EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 22.9.2021 COM(2021) 582 final 2021/0296(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen luomisesta ja direktiivien 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2009/138/EY ja (EU) 2017/1132 sekä asetusten (EU) N:o 1094/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SWD(2021) 260}

{SWD(2021) 261}

{SEC(2021) 620}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Vakuutukset ovat olennainen osa Euroopan kansalaisten jokapäiväistä elämää. Monessa yhteiskunnallisessa ja taloudellisessa toiminnassa vakuutuksia tarvitaan suojaamaan vakuutuksenottajaa mahdollisilta riskeiltä. Vakuutus voi olla myös säästötuote, joka vaikuttaa merkittävästi vakuutuksenottajan hyvinvointiin pitkällä aikavälillä. Vakuutuksenantajat puolestaan kanavoivat tällaisia säästöjä rahoitusmarkkinoiden kautta reaalitalouteen. Sen vuoksi vakuutuksenantajien hallitsemattomalla kaatumisella voi olla merkittäviä vaikutuksia vakuutuksenottajiin, edunsaajiin, vahingon kärsineisiin osapuoliin tai yrityksiin, joihin kaatuminen vaikuttaa, erityisesti silloin, kun kriittisiä vakuutuspalveluja ei voida korvata kohtuullisen ajan kuluessa ja kohtuullisin kustannuksin. Tiettyjen vakuutuksenantajien, erityisesti rajojen yli toimivien suurten ryhmien, uhkaava tai tosiasiallinen kaatuminen tai useiden vakuutuksenantajien samanaikainen kaatuminen voi johtaa myös rahoitusmarkkinoiden epävakauteen tai pahentaa sitä. Solvenssi II ‑direktiivi on vähentänyt kaatumisten todennäköisyyttä ja parantanut EU:n vakuutusalan häiriönsietokykyä. Direktiiviä vahvistetaan entisestään toisella tarkistuksella, joka hyväksytään yhdessä tämän ehdotuksen kanssa. Luotettavasta ja vankasta vakavaraisuuskehyksestä huolimatta taloudellisia vaikeuksia ei kuitenkaan voida sulkea kokonaan pois. EU:n tasolla ei ole kuitenkaan tällä hetkellä yhdenmukaistettuja kriisinratkaisumenettelyjä vakuutuksenantajia varten. Sen vuoksi eri jäsenvaltioiden laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä, joissa säädetään vakuutuksenantajien kaatumisesta, on huomattavia sisällöllisiä ja menettelyllisiä eroja. Lisäksi yritysten maksukyvyttömyysmenettelyt eivät aina sovellu vakuutuksenantajille, sillä niiden avulla ei välttämättä voida taata kriittisten toimintojen jatkumista. Sen vuoksi tarvitaan järjestely, joka antaa viranomaisille uskottavat kriisinratkaisuvälineet, joiden avulla ne voivat puuttua lähellä kaatumista olevan tai todennäköisesti kaatuvan vakuutuksenantajan tilanteeseen riittävän varhain ja nopeasti. Näin voidaan varmistaa, että tilanne ratkaistaan vakuutuksenottajien kannalta järkevällä tavalla, ja minimoida samalla talouteen ja rahoitusjärjestelmään kohdistuvat vaikutukset ja käyttää mahdollisimman vähän veronmaksajien varoja. Kansainvälisellä tasolla finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä kehitti lokakuussa 2014 vakuutusalan tehokkaiden kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijät, joita sovelletaan kaikkiin vakuutuksenantajiin, jotka voisivat kaatuessaan olla järjestelmän kannalta merkittäviä tai kriittisiä. Finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä julkaisi lisäohjeita tehokkaiden kriisinratkaisustrategioiden ja ‑suunnitelmien laatimisesta kesäkuussa 2016 sekä avaintekijöiden arviointimenetelmäänsä sisältyviä lisäohjeita elokuussa 2020. Tämän ohella kansainvälinen vakuutusvalvojien järjestö hyväksyi marraskuussa 2019 kaikkia vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevat vakuutustoiminnan perusperiaatteet (Insurance Core Principles) sekä kansainvälisesti toimivia vakuutusyritysryhmiä koskevan yhteisen kehyksen (Common Framework for Internationally Active Insurance Groups), jossa esitetään yksityiskohtaiset standardit kansainvälisesti toimivien vakuutusyritysryhmien ennakoivaa elvytyksen suunnittelua varten sekä valtuudet, jotka viranomaisilla tulisi olla käytettävissään voidakseen varmistaa hallitun markkinoilta poistumisen. Yksittäisten vakuutusyritysryhmien kriisinratkaisu on määrä suunnitella tarpeen mukaan. Tämä kehitys on otettu huomioon käsillä olevassa ehdotuksessa, jolla nämä kansainväliset standardit pannaan täytäntöön EU:n lainsäädännössä. Ehdotus perustuu Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen, jäljempänä ’EIOPA’, valmistelevaan työhön, erityisesti sen heinäkuussa 2017 antamaan lausuntoon, sekä Solvenssi II ‑direktiivin uudelleentarkastelua koskevaan EIOPAn tekniseen lausuntoon. Ehdotusta edeltävät myös Euroopan järjestelmäriskikomitean vuosina 2017 ja 2018 laatimat kertomukset, joissa perustellaan tarvetta vakuutusalan yhteiselle elvytys- ja kriisinratkaisukehykselle. •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa Käsillä oleva ehdotus on laadittu siten, että se on täysin yhdenmukainen Solvenssi II -kehyksen ja erityisesti Solvenssi II:n toimenpidehierarkian kanssa, jota sovelletaan yrityksiin niiden taloudellisen aseman heikentyessä. Ehdotus on myös niiden elvytystoimenpiteiden mukainen, joita voidaan jo käyttää tapauksissa, joissa pääomavaatimuksia ei noudateta. Ehdotuksessa otetaan käyttöön joitakin kriisivalmiuteen liittyviä uusia osatekijöitä, mutta uudet ennaltaehkäiseviä toimia koskevat valtuudet ovat yhdenmukaisia Solvenssi II ‑kehyksessä jo säädetyn toimenpidehierarkian ja valvontavaltuuksien kanssa. Niillä ei myöskään luoda vakavaraisuuspääomavaatimuksen rinnalle uutta ennalta määritettyä kriteeriä, jonka täyttyminen käynnistäisi toimenpiteet. Ehdotus on yhdenmukainen myös luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten sekä keskusvastapuolten vastaavien elvytys- ja kriisinratkaisupolitiikkojen kanssa. •Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa Tällä ehdotuksella vakautetaan vaikeuksissa olevien vakuutuksenantajien kriittiset toiminnot. Näin ehdotus auttaa varmistamaan paremman suojan säästäjille ja sijoittajille, säilyttämään reaalitalouden kannalta keskeiset vakuutuksenantajien toiminnot ja parantamaan rahoitusvakautta. Ehdotus tukee keskeisiä edellytyksiä, joilla helpotetaan tehokkaiden ja kestävien pääomavirtojen ohjaamista sinne, missä niitä tarvitaan. Se auttaa yleisesti vahvistamaan vakuutuksenantajien roolia pitkäaikaisina sijoittajina ja covid-19-kriisin jälkeistä talouden elpymistä edistävinä toimijoina pääomamarkkinaunionin ja Euroopan vihreän kehityksen ohjelman poliittisten tavoitteiden mukaisesti. 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE •Oikeusperusta Ehdotuksen oikeusperustana on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 114 artikla. Kyseisen artiklan nojalla voidaan toteuttaa sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia toimenpiteitä jäsenvaltioiden säännösten ja määräysten lähentämiseksi. Ehdotuksen tavoitteena on yhdenmukaistaa vakuutuksenantajien elvytystä ja kriisinratkaisua koskevat kansalliset lait tarvittavilta osin tai ottaa tarvittaessa käyttöön tätä koskeva kehys, jotta jäsenvaltioilla olisi käytössä samat välineet ja menettelyt häiriöiden ratkaisemiseksi. Ehdotuksessa vahvistetaan yhdenmukaistetut vähimmäisvaatimukset sisämarkkinoita varten ja luodaan näin tasapuoliset toimintaedellytykset kaikille jäsenvaltioille. Yhdenmukaistetulla kehyksellä turvattaisiin lisäksi vakuutuksenottajien edut ja reaalitalous. Se edistäisi rahoitusvakautta ja luottamusta vakuutus- ja jälleenvakuutusalan sisämarkkinoilla varmistamalla vähimmäisvalmiudet vakuutuksenantajien kriisinratkaisua varten kaikissa jäsenvaltioissa ja helpottamalla kansallisten viranomaisten välistä yhteistyötä rajatylittävää toimintaa harjoittavien ryhmien kaatumistapauksissa. Näin ollen ehdotuksen päämääränä on sisämarkkinoiden toteuttaminen ja toiminta, jolloin SEUT-sopimuksen 114 artikla on asianmukainen oikeusperusta. •Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta) Tällä hetkellä vakuutusalan elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelmät ovat kansallisia ja niitä on käytössä vain muutamassa jäsenvaltiossa. Sen vuoksi monissa kansallisissa oikeusjärjestelmissä viranomaisille ei anneta tarvittavia valtuuksia puuttua riittävällä tavalla lähellä kaatumista olevien vakuutuksenantajien tilanteeseen. Tällaiset erilaiset kansalliset lainsäädännöt ovat riittämättömiä myös rajatylittävää toimintaa harjoittavien yritysten kaatuessa, erityisesti rajatylittävää toimintaa harjoittavien ryhmien tapauksessa, jolloin koordinoimattomat toimet voivat nopeasti johtaa epätyydyttäviin lopputuloksiin. Riittävien kriisinratkaisujärjestelyjen luominen unionin tasolla edellyttää kansallisten käytäntöjen ja menettelyjen laajaa yhdenmukaistamista, minkä vuoksi on perusteltua, että unioni ehdottaa tätä varten tarvittavaa lainsäädäntöä.

