Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi sähköisten allekirjoitusten yhteisestä kehyksestä"

(1999/C 40/10)

Neuvosto päätti 30. heinäkuuta 1998 EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta.

Asian valmistelusta vastannut "Yhtenäismarkkinat-, tuotanto- ja kulutus" -jaosto antoi lausuntonsa 28. lokakuuta 1998. Esittelijä oli Umberto Burani.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 359. täysistunnossaan 2. joulukuuta 1998 yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Komission aloite tehdä sähköisten allekirjoitusten yhteistä sääntely- ja oikeuskehystä koskeva direktiiviehdotus muodostaa selkeän jatkon tiedonannolle "Tietoturvan ja luottamuksen varmistaminen sähköisessä viestinnässä Digitaalisia allekirjoituksia ja viestien salausta koskeva eurooppalainen malli" ().

1.2. Tiedonannossaan komissio kuvailee tilannetta, johon unionin viranomaisten on tarpeen kiinnittää huomiota. Eräät jäsenvaltiot ovat jo omaksuneet tai omaksumassa erilaisia lähestymistapoja sähköisiin allekirjoituksiin. Vastavuoroisen tunnustamisen puute voi pirstoa unionin sisämarkkinoita sähköisen kaupan ja on-line-palvelujen osalta. Kahta päävaatimusta varten onkin pikaisesti määriteltävä yhteinen kehys. Toisin sanoen on luotava täsmällinen mutta samalla riittävän joustava oikeuskehys, jottei alaa rajoiteta liikaa, kun otetaan huomioon tekniikan jatkuva kehittyminen.

1.3. Talous- ja sosiaalikomitea on ilmaissut olevansa yhtä mieltä komission näkemyksestä (), jonka perusteella se ehdotti itsesääntely- ja läheisyysperiaatteen mukaista sääntelyä, joka rajoittuu yhteisölainsäädännön osalta selkeästi vain välttämättömimpään. Kommentoidessaan lausuntonsa jälkeistä tiedonantoa, joka käsitteli aihetta "Maailmanlaajuistuminen ja tietoyhteiskunta Vahvemman kansainvälisen koordinaation tarve" (), komitea totesi mm. että lukuisat keskenään koordinoimattomat aloitteet hidastavat liikaa eurooppalaisen oikeuskehyksen yhteensovittamista muun maailman kanssa. Sähköinen kaupankäynti on luonteeltaan rajatylittävää. Kansainvälisen sähköisen kaupankäynnin turvallisuuden vuoksi yhteensovittaminen on kuitenkin välttämätöntä.

1.4. Komission päätös laatia direktiiviehdotus on oikeansuuntainen aloite, etenkin koska se tähtää kansainvälisen koordinoinnin edellyttämään joustavuuteen.

2. Yleistä

2.1. Sähköisen allekirjoituksen ansiosta sähköisessä muodossa lähetettyjen tietojen vastaanottaja saa takeet tietojen alkuperästä (aitous) ja varmistaa, että ne ovat täydellisessä ja alkuperäisessä muodossa (koskemattomuus). Tietojen aitouden ja koskemattomuuden varmistaminen ei välttämättä paljasta sähköistä allekirjoitusta käyttäneen lähettäjän henkilöllisyyttä. Tämän vuoksi tarvitaankin kolmannen osapuolen eli nk. "varmennepalvelujen tarjoajan" vahvistus. Allekirjoitusten varmennusjärjestelmästä muodostuu siten korvaamaton keino taata sopimuspuolille tietojen oikeellisuus ja valaa luottamusta sähköiseen kaupankäyntiin.

2.2. Varmistaakseen sähköisten allekirjoitusten perustana olevien oikeusvarmuusperiaatteiden molemminpuolisen tunnustamisen komissio nojaa seuraaviin näkökohtiin, jotka vastaavat jatkuvasti kehittyvää tilannetta:

Koska uusien järjestelmien käyttöönotto on mahdollista, on säädösten oltava teknisesti puolueettomia ja avoimia muuhunkin kuin digitaaliseen julkisen avaimen tekniikkaan perustuville allekirjoituksille.

