Voimassa olevilla unionin säädöksillä säännellään tuomioistuimen päätösten ja virallisten asiakirjojen tunnustamista useilla aloilla, joilla on välitöntä merkitystä rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten kannalta, kuten vanhempainvastuu, elatusapu ja perintöasiat. Vanhemmuuskysymykset eivät kuitenkaan kuulu näiden säädösten soveltamisalaan. Yleisistä asiakirjoista annetussa asetuksessa puolestaan käsitellään yleisten asiakirjojen aitoutta tietyillä aloilla, kuten syntymä, vanhemmuus ja adoptio, mutta se ei kata tällaisten yleisten asiakirjojen sisällön tunnustamista. Yhteiset säännöt kansainvälisestä toimivallasta vanhemmuuden vahvistamiseen rajatylittävissä tilanteissa ja siinä sovellettavasta laista sekä vanhemmuussuhteen tunnustamisesta toisessa jäsenvaltiossa täydentäisivät unionin nykyistä perhe- ja perintöoikeutta koskevaa lainsäädäntöä ja helpottaisivat sen soveltamista, sillä vanhemmuussuhde lapseen on alustava kysymys, joka on ratkaistava ennen kuin lapseen sovelletaan voimassa olevia vanhempainvastuuta, elatusapua ja perintöasioita koskevia unionin sääntöjä.

Koska kansainvälisessä oikeudessa, unionin oikeudessa ja jäsenvaltioiden lainsäädännössä kaikilla lapsilla on samat oikeudet ilman syrjintää, ehdotus kattaa vanhemmuussuhteen tunnustamisen suhteessa lapseen riippumatta siitä, miten lapsi on saanut alkunsa tai syntynyt, ja riippumatta lapsen perhetyypistä. Ehdotus kattaa näin ollen samaa sukupuolta olevien vanhempien vanhemmuussuhteen tunnustamisen suhteessa lapseen ja vanhemmuussuhteen tunnustamisen jäsenvaltiossa kansallisesti adoptoidun lapsen suhteen.

Kansalaisten valitukset, vetoomukset Euroopan parlamentille ja oikeudelliset menettelyt osoittavat, että perheillä on ongelmia saada tunnustus vanhemmuudelleen suhteessa lapsiinsa rajatylittävissä tilanteissa unionissa, myös silloin, kun he muuttavat toiseen jäsenvaltioon tai palaavat alkuperäjäsenvaltioonsa ja pyytävät vanhemmuussuhteen tunnustamista kaikkiin tarkoituksiin.

Vanhemmuussuhteen tunnustamisessa tällä hetkellä esiintyvät vaikeudet johtuvat siitä, että jäsenvaltioilla on paitsi erilaiset vanhemmuuden vahvistamista kansallisissa tilanteissa koskevat aineelliset säännöt, jotka kuuluvat nyt ja jatkossakin niiden toimivaltaan, myös erilaiset kansainvälistä toimivaltaa ja lainvalintasääntöjä koskevat säännöt, jotka koskevat vanhemmuuden vahvistamista rajatylittävissä tilanteissa ja toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustamista, joiden osalta unionilla on toimivalta. Tällä hetkellä unionin perheoikeutta koskeviin välineisiin, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, kuten vanhempainvastuuta, elatusapua, perintöasioita ja yleisten asiakirjojen esittämistä toisessa jäsenvaltiossa koskevat välineet, ei kuitenkaan sisälly sääntöjä, jotka koskevat kansainvälistä toimivaltaa tai lainvalintaa vanhemmuuden vahvistamisessa rajatylittävissä tilanteissa tai vanhemmuussuhteen tunnustamista jäsenvaltioiden välillä.

Tarve varmistaa vanhemmuussuhteen tunnustaminen jäsenvaltioiden välillä johtuu siitä, että kansalaiset päätyvät yhä useammin rajatylittäviin tilanteisiin, kun heillä on esimerkiksi perheenjäseniä toisessa jäsenvaltiossa, he matkustavat unionissa tai muuttavat toiseen jäsenvaltioon löytääkseen työpaikan tai perustaakseen perheen tai hankkiakseen omaisuutta toisessa jäsenvaltiossa. Arviolta 2 miljoonaa lasta saattaa kuitenkin tällä hetkellä olla tilanteessa, jossa heitä koskevaa yhdessä jäsenvaltiossa vahvistettua ja tunnustettua vanhemmuussuhdetta ei tunnusteta toisessa jäsenvaltiossa kaikkiin tarkoituksiin.

Ehdotuksen tavoitteena on vahvistaa rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten perusoikeuksien ja muiden oikeuksien suojelua, mukaan lukien lasten oikeudet henkilöllisyyteen, syrjimättömyyteen ja yksityis- ja perhe-elämään sekä lasten oikeudet elatukseen ja perintöön toisessa jäsenvaltiossa ja ottaen ensisijaisesti huomioon lapsen etu. Neuvoston päätelmissä lasten oikeuksia koskevasta EU:n strategiasta korostetaan tämän tavoitteen mukaisesti, että lasten oikeudet ovat yleismaailmallisia, jokaisella lapsella on samat oikeudet ilman minkäänlaista syrjintää ja että kaikissa lapsia koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu.

Tämän tavoitteen edistämiseksi komission puheenjohtaja Ursula von der Leyen totesi unionin tilasta vuonna 2020 pitämässään puheessa, että ”jos joku on lapsen vanhempi yhdessä maassa, hän on vanhempi kaikissa maissa”. Toteamuksellaan puheenjohtaja viittasi tarpeeseen varmistaa, että yhdessä jäsenvaltiossa vahvistettu vanhemmuussuhde tunnustetaan kaikissa muissa jäsenvaltioissa kaikkiin tarkoituksiin. Tämä aloite määriteltiin keskeiseksi toimenpiteeksi lasten oikeuksia koskevassa EU:n strategiassa ja hlbtiq-henkilöiden tasa-arvoa koskevassa EU:n strategiassa.

Ehdotus rajoittuu siihen, mikä on tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi: sillä ei puututa perheen määritelmää koskevaan kansalliseen aineelliseen oikeuteen; se ei vaikuta ulkomailla solmittujen avioliittojen tai rekisteröityjen parisuhteiden tunnustamista koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön; toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevia sääntöjä sovelletaan ainoastaan vanhemmuuden vahvistamiseen rajatylittävissä tilanteissa; siinä edellytetään, että jäsenvaltiot tunnustavat vanhemmuussuhteen vain, jos se on vahvistettu jäsenvaltiossa, ei silloin, kun se on vahvistettu kolmannessa valtiossa; se ei vaikuta jäsenvaltioiden viranomaisten toimivaltaan käsitellä vanhemmuusasioita; ja eurooppalainen vanhemmuustodistus on vapaaehtoinen lapsille (tai heidän laillisille edustajilleen), eikä se korvaa vanhemmuuden osoittavia vastaavia kansallisia asiakirjoja.

Perheen määritelmää ja vanhemmuuden vahvistamista koskevien sääntöjen vahvistaminen kuuluu jäsenvaltioille, kun taas toimivalta hyväksyä perheoikeutta ja lapsen oikeuksia koskevia toimenpiteitä, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, on jaettu unionin ja jäsenvaltioiden kesken. Ongelmiin, jotka koskevat toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustamista jäsenvaltiossa sovellettaessa joko kansalliseen lainsäädäntöön tai unionin oikeuteen perustuvia oikeuksia, liittyy unioninlaajuinen ulottuvuus, sillä tunnustaminen edellyttää kahden jäsenvaltion osallistumista. Vanhemmuussuhteen tunnustamatta jättämisen seurauksilla on myös unioninlaajuinen ulottuvuus, sillä perheet saattavat luopua käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen pelätessään, että he eivät saa toisessa jäsenvaltiossa tunnustusta vanhemmuudelleen suhteessa lapsiinsa kaikkia tarkoituksia varten.

