EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 22.07.1996 
KOM(96) 328 lopull. 
YHTEINEN ARVONLISÄVEROJÄRJESTELMÄ 
Ohjelma yhtenäismarkkinoita varten 
(kommission esittämä) 

JOHDANTO 3 
I. HISTORIALLINEN KATSAUS 5 
n. YHTENÄISMARKKINOIDEN VAATIMUKSIIN SOVITETTU 
ARVONLISÄVEROJÄRJESTELMÄ 9 
1. NYKYISEN JÄRJESTELMÄN RAJOITUKSET 9 
1.1 Järjestelmän monimutkaisuus ja subjektiivisuus 9 
1.2 Järjestelmän kyvyttömyys vastata talouden uusiin haasteisiin 9 
1.3 Erilainen soveltaminen eri jäsenvaltioissa 10 
1.4 Yritysten esittämä arvostelu 11 
1.5 Päätelmä 11 
2. EHDOTETTU JÄRJESTELMÄ 14 
2.1 Perusominaisuudet 14 
2.1.1 Kotimaisia ja yhteisön sisäisiä liiketoimia lakataan 
erottelemasta toisistaan 14 
2.1.2 Kaikkia yhteisössä suoritettavia liiketoimia verotetaan 14 
2.2 Avaintekijät 15 
2.2.1 Taloudellisille toimijoille yksi ainoa verotuspaikka -
käytäntö yksinkertaistuu huomattavasti 15 
2.2.2 Arvonlisäverosta kertyvien tulojen suorasta 
kohdentamisesta verotusjärjestelmän avulla luovutaan 16 
2.3 Vaikutukset 18 
2.3.1 Yhdenmukaistaminen 18 
2.3.2 Yhdenmukainen soveltaminen 19 
2.3.3 Nykyisen järjestelmän uudenaikaistaminen 20 
2.3.4 Hallinto, valvonta ja veronkanto uudessa järjestelmässä 20 
m. PÄÄTELMÄ: KOMISSIO EHDOTTAA TYÖOHJELMAA 25 
LIITE A - KOMISSION TYÖOHJELMA 27 
-n 
JOHDANTO 
Sen jälkeen, kun nykyinen niin sanottu arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmä otettiin 
käyttöön vuonna 1993, yhteisön tilanne on huomattavasti kehittynyt. 
Vaikka Euroopan unionin sisäisten rajojen poistaminen olennaisilta osiltaan oli tärkeä 
edistysaskel, se kuvastaa ainoastaan yhtä osaa tapahtuneesta taloudellisesta 
yhdentymisestä. Saavutettua edistymistä kuvaa paljon paremmin se, että Euroopan 
unionissa ollaan ottamassa käyttöön yhtenäistä valuuttaa. Se ei merkitse pelkästään 
yhteistä symbolia kolikoissa ja seteleissä vaan osoittaa myös, että Euroopan unioni on 
kehittynyt yhdeksi yhtenäiseksi taloudeksi. 
Tältä pohjalta valtiovarainministerit ovat sopineet neuvottelevansa yleisistä linjoista 
sellaisen veropolitiikan harjoittamiseksi, jolla pystytään vastaamaan kahteen suurimmista 
tämänhetkisistä haasteista: taloudellisen kasvun edistämiseen ja työttömyyden 
vähentämiseen. 
Kaikkien näiden näkökohtien ytimenä ovat yhtenäismarkkinat. Niiden tarkoituksena oli 
alun perin ja on edelleen laajentaa 15:t erilliset kansalliset markkinat yksiksi yhtenäisiksi 
eurooppalaisiksi markkinoiksi, avata uusia mahdollisuuksia Euroopan teollisuudelle 
mahdollistamalla välitön pääsy yli 350 miljoonan kuluttajan markkinoille ja vahvistaa 
tällä tavoin Euroopan talouden kilpailukykyä maailmanlaajuisesti. Eri puolilla maailmaa 
tapahtunut nopea kehitys kohti yhä yleismaailmallisempaa taloutta osoittaa, kuinka 
tärkeää on ollut valmistautua tähän jatkuvasti etenevään kansainvälistymiseen. 
Yhtenäismarkkinapolitiikkaa on edelleen vahvistettava, jotta markkinoiden alkuperäistä 
toiminta-ajatusta voitaisiin käyttää täysimittaisesti hyväksi. 
Tämä koskee erityisesti arvonlisäveron kaltaista veroa seuraavista syistä: 
o Arvonlisäveroa kannetaan tavaroista ja palveluista, joiden vapaa liikkuvuus on yksi 
yhtenäismarkkinoiden perusedellytyksistä. 
o Arvonlisävero on toiminta-ajatukseltaan ja lainsäädännöllisesti yhteisön vero, jonka 
tavoitteena on erityisesti yhteisen arvonlisäverojärjestelmän luominen. 
Tässä asiakirjassa selostetaan yksityiskohtaisesti nykyisen arvonlisäverojärjestelmän 
rajoituksia ja siten niitä syitä, joiden vuoksi nykyinen, siirtymäjärjestelmäksi sanottu 
järjestelmä on korvattava. Jo tässä vaiheessa on kuitenkin syytä korostaa, että nykyisessä 
järjestelmässä yrityksille aiheutuu selvästi tarpeettomia kustannuksia, jotka siirtyvät 
edelleen kuluttajahintoihin; alustavien arvioiden mukaan nykyisessä järjestelmässä 
aiheutuu muissa jäsenvaltioissa kuin alkuperämaassa liiketoimia suoritettaessa 
keskimäärin viisi tai kuusi kertaa suuremmat kustannukset kuin jos vastaavat liiketoimet 
suoritettaisiin alkuperämaassa. 
Näistä kustannuksista vapautuminen parantaisi epäilemättä osaltaan Euroopan talouden 
kilpailukykyä maailmanlaajuisesti. Samalla se tekisi eurooppalaisille pienille ja 
keskisuurille yrityksille, joille nämä kustannukset voivat muodostaa ylivoimaisen 
markkinoille pääsyn esteen, mahdolliseksi päästä lopulta toimimaan 
yhtenäismarkkinoilla. Keskusteltaessa kasvua, kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevasta 
komission valkoisesta kirjasta kaikki jäsenvaltiot katsoivat yksimielisesti, että pienet ja 
keskisuuret yritykset ovat parhaita kasvun ja työllisyyden edistäjiä. Jos 
arvonlisäverojärjestelmää muutetaan alentamalla sen kustannuksia ja 
yksinkertaistamalla sitä perusteellisesti, voidaan kyseisen tavoitteen saavuttamista 
edistää tuntuvasti. 
Toteutettaessa talous- ja rahaliittoa yhtenäisine valuuttoineen on veropolitiikassa 
edelleen otettava huomioon jäsenvaltioille asetetut, muun muassa talousarvioiden 
alijäämien pienentämisen ja/tai vakauttamisen tavoitteeseen liittyvät velvoitteet. 
Veropolitiikan olisi osaltaan edistettävä tavoitteen saavuttamista ainakin verotulojen 
vakauttamisella. 
Tässäkin yhteydessä paras keino tavoitteen saavuttamiseen on edistää kasvua ja 
työllisyyttä, jolloin verotulot kokonaisuudessaan lisääntyvät ja kustannukset alenevat. 
Toinen keino voisi olla veronkannon tehostaminen toisaalta yksinkertaistamalla veroa ja 
siten myös sen soveltamista ja toisaalta vähentämällä verotusjärjestelmään sisältyviä 
petoksen mahdollisuuksia. Nykyisessä siirtymäjärjestelmässä Euroopan unionin alueella 
liikkuu arvonlisäverottomina enemmän kuin 700 miljardin ecun arvosta tavaroita, ja osa 
näistä voi helposti ohjautua harmaaseen talouteen. Sen vuoksi arvonlisäverotusta 
koskevalla politiikalla voitaisiin merkittävästi edistää Maastrichtin sopimuksen 
vaatimusten täyttämistä, jos siirryttäisiin yksinkertaisempaan ja vähemmän petoksen 
mahdollisuuksia tarjoavaan järjestelmään, jossa tavarat liikkuisivat unionissa verot 
maksettuina. 
Jäljempänä esitettävää työohjelmaa ja sen aikataulua laatiessaan komissio on pitänyt 
erityisen tärkeänä yhdenmukaisuutta talous- ja rahaliiton kanssa. Myös työohjelmaa 
toteuttaessaan komissio kiinnittää tähän edelleen mahdollisimman suurta huomiota, 
korostaen kuitenkin, että eteneminen kohti yhtenäistä valuuttaa tapahtuu riippumatta 
tässä esitetyn yhteisen arvonlisäverojärjestelmän käyttöönotosta. 
I. HISTORIALLINEN KATSAUS 
Jo siitä lähtien, kun arvonlisäverojärjestelmän käyttöönottoa yhteisössä alettiin 
valmistella, tuotiin esiin kysymys verotuksellisten rajojen poistamisesta (verottomuuden 
lakkauttamisesta/yhteisön sisäisten liiketoimien verottamisesta), ja yhteisen 
arvonlisäverojärjestelmän lopullisena tavoitteena oli yhteisön alueella tapahtuvan 
myynnin verottaminen jo alkuperäpaikassa. Katsottiin myös, että verottaminen 
tavaroiden ja palvelujen alkuperäjäsenvaltiossa vastaisi yhteismarkkinoiden tarpeita vain, 
jos löydettäisiin tarkoituksenmukainen ratkaisu kahteen poliittiseen peruskysymykseen: 
verokantojen yhdenmukaistamiseen ja tulojen kohdentamiseen siihen jäsenvaltioon, jossa 
tavarat tai palvelut kulutetaan. 
Yleisellä lähestymistavalla ja vuonna 1987 tehdyillä ehdotuksilla pelkästään 
vahvistettiin valitut toimintalinjat yhteisön sisäisen kaupan osalta ehdottamalla 
ratkaisuiksi poliittisiin kysymyksiin seuraavia: 
"riittävä" verokantojen lähentäminen yhdenmukaiseksi kahden verokannan 
rakenteeksi; 
korvausjärjestelmä verotusjärjestelmän vuoksi muualle siirtyneiden tulojen 
korvaamiseksi. 