Vaikka vapaaehtoisten akkreditointimenettelyjen omaksumisesta voisi olla hyötyä, tulee jäsenvaltioiden välttää varmennepalvelujen tarjoajien kohdalla lupamenettelyjen hyväksymistä etukäteen.

Direktiivi koskee ainoastaan avoimessa verkossa vaihdettujen viestien sähköisiä allekirjoituksia suljettujen verkkojen toimittajat voivat itse päättää direktiivin noudattamisesta.

Elektronisten allekirjoitusten oikeudellisen tunnustamisen vuoksi on määriteltävä palveluntarjoajille asetettavat tärkeimmät vaatimukset ja niiltä edellytettävä vastuu.

2.3. Komitea kannattaa tätä vapaakaupan periaatteisiin perustuvaa yleissuunnitelmaa. Sen mielestä käyttäjien suojeluun on kuitenkin kiinnitetty liian vähän huomiota. Komitea pidättääkin komission asiakirjan käsittelyn yhteydessä itselleen oikeuden tehdä huomioita ja ehdotuksia.

2.4. Unionin ja muiden maiden lainsäädännön yhteensovittamisesta komissio toteaa, että "kansainvälisellä tasolla on käynnistetty monia hankkeita" (), joista se mainitsee mm. YK:n kansainvälisen kauppaoikeuden toimikunnan (UNICTRAL), OECD:n ja WTO:n aloitteet. Kuten komitea on aiemmin todennut (), nämä sinänsä kannatettavat aloitteet osoittavat, että eri laitosten toimivallan ja säännöstöjen päällekkäisyyden tai mikä vielä pahempaa ristiriitaisuuden vaara on todellinen. Käytännössä tämä merkitsee hidasta byrokratiaa, viivästymisiä ja veronmaksajien maksettavaksi lankeavia kuluja. Pyrkiessään tekemään kaiken heti maailmanlaajuiset järjestöt saavat aikaan päinvastaisen tuloksen kuin on toivottu aiheuttamalla hämmennystä ja epävarmuutta. Tämä on komiteasta valitettavaa.

3. Erityistä

3.1. 1 artikla

Direktiivin tavoitteena on luoda julkisesti saatavia varmennepalveluja koskeva oikeuskehys, helpottaa sähköisten allekirjoitusten käyttöä ja taata niiden oikeudellinen tunnustaminen. Sopimusten tekoon ja niiden pätevyyteen liittyvät muut seikat eivät kuitenkaan kuulu direktiivin piiriin. Direktiivi rajoittuu artiklan tekstin ja johdanto-osan kymmenennen kappaleen ("ottaa huomioon") mukaisesti avoimiin järjestelmiin. Suljettujen järjestelmien osalta komissio antaa osapuolille vapauden sopia keskenään sähköisen allekirjoituksen hyväksymis- ja tunnustamisehdoista.

3.1.1. Tässä yhteydessä komitea suhtautuu muutamaan seikkaan varauksin. Vaikka ehdotettu sopimusvapauden huomioon ottava muotoilu on toisaalta kannatettava, on huomautettava, että osa suljetuista järjestelmistä on jatkuvasti kasvavan käyttäjäkunnan avoimesti käytettävissä, eivätkä kunkin järjestelmän standardit ole sille välttämättä tuttuja. On totta, että suljetussa järjestelmässä voidaan noudattaa direktiivin säädöksiä vapaaehtoisesti. Komitea kuitenkin ihmettelee, eikö olisi järkevämpää ja suljettujen järjestelmien käyttäjien ja operaattoreiden edun mukaista laajentaa direktiivin soveltamisala koskemaan myös yleisölle avoimia suljettuja järjestelmiä.

3.2. 3 artiklan 1 ja 2 kohta

Jäsenvaltioita kielletään tekemästä varmennepalvelujen tarjoamisesta luvanvaraista. Ne voivat tosin ottaa käyttöön ja ylläpitää vapaaehtoisuuteen perustuvia akkreditointijärjestelmiä rajoittamatta kuitenkaan varmennepalvelujen tarjoajien määrää.

