Meristrategiapuitedirektiivi on yksi kunnianhimoisimmista kansainvälisistä meriympäristön suojelua koskevista oikeudellisista kehyksistä, ja siinä sovitetaan yhteen 23 rannikkovaltion ja viiden sisämaavaltion toimet yhteistyössä EU:n ulkopuolisten maiden kanssa. Sen tarkoituksena on soveltaa ekosysteemiin perustuvaa hallintaa ja saavuttaa ympäristön hyvä tila 5 720 000 km2:n suuruisella alueella neljällä merialueella, joiden pinta-ala on neljänneksen EU:n maa-aluetta suurempi. Direktiivin soveltamisala ulottuu rannikolta syvänmeren alueelle, ja sen puitteissa suojellaan siten merten luonnon monimuotoisuutta kattavasti yksisoluisista levistä valtavan kokoisiin valaisiin, analysoidaan kaikkia ympäristönäkökohtia, kuten ekosysteemitoimintoja ja kemiallisia ominaisuuksia, sekä arvioidaan kaikenlaisen ihmisen toiminnan, muun muassa matkailun tai kaupallisen pohjatroolikalastuksen, vaikutuksia.

Ekosysteemiin perustuva lähestymistapa on maa- ja vesivarojen sekä elollisten luonnonvarojen yhdennettyä hallintaa koskeva strategia, jolla edistetään tasapuolisesti niiden säilyttämistä ja kestävää käyttöä. Ekosysteemiin perustuvan lähestymistavan tavoitteena on säilyttää ekosysteemi terveenä, tuottavana ja kestävänä, jotta se voi tuottaa ihmisten haluamia ja tarvitsemia tavaroita ja palveluja. Ekosysteemiin perustuva hallinta poikkeaa nykyisistä lähestymistavoista, joissa yleensä keskitytään yksittäiseen lajiin, alaan, toimintaan tai huolenaiheeseen, ja siinä otetaan huomioon eri alojen kumulatiiviset vaikutukset.

Komissio on arvioinut kansallisten strategioiden kutakin vaihetta säännöllisesti kertomuksissa ja niiden liitteissä (ks. alaviite 6), ja se on kartoittanut niissä täytäntöönpanon puutteita sekä antanut ohjeita yksittäisille jäsenvaltioille. Täytäntöönpanon toinen kausi alkoi virallisesti lokakuussa 2018, mutta raportoinnissa on ollut pitkiä viiveitä.

”Ympäristön hyvällä tilalla” tarkoitetaan ympäristön tilaa merivesissä, kun nämä ovat ekologisesti monimuotoisia ja dynaamisia valtameriä ja meriä, jotka ovat luontaisissa olosuhteissaan puhtaita, terveitä ja tuottavia, ja kun meriympäristön käyttö on kestävää ja turvaa nykyisten ja tulevien sukupolvien käyttö- ja toimintamahdollisuudet […]. Ympäristön hyvä tila on määritettävä […] merialueen tai osa-alueen tasolla liitteessä I olevien [11 laadullisen kuvaajan] perusteella (ote meristrategiapuitedirektiivin 3 artiklan 5 kohdasta.

Meristrategiapuitedirektiivi on ollut voimassa vuodesta 2008. Siinä vaaditaan jäsenvaltioita laatimaan kansallisia meristrategioita ympäristön hyvän tilan saavuttamiseksi tai jo olemassa olevan hyvän tilan ylläpitämiseksi vuoteen 2020 mennessä. Direktiivin täytäntöönpanokausi on kuusi vuotta, ja se jakautuu kolmeen päävaiheeseen.

EU on käynnistänyt kunnianhimoisen strategian, Euroopan vihreän kehityksen ohjelman, jonka tarkoituksena on suojella ja ennallistaa luonnon monimuotoisuutta sekä tehdä Euroopasta ensimmäinen ilmastoneutraali maanosa maailmassa. Ilmastonmuutos, luonnon monimuotoisuus, terveys ja elintarviketurva kulkevat käsi kädessä. Euroopan luonnonympäristön, muun muassa valtamerten ja merten, säilyttäminen on sen vuoksi keskeinen osa vihreän kehityksen ohjelmaa. Meristrategiapuitedirektiivin onnistumisella on siten suuri merkitys, jotta EU voisi saavuttaa yleiset tavoitteensa, jotka koskevat muun muassa merten biologisen monimuotoisuuden köyhtymisen pysäyttämistä ja siirtymistä kohti saasteetonta yhteiskuntaa.

Direktiiviin on sisällytetty merioikeusyleissopimuksen vaatimus tarkkailla ja mitata pilaantumiseen liittyviä riskejä tai sen vaikutuksia EU:n merivesiin. Direktiivillä pannaan täytäntöön myös useita velvoitteita, joiden mukaan jäsenvaltioiden on ryhdyttävä toimenpiteisiin maalta peräisin olevan meriympäristön pilaantumisen ehkäisemiseksi, vähentämiseksi ja valvomiseksi, ehkäistävä merenpohjan ja sen sisustan saastumista ja torjuttava tulokaslajien leviämistä. Meristrategiapuitedirektiiviin on sisällytetty myös kestävää kalastusta ja vesiviljelyä sekä innovointia ja tutkimusinvestointeja koskevia merioikeusyleissopimuksen määräyksiä. Viimeinen vaikkakin tärkeä seikka on se, että alueellista yhteistyötä koskevan painotuksen ansiosta meristrategiapuitedirektiivillä edistetään merioikeusyleissopimukseen sisältyvää valtioiden velvoitetta tehdä yhteistyötä meriympäristön suojelemiseksi.