SEUT-sopimukseen liitetyn pöytäkirjan N:o 22 nojalla oikeuden alueella hyväksytyt oikeudelliset toimenpiteet eivät sido Tanskaa eikä niitä sovelleta Tanskassa. SEUT-sopimukseen liitetyn pöytäkirjan N:o 21 nojalla tällaiset toimenpiteet eivät myöskään sido Irlantia. Kun tätä alaa koskeva ehdotus on esitetty, Irlanti voi kuitenkin ilmoittaa haluavansa osallistua toimenpiteen hyväksymiseen ja soveltamiseen ja, kun toimenpide on hyväksytty, se voi ilmoittaa haluavansa hyväksyä kyseisen toimenpiteen.

Muiden perheoikeutta koskevien unionin säädösten tapaan tällä ehdotuksella pyritään helpottamaan vanhemmuutta koskevien tuomioistuimen päätösten ja virallisten asiakirjojen tunnustamista hyväksymällä kansainvälistä toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevat yhteiset säännöt. Ehdotuksen tarkoituksena on edellyttää, että toisessa jäsenvaltiossa vahvistettu vanhemmuussuhde tunnustetaan, kun sovelletaan erityisesti kansallisen lainsäädännön mukaisia vanhemmuuteen perustuvia oikeuksia. Asianmukainen oikeusperusta on näin ollen SEUT-sopimuksen 81 artiklan 3 kohta.

Neuvoston päätelmissä lasten oikeuksia koskevasta EU:n strategiasta korostetaan, että lasten oikeudet ovat yleismaailmallisia, jokaisella lapsella on samat oikeudet ilman minkäänlaista syrjintää ja että kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu. Tämä edellyttää väistämättä sellaisen oikeudellisen kehyksen luomista, johon sisältyy kansainvälistä toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevat yhdenmukaiset säännöt vanhemmuussuhteen tunnustamiseksi jäsenvaltioiden välillä, jotta lapset voivat käyttää oikeuksiaan unionissa ilman syrjintää.

Koska ehdotuksella pyritään suojelemaan rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten oikeuksia, se on yhdenmukainen lapsen oikeuksia koskevan YK:n yleissopimuksen kanssa, jonka mukaan sopimusvaltioiden on varmistettava, että lasta suojellaan kaikenlaiselta syrjinnältä ja rangaistukselta, joka perustuu lapsen vanhempien asemaan tai toimintaan (2 artikla), että kaikissa tuomioistuinten tai lainsäädäntöelimien toimissa, jotka koskevat lapsia, on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu (3 artikla) ja että lapsilla on oikeus henkilöllisyyteen ja olla vanhempiensa hoidettavana (7 ja 8 artikla). Ehdotus on yhdenmukainen myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa, jossa määrätään oikeudesta nauttia yksityis- ja perhe-elämän kunnioitusta, ja siihen liittyvän Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa, myös sijaissynnytyksellä syntyneiden lasten tunnustamisen osalta. Se on lisäksi yhdenmukainen Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa, jäljempänä ’SEU-sopimus’ (3 artiklan 3 ja 5 kohta) ja Euroopan unionin perusoikeuskirjassa, jäljempänä ’perusoikeuskirja’, vahvistetun lapsen oikeuksien suojelua ja edistämistä koskevan tavoitteen kanssa. Perusoikeuskirjalla taataan lasten ja heidän perheidensä perusoikeuksien suojelu unionin oikeuden soveltamisen ja täytäntöönpanon yhteydessä. Näihin oikeuksiin kuuluvat oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen (7 artikla), oikeus syrjimättömyyteen (21 artikla) ja lasten oikeus ylläpitää henkilökohtaisia suhteita ja suoria yhteyksiä kumpaankin vanhempaansa säännöllisesti, jollei se ole lapsen edun vastaista (24 artikla). Lapsen oikeuksia koskevan YK:n yleissopimuksen perusteella perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa määrätään myös, että kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu.

Kuten edellä on selitetty, vanhemmuussuhteen tunnustamisessa nykyään esiintyvät ongelmat johtavat tilanteisiin, jotka loukkaavat rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten perusoikeuksia ja muita oikeuksia. Lasten oikeudellisen aseman ja toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuuden epääminen on vastoin perusoikeuksia, joita lapsilla on henkilöllisyyteen, syrjimättömyyteen ja yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen, sekä vastoin heidän etuaan. Ehdotuksen tavoitteena on suojella rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten perusoikeuksia ja varmistaa vanhemmuusaseman jatkuvuus unionissa helpottamalla vanhemmuussuhteen tunnustamista jäsenvaltioiden välillä.

Koska valitussa vaihtoehdossa hyväksyttäisiin kansainvälistä toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevat yhdenmukaiset unionin säännöt ja vanhemmuussuhde tunnustettaisiin ilman erityistä menettelyä, valitulla vaihtoehdolla poistettaisiin hallinnollisiin ja oikeudellisiin menettelyihin liittyvät kustannukset ja rasitteet, joita nykyään koituu lapsille ja heidän perheilleen, jos he haluavat saada vanhemmuussuhteen tunnustettua toisessa jäsenvaltiossa. On arvioitu, että valittu vaihtoehto vähentäisi tunnustamismenettelyjen keskimääräisiä kustannuksia 71 prosenttia tapausta kohden ja 90 prosenttia niiden perheiden osalta, joilla on tällä hetkellä suurimpia ongelmia saada vanhemmuussuhde tunnustettua.

Vaikutustenarvioinnissa todetaan, että valittu vaihtoehto helpottaisi merkittävästi vanhemmuussuhteen tunnustamista paitsi niiden lasten osalta, joilla on tällä hetkellä suurimpia ongelmia saada tunnustus vanhemmuussuhteelleen, myös kaikkien rajatylittävissä perheissä asuvien lasten osalta, joita arvioidaan olevan 2 miljoonaa. Erityisesti eurooppalainen vanhemmuustodistus, joka on tarkoitettu käytettäväksi etenkin toisessa jäsenvaltiossa, vähentäisi kaikkien perheiden osalta tunnustamismenettelyistä aiheutuvia hallinnollisia rasitteita ja käännöskustannuksia.

–Vanhemmuudella, jota kutsutaan myös polveutumiseksi, tarkoitetaan laissa vahvistettua vanhemman ja lapsen välistä suhdetta, johon kuuluu oikeudellinen asema tietyn vanhemman tai tiettyjen vanhempien lapsena. Tässä ehdotuksessa vanhemmuus voi olla biologinen tai geneettinen tai saatu adoption tai lain perusteella. Kuten edellä todettiin, ehdotus kattaa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuuden sekä alaikäisten että täysi-ikäisten lasten suhteen, mukaan lukien kuolleet ja vielä syntymättömät lapset, riippumatta siitä, onko kyseessä yksinhuoltaja, tosiasiallinen pariskunta, aviopari tai rekisteröidyssä parisuhteessa oleva pariskunta. Se kattaa tunnustuksen saamisen vanhemmuudelle suhteessa lapseen riippumatta siitä, miten lapsi on saanut alkunsa tai syntynyt, joten se kattaa myös lapset, jotka ovat saaneet alkunsa avusteisella lisääntymismenetelmällä, ja riippumatta lapsen perhetyypistä, joten se kattaa myös lapset, joilla on kaksi samaa sukupuolta olevaa vanhempaa, yksinhuoltajien lapset ja lapset, jotka yksi tai kaksi vanhempaa on adoptoinut kansallisesti jäsenvaltiossa.