3.2.1. Komitea ehdottaa, että näiden säännösten ulottuvuutta pohdittaisiin tarkoin. Varmenteella on tietoja vaihtavien osapuolten lisäksi merkitystä myös, kun ollaan yhteydessä kolmansiin osapuoliin. Mikäli akkreditoinnilta edellytetään "vapaaehtoisuutta", tulee pohtia, miten jatkossa voitaisiin selvästi erottaa akkreditoitujen ja muiden varmennepalvelujen toimittajien varmenteet (kysymykseen palataan jäljempänä). Direktiiviehdotuksen 5 artiklan 2 kohdassa tulisi mainita selvästi, että oikeudessa ja oikeuden ulkopuolella todisteena esitettyjen sähköisten allekirjoitusten pätevyys on kolmannen osapuolen kiistettävissä vain, mikäli tukena on akkreditoidun palveluntarjoajan myöntämä todistus.

3.2.2. Nykytilanne ei ole kovinkaan huolestuttava. Lainsäädännössä on kuitenkin otettava huomioon myös odottamattomien kehityskulkujen mahdollisuus. Vähälukuisten ja tunnettujen palveluntarjoajien määrä voi moninkertaistua todentamistekniikan yleistyessä. Mikäli lähtökohtana on, ettei varmennepalvelujen tarjoajien määrää rajoiteta, ei ole toivottavaa, että ne vapautetaan alustavasta tarkastuksesta ja akkreditoinnista. Käyttäjien ja kolmannen osapuolen edun vuoksi vaikuttaa välttämättömältä, että varmennepalvelujen tarjoajia koskevat direktiiviehdotuksen liitteessä II luetellut "vaatimukset varmennepalvelujen tarjoajille" kuuluvat julkisviranomaisen valvontaan, mikäli kyseiset palveluntarjoajat toimivat yleisölle avoimissa suljetuissa järjestelmissä.

3.2.3. Julkisviranomaisten toimivaltaan kuuluvassa palveluntarjoajien akkreditoinnissa tulee noudattaa liitteessä II lueteltuja vaatimuksia. Tämä ehto on välttämätön muttei riittävä. Säätämällä ajoittaisesta tarkistuksesta on paikallaan varmistua, että vaatimukset pysyvät ajan tasalla. Julkisviranomaiset eivät voi välttää vastuutaan. Kun säädökset on kerran hyväksytty, tulee julkisviranomaisten taata, että niitä noudatetaan.

3.3. 3 artiklan 4 kohta

Artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat asettaa lisävaatimuksia sähköisten allekirjoitusten käytölle julkisella alalla.

3.3.1. Komitea on asiasta samaa mieltä, mutta katsoo, että siinä voitaisiin edetä pidemmälle velvoittamalla yksityissektorilla sähköisen allekirjoitukset hyväksyvät jäsenvaltiot hyväksymään sähköinen allekirjoitus myös julkissektorilla. Mikäli julkisviranomaiset, joiden velvollisuus on taata oikeusvaltion periaatteen toteutuminen ja kansalaisten suojelu, ottavat vastuulleen sähköisten allekirjoitusten oikeudellisen pätevyyden tunnustamisen yksityisen asiakirjojenvaihdon yhteydessä, niillä ei ole pätevää syytä, olla soveltamatta samaa periaatetta julkishallinnon piirissä tapahtuvaan asiakirjojen vaihtoon, vaikka tämä edellyttäisikin "lisävaatimusten" asettamista.

3.4. 4 artikla

Sisämarkkinoiden sääntöjen noudattamiseen viitaten artiklassa todetaan, että jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa varmennepalvelujen tarjontaa toisesta jäsenvaltiosta.

3.4.1. Komitea huomauttaa, että edellä esitetty sääntö on tosin sisämarkkinoiden periaatteiden mukainen, muttei suojele yleisöä muissa jäsenvaltioissa toimivien akkreditoimattomien toimijoiden palvelutarjonnalta. Jos käyttäjän on vaikeaa erottaa omassa maassaan toimivat akkreditoidut palveluntarjoajat akkreditoimattomista, on erottaminen varmasti vielä vaikeampaa, kun palveluntarjoaja sijaitsee yhteisön ulkopuolisessa maassa. Tilanne on tältä osin samankaltainen kuin toisen pankkidirektiivin kohdalla, eli palvelujen vapaa tarjoaminen sallitaan ainoastaan direktiivin piiriin kuuluville laitoksille. Muiden kohdalla (rahoitus-) palvelujen tarjoaminen on sallittua vain alkuperämaassa.