Ekosysteemiin perustuva lähestymistapa on välttämätön, jotta voidaan ”säilyttää meret ja merten tarjoamat luonnonvarat sekä edistää niiden kestävää käyttöä” (kestävän kehityksen tavoite 14), kuten vahvistettiin viimeksi Agenda 2030 ‑toimintaohjelmassa ja myös maailmanlaajuinen yhteisö on vuosikymmenten ajan tunnustanut. Meristrategiapuitedirektiivissä vaaditulla seurannalla ja arvioinnilla EU:ta autetaan saavuttamaan suurin osa kestävän kehityksen tavoitteesta 14, joka kattaa kestävän hallinnan, suojelualueet, merten roskaantumisesta johtuvan saastumisen ja rehevöitymisen, happamoitumisen, kestämättömien kalastuskäytäntöjen vaikutukset, tieteellisen tiedon ja kansainvälisen lainsäädännön täytäntöönpanon. Asiaankuuluvien meriä koskevien alueellisten yleissopimusten puitteissa tehtävällä jäsenvaltioiden tiiviillä alueellisella yhteistyöllä autetaan koordinoimaan valtameriin liittyvien kestävän kehityksen tavoitteiden alueellista täytäntöönpanoa ja arviointia merialuetasolla direktiivin lisäksi.

Meristrategiapuitedirektiivi on tärkein pilari, jonka avulla EU täyttää maailmanlaajuiset sitoumuksensa meriympäristön suojelemisesta ja valtamerten hoitoon liittyvän kestävän lähestymistavan kehittämisestä, kuten todetaan EU:n kansainvälisessä valtamerten hallinnointia koskevassa aloitteessa. Sillä on myös tärkeä rooli, kun varmistetaan EU:n jäsenvaltioissa toteutettavien toimien johdonmukaisuus.

Samaan aikaan meriä koskevissa alueellisissa yleissopimuksissa hyödynnetään meristrategiapuitedirektiivin mukaisesti käyttöön otettuja huomattavia henkilöresursseja sekä puitedirektiivin hyväksymisen seurauksena tuotettuja tietoja. EU:n rahoitusta on myönnetty huomattavalle määrälle hankkeita, joiden tavoitteena on meristrategiapuitedirektiivin koordinoitu täytäntöönpano ja meriä koskevien alueellisten yleissopimusten toimintasuunnitelmien laatiminen kaikilla merialueilla. Merten roskaantumisen torjunta on hyvä esimerkki siitä, miten useista eri lähteistä peräisin olevan kohdennetun ja huomattavan EU:n rahoituksen avulla pannaan täytäntöön merten roskaantumisen torjuntaa koskevia alueellisia toimintasuunnitelmia, jotka palvelevat samanaikaisesti kansallisia, alueellisia ja EU:n tavoitteita ja ehkä myös maailmanlaajuisia tavoitteita.

Eurooppaan liittyvillä neljällä meriä koskevalla yleissopimuksella on yhteinen yleistavoite (meriympäristön suojelu), ja niissä noudatetaan ekosysteemiin perustuvaa lähestymistapaa, mutta niiden välillä on eroja, jotka koskevat niiden rakennetta, tieteellisiä ja toiminnallisia valmiuksia, hallintaa (mukaan lukien vaatimusten noudattamisen valvonta) sekä sitä, missä määrin niillä helpotetaan meristrategiapuitedirektiivin täytäntöönpanoa osallistuvissa EU:n jäsenvaltioissa. Ympäristön hyvän tilan käsite ja meristrategiapuitedirektiivin mukainen ympäristötavoitteiden asettaminen on sisällytetty joihinkin meriä koskeviin alueellisiin yleissopimuksiin mutta ei kaikkiin. Joissakin tapauksissa on pidetty parempana kuvata (parempaan tai huonompaan suuntaan kehittyviä) suuntauksia sen sijaan, että asetettaisiin perusteita sen määrittämiseksi, onko tila hyvä vai ei. Merten tilaa koskevien alueellisten yleissopimusten puitteissa laaditaan säännöllisesti muodossa tai toisessa olevia meriympäristön tilaa käsitteleviä kertomuksia, joiden aikatauluissa pyritään noudattamaan meristrategiapuitedirektiivin kuusivuotiskautta, sekä hyväksytään toimintasuunnitelmia ja koordinoidaan seurantatoimia.

Oikeus saada tutustua ympäristötietoihin, yleisön osallistuminen ympäristöasioita koskevaan päätöksentekoon ja oikeuden saatavuus ovat yleisiä periaatteita, joita edistetään kansainvälisellä tasolla ympäristösitoumuksissa. Meristrategiapuitedirektiivi sisältää täsmällisiä vaatimuksia, joilla edistetään kyseisten sitoumusten täytäntöönpanoa. Meristrategiapuitedirektiivillä on perustettu avoin mekanismi, jonka tarkoituksena on laatia ja panna täytäntöön kansallisia meristrategioita ja seurata prosessia Euroopan tasolla (täytäntöönpanoa voidaan seurata esimerkiksi avoimissa foorumeissa, joiden kautta jaetaan tietoa). Jäsenvaltioita vaaditaan nimenomaan edistämään kaikkien osapuolten aktiivista osallistumista. Lisäksi kaikissa 23 rannikkojäsenvaltiossa järjestetään julkinen kuulemismenettely täytäntöönpanon kussakin vaiheessa (SWD(2020) 60). Moniin meristrategiapuitedirektiivin mukaisiin toimenpideohjelmiin sisältyy myös tiedotuskampanjoita.

