Sen vuoksi vuonna 2012 perustettiin Yhdysvaltojen ja Kiinan tekemän korkean tason poliittisen aloitteen pohjalta kansainvälinen vientiluottotyöryhmä (International Working Group on Export Credits, IWG). IWG-prosessiin kuuluu 18 jäsentä (ml. OECD:n järjestelyn yhdeksän osapuolta ja tärkeimmät uudet vientiluottojen tarjoajat, kuten Brasilia, Intia, Kiina ja Venäjän federaatio). IWG:n virallisena tavoitteena on sopia vientiluottoja koskevista uusista kansainvälisistä säännöistä OECD:n järjestelyyn kuuluvia osapuolia laajemmassa piirissä.

Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) vientiluottokomiteat ovat 1970-luvun lopusta lähtien olleet tärkein foorumi, jolla vientiluottoja koskevasta kansainvälisestä erityissäännöstöstä on neuvoteltu. Viime vuosikymmeninä OECD:n julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevalla järjestelyllä on tehokkaasti varmistettu tasavertaiset toimintamahdollisuudet järjestelyn yhdeksän osapuolen vientiluotto-ohjelmille. Vientiluottotoimia koskevien yleisten sääntöjen lisäksi kyseinen järjestely sisältää niin sanotut ”alakohtaiset sopimukset” tiettyjen teollisuudenalojen erityisistä rahoitussäännöistä (alukset, ydinvoimalaitokset, siviili-ilma-alukset, uusiutuvat energialähteet, ilmastonmuutoksen torjuminen, rautatieinfrastruktuuri). Järjestely sisältää myös erillisiä sääntöjä tietyille liiketoimien luokille (kuten hankerahoitus), ja siinä käsitellään vientiluottojen ja kauppaan liittyvien avustusten keskinäistä täydentävyyttä.

Tiettyjen suuntaviivojen soveltamisesta julkisesti tuettuihin vientiluottoihin ja neuvoston päätösten 2001/76/EY ja 2001/77/EY kumoamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1233/2011 liitteessä I säädetään, että Euroopan komissio ”esittää toimivaltansa mukaisesti Euroopan parlamentille vuotuisen kertomuksen erilaisilla kansainvälisillä yhteistyöfoorumeilla käydyistä neuvotteluista, joissa komissiolla on neuvotteluvaltuudet, julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevien yleisten normien aikaansaamiseksi”.

Tekstistä käytävien keskustelujen rinnalla on viime vuoden aikana ponnisteltu huomattavasti IWG:n institutionaalisen rakenteen tehostamiseksi: EU, Yhdysvallat ja monet muut valtuuskunnat ovat pitkään kannattaneet erityisesti pysyvän henkilön nimittämistä puheenjohtajan virkaan (esim. puheenjohtaja tai pääsihteeri), jonka tehtävänä olisi helpottaa konsensuksen saavuttamista IWG-valtuuskunnassa, varmistaa tarvittava tekninen johdonmukaisuus tekstien käsittelyssä sekä tarjota jatkuvuutta virallisten kokousten väliseen toimintaan. Kiina suhtautui aluksi ehdotukseen erittäin vastahakoisesti ja katsoi, että oli tärkeämpää löytää pysyvä kokouspaikka IWG:lle. Tätä kertomusta laadittaessa käytiin tiiviitä keskusteluja kaikkien kannalta hyväksyttävän kompromissiratkaisun (todennäköisimmin pakettiratkaisu, joka sisältää molemmat elementit) löytämiseksi. Tavoitteena on edelleen päästä IWG:n institutionaalisten rakenteiden tehostamisesta sopimukseen joulukuussa 2016 Brasiliassa pidettävään 12. IWG-kokoukseen mennessä.

Laiva-alan osalta IWG-työryhmän keskustelut ovat kaikissa kyseisissä kokouksissa olleet varsin rakentavat. Edistystä on tapahtunut erityisesti tietyistä alakohtaisista seikoista sopimisessa (alusluokat, joihin uusia laiva-alaa koskevia sääntöjä sovelletaan). On kuitenkin muistettava, että vain osa IWG-jäsenistä on aktiivisesti kiinnostunut aluksista. Lisäksi rahoitusedellytyksistä, sanan varsinaisessa merkityksessä, on järkevämpää sopia ensin laaja-alaisissa säännöissä ja päättää vasta sen jälkeen laiva-alalla sovellettavista yleisiin sääntöihin tehtävistä poikkeuksista.

Virallisten kokousten välillä esiintyvät epäjohdonmukaisuudet, jotka johtuvat kiertävään puheenjohtajuuteen perustuvasta pysyvästä järjestelmästä, ovat toinen jo alakohtaisten keskustelujen alkuvaiheessa havaittu merkittävä haaste, josta on tullut edistyneempiä ja monimutkaisempia kysymyksiä sisältävässä laaja-alaisten keskustelujen vaiheessa vielä merkittävämpi. Yhdysvallat oli isännöimässään Washingtonin kokouksessa erittäin kiinnostunut aloittamaan välittömästi neuvottelut laaja-alaisesta tekstistä, kun taas Kiinan valtuuskunnan isännöimän seuraavan kokouksen esityslistalla keskityttiin lähes täysin esitelmiin sellaisista aiheista, joita he pitivät yleisesti kiinnostavina monialaisina kysymyksinä.