3.4.2. Sähköisesti allekirjoitettujen asiakirjojen vapaata liikkuvuutta rajoittamatta tulisi allekirjoitukset nyt käsiteltävässä tapauksessa hyväksyä todisteina tuomioistuimissa käsiteltävissä tai muissa oikeustapauksissa ainoastaan, mikäli ne ovat akkreditoidun elimen varmentamia.

3.5. 5 artikla

Jäsenvaltioiden on siirrettävä lainsäädäntöönsä määräykset, joilla estetään, ettei sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutuksia ja oikeudellista pätevyyttä kiistetä yksinomaan sillä perusteella, että allekirjoitus on sähköisessä muodossa tai ettei siihen liity hyväksyttyä varmennusta. Toisaalta niiden on toimittava siten, että akkreditoidun varmennepalvelujen tarjoajan varmentamilla allekirjoituksilla on oikeudessa sama arvo kuin käsinkirjoitetuilla allekirjoituksilla ja että ne kelpaavat todisteeksi oikeudellisissa menettelyissä.

3.5.1. Komitea kiinnittää komission huomion edellä kohdissa 3.4.1 ja 3.4.2 esitettyjä huomioita tukevaan seikkaan. Ainoa ero akkreditoidun ja akkreditoimattoman varmennepalvelujen tarjoajan varmentaman allekirjoituksen välillä on varmenteen todistusvoimassa. Tämän perusteella 5 artiklan 2 kohta ei vaikuta selkeältä ja olisikin muotoiltava uudelleen. Kohdan mukaan jäsenvaltioiden tulisi sallia "liitteessä II olevien vaatimusten mukaisen" varmennepalvelujen tarjoajan myöntämän varmenteen käyttö todisteena oikeudellisessa menettelyssä. Tekstistä saa käsityksen, että kaikki liitteen II vaatimukset täyttävät palveluntarjoajat voivat myöntää varmenteita, jotka käyvät oikeudessa todisteeksi. Mikäli tästä ei ole kysymys, tulisi ilmaisu muuttaa yksiselitteiseen muotoon "akkreditoidun" palveluntarjoajan.

3.5.2. Lisäksi komitea viittaa kohdan 3.4.2 huomioon ehdotuksessa ei käsitellä lainkaan kolmannessa maassa toimivan akkreditoidun palveluntarjoajan myöntämän varmenteen todistusvoimaa. Direktiivin säännösten tulisi olla myös tältä osin täsmällisiä. Komitea esittää, että tällainen varmenne hyväksyttäisiin vain, mikäli kyseinen unionin ulkopuolinen maa tunnustaa vastavuoroisesti EU-maiden palveluntarjoajien varmenteet.

3.6. 6 artikla

Vastuukysymyksiin liittyen artiklassa säädetään varmennepalvelun tarjoajaa koskevista velvoitteista eli tietojen oikeellisuudesta, direktiivin vaatimusten noudattamisesta ja sen varmistamisesta, että allekirjoittajan ja varmentajan tulee täyttää tarvittavat tekniset ja teknologiset edellytykset. Artiklassa säädetään myös vastuusta myönnettävistä poikkeuksista, mikäli alkuperäiset tiedot havaitaan virheellisiksi, ja mahdollisuudesta asettaa varmenteelle sen käyttöä tai arvoa koskevia rajoja.

3.6.1. Komitean mielestä tämän artiklan säännökset noudattavat yleisiä oikeusperiaatteita ja sopimusvapautta. Komitea haluaa kuitenkin saada tietää, millainen vastuu palvelun tarjoajalla on kuluttajaa kohtaan, mikäli palvelujen tarjoaja keskeyttää tai lopettaa varmennepalvelun. Tarvitaan järjestelmä, joka takaa kuluttajien oikeussuojan jatkuvuuden. Näin voitaisiin toimia esim. päättämällä pakollisista varmuuskopioista, jotka tulee tietyin takuin antaa kolmannen osapuolen säilytettäväksi.