Yhteisestä täytäntöönpanostrategiasta on direktiivin täytäntöönpanossa paljon hyötyä, koska sillä tehostetaan prosessia, ja strategian rakenteita pidetään arvokkaina foorumeina, joissa vaihdetaan tietoja ja parannetaan luottamusta päätöksentekomenettelyyn. Suurin osa täytäntöönpanostrategiaan osallistuvista jäsenistä on yhtä mieltä siitä, että strategian rakenne ja työohjelma ovat tarkoituksenmukaisia, vaikka nykyisiä menettelyjä voitaisiin jonkin verran järkeistää/yksinkertaistaa, jotta voitaisiin käyttää enemmän aikaa komission arviointien käsittelyyn ja kytkeä direktiivi paremmin muihin direktiiveihin erityisesti raportoinnin osalta.

Meristrategiapuitedirektiivin mukaisten arviointien, seurantaverkkojen ja toimenpideohjelmien toimia ei suunnata vain uusille tutkimusaloille, vaan niillä myös parannetaan hallintaa ja politiikan johdonmukaisuutta. Monet nykyisistä laeista ovat jo direktiivin kannalta päteviä ja asianmukaisia. EU:ssa tällaisia ovat erityisesti vesipuitedirektiivi , lintu- ja luontotyyppidirektiivit sekä yhteinen kalastuspolitiikka. Tietämyksessä olevien aukkojen tunnistaminen on ollut keskeinen saavutus meristrategiapuitedirektiivin kaikkien toimien täytäntöönpanossa. Jäsenvaltiot, EU:n toimielimet ja sidosryhmät ovat sen ansiosta pystyneet määrittelemään hallinnan ja tutkimuksen keskeisiä tarpeita. Direktiivin avulla on erityisesti lisätty unionin merivesien tilaa koskevaa tietämystä (SWD(2020) 61), vaikka tällaisen tietämyksen yhdistäminen ja yhtenäistäminen EU:n tasolla on yhä haasteellista.

Meristrategiapuitedirektiivin liitteessä I todetaan, että kaikkien kaupallisesti hyödynnettävien kala- ja äyriäiskantojen olisi oltava turvallisten biologisten rajojen sisällä. Meristrategiadirektiivissä hyödynnetään yhteisen kalastuspolitiikan kestävän enimmäistuoton käsitettä kantojen tilan mittaamisessa. Näin ollen direktiivissä kannustetaan käyttämään kalakantojen arviointeja ja asiaankuuluvia monivuotisia suunnitelmia sekä kuulemaan asianomaisia tieteellisiä elimiä. Vaikka kalakantatietoja on yhteisen kalastuspolitiikan mukaisesti saatavilla enemmän tai vähemmän ja jäsenvaltiot ilmoittavat kyseiset tiedot, ne eivät kuitenkaan ilmoita järjestelmällisesti muihin perusteisiin liittyviä tietoja, kuten lajien tahattomiin sivusaaliisiin liittyvää kuolevuus-/loukkaantumisastetta tai kalastustoiminnasta johtuvia merenpohjan fyysisiä häiriöitä. Tällaisia aukkoja voidaan toisinaan korjata alueellisilla tiedoilla; esimerkiksi Pohjanmeren (sen laajemmassa merkityksessä) ja Kelttienmeren merenpohjasta 86 prosentissa on merkkejä pohjatroolien aiheuttamista fyysisistä häiriöistä. Sekä meristrategiapuitedirektiivin että yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden täytäntöönpanolla parannettaisiin kaupallisesti hyödynnettävien kalakantojen, biologisen monimuotoisuuden ja elinympäristöjen suojelua. Myös meristrategiapuitedirektiivin mukaisten kynnysarvojen vahvistaminen helpottaisi kohdennettujen toimenpiteiden, muun muassa yhteisen kalastuspolitiikan piiriin kuuluvien toimenpiteiden, täytäntöönpanoa.

Yhteisen kalastuspolitiikan yhtenä tavoitteena on johdonmukaisuus meristrategiapuitedirektiivin ja sen ympäristön hyvän tilan saavuttamista koskevan tavoitteen kanssa. Yhteisellä kalastuspolitiikalla puututaan pyyntipaineisiin, jotka vaikuttavat kaupallisesti hyödynnettävien kalojen ja äyriäisten kantoihin (yksi meristrategiapuitedirektiivin kuvaajista), määrittämällä kalastusmääriä ja ottamalla käyttöön teknisiä toimenpiteitä kestävien kalastuskäytäntöjen määrittelemiseksi. Politiikan tavoitteena on myös varmistaa, että kalastustoiminnan kielteiset vaikutukset meriekosysteemeihin jäävät mahdollisimman vähäisiksi. Tällä tarkoitetaan vaikutuksia meren eliöiden runsauteen ja monimuotoisuuteen, meren ravintoverkkoihin ja ekosysteemeihin sekä merenpohjan elinympäristöihin (erityisen tärkeä meristrategiapuitedirektiivin kolmen muun kuvaajan kannalta). Lisäksi kalastuksesta johtuva roskaantuminen, kuten hylätyt tai kadonneet kalaverkot ja muut pyydykset, saattaa muuttaa elinympäristöjä. Merten biologiseen monimuotoisuuteen ja kaupallisesti hyödynnettäviin kaloihin ja äyriäisiin liittyvät meristrategiapuitedirektiivin mukaiset toimenpiteet yhdistetään yhteiseen kalastuspolitiikkaan useimmissa jäsenvaltioissa, mutta merten roskaantumiseen liittyvien toimien kanssa tämä tapahtui vain harvoissa jäsenvaltioissa. Monien kaupallisesti hyödynnettävien kalojen ja äyriäisten kalastuskuolevuuden tasot ovat komission kalastuspolitiikan nojalla ehdottamien hoitotoimenpiteiden ansiosta laskeneet Koillis-Atlantilla ja Itämerellä; tämä kehitys ei ole kuitenkaan vielä riittävä asiaankuuluvien yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi. Tilanne on pahempi Välimerellä ja Mustallamerellä, joiden alueella liikakalastus on edelleen yleinen käytäntö.