Jäsenvaltiot eivät yksin kykene saavuttamaan riittävällä tavalla tämän ehdotuksen tavoitetta eli yhdenmukaistamaan vakuutuksenantajien elvytystä ja kriisinratkaisua koskevia sääntöjä ja menettelyjä, vaan tavoite on helpompi saavuttaa unionin tasolla, sillä minkä tahansa unionissa toimivan yrityksen kaatumisen vaikutukset ulottuvat laajalle. Unioni voi sen vuoksi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEU-sopimus’, 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. •Suhteellisuusperiaate Ehdotuksella pannaan täytäntöön kansainvälisiä standardeja, ja siinä noudatetaan EIOPAn antamia neuvoja. Jotta elvytys- ja kriisinratkaisukehys olisi tarkoituksenmukainen ja vaikuttava ja jotta vakuutuksenantajille ja viranomaisille ei aiheutuisi liiallista hallinnollista rasitetta ja kohtuuttomia kustannuksia, ehdotukseen sisältyvät vaatimukset ovat oikeasuhteisia ja niissä otetaan huomioon vakuutuksenantajan organisaation, toiminnan ja palvelujen luonne, laajuus ja monimutkaisuus. Näitä vaatimuksia sovellettaisiin elvytyksen ja kriisinratkaisun ennakoivan suunnittelun piiriin kuuluviin yrityksiin. Viranomaiset voivat myös sallia, että yrityksiin sovelletaan suunnitelmien laatimisen ja ylläpitämisen osalta yksinkertaistettuja velvoitteita. Kaatunut vakuutuksenantaja voisi edelleen poistua markkinoilta kansallisten maksukyvyttömyysmenettelyjen avulla, ja valvontatoimet olisivat edelleen harkinnanvaraisia. Näin ollen ehdotuksen säännökset ovat oikeassa suhteessa siihen, mikä on tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi. •Toimintatavan valinta Vakavaraisuusvalvonta perustuu Solvenssi II ‑direktiiviin, ja kriisinratkaisu on tiiviissä yhteydessä kansallisen lainsäädännön yhdenmukaistamattomiin aloihin, kuten maksukyvyttömyyslainsäädäntöön ja varallisuusoikeuteen. Näin ollen direktiivi on soveltuva säädöstyyppi, koska säännökset on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä, jotta kehys voitaisiin toteuttaa aiotuin vaikutuksin kansallisen lainsäädännön avulla. 3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET •Olemassa olevan lainsäädännön jälkiarvioinnit ja toimivuustarkastukset Tästä ehdotuksesta on laadittu yhteinen vaikutustenarviointi Solvenssi II ‑kehyksen uudelleentarkastelua koskevan ehdotuksen kanssa. Vaikutustenarvioinnin liitteessä 10 arvioidaan nykyistä Solvenssi II ‑kehystä ja todetaan, että sen avulla on edistytty laajalti kohti kehyksen yleisiä tavoitteita, jotka ovat vakuutuspalvelujen sisämarkkinoiden kehittämisen helpottaminen ja samalla vakuutuksenottajien riittävä suojelu. Kansalliset valvontaviranomaiset ovat kuitenkin panneet Solvenssi II ‑vakavaraisuuskehyksen täytäntöön monin eri tavoin sen jälkeen, kun kehystä alettiin soveltaa vuonna 2016. Tämä koskee esimerkiksi toimenpidehierarkiaa, jonka tarkoituksena on palauttaa vakuutuksenantajan taloudellinen tilanne ennalleen, kun sen on havaittu heikentyneen, tai laajemmin elvytykseen ja kriisinratkaisuun liittyviä toimenpiteitä. Solvenssi II ‑kehyksellä ei ole myöskään vielä luotu järjestelyä, jolla voitaisiin varmistaa vakuutuksenantajien koordinoitu kriisinratkaisu, mikä on tärkeä näkökohta, kun otetaan huomioon rajatylittävän toiminnan lisääntyminen ja vallitsevan talous- ja rahoitustilanteen luomat uudet haasteet. Suurimmalla osalla jäsenvaltioista ei ole käytössään tehokasta elvytys- ja kriisinratkaisukehystä, ja olemassa olevien kehysten välillä on huomattavia eroja. Erot liittyvät muun muassa viranomaisten valtuuksiin ja niiden käytössä oleviin välineisiin sekä edellytyksiin, joiden mukaisesti näitä valtuuksia voidaan käyttää, ja tavoitteisiin, joihin viranomaiset pyrkivät puuttuessaan lähellä kaatumista olevan vakuutuksenantajan tilanteeseen. Lisäksi vakuutuksenantajien ja viranomaisten riittämätön varautuminen sekä asianmukaisten välineiden ja valtuuksien tai rajatylittävän koordinoinnin puute ovat saattaneet olla syynä siihen, että lähellä kaatumista olevan vakuutuksenantajan elvytystä tai kriisinratkaisua ei ole toteutettu EU:ssa nopeasti ja onnistuneesti, kuten EIOPAn kirjaamista muutamista tosiasiallisista tai uhkaavista kaatumistapauksista käy ilmi. Tämän seurauksena vakuutuksenottajien ja edunsaajien suoja ei ole välttämättä ollut parhaalla mahdollisella tasolla. •Sidosryhmien kuulemiset EIOPA julkaisi heinäkuussa 2017 lausunnon vakuutuksenantajien elvytys- ja kriisinratkaisukehysten yhdenmukaistamisesta jäsenvaltioissa. Joulukuussa 2020 EIOPA julkaisi toisen lausunnon komission esitettyä neuvontapyynnön helmikuussa 2019. EIOPA järjesti molempien lausuntojen yhteydessä julkisen kuulemisen. Lisäksi komissio järjesti tammikuussa 2020 konferenssin, johon sisältyi yksi elvytystä ja kriisinratkaisua käsittelevä istunto. Komissio kuuli jäsenvaltioita 19. helmikuuta 2020 pankki-, maksu- ja vakuutusasioita käsittelevän asiantuntijaryhmän välityksellä. Jäsenvaltioita pyydettiin esittämään huomautuksensa komission kuulemisstrategiasta ja sen ehdotuksia koskevasta EIOPAn vaikutustenarvioinnista. Eräästä mahdollisesta lähestymistavasta elvytykseen ja kriisinratkaisuun käytiin erityinen näkemystenvaihto kohdennetun kyselyn avulla. Erilaisia toimintavaihtoehtoja analysoitiin yksityiskohtaisesti heinäkuussa 2020 julkaistussa alustavassa vaikutustenarvioinnissa, josta kerättiin sidosryhmiltä palautetta elokuuhun 2020 asti. Heinä–lokakuussa 2020 järjestettiin Solvenssi II ‑kehyksen uudelleentarkastelua koskeva julkinen kuuleminen, johon saatiin yhteensä 73 vastausta useilta eri sidosryhmiltä, enimmäkseen Euroopan talousalueelta. Kuulemiseen saadusta palautteesta julkaistiin tiivistelmäraportti 1. helmikuuta 2021. Näissä kuulemisissa tuli esiin, että viranomaiset ja kansalaisyhteiskunta ovat laajalti elvytykseen ja kriisinratkaisuun liittyvien osa-alueiden paremman yhdenmukaistamisen kannalla, mutta vakuutusala pitää tällaista yhdenmukaistamista suurelta osin tarpeettomana ja huomautti sen todennäköisesti johtavan korkeisiin vaatimusten noudattamisesta aiheutuviin kustannuksiin. Osa vastaajista tähdensi, että sääntöjä on sovellettava oikeasuhteisesti. Kaikki sidosryhmät painottivat kuitenkin, että valvontaviranomaisten välistä koordinointia ja tiedonvaihtoa rajatylittävissä tapauksissa on syytä parantaa. Komissio kuuli jäsenvaltioita pankki-, maksu- ja vakuutusasioita käsittelevän asiantuntijaryhmän välityksellä muista vakuutusyritysten elvytykseen ja kriisinratkaisuun liittyvistä kysymyksistä 10. marraskuuta 2020. Jäsenvaltioiden asiantuntijat olivat yleisesti ottaen samaa mieltä suuntaviivoista, joita EIOPA ehdotti vuonna 2020 esittämässään lausunnossa. •Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö Komissio esitti EIOPAlle neuvontapyynnön ja pyysi tältä kattavaa lausuntoa, jossa käsiteltäisiin muun muassa elvytystä ja kriisinratkaisua, Solvenssi II ‑kehyksen uudelleentarkastelua koskevan työnsä tueksi. EIOPAn loppuraportti julkaistiin 17. joulukuuta 2020. Sidosryhmien kuulemisen lisäksi komissio osallistui keskusteluihin ja näkemystenvaihtoon, joita hyödynnettiin EIOPAn, kansainvälisen vakuutusvalvojien järjestön ja finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän työssä näiden käsitellessä vakuutuksenantajien elvytystä ja kriisinratkaisua. Tältä osin lainsäädäntöehdotus on täysin yhdenmukainen finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän ja kansainvälisen vakuutusvalvojien järjestön viimeisimpien suuntaviivojen kanssa. •Vaikutustenarviointi

Tämän ehdotuksen vaikutustenarviointi laadittiin osana Solvenssi II ‑kehyksen laajempaa uudelleentarkastelua, ja sääntelyntarkastelulautakunta antoi siitä myönteisen lausunnon 23. huhtikuuta 2021. EIOPA arvioi tähän ehdotukseen liittyviä kustannuksia ja hyötyjä perusteellisesti ja toteutti niistä kaksi kuulemista. Tärkeimpiä EIOPAn analyysissa esiin tulleita näkökohtia käsitellään vaikutustenarvioinnissa, ja yhteenveto niistä esitetään jäljempänä. Sääntelyntarkastelulautakunta esitti useita parannussuosituksia, joiden johdosta vaikutustenarviointia muokattiin edelleen. Erityisesti vaihtoehtoja koskevaa arviointia, Solvenssi II ‑kehyksen uudelleentarkastelun kokonaiskustannusten ja ‑hyötyjen arviointia sekä elvytystä ja kriisinratkaisua koskevaa ehdotusta perusteltiin tarkemmin. Vaikutustenarvioinnissa todettiin, että ottamalla käyttöön ennakoiva elvytys- ja kriisinratkaisukehys puututtaisiin tehokkaasti havaittuihin ongelmiin, joita ovat riittämätön varautuminen, toimenpiteiden mahdollinen viivästyminen, välineiden puutteellisuus sekä koordinoinnin puute tosiasiallisissa tai uhkaavissa rajatylittävissä kaatumistapauksissa. Vaikutustenarvioinnissa todettiin kuitenkin, että kansainvälisten ohjeiden ja standardien mukaisesti kriisinratkaisuun asettamiselle on asetettava erityisedellytykset sellaisia tilanteita varten, joissa vakuutuksenantajan kaatuminen vaikuttaisi koko järjestelmään. Ehdotuksessa esitetyt toimintavaihtoehdot tarjoaisivat uskottavan kehyksen sellaisten vakuutuksenantajien vaikeuksiin puuttumiseksi, joiden kaatumisella voisi olla haitallisia vaikutuksia vakuutuksenottajiin. Yhdenmukaistetut valtuudet ehkäistä kaatumisia ennalta ja puuttua kaatumistilanteisiin sekä yhdenmukainen suunnittelu, täytäntöönpano ja täytäntöönpanon valvonta edistäisivät rajatylittävää yhteistyötä ja koordinointia kriisitilanteissa ja auttaisivat välttämään tarpeettomia kustannuksia, joita syntyy, kun eri viranomaisten ja tuomioistuinten päätöksentekoa ei koordinoida. Tämä edistäisi myös tasapuolisia toimintaedellytyksiä ja estäisi eri maiden sääntelyerojen hyväksikäyttöä. Kustannusten osalta vaikutustenarvioinnissa osoitettiin, että kustannuksia syntyisi pääasiassa suunnittelua ja purkamismahdollisuuksien arviointia koskevien vaatimusten johdosta. EIOPAn vaikutustenarvioinnissa esitetään yleiskatsaus erilaisista kansallisten valvontaviranomaisten arvioimista kustannuksista, joita kriisinratkaisusuunnitelmien ja purkamismahdollisuuksien arviointien laatimisesta ja ylläpitämisestä sekä ennakoivien elvytyssuunnitelmien valvonnasta syntyisi. Vakuutuksenantajille aiheutuisi kustannuksia ennakoivien elvytyssuunnitelmien laatimisesta, tietojen toimittamisesta kriisinratkaisun suunnittelua varten sekä muutoksista, joita ne mahdollisesti joutuisivat tekemään kriisinratkaisun esteiden poistamiseksi. Näistä kustannuksista ei ollut saatavilla arviota vaikutustenarviointia varten, mutta koska ennakoivat elvytyssuunnitelmat sisällytettäisiin osaksi vakuutuksenantajien jatkuvaa riskinhallintaa, niiden laatimisessa voitaisiin hyödyntää yritysten omia riski- ja vakavaraisuusarvioita sekä varautumissuunnitelmia. Vaikutustenarviointi myös vahvisti EIOPAn arvion, jonka mukaan ei olisi kohtuullista vaatia vakuutusalaa rahoittamaan kriisinratkaisurahastoa tai vaatia yksittäisiä vakuutuksenantajia kerryttämään velkoja, joihin voitaisiin soveltaa arvonalennusta tappioiden vaimentamiseksi ja lähellä kaatumista olevien vakuutuksenantajien pääomapohjan vahvistamiseksi. Vaikutustenarvioinnissa arvioitiin, että nämä toimenpiteet paisuttaisivat vakuutuksenantajien tasetta, jotta tappioita voitaisiin vaimentaa suhteessa vakuutustekniseen vastuuvelkaan. Tästä aiheutuisi puolestaan korkeampia kustannuksia alan toimijoille sekä yrityksille koituvia velan hoitoon liittyviä riskejä, joiden vastapainoksi ne eivät saisi olennaisesti suurempia hyötyjä. •Sääntelyn toimivuus ja yksinkertaistaminen Kuten kohdassa 2 selitetään, Solvenssi II ‑kehykseen ei luoda uutta toimenpidehierarkiaa ja uudet suunnitteluvaatimukset ovat riittävän oikeasuhteisia. Näiden oikeasuhteisuusnäkökohtien huomioimisen pitäisi auttaa vähentämään ehdotuksen täytäntöönpanoon liittyvää sääntely- ja hallinnollista rasitetta ja saavuttamaan sopiva tasapaino ehdotuksen odotettujen hyötyjen kanssa. Ehdotuksella parannetaan tietoisuutta ja varautumista, ja näin se tukee vahvemmin tietoon perustuvien ja oikea-aikaisten korjaavien toimien toteuttamista silloin, kun vakuutuksenantajat niitä tarvitsevat. Ehdotus myös tasapuolistaisi toimintaedellytyksiä, kun on kyse toimenpiteistä, joita viranomaiset toteuttavat vakuutuksenantajien taloudellisen tilanteen palauttamiseksi tai niiden kriisien ratkaisemiseksi, ja siten se edistäisi tasapuolisia kilpailuedellytyksiä. •Perusoikeudet Ehdotuksessa noudatetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, tunnustetut periaatteet, erityisesti omistusoikeus, elinkeinovapaus sekä oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja puolustukseen, ja se on pantava täytäntöön mainittujen oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti. Kaiken kriisinratkaisutoimista johtuvan osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksiin puuttumisen olisi oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan kanssa. Erityisesti silloin, jos samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan eri tavoin kriisinratkaisutoimen yhteydessä, tällaisen erilaisen kohtelun olisi oltava yleisen edun kannalta perusteltua ja oikeasuhteista kyseessä oleviin riskeihin nähden. Velkojat, joihin toimet vaikuttavat, vakuutuksenottajat mukaan lukien, eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos vakuutuksenantaja olisi likvidoitu tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisesti kriisinratkaisupäätöksen tekemisen ajankohtana. 4.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Ehdotuksella ei ole vaikutuksia unionin talousarvioon. Ehdotus edellyttäisi, että EIOPA i) laatii kymmenen teknistä standardia ja kuusi ohjetta, ii) laatii vuosittain kertomuksen yksinkertaistettujen velvoitteiden käytöstä, iii) pitää yllä tietokantaa kansallisten viranomaisten ilmoittamista hallinnollisista seuraamuksista sekä iv) osallistuu kriisinratkaisukollegioihin, tekee päätöksiä valvonta- ja kriisinratkaisuviranomaisten ollessa eri mieltä sekä toimii sovittelijana, jonka ratkaisut ovat sitovia. Hiljattain perustettu kriisinratkaisukomitea myös valmistelisi EIOPAn tehtäviä tämän ehdotuksen piiriin kuuluvilla aloilla. Tässä yhteydessä asiaankuuluvia toimivaltaisia viranomaisia pyydetään osallistumaan jäseninä näihin kehitystoimiin, jolloin käytettävissä olevia resursseja käytetään mahdollisimman tehokkaasti. Tekniset standardit on määrä toimittaa 18 kuukautta direktiivin voimaantulon jälkeen. Tämän määräajan pitäisi antaa EIOPAlle riittävästi aikaa niiden laatimiseen, kun otetaan huomioon sen tämänhetkiset resurssit. Ainoa toistuvasti toimitettava tuotos liittyy yksinkertaistettujen velvoitteiden käyttöä koskevaan kertomukseen. Seuraamustietokannan luomisesta ja ylläpidosta aiheutuva työmäärä riippuu todennäköisesti kansallisten viranomaisten ilmoittamien tapahtumien määrästä. Kirjattavia tapahtumia olisi todennäköisesti vähän ja ne jakautuisivat pidemmälle ajalle, jolloin EIOPA voisi käyttää olemassa olevia resurssejaan tarpeen mukaan. Kun otetaan huomioon EIOPAn kriisien hallinnan parissa aiemmin ja tällä hetkellä tekemä työ, voidaan olettaa, että EIOPAlle ehdotetut tehtävät eivät edellyttäisi uusien virkojen perustamista, vaan ne voitaisiin hoitaa nykyisillä resursseilla. 5.LISÄTIEDOT •Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt

Ehdotuksessa edellytetään, että jäsenvaltiot saattavat elvytys- ja kriisinratkaisusäännöt osaksi kansallista lainsäädäntöään 18 kuukauden kuluessa ehdotuksen voimaantulosta. Kuten 5 kohdassa todetaan, kansallisten viranomaisten olisi raportoitava EIOPAlle vuosittain yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamisesta ja EIOPAn olisi puolestaan julkaistava nämä tiedot. •Ehdotukseen sisältyvien säännösten yksityiskohtaiset selitykset I osasto – Soveltamisala, määritelmät ja viranomaiset Kohde ja soveltamisala (1 artikla) Tässä ehdotuksessa käsitellään kaikkien sellaisten EU:hun sijoittautuneiden vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kriisinhallintaa (ennaltaehkäiseviä toimia koskevat valtuudet, ennakoiva elvytyksen suunnittelu ja kriisinratkaisu), joihin sovelletaan Solvenssi II ‑kehystä. Koska ryhmään kuuluvan yhteisön kaatuminen voi vaikuttaa koko ryhmän vakavaraisuuteen ja toimintoihin, ennakoivassa elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelussa on yksilöitävä ja sen piiriin on sisällytettävä kaikki olennaiset niihin ryhmiin kuuluvat yhteisöt, joihin vakuutuksenantaja voi kuulua, ja viranomaisilla pitäisi olla tehokkaat toimintakeinot näiden yhteisöjen suhteen, jotta ne voivat määrätä korjaavia toimia ottaen huomioon ryhmän vakavaraisuuden, puuttua purkamismahdollisuuksien esteisiin ryhmän tasolla ja laatia yhtenäisen kriisinratkaisusuunnitelman koko ryhmälle, erityisesti rajatylittävissä tapauksissa. Kriisinratkaisuviranomaisten perustaminen (3 artikla) Ehdotuksessa edellytetään, että kukin jäsenvaltio perustaa vakuutusyrityksiä varten kriisinratkaisuviranomaisen, jolla on yhdenmukaistetut vähimmäisvaltuudet toteuttaa kaikki asiaankuuluvat valmistelu- ja kriisinratkaisutoimet. Ehdotuksessa ei määritetä, mikä viranomainen tähän tehtävään olisi nimettävä, vaan viranomainen voi olla esimerkiksi kansallinen keskuspankki, toimivaltainen ministeriö, hallintoviranomainen tai muu viranomainen, jolle on annettu hallinnolliset valtuudet. Jos valtuudet annetaan olemassa olevalle viranomaiselle, erityisesti valvontaviranomaisten osalta olisi otettava käyttöön asianmukaiset rakenteelliset järjestelyt eturistiriitojen välttämiseksi valvonta- ja kriisinratkaisutehtävien sekä toiminnallisen riippumattomuuden välillä. II osasto – Valmistelu Yksinkertaistetut velvoitteet (4 artikla) Suhteellisuusperiaatteen noudattamiseksi ja kohtuuttoman hallinnollisen rasitteen välttämiseksi viranomaisten olisi tarvittaessa sovellettava yrityskohtaisesti useiden yritykseen liittyvien tekijöiden perusteella erilaisia tai kevennettyjä ennakoivaa elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelua koskevia vaatimuksia ja tiedonantovaatimuksia ja sallittava suunnitelmien harvempi päivittäminen. Viranomaisten olisi raportoitava yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamisesta EIOPAlle vuosittain. Ennakoiva elvytyksen suunnittelu (5–8 artikla) Ryhmien olisi laadittava koko ryhmän kattava ennakoiva elvytyssuunnitelma ja toimitettava se ryhmävalvojalle. Myös niiden vakuutuksenantajien, jotka eivät ole osa sellaista ryhmää, johon sovelletaan näitä suunnitteluvaatimuksia, on laadittava ennakoiva säännöllisesti päivitettävä elvytyssuunnitelma ja sisällytettävä siihen toimet, jotka kyseisten yritysten on toteutettava taloudellisen asemansa palauttamiseksi silloin, kun se on merkittävästi heikentynyt. Valvojien olisi käytettävä useita tekijöitä määrittäessään ne vakuutuksenantajat, joiden on laadittava ennakoiva elvytyssuunnitelma. Kaiken kaikkiaan näitä vaatimuksia olisi sovellettava vähintään 80 prosenttiin jäsenvaltioiden markkinoista, ja vähäriskiset yritykset jätettäisiin yksilöllisesti niiden soveltamisalan ulkopuolelle. Elvytyssuunnitelma auttaa vakuutuksenantajaa ymmärtämään paremmin omat haavoittuvuutensa ja realistiset vaihtoehtonsa stressiskenaarioissa, ja sen tulisi olla erottamaton osa yrityksen hallintojärjestelmää. Ennakoivien elvytyssuunnitelmien laatimisessa voidaan hyödyntää olemassa olevia välineitä. Valvontaviranomaisten on arvioitava ennakoivat elvytyssuunnitelmat tarkastaakseen, että ne ovat kattavia ja että niiden avulla yrityksen elinkelpoisuus voidaan käytännössä palauttaa nopeasti. Kriisinratkaisun suunnittelu ja purkamismahdollisuuksien arviointi (9–16 artikla) Kriisinratkaisuviranomaisten on laadittava kriisinratkaisusuunnitelma, jossa esitetään kriisinratkaisutoimet, joita kriisinratkaisuviranomainen aikoo toteuttaa kriisinratkaisuedellytysten täyttyessä. Kriisinratkaisun suunnittelun piiriin olisi kuuluttava kaikkiaan 70 prosenttia kunkin jäsenvaltion yrityksistä, ja vähäriskiset yritykset jätettäisiin yksilöllisesti suunnittelun ulkopuolelle. Kriisinratkaisun suunnittelun piiriin kuuluvat vakuutuksenantajat olisi määritettävä useiden suhteellisuuskriteerien, muun muassa vakuutuksenantajan kaatumisen odotettujen vaikutusten, perusteella. Ennakoivien elvytys- tai kriisinratkaisusuunnitelmien ei pitäisi perustua minkäänlaiseen poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen eikä altistaa veronmaksajia tappioriskille. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi osana kriisinratkaisun suunnittelua arvioitava myös vakuutuksenantajan yleiset purkamismahdollisuudet ja puututtava mahdollisiin purkamisen esteisiin. Viranomaisten harkintavalta olisi rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä, jotta vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen rakenne ja toiminnot voidaan yksinkertaistaa yksinomaan sen purkamismahdollisuuksien parantamiseksi. Yhteiset päätökset (17 artikla)

Ryhmävalvojien, valvontaviranomaisten, ryhmien kriisinratkaisuviranomaisten ja muiden kriisinratkaisuviranomaisten olisi pyrittävä tekemään yhteisiä päätöksiä tässä artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. III osasto – Kriisinratkaisu Kriisinratkaisuedellytykset (19 artikla) Ehdotuksella otetaan käyttöön yhteiset parametrit kriisinratkaisuvälineiden soveltamisen käynnistämiselle. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olisi asetettava kriisinratkaisuun, jos se on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu ja jos vaihtoehtoiset yksityisen sektorin toimenpiteet tai valvontatoimet eivät estäisi tätä kaatumista. Samalla on varmistettava, että tällaisiin toimenpiteisiin, joilla puututaan yrityksen toimintaan, ryhdytään ainoastaan sillä edellytyksellä, että sidosryhmien oikeuksiin puuttuminen on perusteltua ja kriisinratkaisutoimien toteuttaminen on yleisen edun mukaista. Kriisinratkaisuvälineet ja ‑valtuudet (26–52 artikla) Kun kriisinratkaisuedellytykset täyttyvät, kriisinratkaisuviranomaisilla on valtuudet soveltaa seuraavia kriisinratkaisuvälineitä: a)Pääomainstrumenttien, velkainstrumenttien ja muiden hyväksyttävien velkojen arvonalentaminen tai muuntaminen erityisesti muiden kriisinratkaisuvälineiden (esimerkiksi maksukykyisen yrityksen asettaminen run-off-tilaan tai siirtojen soveltaminen) käytön helpottamiseksi: Tätä varten luodaan erityinen hierarkia, joka täydentää kansallisessa maksukyvyttömyyslainsäädännössä vahvistettua hierarkiaa ja tarvittaessa korvaa sen. Periaatteessa arvonalennusta olisi sovellettava ensin kaikkiin osakkeenomistajien saataviin ja sen jälkeen etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa oleviin saataviin. Vasta kun näiden saatavien arvo on alennettu, kriisinratkaisuviranomaiset voivat määrätä, että tappiot katetaan soveltamalla arvonalennusta etuoikeudeltaan parempiin saataviin. Tietyissä tilanteissa jäljellä olevat osakkeenomistajien saatavat muunnetaan eli niitä laimennetaan merkittävästi. b)Maksukykyisen yrityksen asettaminen run-off-tilaan: Kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen toimilupa tehdä uusia vakuutus- tai jälleenvakuutussopimuksia peruutetaan, jotta sen toiminta voidaan rajoittaa ainoastaan olemassa olevan vakuutuskannan hoitoon, jolloin olemassa olevilla varoilla saadaan katettua mahdollisimman suuri osa vakuutussaatavista. c)Liiketoiminnan myynti: Yrityksen koko liiketoimintaa tai osa siitä voidaan myydä kaupallisin ehdoin noudattamatta menettelyllisiä vaatimuksia, joita muutoin olisi sovellettava. d)Omaisuudenhoitoyhtiön käyttö: Yrityksen koko liiketoiminta tai osa siitä voidaan siirtää valtion määräysvallassa olevalle yhteisölle. Omaisuudenhoitoyhtiöllä on oltava Solvenssi II ‑direktiivin mukainen toimilupa. Sen toiminta on tilapäistä: tavoitteena on myydä liiketoiminta yksityiselle ostajalle markkinaolosuhteiden ollessa asianmukaiset. e)Varojen ja velkojen erottelu: Arvoltaan alentuneet tai ongelmalliset varat ja velat voidaan siirtää erilliseen varainhoitoyhtiöön, jossa niille voidaan löytää ajan mittaan lopullinen ratkaisu. Kilpailun vääristymisen ja moraalikadon riskien minimoimiseksi tätä välinettä olisi käytettävä ainoastaan yhdessä jonkin muun kriisinratkaisuvälineen kanssa. Jos käytössä on vakuutustakuujärjestelmiä, ne voisivat osallistua kriisinratkaisuprosessin rahoitukseen kattamalla tappiot siltä osin kuin kyseisille järjestelmille olisi aiheutunut nettotappioita sen jälkeen, kun niillä olisi suojeltu vakuutuksenottajia tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tällaisissa tapauksissa arvonalennus- tai muuntamisvälinettä soveltamalla varmistettaisiin, että vakuutuksenottajat suojataan vähintään vakuutustakuujärjestelmien kattamalle tasolle, mikä on tärkein syy siihen, että näitä järjestelmiä on perustettu kansallisen lainsäädännön nojalla. Näiden välineiden soveltamiseksi kriisinratkaisuviranomaisilla on valtuudet ottaa kaatunut tai lähellä kaatumista oleva laitos määräysvaltaansa, omaksua osakkeenomistajien ja johtajien rooli, siirtää varoja ja velkoja sekä panna täytäntöön sopimuksia. Kriisinratkaisutoimien on myös oltava unionin valtiontukikehyksen mukaisia. Yhdenmukaistettujen vähimmäistason välineiden lisäksi kansalliset viranomaiset voivat myös säätää erityisistä kansallisista välineistä ja valtuuksista, kunhan ne ovat unionin kriisinratkaisukehyksen periaatteiden ja tavoitteiden mukaisia. Kansalliset viranomaiset voivat harkita erityisesti arvonalennus- tai muuntamisvälineen käyttöä lähellä kaatumista olevan vakuutuksenantajan pääomapohjan vahvistamiseksi, kunhan se ei vaikuta vakuutussaataviin ja samalla toteutetaan asianmukaiset uudelleenjärjestely- ja rakenneuudistustoimenpiteet. Kriisinratkaisua koskevat liitännäissäännökset, mukaan lukien arvostus, suojatoimet, menettelylliset velvoitteet sekä muutoksenhakuoikeudet ja muiden toimien poissulkeminen (23–25 ja 53–66 artikla) Jotta varmistetaan, että kriisinratkaisua koskevien päätösten tekemisessä noudatetaan keskeisiä omistusoikeutta koskevia periaatteita sekä arvopaperi- ja yhtiöoikeutta, direktiivi sisältää tarvittavat säännökset ja vaiheet, joita kriisinratkaisuviranomaisten olisi noudatettava ennen kriisinratkaisupäätösten tekemistä ja niitä tehdessään. Näitä ovat esimerkiksi vakuutuksenantajan taseen oikein suoritettu arvostus, asianosaisia osakkeenomistajia ja velkojia, vakuutuksenottajat mukaan lukien, koskevat suojatoimet korvauksen saamiseksi, jos ne jäävät huonompaan asemaan kuin jos vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olisi likvidoitu kansallisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, menettelyvaiheet, joita viranomaisten on noudatettava ilmoittaessaan kriisinratkaisupäätöksistä vakuutuksenantajalle ja muille asianomaisille viranomaisille sekä oikeus hakea muutosta kriisinehkäisy- ja kriisinhallintatoimenpiteisiin. Kriisinratkaisun helpottamiseksi ja rahoitusvakauden turvaamiseksi kehykseen sisältyy myös saatavien maksamisen väliaikainen keskeytys sekä vakuutuksenottajien lunastuttamisoikeuksien keskeyttäminen henkivakuutussopimusten osalta. IV osasto – Rajatylittävää toimintaa harjoittavien ryhmien kriisinratkaisu (67–71 artikla) Joidenkin vakuutusyritysryhmien rajatylittävän toiminnan huomioon ottamiseksi ja kattavan ja yhdenmukaistetun kehyksen luomiseksi unionissa toteutettavia elvytys- ja kriisinratkaisutoimia varten perustetaan kriisinratkaisukollegioita, joita johtaa ryhmän kriisinratkaisuviranomainen ja joihin EIOPA osallistuu. EIOPA edistää viranomaisten yhteistyötä, pyrkii osaltaan lisäämään yhdenmukaisuutta ja toimii tarvittaessa sovittelijana. Kollegioiden tavoitteena on koordinoida kansallisten viranomaisten valmistelu- ja kriisinratkaisutoimenpiteitä optimaalisten ratkaisujen aikaansaamiseksi unionin tasolla. V osasto – Suhteet kolmansiin maihin (72–77 artikla) Unionin vakuutuksenantajat toimivat myös kolmansissa maissa ja päinvastoin, joten tehokkaassa kriisinratkaisukehyksessä on säädettävä myös yhteistyöstä kolmansien maiden viranomaisten kanssa. Ehdotus antaa unionin viranomaisille tarvittavat valtuudet tukea kriisinratkaisutoimia, joita kolmas maa toteuttaa kaatuneen ulkomaisen vakuutusyrityksen suhteen, sillä ehdotus mahdollistaa tietyin edellytyksin sellaisten yrityksen varojen ja velkojen siirrot, jotka sijaitsevat kolmannen maan alueella tai joihin sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä. Unionin kriisinratkaisuviranomaisilla olisi myös oltava valtuudet soveltaa kriisinratkaisuvälineitä kolmansien maiden yritysten kansallisiin sivukonttoreihin, kun erillinen kriisinratkaisu on tarpeen yleisen edun vuoksi tai paikallisten vakuutuksenottajien suojaamiseksi.