Vuonna 1989 ECOFIN-neuvosto totesi, että ennen 1 päivää tammikuuta 1993 olisi 
mahdotonta toteuttaa yhdenmukaistamista, joka mahdollistaisi siirtymisen yhtenäiseen 
alkuperämaassa tapahtuvan verottamisen järjestelmään. Tällöin ECOFIN-neuvosto 
päätti, että otettaisiin käyttöön siirtymäjärjestelmä, jossa yhdenmukaistamisongelmat 
vältettäisiin jatkamalla liiketoimien verottamista niiden alkuperäpaikassa ja jatkamalla 
samalla tietyissä tapauksissa veronkantoa määräpaikkajäsenvaltiossa (verovelvollisten 
välisten liiketoimien verotusjärjestelmä sekä erityisjärjestelmät). 
Siten liiketoimien verottamisesta ja tosiasiallisesta veronkannosta huolehti edelleen 
määräpaikkajäsenvaltio, jona pidettiin sitä valtiota, jossa myydyt tavarat ja palvelut 
todennäköisimmin kulutettaisiin ja johon siis verosta kertyvät tulot palautuisivat. Kun 
nämä säännöt verottamisesta määräpaikassa oli annettu, voitiin tyytyä verokantojen ja 
lainsäädäntöjen lähentämistä koskeviin vähimmäissääntöihin, joilla suurelta osin 
säilytettiin jäsenvaltioiden itsemääräämisoikeus verotusasioissa. Sen jälkeen, kun 
komissio teki ensimmäiset ehdotuksensa yhtenäismarkkinoista vuonna 1987, tilanne on 
kehittynyt vain hyvin vähän: jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisessä ei ole 
edistytty lainkaan, ja arvonlisäverokantojen yhdenmukaistaminen on edelleen kovin 
vaatimattomalla tasolla. 
Tämä lyhyt katsaus auttaa ymmärtämään, minkä vuoksi monet edelleen odottavat 
komissiolta ainoastaan ehdotuksia, jotka perustuvat samaan lähestymistapaan 
kuin vuoden 1987 ehdotukset: 
verottaminen alkuperäpaikassa, jolla tarkoitetaan tavaroiden ja palvelujen 
fyysistä sijaintipaikkaa sinä ajankohtana, jona yritykset myyvät ne; 
arvonlisäverokantojen ja lainsäädäntöjen lähentäminen siinä määrin kuin se 
on ehdottoman välttämätöntä kilpailun vääristymisen vaaran rajoittamiseksi; 
jäsenvaltioiden hyväksymä korvausjärjestelmä verotulojen kohdentamiseksi 
edelleen kulutusjäsenvaltioon. 
Palaamatta siirtymäjärjestelmän toiminnasta annetussa kertomuksessa (KOM/94/515, 23 
päivänä marraskuuta 1994) esitettyihin yksityiskohtaisiin toteamuksiin on korostettava 
sitä, kuinka perusteellisesti siirtymäjärjestelmästä saatu kokemus on muuttanut 
aikaisemmin suunniteltujen "ratkaisujen" arviointia ja saanut komission pyrkimään 
yhtenäismarkkinoiden yhteiseltä arvonlisäverojärjestelmältä vaadittavien 
ominaisuuksien uudelleenmäärittelyyn. 
Vaikka voidaankin todeta, että siirtymäjärjestelmän avulla saatiin lakkautetuksi 
tarkastukset yhteisön sisäisten rajanylitysten yhteydessä, mikä on yhtenäismarkkinoiden 
toteutumisen edellytys, käy yhä ilmeisemmäksi, että varsinainen jäsenvaltioiden 
liikevaihtoveroja koskevien lainsäädäntöjen yhdenmukaistaminen sekä tuleva yhteisen 
arvonlisäverojärjestelmän käyttöönotto ja sen lopulliseksi järjestelmäksi kehittäminen 
ovat huomattavasti tätä yksittäistä saavutusta tärkeämpiä ja liittyvät kiinteästi kahteen 
muuhun Euroopan unionin perustavoitteeseen, jotka ovat: 
sekä jäsenvaltioiden sisäisen että niiden välisen kaupan verotuksen 
tasapuolisuus samanaikaisesti yhteisön rakenteen yleisen kehityksen kanssa; 
toteutuneet "sisämarkkinat, joille on ominaista, että tavaroiden, henkilöiden, 
palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta rajoittavat esteet poistetaan 
jäsenvaltioiden väliltä" (perustamissopimuksen 3 artiklan c alakohta). 
Valmistelutyössään, jota komissio on tehnyt esittääkseen neuvostolle ehdotukset 
siirtymiseksi yhtenäismarkkinoiden uuteen yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään, 
komissio on noudattanut näitä tavoitteita sekä neuvoston itsensä lokakuussa 1994 
vahvistamia lopulliseen järjestelmään siirtymisen perusedellytyksiä, jotka selvästi 
vahvistavat neuvoston katsovan, että lopullisen järjestelmän on "tuotava huomattavia 
etuja nykyiseen siirtymäjärjestelmään verrattuna ja täytettävä seuraavat 
perusedellytykset, joita kaikkia pidetään yhtä tärkeinä: 
yritysten ja viranomaisten hallinnollisten velvoitteiden keventäminen sekä 
verotuksen huomattava yksinkertaistaminen; 
jäsenvaltioiden verotulojen säilyttäminen entisensuuruisina; 
veropetosten vaaran lisääntymisen estäminen; 
verotuksen tasapuolisuuden säilyttäminen kilpailukyvyn kannalta". 
Hyvin nopeasti kävi selvästi ilmi, ettei kaikkia näitä edellytyksiä ja tavoitteita voitu 
toteuttaa pelkästään muuttamalla siirtymäkaudeksi määrättyjä verotussääntöjä, vaan itse 
yhteisen arvonlisäverojärjestelmän toimintaperiaatteet oli kokonaisuudessaan 
perusteellisesti uudistettava. 
Tämä perusuudistus osoittautui niin työlääksi, ettei komissio voinut tehdä ehdotuksia 
asiassa 31 päivään joulukuuta 1994 mennessä, kuten alun perin oli tarkoitus. Oli 
tutkittava mahdollisimman monia keinoja sen selvittämiseksi, miten parhaiten päästäisiin 
arvonlisäverojärjestelmään, joka tosiasiallisesti vastaisi yhtenäismarkkinoiden 
vaatimuksia ja vahvistaisi Euroopan talouden kilpailukykyä. 
Näin ollen komissio arvioi, että olisi ennenaikaista tehdä tässä vaiheessa ehdotuksia 
oikeudellisiksi asiakirjoiksi, jotka koskevat siirtymistä uuteen yhteiseen 
arvonlisäverojärjestelmään. Sen vuoksi tämä asiakirja sisältää TYÖOHJELMAN, jota 
komissio aikoo noudattaa tulevina vuosina tehdessään asianmukaisia ehdotuksia 
siirtymiseksi yhtenäismarkkinoiden vaatimuksiin sovitettuun uuteen yhteiseen 
arvonlisäverojärjestelmään. 
n. YHTENÄISMARKKINOIDEN VAATIMUKSIIN SOVITETTU 
ARVONLISÄVEROJÄRJESTELMÄ 
1. NYKYISEN JÄRJESTELMÄN RAJOITUKSET 
1.1 Järjestelmän monimutkaisuus ja subjektiivisuus 
Nykyisen arvonlisäverojärjestelmän rakenne on sellainen, että arvonlisäverosta saatavat 
tulot kertyvät suoraan siihen jäsenvaltioon, jonka alueella myydyt tavarat tai palvelut 
oletetaan kulutettavan. Tämän tavoitteen toteuttamiseksi on jouduttu antamaan 
monimutkaisia liiketoimien paikantamista koskevia sääntöjä. Siten on olemassa peräti 25 
erilaista sääntöä liiketoimen verotuspaikan määrittämiseksi. Tämä pakottaa muun 
muassa taloudelliset toimijat jaottelemaan liikevaihtonsa verotusta varten yksittäisten 
toimivaltaisten jäsenvaltioiden mukaan ja lisää osaltaan sisämarkkinoiden lohkoutumista. 
Näin ollen arvonlisävero on menettänyt sille tarkoitetun objektiivisen luonteensa, koska 
sovellettava verotusjärjestelmä riippuu lukuisista seikoista, jotka myyjän on otettava 
huomioon: 
myyjän ja ostajan sijoittautumispaikka; 
vastaanottajan verotuksellinen asema; 
vastaanottajan arvonlisäveron tunnistusnumero; 
tavaroiden sijaintipaikka luovutusajankohtana; 
kuljetuksen järjestäjä sekä kuljetuksen lähtö- tai saapumispaikka; 
suoritettavien palvelujen luonne; 
myyjän liikevaihto tavaroiden saapumisjäsenvaltiossa. 
Näiden asianmukaiseen verottamiseen liittyvien ongelmien lisäksi yritykset kohtaavat 
vaikeuksia pyrkiessään saamaan muualla kuin sijoittautumisjäsenvaltiossaan kannettavan 
arvonlisäveron vähennyksiä tai palautuksia. 
1.2 Järjestelmän kyvyttömyys vastata talouden uusiin haasteisiin 
Nykyinen järjestelmä, joka edelleen mahdollisuuksien mukaan perustuu tavaroiden 
liikkumisen fyysiseen seuraamiseen, ei enää sovellu yritysten nykyiseen toimintatapaan. 
Tämä vanha käytäntö estää perustamasta verotusta yrityksen kirjanpitoon sisältyville 
kaupallisille liiketoimille ja hidastaa merkittävästi sitä kehitystä, jonka tosiasialliset 
yhtenäismarkkinat mahdollistaisivat kaikille yrityksille ja erityisesti pienille ja 
keskisuurille yrityksille, joiden olisi päästävä täysimittaisesti hyödyntämään 
eurooppalaisten markkinoiden tarjoamia uusia mahdollisuuksia. 
Tämän tilanteen ylläpitäminen aiheuttaa lisäksi oikeudellista epävarmuutta niin 
taloudellisille toimijoille kuin viranomaisille, joilla kaikilla on vaikeuksia varmistua 
sellaisista seikoista kuin kuljetuksesta toiseen jäsenvaltioon ilman tosiasiallista keinoa 
todeta niitä ehdottoman luotettavasti. 
Toisaalta nykyinen järjestelmä ei vastaa Euroopan ja maailman talouden 
dynaamisimman osan eli kansainvälisten palvelujen kehitystä. Näiden kulutus 
yhteisössä jää tai on vaarassa jäädä yhä useammin arvonlisäverotuksen ulkopuolelle. 