Meristrategiapuitedirektiivin mukaisesti ilmoitetuilla alueellisilla suojelutoimenpiteillä viitataan yleensä merten suojelualueisiin, jotka perustettiin lintu- ja luontotyyppidirektiivien nojalla osaksi Natura 2000 ‑verkostoa, joka on meriympäristössä vielä kesken. Meristrategiapuitedirektiivillä uudistettiin kuitenkin alueellista suojelua koskevaa näkemystä, ja sen mukaan merten suojelualueiden verkostojen olisi oltava (osa-)alueiden tasolla ekologisesti johdonmukaisia ja edustavia sen lisäksi, että niiden on vastattava yksittäisten merensuojelualueiden erityisiin suojelutavoitteisiin. Suojelualueiden verkostojen olisi sen vuoksi oltava kokonaisvaltaisia välineitä, joilla puututaan kaikkiin merkittäviin paineisiin, ja niiden olisi oltava tehokkaita ja edustettava tasapuolisesti kaikkia meren elinympäristöjä ja ekosysteemien ominaisuuksia. Jäsenvaltioiden meristrategiapuitedirektiivin mukaisissa toimenpideohjelmissa ei silti käsitellä alueellisesti johdonmukaisuutta ja tehokkuutta.

Kaikkien kolmen direktiivin tavoitteet ovat samantyyppisiä, vaikka meristrategiapuitedirektiivin soveltamisala on laajempi. Luontotyyppidirektiivin tärkein tavoite – direktiivissä tarkoitettujen lajien ja luontotyyppien ”suotuisan suojelun tason” saavuttaminen – ja lintudirektiivin kaikkia luonnonvaraisia lintuja koskeva vastaava tavoite eivät täysin vastaa ”ympäristön hyvän tilan” määritelmää tai siihen liittyviä toimenpiteitä tai määräaikoja. Molemmat käsitteet kuitenkin tukevat toisiaan. Jäsenvaltiot arvioivat lintu- ja luontotyyppidirektiiveissä suojeltujen lajien ja luontotyyppien tilaa ja kehityssuuntia ja toimittavat kertomuksen kuuden vuoden välein. Euroopan merialueilla sellaisten lajien prosenttiosuus, joiden suojelun tason ilmoitettiin olevan luontotyyppidirektiivin mukaisesti suotuisa, vaihteli vuosina 2007–2012 nollasta (Mustameri) 20 prosenttiin (Itämeri). Vuoden 2017 päätöksessä esitetään, että lintu- ja luontotyyppidirektiivien mukaisia, merten eliölajeja ja luontotyyppejä koskevia arviointeja käytettäisiin mahdollisuuksien mukaan uudelleen, mutta kukin jäsenvaltio voi toimia tässä asiassa omalla tavallaan . Lisäksi sekä meristrategiapuitedirektiivissä että luontotyyppidirektiivissä määritetään maantieteellisiä alueita, joiden puitteissa jäsenvaltioiden on tarkoitus tehdä yhteistyötä ja noudattaa yhteisiä lähestymistapoja. Kummassakin direktiivissä käytetyt alueelliset rajat on nyt suurelta osin yhdenmukaistettu.

Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetussa direktiivissä vahvistetaan tavoitteet ja välineet, joilla pyritään lähinnä vähentämään pistelähteiden kautta pääsevien orgaanisten ainesten ja ravinteiden määrää. Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin ja rehevöitymisen välinen yhteys osoitetaan useimmissa jäsenvaltioiden toimenpideohjelmissa, kun taas muita meristrategiapuitedirektiivin kannalta suoraan merkityksellisiä aiheita (kuten epäpuhtaudet ja merten roskaantuminen) ei yleensä mainita selvästi. Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin arvioinnissa vahvistettiin, että direktiivin avulla on vähennetty hyvin tehokkaasti käsitellyn jäteveden saastekuormitusta ja että direktiivin täytäntöönpano on edelleen ratkaisevan tärkeää meristrategiapuitedirektiivin tavoitteiden saavuttamiseksi. Arvioinnissa korostettiin joitakin jätevedenpuhdistamoihin liittyviä rajoituksia, jotka voivat olla meriympäristön kannalta merkityksellisiä, kuten sitä, että kasvavaa huolta aiheuttavia epäpuhtauksia (esimerkiksi lääkeaineita ja mikromuoveja) tai kaikkia tulvavesiä, kaupunkien valumavesiä tai pienten taajamien jätevesiä ei käsitellä. Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annettu direktiivi on kuitenkin ollut yksi tehokkaimmista välineistä pyrittäessä rajoittamaan kaupungeista peräisin olevia saasteita, muun muassa nitraattia ja fosforia, joki- ja merivesissä.