Laaja-alaisia sääntöjä koskevat keskustelut sekä Washingtonin kokouksessa että Pekingissä pidetyssä 10. virallisessa kokouksessa (23.–25. helmikuuta 2016) eivät sujuneet ongelmitta, koska osapuolilla on huomattavia näkemyseroja siitä, miten uusien laaja-alaisten sääntöjen ”soveltamisalaa” ja ”tarkoitusta” koskevat yleiset säännökset olisi parasta määritellä. Täydellisiä teoreettisia määritelmiä kyseisille käsitteille ei ole löydetty myöskään OECD:n järjestelyssä. Asiasta on kuitenkin osapuolten välillä päästy vuosien varrella toimivaan käytännön yhteisymmärrykseen. Uusien IWG-sääntöjen osalta on myös tärkeää selkeyttää mitä liiketoimia ja rahoituslaitoksia niiden piiriin kuuluu, erityisesti sen vuoksi, että IWG-prosessin osapuolet tulevat paljon laajemmasta joukosta erilaisia institutionaalisia perinteitä ja liiketoimintakulttuureja.

OECD:n vientiluottokomiteoiden tärkein saavutus raportointijaksolla oli 18. marraskuuta 2015 hyväksytty hiilipohjaiseen sähköntuotantoon myönnettäviä vientiluottoja koskeva uusi alakohtainen sopimus. Kyseinen alakohtainen sopimus saatiin tehtyä ajoissa ennen ilmastonmuutosta koskevan YK:n puitesopimuksen osapuolten 21. konferenssia (Pariisi, 30. marraskuuta 2015–12. joulukuuta 2015). Sopimus päätti erittäin monimutkaisia ja kiistanalaisia keskusteluja sisältäneen kaksi vuotta kestäneen prosessin, jonka aikana OECD:n vientiluottokomiteoissa käytiin kiistatta viime vuosien poliittisimmat neuvottelut.

OECD:n järjestelyllä ei ennen kyseisen uuden alakohtaisen sopimuksen voimaantuloa ollut käytössä hiilipohjaisia laitoksia koskevaa rahoitusjärjestelyä. Järjestelyn yleiset säännöt muiden voimalaitosten kuin ydinvoimaloiden rahoituksesta koskivat myös niitä, mikä käytännössä merkitsi sitä, että jopa kaikkein saastuttavimmat hiilivoimalat saattoivat hyötyä tavanomaisia vientiluottotoimia paremmista rahoitusehdoista.

Uuden alakohtaisen sopimuksen myötä tilanne on muuttunut täysin. Vientiluottojen myöntäminen hiilivoimaloille on nyt mahdollista ainoastaan, jos voidaan selvästi osoittaa, ettei kyseisen hankkeen osalta voida käyttää vähemmän hiilidioksidipäästöjä aiheuttavaa vaihtoehtoa ja että hanke on isäntämaan kansallisen energiapolitiikan ja ilmastonmuutoksen hillintäpolitiikan ja -strategian mukainen. Pääsääntöisesti ainoastaan tehokkaimman (”ultraylikriittisen”) tekniikan vientiä voidaan rahoittaa. Tuki vähemmän edistyneen tekniikan laitoksille on mahdollista ainoastaan erityisolosuhteissa (pääasiassa pienten laitosten viennissä IDA-kelpoisiin maihin), jolloin rahoitusehdot ovat tiukemmat.

Vaikka tämä uusi järjestelmä on merkittävä edistysaskel aiempaan status quo -tilanteeseen verrattuna, on valitettavaa, ettei se ole yhtä kunnianhimoinen kuin EU:n laatima tekstiehdotus, joka on liitetty SEUT-sopimuksen 218 artiklan 9 kohdan nojalla annettuun komission ehdotukseen neuvoston päätökseksi. On kuitenkin otettava huomioon aiheen erittäin kiistanalainen luonne, jolloin sopimuksen aikaansaaminen OECD:ssä ja vieläpä kohtuullisessa ajassa, on jo itsessään suuri saavutus.

Lisäksi uudessa alakohtaisessa sopimuksessa (joka tulee voimaan 1. tammikuuta 2017), on vahva, pakollinen uudelleentarkastelulauseke. Se tarjoaa foorumin, jolla hiililaitosten rahoittamisessa voidaan lähitulevaisuudessa pyrkiä entistä kunnianhimoisimpiin rajoihin.

Raportointijakson aikana toteutetuista muista OECD:n toimista on syytä mainita erityisesti neuvottelut korkean tulotason maissa perittävän preemion vähimmäismaksua koskevista säännöistä. Tämä erittäin monimutkainen ja tekninen asia on viime vuosina ollut pitkään teknisten asiantuntijoiden keskustelujen aiheena. Vaikka lopullinen kompromissiehdotus oli laadittu marraskuussa 2016 pidettyihin OECD:n kokouksiin, kävi yllättäen ilmi ettei Yhdysvaltojen valtionvarainministeriö ehkä voinut hyväksyä sitä. Tämä aiheutti aluksi pettymyksen valtuuskuntien jäsenten keskuudessa, mutta EU:n onnistui pitkien teknisten keskustelujen jälkeen päästä vuoden 2016 toukokuun puolivälissä kahdenväliseen kompromissiratkaisuun Yhdysvaltojen valtuuskunnan kanssa. Kesäkuussa 2016 kompromissi esitettiin OECD:n järjestelyn osapuolille. Yksikään osapuoli ei tätä kertomusta laadittaessa ollut esittänyt asiasta vastalauseita ja kompromissin pohjalta tehtävä lopullinen sopimus pyritään OECD:ssä saamaan aikaan marraskuussa 2016.

Komissio pitää Euroopan parlamentin ja neuvoston ajan tasalla asian kehityksestä.