Siten nykyisellä lainsäädännöllä ei pystytä huolehtimaan asianmukaisesta verotuksesta 
televiestinnän kaltaisilla aloilla, joilla tekniikka kehittyy erittäin nopeasti. Myös 
toimintoja, jotka aikaisemmin hoidettiin yksinomaan julkisilla palveluilla, suorittavat yhä 
useammin yksityiset yritykset. Siten julkista sektoria varten vahvistetut poikkeukset ovat 
vanhentuneet, ja ne vääristävät kilpailua yhä haitallisemmin niin julkisella kuin 
yksityisellä sektorilla. 
1.3 Erilainen soveltaminen eri jäsenvaltioissa 
Yhteistä arvonlisäverojärjestelmää on sen käyttöönotosta saakka sovellettu eri tavoin 
sen rakenteen vuoksi (direktiivien salliessa jäsenvaltioille useita mahdollisuuksia ja 
valintaoikeuksia). Järjestelmän epäyhtenäisen soveltamisen vaikutukset ovat kuitenkin 
voimistuneet taloudellisten toimijoiden jouduttua tekemisiin muiden jäsenvaltioiden kuin 
sijoittautumisjäsenvaltionsa tai tavanomaisen toimintajäsenvaltionsa lainsäädäntöjen ja 
erityisesti niiden soveltamisen kanssa. 
Yhteisen arvonlisäverojärjestelmän epäyhtenäiseen soveltamiseen eri jäsenvaltioissa, mitä 
pidetään lisääntyvässä määrin yhtenäismarkkinoiden pahimpana esteenä, on useita syitä: 
erityisjärjestelmät, direktiivillä annetut valintaoikeudet ja mahdollisuudet (66 kappaletta), 
väliaikaiset tai siirtymäkaudella sovellettavat poikkeukset, joita ei ole kumottu, muut 
neuvoston sallimat poikkeukset (noin 130 kappaletta) sekä yhteisten säännösten 
puutteellinen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä tai niiden epäyhtenäinen 
tulkitseminen ovat kaikki syinä siihen, että järjestelmää sovelletaan eri tavoin eri 
jäsenvaltioissa. 
Tämä on johtanut erittäin monimutkaiseen tilanteeseen sekä oikeusvarmuuden 
täydelliseen puuttumiseen useimmilta taloudellisilta toimijoilta, mikä muodostaa 
uudentyyppisen esteen valtionrajat ylittävälle taloudelliselle toiminnalle ja 
aiheuttaa siten lukuisia velvoitteita yrityksille, joiden on nykyisin tunnettava 
yksityiskohtaisesti kaikkien 15 jäsenvaltion lainsäädännön soveltaminen käytännössä 
voidakseen toimia yhteisössä. 
Lisäksi toimijat käyttävät kansallisten lainsäädäntöjen epäyhtenäistä soveltamista 
hyväkseen verosuunnittelun avulla, mikä voi vääristää rehellistä kilpailua 
sisämarkkinoilla (esimerkkinä tästä ovat ajoneuvojen leasingvuokrauksessa todetut 
ongelmat). 
10 
1.4 Yritysten esittämä arvostelu 
Komissio järjesti kesäkuussa 1994 (otsikolla "Eurooppalaiset yritykset ja lopullinen 
arvonlisäverojärjestelmä") konferenssin, jossa käsiteltiin tulevaa lopullista 
arvonlisäverojärjestelmää. Konferenssissa ilmaistiin selvästi toive, että käynnistettäisiin 
perusteellinen selvitys, jonka avulla lopullisesta järjestelmästä tehtäisiin yleisesti ja 
selvästi parempi kuin nykyinen järjestelmä. 
Lisäksi ammatilliset ryhmät ovat toimittaneet komission yksiköille huomattavan määrän 
kannanottoja, joissa ne ilmaisevat tyytymättömyytensä nykyiseen 
arvonlisäverojärjestelmään sekä uudelta arvonlisäverojärjestelmältä odottamansa 
tulokset. 
Voidaan todeta, että lähes 80 prosenttia taloudellisista toimijoista kannattaa nykyisen 
siirtymäjärjestelmän korvaamista lopullisella arvonlisäverojärjestelmällä. 
Suurin osa (85 prosenttia) taloudellisista toimijoista kannattaa jäsenvaltioiden 
lainsäädäntöjen yhdenmukaistamista erityisesti seuraavilla aloilla: veron määräämistä 
koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja ilmoitusvelvollisuudet (74 prosenttia), 
vähennysoikeudet (52 prosenttia), arvonlisäverokannat ja vapautukset (43 prosenttia). 
Suurin osa toimijoista valittaa myös nykyisin havaitsemaansa soveltamisen 
epäyhtenäisyyttä. 
Nämä painokkaat vaatimukset kuvastavat tyytymättömyyttä nykyiseen järjestelmään, 
jonka toimijat usein kokevat estävän taloudellisen toiminnan laajentamista koko yhteisön 
alueelle. 
1.5 Päätelmä 
Nykyisen järjestelmän ongelmat ovat lisääntyneet siinä määrin, ettei niitä voida pitää 
vähäisinä ja että ne taloudellisia toimijoita haitatessaan haittaavat samalla kuluttajia ja 
veroviranomaisia sekä heikentävät merkittävästi Euroopan talouden kilpailukykyä. 
11 
Vaikutukset taloudellisten toimijoiden kannalta 
tarve tuntea eri jäsenvaltioissa käytännössä sovellettava lainsäädäntö, mikä 
voi muodostaa ylittämättömän esteen pienille ja keskisuurille yrityksille; 
maan sisäisten ja yhteisön sisäisten liiketoimien syrjintä toisiinsa nähden. 
Tämä on täydellisessä ristiriidassa Euroopan unionin muiden politiikkojen 
kanssa, joiden mukaan yhteisön oikeuden on taattava yhtäläiset mahdollisuudet 
kaikille Euroopan yrityksille. Arvonlisäverojärjestelmä sen sijaan asettaa 
huomattavia esteitä, kuten esimerkiksi julkisten hankintojen alalla; 
oikeudellinen epävarmuus, joka johtuu siitä, että myyjät joutuvat arvioimaan 
myyntinsä verollisuuden ja verotuspaikan, jolloin myyjille aiheutuu jatkuva 
rahoitusriski siitä, että niiden tulkinta voi poiketa toimivaltaisten 
veroviranomaisten tulkinnasta. Tämä puolestaan pakottaa myyjät kantamaan eri 
jäsenvaltioiden itsemääräämisoikeuden ylläpitämisestä aiheutuvaa taakkaa; 
huomattavat kustannukset, jotka rasittavat erityisesti pieniä ja keskisuuria 
yrityksiä ja rajoittavat näiden toimintaa sekä estävät sisämarkkinoilta 
odotettavien etujen toteutumista täysimääräisesti (erityisesti mittakaavaetujen 
osalta); 
yrityksille on edelleen työläämpää harjoittaa liiketoimia jäsenvaltiossa, johon ne 
eivät ole sijoittautuneet, kuin puhtaasti kotimaassa erityisesti siksi, että ne 
joutuvat käyttämään veroedustajia (keskimääräiset kustannukset voivat tiettyjen 
arvioiden mukaan olla viisin- tai kuusinkertaiset kotimaiseen liiketoimeen 
verrattuna); 
itse siirtymäjärjestelmän soveltaminen aiheuttaa kustannuksia, jotka tiettyjen 
yritysten arvioiden mukaan voivat kohota 20 prosenttiin niiden kaikista 
verokustannuksista. 
Vaikutukset kuluttajien kannalta 
kuluttajien vapaudet tehdä hankintoja muiden jäsenvaltioiden markkinoiden 
edellytyksillä rajoittuvat huomattavasti: kuluttajien hankintoja muissa 
jäsenvaltioissa verotetaan alkuperämaassa tai määräpaikkamaassa käyttäen 
perusteina muun muassa myyjän liikevaihtoa kuluttajan kotimaahan 
kohdistuvasta myynnistä, hankittujen tavaroiden luonnetta (esimerkiksi uudet 
kulkuneuvot) tai sitä, että kuluttajat huolehtivat itse kuljetuksen järjestämisestä 
kotimaahansa; 
kuluttajat eivät pääse osallisiksi kaikista yhtenäismarkkinoiden tarjoamista 
eduista: edellytykset, jotka on otettu käyttöön, jotta kuluttajat voisivat tehdä 
hankintoja toisessa jäsenvaltiossa ilman lisävelvoitteita, ovat hankalat täyttää (on 
matkustettava itse tai järjestettävä verot maksettuina tehtyjen hankintojen 
kuljetus itse; on huolehdittava verosta vapautettuina tehtyjen hankintojen 
arvonlisäveron maksamisesta määräpaikassa). Tämä painostaa kuluttajia näiden 
hankintojen sijasta kotimaisiin hankintoihin, mikä osaltaan ylläpitää 
markkinoiden lohkoutumista ja estää kilpailua aiheuttaen siten edelleen 
huomattavia eroja eri jäsenvaltioissa noudatettavassa hinnoittelussa. 
12 
Vaikutukset viranomaisten kannalta 
• Riippumattomuuden menetys valvonnassa: kansallisen riippumattomuuden 
ilmeinen suojaaminen verotusjärjestelmällä, jossa arvonlisäverosta kertyvät tulot 
kohdennetaan suoraan jäsenvaltioiden kesken, johtaa asteittain siihen, että 
kaikki jäsenvaltiot menettävät tosiasiallisesti verotuksensa riippumattomuuden: 
verovelvollisten toiminnan hajauttaminen eri jäsenvaltioihin tekee kaikille 
jäsenvaltioille mahdottomaksi valvoa kaikkea yksittäisen yrityksen toimintaa ja 
varmistua tehtyjen verovähennysten oikeutuksesta. 
• Mahdollisuus veropetokseen tai veron kiertämiseen: 
- verosta kokonaan vapautettujen tavaroiden liikkuminen jäsenvaltioiden välillä 
voi edistää "harmaiden markkinoiden" kehittymistä, jäsenvaltioiden välisen 
kaupan määrän perusteella kyseessä ovat noin 100 miljardin ecun verotulot 
vuodessa; 
- järjestelmän monimutkaisuus kannustaa käytännössä raskaisiin velvoitteisiin ja 
suuriin kustannuksiin kyllästyneitä taloudellisia toimijoita jättämään 
ilmoittamatta liiketoimistaan tai ilmoittamaan niistä siellä, missä niille aiheutuu 
tästä vähiten kustannuksia; lisäksi se antaa vaikutelman tehokkaan valvonnan 
puuttumisesta, mikä haittaa erityisen pahasti veron asianmukaista soveltamista. 