Molempia direktiivejä sovelletaan alueellisesti rannikko- ja aluevesiin siten, että meristrategiapuitedirektiivi nimenomaan kattaa ainoastaan sellaisia rannikkovesiin liittyviä näkökohtia, joita ei käsitellä vesipuitedirektiivissä (esimerkiksi vedenalainen melu ja merten roskaantuminen), ja vesipuitedirektiivissä keskitytään aluevesiä käsiteltäessä ainoastaan niiden kemialliseen tilaan. Vuonna 2017 komissio saattoi meristrategiapuitedirektiivin ajan tasalle ympäristön hyvän tilan määrittämistä koskevalla päätöksellä. Vuoden 2017 päätöksessä jäsenvaltioita vaaditaan käyttämään uudelleen vesipuitedirektiivin mukaisia merten rehevöitymistä, epäpuhtauksia ja hydrografisia muutoksia koskevia arviointeja. Kuten vesipuitedirektiivin toimivuustarkastus kuitenkin jo osoitti, tätä vaatimusta ei edelleenkään aina noudateta, koska kummankin direktiivin nojalla tehdyt kansalliset arvioinnit voivat hieman poiketa toisistaan (esimerkiksi laatutekijät tai arviointiasteikot voivat olla erilaisia), eikä vesipuitedirektiivin mukainen hyvän ekologisen tai kemiallisen tilan määritelmä perustu aina samoihin tekijöihin kuin meristrategiapuitedirektiivissä tarkoitettu ympäristön hyvä tila. Toimivuustarkastuksen mukaan vesipuitedirektiivi ja meristrategiapuitedirektiivi ovat kuitenkin johdonmukaisia, ja niiden tavoitteet täydentävät toisiaan. Tulosten perusteella pintavesistä (joet, järvet, jokisuiden vaihettumisalueet ja rannikkovedet) noin 40 prosentissa on saavutettu hyvä ekologinen tila tai potentiaali ja 38 prosentissa on saavutettu hyvä kemiallinen tila. Tämä vaikuttaa suoraan meristrategiapuitedirektiivin mukaiseen edistymiseen.

Kala- ja äyriäiskantojen paremmalla hoidolla on 2000-luvun alkupuolelta alkaen autettu vähentämään pyyntipaineita Koillis-Atlantilla ja Itämeressä, ja monien kala- ja äyriäiskantojen lisääntymiskyvyn elpymisestä on olemassa merkkejä. Tällä hetkellä 41 prosenttia näiden kahden alueen arvioiduista kala- ja äyriäiskannoista on turvallisten biologisten rajojen sisällä, mikä merkitsee, että turvallisten biologisten rajojen sisällä olevien kantojen määrä on lähes kaksinkertaistunut 15 kannasta vuonna 2003 29 kantaan vuonna 2017. Keskimääräinen kalastuskuolevuus on näillä alueilla lähellä kestävän enimmäistuoton tasoja, mutta lisäparannuksia tarvitaan, jotta kaikki kannat saavuttaisivat kestävän enimmäistuoton takaavan kalastuskuolevuustason yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden mukaisesti.

Euroopan merissä elää meriympäristön alkuperäiseen lajistoon kuulumattomia lajeja yli 1 200, ja niiden yhteenlaskettu määrä kasvaa edelleen, vaikka niiden saapumistahti näyttää hidastuneen viime vuosikymmenen aikana. Suuri määrä tällaisia lajeja elää Välimeressä. Suunnilleen seitsemän prosenttia meriympäristön alkuperäiseen lajistoon kuulumattomista lajeista on mahdollisesti haitallisia. Niiden vaikutuksia kotoperäisiin eliöyhteisöihin, ekosysteemeihin ja ekosysteemipalveluihin on tutkittava edelleen. Tämäntyyppiset lajit kulkeutuvat Euroopan meriin ilmeisesti pääasiassa merenkulun (49 prosenttia) sekä meri- ja sisävesiliikenteen käytävien, kuten Suezin kanavan (33 prosenttia), kautta. Tarvitaan toimenpiteitä, joilla voidaan puuttua paremmin pääasiallisiin kulkeutumisreitteihin ja vähentää uusia tuonteja mahdollisimman tehokkaasti alueelliset erityispiirteet huomioon ottaen. On vaikea arvioida, kuinka suureen osaan kotoperäisistä merilajeista ja ‑elinympäristöistä tulokaslajit ovat vaikuttaneet haitallisesti. Meriekosysteemien palautumiskykyä parantamalla voitaisiin kuitenkin välttää suurimmat vaikutukset niin, että minimoitaisiin olosuhteet, jotka voivat edistää tulokaslajien kehittymistä haitallisiksi (esimerkiksi kotoperäisten lajien väheneminen ja tyhjien ekologisten lokeroiden syntyminen ravintoverkossa tai ilmastonmuutoksen vaikutukset).

Monista arvioiduista lajeista on saatavilla riittämättömästi tietoa lajin tilan arvioimiseksi. Tietoa on hankittava useista lähteistä, jotka eivät aina kata EU:ta yhdenmukaisesti. Monien lajiryhmien otannat ovat liian pieniä, eikä ihmisen eri toimien vaikutuksia merilajien populaatioihin tai koko ravintoverkkoon voida vielä täysin määrittää. Tietojen keruuta on kiireellisesti tehostettava ja mahdollisuuksien mukaan täydennettävä mallintamistavoilla. Kalakantoja olisi arvioitava laajemmin ja säännöllisemmin erityisesti Välimeren, Mustanmeren ja Makaronesian alueilla.

Vaikka merten ravintoverkkojen yleistä tilaa ei voida vielä täysin arvioida kaikkialla Euroopan merissä, on olemassa useita esimerkkejä trofiakilloista, jotka näyttävät ajan mittaan heikkenevän. Tämä koskee erityisesti monien merkittävimpien saalistajien, kuten lintujen, haiden ja merinisäkkäiden, runsauden vähenemistä. Jotkin merenalaiset yhteisöt eivät riittämättömän runsauden vuoksi voi säilyttää täyttä lisääntymiskykyään. Tällaisia ovat monet kaupallisesti hyödynnettävät kala- ja äyriäiskannat Välimerellä ja Mustallamerellä. On myös nähtävissä merkkejä joidenkin yhteisöjen, kuten Itämerellä esiintyvän kasviplanktonin ja joissakin Koillis-Atlantin osissa elävien eläinplanktonlajien (hankajalkaiset), kokorakenteen ja levinneisyyden muutoksista (osoitus trofitasosta).