Ehdotus mahdollistaa yhteistyösopimusten tekemisen kolmansien maiden kriisinratkaisuviranomaisten kanssa kolmansien maiden toteuttamien kriisinratkaisutoimien tukemisen helpottamiseksi. EIOPA voisi tehdä kolmansien maiden viranomaisten kanssa hallinnollisia puitejärjestelyjä asetuksen (EU) N:o 1094/2010 33 artiklan mukaisesti, ja kansalliset viranomaiset voisivat tehdä kahdenvälisiä järjestelyjä EIOPAn puitejärjestelyjen mukaisesti. VI osasto – Seuraamukset (78–82 artikla) Jotta varmistetaan, että vakuutuksenantajat sekä henkilöt, joilla on tosiasiallinen määräysvalta niiden liiketoiminnassa, sekä vakuutuksenantajien hallinto-, johto- tai valvontaelimet noudattavat tästä ehdotuksesta johtuvia velvoitteita, jäsenvaltioiden olisi säädettävä hallinnollisista seuraamuksista ja muista hallinnollisista toimenpiteistä, jotka ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. EIOPAn olisi pidettävä yllä keskustietokantaa kaikista hallinnollisista seuraamuksista. VII osasto – Solvenssi II ‑direktiiviin, yhtiöoikeusdirektiiveihin ja EIOPAn perustamisasetukseen tehtävät muutokset Solvenssi II ‑direktiiviin tehtävät muutokset, mukaan lukien ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä koskevat muutokset (83 artikla) Tällä ehdotuksella ei muuteta voimassa olevaa toimenpidehierarkiaa, vaan sillä selvennetään valvontaviranomaisten valtuuksia määrätä vakuutuksenantajat toteuttamaan ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä tapauksissa, joissa niiden taloudellinen asema on heikentynyt tai sääntelyvaatimuksia on rikottu, jotta vältetään ongelmien kärjistyminen riittävän varhaisessa taloudellisen aseman heikkenemisen vaiheessa. Tehokkaan kriisinratkaisun mahdollistamiseksi uudelleenjärjestelyä ja likvidaatiota koskevia säännöksiä muutetaan niiden soveltamisen laajentamiseksi silloin, kun käytetään kriisinratkaisuvälineitä joko vakuutuksenantajiin tai muihin kriisinratkaisujärjestelmän kattamiin yhteisöihin. Yhtiöoikeusdirektiiveihin ja EIOPAn perustamisasetukseen tehtävät muutokset (83–88 artikla) Unionin yhtiöoikeusdirektiiveihin sisältyy osakkeenomistajien ja velkojien suojaa koskevia sääntöjä. Jotkin näistä säännöistä saattavat estää kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamasta nopeita toimia. Sen vuoksi näitä sääntöjä ehdotetaan muutettaviksi. Jotta varmistetaan, että kriisinratkaisuviranomaiset ovat edustettuina Euroopan finanssivalvontajärjestelmässä ja että EIOPAlla on tarvittava asiantuntemus, asetusta (EU) N:o 1094/2010 muutettaisiin siten, että toimivaltaisten viranomaisten määritelmä käsittää myös kriisinratkaisuviranomaiset. 2021/0296 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen luomisesta ja direktiivien 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2009/138/EY ja (EU) 2017/1132 sekä asetusten (EU) N:o 1094/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen, kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon,

ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1)Vakuutusyritysten vaikeuksilla voi olla merkittäviä seurauksia jäsenvaltioiden taloudelle ja hyvinvointijärjestelmälle, jos nämä vaikeudet johtavat vakuutuksenottajien, edunsaajien tai vahingon kärsineiden osapuolten vakuutussuojan keskeytymiseen. Jälleenvakuutusyritysten asema taloudessa, niiden sidokset ensivakuutusyrityksiin ja rahoitusmarkkinoihin yleisemmin sekä se, että jälleenvakuutusmarkkinat ovat suhteellisen keskittyneet, edellyttävät asianmukaista kehystä, jonka avulla niiden vaikeudet tai kaatuminen voidaan hoitaa hallitusti. Sen vuoksi on tarpeen käsitellä sekä ensi- että jälleenvakuutusyritysten elvytystä ja kriisinratkaisua niiden erityispiirteet huomioon ottaen. (2)Vuoden 2008 maailmanlaajuinen finanssikriisi paljasti rahoitusalan haavoittuvuudet ja alan sisäiset sidokset. Vaikeuksien ja kaatumisten syyt näyttivät olevan yhteydessä muun muassa rahoitusmarkkinoiden kehitykseen ja vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan luonteeseen. Tässä yhteydessä vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten merkittävimpinä huolenaiheina pidetään usein vakuutusriskejä eli riittämättömiä varauksia korvausten kattamiseksi, väärinhinnoittelua eli alimitoitettuja vakuutusmaksuja, varojen ja velkojen hallinnoinnissa tehtyjä virheitä ja sijoitustappioita. Veronmaksajien varoja on tässä yhteydessä käytetty useiden vakuutusyritysten taloudellisen aseman palauttamiseksi ennalleen. Vaikka Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/138/EY on pyritty vahvistamaan unionin rahoitusjärjestelmää ja parantamaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten häiriönsietokykyä, se ei ole täysin poistanut vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kaatumisen mahdollisuutta. Markkinoiden suuri epävakaus ja pitkään alhaisena pysyvä korkotaso voivat olla erityisen haitallisia vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kannattavuuden ja vakavaraisuusaseman kannalta. Sen vuoksi vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten herkkyys markkinoiden ja talouden kehitykselle edellyttää erityistä varovaisuutta ja asianmukaista kehystä, jonka avulla näiden yritysten taloudellisen aseman mahdollinen heikkeneminen voidaan hoitaa ja siihen voidaan varautua. Muutamat viimeaikaiset tosiasialliset ja uhkaavat kaatumistapaukset, erityisesti rajatylittävissä tilanteissa, ovat tuoneet esiin nykyisen kehyksen heikkouksia, joihin on puututtava, jotta vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten poistuminen markkinoilta voidaan toteuttaa asianmukaisesti ja hallitusti. (3)Vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten toiminta, palvelut tai toiminnot, joita ei voida helposti korvata kohtuullisessa ajassa tai kohtuullisin kustannuksin vakuutuksenottajille, edunsaajille tai vahingon kärsineille osapuolille, on katsottava kriittisiksi toiminnoiksi, joita on jatkettava. Tällainen toiminta ja tällaiset palvelut ja toiminnot voivat olla kriittisiä unionin tasolla tai kansallisella tai alueellisella tasolla. Vakuutus- tai jälleenvakuutussuojan jatkuminen on usein parempi vaihtoehto kuin lähellä kaatumista olevan yrityksen likvidointi, koska suojan jatkuminen takaa vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten kannalta parhaan mahdollisen lopputuloksen. Sen vuoksi on ratkaisevan tärkeää, että käytettävissä on riittävät välineet kaatumisten estämiseksi ja – silloin kun yritys kaatuu – haitallisten vaikutusten minimoimiseksi varmistamalla näiden kriittisten toimintojen jatkuvuus. (4)Lähellä kaatumista olevien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten tehokkaan kriisinratkaisun varmistaminen unionissa on olennainen osa sisämarkkinoiden toteuttamista. Näiden yritysten kaatuminen vaikuttaa vakuutuksenottajien lisäksi mahdollisesti myös reaalitalouteen ja niiden markkinoiden rahoitusvakauteen, joilla nämä vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset suoraan toimivat, mutta lisäksi niiden kaatuminen vaikuttaa myös luottamukseen vakuutusalan sisämarkkinoita kohtaan. Rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden toteutus on lisännyt kansallisten finanssijärjestelmien keskinäistä vuorovaikutusta. Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset toimivat aktiivisesti rahoitusmarkkinoilla hoitaakseen sijoitussalkkujaan ja hallitakseen toimintaansa liittyviä riskejä. Ne ovat johdannaisoperaatioidensa kautta kytköksissä toisiinsa pankkienvälisillä ja muilla markkinoilla, jotka ovat olennaisilta osin yleiseurooppalaisia. Sen vuoksi rahoitusmarkkinoiden vakaus ja sen myötä myös rahoituspalvelujen sisämarkkinat voivat vaarantua, jos jäsenvaltiot eivät kykene puuttumaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kaatumiseen ja ratkaisemaan kaatumistapauksia ennakoitavasti ja yhdenmukaisesti siten, että samalla estetään tehokkaasti koko järjestelmälle aiheutuva laajempi vahinko. (5)Vuoden 2008 maailmanlaajuinen finanssikriisi toi esiin tarpeen laatia vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksille asianmukainen elvytys- ja kriisinratkaisukehys. Kansainvälisellä tasolla finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä laati lokakuussa 2014 tehokkaiden kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijät, joita sovelletaan kaikkiin sellaisiin vakuutusyrityksiin, jotka voisivat kaatuessaan olla järjestelmän kannalta merkittäviä tai kriittisiä. Kesäkuussa 2016 finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä julkaisi lisäohjeita tehokkaiden kriisinratkaisustrategioiden ja ‑suunnitelmien laatimisesta järjestelmän kannalta merkittäville vakuutuksenantajille. Samanaikaisesti kansainvälinen vakuutusvalvojien järjestö hyväksyi marraskuussa 2019 kaikkia vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä koskevat vakuutustoiminnan perusperiaatteet sekä kansainvälisesti toimivia vakuutusyritysryhmiä koskevan yhteisen kehyksen, jossa esitetään yksityiskohtaiset standardit ennakoivaa elvytyksen suunnittelua varten, ja toimet, joita viranomaisten tulisi toteuttaa markkinoilta poistuvan ja kriisinratkaisuun asetettavan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen suhteen. Tämä kehitys olisi otettava huomioon säädettäessä lähellä kaatumista olevien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä. (6)Useat vakuutus- ja jälleenvakuutusyritykset toimivat yli kansallisten rajojen. Jos viranomaiset eivät toimi koordinoidusti eivätkä tee yhteistyötä varautuakseen yli rajojen toimivien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten vaikeuksiin tai kaatumiseen tai hoitaakseen tällaiset tilanteet, tämä heikentää jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta, johtaa vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten kannalta huonompaan lopputulokseen ja vaikuttaa vakuutusalan sisämarkkinoiden uskottavuuteen. (7)Tällä hetkellä Euroopan unionin tasolla ei ole yhdenmukaistettuja menettelyjä, joilla vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kriisinratkaisun voitaisiin hoitaa koordinoidusti. Sen sijaan vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kaatumista sääntelevissä eri jäsenvaltioiden laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä on huomattavia sisällöllisiä ja menettelyllisiä eroja. Yritysten maksukyvyttömyysmenettelyt eivät myöskään sovellu aina vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksille, sillä näiden menettelyjen avulla ei välttämättä aina voida taata vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten, reaalitalouden tai koko rahoitusvakauden kannalta kriittisten toimintojen jatkumista. (8)Lähellä kaatumista olevien tai todennäköisesti kaatuvien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kriittisten toimintojen jatkuvuus on varmistettava, ja samalla on minimoitava vaikutukset, joita tällaisten yritysten kaatuminen voi aiheuttaa taloudelle ja rahoitusjärjestelmälle. Sen vuoksi on vahvistettava kehys, joka antaa viranomaisille uskottavat välineet puuttua riittävän varhain ja nopeasti lähellä kaatumista olevan tai todennäköisesti kaatuvan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tilanteeseen. Kehyksellä olisi varmistettava, että ensin osakkeenomistajat ja niiden jälkeen velkojat kantavat tappioita, edellyttäen, ettei yhdellekään velkojalle aiheudu suurempia tappioita kuin sille olisi aiheutunut, jos vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä noudattamalla periaatetta, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä kriisinratkaisussa huonompaan asemaan. (9)Luotavan kehyksen olisi mahdollistettava se, että viranomaiset voivat varmistaa vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten vakuutussuojan jatkumisen, siirtää tarvittaessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen elinkelpoisia toimintoja ja vakuutuskantoja sekä jakaa tappiot oikeudenmukaisesti ja ennakoitavasti. Näiden tavoitteiden pitäisi auttaa välttämään vakuutuksenottajille, edunsaajille ja vahingon kärsineille osapuolille koituvia turhia tappioita ja sosiaalisia vastoinkäymisiä, lieventämään reaalitalouteen kohdistuvia haitallisia vaikutuksia sekä minimoimaan rahoitusmarkkinoihin kohdistuvat kielteiset vaikutukset ja veronmaksajille aiheutuvat kustannukset. (10)Direktiivin 2009/138/EY uudelleentarkastelun ja erityisesti riskiherkempien pääomavaatimusten käyttöönoton, tehostetun valvonnan, likviditeetin tehostetun seurannan sekä makrotalouden vakauden valvontavälineiden parantamisen pitäisi vähentää entisestään vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kaatumisen todennäköisyyttä sekä parantaa niiden kykyä sietää talouden häiriöitä, johtuivat häiriöt sitten järjestelmähäiriöistä tai yksittäisiä yrityksiä koskevista tapahtumista. Luotettavasta ja vankasta vakavaraisuuskehyksestä huolimatta taloudellisia vaikeuksia ei kuitenkaan voida sulkea kokonaan pois. Sen vuoksi jäsenvaltioiden olisi varauduttava niihin ja niillä olisi oltava käytössään riittävät elvytys- ja kriisinratkaisuvälineet tällaisten tilanteiden hoitamiseksi, oli sitten kyse järjestelmäkriisistä tai yksittäisen yrityksen kaatumisesta. Näihin välineisiin olisi myös kuuluttava mekanismeja, joiden avulla viranomaiset voivat hoitaa tehokkaasti lähellä kaatumista olevien tai todennäköisesti kaatuvien yritysten tilanteet. Tällaisten välineiden ja valtuuksien käytössä olisi otettava huomioon olosuhteet, joissa kaatuminen tapahtuu. (11)Jotkin jäsenvaltiot ovat jo ottaneet käyttöön ennakoivaa elvytyksen suunnittelua koskevia vaatimuksia sekä mekanismeja lähellä kaatumista olevien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten kriisinratkaisua varten. Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevien unionin yhteisten edellytysten, valtuuksien ja prosessien puuttuminen on kuitenkin omiaan luomaan esteitä sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle ja kansallisten viranomaisten väliselle yhteistyölle näiden puuttuessa vaikeuksissa tai lähellä kaatumista olevien rajatylittävien yritysryhmien tilanteisiin. Näin on erityisesti silloin, kun kansallisilla viranomaisilla ei erilaisten lähestymistapojen vuoksi ole saman asteista valvontamahdollisuutta tai samoja mahdollisuuksia purkaa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä. Tällaiset erot elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelmissä voivat vaikuttaa tasapuolisiin toimintaedellytyksiin ja mahdollisesti vääristää yritysten välistä kilpailua. Nämä esteet olisi poistettava ja olisi hyväksyttävä säännöt, joilla varmistetaan, ettei sisämarkkinoiden toiminta häiriinny. Tätä varten vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten ennakoivan elvytyksen ja kriisinratkaisun periaatteista olisi annettava yhteiset säännöt, joilla taataan yhdenmukaistamisen vähimmäistaso. Jotta voidaan varmistaa yhdenmukaisuus vakuutuspalvelujen alalla voimassa olevan unionin lainsäädännön kanssa, ennakoivaa elvytys- ja kriisinratkaisujärjestelmää olisi sovellettava niihin vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiin, joihin sovelletaan direktiivissä 2009/138/EY säädettyjä vakavaraisuusvaatimuksia. (12)Ryhmään kuuluvan yhteisön kaatuminen voi vaikuttaa nopeasti koko ryhmän vakavaraisuuteen ja toimintoihin. Sen vuoksi on tärkeää, että käytössä on koko ryhmän ennakoivaa elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelua koskevat vaatimukset. Lisäksi viranomaisilla pitäisi olla tehokkaat toimintakeinot tällaisten yhteisöjen suhteen, jotta viranomaiset voivat määrätä korjaavia toimia, joissa otetaan huomioon kaikkien ryhmään kuuluvien yhteisöjen vakavaraisuus, sekä, puuttua purkamismahdollisuuksien esteisiin ryhmän tasolla ja laatia yhtenäisen kriisinratkaisusuunnitelman koko ryhmälle, erityisesti rajatylittävissä tapauksissa. Näin ollen ennakoivaa elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelua, purkamista koskevia vaatimuksia ja kriisinratkaisujärjestelmää olisi sovellettava myös emoyrityksiin, holdingyhtiöihin ja muihin ryhmään kuuluviin yhteisöihin, mukaan lukien unionin ulkopuolelle sijoittautuneet vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten sivukonttorit. (13)On tarpeen varmistaa, että elvytys- ja kriisinratkaisukehys on tarkoituksenmukainen ja tehokas, mutta samalla on pyrittävä välttämään se, että yrityksille ja viranomaisille koituu liiallista hallinnollista rasitetta ja kohtuuttomia kustannuksia. Näin ollen elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen täytäntöönpanon olisi oltava oikeassa suhteessa asianomaisen yrityksen sekä sen toimintojen ja palvelujen luonteeseen, laajuuteen ja monimutkaisuuteen. Elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelua koskevien vaatimusten soveltamisalan osalta viranomaisten olisi määritettävä yhdenmukaistettujen riskiperusteisten kriteerien perusteella, mihin yrityksiin suunnitteluvaatimuksia sovelletaan. Luottamuksen lisäämiseksi vakuutus- ja jälleenvakuutusalan sisämarkkinoilla ja tasapuolisten toimintaedellytysten edistämiseksi varautuminen olisi saatettava tietylle vähimmäistasolle määrittämällä, kuinka suureen osaan markkinoita vaatimuksia on vähintään sovellettava. Vaatimusten markkinoihin soveltamisen vähimmäistason yhteydessä olisi kuitenkin otettava huomioon elvytyksen ja kriisinratkaisun väliset erot sekä se, onko kriisinratkaisutoimien toteuttaminen yleisen edun mukaista. (14)Samasta syystä viranomaisten olisi tarvittaessa sovellettava yrityskohtaisesti erilaisia tai kevennettyjä ennakoivaa elvytyksen ja kriisinratkaisun suunnittelua koskevia vaatimuksia ja tiedonantovaatimuksia ja sallittava suunnitelmien harvempi päivittäminen. Soveltaessaan tällaisia yksinkertaistettuja velvoitteita viranomaisten olisi otettava huomioon yrityksen liiketoiminnan luonne, koko, monimutkaisuus ja korvattavuus sekä yrityksen osakkeenomistusrakenne, oikeudellinen muoto, riskiprofiili ja sidokset muihin säänneltyihin yrityksiin tai yleensä rahoitusjärjestelmään. Lisäksi viranomaisten olisi otettava huomioon, olisiko vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaatumisella ja sitä seuraavalla, tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisella likvidaatiolla todennäköisesti merkittäviä haitallisia vaikutuksia vakuutuksenottajiin, rahoitusmarkkinoihin, muihin yrityksiin tai talouteen laajemminkin. Viranomaisten olisi raportoitava yksinkertaistettujen velvoitteiden soveltamisesta EIOPAlle vuosittain. (15)Jotta kriisinratkaisuprosessi olisi hallittu ja jotta vältetään eturistiriidat, jäsenvaltioiden olisi nimettävä hallintoviranomaiset tai viranomaiset, joille on annettu hallinnolliset valtuudet, huolehtimaan elvytys- ja kriisinratkaisukehykseen liittyvistä toiminnoista ja tehtävistä. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että näille kriisinratkaisuviranomaisille osoitetaan riittävät resurssit. Jos jäsenvaltio nimeää kriisinratkaisuviranomaiseksi viranomaisen, joka vastaa myös muista tehtävistä, olisi otettava käyttöön asianmukaiset rakenteelliset järjestelyt näiden ja kriisinratkaisuun liittyvien tehtävien erottamiseksi toisistaan ja toiminnallisen riippumattomuuden varmistamiseksi. Tehtävien eriyttämisen ei tulisi estää kriisinratkaisuyksikköä saamasta käyttöönsä tietoja, joita se tarvitsee hoitaakseen elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen mukaisia tehtäviään tai tehdäkseen yhteistyötä elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen soveltamiseen osallistuvien eri viranomaisten kanssa. (16)Koska vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaatuminen saattaa vaikuttaa vakuutuksenottajiin, rahoitusjärjestelmään ja jäsenvaltion talouteen ja koska se voi edellyttää julkisten varojen käyttöä, jäsenvaltioiden valtiovarainministeriöiden tai muiden asiaankuuluvien ministeriöiden olisi jo varhaisvaiheessa osallistuttava tiiviisti kriisinhallinta- ja kriisinratkaisuprosessiin. (17)Vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten taloudellisen aseman heikkenemiseen tai tilanteeseen, jossa tällainen yritys on jättänyt noudattamatta sääntelyvaatimuksia, on puututtava tehokkaasti, ja ongelmien kärjistyminen on estettävä. Tästä syystä valvontaviranomaisilla olisi oltava valtuudet määrätä ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä. Ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä koskevien valtuuksien olisi kuitenkin oltava yhdenmukaisia direktiivissä 2009/138/EY samankaltaisia tilanteita varten säädetyn toimenpidehierarkian ja siinä säädettyjen valvontavaltuuksien kanssa, mukaan lukien direktiivin 2009/138/EY 36 artiklassa vahvistetun valvojan tarkastusprosessin yhteydessä säädetyt valvontavaltuudet. Näiden ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä koskevien valtuuksien ei myöskään pitäisi johtaa uuteen ennalta määritettyyn toimenpiteiden käynnistämiskriteeriin, jota sovellettaisiin ennen kyseisen direktiivin I osaston VI luvun 4 jaksossa säädettyä vakavaraisuuspääomavaatimusta. Valvontaviranomaisten olisi arvioitava kukin tilanne erikseen ja päätettävä ennaltaehkäisevien toimenpiteiden tarpeesta olosuhteiden, yrityksen tilanteen ja oman valvontavaltansa perusteella.

(18)On olennaisen tärkeää, että ryhmät tai tapauksen mukaan yksittäiset yritykset laativat ennakoivia elvytyssuunnitelmia, joissa esitetään toimet, jotka kyseisten ryhmien tai yritysten on toteutettava taloudellisen asemansa palauttamiseksi silloin, kun se on merkittävästi heikentynyt ja uhkaa niiden elinkelpoisuutta, ja että ne päivittävät näitä suunnitelmia säännöllisesti. Tätä varten vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten olisi määritettävä määrälliset ja laadulliset indikaattorit, jotka käynnistäisivät ennakoivissa elvytyssuunnitelmissa esitetyt korjaavat toimet. Näiden indikaattoreiden tarkoituksena on auttaa vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksiä toteuttamaan korjaavia toimia vakuutuksenottajiensa edun mukaisesti, eivätkä ne saisi johtaa uusiin lakisääteisiin vakavaraisuusvaatimuksiin. Ennakoivien elvytyssuunnitelmien, jotka kattavat kaikki ryhmään kuuluvat olennaiset oikeushenkilöt, tulisi olla yksityiskohtaisia ja perustua realistisiin oletuksiin, joita voidaan soveltaa erilaisissa vankoissa ja äärimmäisissä skenaarioissa. Näiden ennakoivien elvytyssuunnitelmien tulisi olla erottamaton osa yritysten hallintojärjestelmää. Ennakoivien elvytyssuunnitelmien laatimisessa voidaan hyödyntää olemassa olevia välineitä, kuten yritysten omia riski- ja vakavaraisuusarvioita, varautumissuunnitelmia sekä likviditeettiriskin hallintasuunnitelmia. Ennakoivan elvytyssuunnitelman laatimista koskevaa vaatimusta olisi kuitenkin sovellettava oikeasuhteisesti, eikä se saisi vaikuttaa direktiivin 2009/138/EY 138 artiklan 2 kohdassa säädettyyn vaatimukseen, joka koskee toteuttamiskelpoisen elvytyssuunnitelman laatimista ja toimittamista. Ennakoivan elvytyssuunnitelman sisältöä voitaisiin soveltuvin osin hyödyntää tai käyttää pohjana direktiivin 2009/138/EY 138 artiklan 2 kohdassa edellytetyn elvytyssuunnitelman laadinnassa. (19)On välttämätöntä varmistaa, että kriisitilanteisiin varaudutaan asianmukaisesti. Tästä syystä perimmäisiä emoyrityksiä ja yksittäisiä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiä olisi vaadittava toimittamaan ennakoiva elvytyssuunnitelmansa valvontaviranomaisille perusteellista arviointia varten, jossa selvitetään muun muassa, ovatko suunnitelmat kattavia ja voidaanko yrityksen tai ryhmän elinkelpoisuus palauttaa käytännössä niiden avulla kohtuuajassa myös erittäin vaikeassa rahoitustilanteessa. Jos yrityksen esittämä ennakoiva elvytyssuunnitelma ei ole riittävä, valvontaviranomaisilla olisi oltava valtuudet vaatia yritystä toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet suunnitelman olennaisten puutteiden korjaamiseksi. (20)Kriisinratkaisun suunnittelu on keskeinen osa tehokasta kriisinratkaisua. Sen vuoksi kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava kaikki tarvittavat tiedot, jotta ne voivat määrittää kriittiset toiminnot ja varmistaa niiden jatkuvuuden. Koska vakuutus- ja jälleenvakuutusyrityksillä on luottamuksellista tietoa omasta toiminnastaan ja siihen mahdollisesti liittyvistä ongelmista, kriisinratkaisuviranomaisten olisi laadittava kriisinratkaisusuunnitelmat muun muassa asianomaisten yritysten toimittamien tietojen perusteella. Tarpeettoman hallinnollisen rasitteen välttämiseksi kriisinratkaisuviranomaisten olisi ensisijaisesti pyrittävä hankkimaan tarvittavat tiedot valvontaviranomaisilta. (21)Matalan riskiprofiilin yrityksiä ei tulisi niiden matalan riskiprofiilin vuoksi velvoittaa laatimaan erillistä ennakoivaa elvytyssuunnitelmaa, eikä niiden tulisi kuulua kriisinratkaisun suunnittelun piiriin. (22)Korjaavien ja kriisinratkaisutoimenpiteiden mahdollisen vuorovaikutuksen ennakoimiseksi sekä ryhmien kriisivalmiuden ja purkamismahdollisuuksien parantamiseksi elvytystä ja kriisinratkaisua koskevan ennakoivan ryhmäkohtaisen suunnittelun olisi koskettava kaikkia ryhmävalvonnan alaisia ryhmään kuuluvia yhteisöjä. Ennakoivissa elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmissa olisi otettava huomioon asianomaisen ryhmän rahoitusrakenne, tekninen rakenne ja liiketoimintarakenne sekä sen sisäisten sidosten laajuus. (23)Ryhmän ennakoiva elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelma olisi laadittava koko ryhmälle, ja siinä olisi määriteltävä sekä perimmäisen emoyrityksen että kaikkien ryhmään kuuluvien yksittäisten tytäryritysten suhteen toteutettavat toimenpiteet. Tytäryritysten roolin ryhmien ennakoivissa elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmissa olisi kuitenkin oltava oikeassa suhteessa siihen, kuinka merkittäviä ne ovat ryhmän sekä vakuutuksenottajien, reaalitalouden ja rahoitusjärjestelmän kannalta niissä jäsenvaltioissa, joissa ne toimivat. Niiden jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaiset, joissa ryhmällä on tytäryrityksiä, olisi otettava mukaan kriisinratkaisusuunnitelmien laadintaan. Näiden viranomaisten olisi tehtävä valvonta- tai kriisinratkaisukollegiossa kaikki voitavansa saadakseen aikaan yhteisen päätöksen suunnitelmien arvioinnista ja hyväksymisestä. Riittävä kriisivalmius olisi kuitenkin varmistettava, vaikka valvonta- tai kriisinratkaisukollegio ei saisi aikaan yhteistä päätöstä. Tällaisessa tapauksessa jokaisen tytäryrityksestä vastaavan valvontaviranomaisen olisi voitava vaatia lainkäyttöalueellaan sijaitsevilta tytäryrityksiltä ennakoiva elvytyssuunnitelma ja laatia oma arvionsa suunnitelmasta. Samasta syystä kunkin tytäryrityksestä vastaavan kriisinratkaisuviranomaisen olisi laadittava kriisinratkaisusuunnitelma lainkäyttöalueellaan sijaitsevia tytäryrityksiä varten ja päivitettävä sitä. Ryhmään kuuluvalle yritykselle tulisi edelleenkin laatia yksilöllinen ennakoiva elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelma vain poikkeuksellisissa ja asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa, ja tällaisen suunnitelman laadinnassa olisi sovellettava samoja vaatimuksia, joita sovelletaan vastaaviin yrityksiin kyseisessä jäsenvaltiossa. Mikäli ryhmään kuuluvalle yritykselle laaditaan yksilöllinen ennakoiva elvytys- tai kriisinratkaisusuunnitelma, asiaankuuluvien viranomaisten olisi pyrittävä mahdollisuuksien mukaan varmistamaan niiden yhdenmukaisuus ryhmän muiden osien ennakoivien elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien kanssa. (24)Jotta kaikki asianomaiset viranomaiset olisivat jatkuvasti ajan tasalla, valvontaviranomaisten olisi toimitettava ennakoivat elvytyssuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset asianomaisille kriisinratkaisuviranomaisille, joiden olisi puolestaan toimitettava kriisinratkaisusuunnitelmat ja kaikki niihin tehdyt muutokset asianomaisille valvontaviranomaisille. (25)Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen purkamismahdollisuuksien arvioinnin perusteella oltava valtuudet vaatia joko suoraan tai välillisesti valvontaviranomaisten kautta, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys muuttaa rakennettaan tai organisaatiotaan. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi myös voitava toteuttaa tarvittavia ja oikeasuhteisia toimenpiteitä poistaakseen kriisinratkaisuvälineiden käytön mahdolliset olennaiset esteet tai vähentääkseen niitä ja varmistaakseen kyseisten yhteisöjen purkamismahdollisuuden. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi arvioitava vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten purkamismahdollisuuksia niiden yritysten tasolla, joissa kriisinratkaisutoimet ryhmän kriisinratkaisusuunnitelman mukaan oletettavasti toteutettaisiin. Kriisinratkaisuviranomaisten tulisi voida vaatia muutoksia vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten rakenteeseen ja organisaatioon tai toteuttaa toimenpiteitä kriisinratkaisuvälineiden käytön mahdollisten olennaisten esteiden poistamiseksi tai niiden vähentämiseksi ja kyseisten yritysten purkamismahdollisuuksien varmistamiseksi vain siinä määrin kuin on tarpeen kyseisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen rakenteen ja toiminnan yksinkertaistamiseksi, jotta voidaan parantaa yrityksen purkamismahdollisuuksia. (26)Ennakoivassa elvytyssuunnitelmassa tai kriisinratkaisusuunnitelmassa esitettyjen toimien täytäntöönpano voi vaikuttaa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten henkilöstöön. Sen vuoksi näiden suunnitelmien olisi sisällettävä menettelyjä, joilla työntekijöiden edustajille annetaan tietoja ja heitä kuullaan koko elvytys- ja kriisinratkaisuprosessien ajan, kun se on tarpeen. Näiden menettelyjen osalta olisi noudatettava työehtosopimuksia, muita työmarkkinaosapuolten vahvistamia järjestelyjä sekä kansallisia ja unionin säännöksiä ammattiliittojen ja työntekijöiden edustajien osallistumisesta yrityksen uudelleenjärjestelyprosesseihin. (27)Unionin laajuista toimintaa harjoittavien vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten tai ryhmään kuuluvien yhteisöjen tehokas elvytys ja kriisinratkaisu edellyttää valvonta- ja kriisinratkaisuviranomaisten välistä yhteistyötä valvonta- ja kriisinratkaisukollegioissa prosessin kaikissa vaiheissa ennakoivien elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien valmistelusta aina varsinaiseen yrityksen kriisinratkaisuun saakka. Jos viranomaisten välillä syntyy erimielisyyttä ryhmiä ja yrityksiä koskevista päätöksistä, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1094/2010 perustetun Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen), jäljempänä ’EIOPA’, olisi viime kädessä toimittava sovittelijana. (28)Elvytys- ja kriisinratkaisuvaiheissa osakkeenomistajilla olisi edelleen oltava täysi vastuu vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksestä ja täysi määräysvalta siinä. Niillä ei enää pitäisi olla tällaista vastuuta, kun yritys on asetettu kriisinratkaisuun. Tästä syystä kriisinratkaisukehyksessä olisi säädettävä, että kriisinratkaisu käynnistetään oikea-aikaisesti, toisin sanoen ennen kuin vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys on taseen tai kassavirran perusteella maksukyvytön, ennen kuin kaikki oma pääoma on huvennut tai ennen tilannetta, jossa kyseinen vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys ei enää pysty noudattamaan maksuvelvoitteitaan niiden erääntyessä. Kriisinratkaisu olisi käynnistettävä, kun valvontaviranomainen kriisinratkaisuviranomaista kuultuaan tai kriisinratkaisuviranomaisen kuultua sitä toteaa, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu eivätkä vaihtoehtoiset toimenpiteet estäisi kaatumista kohtuullisessa ajassa. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen olisi katsottava olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan, jos se on jossakin seuraavista tilanteista: i) yritys rikkoo tai se tulee todennäköisesti rikkomaan direktiivin 2009/138/EY I osaston VI luvun 4 jaksossa säädettyä vähimmäispääomavaatimusta, eikä voida kohtuudella odottaa, että se alkaisi noudattaa jälleen kyseistä vaatimusta, ii) yritys ei enää täytä toimiluvalle asetettuja edellytyksiä, tai se selkeästi laiminlyö sitä koskevien lakien ja asetusten mukaisten lakisääteisten velvoitteidensa noudattamisen tai todennäköisesti laiminlyö selkeästi niiden noudattamisen lähitulevaisuudessa siten, että toimiluvan peruuttaminen on perusteltua, iii) vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys ei kykene tai ei todennäköisesti lähitulevaisuudessa kykene maksamaan velkojaan tai muita vastuitaan niiden erääntyessä, mukaan lukien vakuutuksenottajille tai edunsaajille suoritettavat maksut, tai iv) vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys tarvitsee poikkeuksellista julkista rahoitustukea. (29)Kriisinratkaisuvälineiden ja ‑valtuuksien käyttö voi keskeyttää vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakkeenomistajien ja velkojien oikeudet. Erityisesti kriisinratkaisuviranomaisten valtuudet siirtää vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakkeet tai sen varat kokonaan tai osittain yksityiselle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta vaikuttavat osakkeenomistajien omistusoikeuteen. Lisäksi valtuudet päättää siitä, mitkä velat siirretään lähellä kaatumista olevasta yrityksestä palvelujen jatkuvuuden varmistamiseksi ja vakuutuksenottajiin, edunsaajiin ja vahingon kärsineisiin osapuoliin, reaalitalouteen tai laajemmin rahoitusvakauteen kohdistuvien haittavaikutusten välttämiseksi, voivat vaikuttaa velkojien yhdenvertaiseen kohteluun. Sen vuoksi kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä vain sellaisiin vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksiin, jotka ovat lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvat, ja ainoastaan silloin, kun tämä on välttämätöntä kriisinratkaisutavoitteiden vuoksi yleisen edun nimissä. Tämä tarkoittaa erityisesti sitä, että kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä ainoastaan silloin, kun vakuutus- tai jälleenvakuutusyritystä ei voida likvidoida tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, koska tämä vaikuttaisi kohtuuttomasti vakuutuksenottajien, edunsaajien ja kantajien suojaan tai vaarantaisi rahoitusjärjestelmän vakauden. Lisäksi kriisinratkaisutoimien tulisi olla välttämättömiä kriittisten toimintojen siirtämiseksi nopeasti ja niiden jatkamiseksi, ja niiden käytön edellytyksenä tulisi olla myös se, että tilanteessa ei voida kohtuudella turvautua mihinkään vaihtoehtoiseen yksityisen sektorin ratkaisuun, kuten nykyisiltä osakkeenomistajilta tai joltakin kolmannelta osapuolelta saatavaan pääomankorotukseen, joka riittäisi palauttamaan yhteisön täyden elinkelpoisuuden vaikuttamatta vakuutussaataviin. Kaiken kriisinratkaisutoimista johtuvan osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksiin puuttumisen olisi oltava sopusoinnussa Euroopan unionin perusoikeuskirjan, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, kanssa. Erityisesti silloin, kun samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan eri tavoin kriisinratkaisutoimen yhteydessä, tällaisen erilaisen kohtelun olisi oltava yleisen edun kannalta perusteltua ja oikeasuhteista kyseessä oleviin riskeihin nähden eikä se saisi olla suoraan eikä välillisesti kansalaisuuden perusteella syrjivää. (30)Soveltaessaan kriisinratkaisuvälineitä ja käyttäessään kriisinratkaisuvaltuuksia kriisinratkaisuviranomaisten olisi kaikin asianmukaisin toimenpitein varmistettava, että kriisinratkaisutoimi toteutetaan sen periaatteen mukaisesti, että se vaikuttaa vakuutussaataviin vasta sen jälkeen, kun osakkeenomistajat ja muut velkojat ovat kantaneet oman osuutensa tappioista. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi myös varmistettava, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisinratkaisun kustannukset jäävät mahdollisimman pieniksi ja että samaan luokkaan kuuluvia velkojia kohdellaan yhtäläisesti. (31)Pääomainstrumenttien, velkainstrumenttien ja muiden hyväksyttävien velkojen arvonalentamista tai muuntamista tulisi käyttää sisäisenä tappioiden kattamismekanismina. Tällä mekanismilla sekä siirroilla, joiden tarkoituksena on varmistaa vakuutusturvan jatkuvuus vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten hyväksi, pitäisi olla mahdollista saavuttaa kriisinratkaisutavoitteet ja rajoittaa suurelta osin vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaatumisen vaikutusta vakuutuksenottajiin. Äärimmäisissä tapauksissa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisinratkaisu voi edellyttää erityisten kansallisten järjestelmien, erityisesti vakuutustakuujärjestelmän tai kriisinratkaisurahaston, käyttöä täydentämään tappioiden kattamiseen ja uudelleenjärjestelyihin käytettäviä resursseja, tai viimeisenä keinona voidaan tarvita poikkeuksellista julkista rahoitustukea. Velkojien suojaamiseksi tarkoitettujen suojatoimien yhteydessä olisi otettava huomioon myös tällaiset erityiset kansalliset järjestelmät, joiden on puolestaan oltava unionin valtiontukikehyksen mukaisia. Arvonalennus- tai muuntamisvälineeseen olisi turvauduttava ennen poikkeuksellisen julkisen rahoitustuen käyttöä. (32)Puuttuminen omistusoikeuteen ei saisi olla suhteetonta. Näin ollen vakuutus- ja jälleenvakuutusyritysten osakkeenomistajat ja velkojat, joihin tilanne vaikuttaa, vakuutuksenottajat mukaan lukien, eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olisi likvidoitu kriisinratkaisupäätöksen tekemisen ajankohtana. Siinä tapauksessa, että osa kriisinratkaisun kohteena olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen varoista ja veloista siirretään yksityiselle ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jäljelle jäävä osa kriisinratkaisun kohteena olevasta yrityksestä olisi likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen likvidaatiomenettelyyn jäävillä osakkeenomistajilla ja velkojilla olisi oltava oikeus saada suorituksina tai korvauksina saamisistaan likvidaatiomenettelyssä vähintään se, minkä he arvion mukaan olisivat saaneet, jos koko vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (33)Osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksien suojaamiseksi on tarpeen vahvistaa selkeät velvoitteet kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen varojen ja velkojen arvostusta varten sekä sellaisen kohtelun arvostusta varten, jonka osakkeenomistajat ja velkojat olisivat saaneet, jos yritys olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Sen vuoksi on tarpeen säätää, että ennen kriisinratkaisutoimien toteuttamista suoritetaan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen varojen ja velkojen oikeudenmukainen ja realistinen arvostus. Tähän arvostukseen olisi voitava hakea muutosta. Kriisinratkaisutoimen luonteen sekä sen ja arvostuksen läheisen yhteyden vuoksi muutoksenhaun olisi kuitenkin oltava mahdollista vain, jos se kohdistetaan samanaikaisesti kriisinratkaisupäätökseen. Lisäksi on tarpeen säätää, että kriisinratkaisuvälineiden soveltamisen jälkeen osakkeenomistajien ja velkojien tosiasiallisesti saamaa kohtelua verrataan kohteluun, jonka ne olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tästä jälkikäteen tehdystä vertailusta olisi voitava valittaa erillään kriisinratkaisupäätöksestä. Osakkeenomistajilla ja velkojilla, jotka ovat saaneet vähemmän saamisistaan kuin ne olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, olisi oltava oikeus saada erotus maksuna. (34)On tärkeää, että tappiot kirjataan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaaduttua. Lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen varojen ja velkojen arvostuksen olisi perustuttava oikeudenmukaisiin, varovaisiin ja realistisiin oletuksiin hetkellä, jolloin kriisinratkaisuvälineet otetaan käyttöön. Vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen taloudellinen tila ei kuitenkaan saisi arvostuksessa vaikuttaa velkojen arvoon. Poikkeuksellisen kiireellisissä tapauksissa kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava suorittaa lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen varojen ja velkojen arvostus pikaisesti. Tällaisen arvostuksen olisi oltava tilapäinen, ja sitä olisi käytettävä siihen saakka, kunnes on tehty riippumaton arvostus. EIOPAn olisi laadittava periaatteellinen kehys, jota käytetään tällaisia arvostuksia tehtäessä, ja sallittava, että kriisinratkaisuviranomaiset ja riippumattomat arvostajat käyttävät tarvittaessa erilaisia erityismenetelmiä. (35)Kriisinratkaisuviranomaisten olisi kriisinratkaisutoimia toteuttaessaan otettava huomioon kriisinratkaisusuunnitelmien mukaiset toimet ja noudatettava niitä, paitsi jos kriisinratkaisuviranomaiset arvioivat kulloistenkin olosuhteiden perusteella, että kriisinratkaisutavoitteet saavutetaan tehokkaammin toteuttamalla muita kuin kriisinratkaisusuunnitelman mukaisia toimia. (36)Kriisinratkaisuvälineet olisi suunniteltava toimimaan asianmukaisesti hyvin monenlaisissa eri skenaarioissa, jotka suureksi osaksi eivät ole ennakoitavissa, ja niiden suunnittelussa olisi otettava huomioon, että yksittäisen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisi ja laajempi koko järjestelmää koskeva kriisi voivat erota toisistaan. Sen vuoksi kriisinratkaisuvälineiden olisi katettava kaikki nämä skenaariot, joita ovat muun muassa kriisinratkaisun kohteena olevan maksukykyisen yrityksen asettaminen run-off-tilaan sen lakkauttamiseen saakka, kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen liiketoiminnan tai osakkeiden myynti, omaisuudenhoitoyhtiön perustaminen, varojen ja velkojen erottelu lähellä kaatumista olevan yrityksen arvoltaan alentuneista tai heikkotuottoisista salkuista sekä lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen pääomainstrumenttien ja muiden hyväksyttävien velkojen arvonalentaminen tai muuntaminen. (37)Mikäli kriisinratkaisuvälineitä on käytetty vakuutuskantojen siirtämiseen terveelle yhteisölle, esimerkiksi yksityisen sektorin ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, yrityksen jäljelle jäävä osa olisi likvidoitava asianmukaisessa määräajassa. Tämän määräajan pituus olisi määritettävä sen perusteella, onko lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tarjottava palveluja tai tukea yksityisen sektorin ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jotta tämä pystyy suorittamaan toiminnot ja tarjoamaan palvelut, jotka se on siirron yhteydessä hankkinut.