• Vaikutus arvonlisäverosta kertyviin tuloihin: verotussääntöjen soveltaminen 
väärin tai niiden kiertäminen verosuunnittelun avulla voi vähentää 
jäsenvaltioiden tuloja ja johtaa jopa toiminnan siirtämiseen kolmansiin maihin 
yhteisön arvonlisäveron välttämiseksi. 
Nämä ongelmat ovat liian perusluonteisia ratkaistaviksi nykyisessä tilanteessa: 
yksinkertaistamistoimenpiteet ovat saavuttaneet rajansa, ja nyt on käytävä käsiksi 
ongelmien syihin. Ongelmat johtuvat välittömästi tietyistä menneisyydessä valituista 
toimintalinjoista, jotka perustuivat rajojen ympäröimien kansallisvaltioiden 
olemassaoloon. 
Jotta uusi arvonlisäverojärjestelmä ei antaisi aihetta samaan arvosteluun kuin nykyinen 
järjestelmä ja jotta se vastaisi täysimittaisesti yhtenäismarkkinoiden tavoitteita, sen on 
täytettävä seuraavat edellytykset: 
• jako 15 verotusalueeseen on poistettava; 
• järjestelmän on oltava yksinkertainen ja uudenaikainen vastatakseen 21. 
vuosisadan haasteisiin; 
• järjestelmän on taattava kaikkien yhteisössä suoritettavien liiketoimien 
yhdenvertainen kohtelu; 
• järjestelmän on taattava verotuksen varmuus ja valvonta ja säilytettävä siten 
arvonlisäverosta kertyvien tulojen taso entisellään. 
13 
2. EHDOTETTU JÄRJESTELMÄ 
Ehdotettu yhteinen arvonlisäverojärjestelmä voidaan määritellä ainoastaan viittaamalla 
perustamissopimuksen yleisiin tavoitteisiin sekä erityisesti yhtenäismarkkinoiden 
käsitteen symbolisoimien taloudellisen yhdentymisen ja lähentymisen tavoitteisiin. 
Tässä yhteydessä yhteiselle arvonlisäverojärjestelmälle on luotava tosiasiallisen yhteisön 
verotusalueen ominaisuudet. Näin varmistetaan kotimaisten ja yhteisön sisäisten 
liiketoimien yhdenvertainen kohtelu, joka liittyy erottamattomasti arvonlisäverosta 
annetulla ensimmäisellä direktiivillä vahvistettuun lopulliseen tavoitteeseen: 
toteutettaviin "yhteismarkkinoihin, joilla käydään tervettä kilpailua ja jotka 
ominaisuuksiltaan vastaavat sisämarkkinoita". 
2.1 Perusominaisuudet 
2.1.1 Kotimaisia ja yhteisön sisäisiä liiketoimia lakataan erottelemasta toisistaan 
Yhtenäismarkkinoiden on myös arvonlisäverotuksen alalla toimittava samoin 
edellytyksin ja samalla tavoin kuin kotimarkkinat. Niiden on ehdottomasti tarjottava 
taloudellisille toimijoille mahdollisuus toimia kaikissa jäsenvaltioissa, ja uudella yhteisellä 
arvonlisäverojärjestelmällä on varmistettava, ettei minkään toiminnan harjoittaminen ole 
yhdessä jäsenvaltiossa vaikeampaa kuin toisessa ja että kaikki hankinnat voidaan tehdä 
samoin edellytyksin kaikkialla yhteisön alueella. Useaan jäsenvaltioon sijoittuva 
liiketoimi ei myöskään saa aiheuttaa enempää velvoitteita kuin yhden ainoan jäsenvaltion 
alueella suoritettavat liiketoimet. Kaikki muut lähestymistavat tuovat mukanaan 
Euroopan yrityksiä haittaavia kustannuksia. 
Kun kotimaisia ja yhteisön sisäisiä liiketoimia lakataan erottelemasta toisistaan, 
taloudelliset toimijat voivat karsia nykyisin sovellettavat verotusjärjestelmät kahteen 
järjestelmään: kolmanteen maahan sijoittuvien liiketoimien ja yhteisön sisäisten 
liiketoimien järjestelmään. Siten käytäntö yksinkertaistuu huomattavasti, mikä 
hyödyttää sekä taloudellisia toimijoita että kuluttajia ja veroviranomaisia ja vastaa 
täysin neuvoston päätelmiä, joissa määritellään lopulliseen arvonlisäverojärjestelmään 
siirtymisen perusedellytykset. 
2.1.2 Kaikkia yhteisössä suoritettavia liiketoimia verotetaan 
Periaate, jonka mukaan kaikkia yhteisössä suoritettavia liiketoimia on kohdeltava 
samalla tavoin, edellyttää sekä järjestelmän yksinkertaisuuden että sen varmuuden 
takaamiseksi yleistä periaatetta, jonka mukaan kaikkia yhteisön alueella suoritettavia 
liiketoimia verotetaan, sen sijaan että yleistettäisiin yhteisön sisäisille liiketoimille 
nykyisin myönnettävät verovapaudet. Tämä lähestymistapa palauttaa arvonlisäverolle 
sen asteittain menettämän objektiivisuuden ja vahvistaa arvonlisäveron kahta 
perusominaisuutta: 
14 
maksujen jakaminen, joka tekee verotusjärjestelmälle mahdolliseksi valvoa 
itseään; 
luovuttajan velvoitteiden (kannettavan veron asianmukaisen laskutuksen) ja 
ostajan velvoitteiden (tämän vähentämien verojen asianmukaisen perustelun) 
selkeä erottelu. 
Näiden ominaisuuksien vuoksi arvonlisävero on muita kulutusveroja (esimerkiksi 
vähittäismyyntiveroa) varmempi ja helpompi valvoa, ja sen varmuus ja valvottavuus ovat 
sitä paremmat, mitä korkeampia verokantoja sovelletaan. Tämä selittää suurelta osin 
arvonlisäveron käyttöönoton useimmissa OECD-maissa ja Euroopan yhteisössä. Sen 
vuoksi yhteisön jäsenvaltioiden välisen kaupan verottomuus-
/verollisuusjärjestelmät on lakkautettava. 
Näin päästään noudattamaan periaatetta, jonka mukaan yhteisön alueella suoritettavia 
liiketoimia verotetaan niiden alkuperäpaikassa. Sen jälkeen on enää tehtävä tarvittavat, 
erityisesti verotuspaikan määrittämistä koskevat päätelmät periaatteen toteuttamiseksi 
luotavia järjestelmiä varten. 
2.2 Avaintekijät 
2.2.1 Taloudellisille toimijoille yksi ainoa verotuspaikka - käytäntö 
yksinkertaistuu huomattavasti 
Siirtymäjärjestelmästä saatu kokemus on osoittanut, että niin kauan kuin 
verotusjärjestelmä velvoittaa taloudelliset toimijat erottelemaan myyntinsä sen yhteisössä 
sijaitsevan paikan mukaan, jossa myynnin katsotaan tapahtuvan, käytäntöä ei voida 
tosiasiallisesti yksinkertaistaa, ja yhtenäismarkkinat pysyvät lohkoutuneina ja niiden 
toimivuus uhattuna. Ei voida kuvitella, että ranskalainen yritys velvoitettaisiin 
ilmoittamaan, mitä se on myynyt kaikissa niissä Ranskan kaupungeissa, joissa sillä on 
asiakkaita. Nykyisessä järjestelmässä sen olisi kuitenkin ilmoitettava, jos se päättäisi 
esimerkiksi myydä tavaroita Kölnissä tai tehdä rakennustöitä Roomassa. Kansallisella 
tasolla jäsenvaltiot soveltavat hyvin järkevää sääntöä, jonka mukaan verovelvolliset 
rekisteröidään ainoastaan kerran, ja tähän on vakuuttavat syyt: 
tämä on yksinkertaisempaa ja tehokkaampaa veroviranomaisille, jotka 
voivat valvoa kokonaisuutena kaikkea verovelvollisen harjoittamaa toimintaa ja 
tähän liittyvää vähennysoikeuksien käyttöä; 
tämä on yksinkertaisempaa taloudellisille toimijoille, jotka voivat suorittaa 
velvoitteensa (veroilmoitus ja veron maksaminen) ja käyttää oikeuksiaan 
(vähennysoikeus) yhdessä ainoassa paikassa; 
tämä on yksinkertaisempaa kuluttajille, jotka voivat rajoituksitta tehdä 
hankintoja missä haluavat. 
15 
Komissio on vakuuttunut siitä, että tämä lähestymistapa on otettava käyttöön myös 
yhteisön tasolla ja että näin ollen taloudellisen toimijan kaikkia liiketoimia on 
verotettava yhdessä ainoassa paikassa koko yhteisön alueen osalta, erottelematta 
niitä enää sen jäsenvaltion mukaan, jossa ne suoritetaan. Tämä lähestymistapa merkitsee 
myös sitä, että vähennysoikeutta saa käyttää yksinomaan kyseisessä paikassa. 
Kun verotus ja verovähennykset yhdistetään yhden ainoan veroviranomaisen 
toimivaltaan, veron asianmukaisen soveltamisen valvonta tehostuu, mutta edellyttää 
kuitenkin tiivistä yhteistyötä kaikkien 15 verohallinnon välillä. 
2.2.2 Arvonlisäverosta kertyvien tulojen suorasta kohdentamisesta 
verotusjärjestelmän avulla luovutaan 
Mikä tahansa järjestelmä, joka mahdollistaa yhdessä jäsenvaltiossa kannetun 
arvonlisäveron vähentämisen toisessa jäsenvaltiossa, aiheuttaa kullekin jäsenvaltiolle 
arvonlisäverosta suoraan kertyneiden tulojen siirtymistä. 
Jo vuonna 1987 komissio ehdotti korvausjärjestelmää, jolla voitaisiin kohdentaa 
uudelleen verotusjärjestelmän muutoksen johdosta mahdollisesti siirtyneet tulot. 
Kun neuvosto vuonna 1994 määritteli lopulliseen järjestelmään siirtymisen 
perusedellytykset, se vaati, ettei muutos saisi vähentää "jäsenvaltioiden verotuloja". 
Komission suosittamalla järjestelmällä luodaan yhteisön verotusalue ja luovutaan 
arvonlisäverosta kertyvien tulojen suorasta kohdentamisesta verotusjärjestelmän avulla 
sekä otetaan sen sijaan käyttöön uudelleenkohdentamisjärjestelmä. 