–Lapsi määritellään laajasti, ja käsite kattaa iästä riippumatta kaikki henkilöt, joiden osalta vanhemmuussuhde vahvistetaan, tunnustetaan tai todistetaan. Koska vanhemmuusasemalla on merkitystä koko elämän ajan, ehdotusta sovelletaan kaikenikäisiin lapsiin eli sekä alaikäisiin että täysi-ikäisiin lapsiin. Lapsen etu ja oikeus tulla kuulluksi on kuitenkin ymmärrettävä siten, että niillä tarkoitetaan lapsen oikeuksia koskevassa YK:n yleissopimuksessa määriteltyä lasta, eli alle 18-vuotiasta henkilöä, ellei lapseen sovellettavan lain mukaan täysi-ikäisyyttä ole saavutettu aikaisemmin.

Ehdotuksen 3 artiklassa määritellään ehdotuksen soveltamisala. Toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevia sääntöjä sovelletaan, kun vanhemmuus on vahvistettava jäsenvaltiossa rajatylittävissä tilanteissa. Vanhemmuussuhteen tunnustamista koskevia sääntöjä sovelletaan, kun tunnustettava vanhemmuussuhde on vahvistettu jossakin jäsenvaltiossa, joten ehdotus ei kata kolmannessa valtiossa laadittujen tai rekisteröityjen tuomioistuimen päätösten ja vanhemmuuden vahvistavien tai osoittavien virallisten asiakirjojen tunnustamista tai tapauksen mukaan hyväksymistä. Näissä tapauksissa tunnustaminen tai hyväksyminen riippuu edelleen kunkin jäsenvaltion kansallisesta lainsäädännöstä. Ehdotusta sovelletaan kuitenkin vanhemmuussuhteen tunnustamiseen kaikkien lasten osalta riippumatta heidän kansalaisuudestaan ja heidän vanhempiensa kansalaisuudesta, edellyttäen että vanhemmuus suhteessa lapsiin on vahvistettu jossakin jäsenvaltiossa eikä kolmannessa valtiossa.

Ehdotuksen suhdetta unionin oikeuden muihin säännöksiin koskevassa 2 artiklassa selvennetään, että ehdotus ei saisi vaikuttaa lapsilla unionin oikeuden perusteella oleviin oikeuksiin eikä etenkään oikeuksiin, jotka lapsella on vapaata liikkuvuutta koskevan unionin oikeuden, myös direktiivin 2004/38/EY, perusteella. Ehdotuksella ei ole tarkoitus asettaa lisäedellytyksiä tai -vaatimuksia vanhemmuussuhteen tunnustamiselle unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämiseksi eikä vaikuttaa tällaisten sääntöjen täytäntöönpanoon. Vapaata liikkuvuutta koskevaa unionin oikeutta sovelletaan näin ollen edelleen ilman muutoksia. Vanhemmuussuhteen tunnustamisesta unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämiseksi voidaan kieltäytyä ainoastaan vapaata liikkuvuutta koskevan unionin oikeuden, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, sallimilla perusteilla. SEUT-sopimuksen 21 artiklaan perustuvan voimassa olevan unionin oikeuden ja siihen liittyvän johdetun oikeuden perusteella, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut, SEU-sopimuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaista jäsenvaltion kansallisen identiteetin kunnioittamista ja jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita ei myöskään voida käyttää perusteena kieltäytyä tunnustamasta lasten ja heidän samaa sukupuolta olevien vanhempiensa välistä vanhemman ja lapsen suhdetta lapsella unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien käyttämiseksi. Lisäksi todiste vanhemmuudesta voidaan esittää millä tahansa tavalla unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämiseksi. Sen vuoksi jäsenvaltiolla ei ole oikeutta vaatia henkilöä esittämään joko tässä ehdotuksessa säädettyä vakuutusta, joka liitetään vanhemmuutta koskevaan tuomioistuimen päätökseen tai viralliseen asiakirjaan, tai tällä ehdotuksella käyttöönotettavaa eurooppalaista vanhemmuustodistusta, jos henkilö hakee vanhemmuussuhteen tunnustamista sovellettaessa niitä oikeuksia, jotka lapsella on unionin oikeuden ja erityisesti vapaata liikkuvuutta koskevan unionin oikeuden perusteella. Tämä ei kuitenkaan saisi estää henkilöä halutessaan esittämästä tällaisissa tapauksissa myös asianmukaista vakuutusta tai eurooppalaista vanhemmuustodistusta.

Ehdotuksen mukaan luettelo perusteista, joilla voidaan kieltäytyä vanhemmuussuhteen tunnustamisesta, on tyhjentävä, koska ehdotuksen tavoitteena on helpottaa vanhemmuussuhteen tunnustamista. Kun jäsenvaltioiden viranomaiset arvioivat kieltäytymistä vanhemmuussuhteen tunnustamisesta oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvistä syistä, niiden on otettava huomioon lapsen etu ja erityisesti lapsen oikeuksien suojelu, johon kuuluu lapsen ja vanhempien välisten todellisten perhesiteiden säilyttäminen. Oikeusjärjestyksen perusteisiin (ordre public) perustuvaa tunnustamisesta kieltäytymisen perustetta on käytettävä poikkeuksellisesti ja kunkin yksittäistapauksen olosuhteet huomioon ottaen; toisin sanoen vanhemmuutta suhteessa lapseen ei saa jättää abstraktilla tavalla tunnustamatta, kun on kyse esimerkiksi samaa sukupuolta olevista vanhemmista. Tunnustamisen olisi yksittäisessä tapauksessa oltava selvästi vastoin sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään, esimerkiksi siksi, että henkilön perusoikeuksia on loukattu lapsen hedelmöityksessä, syntymässä tai adoptoinnissa tai lapsen vanhemmuuden vahvistamisessa. Tuomioistuinten tai muiden toimivaltaisten viranomaisten ei pitäisi voida kieltäytyä tunnustamasta toisessa jäsenvaltiossa annettua tuomioistuimen päätöstä tai virallista asiakirjaa, jos se olisi vastoin perusoikeuskirjaa ja erityisesti sen 21 artiklaa, jossa kielletään syrjintä, myös lasten syrjintä. Jäsenvaltioiden viranomaiset eivät näin ollen voi oikeusjärjestyksen perusteisiin liittyvistä syistä kieltäytyä tunnustamasta tuomioistuimen päätöstä tai virallista asiakirjaa, jossa vahvistetaan adoption kautta saatu yksinhuoltajamiehen vanhemmuus suhteessa lapseen tai kahden samaa sukupuolta olevan vanhemman vanhemmuus suhteessa lapseen, pelkästään sillä perusteella, että vanhemmat ovat samaa sukupuolta.

Asianosaisen, joka haluaa vedota tuomioistuimen päätökseen tai viralliseen asiakirjaan, jotka vahvistavat vanhemmuuden oikeudellisesti sitovasti toisessa jäsenvaltiossa, olisi esitettävä jäljennös tuomioistuimen päätöksestä tai virallisesta asiakirjasta ja asianmukainen vakuutus. Vakuutusten tarkoituksena on parantaa niiden asiakirjojen luettavuutta, joihin vakuutukset liittyvät, ja siten niiden tunnustamista. Vanhemmuuden oikeudellisesti sitovasti vahvistavien virallisten asiakirjojen yhteydessä vakuutuksella pyritään myös osoittamaan, että jäsenvaltio, jonka viranomainen on antanut virallisen asiakirjan, oli ehdotuksen mukaan toimivaltainen vahvistamaan vanhemmuuden.

