ja ilmoittamista koskevien sääntöjen noudattaminen helpottuu, sillä ne ovat ainoastaan yhden valvontaviranomaisen antamia. Lisäksi työvoiman liikkuvuus helpottuu: työntekijät voivat helpommin siirtyä työskentelemään toiseen jäsenvaltioon, jos he voivat pysyä saman työeläkelaitoksen jäseninä. Monikansallisten yritysten kohtaamat esteet työntekijöiden siirtyessä jäsenvaltiosta toiseen vähenevät. 5. Sisältyykö ehdotukseen toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityistarpeet (muihin ryhmiin verrattuna lievemmät tai erilaiset vaatimukset tms.)- Direktiivissä ehdotetaan vähimmäistason määrittelevää säännöstä, jota jäsenvaltiot voivat vaihtoehtoisesti soveltaa erittäin pieniä eläkejärjestelmiä (joissa jäseninä ja edunsaajina on alle 100 henkilöä) hallinnoivien työeläkelaitosten osalta, jotka eivät todennäköisesti ole kiinnostuneita harjoittamaan rajatylittävää toimintaa. Jos jäsenvaltio hyödyntää tätä vaihtoehtoa, tätä direktiiviä ei sovelleta kyseisiin pieniin eläkejärjestelmiin. Tällä säännöksellä helpotetaan valvontaa jäsenvaltioissa, joissa toimii runsaasti erilaisia järjestelmiä. Kuuleminen 6. Luettelo ehdotuksen valmistelussa kuulluista tahoista ja niiden esittämien kantojen pääpiirteet. Ennen tätä ehdotusta komissio on antanut asiasta vihreän kirjan. Komissio sai huomautukset noin 80 asianomaiselta (mm. alan edustajilta, jäsenvaltioilta, kuluttajajärjestöiltä, ammattijärjestöiltä ja tutkijoilta), joista useimmat osallistuivat myös komission järjestämään julkiseen kuulemiseen. Vihreän kirjan seurauksena käydyn kuulemiskierroksen tulokset on esitetty lyhyesti tiedonannossa, joka myös herätti vilkasta keskustelua asianomaisten keskuudessa. Aiemman kuulemisen vaikutukset olivat myönteiset ja komissio saattoi niiden perusteella laatia lisäeläketoiminnan vakauden valvontaa koskevan direktiiviluonnoksen. Euroopan parlamentti sekä talous- ja sosiaalikomitea ovat hyväksyneet päätöslauselman, jossa kannatetaan tiedonannon seurauksena toteutettuja toimia. Komissio on kuullut suurimpia eurooppalaisia alan järjestöjä kaikissa tämän ehdotuksen laatimisen vaiheissa: Eläkerahastoja edustava European Federation for Retirement Provision (EFRP) kannattaa laitoslähtöistä lähestymistapaa. EFRP kannattaa voimakkaasti työeläkelaitosten rajatylittävän toiminnan edistämistä, jotta nämä laitokset pystyisivät hyödyntämään mittakaavaetuja ja löytämään parhaan mahdollisen tasapainon eläketurvan ja sen hinnan välille. Sääntelykehyksen olisi kuitenkin oltava neutraali jäsenvaltioiden valitsemaan sosiaali-, työ- ja veropolitiikkaan nähden ja kaikkien työeläkkeitä tarjoavien tahojen olisi kuuluttava sen soveltamisalaan. Myös vakuutusalaa edustava Comité Européen des Assurances (CEA) kannattaa laitoslähtöistä lähestymistapaa. CEA:n mukaan eläketuote luonteensa perusteella tarjoaa etuja, joiden kesto on epävarma ihmisen elämän keston epävarmuudesta johtuen; lisäksi eläketuotteella olisi katettava biometriset riskit. Kaikkiin laitoksiin siitä riippumatta, toimivatko ne kiinteiden eläkemaksujen vai kiinteän etuustason järjestelmällä, on sovellettava vakuutusteknisen vastuuvelan ja riittävän rahoituksen muodostamista koskevia säännöksiä, sillä niillä on kiinteitä sitoumuksia, jotka liittyvät joko rahoitukseen (esim. sijoitusriskit) tai teknisiin seikkoihin (esim. kuolleisuuteen). Vakuutusmatemaatikkoja edustava Groupe Consultatif des Associations D'Actuaires des Pays des Communautés Européennes uskoo, että ehdotetut toimenpiteet ovat kohtuullisia ja että kaikki Euroopan yhteisöjen jäsenvaltiot pystyvät panemaan ne täytäntöön. Lisäksi se uskoo, että toimenpiteillä kannustetaan etenkin työeläkelaitosten rajatylittävää toimintaa. Direktiivin täsmällinen soveltamisala määritellään selkeästi maittain tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Tiettyihin vähimmäistason määritteleviin säännöksiin on harkittava poikkeuksia pienten työeläkelaitosten toiminnan helpottamiseksi. Sijoitusrahastoja edustava Fédération Européenne des Fonds et Sociétés D'Investissement (FEFSI) kannattaa lisäeläkejärjestelmien ja perinteisten (pitkän aikavälin) säästötuotteiden erottamista toisistaan. Eläkejärjestelmiin voi sisältyä vaihtoehtoisturvaa biometristen riskien kattamiseksi, mutta jäsenvaltioiden tai työntekijöiden olisi voitava tehdä lopulliset päätökset (toissijaisuusperiaatteen mukaisesti). Association of European Cooperative and Mutual Insurers (ACME) kannattaa komission lähestymistapaa kokonaisuudessaan. Vakuutusteknistä vastuuvelkaa, rahoittamista ja lakisääteisiä omia varoja koskevien säännösten osalta se katsoo, että olisi periaatteessa parempi soveltaa samoja sääntöjä, jotka koskevat myös henkivakuutusyhtiöitä. European Trade Union Confederation (ETUC) kannattaa aloitetta. Jotta eläkealaa voidaan todella kehittää, komission olisi keskitettävä toimenpiteensä rahoituksen lisäksi muihin kysymyksiin, jotka vaikuttavat alaan, kuten verotukseen, liikkuvuuteen ja hankittujen oikeuksien siirtämiseen. Direktiivin soveltamisalaan olisi sisällytettävä ainoastaan biometriset riskit kattavia tuotteita tarjoavat työeläkelaitokset.