Tältä osin komissio pyrkii korostamaan, että verotulojen uudelleenkohdentaminen 
jäsenvaltioiden välillä ei missään tapauksessa saa perustua verovelvollisten 
veroilmoituksista saataviin tietoihin. Koska tällainen lähestymistapa edellyttäisi jälleen 
tavaroiden fyysistä seuraamista, se olisi ristiriidassa sen periaatteen kanssa, että 
taloudellista toimijaa verotetaan yhdessä ainoassa paikassa. Lisäksi se olisi vastoin sitä 
perusedellytystä, että kotimaisia ja yhteisön sisäisiä liiketoimia on kohdeltava samalla 
tavoin, koska se edellyttäisi niiden liiketoimien erottelua, joiden määräpaikkana on 
toinen jäsenvaltio. Liiketoimien erottelun lopettamisella saavutettava käytännön 
yksinkertaistuminen mitätöityisi, jos taloudellisten toimijoiden olisi 
uudelleenkohdentamista varten edelleen eroteltava veroilmoituksissaan yhteisön sisäiset 
liiketoimet. Tulojen kohdentamisen muuttamisen on siten perustuttava muihin kuin 
taloudellisten toimijoiden veroilmoituksista saataviin tietoihin. 
Koska neuvosto on edellä mainituissa päätelmissään korostanut arvonlisäveron yleisen 
kulutusveron luonnetta, komissio arvioi, että paras keino määrittää kunkin 
jäsenvaltion tulot sen alueella tapahtuneesta verotetusta kulutuksesta on todeta 
tämä kulutus tilastojen perusteella. 
16 
Kansantalouden tilinpidon kulutuspuolen, asianmukaisten panos- ja tuotostaulukoiden 
sekä muiden tietojen (kuten tilastollisten tutkimusten ja vuosikertomusten) perusteella 
voidaan todeta talouden eri sektorien, kuten yksityisen sektorin ja julkisen sektorin, 
vuosittainen kulutus jaoteltuna toiminnoittain ja esitettynä yksityiskohtaisin 
numerotiedoin. Vastaavia tietoja on saatavissa myös muista sektoreista ja alasektoreista, 
kuten yksityisistä voittoa tavoittelemattomista yhteisöistä, luottolaitoksista, 
vakuutusyhtiöistä ja terveydenhuoltoalasta. 
Näiden kulutusta kuvaavien numerotietojen ulkopuolelle on jätettävä ne osat lopullisesta 
kulutuksesta, jotka eivät ole verollisia. On siis vähennettävä ne numerotiedot, jotka on 
sisällytetty BKTL-laskelmaan kuvaamaan harmaata taloutta. Tällöin kulutusta kuvaavat 
tilastolliset numerotiedot vastaavat periaatteessa sitä veron määräytymisperustetta 
(kyseisten liiketoimien verollista määrää), joka tulojen kohdentamisessa sovellettavan 
määräpaikkaperiaatteen mukaan aiheuttaisi tulojen kertymisen arvonlisäverosta 
laskelman tehneeseen jäsenvaltioon. Näin ollen kansantalouden tilinpidossa käytettyjen 
sektorien ja alasektorien luokitukset voidaan ryhmitellä sen mukaan, miten niitä 
kohdellaan arvonlisäverotuksessa (jätetään soveltamisalan ulkopuolelle, vapautetaan 
verosta vähennysoikeuksin tai ilman vähennysoikeutta, verotetaan tavanomaisen 
verokannan mukaan, verotetaan alennetun verokannan mukaan), ja siten voidaan 
asianmukaista painotettua arvonlisäverokantaa käyttämällä laskea kyseisen maan 
teoreettiset arvonlisäverosta kertyvät tulot. 
Kunkin jäsenvaltion osuutta kaikkien jäsenvaltioiden arvonlisäverosta kertyneiden 
tulojen teoreettisesta kokonaismäärästä käytetään perusteena kohdennettaessa kaikkia 
yhteisön arvonlisäverosta kertyneitä tuloja uudelleen jäsenvaltioiden kesken. 
Käytännössä tämä jäsenvaltioiden arvonlisäverosta kertyneiden tulojen 
makrotaloudellinen uudelleenkohdentamisjärjestelmä voitaisiin helposti toteuttaa 
arvonlisäverosta kertyvien omien varojen kirjanpitomenetelmillä. 
Jäsenvaltioiden talousarviotilanteen säilyttämiseksi ennallaan komissio kiinnittää erityistä 
huomiota sellaisten asianmukaisten järjestelmien luomiseen, joilla arvonlisäverosta 
kertyneitä tuloja voidaan saattaa jäsenvaltioiden käyttöön ajankohtana, jona niillä on 
siihen oikeus, tarvitsematta odottaa lopullista, tilastotietojen perusteella laskettavaa 
tulosta. 
Tällaisella järjestelmällä taataan arvonlisäverosta kertyneiden tulojen kohdentaminen 
kunkin jäsenvaltion alueella tapahtuneen lopullisen kulutuksen perusteella huomattavasti 
täsmällisemmin ja täydellisemmin kuin nykyisessä järjestelmässä. 
Vaikka voimassa olevat erityisjärjestelmät nykyisin rajoittavat huomattavasti 
alkuperämaassa tapahtuvan verotuksen periaatteen soveltamista, se on jo johtanut 
tiettyyn tulojen siirtymiseen jäsenvaltioiden välillä ilman, että korvaamista on pidetty 
tarpeellisena. Tehostamalla periaatetta, jonka mukaan arvonlisäverosta kertyneiden 
tulojen on palauduttava kulutusjäsenvaltioon, vakautettaisiin osaltaan kaikkia 
jäsenvaltioiden verotuloja. 
17 
2.3 Vaikutukset 
Kun kaikkea taloudellisen toimijan yhteisössä harjoittamaa taloudellista toimintaa aletaan 
verottaa yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, verotusmenetelmät on hyvin suurelta osin 
yhdenmukaistettava, jotta veroa voitaisiin soveltaa yhtenäisesti, kuten toimijat 
vaativat. Myös verokantoja on tietyssä määrin yhdenmukaistettava, jotta verotus olisi 
tasapuolista yritysten välisen kilpailun edellytysten kannalta. Lisäksi verotusjärjestelmä 
on ehdotetusta järjestelmästä riippumatta perusteellisesti uudenaikaistettava, jotta 
voidaan vastata 21. vuosisadan haasteisiin. 
2.3.1 Yhdenmukaistaminen 
Verokantojen yhdenmukaistaminen 
Arvonlisäverokantojen yhdenmukaistamisen astetta on arvioitava sen mukaan, mikä on 
välttämätöntä koko yhteisöä haittaavan kilpailun vääristymisen estämiseksi. 
Yksi arvonlisäveron perusominaisuuksista onkin sen periaatteellinen tasapuolisuus 
kilpailun edellytysten kannalta. Tasapuolisuus vaarantuisi, jos jäsenvaltiot saisivat 
edelleen soveltaa liian erisuuruisia verokantoja. Tämä käytäntö uhkaisi sitä paitsi 
vaikuttaa yritysten sijoittautumiseen ja olisi siten itse yhtenäismarkkinoiden periaatteiden 
vastainen. 
Toisaalta ei voida olettaa, että jäsenvaltiot ilman muuta hyväksyisivät 
verotusjärjestelmän, joka voisi vakavasti haita niiden omia taloudellisia toimijoita, jos 
verokantoja ei olisi riittävästi yhdenmukaistettu. 
Tämän vuoksi komissio aikoo käsitellä verokantoihin liittyviä ongelmia seuraavalla 
tavalla. 
Vaikka tavanomaisen verokannan osalta verosta johtuva kilpailun vääristyminen 
voidaan välttää ja erityisesti veron yksinkertainen ja yhdenmukainen soveltaminen 
unionin alueella voidaan taata yhtenäisen verokannan käyttöönotolla, myös verokantojen 
lähentäminen tietylle vaihteluvälille voi olla riittävä toimenpide. 
Verokannan tasosta on tehtävä poliittinen päätös, jossa otetaan huomioon 
jäsenvaltioiden yleinen tarve saada käyttöönsä riittävästi verotuloja, rasituksen 
jakautuminen suurten pakollisten menoluokkien kesken (välitön ja välillinen verotus, 
sosiaaliturvamaksut) sekä keskipitkän aikavälin veropolitiikan päämäärät. 
18 
Tämän vuoksi verokantojen tasoa on käsiteltävä yleisemmin niissä keskusteluissa, jotka 
käynnistettiin Veronassa pidetyssä epävirallisessa, jäsenvaltioiden ja koko Euroopan 
yhteisön yleistä veropolitiikkaa käsittelevässä ministerineuvoston kokouksessa. Tässä 
yhteydessä määritetään verokanta, joka tarvitaan arvonlisäverosta kertyvien tulojen 
tason säilyttämiseksi nykyiseen verrattavalla tasolla, mutta voidaan myös keskustella 
muista poliittisista näkökohdista. Erityisesti voitaisiin suunnitella muiden maksujen 
alentamiseksi tarvittavien budjettivarojen käyttöön saattamista arvonlisäverotuksen 
avulla. 
Alennetun verokannan (alennettujen verokantojen) määrä ja soveltamisala on 
yhdenmukaistettava puhtaasti teknisellä tasolla. Komissio katsoo edelleen, että 
ainoastaan verokantojen pieni määrä vastaa verotuksen yksinkertaistamisen 
tavoitetta. 
Muut yhdenmukaistamistoimenpiteet 
Myös useita muita yhteisen arvonlisäverojärjestelmän osatekijöitä on ehdottomasti 
yhdenmukaistettava. Näitä ovat muun muassa vähennysoikeuden käytön laajuus ja 
edellytykset, verovapautukset, pienten yritysten verotuskohtelu ja muut 
erityisjärjestelmät. Vaikka toistaiseksi on osoittautunut mahdottomaksi edistyä 
merkittävästi, on todettava yhdenmukaistamisen olevan välttämätöntä terveen kilpailun 
ja veron tarpeeksi yhdenmukaisen soveltamisen takaamiseksi unionissa. Nämä tavoitteet 
liittyvät kiinteästi verotusjärjestelmän yksinkertaisuuteen ja varmuuteen. Toisaalta 
kaikkia nykyisen järjestelmän sallimia valintaoikeuksia, mahdollisuuksia ja poikkeuksia 
on harkittava uudelleen. 
Komissio on kuitenkin jo nyt vakuuttunut siitä, ettei neuvoston käsiteltävinä olevien 
ehdotusten pohjalta voida käynnistää perusteellista työtä näiden uuteen yhteiseen 
arvonlisäverojärjestelmään siirtymistä koskevien kysymysten selvittämiseksi. Sen vuoksi 
nämä ehdotukset kumotaan ja korvataan ehdotuksilla, jotka on nimenomaisesti 
tarkoitettu uuden arvonlisäverojärjestelmän toteuttamiseen. 