Toisaalta tiettyjä paineita on onnistuttu vähentämään viimeisten parin vuosikymmenen aikana toteutettujen hallintatoimenpiteiden ja yhteisten alueellisten ohjelmien avulla, ja niillä on edistetty joidenkin lajien populaation kasvua (esimerkiksi jotkin harmaahyljepopulaatiot eri puolilla Eurooppaa ja kaupallisesti hyödynnetyt kalalajit Koillis-Atlantin valtamerellä). Koillis-Atlantilla ja Itämerellä arvioiduista kala- ja äyriäiskannoista 41 prosenttia on tällä hetkellä turvallisten biologisten rajojen sisällä, ja tämä prosenttiluku nousee huomattavasti, kun huomioon otetaan vain toinen perusteista (kalastuskuolevuus ja lisääntymiskyky). Muita esimerkkejä kantojen vakiintumisesta tai elpymisestä ovat merikotkat Itämeren alueella ja munkkihylkeet joissakin Välimeren osissa.

Biologisen monimuotoisuuden häviämistä ei saatu pysäytettyä Euroopan merissä meristrategiapuitedirektiivin täytäntöönpanon ensimmäisen kauden aikana. Meriekosysteemien biologinen monimuotoisuus on Euroopan merissä yhä haavoittuva eikä elinympäristöjen ja lajien hyvää tilaa ole turvattu. Jotkin merilajien populaatiot ja lajiryhmät ovat yhä uhanalaisia, muun muassa eräät merilinnut (esimerkiksi Koillis-Atlantilla arvioiduista merilintulajeista yli 25 prosentin runsaus on laskenut huomattavasti), rustokalat (esimerkiksi Välimeressä elävistä lajeista noin 40 prosentin kanta on pienentynyt ja monista on saatavilla riittämättömästi tietoja) tai jotkin valaat (esimerkiksi Itämeren keskiosassa elävien pyöriäisten populaatioon kuuluu muutama sata yksilöä). Välimeren ja Mustanmeren kaupallisesti hyödynnettävistä kala- ja äyriäislajeista vähintään 87:ää prosenttia kalastetaan liikaa. Valaspopulaatioiden tilasta ei yleensä joko ole tietoa tai niiden tila ei ole hyvä. Pääjalkaisten ja matelijoiden seuranta on liian vähäistä (esimerkiksi luontotyyppidirektiivin nojalla esitettyjen raporttien mukaan merikilpikonnista 33 prosentilla suojelun taso oli epäsuotuisa ja 67 prosentilla tuntematon).

Jätepuitedirektiivissä säädetään tärkeistä mekanismeista, jotka koskevat roskien poistamista ja veden laadun parantamista meristrategiapuitedirektiivin vaatimusten mukaisesti. Direktiiviin lisättiin äskettäisen tarkistuksen yhteydessä suoria viittauksia meriympäristöön kohdistuviin vaikutuksiin, ja siinä, kuten myös meristrategiapuitedirektiivissä, asetetaan tavoitteeksi merten roskaantumisen pysäyttäminen sekä vaaditaan jäsenvaltioita toteuttamaan käytännön toimia roskaantumisen, myös merten roskaantumisen, ehkäisemiseksi. Jätepuitedirektiivissä vahvistetut tavoitteet ja toimenpiteet ovat siten suoraan merkityksellisiä torjuttaessa merten epäpuhtauksia. Koska kaikkia direktiivin vaatimuksia ei ole vielä saatettu osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, on liian aikaista päätellä, miten tehokkaasti ne toimivat käytännössä. Tällä hetkellä suurimpana haasteena on varmistaa direktiivin täysimääräinen täytäntöönpano ja ehkäistä jätteiden sijoittamista (usein käsittelemättöminä) kaatopaikoille, jotka voivat olla ongelma erityisesti rannikkoalueilla.

Kun otetaan huomioon strategisesta ympäristöarvioinnista ja ympäristövaikutusten arvioinnista annettujen direktiivien mukaisten arviointien laaja soveltamisala ja strateginen luonne, niillä voisi olla merkitystä kaikkien meristrategiapuitedirektiivin kuvaajien kannalta, vaikka mittakaavassa ja yksityiskohtaisuudessa saattaa olla eroja. Esimerkiksi ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä hankkeista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, ennen kuin niille myönnetään lupa. Tällaisia arviointeja voitaisiin hyödyntää arvioitaessa ympäristön tilaa meristrategiapuitedirektiivin mukaisesti. Tämä voi olla merkityksellistä myös strategista ympäristöarviointia koskevan direktiivin kannalta, jossa keskitytään suunnitelmiin ja ohjelmiin laajemmassa mittakaavassa. Näiden kolmen direktiivin avulla ympäristön hyvän tilan saavuttamiseksi hankittavissa tiedoissa, jotka koskevat muun muassa meri- ja maa-alueilla toteutettavista toimista johtuvia paineita, on vielä parantamisen varaa.

Välimerellä ja Mustallamerellä tilanne on sen sijaan edelleen kriittinen, sillä arvioiduista kannoista 87:ää prosenttia kalastetaan liikaa ja pyyntipaineita ja lisääntymiskykyä koskevissa tiedoissa on huomattavia puutteita. Edistystä on tapahtunut jonkin verran, varsinkin ensimmäisen läntistä Välimerta koskevan monivuotisen suunnitelman myötä, sillä sen ansiosta pyyntiponnistusta voidaan vähentää jopa 40 prosenttia.