3.7. 7 artiklan 1 kohta

Artikla sisältää yhteisön ulkopuoliseen maahan sijoittuneen varmennepalvelujen tarjoajan myöntämiä varmenteita koskevia säädöksiä. Niiden myöntämät varmenteet tunnustetaan oikeusvaikutuksiltaan yhteisöön sijoittuneen varmennepalvelujen tarjoajan myöntämiä vastaaviksi, mikäli palvelujen tarjoaja on akkreditoitu jäsenvaltion vapaaehtoisessa akkreditointijärjestelmässä, mikäli yhteisöön sijoittautunut palvelujen tarjoaja ottaa varmenteesta vastuun tai mikäli varmenne tai varmennepalvelun tarjoaja on tunnustettu toisaalta yhteisön ja toisaalta ulkopuolisten maiden tai kansainvälisten organisaatioiden kanssa tehdyn kahden- tai monenvälisen sopimuksen perusteella.

3.7.1. Komitea on näistä säännöksistä eri mieltä. Kaupan vapauden nimessä ei oteta huomioon vastavuoroisuuden periaatetta, johon kaupan (eikä ainoastaan sähköisen kaupan) maailmanlaajuisen yhdentymisen tulee perustua. Kohdassa esitetyt suuntaviivat, erityisesti ne, jotka koskevat unionin ulkopuolisen palveluntarjoajan akkreditointia jäsenvaltiossa sekä unionissa sijaitsevan palveluntarjoajan antamaa takuuta unionin ulkopuolisessa maassa myönnetylle varmenteelle, voidaan hyväksyä, mikäli kyseiset ulkopuoliset maat myöntävät kaikkien jäsenvaltioiden varmennepalvelujen tarjoajille tai varmenteille saman tai vastaava kohtelun.

3.7.2. Mitä tulee yhteisön ulkopuolisesta maasta peräisin olevan varmenteen tai varmennepalvelun tarjoajan tunnustamiseen jäsenvaltion kanssa solmitun kahdenvälisen sopimuksen perusteella, komitea toteaa, että tämänkaltaisen periaatteen hyväksyminen vääristäisi jäsenvaltioiden välistä kilpailua lainsäädännöltään "vapaamielisempien" ja muiden jäsenvaltioiden välillä. Palvelujen vapaata liikkuvuutta ei pidä käyttää "Troijan hevosena", joka avulla yhteisön ulkopuolisten maiden toimijoita tai tuotteita tuodaan EU-markkinoille ainoastaan yhden jäsenvaltion kanssa solmitun kahdenvälisen sopimuksen avulla.

3.7.3. Edellämainittua periaatetta ei ole myöskään mahdollista perustella esim. toisen pankkidirektiivin ennakkotapauksella. Tässä tapauksessa "isäntäjäsenvaltio" valvoo yhteisön ulkopuolisesta maasta peräisin olevaa yritystä jatkuvasti ja takaa sen vakauden ja maksukykyisyyden. Asianomaisen yrityksen tulee kuitenkin sijaita fyysisesti kyseisessä jäsenvaltiossa. Sähköisten allekirjoitusten varmentamisessa näitä ehtoja on mahdoton täyttää.

3.8. 8 artikla

Tämän artiklan säännökset eivät edellytä erityiskommentteja, paitsi salanimiä koskeva 4 kohta. Varmennepalvelujen tarjoajan tulee pystyä pyydettäessä toimittamaan viranomaisille salanimeä käyttävän henkilön tiedot kyseisen henkilön suostumuksella. Direktiiviehdotuksesta ei kuitenkaan käy ilmi, mikä on palveluntarjoajan asema, mikäli salanimen käyttäjä ei suostu paljastamaan tietojaan viranomaisille.

3.8.1. Samaisen 8 artiklan 4 kohdan jälkimmäinen osa antaa aihetta lisäepäilyihin tapauksissa, joissa salanimeen perustuvaa sähköistä allekirjoitusta epäillään käytetyn sääntöjen vastaisesti. Mikäli jäsenvaltioiden lainsäädäntö edellyttää, että palveluntarjoaja luovuttaa kyseisen henkilön henkilötiedot tunnistamista varten, ilmoitetaan luovutuksesta ko. henkilölle vasta tutkinnan valmistuttua.