2.3.2 Yhdenmukainen soveltaminen 
Verokantojen ja muiden yhteisen arvonlisäverojärjestelmän osatekijöiden 
yhdenmukaistaminen epäilemättä parantaa tilannetta huomattavasti. Ei kuitenkaan voida 
jättää varmistamatta nykyistä tehokkaammin, että lainsäädännölle annetaan yhteinen 
tulkinta. Tätä varten komissio aikoo piakkoin ehdottaa, että arvonlisäverokomitea 
muutetaan sääntelykomiteaksi ja että komissiolle myönnetään valtuudet määrätä 
toimenpiteistä neuvoston antamien asiakirjojen täytäntöönpanemiseksi. 
Lisäksi on tarpeen selvittää, mitä oikeudellisiin asiakirjoihin (direktiiveihin/asetuksiin) 
ja päätöksentekomenettelyyn (yksimielisyyteen/määräenemmistöön) perustuvia 
ohjauskeinoja on käytettävä, jotta saadaan aikaan arvonlisäverojärjestelmä, joka on 
tosiasiallisesti yhteinen ja takaa yhdenmukaisen soveltamisen. 
19 
2.3.3 Nykyisen järjestelmän uudenaikaistaminen 
Tietyillä aloilla on nykyisin havaittavissa tarve tarkastella uudelleen 1970-luvulla 
omaksuttua lähestymistapaa. Kyse voi olla aloista, jotka jäävät veron soveltamisalan 
ulkopuolelle (esimerkiksi viranomaisten tai holdingyhtiöiden toiminta), tai liiketoimista, 
jotka on vapautettu verosta tiettyihin yleishyödylliseen toimintaan kuuluvina (kuten 
julkiset postipalvelut ja julkisten yleisradiolaitosten toiminta) tai veron soveltamisen 
teknisen vaikeuden vuoksi (kuten televiestintäpalvelut, kiinteistöala sekä rahoitus- ja 
vakuutuspalvelut). 
Toisaalta on pyrittävä saamaan unionin veroalue ja tullialue vastaamaan paremmin 
toisiaan. 
Joka tapauksessa järjestelmää uudenaikaistettaessa on tehtävä veron soveltamisalasta 
mahdollisimman laaja ja harkittava mahdollisuutta laajentaa sen soveltamisalaa 
edelleen rajoittamalla nykyisin voimassa olevia verovapauksia ja muita verotusta 
koskevia poikkeuksia, jotta voidaan tehokkaimmin taata verotusjärjestelmän 
tasapuolisuus, yksinkertaisuus ja varmuus ottaen samalla huomioon mahdolliset 
vaikutukset tulojen jakautumiseen. Tämä harkinta saattaa myös tehdä mahdolliseksi 
alentaa verokantoja yleisesti säilyttäen tulot entisellä tasolla tai jopa korvata 
ansiotulojen alennetun verotuksen vaikutuksia. 
Tämä järjestelmän uudelleentarkastelu ei ole helppoa, ja se voidaan toteuttaa ainoastaan 
tiiviissä yhteydessä kyseisiin taloudellisiin toimijoihin, mutta yhtenäismarkkinoilla on 
otettava huomioon valittavien toimintalinjojen vaikutus arvonlisäveron määräämisen 
soveltamisalaan tasapuolisuuden ja kilpailukyvyn kannalta. 
2.3.4 Hallinto, valvonta ja veronkanto uudessa järjestelmässä 
Ehdotetun järjestelmän huomattava yksinkertaisuus tuo lisäetuna verotuksen hallinnon 
yksinkertaistumisen kolmella merkittävällä tavalla. 
o Ensinnäkin se, että liiketoimia lakataan erottelemasta kotimaisiin ja yhteisön 
sisäisiin liiketoimiin, sekä se, että poikkeukset pääsäännöstä kumotaan, vähentää 
petoksen mahdollisuuksia nykyisestä. 
o Toiseksi arvonlisäveron valvonnan keskittäminen yhdelle veroviranomaiselle saa 
kaikki yritykset ymmärtämään paremmin tehokkaan valvonnan merkityksen. 
o Kolmanneksi se, että tavaroiden arvonlisäveroton liikkuminen yhteisön 
sisäisessä kaupassa lakkautetaan, poistaa useimpien merkittävien yhteisön 
sisäisten arvonlisäveropetosten perusedellytyksen, kuten edellä 1.5 kohdassa 
todetaan. 
Kaikki tämä keventää viranomaisten velvoitetaakkaa ja mahdollistaa voimavarojen 
keskittämisen siihen, missä niitä eniten tarvitaan. 
20 
Tämä järjestelmän yksinkertaistamisesta saatava hyöty koituu kuitenkin sekä 
viranomaisten että veronmaksajien hyödyksi. Jos veron yksinkertaistaminen keventää 
viranomaisten velvoitetaakkaa, myös veronmaksajien velvoitetaakkaa 
kokonaisuudessaan on tarkasteltava uudelleen. Veronmaksajien nykyiset velvoitteet 
otettiin käyttöön nykyisen, monimutkaisemman järjestelmän valvonnan ja veronkannon 
varmistamiseksi. Järjestelmän yksinkertaistaminen edellyttää, että kunkin nykyisen 
liiketoimintaan kohdistuvan velvoitteen perusteet tarkistetaan yksityiskohtaisesti. 
Tarkistettaessa kutakin näistä velvoitteista on tarkasteltava myös sitä, mitä yksittäisillä 
veronmaksajilla on oikeus odottaa veroviranomaisilta (viranomaisten velvoitteet 
veronmaksajaa kohtaan). Sääntöjä noudattavan veronmaksajan olisi ainakin saatava 
odottaa omien velvoitteidensa selkeyttä, veron hallinnon oikeudenmukaisuutta ja 
oikeellisuutta sekä taloudellisen toimintansa suojaamista tarpeettomalta puuttumiselta. 
Näiden perusvelvoitteiden täyttäminen on itsestään selvästi veroviranomaisten etujen 
mukaista. 
Mainittujen velvoitteiden täyttäminen kannustaa vapaaehtoiseen sääntöjen 
noudattamiseen, mikä vapauttaa voimavaroja keskitettäviksi elinkeinonharjoittajiin, jotka 
eivät noudata sääntöjä. Nämä veronmaksajan oikeudet (eli viranomaisten velvoitteet) 
olisi jollakin tavoin ilmaistava yhteisön laissa. Kun veronmaksajan ja viranomaisten 
välistä suhdetta tarkastellaan yhtenä kokonaisuutena, viranomaisten velvoitteita 
veronmaksajaa kohtaan on tarkasteltava samanaikaisesti veronmaksajan velvoitteiden 
kanssa. 
Näiden velvoitteiden oikeutuksen uudelleenarviointi yritysten velvoitetaakan 
näkökulmasta liittyy läheisesti jäljempänä esitettyyn riittävien vähimmäisvelvoitteiden 
määräämiseen veronmaksajille. 
Veron hallinnon kannalta uudella järjestelmällä on lisäksi kaksi huomattavaa vaikutusta: 
yhteinen vastuu ja yhteistyön painoarvon kasvu. 
Yhteinen vastuu 
Nykyisessä järjestelmässä jokainen jäsenvaltio vastaa omaan kansalliseen talousarvioonsa 
välittömästi sisältyvän veron hallinnosta, valvonnasta ja kannosta. Näin ollen jokainen 
jäsenvaltio käyttää niitä valtuuksia ja voimavaroja, joita se pitää tarpeellisina kyseisen 
tavoitteen saavuttamiseksi. Yksikään jäsenvaltio ei varmasti saavuta tätä päämäärää 
tyydyttävästi ilman yhteisön lainsäädännössä säädettyä yhteistyötä muiden 
jäsenvaltioiden kanssa. Ensisijaisessa vastuussa veron onnistuneesta hallinnosta kaikilta 
osin on kuitenkin jokainen jäsenvaltio itsenäisesti. 
Ehdotetussa järjestelmässä tämä itsenäinen vastuu korvautuu yhteisellä vastuulla. Kaikki 
jäsenvaltiot ovat yhdessä vastuussa verotuloista kokonaisuutena, josta kullekin 
jäsenvaltiolle kuuluu sen kulutuksen mukainen osuus. Se, kuinka tehokkaasti kukin 
jäsenvaltio hallinnoi, valvoo ja kantaa veroa, vaikuttaa suoraan jokaisen muun 
jäsenvaltion kansalliseen talousarvioon. 
21 
Siten siirtymistä yksilöllisestä vastuusta yhteiseen vastuuseen tukee epäilemättä myös 
siitä seuraava keskinäinen luottamus jäsenvaltioiden välillä. Jos jokaiseen jäsenvaltioon 
vaikuttaa välittömästi jokaisen muun jäsenvaltion tehokkuus veron hallinnoinnissa, 
valvonnassa ja kannossa, jokainen jäsenvaltio on saatava vakuuttuneeksi siitä, että kaikki 
muut jäsenvaltiot suorittavat nämä yhteiset tehtävät tehokkaasti. 
Jäsenvaltiot on saatava luottamaan toisiinsa kolmella alueella: valtuuksien, 
tehtävien ja suoritusten alueella. 
o Jokainen jäsenvaltio on saatava vakuuttuneeksi siitä, että jokaisella muulla 
jäsenvaltiolla on riittävä kansallisten valvonta- ja veronkantovaltuuksien 
vähimmäistaso. Näihin valtuuksiin sisältyvät erityisesti kirjanpidon ja 
rekisterinpidon alalla riittävät yhteiset veronmaksajan vähimmäisvelvoitteet, jotka 
perustuvat mahdollisimman suuressa määrin tavanomaisiin kaupan käytäntöihin. 
Riittävä vähimmäistaso on määritettävä erikseen. 
Tätä vähimmäistasoa määritettäessä on kuitenkin tärkeää myös sekä turvata tulot että 
varmistaa se, ettei epärehellinen kilpailu häikäilemättömien, lakia noudattamattomien 
toimijoiden taholta haittaa laillisesti toimivia yrityksiä. Erityisen tärkeää on varmistaa, 
etteivät rikollisjärjestöt pääse hyötymään jäsenvaltioiden välisistä eroista saadakseen 
laitonta hyötyä laillisten yritysten kustannuksella. 