Jotta voidaan ratkaista yleisimmät vanhemmuussuhteen tunnustamisessa tällä hetkellä esiintyvät ongelmat, jäsenvaltion viranomaiset, jotka ehdotuksen mukaisesti ovat toimivaltaisia vanhemmuusasioissa, voivat poiketa edellä mainitusta säännöstä silloin, kun sääntö johtaa vanhemmuuden vahvistamiseen ainoastaan toisen vanhemman (yleensä samaa sukupuolta olevan parin kohdalla geneettisen vanhemman) osalta, ja soveltaa jompaakumpaa kahdesta toissijaisesta vaihtoehtoisesta säännöstä, eli joko jommankumman vanhemman kansalaisuusvaltion tai lapsen syntymävaltion lakia, vahvistaakseen vanhemmuuden toisen vanhemman (tyypillisesti samaa sukupuolta olevan parin kohdalla ei-geneettisen vanhemman) osalta. Tätä mahdollisuutta voivat käyttää toimivaltaiset viranomaiset, jotka käsittelevät vanhemmuuden vahvistamista ensimmäisinä, mutta myös toimivaltaiset viranomaiset tilanteessa, jossa toisen jäsenvaltion viranomaiset ovat jo vahvistaneet vanhemmuuden ainoastaan toisen vanhemman osalta. Jos jäsenvaltion tuomioistuin tai muu toimivaltainen viranomainen, joka on ehdotuksen mukaan toimivaltainen, on antanut, laatinut tai rekisteröinyt tuomioistuimen päätöksen tai virallisen asiakirjan, jolla kummankin vanhemman vanhemmuus vahvistetaan oikeudellisesti sitovasti jonkin ehdotuksessa sovellettavaksi määritetyn lain mukaisesti, kukin tällainen kummankin vanhemman vanhemmuuden vahvistava asiakirja pitäisi tunnustaa kaikissa muissa jäsenvaltioissa ehdotuksessa vahvistettujen tunnustamista koskevien sääntöjen mukaisesti. Lisäksi lapsi (tai laillinen edustaja) voi pyytää eurooppalaista vanhemmuustodistusta ja käyttää sitä todisteena kummankin vanhemman vanhemmuudesta toisessa jäsenvaltiossa.

Jos toimivaltaa ei voida määrittää jonkin yleisen vaihtoehtoisen toimivaltaperusteen perusteella, toimivalta olisi oltava sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa lapsi on. Tätä toimivaltaperustetta voidaan soveltaa erityisesti pakolaislapsiin ja kansainvälisesti siirtymään joutuneisiin lapsiin. Jos mikään jäsenvaltion tuomioistuin ei ole ehdotuksen mukaisesti toimivaltainen, toissijainen toimivalta olisi määritettävä kussakin jäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion lakien mukaan. Oikeussuojan epäämistä koskevien tilanteiden korjaamiseksi tässä ehdotuksessa säädetään myös varatoimivallasta (forum necessitatis), jonka perusteella sellaisen jäsenvaltion tuomioistuin, jolla on riittävän läheinen yhteys asiaan, voi ratkaista läheisesti kolmanteen valtioon liittyvän vanhemmuusasian. Näin voidaan tehdä poikkeuksellisesti esimerkiksi silloin, kun oikeudellinen menettely osoittautuu mahdottomaksi kyseisessä kolmannessa valtiossa esimerkiksi sisällissodan vuoksi tai kun lapsen tai muun asianosaisen osapuolen ei voida kohtuudella odottaa panevan menettelyä vireille kyseisessä kolmannessa valtiossa.

Ehdotuksessa säädetään vaihtoehtoisista toimivaltaperusteista, joilla helpotetaan oikeussuojan saatavuutta jäsenvaltiossa. Sen varmistamiseksi, että lapset voivat saattaa asiansa lähellään sijaitsevan tuomioistuimen käsiteltäväksi, toimivaltaperusteet perustuvat sijaintiin lähellä lasta. Siten toimivalta voi vaihtoehtoisesti olla sillä jäsenvaltiolla, jossa lapsella on asuinpaikka, jonka kansalainen lapsi on, jossa vastaajalla on asuinpaikka (esimerkiksi henkilö, jonka osalta lapsi vetoaa vanhemmuuteen), jossa jommallakummalla vanhemmalla on asuinpaikka, jonka kansalainen jompikumpi vanhemmista on tai jossa lapsi on syntynyt. Unionin tuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön mukaisesti asuinpaikka määräytyy kunkin yksittäistapauksen kaikkien erityisten olosuhteiden perusteella.

Jos tuomioistuimen päätökseen tai viralliseen asiakirjaan liitettävien vakuutusten tai eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen vakiolomakkeita, jotka ovat tämän ehdotuksen liitteinä, on tarpeen muuttaa, komissiolla olisi valta antaa delegoituja säädöksiä sen jälkeen, kun jäsenvaltioiden asiantuntijoita on kuultu.

Sitä vastoin todistus annetaan aina saman ehdotuksessa säädetyn menettelyn mukaisesti käyttäen yhtenäistä vakiolomaketta (joka sisältyy ehdotuksen liitteeseen V), ja sillä on sama sisältö ja vaikutukset kaikkialla unionissa siten kuin ehdotuksessa säädetään. Todistuksen oletetaan osoittavan tarkasti ne seikat, jotka on vahvistettu ehdotuksessa sovellettavaksi määritetyssä laissa, eikä sitä tarvitse muuttaa kansalliseksi asiakirjaksi ennen kuin se voidaan kirjata jäsenvaltion asianomaiseen rekisteriin. Koska todistuslomake olisi saatavilla kaikilla unionin kielillä, käännösten tarve vähenisi merkittävästi.

Kansalliset syntymä- tai vanhemmuustodistukset ovat yleensä virallisia asiakirjoja, jotka ovat todistusvoimaisia vanhemmuuden osalta. Kansalliset todistukset annetaan eri menettelyssä, eri muodossa ja eri kielellä kussakin jäsenvaltiossa, ja niiden sisältö ja vaikutukset vaihtelevat sen mukaan, missä jäsenvaltiossa ne on annettu. Ehdotuksen mukaan ne voivat liikkua yhdessä vapaaehtoisen vakuutuksen kanssa, jossa kuvataan niiden todistusvoimaisuus, ja niiden todistusvoimaisuus on hyväksyttävä, elleivät ne ole vastoin sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa ne esitetään.

Todistus on vapaaehtoinen, sillä jäsenvaltion viranomaisten olisi annettava se vain, jos lapsi tai laillinen edustaja sitä pyytää. Näin ollen henkilöillä, joilla on oikeus hakea todistusta, ei olisi mitään velvollisuutta siihen, ja pyytäessään vanhemmuussuhteen tunnustamista toisessa jäsenvaltiossa he voisivat vapaasti esittää muita asiakirjoja, kuten tuomioistuimen päätöksen tai virallisen asiakirjan yhdessä asianmukaisen vakuutuksen kanssa. Millään viranomaisella tai henkilöllä, jolle esitetään toisessa jäsenvaltiossa annetun todistuksen jäljennös, ei kuitenkaan olisi oikeutta pyytää esittämään todistuksen asemesta tuomioistuimen päätöstä tai virallista asiakirjaa.

Ehdotuksessa säädetään vapaaehtoisen eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen, jäljempänä ’todistus’, käyttöönotosta. Tämän yhtenäisen todistuksen tarkoituksena on helpottaa erityisesti vanhemmuussuhteen tunnustamista unionissa, koska se annettaisiin käytettäväksi toisessa jäsenvaltiossa. Todistus on annettava siinä jäsenvaltiossa, jossa vanhemmuus on vahvistettu sovellettavan lain mukaisesti ja jonka tuomioistuimet ovat olleet ehdotuksen mukaisesti toimivaltaisia. Kun todistus on annettu, sitä voidaan käyttää myös sen antaneessa jäsenvaltiossa.

(14)SEUT-sopimuksen 21 artiklan ja siihen liittyvän johdetun oikeuden perusteella, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut, SEU-sopimuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaista jäsenvaltion kansallisen identiteetin kunnioittamista ja jäsenvaltion oikeusvaltion perusteita ei voida käyttää perusteena kieltäytyä tunnustamasta vanhemman ja lapsen suhdetta lasten ja heidän samaa sukupuolta olevien vanhempiensa välillä lapsella unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien käyttämiseksi. Lisäksi vanhemmuus voidaan osoittaa millä tahansa tavalla näiden oikeuksien käyttämiseksi. Sen vuoksi jäsenvaltiolla ei ole oikeutta vaatia henkilöä esittämään joko tässä ehdotuksessa säädettyjä vakuutuksia, jotka liitetään vanhemmuutta koskevaan tuomioistuimen päätökseen tai viralliseen asiakirjaan, tai tällä ehdotuksella käyttöönotettavaa eurooppalaista vanhemmuustodistusta, jos henkilö vetoaa vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämisen yhteydessä lapsella unionin oikeuden perusteella oleviin oikeuksiin. Tämän ei kuitenkaan tulisi estää henkilöä halutessaan esittämästä tällaisissa tapauksissa myös asianmukaista vakuutusta tai eurooppalaista vanhemmuustodistusta. Sen varmistamiseksi, että unionin kansalaisille ja heidän perheenjäsenilleen ilmoitetaan, että tämä asetus ei vaikuta lapsella unionin oikeuden perusteella oleviin oikeuksiin, tähän asetukseen liitettyjen vakuutusten ja eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen lomakkeiden olisi sisällettävä ilmoitus, jossa täsmennetään, että asianomainen vakuutus tai eurooppalainen vanhemmuustodistus ei vaikuta lapsella unionin oikeuden perusteella oleviin oikeuksiin eikä etenkään oikeuksiin, jotka lapsella on vapaata liikkuvuutta koskevan unionin oikeuden perusteella, ja että tällaisten oikeuksien käyttämiseksi vanhemman ja lapsen välinen suhde voidaan osoittaa millä tahansa tavalla.

(13)Tämän asetuksen ei tulisi vaikuttaa lapsella unionin oikeuden perusteella oleviin oikeuksiin eikä etenkään oikeuksiin, jotka lapsella on vapaata liikkuvuutta koskevan unionin oikeuden, myös direktiivin 2004/38/EY, perusteella. Jäsenvaltioiden on nykyään jo esimerkiksi tunnustettava vanhemman ja lapsen välinen suhde, jotta lapset voivat käyttää kummankin vanhempansa kanssa esteettä oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella ja käyttää kaikkia lapsella unionin oikeuden perusteella olevia oikeuksia. Tässä asetuksessa ei säädetä lisäedellytyksistä tai ‑vaatimuksista tällaisten oikeuksien käyttämiselle.

(11)Lapsilla on useita vanhemmuussuhteeseen perustuvia oikeuksia, kuten oikeus henkilöllisyyteen, nimeen ja kansalaisuuteen (jos sitä säännellään syntyperäperiaatteella), oikeus saada vanhemmiltaan huoltoa ja tavata heitä, oikeus elatukseen ja perintöön sekä oikeus siihen, että vanhemmat edustavat heitä oikeudellisesti. Toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustamatta jättämisellä jossakin jäsenvaltiossa voi olla vakavia kielteisiä vaikutuksia lasten perusoikeuksiin ja oikeuksiin, jotka heillä on kansallisen lainsäädännön perusteella. Tämä voi johtaa siihen, että perheet aloittavat oikeudenkäynnin saadakseen toisessa jäsenvaltiossa tunnustuksen vanhemmuudelleen suhteessa lapsiinsa, vaikka näistä menettelyistä aiheutuu huomattavia kustannuksia sekä perheille että jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmille, ja ne ovat aikaa vieviä ja tuloksiltaan epävarmoja. Perheet saattavat viime kädessä luopua käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen pelätessään, ettei heidän vanhemmuuttaan suhteessa lapsiinsa tunnusteta toisessa jäsenvaltiossa sovellettaessa kansalliseen lainsäädäntöön perustuvia oikeuksia.

(9)Useissa unionin tason säädöksissä käsitellään tiettyjä rajatylittävissä tilanteissa olevien lasten oikeuksia, erityisesti neuvoston asetuksessa (EY) N:o 4/2009, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 650/2012 ja neuvoston asetuksessa (EU) 2019/1111. Näihin asetuksiin ei kuitenkaan sisälly vanhemmuuden vahvistamista tai vanhemmuussuhteen tunnustamista koskevia säännöksiä. Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/1191 soveltamisalaan puolestaan kuuluvat syntymää, vanhemmuutta ja adoptiota koskevat yleiset asiakirjat, mutta kyseisessä asetuksessa käsitellään tällaisten asiakirjojen aitoutta ja kieltä, ei niiden sisällön tai vaikutusten tunnustamista toisessa jäsenvaltiossa.

(8)Vaikka unionilla on toimivalta hyväksyä perheoikeutta koskevia toimenpiteitä, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, kuten kansainvälistä toimivaltaa, sovellettavaa lakia ja vanhemmuussuhteen tunnustamista jäsenvaltioiden välillä koskevia sääntöjä, unioni ei ole tähän mennessä antanut vanhemmuutta koskevia säännöksiä näillä aloilla. Näillä aloilla tällä hetkellä sovellettavat jäsenvaltioiden säännökset eroavat toisistaan.

(6)Koska unionilla on toimivalta hyväksyä perheoikeutta koskevia toimenpiteitä, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, vuonna 2010 julkaistussa Eurooppa-neuvoston Tukholman ohjelmassa – Avoin ja turvallinen Eurooppa kansalaisia ja heidän suojeluaan varten kehotettiin komissiota tarkastelemaan väestörekisteriasiakirjojen ja niitä koskeviin rekistereihin pääsyn osalta esille tulevia ongelmia sekä esittämään havaintojensa perusteella asianmukaisia ehdotuksia ja harkitsemaan, olisiko väestörekisteriasiakirjojen vaikutusten vastavuoroinen tunnustaminen asianmukaista ainakin tietyillä aloilla. Komission toimintasuunnitelmassa Tukholman ohjelman toteuttamiseksi suunniteltiin lainsäädäntöehdotuksen esittämistä asiakirjojen laillistamista koskevista muodollisuuksista luopumiseksi jäsenvaltioiden välillä ja lainsäädäntöehdotusta tiettyjen väestörekisteriasiakirjojen, kuten syntymä-, vanhemmuus- ja adoptioasiakirjojen, vaikutusten vastavuoroisesta tunnustamisesta.

(5)Perussopimusten mukaan toimivalta antaa perheoikeutta koskevia aineellisia sääntöjä, kuten perheen määritelmää ja vanhemmuuden vahvistamista koskevia sääntöjä, on jäsenvaltioilla. Unioni voi kuitenkin SEUT-sopimuksen 81 artiklan 3 kohdan nojalla hyväksyä perheoikeutta koskevia toimenpiteitä, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia, ja erityisesti sääntöjä, jotka koskevat kansainvälistä toimivaltaa, sovellettavaa lakia ja vanhemmuussuhteen tunnustamista.

(4)Euroopan unionin tuomioistuin, jäljempänä ’unionin tuomioistuin’ on todennut, että jäsenvaltion on tunnustettava vanhemman ja lapsen välinen suhde, jotta lapsi voi käyttää esteettä kummankin vanhempansa kanssa SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohdassa taattua oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella ja käyttää kaikkia lapsella unionin oikeuden perusteella olevia oikeuksia. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltioita tunnustamaan vanhemman ja lapsen suhdetta lapsen ja niiden henkilöiden välillä, jotka toisen jäsenvaltion viranomaisten laatimassa syntymätodistuksessa mainitaan lapsen vanhemmiksi, muihin tarkoituksiin kuin lapsella unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien käyttämiseen.

(2)Tämä asetus koskee toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustamista jäsenvaltiossa. Sen tavoitteena on suojella lasten perusoikeuksia ja muita oikeuksia vanhemmuussuhdetta rajatylittävissä tilanteissa koskevissa asioissa, mukaan lukien heidän oikeuksiaan henkilöllisyyteen, syrjimättömyyteen ja yksityis- ja perhe-elämään ja ottaen ensisijaisesti huomioon lapsen etu. Tämän asetuksen tavoitteena on myös taata oikeusvarmuus ja ennustettavuus ja vähentää oikeudenkäyntikustannuksia ja rasitteita, joita perheille, kansallisille tuomioistuimille ja muille toimivaltaisille viranomaisille aiheutuu oikeudellisista menettelyistä vanhemmuussuhteen tunnustamiseksi toisessa jäsenvaltiossa. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tässä asetuksessa olisi edellytettävä, että jäsenvaltiot tunnustavat toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen kaikkiin tarkoituksiin.

(34)Kansallisten lainsäädäntöjen eroista huolimatta vanhemmuus vahvistetaan yleensä lain perusteella tai toimivaltaisen viranomaisen toimesta. Esimerkkejä vanhemmuuden vahvistamisesta lain perusteella ovat synnyttäneen henkilön vanhemmuus suhteessa lapseen tämän syntymän perusteella ja synnyttäneen henkilön puolison tai rekisteröidyn kumppanin vanhemmuus suhteessa lapseen oikeusolettaman perusteella. Esimerkkejä vanhemmuuden vahvistamisesta toimivaltaisen viranomaisen toimesta ovat vanhemmuuden vahvistaminen tuomioistuimen päätöksellä (esimerkiksi adoptiossa tai menettelyssä, jossa vanhemmuus on riitautettu, tai menettelyssä, jossa vanhemmuuteen vedotaan esimerkiksi todistamalla tietty asema), notaarin vahvistamalla asiakirjalla (esimerkiksi adoptiossa tai kun lapsi ei ole vielä syntynyt), hallinnollisella päätöksellä (esimerkiksi isyyden tunnustamisen jälkeen) tai rekisteröinnillä. Vanhemmuus rekisteröidään yleensä siviili-, henkilö- tai väestörekisteriin. Vanhemmuus voidaan todistaa vanhemmuuden vahvistavalla asiakirjalla (kuten tuomioistuimen päätös, notaarin vahvistama asiakirja tai vanhemmuuden vahvistava hallinnollinen päätös). Useimmiten vanhemmuus kuitenkin todistetaan sillä, että vanhemmuus on kirjattu rekisteriin, otteella asianomaisesta rekisteristä tai todistuksella, joka sisältää asianomaiseen rekisteriin kirjatut tiedot (kuten syntymätodistus tai vanhemmuustodistus).

(31)Vanhemmuuden kirjaamista rekisteriin koskevat vaatimukset olisi jätettävä tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Näin ollen sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa rekisteriä pidetään, olisi määritettävä, millaisin oikeudellisin edellytyksin ja miten kirjaaminen on suoritettava ja mitkä viranomaiset ovat vastuussa sen tarkistamisesta, että kaikki edellytykset täyttyvät ja että perusteeksi esitetyt tai laaditut asiakirjat ovat riittäviä tai sisältävät tarvittavat tiedot. Asiakirjojen päällekkäisyyden välttämiseksi kansallisten rekisteröintiviranomaisten olisi hyväksyttävä tällaiset toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten laatimat asiakirjat, joiden liikkuvuudesta säädetään tässä asetuksessa. Erityisesti tämän asetuksen mukaisesti annetun eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen olisi oltava pätevä asiakirja vanhemmuuden kirjaamiseksi jäsenvaltion rekisteriin. Koska eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen antamismenettelyn ja todistuksen sisällön ja vaikutusten olisi oltava yhdenmukaisia kaikissa jäsenvaltioissa tämän asetuksen mukaisesti ja koska eurooppalainen vanhemmuustodistus olisi myönnettävä tässä asetuksessa säädettyjen toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevien sääntöjen mukaisesti, rekisteröintiin osallistuvien viranomaisten ei tulisi vaatia, että eurooppalainen vanhemmuustodistus on ensin muunnettava kansalliseksi vanhemmuutta koskevaksi asiakirjaksi. Tämän ei tulisi estää rekisteröintiin osallistuvia viranomaisia vahvistamasta edellytyksiä, jotka ovat tarpeen eurooppalaisen vanhemmuustodistuksen oikeellisuuden toteamiseksi, tai pyytämästä rekisteröintiä hakevalta henkilöltä sellaisia lisätietoja, joita edellytetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa rekisteriä pidetään, edellyttäen että tiedot eivät jo sisälly eurooppalaiseen vanhemmuustodistukseen. Toimivaltainen viranomainen voi ilmoittaa rekisteröintiä hakevalle henkilölle, miten puuttuvat tiedot voidaan toimittaa. Tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle olisi jätettävä myös vanhemmuuden rekisteriin kirjaamisen vaikutukset (esimerkiksi vahvistetaanko vanhemmuus kansallisen lainsäädännön mukaan rekisteröinnillä vai onko rekisteröinti ainoastaan todiste jo vahvistetusta vanhemmuudesta), ja nämä vaikutukset olisi määritettävä sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jossa rekisteriä pidetään.

(29)Tässä asetuksessa vahvistettuja toimivaltaa, sovellettavaa lakia, päätösten tunnustamista ja virallisten asiakirjojen hyväksymistä koskevia sääntöjä ei etenkään pitäisi soveltaa elatusoikeuksiin, joista säädetään neuvoston asetuksessa (EY) N:o 4/2009, perintöoikeuksiin, joista säädetään Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 650/2012, tai vanhempainvastuuta koskeviin asioihin, joista säädetään neuvoston asetuksessa (EU) 2019/1111. Koska kysymys lapsen vanhemmuudesta on kuitenkin ratkaistava alustavana kysymyksenä ennen kuin voidaan ratkaista vanhempainvastuuta, elatusapua tai perintöä koskevat asiat lapsen osalta, tällä asetuksella olisi helpotettava edellä mainittujen perheoikeutta ja perintöasioita koskevien unionin säädösten soveltamista.

(21)Tällä asetuksella olisi varmistettava kansainvälisten yleissopimusten määräysten ja unionin oikeuden säännösten mukaisesti, että lapset voivat käyttää oikeuksiaan ja säilyttävät oikeudellisen asemansa rajatylittävissä tilanteissa ilman syrjintää. Tätä varten ja ottaen huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, mukaan lukien jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta koskeva oikeuskäytäntö, ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, tämän asetuksen olisi katettava toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustaminen jäsenvaltiossa riippumatta siitä, miten lapsi on saanut alkunsa tai syntynyt, ja riippumatta lapsen perhetyypistä, kansallinen adoptio mukaan lukien. Jollei tämän asetuksen sovellettavaa lakia koskevista säännöistä muuta johdu, tämän asetuksen olisi katettava toisessa jäsenvaltiossa vahvistetun vanhemmuussuhteen tunnustaminen jäsenvaltiossa, kun lapsella on samaa sukupuolta olevat vanhemmat. Tämän asetuksen olisi katettava vanhemmuussuhteen tunnustaminen jäsenvaltiossa myös suhteessa toisessa jäsenvaltiossa sen kansallista adoptiota koskevien sääntöjen mukaisesti kansallisesti adoptioituun lapseen.

(18)Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyn yleissopimuksen, jäljempänä ’Euroopan ihmisoikeussopimus’, 8 artiklassa määrätään oikeudesta nauttia yksityis- ja perhe-elämän kunnioitusta, kun taas kyseisen yleissopimuksen kahdennentoista pöytäkirjan 1 artiklassa määrätään, että laissa tunnustetuista oikeuksista nauttiminen on taattava ilman minkäänlaista, muun muassa syntyperään perustuvaa syrjintää. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tulkinnut yleissopimuksen 8 artiklaa siten, että siinä edellytetään kaikkien sen toimivaltaan kuuluvien valtioiden tunnustavan ulkomailla vahvistetun vanhemman ja lapsen välisen oikeudellisen suhteen, kun kyseessä on sijaissynnytyksellä syntynyt lapsi ja aiottu biologinen vanhempi, ja säätämään järjestelystä, jolla vanhemman ja lapsen välinen suhde voidaan tunnustaa laillisesti ei-biologisen aiotun vanhemman osalta (esimerkiksi lapsen adoption kautta).