Uusia toimenpiteitä on toteutettava kiireesti, ja onnistuminen riippuu meriympäristöä koskevien tietojen saatavuudesta ja laadusta, sitoutumisesta tieteellisten lausuntojen noudattamiseen ja hoitotoimenpiteiden asianmukaisesta käyttöönotosta. Monia kantoja kalastetaan edelleen liikaa ja/tai turvallisten biologisten rajojen ulkopuolella. On selvää, että kaikkien toimijoiden pyrkimyksiä on tehostettava kantojen kestävän hoidon varmistamiseksi.

Kaavio 3: Arvioituihin 47:ään kala- ja äyriäiskantaan kohdistuvan pyyntipaineen mediaanin kehityssuuntaus Välimerellä ja Mustallamerellä. Kaaviossa F tarkoittaa kalastuskuolevuutta ja FMSY kalastuskuolevuutta, joka mahdollistaa kestävän enimmäistuoton. Katkoviiva vastaa kestävyyden kynnysarvoa tai kestävää enimmäistuottoa. Kalastuskuolevuus pysyi Välimerellä ja Mustallamerellä erittäin korkeana, eikä se ole muuttunut käytännöllisesti katsoen lainkaan vuodesta 2003, mikä osoittaa, että useimpia kantoja kalastetaan huomattavasti liikaa.

Lisätoimia voi olla tarpeen harkita myös, jotta voidaan saavuttaa merenpohjan elinympäristöjen suojelua ja säilyttämistä sekä kalastustoiminnan sivusaaliiden vähentämistä koskevat tavoitteet. Esimerkiksi sivusaaliiksi joutumisen oletetaan olevan suurin kaikkiin uhanalaisiin hai- ja rauskulajeihin kohdistuva paine Euroopan merillä, joiden alueella kaikista lajeista 32–53 prosenttia on uhanalaisia.

4.2.3.Ihmisen aiheuttama rehevöityminen

Euroopan rannikkovesistä 46 prosentissa ei saavuteta hyvää ekologista tilaa. Joissakin maissa heikentyneiden vesialueiden laajuus on kuitenkin pienenemässä. Kaikista merialueista Itämerellä on eniten rannikkovesiä, joissa esiintyy ravinneoloihin liittyviä ongelmia (58 prosenttia), kun taas Mustanmeren alueella on eniten rannikkovesiä, joissa ongelmana ovat kasviplanktonin olosuhteet (85 prosenttia). Rehevöitymistä esiintyy myös eteläisellä Pohjanmerellä, Ranskan luoteisrannikolla ja jokien ulosvirtausalueiden läheisyydessä Välimerellä.

Itämerellä ja Mustallamerellä on havaittu laajoja happikadosta kärsiviä alueita, jotka ovat seurausta rehevöitymisestä, luonnonoloista ja ilmastonmuutoksen vaikutuksista. Ne ovat vaikuttaneet merkittävästi bentaalisiin elinympäristöihin ja ravintoverkkoihin. Pistekuormituslähteistä peräisin olevat ravinteet ovat selvästi vähentyneet EU:ssa, vaikka hajakuormituslähteistä, esimerkiksi maataloustoiminnan päästöistä, tulee yhä paljon ravinteita. Lisäksi ravinteiden määrän tosiasiallisesti vähennyttyä kuluu vielä pitkä aika ennen kuin rehevöitymisvaikutukset vähenevät.

Vaikka rehevöitymistä on tutkittu suhteellisen paljon, seurantamenetelmien yhdenmukaistaminen (eri maiden välillä, rannikko- ja avomerialueiden välillä sekä meristrategiapuitedirektiivin ja vesipuitedirektiivin lähestymistapojen välillä) on yhä ongelma monilla alueilla.

4.2.4.Hydrografisten olosuhteiden pysyvät muutokset

Euroopan rannikosta noin 28 prosenttia kärsii pysyvistä hydrografisista muutoksista, muun muassa meriveden liikkeiden, suolapitoisuuden ja lämpötilan muutoksista, jotka johtuvat ihmisen toiminnasta, kuten ruoppauksesta, infrastruktuurien kehittämisestä, hiekanotosta tai suolanpoistosta. Meristrategiapuitedirektiivin tiedot hydrografisiin olosuhteisiin liittyvistä suuntauksista ja ympäristön tilasta ovat kuitenkin liian vähäisiä ja hajanaisia, eikä niiden pohjalta voida siksi tehdä asianmukaista ja laajamittaista arviointia. Käytetyt perusteet ja menetelmät eivät ole yhdenmukaisia. Ihmisten toiminnasta johtuvia hydrografisten muuttujien välittömiä ja välillisiä muutoksia tai niiden vaikutuksia merenpohjan ja vesipatsaan elinympäristöihin ei aina ymmärretä hyvin eikä niistä raportoida meristrategiapuitedirektiivin nojalla. Tämä aihe liittyy läheisesti vesipuitedirektiiviin, koska suuri osa hydrografisiin paineisiin välittömästi vaikuttavasta ihmisen toiminnasta tapahtuu rannikkovesillä.

4.2.5.Epäpuhtaudet

EU:n ensisijaisena tavoitteena on pyrkiä saasteettomuuteen etenkin torjumalla haitallisten aineiden päästöjä niiden lähteellä. EU:n ja maailmanlaajuisten oikeudellisten välineiden puitteissa on toteutettu kemiallista pilaantumista ehkäiseviä toimia, ja niiden ansiosta joidenkin vaarallisten aineiden, muun muassa polykloorattujen bifeenyylien (PCB:t), tiettyjen orgaanisia klooriyhdisteitä sisältävien torjunta-aineiden ja tinapohjaisten kiinnittymisenestoyhdisteiden, pitoisuudet ja vaikutukset ovat vähentyneet meriympäristössä ja öljyvuotojen määrä on laskenut. Tällaiset aineet ovat kuitenkin hyvin hitaasti hajoavia, ja siten niitä esiintyy yhä meriympäristössä.

Elohopean, bromattujen palonestoaineiden ja radioaktiivisen Cs-137-isotoopin pitoisuudet ovat Itämeressä yleensä suhteellisen suuria. Koillis-Atlantin tietyillä alueilla on yhä huolestuttavia määriä joitakin raskasmetalleja (kuten elohopeaa, kadmiumia ja lyijyä), PCB-yhdisteitä ja polysyklisiä aromaattisia hiilivetyjä. Välimeren rannikon joidenkin ongelma-alueiden eliöissä esiintyy lyiiysaasteita ja sedimenteissä elohopeaa. Mustallamerellä vaikuttaa olevan orgaanisten yhdisteiden, kuten torjunta-aineiden, PCB-yhdisteiden ja polysyklisten aromaattisten hiilivetyjen, sekä joidenkin raskasmetallien aiheuttamia saasteongelmia. On tärkeää painottaa, että tämänhetkisissä arvioinneissa käsitellään vähäistä määrää epäpuhtauksia. Monia ympäristölle vaarallisia aineita ei seurata eikä arvioida säännöllisesti.

Meren antimissa esiintyvistä epäpuhtauksista raskasmetallien, polysyklisten aromaattisten hiilivetyjen, PCB-yhdisteiden ja dioksiinien pitoisuuksien pitäisi olla EU:n elintarvikelainsäädännössä vahvistettuja enimmäistasoja pienempiä. Joissakin Itämeren alueelta peräisin olevissa kaloissa ja kalastustuotteissa dioksiinien ja dioksiinien kaltaisten PCB-yhdisteiden enimmäismäärät ylittyvät kuitenkin säännöllisesti, minkä vuoksi lohen myynti on kielletty alueella. Kaikilla EU:n vesialueilla on saatavilla vain vähän tietoa sellaisista epäpuhtauksista ja aineista, joita ei säännellä ja jotka saattavat kertyä ihmisravintona käytettyihin kaloihin ja mereneläviin. Tuoreet tiedot osoittavat kuitenkin, että muovista peräisin olevia kemiallisia jäämiä on kertynyt useimpiin merten eliölajeihin, muun muassa kala- ja simpukkatuotteisiin.

Merten pilaantumisen seurantaa voidaan parantaa i) tehostamalla tiedon louhintaa ja yhteisiä seurantaverkostoja (erityisesti Välimeren ja Mustanmeren alueilla) ja ii) yhdenmukaistamalla alueellisesti metodologisia lähestymistapoja.

4.2.6.Merten roskaantuminen

Merten roskaantuminen, joka on suoraan yhteydessä maa- ja jokiympäristön roskaantumiseen, on herättänyt suurta huomiota. Tämä on meristrategiapuitedirektiivin ja meriä koskevien alueellisten yleissopimusten mukaisesti tehtyjen arviointien pohjalta johtanut siihen, että EU:n tasolla on alettu nopeasti valmistella lainsäädäntötoimia, jotka koskevat kertakäyttöisiä muovituotteita ja kalastukseen liittyvää roskaantumista, ja että aluksilta peräisin olevan jätteen toimittamiseen tarkoitetuista satamassa olevista vastaanottolaitteista annettu direktiivi tarkistetaan. Roskaantumista on todettu meriympäristön kaikissa osissa (rannikko, vesipylväs ja merenpohja). Muovituotteet ovat yleisimpiä merten roskista. Esimerkiksi kaikista Euroopan rannikoiden roskista 50 prosenttia on lukumäärän perusteella kertakäyttöisiä muovituotteita ja 27 prosenttia muovia sisältäviä kalastusvälineitä. Muovin joutuminen merten eliölajien elimistöön on yleistä Euroopan merillä. Esimerkiksi Koillis-Atlantilla arvioiduista myrskylinnuista 93 prosentilla oli elimistössään muovia ja Välimerellä arvioiduista kilpikonnista 85 prosentin elimistöstä löytyi roskia.

Vaikka käytössä ei olekaan säännöllistä alueellista seurantaa, kaikki tieteelliset tutkimukset osoittavat, että merivedessä on huomattavia määriä mikroroskia. Uudessa kiertotalouden toimintasuunnitelmassa esitetään erityisiä EU:n tason toimia, joiden tarkoituksena on vähentää tuotteisiin tarkoituksella lisättyjen mikromuovien ja makroroskien hajoamisessa syntyvien mikroroskien määrää sekä rajoittaa mikromuovien päätymistä ympäristöön tuotteiden (kuten renkaat ja tekstiilit) käytön aikana ja muovipellettien esituotantovaiheessa.

Jäsenvaltioissa pannaan täytäntöön merten roskaantumisen torjuntaa koskevia alueellisia toimintasuunnitelmia sekä monia kansallisia toimia. Roskamäärien arviointi ja roskien kulkeutumisreittien selvittäminen on edelleen käynnissä, ja tärkeimpien lähteiden käsittelemiseen kohdennettuja toimia on puutteellisesti. Euroopassa on huomattavia aukkoja tiedoissa, jotka koskevat merenpohjan, pintakerroksen ja vesipatsaan roskaantumista, mikroroskia ja vaikutuksia merten eliölajeihin (erityisesti pyydyksiin tarttuminen). Meristrategiapuitedirektiivissä todetaan, että seurantamenetelmiä on koordinoitava kiireesti kansallisella, alueellisella ja EU:n tasolla.