Siten tätä vähimmäistasoa määritettäessä on varmistettava, että on käytettävissä riittävät 
keinot veron kiertämisen sekä veropetosten paljastamiseksi ja rankaisemiseksi. Tällaisia 
toimenpiteitä olisi toteutettava samalla tavoin kaikkialla yhteisössä, jotta 
petoksenharjoittajat eivät hyötyisi vilpillisen menettelyn torjuntasäännösten 
huomattavista eroista. Kuten edellä todettiin, näiden näkökohtien huomioon ottaminen 
liittyy tiiviisti edellä selostettuun veronmaksajien velvoitteiden uudelleenarviointiin. 
o Lisäksi jokainen jäsenvaltio on saatava vakuuttuneeksi siitä, että yhteisiä valvonta-
ja veronkantotehtäviä suoritetaan riittävä vähimmäismäärä. Myös yhteisten 
valvonta- ja veronkantotehtävien riittävä vähimmäismäärä on määritettävä erikseen. 
o Jokainen jäsenvaltio on myös saatava vakuuttuneeksi siitä, että näiden tehtävien 
suorittaminen on laadultaan hyväksyttävien vaatimusten mukaista. 
Suoritusten laadun varmistaminen edellyttää kunkin jäsenvaltion suoritusten avoimuutta. 
Avoimuus saadaan aikaan ottamalla yhteisön tasolla käyttöön ne hallinnon järjestelmät ja 
välineet (suoritusindikaattorit ja tilastot), jotka jäsenvaltioilla on käytettävissä oman 
alue- ja paikallishallintonsa suoritusten seurantaa varten. Komission olisi ensisijaisesti 
vastattava tästä tiiviistä seurannasta jäsenvaltioiden neuvoa-antavan komitean 
avustamana. 
Kunkin jäsenvaltion tosiasiallisen suorituksen vaatimustenmukaisuus olisi arvioitava. Jos 
arviointi osoittaa hyväksyttävän tason jääneen saavuttamatta ja siten kaikkien 
jäsenvaltioiden arvonlisäverosta kertyvien tulojen vaarantuneen, nämä menetykset olisi 
korvattava arvonlisäverosta kertyvien tulojen makrotaloudellisen 
uudelleenkohdentamisjärjestelmän avulla. 
22 
Yhteistyön painoarvo kasvaa 
Uuden järjestelmän toiminnassa hallinnollinen yhteistyö nousee nykyistä keskeisemmälle 
sijalle. Vaikka kaikki liiketoimet verotuksellisessa mielessä suoritetaan 
rekisteröintijäsenvaltiossa, liiketoimen konkreettisia osia voidaan suorittaa myös muussa 
jäsenvaltiossa. Jotta rekisteröintijäsenvaltio voisi valvoa kaikkia liiketoimen osia, nämä 
konkreettiset osat on todennettava. Tämä edellyttää täysimittaista yhteistyötä 
rekisteröintijäsenvaltion ja sen jäsenvaltion välillä, jossa liiketoimen konkreettiset osat 
suoritetaan. Lyhyesti sanottuna jäsenvaltioiden välillä edellytetään vähintään 
samantasoista yhteistyötä kuin kunkin jäsenvaltion hallinnolliset yksiköt nykyisin 
harjoittavat. 
On selvää, että jäsenvaltioille asetettu uusi yhteinen vastuu kannustaa niitä voimakkaasti 
tähän yhteistyöhön. Viime kädessä on yhtä paljon jokaisen jäsenvaltion taloudellisen 
edun mukaista toimia yhteistyössä kuin keskittyä kansalliseen hallintoon. Jäsenvaltioiden 
on toimittava yhteistyössä myös kunkin jäsenvaltion suorituksen seurannassa ja 
arvioinnissa. Tämän lisäksi tarvitaan kuitenkin vielä kolme muuta aloitetta. 
Ensinnäkin keskinäisen avunannon ja hallinnollisen yhteistyön nykyistä oikeudellista 
kehystä on laajasti uudistettava. Erityisesti yhteistyövelvoitteita on tehostettava, ja 
järjestelyjä suoritusten seuraamiseksi yhteistyössä on selkiytettävä. Lisäksi on 
vahvistettava täytäntöönpano- ja tutkintamenettelyihin liittyvää yhteistyötä sekä 
varmistettava, että niin hallinnolliset seuraamukset kuin jäsenvaltioiden rikosoikeuden 
mukaiset seuraamukset ovat rakenteeltaan sellaiset, että uusi järjestelmä otetaan niissä 
huomioon. Erityisesti oikeudenkäyttöön liittyvää yhteistyötä on tehtävä korkealla 
tasolla. 
Toiseksi uuden järjestelmän tehokas valvonta ja veronkanto edellyttävät sopimista 
yhteisistä valvontamenetelmistä. Näitä tarvitaan, jotta valvonta ja veronkanto olisivat 
yhtä tehokkaita siinä jäsenvaltiossa, jossa liiketoimi suoritetaan pelkästään 
konkreettisesti, kuin rekisteröintijäsenvaltiossa. Näitä valvontamenetelmiä on jo kokeiltu 
siirtymäjärjestelmän yhteydessä. 
Lisäksi tarvitaan uusia yhteistyön välineitä ja menetelmiä. Välineitä kehitettäessä ovat 
tärkeitä siirtymäjärjestelmän infrastruktuuri ja järjestelmästä saadut kokemukset, 
erityisesti arvonlisäveroa koskeva tietojenvaihtojärjestelmä VIES. 
Lisäksi kansallisten verohallintojen toimihenkilöiden välille on luotava uusi 
yhteistyöhenki, joka perustuu nykyistä paljon suurempaan keskinäiseen 
ymmärtämykseen ja luottamukseen. Aikaisempiin kokemuksiin perustuva ohjelma tämän 
yhteistyöhengen luomiseksi on toteutettava ennen uuden järjestelmän voimaantuloa. 
23 
III. PÄÄTELMÄ: KOMISSIO EHDOTTAA TYÖOHJELMAA 
Siirtymäjärjestelmä antaa jäsenvaltioille harhakuvan täyden riippumattomuuden 
säilyttämisestä tulojensa määrittämisessä ja arvonlisäverotuksen koko toiminnassa: 
tosiasiallisesti järjestelmän monimutkaisuus ja subjektiivisuus sekä sen kyvyttömyys 
vastata talouden uusiin haasteisiin ja sen epäyhdenmukainen soveltaminen haittaavat 
yritysten kilpailukykyä, eikä järjestelmä takaa jäsenvaltioille niille kuuluvia 
tuloja. 
Komission ehdottama järjestelmä merkitsee yhteisen arvonlisäverojärjestelmän 
kokonaisuudistusta, ja sen vaikutukset ovat merkittäviä yhteisölle kokonaisuutena ja 
jokaiselle jäsenvaltiolle erikseen. Jotta arvonlisäverojärjestelmän taloudellinen tehokkuus 
palautuisi, on sitouduttava kansallisten lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseen tasolle, 
jota ei tähän mennessä ole milloinkaan suunniteltu välillisen verotuksen ja erityisesti 
arvonlisäverotuksen alalla. 
Näin ollen joudutaan väistämättä kysymään, onko tosiasiallisesti mahdollista saavuttaa 
uudelle yhteiselle arvonlisäverojärjestelmälle asetetut tavoitteet muilla keinoin ja edellä 
esitettyjä vaikutuksia välttäen. 
Komissio on tullut selkeästi siihen tulokseen, ettei tämä olisi mahdollista ja ettei 
tavoitteisiin näin ollen voida jättää sitoutumatta. Luopuminen ehdotetun järjestelmän 
avaintekijöistä tai järjestelmän välttämättä edellyttämästä yhdenmukaistamisesta 
merkitsisi, ettei uusi yhteinen arvonlisäjärjestelmä mitenkään voisi samanaikaisesti 
toisaalta taata verotuksen tasapuolisuutta sekä välttää petoksen vaaraa ja verotulojen 
vähenemistä ja toisaalta yksinkertaistaa verotusjärjestelmää perusteellisesti. Tämän 
seuraukset olisivat erityisen tuhoisat: paitsi että uusi järjestelmä toistaisi monia nykyisen 
järjestelmän puutteista (esimerkiksi järjestelmän soveltamisen epäyhtenäisyyden), se 
myös vääristäisi kilpailua erityisen haitallisesti, heikentäen vakavasti arvonlisäveron 
perusominaisuutta, verotuksen tasapuolisuutta. Tämä voisi aiheuttaa taloudellisen 
toiminnan siirtymistä niihin jäsenvaltioihin, joiden verotusjärjestelmä on kaikkein 
edullisin, jolloin verotusjäsenvaltio eroaisi kulutusjäsenvaltiosta, mikä vaikuttaisi tulojen 
uudelleenkohdentamiseen jäsenvaltioiden välillä. Tällöin alkuperäpaikassa tapahtuvan 
verotuksen järjestelmän olisi käytännössä mahdotonta toimia. 
Siten yhtenäismarkkinat voidaan toteuttaa ja panna täytäntöön ja ne voivat 
toimia esteittä ainoastaan ehdotetun arvonlisäverojärjestelmän avulla, ja tällöin 
eurooppalaisten yritysten kilpailukyvyn vahvistamista maailmanlaajuisesti 
voidaan jatkaa. 
25 
Paljon on kuitenkin vielä tehtävä, jotta saadaan toteutetuiksi kaikki toimenpiteet, joita 
siirtyminen komission ehdottamaan uuteen yhteiseen, tosiasiallisten 
yhtenäismarkkinoiden vaatimuksia vastaavaan arvonlisäverojärjestelmään edellyttää. 
Tässä yhteydessä ei edessä olevan tehtävän laajuus huomioon ottaen olisi 
tarkoituksenmukaista pyrkiä selvittämään samanaikaisesti ja samassa 
ehdotuskokonaisuudessa sekä välittömiä ongelmia, jotka vaativat nopeaa ja 
nykyiseen tilanteeseen soveltuvaa ratkaisua (kuten esimerkiksi televiestintäpalveluihin 
sovellettava verotusjärjestelmä), että muita määräyksiä, jotka on annettava 
tosiasiallisen yhteisen, alkuperäpaikassa verottamiseen perustuvan 
arvonlisäverojärjestelmän käyttöönottamiseksi. 
Näin ollen komissio on päättänyt vahvistaa työohjelman, johon liittyy aikataulu 
ehdotuksille etenemiseksi asteittain ja vaiheittain kohti yhtenäismarkkinoiden yhteistä 
arvonlisäverojärjestelmää. 
Tämä työohjelma on LIITTEENÄ A. 