(35)Unionin oikeusalueen sujuva ja asianmukainen toiminta jäsenvaltioiden erilaisia oikeusjärjestelmiä ja -perinteitä kunnioittaen on äärimmäisen tärkeää unionille. Sen vuoksi olisi edelleen parannettava keskinäistä luottamusta oikeusjärjestelmien välillä.

(36)Tässä asetuksessa olisi vahvistettava yhdenmukaiset toimivaltasäännöt vanhemmuuden vahvistamiseen, kun asiaan liittyy rajatylittävä tekijä, jotta voidaan helpottaa vanhemmuusasioita koskevien tuomioistuimen päätösten ja virallisten asiakirjojen tunnustamista. Tässä asetuksessa olisi myös selvennettävä alle 18-vuotiaiden lasten oikeutta ilmaista näkemyksensä heitä koskevissa menettelyissä.

(37)Tämä asetus ei saisi vaikuttaa siihen, mitkä viranomaiset ovat kussakin jäsenvaltiossa toimivaltaisia käsittelemään vanhemmuusasioita (esimerkiksi tuomioistuimet, hallintoviranomaiset, notaarit, rekisterinpitäjät tai muut viranomaiset).

(38)Tässä asetuksessa olisi otettava huomioon eri järjestelmät, joissa vanhemmuusasioita käsitellään jäsenvaltioissa. ’Virallisten asiakirjojen’ osalta jäsenvaltiot valtuuttavat usein viranomaiset, kuten notaarit, hallintoviranomaiset tai rekisterinpitäjät, laatimaan virallisia asiakirjoja, joilla vanhemmuus vahvistetaan oikeudellisesti sitovasti siinä jäsenvaltiossa, jossa ne on laadittu tai rekisteröity, jäljempänä ’oikeudellisesti sitovat viralliset asiakirjat’, tai laatimaan virallisia asiakirjoja, joilla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta siinä jäsenvaltiossa, jossa ne on laadittu tai rekisteröity, mutta jotka ovat todistusvoimaisia kyseisessä jäsenvaltiossa, jäljempänä ’viralliset asiakirjat, joilla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta’. Tässä asetuksessa käytettyä käsitettä ’valtuuttaminen’ on tulkittava riippumattomasti unionin välineissä rinnakkaisesti käytetyn ’virallisen asiakirjan’ määritelmän mukaisesti ja ottaen huomioon tämän asetuksen tavoitteet.

(39)Lapsen edun turvaamiseksi toimivalta olisi määritettävä läheisyyden perusteella. Näin ollen toimivallan olisi mahdollisuuksien mukaan oltava sillä jäsenvaltiolla, jossa lapsen asuinpaikka on. Jotta helpotettaisiin lapsen oikeussuojan saatavuutta jäsenvaltiossa, vaihtoehtoinen toimivalta olisi kuitenkin myönnettävä myös sille jäsenvaltiolle, jonka kansalainen lapsi on, sille jäsenvaltiolle, jossa vastaajan asuinpaikka on (esimerkiksi henkilö, jonka osalta lapsi vaatii vanhemmuutta), jäsenvaltiolle, jossa jommankumman vanhemman asuinpaikka on, jäsenvaltiolle, jonka kansalainen jompikumpi vanhemmista on, tai sille jäsenvaltiolle, jossa lapsi on syntynyt.

(40)Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan lapsen asuinpaikka on määritettävä kaikkien kullekin yksittäistapaukselle ominaisten olosuhteiden perusteella. Sen lisäksi, että lapsi on fyysisesti jäsenvaltion alueella, on valittava muita tekijöitä, jotka voivat osoittaa, että tämä läsnäolo ei ole millään tavalla väliaikaista tai ajoittaista ja että se ilmentää lapsen jonkinasteista integroitumista sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön, joka on käytännössä lapsen elämän keskuspaikka. Tällaisia tekijöitä ovat muun muassa lapsen asianomaisen jäsenvaltion alueella oleskelun kesto, säännöllisyys, olosuhteet ja syyt sekä lapsen kansalaisuus, mutta merkitykselliset tekijät vaihtelevat kyseessä olevan lapsen iän mukaan. Niihin kuuluvat myös lapsen koulunkäyntipaikka ja -olosuhteet sekä lapsen perhe- ja sosiaaliset suhteet jäsenvaltiossa. Myös vanhempien aikomus asettua lapsen kanssa tiettyyn jäsenvaltioon voidaan ottaa huomioon silloin, kun tämä aikomus käy ilmi konkreettisista seikoista, kuten asunnon ostamisesta tai vuokraamisesta kyseisessä jäsenvaltiossa. Sitä vastoin synnyttäneen henkilön kansalaisuus tai hänen aikaisempi asuinpaikkansa jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimessa asia on pantu vireille, ei ole merkityksellinen, kun taas se, että lapsi on syntynyt kyseisessä jäsenvaltiossa ja hänellä on kyseisen jäsenvaltion kansalaisuus, ei ole riittävä peruste.

(41)Kun tässä asetuksessa viitataan kansalaisuuteen tuomioistuimen toimivallan tai sovellettavan lain liittymäperusteena, kysymys siitä, miten käsitellään lasta tai vanhempaa, jolla on useita kansalaisuuksia, on alustava kysymys, joka ei kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan, vaan siihen olisi sovellettava kansallista lainsäädäntöä ja tarvittaessa kansainvälisiä yleissopimuksia kunnioittaen täysin unionin yleisiä periaatteita. Tätä asetusta sovellettaessa lapsi tai vanhempi, jolla on useita kansalaisuuksia, voi valita minkä tahansa sellaisen jäsenvaltion tuomioistuimen tai lain, jonka kansalainen hän on asian vireillepanon tai vanhemmuuden vahvistamisen ajankohtana.

(42)Jos toimivaltaa ei voida määrittää yleisten vaihtoehtoisten toimivaltaperusteiden perusteella, toimivallan olisi oltava sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa lapsi on. Tämän olinpaikkaa koskevan säännön olisi erityisesti mahdollistettava se, että jäsenvaltion tuomioistuimet voivat käyttää toimivaltaa sellaisten lasten osalta, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, mukaan lukien kansainvälistä suojelua hakevat tai sitä saavat lapset, kuten pakolaislapset ja lapset, jotka ovat joutuneet siirtymään kansainvälisesti asuinvaltiossaan ilmenevien levottomuuksien vuoksi.

(43)Jos millään jäsenvaltion tuomioistuimella ei ole tämän asetuksen nojalla toimivaltaa, toimivalta olisi määritettävä kussakin jäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ottaen huomioon kyseisessä jäsenvaltiossa voimassa olevat kansainväliset sopimukset.

(44)Erityisesti niiden tilanteiden varalta, joissa oikeussuoja on evätty, tässä asetuksessa olisi säädettävä varatoimivallan (forum necessitatis) käyttämisestä niin, että jäsenvaltion tuomioistuimelle annetaan poikkeustapauksissa mahdollisuus ratkaista vanhemmuusasia, joka liittyy läheisesti kolmanteen valtioon. Tällainen poikkeustapaus voi syntyä, kun menettely osoittautuu mahdottomaksi asianomaisessa kolmannessa valtiossa esimerkiksi sisällissodan vuoksi, tai kun ei kohtuudella voida odottaa lapsen tai muun asianosaisen aloittavan tai käyvän läpi menettelyä kyseisessä valtiossa. Varatoimivaltaa olisi kuitenkin käytettävä ainoastaan, jos asialla on riittävä liittymä siihen jäsenvaltioon, jonka tuomioistuimessa asia pannaan vireille.

(45)Jos jossakin sellaisessa jäsenvaltion tuomioistuimessa, joka ei ole tämän asetuksen nojalla toimivaltainen, on vireillä menettely, jonka tulos riippuu tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvan liitännäiskysymyksen ratkaisemisesta, tämän asetuksen ei prosessiekonomisista ja prosessuaaliseen tehokkuuteen liittyvistä syistä tulisi estää kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimia ratkaisemasta tuota kysymystä. Näin ollen jos menettely koskee esimerkiksi perintöasiaa, jossa perittävän ja lapsen välinen vanhemmuussuhde on selvitettävä kyseistä menettelyä varten, perintöasian käsittelyssä toimivaltaisen jäsenvaltion olisi voitava ratkaista tämä kysymys vireillä olevassa menettelyssä riippumatta siitä, onko sillä tämän asetuksen nojalla toimivalta vanhemmuusasioissa. Tällainen määrittely olisi suoritettava tässä asetuksessa määritetyn sovellettavan lain mukaisesti, ja sillä olisi oltava oikeusvaikutuksia ainoastaan siinä menettelyssä, jota varten se suoritettiin.

(46)Oikeudenkäytön yhdenmukaisuuden vuoksi olisi vältettävä sitä, että eri jäsenvaltioissa annetaan keskenään ristiriitaisia tuomioistuimen päätöksiä. Sitä varten tässä asetuksessa olisi säädettävä yleisistä menettelysäännöistä, jotka vastaavat yksityisoikeudellisen yhteistyön alalla annettujen muiden unionin säädösten menettelysääntöjä.

(47)Eräs tällainen menettelysääntö on vireilläolosääntö (lis pendens), jota olisi sovellettava, jos sama vanhemmuutta koskeva asia pannaan vireille eri jäsenvaltioissa olevissa eri tuomioistuimissa. Säännön perusteella olisi määritettävä, minkä tuomioistuimen olisi käsiteltävä kyseinen vanhemmuutta koskeva asia.

(48)Tässä asetuksessa olisi määritettävä, minä ajankohtana asian katsotaan tulleen vireille tuomioistuimessa tätä asetusta sovellettaessa. Koska jäsenvaltioissa on kahdenlaisia järjestelmiä, joissa edellytetään joko että haastehakemus annetaan ensin tiedoksi vastaajalle tai että se jätetään ensin tuomioistuimeen, pitäisi riittää, että kansallisen lainsäädännön mukainen ensimmäinen vaihe on toteutettu, edellyttäen että hakija ei ole sen jälkeen jättänyt ryhtymättä häneltä kansallisessa lainsäädännössä edellytettyihin toimiin toisen vaiheen toteuttamiseksi.

(49)Tämän asetuksen mukaisissa vanhemmuuden vahvistamista koskevissa menettelyissä olisi oltava perusperiaatteena antaa menettelyjen kohteena oleville alle 18-vuotiaille lapsille, jotka pystyvät muodostamaan oman näkemyksensä, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti aito ja tosiasiallinen mahdollisuus ilmaista näkemyksensä, ja nämä näkemykset olisi otettava asianmukaisesti huomioon lapsen etua arvioitaessa. Tässä asetuksessa olisi kuitenkin jätettävä jäsenvaltioiden asiaksi päättää kansallisen lainsäädännön ja menettelyn mukaisesti, kenen toimesta ja miten lasta kuullaan. Vaikka lapsella on oikeus tulla kuulluksi, lapsen kuulemisen ei tulisi olla absoluuttinen velvollisuus, vaan sitä olisi arvioitava lapsen edun mukaisesti.

(50)Tällä asetuksella olisi taattava oikeusvarmuus ja ennakoitavuus säätämällä yhteiset säännöt, jotka koskevat vanhemmuuden vahvistamiseen rajatylittävissä tilanteissa sovellettavaa lakia. Tällaisilla yhteisillä säännöillä pyritään välttämään ristiriitaiset päätökset, jotka riippuvat siitä, minkä jäsenvaltion tuomioistuimet tai muut toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat vanhemmuuden, ja helpottamaan erityisesti sellaisten virallisten asiakirjojen hyväksymistä, joilla ei ole sitovaa oikeusvaikutusta päätöksen antaneessa jäsenvaltiossa mutta jotka ovat todistusvoimaisia kyseisessä jäsenvaltiossa.

(51)Vanhemmuuden vahvistamiseen rajatylittävissä tilanteissa olisi pääsääntöisesti sovellettava sen valtion lakia, jossa synnyttäneen henkilön asuinpaikka oli lapsen syntymähetkellä. Tällä liittymäperusteella olisi varmistettava, että sovellettava laki voidaan määrittää valtaosassa tapauksia, myös niiden vastasyntyneiden osalta, joiden vakinaista asuinpaikkaa voi olla vaikea määrittää. Syntymäaikaa olisi tulkittava suppeasti, ja sillä olisi tarkoitettava yleisintä tilannetta, jossa vanhemmuus vahvistetaan syntymähetkellä lain perusteella ja kirjataan asianomaiseen rekisteriin muutaman päivän kuluessa syntymästä. Kyseistä lakia olisi sovellettava sekä tilanteisiin, joissa synnyttäneen henkilön asuinpaikka on lapsen syntymävaltiossa (mikä on tyypillinen tilanne), että tilanteisiin, joissa synnyttäneen henkilön asuinpaikka on muussa kuin lapsen syntymävaltiossa (esimerkiksi silloin, kun synnytys tapahtuu matkan aikana). Vastaavasti olisi sovellettava sen valtion lakia, jossa synnyttäneen henkilön asuinpaikka oli lapsen syntymähetkellä, jos lapsen vanhemmuus on vahvistettava ennen lapsen syntymää. Jotta sovellettava laki voidaan määrittää kaikissa olosuhteissa, olisi sovellettava lapsen syntymävaltion lakia niissä harvoissa tapauksissa, joissa synnyttäneen henkilön asuinpaikkaa ei voida syntymähetkellä määrittää (esimerkiksi pakolaisäidin tai kansainvälisesti siirtymään joutuneen äidin tapauksessa).

(52)Jos sovellettava laki johtaa pääsääntöisesti vanhemmuuden vahvistamiseen ainoastaan toisen vanhemman osalta (esimerkiksi vain samaa sukupuolta olevan parin kohdalla geneettinen vanhempi), toisen vanhemman vanhemmuuden vahvistamiseen voidaan poikkeuksellisesti soveltaa jompaakumpaa kahdesta toissijaisesta laista, eli sen valtion lakia, jonka kansalainen jompikumpi vanhempi on, tai lapsen syntymävaltion lakia (esimerkiksi samaa sukupuolta olevan parin kohdalla ei-geneettisen vanhemman osalta). Koska näissä tapauksissa molempien vanhempien vanhemmuus vahvistettaisiin jonkin tässä asetuksessa sovellettavaksi määritetyn lain mukaisesti, vanhemmuus olisi tunnustettava kummankin vanhemman osalta kaikissa muissa jäsenvaltioissa tämän asetuksen sääntöjen mukaisesti, vaikka eri jäsenvaltioiden viranomaiset olisivat vahvistaneet vanhemmuuden, jos sellaisen jäsenvaltion viranomaiset ovat vahvistaneet kummankin vanhemman vanhemmuuden, jonka tuomioistuimet ovat toimivaltaisia tämän asetuksen nojalla.

(53)Mitä tahansa tässä asetuksessa sovellettavaksi määritettyä lakia olisi sovellettava, vaikka se ei olisi minkään jäsenvaltion laki.

(54)Oikeusvarmuuden ja vanhemmuuden jatkuvuuden varmistamiseksi silloin, kun vanhemmuus on vahvistettu jäsenvaltiossa jonkin tässä asetuksessa sovellettavaksi määritetyn lain mukaisesti, synnyttäneen henkilön asuinpaikan tai jommankumman vanhemman kansalaisuuden muuttumisesta johtuvan sovellettavan lain muutoksen ei tulisi vaikuttaa jo vahvistettuun vanhemmuuteen.