(38)Turvautuessaan liiketoiminnan myyntiin kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus toteuttaa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tai sen liiketoiminnan osien myynti yhdelle tai useammalle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta. Liiketoiminnan myynnin yhteydessä viranomaisten olisi tehtävä järjestelyjä markkinoidakseen vakuutus- tai jälleenvakuutusyritystä tai sen liiketoiminnan osia avoimella, läpinäkyvällä ja syrjimättömällä tavalla pyrkien mahdollisuuksien mukaan maksimoimaan myyntihinnan. Jos tällainen menettely ei ole mahdollinen asian kiireellisyyden vuoksi, viranomaisten olisi toteutettava toimenpiteitä kilpailuun ja sisämarkkinoihin kohdistuvien haitallisten vaikutusten torjumiseksi. (39)Kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen varojen tai velkojen siirrosta liiketoimintaa myytäessä mahdollisesti saatava nettotuotto olisi kohdennettava likvidaatiomenettelyyn jäävän yrityksen hyödyksi. Kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen liikkeeseen laskemien osakkeiden tai muiden omistusinstrumenttien siirrosta liiketoimintaa myytäessä mahdollisesti saatava nettotuotto olisi kohdennettava näiden osakkeiden tai muiden omistusinstrumenttien omistajien hyödyksi. Tuottoa laskettaessa siitä olisi vähennettävä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaatumisesta ja kriisinratkaisuprosessista aiheutuneet kustannukset. (40)Lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen markkinointia ja mahdollisten ostajien kanssa ennen liiketoiminnan myyntiä käytäviä neuvotteluja koskevat tiedot ovat todennäköisesti arkaluonteisia ja voivat heikentää luottamusta vakuutusmarkkinoihin. Sen vuoksi on tärkeää varmistaa, että näiden tietojen julkistamista yleisölle, mitä edellytetään Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 596/2014, voidaan lykätä vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisinratkaisun suunnitteluun ja jäsentelyyn tarvittavan ajan. (41)Omaisuudenhoitoyhtiö on yhden tai useamman viranomaisen kokonaan tai osittain omistama tai kriisinratkaisuviranomaisen määräysvallassa oleva vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys. Omaisuudenhoitoyhtiön päätarkoituksena on varmistaa kriittisten toimintojen tarjoamisen jatkuminen lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen vakuutuksenottajille. Näin ollen omaisuudenhoitoyhtiötä olisi johdettava elinkelpoisena toimintaansa keskeytyksettä jatkavana yrityksenä, ja se olisi palautettava markkinoille asianmukaisissa olosuhteissa tai likvidoitava, jollei se ole enää elinkelpoinen. (42)Varojen ja velkojen erottelun avulla viranomaisten olisi pystyttävä siirtämään kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen varat, oikeudet tai velat erilliseen yhtiöön niiden erottamiseksi, hallinnoimiseksi ja likvidoimiseksi. Jotta lähellä kaatumista olevalle vakuutus- tai jälleenvakuutusyritykselle ei koituisi aiheetonta kilpailuetua, varojen ja velkojen erottelua olisi käytettävä ainoastaan yhdessä muiden välineiden kanssa. (43)Jotta kriisinratkaisujärjestelmä olisi tuloksellinen, sillä olisi voitava varmistaa, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisi voidaan ratkaista siten, että yrityksen kaatumisesta vakuutuksenottajille, veronmaksajille, reaalitaloudelle ja rahoitusvakaudelle aiheutuvat kielteiset vaikutukset ovat mahdollisimman vähäisiä. Arvonalentamisella tai muuntamisella olisi varmistettava, että ennen kuin vakuutussaataviin kohdistuu vaikutuksia, lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakkeenomistajat ja velkojat kärsivät ensin tappiot ja kantavat asianmukaisen osan kustannuksista, joita vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kaatumisesta aiheutuu, kun kriisinratkaisuvaltuuksia käytetään. Arvonalennus- tai muuntamisväline kannustaa näin ollen tehokkaammin vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten osakkeenomistajia ja velkojia – ja tietyssä määrin myös vakuutuksenottajia – seuraamaan vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysten kuntoa normaaliolosuhteissa. (44)On tarpeen varmistaa, että kriisinratkaisuviranomaiset voivat toimia erilaisissa olosuhteissa riittävän joustavasti asettaakseen kriisinratkaisun kohteena olevan maksukykyisen yrityksen run-off-tilaan, siirtääkseen sen varat, oikeudet ja velat vakuutuksenottajien kannalta parhain ehdoin sekä kohdentaakseen jäljelle jäävät tappiot. Sen vuoksi on aiheellista säätää, että kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava soveltaa arvonalennus- tai muuntamisvälinettä sekä silloin, kun tavoitteena on ratkaista lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisi asettamalla se maksukykyisenä run-off-tilaan, että silloin, kun kriittiset vakuutuspalvelut siirretään pois vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksestä ja sen jäljelle jäävä osa lopettaa toimintansa ja likvidoidaan. Tässä yhteydessä vakuutusvelkojen uudelleenjärjestely voi olla perusteltua, jos tämän katsotaan olevan vakuutuksenottajien edun mukaista, jotta varmistetaan vakuutusturvan jatkuminen olennaisilta osin. (45)Jos on olemassa realistinen mahdollisuus, että yrityksen elinkelpoisuus voidaan palauttaa eikä vakuutuksenottajille koidu tappioita kriisinratkaisuprosessissa, arvonalennus- tai muuntamisvälinettä voidaan käyttää kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen elinkelpoisuuden palauttamiseksi. Tällaisessa tapauksessa arvonalennuksella tai muuntamisella toteutetun kriisinratkaisuun yhteydessä myös yrityksen johto olisi vaihdettava, paitsi jos sen säilyttäminen ennallaan on asianmukaista ja tarpeen kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi. (46)Arvonalennus- tai muuntamisvälinettä ei ole asianmukaista soveltaa saamisiin niiltä osin kuin niiden vakuudeksi on annettu pantti tai kiinnitys tai ne ovat muulla tavoin vakuudellisia, koska tällöin arvonalentaminen tai muuntaminen voi olla tuloksetonta tai sillä voi olla haitallisia vaikutuksia rahoitusvakauteen. Sen varmistamiseksi, että arvonalennus- tai muuntamisväline saavuttaa tehokkaasti tavoitteensa, on kuitenkin suotavaa, että sitä voidaan käyttää mahdollisimman laajalti lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen vakuudettomiin velkoihin. Siitä huolimatta on asianmukaista rajata tietynlaiset vakuudettomat velat arvonalennus- tai muuntamisvälineen soveltamisalan ulkopuolelle. Kriittisten toimintojen jatkuvuuden varmistamiseksi velkojen arvonalentamista ei tästä syystä pitäisi soveltaa tiettyihin lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen henkilöstön saamisiin eikä kaupallisiin saamisiin, jotka liittyvät vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen päivittäisen toiminnan kannalta kriittisiin hyödykkeisiin ja palveluihin. Jotta ei kajottaisi eläkeoikeuksiin ja eläkesäätiöiden ja eläkkeiden edunvalvojien omistamiin ja niiden valvomiin eläkemääriin, arvonalentamista ja muuntamista ei pitäisi soveltaa lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen velkoihin, joiden edunsaajana on eläkejärjestelmä. Järjestelmäriskin pienentämiseksi arvonalentamista tai muuntamista ei myöskään pitäisi soveltaa maksujärjestelmiin osallistumisesta johtuviin velkoihin, joiden jäljellä oleva maturiteetti on alle seitsemän päivää, eikä velkoihin, joiden edunsaajana on vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys, luottolaitos tai sijoituspalveluyritys, samaan ryhmään kuuluvia yhteisöjä lukuun ottamatta, ja joiden alkuperäinen maturiteetti on alle seitsemän päivää. (47)Vakuutuksenottajien, edunsaajien ja vahingon kärsineiden osapuolten suojaaminen on yksi kriisinratkaisun päätavoitteista. Sen vuoksi arvonalennus- tai muuntamisvälinettä olisi sovellettava vakuutussaataviin vasta viimeisenä keinona, ja kriisinratkaisuviranomaisten olisi huolellisesti pohdittava, millaisia seurauksia luonnollisten henkilöiden, mikroyritysten tai pienten ja keskisuurten yritysten vakuutussopimuksista johtuvien vakuutussaatavien arvonalentamisella voisi olla. (48)Kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava rajata velat kokonaan tai osittain arvonalentamisen ja muuntamisen soveltamisen ulkopuolelle joukossa tapauksia, joissa velkojen arvonalennusta tai muuntamista ei ole mahdollista suorittaa kohtuullisessa ajassa, ulkopuolelle rajaaminen on ehdottoman välttämätöntä ja oikeasuhteista kriisinratkaisutavoitteiden saavuttamiseksi tai arvonalennus- tai muuntamisvälineen soveltaminen velkoihin johtaisi kyseisten velkojen arvon sellaiseen alentumiseen, että siitä muille velkojille koituvat tappiot olisivat suuremmat kuin jos kyseisiä velkoja ei rajattaisi arvonalentamisen ulkopuolelle. Jos tällaisia ulkopuolelle rajaamisia sovelletaan, muiden hyväksyttävien velkojen arvonalennuksen tai muuntamisen tasoa voidaan korottaa kyseisten ulkopuolelle rajaamisten ottamiseksi huomioon edellyttäen, että noudatetaan periaatetta, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä huonompaan asemaan kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Jäsenvaltioita ei myöskään pitäisi vaatia rahoittamaan kriisinratkaisua yleisestä talousarviostaan. (49)Kriisinratkaisuviranomaisten olisi käytettävä arvonalennus- tai muuntamisvälinettä yleisesti ottaen niin, että säilytetään velkojien tasavertainen kohtelu ja lakisääteinen maksunsaantijärjestys sovellettavan maksukyvyttömyyslainsäädännön mukaisesti. Näin ollen tappiot olisi ensin katettava säännellyillä pääomainstrumenteilla ja kohdennettava osakkeenomistajiin joko osakkeiden mitätöimisen tai siirron tai voimakkaan laimentamisen avulla. Jos tämä ei riitä, olisi muuntamista tai arvonalentamista sovellettava etuoikeudeltaan huonompiin velkoihin. Muuntamista tai arvonalentamista olisi sovellettava ylimmän etuoikeusluokan velkoihin vasta sen jälkeen, kun etuoikeudeltaan huonommat velat on muunnettu tai niiden arvo on alennettu kokonaisuudessaan. (50)Velkoihin sovellettavia poikkeuksia, jotka koskevat esimerkiksi maksu- ja selvitysjärjestelmiä, työntekijä- tai kaupallisia velkojia tai etuoikeusasemaa, olisi sovellettava samalla tavalla sekä unionissa että kolmansissa maissa. Jotta varmistetaan, että velkojen arvo voidaan alentaa tai velat voidaan muuntaa kolmansissa maissa, on tarpeen säätää, että tämä mahdollisuus mainitaan sopimusmääräyksissä, joihin sovelletaan kolmansien maiden lainsäädäntöä. Tällaista sopimusehtoa ei tulisi vaatia, kun on kyse veloista, joihin ei sovelleta arvonalennus- tai muuntamisvälinettä, tai kun kolmannen maan lainsäädännössä tai kyseisen kolmannen maan kanssa tehdyssä sitovassa sopimuksessa sallitaan se, että jäsenvaltion kriisinratkaisuviranomainen käyttää arvonalennus- tai muuntamisvälinettä. (51)Osakkeenomistajien ja velkojien olisi osallistuttava lähellä kaatumista olevan yrityksen tappionjakomekanismiin tarpeen mukaan. Näin ollen jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että tappiot voidaan kattaa täysimääräisesti ensisijaisen pääoman (T1), toissijaisen pääoman (T2) ja kolmassijaisen pääoman (T3) instrumenttien avulla liikkeeseen laskevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen elinkyvyttömäksi toteamisen ajankohtana. Sen vuoksi olisi edellytettävä, että kriisinratkaisuviranomaiset soveltavat arvonalentamista kyseisiin instrumentteihin täysimääräisesti tai muuntavat ne soveltuvissa tapauksissa ensisijaisen pääoman (T1) instrumenteiksi, kun yritys todetaan elinkelvottomaksi ja ennen kuin toteutetaan kriisinratkaisutoimia. Tässä yhteydessä elinkelvottomaksi toteamisen hetkellä olisi tarkoitettava hetkeä, jolloin asianomainen kriisinratkaisuviranomainen katsoo vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen täyttävän kriisinratkaisuedellytykset tai jolloin kyseinen viranomainen päättää, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys lakkaisi olemasta elinkelpoinen ilman näiden pääomainstrumenttien arvonalentamista tai muuntamista. Nämä vaatimukset olisi mainittava kutakin instrumenttia sääntelevissä ehdoissa ja mahdollisissa esitteissä tai tarjousasiakirjoissa, jotka julkaistaan tai joita tarjotaan instrumenttien yhteydessä. (52)Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava kaikki tarvittavat lakisääteiset valtuudet, joita voidaan käyttää eri yhdistelminä kriisinratkaisuvälineiden yhteydessä, sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisu voidaan toteuttaa tehokkaasti. Tällaisiin lakisääteisiin valtuuksiin olisi kuuluttava valtuudet siirtää lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen osakkeita tai varoja, oikeuksia tai velkoja toiselle yhteisölle, esimerkiksi toiselle yritykselle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, valtuudet alentaa osakkeiden arvoa tai mitätöidä osakkeita taikka soveltaa arvonalentamista tai muuntamista lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen velkoihin, valtuudet vaihtaa johto ja valtuudet määrätä keskeyttämään väliaikaisesti saamisten maksaminen. Lisäksi tarvitaan liitännäisvaltuuksia, kuten valtuuksia vaatia ryhmän muita osia jatkamaan olennaisia palveluja. (53)Ei ole tarpeen säätää yksityiskohtaisesti keinoista, joilla kriisinratkaisuviranomaisten olisi puututtava lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tilanteeseen. Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus valita, ottavatko ne määräysvallan puuttumalla suoraan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen toimintaan vai täytäntöönpanomääräyksen avulla. Viranomaisten olisi tehtävä päätöksensä tapauksen mukaan. (54)On tarpeen vahvistaa menettelylliset vaatimukset, joilla varmistetaan, että kriisinratkaisutoimet annetaan asianmukaisesti tiedoksi ja julkistetaan. Kriisinratkaisuviranomaisten ja niiden ammatillisten neuvonantajien kriisinratkaisuprosessin aikana haltuunsa saamat tiedot ovat kuitenkin todennäköisesti arkaluonteisia, ja siksi tietoihin olisi ennen kriisinratkaisupäätöksen julkistamista sovellettava tehokkaita salassapitojärjestelyjä. Kaikilla tiedoilla, joita päätöksestä annetaan ennen sen tekemistä, koskivatpa ne kriisinratkaisun edellytysten täyttymistä, tietyn välineen soveltamista tai mahdollista menettelyn aikaista toimea, on oletettava olevan vaikutuksia yleisiin ja yksityisiin etuihin, joihin kyseinen toimi liittyy. Siksi on varmistettava, että käytössä on asianmukaiset menettelyt tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi, kun ne koskevat esimerkiksi elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien sisältöä ja yksityiskohtia tai näiden suunnitelmien arviointien tuloksia. (55)Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava liitännäisvaltuudet, joilla varmistetaan, että osakkeiden tai velkainstrumenttien sekä varojen, oikeuksien ja velkojen siirto ostajana olevalle kolmannelle osapuolelle tai omaisuudenhoitoyhtiölle toteutetaan tuloksellisesti. Erityisesti olisi säilytettävä jälleenvakuutussopimuksista johtuvat taloudelliset edut, jotta vakuutussaatavat voidaan siirtää ilman, että tämä vaikuttaa niihin liittyvän vakuutuskannan ja vakuutuskantaa koskevan vakuutusteknisen vastuuvelan ja pääomavaatimusten yleiseen riskiprofiiliin. Sen vuoksi kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus siirtää vakuutussaatavia yhdessä niihin liittyvien jälleenvakuutusoikeuksien kanssa. Tähän olisi myös sisällytettävä valtuudet riisua kolmansien osapuolten oikeudet siirrettävistä instrumenteista tai varoista, valtuudet panna täytäntöön sopimuksia ja valtuudet huolehtia siitä, että siirrettyjen varojen ja osakkeiden saaja jatkaa järjestelyjä. Osapuolen oikeutta purkaa kriisinratkaisun kohteena olevan yrityksen tai sen ryhmään kuuluvan yhteisön kanssa tehty sopimus muista syistä kuin lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen kriisinratkaisun vuoksi ei myöskään pitäisi rajoittaa jatkossakaan. Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi niin ikään oltava liitännäisvaltuudet edellyttää, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen jäljelle jäävä osa, joka likvidoidaan tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisesti, tarjoaa palveluja, jotka ovat välttämättömiä sen yrityksen liiketoiminnan harjoittamiseksi, jolle varat tai osakkeet on siirretty liiketoiminnan myynnin tai omaisuudenhoitoyhtiön käytön nojalla. (56)Perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaan jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa. Sen vuoksi kriisinratkaisuviranomaisten tekemiin päätöksiin olisi voitava hakea muutosta. (57)Kriisinratkaisuviranomaisten toteuttamat kriisinhallintatoimet saattavat vaatia monimutkaisia taloudellisia arviointeja ja laajaa harkintavallan käyttöä. Nimenomaan kriisinratkaisuviranomaisilla on tarvittava asiantuntemus tehdä tällaisia arviointeja ja päättää harkintavallan asianmukaisesta käytöstä. Sen vuoksi on tärkeää varmistaa, että kansalliset tuomioistuimet käyttävät kriisinratkaisuviranomaisten tässä yhteydessä tekemiä monimutkaisia taloudellisia arviointeja perustana tarkastellessaan kriisinhallintatoimia kussakin tapauksessa. Näiden arviointien monimutkainen luonne ei kuitenkaan saisi estää kansallisia tuomioistuimia tutkimasta sitä, onko kriisinratkaisuviranomaisten käyttämä näyttö asiallisesti tarkkaa, luotettavaa ja yhdenmukaista, sisältääkö tämä näyttö kaiken merkityksellisen tiedon, joka olisi otettava huomioon monimutkaisen tilanteen arvioimiseksi, ja voidaanko näytön avulla osoittaa oikeiksi siitä tehdyt johtopäätökset.

(58)Kiireellisten tapausten varalta on tarpeen edellyttää, että muutoksenhaku ei automaattisesti keskeytä riitautetun päätöksen oikeusvaikutuksia ja että kriisinratkaisuviranomaisen päätös on välittömästi täytäntöönpanokelpoinen, koska oletetaan, että sen täytäntöönpanon keskeyttäminen olisi yleisen edun vastaista. (59)On tarpeen suojata kolmansia osapuolia, jotka ovat vilpittömässä mielessä hankkineet kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoja, oikeuksia ja velkoja viranomaisten käyttämien kriisinratkaisuvaltuuksien myötä. Samoin on tarpeen varmistaa rahoitusmarkkinoiden vakaus. Sen vuoksi oikeus hakea muutosta kriisinratkaisupäätökseen ei saisi vaikuttaa mahdolliseen myöhempään mitätöidyn päätöksen nojalla toteutettuun hallinnolliseen toimeen tai transaktioon. Tällaisissa tapauksissa laittoman päätöksen hyvitystoimet olisi rajoitettava korvauksen maksamiseen niiden henkilöiden kärsimästä vahingosta, joihin päätös vaikuttaa. (60)Kriisinhallintatoimia voidaan joutua toteuttamaan kiireellisesti asianomaisten jäsenvaltioiden ja unionin rahoitusvakauteen kohdistuvien vakavien riskien vuoksi. Sen vuoksi kansallisen lainsäädännön mukainen hakumenettely tuomioistuimen ennakkohyväksynnän saamiseksi kriisinhallintatoimelle ja hakemuksen tarkastelu tuomioistuimessa olisi hoidettava kiireellisinä. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että asianomainen viranomainen voi tehdä päätöksensä viipymättä sen jälkeen, kun tuomioistuin on antanut hyväksyntänsä. Tämä ei saisi vaikuttaa asianomaisten osapuolten oikeuteen pyytää tuomioistuinta kumoamaan päätös. Tämän tulisi kuitenkin olla mahdollista vain rajoitetun ajan kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuviranomainen on toteuttanut kriisinhallintatoimen, jotta kriisinratkaisupäätöksen soveltaminen ei viivästyisi aiheettomasti. (61)Kriisinratkaisun tehokkuuden vuoksi ja toimivaltaristiriitojen välttämiseksi lähellä kaatumista olevassa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä ei saa aloittaa tai jatkaa tavanomaista maksukyvyttömyysmenettelyä niin kauan kuin kriisinratkaisuviranomainen käyttää kriisinratkaisuvaltuuksiaan tai kriisinratkaisuvälineitä, paitsi kriisinratkaisuviranomaisen aloitteesta tai suostumuksella. Sen vuoksi on tarpeen säätää, että tiettyjen sopimusvelvoitteiden voimassaolo voidaan keskeyttää rajalliseksi ajaksi, jotta kriisinratkaisuviranomaisella on aikaa käyttää kriisinratkaisuvälineitä. Tätä ei kuitenkaan pitäisi soveltaa velvoitteisiin, jotka liittyvät Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 98/26/EY tarkoitettuihin jäsenvaltion nimeämiin järjestelmiin, kuten keskusvastapuoliin. Direktiivillä 98/26/EY vähennetään riskiä, joka liittyy maksujärjestelmiin ja arvopapereiden selvitysjärjestelmiin osallistumiseen, erityisesti vähentämällä häiriöitä tällaiseen järjestelmään osallistujan maksukyvyttömyyden tapauksessa. On tarpeen varmistaa, että näitä suojatoimia sovelletaan myös kriisitilanteessa ja että maksujärjestelmien ja arvopapereiden selvitysjärjestelmien ylläpitäjien ja muiden markkinatoimijoiden varmuutta ylläpidetään asianmukaisesti. Näin ollen pelkkää kriisinehkäisy- tai kriisinhallintatoimea ei olisi pidettävä direktiivissä 98/26/EY tarkoitettuna maksukyvyttömyysmenettelynä, edellyttäen, että sopimuksen mukaiset merkittävät velvoitteet täytetään edelleen. (62)On tarpeen varmistaa, että kriisinratkaisuviranomaisilla on varoja ja velkoja yksityisen sektorin ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle siirtäessään riittävästi aikaa yksilöidä siirrettävät sopimukset. Sen vuoksi kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus rajoittaa vastapuolten oikeuksia sulkea, nopeuttaa tai muulla tavoin purkaa rahoitussopimuksia ennen siirron suorittamista. Tällaisten rajoitusten avulla viranomaisten pitäisi pystyä saamaan totuudenmukainen kuva lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen taseesta ilman niitä arvon ja kokoluokan muutoksia, joita laajamittainen sopimusten purkamisoikeuksien käyttö aiheuttaisi, ja niiden pitäisi auttaa välttämään epävakauden syntymistä markkinoilla. Vastapuolten sopimusperusteisiin oikeuksiin puuttuminen olisi kuitenkin rajoitettava vain välttämättömimpään. Näin ollen kriisinratkaisuviranomaisten määräämiä purkamisoikeuksien rajoituksia olisi käytettävä yksinomaan kriisinhallintatoimien tai tällaisten toimien soveltamiseen suoraan liittyvien tapahtumien yhteydessä. Sen vuoksi oikeudet purkaa sopimus muiden laiminlyöntien, kuten maksun laiminlyönnin tai marginaalin realisoinnin perusteella olisi säilytettävä ennallaan. (63)Kun lähellä kaatumista olevan vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen varoista, oikeuksista ja veloista vain osa siirretään, on tarpeen säilyttää perustellut pääomamarkkinajärjestelyt. Sen vuoksi on aiheellista säätää suojatoimista, joilla estetään toisiinsa liittyvien velkojen, oikeuksien tai sopimusten pilkkominen, mukaan lukien saman vastapuolen kanssa tehdyt sopimukset, jotka on katettu vakuusjärjestelyin, omistusoikeuden siirtävin rahoitusvakuusjärjestelyin, kuittausjärjestelyin, sulkeutuvaan nettoutukseen perustuvin järjestelyin ja strukturoiduin rahoitusjärjestelyin. Kun sovelletaan tällaista suojatoimea, kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava vel