3.8.2. Komitea ihmettelee, tarvitaanko näin yksityiskohtaisia säännöksiä. Tutkimusten päätyttyä asianomistaja varmasti jo tietää henkilötietojensa paljastamisesta. Tämän vuoksi säännös vaikuttaa tarpeettomalta. Lisäksi viittausta "kansalliseen lainsäädäntöön" tulisi täsmentää, ja määritellä selkeästi, minkä jäsenvaltion lainsäädännöstä on kyse, eli onko kyseessä palvelujen tarjoajan, kuten on oletettavaa, salanimen haltijan (mikäli se on tiedossa) vai jopa kokonaan ulkopuolisen jäsenvaltion lainsäädäntö. Koska kyseessä on selvästi (vaikkei nimenomaisesti) rikosten vastaisen taistelun alaan kuuluva asia, on direktiivin oltava menettelytapojen ja palveluntarjoajien oikeuksien ja velvollisuuksien osalta nykyistä täsmällisempi.

3.8.3. Edellä esitetyn perusteella TSK:n mielestä voisi olla paikallaan tarkistaa koko artiklan sanamuoto ja todeta pelkästään, että henkilökohtaista tietosuojaa ja rahanpesua koskevat direktiivit ovat täydellisinä voimassa. Tältä kannalta tarkasteltuna ei asiakirjoihin perustuvan tai sähköisen liiketoiminnan välillä itse asiassa ole eroa.

3.9. 9 ja 10 artikla

Näissä artikloissa säädetään "sähköisten allekirjoitusten komiteasta", joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jossa puhetta johtaa komission edustaja. Komiteaa kuullaan tarvittaessa kysymyksissä, jotka koskevat varmennepalvelujen tarjoajille asetettuja vaatimuksia ja sähköisille allekirjoitustuotteille yleisesti tunnustettuja standardeja. Komissio lupaa pitää komitean ajan tasalla komission yritysten, käyttäjien ja kuluttajien kanssa järjestämien ajoittaisten tapaamisten tuloksista.

3.9.1. TSK merkitsee aloitteen tiedoksi, mutta ihmettelee, tarvitaanko erillistä komiteaa, kun komissio voisi toimielimenä itsekin helposti kuulla jäsenvaltioita ja muita asianosaisia ilman välikättä, jonka työ on loppujen lopuksi päällekkäinen komission tehtäväkentän kanssa. Lisäksi kyseessä olisi menettely, jota komissio tavallisestikin noudattaa tehtäviensä hoidossa. Lisää byrokratiaa ei komitean mielestä tarvita etenkään, koska se ei paranna tehokkuutta.

3.10. 12 ja 13 artikla

Näissä kahdessa artiklassa, jotka näyttävät olevan väärässä esitys- ja asiajärjestyksessä, säädetään, että jäsenvaltioiden tulee panna direktiivin säädökset täytäntöön 31. joulukuuta 2000 mennessä ja että komission tulee toimittaa alustava selvitys direktiivin toimeenpanosta Euroopan parlamentille ja neuvostolle viimeistään 31. joulukuuta 2002. Komitea on monessa yhteydessä korostanut (), että tietoyhteiskuntaa, joka on käsitteenä hyvin laaja, koskevan yhdenmukaisen lainsäädännön omaksumisella on kiire. Komitea ihmetteleekin, tuleeko jäsenvaltioille antaa niin pitkä aika direktiivin täytäntöönpanoa varten, kun niistä monet ovat jo onnistuneet säätämään omat lakinsa hyvin lyhyessä ajassa. Tarpeellisten yhdenmukaistamistoimien hyväksymisen ei siten pitäisi viedä jäsenvaltioiden lainsäätäjiltä liikaa voimia ja aikaa. Komitean mielestä vuoden pituisen, direktiivin hyväksymisestä laskettavan määräajan tulisi riittää tarvittavien pienehköjen muutosten tekemiseksi voimassa olevaan lainsäädäntöön tai uusien lakien säätämiseksi.

Bryssel 2. joulukuuta 1998.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

() KOM(97) 503 lopull., 8.10.1997.

() EYVL C 157, 25.5.1998.

() EYVL C 284, 14.9.1998.

() KOM(98) 297 lopull., kohta 7.

() EYVL C 284, 14.9.1998.

() EYVL C 284, 14.9.1998; EYVL C 95, 30.3.1998, EYVL C 19, 21.1.1998.