26 
LIITE A - KOMISSION TYÖOHJELMA 
27 
1. JOHDANTO 
Ehdotetun uuden yhteisen arvonlisäverojärjestelmän käyttöönotto vaikuttaa 
merkittävästi jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseen kaikilla tasoilla. On 
kuitenkin todettava, että sen jälkeen, kun komissio vuonna 1987 teki ensimmäiset 
ehdotuksensa sisämarkkinoiden toteuttamiseksi, tilanne on edistynyt vain vähän. 
Yleisasiakirjassa korostettiin, että nykyisellä tilanteella on kohtalokkaat seuraukset 
usealla tasolla: 
• koko yhteisössä, jonka yleisten poliittisten tavoitteiden saavuttaminen estyy; 
• jäsenvaltioissa, joille käy yhä vaikeammaksi valvoa veron asianmukaista 
soveltamista; 
• yrityksissä, jotka joutuvat edelleen maksamaan laskua, ei enää "epä-Euroopasta" 
vaan tosiasiallisen yhteisen arvonlisäverojärjestelmän puuttumisesta. 
Suoritettavan tehtävän laajuuden huomioon ottaen komissio on päättänyt vahvistaa 
seuraavan työohjelman asteittaiseksi etenemiseksi kohti uutta yhteistä 
arvonlisäverojärjestelmää. 
29 
2. EHDOTUKSET SIIRTYMISEKSI UUTEEN YHTEISEEN 
ARVONLISÄVEROJÄRJESTELMÄÄN: ALUSTAVA AIKATAULU 
2.1 ENSIMMÄINEN VAIHE 
Valmistelu 
VUODEN 1996 LOPPU 
Neuvoston käsiteltävänä oleva ehdotus 
Komissio on 20 päivänä joulukuuta 1995 tehnyt ehdotuksen, joka koskee 
tavanomaisen verokannan tasoa. 
Ehdotuksessa esitetään 15 prosentin vähimmäiskantaa ja 25 prosentin 
enimmäiskantaa. Tämä on verokantojen lähentämisen ensimmäinen vaihe. 
Ehdotus olisi hyväksyttävä 31 päivään joulukuuta 1996 mennessä. 
Tehtävät ehdotukset 
Komissio aikoo tehdä ehdotuksen, joka koskee seuraavia: 
Ar\>onIisäverokomitean aseman muuttaminen 
Tämä luonteeltaan neuvoa-antava komitea on osoittanut kaikki 
rajoituksensa: sen yksimielisilläkään lausunnoilla ei ole mitään velvoittavaa 
oikeudellista merkitystä, eikä toimijoille ilmoiteta järjestelmällisesti komitean 
käsittelemiä aiheita ja sen antamia lausuntoja. Näin ollen komitea olisi 
muutettava "sääntelykomiteaksi", jonka tehtävänä olisi määräenemmistöllä 
lausuntoja antamalla avustaa komissiota sen käyttäessä toimivaltaansa 
arvonlisäverotuksesta annetun yhteisön lainsäädännön 
täytäntöönpanemisessa neuvoston päätöksen 87/373/ETY (niin sanotun 
komitologiapäätöksen) 2 artiklan III kohdan a alakohdassa määrättyä 
menettelyä noudattaen. 
Keskinäistä avunantoa perinnässä koskevien järjestelyjen 
kehittäminen 
Tämä on osa yhteistyön nykyisen oikeudellisen kehyksen uudistusta. 
Perinnän alalla oikeudellinen kehys on uudistettava erityisen kiireellisesti, 
koska nykyiset järjestelyt eivät ole riittävän tehokkaita edes 
siirtymäjärjestelmässä. Järjestelyjen uudistuksessa otetaan huomioon myös 
uuden arvonlisäverojärjestelmän vaatimukset. 
30 
Ohjelma hallinnon uuden yhteistyöhengen luomiseksi 
Uuden yhteistyöhengen luominen jäsenvaltioiden välille yksittäisten 
toimihenkilöiden tasolla edellyttää yhteistyön mittakaavan ja päämäärien 
tarkistusta. Komissio aikoo ehdottaa ohjelmaa, jolla luodaan kehys 
yhteistyön toteuttamiseen tarvittavien välineiden ja toimintojen 
kehittämiselle. Uutta yhteistyöhenkeä ei saada aikaan hetkessä, ja sen vuoksi 
sitä on kehitettävä vähitellen valmisteltaessa uuden järjestelmän 
käyttöönottoa. 
2.2 TOINEN VAIHE 
Valittujen perustoimintalinjojen ja työohjelman antaminen tiedoksi 
VUODEN 1996 PUOLIVÄLI 
Tämän asiakirjan esittäminen 
Komissio esittää neuvostolle ja Euroopan parlamentille: 
suunnittelemansa uuden yhteisen arvonlisäverojärjestelmän 
pääpiirteet; 
näin määriteltyjen tavoitteiden toteuttamiseksi vahvistamansa 
työohjelman. 
2.3 KOLMAS VAIHE 
Arvonlisäveron yleiset periaatteet 
Virallisten ehdotusten ensimmäinen kokonaisuus 
VUODEN 1997 PUOLIVÄLI 
Komissio tekee ehdotukset arvonlisäveron toiminnan yleisistä 
pääperiaatteista ja sen perusominaisuuksista. 
Nämä ehdotukset, joissa otetaan huomioon nykyisten määräysten 
välttämätön uudenaikaistaminen, koskevat seuraavia: 
31 
veron aineellisen soveltamisalan määrittäminen, mihin sisältyy 
verollisten liiketoimien täsmällinen määrittely (kuten tavaroiden 
luovutusten, palvelujen suoritusten ja näiden liiketoimien 
vastikkeellisuuden yhdenmukainen määrittely); veron alueellinen 
soveltamisala määritetään täsmällisemmin neljännessä vaiheessa; 
arvonlisäverovelvollisen käsitteen määrittely (mikä merkitsee muun 
muassa julkisyhteisöjen arvonlisäverotuksellisen aseman ja 
verovelvollisuuden puuttumisen vaikutusten tarkistamista); 
verollisten liiketoimien veron perusteen määrittäminen; 
verovapautukset: niiden säilyttäminen tai kumoaminen ja joka 
tapauksessa muun muassa niiden yhdenmukaistaminen ja niiden 
vaikutukset vähennysoikeuteen; 
vähennysoikeus, oikeuden syntymisen ja käytön edellytykset, sitä 
koskevat yksityiskohtaiset säännöt, tiettyjen kustannusten 
yhdenmukaistettu soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen, 
vähennykseen oikeuttavien liiketoimien ja vähennykseen 
oikeuttamattomien liiketoimien (verosta vapautettujen tai 
soveltamisalan ulkopuolisten liiketoimien) välinen vähennyksen 
suhdeluku (yleinen suhdeluku, tosiasiallinen kohdentaminen). 
VUODEN 1997 LOPPU 
Komissio ehdottaa 
jäsenvaltioiden arvonlisäverokantojen lähentämisen toista vaihetta. 
TM# £ik$imitäisellä ehdotuskokoaafsuudetia määriteosan aJ^QftiMver<jn 
toimiiiflÄ» perusteet ja otetaan merkittävä askel kohti ehdotetun j*udea 
yhteisen .:.• • arvonUsäverojärJestelinlui välttämättä edellyttämää 
2.4 NELJÄS VAIHE 
Soveltamisala ja verotuspaikka 
Virallisten ehdotusten toinen kokonaisuus 
Uutta yhteistä arvonlisäverojärjestelmää koskevien ehdotusten kulmakivenä on 
verotuspaikan merkityksen perusteellinen muutos nykytilanteeseen verrattuna: 
verotuspaikan perusteella ei enää määritetä veron alueellista soveltamisalaa eikä 
sitä, mihin jäsenvaltioon kannetusta verosta saadut tulot kohdennetaan. 
32 
VUODEN 1998 PUOLIVÄLI 
Komissio tekee ehdotukset, jotka koskevat seuraavia: 
• arvonlisäveron alueellisen soveltamisalan määrittely; 
• veron soveltamisalaan kuuluvien liiketoimien verotuspaikka; 
• verollisia liiketoimia yhteisössä suorittavien verovelvollisten 
valvonnan järjestäminen yhteisössä (muun muassa velvoitteet ja 
valvontamenetelmät). 
jTO.^% "WATS. •"& 
Italö&täirt 
mm * , sl TT TITCTT II II I111' ™W 
tn suorittanen va 
2.5 VIIDES VAIHE 
Tulojen uudelleenkohdentaminen jäsenvaltioiden kesken ja koko 
järjestelmän lopullinen käyttöönotto 
Virallisten ehdotusten kolmas kokonaisuus 
Koska tulojen kohdentamista eri jäsenvaltioiden kesken ei enää hoideta 
verotusjärjestelmän avulla, otetaan käyttöön erityisjärjestelmä, jolla taataan 
jäsenvaltioille niiden alueella tapahtuvaa kulutusta vastaava tulotaso, ja jonka 
yhteydessä toteutetaan tarvittavat tilastointiin liittyvät toimenpiteet. 
Lisäksi tässä viimeisessä vaiheessa on tutkittava, onko aiheellista säilyttää tiettyjä 
erityisjärjestelmiä (kuten pienten yritysten, maataloustuottajien, käytettyjen 
tavaroiden ja matkatoimistojen järjestelmät), ja tarvittaessa olisi harkittava 
erityistoimenpiteitä otettaviksi käyttöön tai ylläpidettäviksi jäsenvaltioiden kesken 
yhdenmukaistettuina. Olisi myös aiheellista määrätä siirtymätoimenpiteistä 
noudatettaviksi siirryttäessä nykyisestä järjestelmästä uuteen järjestelmään, jossa 
verotus tapahtuu alkuperäpaikassa. Lisäksi on siirryttävä vuonna 1995 aloitetun 
arvonlisäverokantojen yhdenmukaistamisen viimeiseen vaiheeseen. 
VUODEN 1998 LOPPU 
Komissio tekee ehdotukset, jotka koskevat seuraavia: 
verotulojen kohdentamisen järjestelmä,* 
erityisjärjestelmät (lakkauttaminen, yhdenmukaistaminen); 
siirtymätoimenpiteet 
33 
VUODEN 1999 PUOLIVÄLI 
Komissio tekee ehdotukset, jotka koskevat 
verokantojen yhdenmukaistamisen viimeistä vaihetta 
34 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 328 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 10 
Luettelonumero : CB-CO-96-353-FI-C 
ISBN 92-78-06901-9 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg