Kolmanneksi jälkivarmennus vahvisti täydentävyyden varmennusmenetelmän ongelmat, jotka oli havaittu jo välivarmennuksessa. Toimitettavien tietojen määrä merkitsee huomattavaa rasitusta jäsenvaltioille ja aiheuttaa varmennukseen liittyviä vaikeuksia komissiolle, mikä johtuu jäsenvaltioiden täydentävyyden varmentamiseen käyttämien eri menetelmien ja EU:ssa käytettävissä olevien virallisten tilastojen väliseen vertailukelpoisuuteen liittyvistä ongelmista. Nämä ovat joitain syitä siihen, miksi täydentävyyden varmennusta kaudella 2014–2020 on huomattavasti yksinkertaistettu ja yhdenmukaistettu EU:n talouden ohjauksen ja hallinnan kanssa. Vaikka täydentävyyttä on tarkistettu, se on edelleen keskeisellä sijalla kauden 2014–2020 koheesiopolitiikan rakenteessa kasvua edistävien investointien tukemiseksi.

Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 15 artiklassa säädetään, että komission olisi varmennettava täydentävyys lähentymistavoitteen osalta yhteistyössä kunkin jäsenvaltion kanssa vuoden 2016 loppuun mennessä, ja julkaistava tarkastelun tulokset. Vaikka asetusten mukaan Kroatialla on yksi lisävuosi tätä varmennusprosessia varten, sen viranomaiset päättivät toimittaa kaikki asiakirjat vuotta aikaisemmin.

Kuvio 2: Ennakolta määritetyn perustason ja jälkikäteen todettujen rakenteellisten menojen välinen ero (x-akseli) ja keskimääräinen BKT:n kasvu vuosina 2007–2013 (y-akseli)

Lähde: Eurostat ja komission laskelmat





3.OHJELMAKAUDEN 2007–2013 JÄLKIVARMENNUSPROSESSI

Niiden 21 jäsenvaltion, joita täydentävyyden varmentaminen koskee (eli ne, joilla oli vähintään yksi lähentymisalue kaudella 2007–2013), oli toimitettava tarvittavat tiedot ja vastaavat taulukot, joissa oli lopulliset tiedot, viimeistään 31. tammikuuta 2016. Näin tapahtui, vaikka jotkin jäsenvaltiot toimittivat tiedot jopa useita kuukausia myöhässä.

Kun jäsenvaltiot olivat toimittaneet tiedot, komissio tarkasti, että tiedot ovat yhdenmukaisia julkisen sektorin tehtäväluokituksesta (COFOG) ilmenevien julkisten investointien suuntausten kanssa. Kyseisen tehtäväluokituksen toimittaa Eurostat Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmän (EKT 2010) mukaisesti. Joissakin tapauksissa komissio käytti myös julkisesti saatavilla olevia kansallisia menoja koskevia tietoja tai kansallisilta viranomaisilta kahdenvälisessä yhteydenpidossa erikseen pyydettyjä lisätietoja. Komissio on pyytänyt kansallisia viranomaisia esimerkiksi toimittamaan lisäselvennyksiä tiedoista ja menetelmistä, joita on käytetty laskettaessa tietyntyyppisiin luokkiin kuuluvia menoja, tai antamaan lisätietoja rakenteellisista menoista alueittain tai julkisyhteisöissä. Tämän prosessin avulla suurin osa poikkeavuuksista on pystytty selvittämään, minkä vuoksi komission alun perin ehdottamaa menotasoa on useissa tapauksissa muutettu (esim. Bulgarian, Espanja, Latvian, Unkarin ja Puolan osalta).

Metodologiselta kannalta jäsenvaltion rakenteellisten menojen määrittäminen on ollut vaikea tehtävä, kuten jo välivarmennuksessa todettiin. Jäsenvaltioissa prosessiin sisältyi julkisia investointeja koskevien tapauskohtaisten tietojen kerääminen ja kokoaminen yhteen aihealueittain ja hallinnon eri tasojen mukaan, mukaan lukien joidenkin alueiden menojen eriyttäminen silloin, kun vain osa maasta täytti lähentymistavoitteen edellytykset. Jäsenvaltioiden ehdottamia menetelmiä käytettiin usein vain täydentävyyden varmentamista varten. Komission osalta suurin vaikeus liittyi jäsenvaltioiden toimittamien yhdenmukaistamattomien tietojen ja EU:n virallisissa tilastoissa olevien tietojen väliseen vertailtavuuteen, sillä niissä ei ole eroteltu julkisyhteisöjen tietoja alueittain. Julkisyhteisöjen menojen varmentaminen oli myös ongelmallista, koska menoja ei ollut määritetty yhdenmukaisella tavalla. Näissä tapauksissa komissio pyysi jäsenvaltioita toimittamaan sisäisessä tai ulkoisessa tarkastuksessa todennetut julkiset raportit.

Toinen joissakin jäsenvaltioissa (esim. Puolassa) havaittu ongelma olivat jäsenvaltioiden tekemät muutokset menetelmissä, joita käytetään määritettäessä täydentävyyden kannalta merkityksellisiä menoja. Järjestelmiin on tehty parannuksia, jotta merkitykselliset menot voitaisiin erotella paremmin, mutta ne eivät mahdollista eri ohjelmakausien menojen täysimääräistä vertailua.

Lisäksi rakenteellisten menojen laskentamenetelmissä olevien erojen vuoksi menojen vertailu on vaikeaa, mikä saattaa johtaa joihinkin huomattaviin vääristymiin komission arvioinnissa. Tapa, jolla jäsenvaltiot kirjaavat ja luokittelevat menoja täydentävyyttä varten, vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen.

Komission ja jäsenvaltioiden välinen yhteydenpito on tuottanut huomattavan varmuuden täydentävyyden varmentamista varten toimitettujen tietojen luotettavuudesta ja johdonmukaisuudesta. Kun todellisista menoista ja käytetystä menetelmästä oli sovittu kansallisten viranomaisten ja komission välillä, komissio ilmoitti tuloksesta kirjeitse asianomaisille jäsenvaltioille.

4.RAKENTEELLISET MENOT LÄHENTYMISALUEILLA VUOSINA 2007–2013

Jälkivarmennuksen tulokset esitetään tiivistetysti taulukossa 1, jossa jälkikäteen todettua vuotuisten rakenteellisten menojen keskimääräistä tasoa vuosina 2007–2013 verrataan ennakolta sovittuun perustasoon tai välivarmennuksessa tarkistettuun tasoon. Keskimääräiset vuotuiset rakenteelliset menot (94,4 miljardia euroa) olivat vuoden 2006 hintoina keskimäärin noin 1 prosentin pienemmät kuin alun perin arvioitiin (95,6 miljardia euroa), mutta noin 16 prosenttia suuremmat kuin välivarmennuksessa tarkistettujen perustasojen kokonaismäärä (81,4 miljardia euroa). Tämä positiivinen erotus johtuu pääasiassa niiden jäsenvaltioiden rakenteellisista menoista, joiden perustasoja ei tarkistettu välivarmennuksessa, mikä viittaa siihen, että perustasojen alentaminen oli kymmenessä jäsenvaltiossa sekä tasapainoinen että realistinen toimi.

Taulukko 1: Viitetasot ja tosiasialliset rakenteelliset menot

Eri jäsenvaltioiden välillä on kuitenkin huomattavia eroja, kun ennakolta määritettyä perustasoa verrataan jälkikäteen todettuun perustasoon. Esimerkiksi Kreikan todelliset rakennepoliittiset menot vuosina 2007–2013 olivat 35 prosenttia pienemmät kuin ennakkoon määritetty perustaso. Poikkeama vaihtelee 25 prosentista Italiassa 10–20 prosenttiin Unkarissa, Liettuassa ja Portugalissa. Sitä vastoin joidenkin jäsenvaltioiden todelliset rakennepoliittiset menot vuosina 2007–2013 olivat alun perin määritettyä perustasoa huomattavasti suuremmat: Slovakiassa peräti 97 prosenttia, Maltassa 80 prosenttia ja Puolassa yli 50 prosenttia suuremmat. Jäsenvaltion rakenteellisten menojen ja talouden taantuman vaikutusten välillä on merkittävä yhteys. Odotettua pienemmät menot keskittyvät talouskriisistä eniten kärsineisiin jäsenvaltioihin. Espanja on suurin poikkeus tästä, koska sen menotaso oli korkea vuoteen 2010 asti. Näihin menoihin sisältyy kaksi talouden elvytyspakettia, joiden tarkoituksena oli toimia vastapainona taantuman vaikutuksille.

Yleensä ottaen jäsenvaltioiden rakenteelliset menot supistuivat ohjelmakauden jälkipuoliskolla. Nämä menot olivat todellisuudessa suurimmillaan kauden kolmen ensimmäisen vuoden ajan (vuoteen 2009 saakka). Ne alkoivat vähentyä vuonna 2010, ja väheneminen oli huomattavaa vuodesta 2011 lähtien talouden taantuman ja julkiseen talouteen kohdistuneiden kasvavien paineiden vuoksi. Tästä syystä eräät jäsenvaltiot pyysivät, että komissio alentaisi täydentävyyden välivarmennuksessa perustasoja oikeudellisen kehyksen mukaisesti, jotta ne vastaisivat paremmin taloudellisen tilanteen merkittävää muutosta. Komissio päätti lopulta alentaa kymmenen jäsenvaltion perustasoa . Perustasoja alennettiin vähintään 20 prosenttia viidessä jäsenvaltiossa (Kreikka, Italia, Latvia, Liettua ja Portugali) ja vähintään 10 prosenttia neljässä muussa jäsenvaltiossa (Tšekki, Saksa, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta).

Täydentävyyden kannalta merkityksellisiin rakennepoliittisiin menoihin kuuluu kansallisten hallitusten Euroopan koheesiopolitiikan puitteissa antama yhteisrahoitus. Rakennepoliittisten menojen määrä on keskimäärin 94,4 miljardia euroa vuodessa. Siitä noin 9,7 miljardia euroa vastaa koheesiopolitiikan puitteissa toteutettujen hankkeiden kansallista yhteisrahoitusta. Suurimmat osuudet ovat Portugalissa ja Puolassa, missä kansallisen yhteisrahoituksen osuus on noin 25 prosenttia kaikista jäsenvaltion rahoittamista rakenteellisista menoista. EU:n rahoituksen osalta EAKR:n ja ESR:n kokonaismenot olivat noin 21,4 miljardia euroa, mikä on noin 18 prosenttia rakenteellisista kokonaismenoista, kun otetaan huomioon sekä EU:n että jäsenvaltioiden rahoituslähteet (117 miljardia euroa). Tämä osuus on yli 40 prosenttia esimerkiksi Liettuassa tai Portugalissa. EAKR:n ja ESR:n keskimääräinen osuus kasvoi ohjelmakauden viimeisinä vuosina, sillä jäsenvaltioiden rakenteelliset menot supistuivat.

Ohjelmakaudella toteutuneet rakenteelliset menot olivat 819 miljardia euroa, kun mukaan lasketaan sekä kansallinen rahoitus että rakennerahastot. Tämä määrä oli noin 4,2 prosenttia suhteessa lähentymisalueiden BKT:hen ja noin 2 prosenttia niiden 21 jäsenvaltion julkisten menojen kokonaismäärästä, joita täydentävyys koski kyseisellä kaudella.

Kun tuloksia verrataan edelliseen ohjelmakauteen (2000–2006 tai 2004–2006), rakenteelliset menot kasvoivat 2 prosenttia huolimatta talouden laskusuhdanteen vaikutuksista. Tämä johtuu lähinnä rakenteellisten menojen kasvusta niissä jäsenvaltioissa, jotka liittyivät Euroopan unioniin vuonna 2004 tai tämän jälkeen (30 prosentin lisäys kaikissa paitsi Tšekissä, Liettuassa ja Unkarissa, joissa rakenteelliset menot laskivat). Rakenteelliset menot vähenivät myös Saksassa, Kreikassa, Italiassa ja Portugalissa talouden taantuman vaikutusten ja joidenkin kauden 2000–2006 poikkeuksellisten menojen (esim. vuoden 2004 olympialaiset Kreikassa ja jälleenyhdistymiseen liittyvät menot Saksassa) johdosta.