Komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle - Direktiivin 98/34/EY soveltamista tietoyhteiskunnan palveluihin koskeva arviointi /* KOM/2003/0069 lopull. */





KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE - DIREKTIIVIN 98/34/EY SOVELTAMISTA TIETOYHTEISKUNNAN PALVELUIHIN KOSKEVA ARVIOINTI SISÄLLYSLUETTELO 1. Yhteenveto 2. Johdanto 2.1. Direktiivin 98/34/EY ulottaminen tietoyhteiskunnan palveluihin 2.2. Direktiivin 98/48/EY saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 2.3. Kertomuksen esittely 3. Menettelykuvaus 3.1. Direktiivin 98/34/EY soveltaminen tietoyhteiskunnan palvelujen alalla 3.2. Ilmoitusmenettelyn erityispiirteet tietoyhteiskunnan palvelujen alalla 4. Kaikkien elokuun 1999 ja helmikuun 2002 välisenä aikana tehtyjen ilmoitusten esittely 4.1. Ilmoitettujen ehdotusten graafinen esitys 4.1.1. Vuosittainen erittely 4.1.2. Aiheittainen erittely 4.2. Toistuvat ilmoitukset 4.2.1. Sähköinen allekirjoitus 4.2.2. Sähköinen kaupankäynti 4.2.3. Henkilötietojen suoja 4.2.4. Digitaalinen televisio ja dekooderit 4.2.5. Verkkotunnukset 5. Komission ja jäsenvaltioiden palautteen analysointi 5.1. Yleisesittely 5.2. Komission palaute 5.2.1. Yksityiskohtaisten lausuntojen analysointi 5.2.2. Huomautusten analysointi 5.3. Jäsenvaltioiden palautteen analysointi 6. Erityismenettelyt 6.1. Kiireellisyys 6.2. Luottamuksellisuus 6.3. Lykkääminen 7. Ilmoitusmenettelyn rikkominen 7.1. Rikkomistapaukset 7.2. Aihealueet 7.3. Komission ja jäsenvaltioiden välinen yhteistyö 7.4. Teknisiä standardeja ja määräyksiä käsittelevä komitea 8. Uudet suunnat: alueellinen ja kansainvälinen ulottuvuus 8.1. Alueellinen ulottuvuus 8.1.1. Euroopan talousalue 8.1.2. Ehdokasmaat 8.2. Kansainvälinen ulottuvuus: Euroopan neuvosto 9. Päätelmät 10. LIITTEET 10.1. Tietoyhteiskunnan palvelujen alan teknisiä standardeja ja määräyksiä koskeva tiedoksiantomenettely Kooste kansallisista täytäntöönpanotoimista, joilla kyseisen alan direktiivit on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä 10.2. Ilmoitusten lukumäärä vuosittain 10.3. Ilmoitusten lukumäärä vuosittain ja jäsenvaltioittain 10.4. Ilmoitusten lukumäärä aloittain ja jäsenvaltioittain 10.5. Ilmoitusten viiteluettelo 10.6. Tietoyhteiskunnan alaa koskevat ilmoitukset - yhteenvetotaulukko 1. Yhteenveto Direktiivillä 98/34/EY luotua ilmoitusmenettelyä on sovellettu tietoyhteiskunnan palvelujen alalla elokuusta 1999 lähtien. Tämän kertomuksen tarkoituksena on kartoittaa tilanne, joka koskee direktiivin 98/34/EY säännösten soveltamista mainittuihin palveluihin. Tässä kertomuksessa luodaan yleiskatsaus, jossa pyritään arvioimaan, mikä merkitys menettelyllä on ollut palveluille, joihin sitä on viime aikoina ryhdytty soveltamaan. Menettelyn toimivuudesta saadut tulokset ovat kokonaisuutena myönteisiä ja vahvistavat direktiivin todellisen arvon tehokkaana sisämarkkinavälineenä talouden uudella alalla. Sen avulla on pystytty kehittämään todellinen vuoropuhelu komission ja jäsenvaltioiden välille ja lisäämään valmisteilla olevien lainsäädäntöaloitteiden avoimuutta saattamalla ne kaikkien viranomaisten ja intressiryhmien tietoisuuteen. Koska direktiivin avulla on pystytty analysoimaan ennalta lakitekstejä ja välttämään näin lukuisat esteet ennen niiden kielteisten vaikutusten ilmenemistä, direktiivillä on myös konkreettisesti edistetty Lissabonissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston tavoitteita parempaan sääntelyyn ja sellaisen sääntelykehyksen määrittelemiseen, joka on omiaan vahvistamaan Euroopan talouden kilpailukykyä tietoyhteiskunnan palvelujen dynaamisella ja innovoivalla alalla. Kertomus alkaa tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavan ilmoitusmenettelyn esittelyllä. Sen jälkeen analysoidaan tarkemmin komission ja jäsenvaltioiden suhtautumista ilmoitettuihin ehdotuksiin sekä tähän mennessä todettuja yhteisöoikeuden soveltamisen pääongelmia. Kertomuksessa analysoidaan yksityiskohtaisesti erityismenettelyjä (kiireellisyys, luottamuksellisuus ja lykkääminen). Siinä selvitetään myös ilmoitusmenettelyyn liittyviä rikkomuksia. Lisäksi tuodaan esille ilmoitusmenettelyn uusia suuntia (kehitys kansainvälisellä ja alueellisella tasolla). Lopuksi selvitetään menettelyn puutteita ja vahvuuksia tarkan kuvan saamiseksi tilanteesta. 2. Johdanto 2.1. Direktiivin 98/34/EY [1] ulottaminen tietoyhteiskunnan palveluihin [1] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1998, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä, EYVL L 204, 21.7.1998, s. 37-48. Direktiivi 98/34/EY on tärkeä sisämarkkinoiden avoimuuspolitiikkaa edistävä väline. Sen avulla on noin 20 vuoden aikana pystytty analysoimaan yli 7 000 kansallista säädösehdotusta. Siinä velvoitetaan jäsenvaltiot ilmoittamaan ehdotusasteella olevista kansallisista säädöksistä, jotka sisältävät teknisiä määräyksiä. Saatuaan tiedon ehdotuksesta muilla jäsenvaltioilla ja/tai komissiolla on mahdollisuus kommentoida sitä. Ilmoitusvelvollisuutta koskevan direktiivin avulla voidaan siten edistää vuoropuhelua ja välttää jopa useita vuosia kestävät oikeudelliset menettelyt. Koska direktiivillä on saavutettu myönteisiä tuloksia, sen soveltamisala on asteittain laajentunut kattamaan kaikki teollisuus-, maatalous- ja kalataloustuotteet. Direktiivillä 98/48/EY [2] ilmoitusmenettely ulotettiin tietoyhteiskunnan palveluihin. [2] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/48/EY, annettu 20 päivänä heinäkuuta 1998, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34/EY muuttamisesta, EYVL L 217, 5.8.1998, s. 18-26. Tässä kertomuksessa mainituilla direktiivin 98/34/EY säännöksillä tarkoitetaan direktiiviä siinä muodossa kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48/EY, ja siitä käytetään nimeä "Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä". Mainittuun sektoriin päätettiin soveltaa direktiiviä, koska oli löydettävä mekanismi, jonka avulla voitaisiin valvoa tätä jatkuvasti muuttuvaa uutta alaa jättäen samalla taloudellisille toimijoille ja jäsenvaltioille mahdollisimman paljon toimintavapautta, jotta alan teknistä kehitystä ei estettäisi. Alati kiihtyvään kehitykseen vastaamiseksi jäsenvaltioiden onkin jatkuvasti annettava uusia lakeja. Jollei nopeasti lisääntyvää uutta lainsäädäntöä koordinoitaisi yhteisössä, siitä voisi aiheutua haittoja palvelujen vapaalle liikkuvuudelle ja sijoittautumisvapaudelle. Seurauksena voisi olla sisämarkkinoiden pirstoutuminen, investointien supistuminen, taloudellisen kehityksen hidastuminen sekä yritysten ja käyttäjien kustannusten nouseminen. Sen vuoksi päädyttiin ratkaisuun ottaa tietoyhteiskunnan palvelujen alalla käyttöön sellainen ilmoitusmenettely, joka luo puitteet kansallisten lainsäädäntöjen kehitykselle, mutta turvaa samalla järjestelmän joustavuuden ja nopeuden. 2.2. Direktiivin 98/48/EY saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä Kaikki yhteisön jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin 98/48/EY osaksi kansallista lainsäädäntöään. Useimmat valtiot ovat saattaneet direktiivin voimaan lain tai asetuksen muodossa, tosin jotkut jäsenvaltiot ovat valinneet muodoksi hallinnolliset kiertokirjeet [3]. [3] Ks. liitteenä oleva luettelo säädöksistä, joilla direktiivi 98/48/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä kaikissa jäsenvaltioissa (kohta 10.1). Järjestelmä otettiin käyttöön erittäin ripeästi [4]. Komissio saikin ensimmäiset ilmoitukset syyskuun lopulla 1999. Syynä ripeään toimintaan oli se, että jäsenvaltiot tunsivat jo ilmoitusjärjestelmän ja käyttivät kyseisellä uudella alalla samaa kansallisten yhteyspisteiden järjestelmää, jota käytetään tuotealaan sovelletussa menettelyssä. [4] Direktiivi 98/48/EY tuli voimaan elokuussa 1999. 2.3. Kertomuksen esittely Tämän kertomuksen tarkoituksena on luoda katsaus direktiivin 98/34/EY niiden säännösten toimivuuteen, joita sovelletaan tietoyhteiskunnan palveluihin, ja laatia yhteenveto säännösten soveltamisesta siten kuin direktiivin 98/48/EY 3 artiklassa säädetään [5]. [5] Direktiivin 98/48/EY 3 artiklassa säädetään: "Viimeistään kahden vuoden kuluttua 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta päivämäärästä komissio toimittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle arvion direktiivin 98/34/EY soveltamisesta erityisesti teknologian ja 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen palveluiden markkinoiden perusteella. [...]". 3. Menettelykuvaus [6] [6] Direktiivin soveltamisalasta ja säännösohjeista on saatavissa lisätietoja: "Käsikirja tietoyhteiskunnan palveluihin liittyvien määräysten avoimuuden takaavasta mekanismista direktiivin 98/48/EY mukaisesti" (Teknisiä standardeja ja määräyksiä käsittelevän komitean asiakirja S-42/98 lopullinen, saatavana sähköisessä muodossa osoitteessa: 3.1. Direktiivin 98/34/EY soveltaminen tietoyhteiskunnan palvelujen alalla Tietoyhteiskunnan palvelujen teknisten määräysten tunnistamiseksi, joita ilmoitusmenettely koskee, on ensinnä tutkittava direktiivin 98/34/EY 1 artiklan määritelmiä. Kyseisen direktiivin 1 artiklassa annetaan sen soveltamisalan ymmärtämiseksi tarpeelliset määritelmät. Määräysehdotusta on analysoitava näiden määritelmien perusteella sen selvittämiseksi, onko siitä ilmoitettava komissiolle. Analysointi suoritetaan useassa vaiheessa. Ensinnä on tarkistettava, onko kyse palveluihin sovellettavasta "määräyksestä", minkä jälkeen on varmistettava, että on kyse "tietoyhteiskunnan palvelusta" ja lopuksi, että on kyse määräyksestä, joka koskee "nimenomaisesti" tietoyhteiskunnan palveluita. Ensimmäiseksi on selvitettävä, onko kyse palveluita koskevasta määräyksestä. Direktiivin 1 artiklan 5 kohdassa määritellään käsite "palveluja koskeva määräys" "yleisluontoisena vaatimuksena, joka koskee [...] palvelujen saatavuutta ja palvelutoiminnan harjoittamista, erityisesti palvelun tarjoajaa, palveluja ja palvelujen vastaanottajaa koskevia määräyksiä [...]". Palvelun käsite määritellään direktiivin 98/48/EY johdanto-osan 19 kappaleessa: "[...] palveluilla on ymmärrettävä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 60 artiklan mukaisesti, siten kuin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö sitä tulkitsee, suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus". Asiassa Wirth [7] 7. joulukuuta 1993 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, mitä korvauksella on ymmärrettävä: korvaukselle on olennaisen luonteenomaista, että se muodostaa kyseessä olevan suorituksen rahallisen vastikkeen. Tätä määritelmää on täydennettävä siten kuin tuomiossa Bond van Adverteerders [8] todetaan: "perustamissopimuksen 60 artiklassa ei edellytetä, että palvelusta maksaa sen vastaanottaja". [7] Asiassa C-109/92 7. joulukuuta 1993 annettu tuomio, Kok. s. I-6447, johdanto-osan 15 kappale. [8] Asiassa 352/85 26. huhtikuuta 1988 annettu tuomio, Kok. s. 2085. Sen jälkeen ehdotusta on analysoitava sen selvittämiseksi, onko kyseessä tietoyhteiskunnan palvelu. Tältä osin palvelun on täytettävä kolme ehtoa [9]; se on toimitettava etäpalveluna, sähköisessä muodossa ja palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä. [9] Direktiivin liitteestä V ilmenevä viitteellinen luettelo palveluista ei täytä näitä ehtoja. Ilmaisulla "etäpalvelu" tarkoitetaan sitä, että kansallisella toimenpiteellä säädellään palvelua, joka toimitetaan siten, että tarjoaja ja vastaanottaja eivät ole samanaikaisesti läsnä. Toisessa ehdossa "sähköisessä muodossa" viitataan siihen, että toimitettaessa palvelu sen vastaanottajalle tietojen käsittelyssä ja säilyttämisessä käytetään elektronisia laitteita. Kolmannella ehdolla "henkilökohtaisesta pyynnöstä" tarkoitetaan sitä, että lähetyksiä, jotka eivät edellytä palvelun vastanottajan pyyntöä (Point - Multi-point), ei pidetä direktiivin soveltamisalaan kuuluvina. Direktiivissä täsmennetään myös, ettei sitä sovelleta radiolähetyspalveluihin eikä direktiivin 89/552/ETY [10] 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuihin televisiolähetyspalveluihin. [10] EYVL L 298, 17.10.1989, s. 23-30. Jotta kansallinen ehdotus kuuluisi direktiivin soveltamisalaan, sen on vielä koskettava "nimenomaisesti" tietoyhteiskunnan palveluja. Tällä määrittelyllä vältytään niiden lukuisten normien ilmoittamiselta, joilla säädellään yleisesti taloudellista toimintaa ja joita sovelletaan muun ohessa myös online-palveluihin. Tässä yhteydessä on paikallaan viitata direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 5 kohdan viidenteen alakohtaan, jossa todetaan: - "määräyksen katsotaan koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos sen perusteluissa ja sen säädösosassa todetaan, että sen erityistavoitteena on joko kokonaisuudessaan tai tiettyjen erikseen täsmennettyjen säännösten osalta nimenomaisesti ja kohdennetusti säännellä näitä palveluja" - "määräyksen ei katsota koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos se koskee niitä vain epäsuorasti tai satunnaisesti". Ehdotuksen tarkoituksen selvittämiseksi on siis tarkistettava myös sen perustelut ja sisältö. Jos yhdessäkin lain kohdassa käsitellään tietoyhteiskunnan palveluita, laki on annettava tiedoksi (tässä tapauksessa menettely ja sen määräajat koskevat kuitenkin vain kyseistä lain kohtaa). Jos lailla on toisaalta tarkoitus säädellä näytön edellytyksistä yleisesti ilman, että siihen olisi sisällytetty online-toiminnan ehtoja koskevia säännöksiä, sillä olisi tosin välittömiä tai välillisiä vaikutuksia sähköiseen allekirjoitukseen, mutta lakia ei tarvitsisi siitä huolimatta ilmoittaa direktiivin 98/34/EY mukaisesti. Kun analyysi on suoritettu, on tarkistettava, onko tietoyhteiskunnan palvelua koskeva määräys "tekninen määräys" direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 11 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Kyseessä on tekninen määräys, jos sen noudattaminen on oikeudellisesti tai tosiasiallisesti pakollista ja se koskee kaupan pitämistä, palvelujen tarjoamista, käyttöä tai palvelujen tarjoajien sijoittautumista toiseen jäsenvaltioon tai suureen osaan sen aluetta. Ilmaisulla tarkoitetaan jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joilla kielletään palvelun toimittaminen tai käyttö tai palvelun tarjoajan sijoittautuminen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 10 artiklan soveltamista. Tuotteita koskeva Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö tarjoaa 1 artiklan 11 kohdan osalta lukuisia tulkintaelementtejä, joita voidaan tässä yhteydessä soveltaa [11]. [11] Direktiivillä 98/34/EY tuotteille säädetyn ilmoitusmenettelyn kuvauksen osalta kehotetaan tutustumaan esimerkiksi Komission kertomukseen neuvostolle, Euroopan parlamentille sekä talous- ja sosiaalikomitealle direktiivin 98/34/EY toimivuudesta vuosina 1995-1998, KOM(2000) 429 lopullinen, 7.7.2000, kohta 4.2. Määritelmäkokonaisuus on osoitus direktiivin kohdennetusta soveltamisalasta. Jäsenvaltiot huomauttivat toistuvasti, että määriteltyjä perusteita oli vaikea soveltaa. Komissio totesi puolestaan, että ongelmatapauksissa jäsenvaltiot voivat aina ottaa yhteyttä komissioon sen tutkimiseksi, onko kyseiset kohteet ilmoitettava. Erityisesti direktiivin ensimmäisten soveltamiskuukausien aikana pystyttiin epävirallisen yhteydenpidon avulla lukuisissa tapauksissa selventämään kansallisille viranomaisille virallisen ilmoituksen teon velvollisuutta ja välttämään näin ennalta mahdollisia vaikeuksia ja ongelmia. 3.2. Ilmoitusmenettelyn erityispiirteet tietoyhteiskunnan palvelujen alalla Direktiivissä 98/34/EY säädelty tietoyhteiskunnan palvelujen alan määräyksiä koskeva menettely on lähes sama kuin se menettely, jota on noudatettava tuotteita koskevissa määräyksissä tiettyjä erityispiirteitä lukuunottamatta: lykkäysaika, komission toimivalta ja tietyille tietoyhteiskunnan palvelualoille säädetyt poikkeukset ilmoitusvelvollisuudesta. Komissio ja/tai yksi tai useammat jäsenvaltiot voivat kansallisen säädösehdotuksen ilmoittamista seuraavien kolmen kuukauden aikana esittää yksityiskohtaisen lausunnon. Tuotteita koskevissa määräyksissä noudatettavan menettelyn mukaisesti ehdotuksen hyväksymistä lykätään kolmella kuukaudella (mikä tekee yhteensä kuusi kuukautta, jona aikana jäsenvaltiot eivät saa hyväksyä säädösehdotusta). Tietoyhteiskunnan palveluiden osalta lykkäysaika pitenee vain yhdellä lisäkuukaudella. Tähän erityissäännökseen päädyttiin jäsenvaltioiden odotusajan rajoittamiseksi. Tämän erityiskohtelun kielteinen puoli on se, että yksityiskohtaisen lausunnon lähettämisen jälkeinen määräaika ei riitä "kaikkien mahdollisten" ratkaisujen käsittelyyn. Kuten edellä jo todettiinkin, ilmoitusmenettelyä koskevan direktiivin tavoitteena on mahdollistaa komission ja jäsenvaltioiden välinen vuoropuhelu. Toinen erityispiirre liittyy komission toimintamahdollisuuksiin jäsenvaltion ilmoittaessa määräysehdotuksesta. Direktiivin 98/34/EY menettelyn mukaan komissiolla ja jäsenvaltioilla on mahdollisuus lähettää huomautuksia (ne ovat pääasiassa yleisluontoisia huomautuksia) tai yksityiskohtainen lausunto (tämä on menettelyn voimakkain kannanotto, jossa tuodaan esiin näkökohtia, jotka voivat mahdollisesti luoda esteitä sisämarkkinoiden moitteettomalle toimivuudelle ja joka velvoittaa valtion vastaamaan siihen ja selvittämään toimenpiteet, joihin se aikoo lausunnon johdosta ryhtyä). On kuitenkin olemassa yksinomaisesti komissiolle varattuja erityisvaltuuksia, kuten valtuus vaatia kertomusta kansallisesta toimenpiteestä tietyissä erityistapauksissa. Tuotteita koskevien teknisten määräysehdotusten osalta komissiolla on kolme valinnaista mahdollisuutta, jotka esitetään direktiivin 98/34/EY 9 artiklan 3, 4 ja 5 kohdassa. Ensimmäisessä tapauksessa jäsenvaltioiden on lykättävä teknistä määräystä koskevan ehdotuksen hyväksymistä kahdellatoista kuukaudella siitä päivästä alkaen, jona komissio on saanut tiedon ehdotuksesta, jos komissio ilmoittaa tätä päivää seuraavien kolmen kuukauden aikana aikeestaan ehdottaa tai antaa aiheesta direktiivi, asetus tai päätös perustamissopimuksen 249 artiklan (ent. 189 artikla) mukaisesti. Toisessa tapauksessa jäsenvaltioiden on lykättävä teknistä määräystä koskevan ehdotuksen hyväksymistä kahdellatoista kuukaudella, jos komissio kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä alkaen, jona se on saanut tiedon ehdotuksesta, ilmoittaa havainneensa, että ehdotus koskee aihetta, joka sisältyy direktiivi-, asetus- tai päätösehdotukseen, joka on esitetty neuvostolle perustamissopimuksen 249 artiklan (ent. 189 artikla) mukaisesti. Jos neuvosto vahvistaa yhteisen kannan edellä mainittujen lykkäysaikojen kuluessa, kahdentoista kuukauden määräaikaa voidaan vielä pidentää kahdeksaantoista kuukauteen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 9 artiklan 6 kohdan säännösten soveltamista. Tietoyhteiskunnan palvelujen alalla komissio ei voi vaatia ehdotuksen hyväksymisen lykkäämistä pelkästään ilmoittamalla aikomuksestaan ehdottaa tai antaa aiheesta yhteisön sitova säädös. Se seikka, että komissio on valmistelemassa yhteisön säädösehdotusta, ei siis ole riittävä peruste jäsenvaltion kahdentoista kuukauden odotusajalle. On vielä korostettava, että direktiivin 98/34/EY sisältämien yleisluontoisten poikkeusten ohella siihen on lisätty tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluja koskevia erityispoikkeuksia ilmoitusvelvollisuudesta. Ensinnäkin on kyse määräyksistä, joiden tarkoituksena on säädellä televiestintäpalveluja [12]. Tämän ilmaisun määrittelemisessä direktiivissä käytetään direktiivin 90/387/EY [13] sisältämää määritelmää. [12] Direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 5 kohdan toinen alakohta. [13] EYVL L 192, 24.7.1990, s. 1-9. Direktiivi ei myöskään koske määräyksiä, joista on annettu yhteisön säädös rahoituspalvelujen alalta, sellaisina kuin ne sisältyvät direktiivin liitteessä VI [14] olevaan ohjeelliseen luetteloon. [14] Direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta. Toisaalta direktiiviä ei sovelleta säänneltyjen markkinoiden (pörssit) tai muiden markkinoiden tai elinten, jotka suorittavat maksu- tai selvitystoimia mainituille markkinoille, laatimiin tai niitä varten laadittuihin sääntöihin, lukuunottamatta teknisen määräyksen lopullisen tekstin toimittamista komissiolle [15]. Jäsenvaltioilla ei ole näin ollen velvollisuutta ilmoittaa tätä aihetta koskevia säädösehdotuksia, mutta niiden on saatettava hyväksytyt toimenpiteet komission tietoon. [15] Direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 5 kohdan neljäs alakohta. 4. Kaikkien elokuun 1999 ja helmikuun 2002 välisenä aikana tehtyjen ilmoitusten esittely 4.1. Ilmoitettujen ehdotusten graafinen esitys [16] [16] Tässä kertomuksessa esitetyt luvut perustuvat ennen helmikuuta 2002 annettuihin ilmoituksiin. 4.1.1. Vuosittainen erittely >VIITTAUS KAAVIOON> Helmikuun 2002 luvut 4.1.2. Aiheittainen erittely >VIITTAUS KAAVIOON> 4.2. Toistuvat ilmoitukset Komissio oli saanut helmikuuhun 2002 mennessä yhteensä 70 tietoyhteiskunnan palveluita koskevaa ilmoitusta. Koska menettelyn soveltamisala on edellä mainituilla määritelmillä rajattu, lukua ei voida pitää kovin suurena mutta kuitenkin merkittävänä. Ilmoitukset voidaan pääasiassa jakaa viiteen aihepiiriin: sähköinen allekirjoitus, sähköinen kaupankäynti, tietosuoja, digitaalinen televisio ja dekooderit sekä verkkotunnukset eli domain-nimet [17]. [17] Yksityiskohtaisen kuvan näistä 70 ilmoituksesta saa liitteenä olevasta taulukosta, jossa kuvataan kuhunkin aihepiiriin liittyvien ilmoitusten sisältö (kohta 10.6). 4.2.1. Sähköinen allekirjoitus Jäsenvaltioiden on saatettava sähköisiä allekirjoituksia koskevista yhteisön puitteista annettu direktiivi [18] (jäljempänä sähköisiä allekirjoituksia koskeva direktiivi) osaksi kansallista lainsäädäntöä viimeistään 18. heinäkuuta 2001. Jäsenvaltioiden oli siis hyväksyttävä kansalliset toimenpiteet ennen mainittua päivämäärää noudattaakseen direktiivin vaatimuksia. [18] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/93/EY, annettu 13 päivänä joulukuuta 1999, sähköisiä allekirjoituksia koskevista yhteisön puitteista, EYVL L 13, 19.1.2000, s. 12-20. Direktiivin 98/34/EY 10 artiklan mukaan jäsenvaltioiden ei tarvitse ilmoittaa komissiolle kansallisista toimenpiteistä, joilla ne noudattavat sitovia yhteisön säädöksiä. Tietoyhteiskuntaa käsittelevien direktiivien yhteydessä on otettava huomioon, että yhteisön lainsäätäjän lähestymistapana oli kehittää vakaat oikeudelliset puitteet, joiden avulla pyritään edistämään alan oikeusvarmuutta, esimerkiksi rajoittamalla ja valvomalla poikkeusmääräyksiä. Jotta tähän nopeasti kehittyvään alaan liittyvä oikeus ei olisi liian jäykkää, yhteisön lainsäätäjä on kuitenkin antanut vähimmäisyhdenmukaistamista vaativia säädöksiä, joilla kielletään kaikki online-palvelujen vapaata rajatylittävää liikkuvuutta estävät määräykset. Vähimmäisyhdenmukaistamisella tarkoitetaan sitä, että kyseiset direktiivit sisältävät "ainoastaan" tiettyjä olennaisia sääntöjä, joita on noudatettava vapaan liikkuvuuden varmistamiseksi ja että ne jättävät jäsenvaltioille mahdollisuuden kohdistaa omiin toimijoihinsa yhteisön vaatimuksia tiukempia toimenpiteitä. Jos kansalliset viranomaiset käyttävät tätä mahdollisuutta hyväkseen, ne ryhtyvät toimenpiteisiin, jotka ylittävät direktiivin vaatimustenmukaisuuden edellä mainitun 10 artiklan mielessä. Näistä toimenpiteistä on tehtävä ilmoitus, ja komissio sekä muut jäsenvaltiot voivat antaa niistä palautetta. Rajan vetäminen ei ole aina helppoa, ja jäsenvaltiot ovat usein valittaneet, että on vaikea tehdä eroa pelkän direktiivin 98/34/EY 10 artiklan mukaisen voimaansaattamistoimenpiteen ja sen ylittävän toimenpiteen välillä. Näihin kysymyksiin vastaamiseksi komissio on ilmoittanut useaan otteeseen jäsenvaltioille direktiivillä perustetun komitean [19] kokouksissa olevansa aina valmis auttamaan vastauksen löytämiseksi tähän toisinaan vaikeasti ratkaistavaan kysymykseen. [19] Direktiivin 98/34/EY 5 artikla. Epävarmoissa tapauksissa jäsenvaltioita kehotetaan ilmoittamaan ehdotuksensa. Komissio voi joka tapauksessa ilmoitukset tutkittuaan selventää ilmoituksen tehneelle jäsenvaltiolle, että käsittely voidaan päättää, sillä kyseessä on direktiivin 10 artiklan soveltamisalaan kuuluva poikkeus. Toisaalta jäsenvaltiot, jotka eivät epävarmoissa tapauksissa ilmoita kansallisia säädösehdotuksiaan, kantavat riskin siitä, että artikloja, jotka olisi pitänyt ilmoittaa, ei voida asiassa CIA Security [20] annetun tuomion mukaisesti soveltaa suhteessa yksityisiin osapuoliin. Ilmoittamatta jättämisestä syntyisi haitallinen, oikeudellisesti epävarma tilanne, ja siitä voisi aiheutua muitakin hankaluuksia, kuten velvollisuus käynnistää uudelleen kansallinen päätöksentekomenettely sekä komission velvollisuus käynnistää rikkomismenettely. Yhteisöjen tuomioistuin on äskettäin asiassa Canal Satellite Digital [21] antamallaan tuomiolla selkeyttänyt ilmoitusvelvollisuutta koskevan poikkeuksen ulottuvuutta, josta säädetään direktiivin 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa. Tuomioistuimen kyseiselle poikkeukselle antama suppea tulkinta vähentää tuntuvasti jäsenvaltioiden harkintavaraa ja niiden mahdollisuutta väistää ennakko-ilmoitusvelvollisuus. [20] Asiassa CIA Security (C-194/94) 30. huhtikuuta 1996 annettu tuomio, Kok. s. 2201. [21] Asiassa Canal Satellite Digital (C-390/99) 22. tammikuuta 2002 annettu tuomio, Kok. s. I-607. Koska sähköisiä allekirjoituksia koskevan direktiivin voimaansaattamispäivämäärä oli 18. heinäkuuta 2001, niitä koskevat ilmoitukset edustavat suurta osaa tähän mennessä tiedoksiannetuista ehdotuksista. Saaduista 70 ilmoituksesta 20 koskee suoranaisesti sähköistä allekirjoitusta, ja viisi muuta liittyy siihen tavalla tai toisella. 4.2.2. Sähköinen kaupankäynti Toinen ala, jolta on tehty runsaasti ilmoituksia, on sähköinen kaupankäynti. Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista annetusta direktiivistä 2000/31/EY ("direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä" [22]) voidaan esittää samat huomiot kuin sähköisiä allekirjoituksia koskevasta direktiivistä. Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin voimaansaattamisaika päättyi 16. tammikuuta 2002. [22] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY, annettu 8 päivänä kesäkuuta 2000, EYVL L 178, 17.7.2000, s. 1-16. Komissio vastaanotti yhteensä 13 sähköiseen kaupankäyntiin välittömästi liittyvää ilmoitusta ja seitsemän aihetta sivuavaa ilmoitusta. 4.2.3. Henkilötietojen suoja Myös henkilötietojen suoja esiintyi usein ilmoitusten aiheena. Osa online-palvelujen alan ilmoitetuista kohteista koskee tietopalvelujen tietosuojaa, koska jäsenvaltioiden on otettava huomioon vaatimukset, jotka johtuvat yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelystä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24 päivänä lokakuuta 1995 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 95/46/EY [23] ja henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta televiestinnän alalla 15 päivänä joulukuuta 1997 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 97/66/EY [24]. [23] EYVL L 281, 23.11.1995, s. 31-50. [24] EYVL L 24, 30.1.1998, s. 1-8. 4.2.4. Digitaalinen televisio ja dekooderit Ilmoituksia vastaanotettiin myös digitaalisen television ja dekoodereiden alalta. Näiden erittäin teknisten ja samalla tärkeiden aiheiden avulla määritellään tulevaisuuden audiovisuaalialan politiikka. Eräs aiheeseen liittyvistä ehdotuksista oli lakiehdotus, jolla annettiin uusia säännöksiä televisiosignaaleja koskevien standardien soveltamisesta. Lailla pyrittiin suosimaan tietyn dekooderijärjestelmän käyttöä muiden markkinoilla olevien järjestelmien haitaksi. Tämä ala aiheuttanee digitaalisen television kehityksen myötä useita jäsenvaltioiden ilmoituksia tulevina vuosina. 4.2.5. Verkkotunnukset Verkkotunnuksia on pidettävä erikoisaihepiirinä, joka on kuitenkin luonteeltaan erittäin tärkeä, sillä alalta ei ole tällä hetkellä eurooppalaista lainsäädäntöä. Siksi onkin suotavaa, että jäsenvaltiot suorittavat verkkotunnuksia koskevien järjestelmiensä vähimmäislähentämisen, jotta vältyttäisiin sisämarkkinoiden pirstoutumiselta. Yhteisö on puolestaan kehittämässä eurooppalaista aluetunnusta ".eu", ja aiheesta onkin annettu asetus [25]. Verkkotunnuksia käsittelevät kansalliset säädösehdotukset on näin ollen tarkastettava, jotta vältettäisiin ongelmat .eu-aluetunnuksen tullessa voimaan ja jotta helpotettaisiin tietoyhteiskunnan palvelujen vapaata liikkuvuutta. [25] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 733/2002, annettu 22 päivänä huhtikuuta 2002, aluetunnuksen ".eu" perustamisesta, EYVL L 113, 30.4.2002, s. 1-5. Joillakin jäsenvaltioilla on taipumus jättää kyseisen alan säädösehdotukset ilmoittamatta, kun taas toiset jäsenvaltiot ilmoittivat säännöllisesti aiheeseen liittyvät ehdotuksensa. Verkkotunnukset liittyvät kuitenkin olennaisesti tietoyhteiskunnan palvelujen tarjontaan, ja ne ovatkin avaintekijä näiden palvelujen kehittämisessä. 5. Komission ja jäsenvaltioiden palautteen analysointi 5.1. Yleisesittely Komissio lähetti lukuisia huomautuksia tietoyhteiskunnan palveluja koskeviin jäsenvaltioiden ehdotuksiin. Kaikista 70 ilmoituksista komissio reagoi 50 prosenttiin [26] tapauksista yksityiskohtaisella lausunnolla ja/tai huomautuksilla [27]. Vertailun vuoksi voidaan todeta, että vastaavana aikana komissio reagoi ainoastaan 30 prosenttiin tuotealan tapauksista. [26] Tässä yhteydessä on todettava, että 12 ilmoituksen osalta palautteen antamiselle varattu aika ei ollut vielä päättynyt tämän kertomuksen laatimisajankohtana. [27] Tähän on lisättävä yksi 12 kuukauden lykkäystä koskeva tapaus. Tulosta voidaan selittää usealla tavalla. Ensinnäkin tietoyhteiskunnan palveluihin on sovellettu vasta vähän aikaa ilmoitusvelvollisuutta, kun taas tuotealalla menetelmän pedagogiset tekijät ovat jo vaikuttaneet myönteisesti tapaan, jolla jäsenvaltiot säätävät uusia lakeja. Tämän lisäksi alalla tapahtuu jatkuvasti muutoksia, joihin jäsenvaltiot ovat vastanneet säätämällä erilaisia lakeja. Komission on siis reagoitava useammin osoittaakseen yleisen käyttäytymissuunnan, jotta sisämarkkinoiden yhdenmukaisuus voitaisiin taata. Jäsenvaltioilta saatiin sen sijaan tuskin lainkaan palautetta. Ainoastaan yhdeksässä tapauksessa valtiot lähettivät huomautuksia, mutta ennen kaikkea yksikään valtio ei lähettänyt yksityiskohtaista lausuntoa. Jos tilannetta verrataan tuotealan tilanteeseen, havaitaan, että samana aikana jäsenvaltiot lähettivät yli 60 yksityiskohtaista lausuntoa. Tulosta voitaneen pitää pettymyksenä. Osallistumisen puute selittyy luultavasti sillä, että jäsenvaltioiden teknisistä asioista vastaavat hallintoyksiköt eivät ole tottuneet käyttämään hyväkseen ilmoitusmenettelyn tarjoamia mahdollisuuksia palvelujen alalla eivätkä ole vielä muodostaneet riittävän selkeitä kantoja uuteen ja kaiken aikaa kehittyvään tietoyhteiskunnan palvelujen alaan. 5.2. Komission palaute 5.2.1. Yksityiskohtaisten lausuntojen analysointi 5.2.1.1. Yleisarviointi Tietoyhteiskunnan palvelujen alalla direktiivissä 98/34/EY annetaan komissiolle ja jäsenvaltioille mahdollisuus esittää yksityiskohtaisia lausuntoja [28], joiden seurauksena alkuperäistä kolmen kuukauden lykkäysaikaa pidennetään neljään kuukauteen kyseisten ehdotusten vastaanottamisesta lukien. Yksityiskohtainen lausunto on kannanotto, "jonka mukaan suunniteltu toimenpide sisältää seikkoja, jotka voisivat luoda esteitä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle sisämarkkinoilla", siten kuin Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 49 ja 43 artiklassa todetaan. [28] Direktiivin 98/34/EY 9 artiklan 2 kohdan kolmas luetelmakohta. Jäsenvaltioiden on vastattava niille lähetettyihin yksityiskohtaisiin lausuntoihin. Tämän kertomuksen viiteaikana komissiolle lähetetyistä 15 yksityiskohtaisesta lausunnosta jäsenvaltiot vastasivat palautteeseen tai peruuttivat ilmoituksensa 95 prosentissa tapauksia. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti EY:n perustamissopimuksen 49 ja 43 artikla velvoittavat poistamaan rajoitukset, toisin sanoen "kaikki toimet, joilla kielletään sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden käyttäminen, haitataan niitä tai tehdään ne vähemmän houkutteleviksi" [29]. [29] Ks. asiassa "messut" (C-439/99) 15. tammikuuta 2002 annettu tuomio, Kok. s. I-305. Tullakseen mainitun oikeuskäytännön perusteella hyväksytyksi poikkeukseksi sisämarkkinoiden perusvapauksista alalla, jota ei ole yhdenmukaistettu, kansallisen rajoituksen on täytettävä seuraavat ehdot: (1) sitä ei saa soveltaa syrjivästi (2) sen on oltava oikeutetun yleisen edun mukainen (3) sen on sovelluttava päämäärän saavuttamiseen (4) se ei saa olla suhteeton tavoiteltuun tarkoitukseen nähden [30] eikä ylittää sitä, mikä on välttämätöntä päämäärän saavuttamiseksi, siis samaan tulokseen ei päästäisi esimerkiksi vähemmän rajoittavilla säännöillä [31]. [30] Ks. asiassa Dennemeyer (C-76/90) 25. heinäkuuta 1991 annettu tuomio, Kok. s. I-4221. [31] Ks. asiassa Arblade (C-369/96) 23. marraskuuta 1999 annettu tuomio, Kok. s. I-8453, ja asiassa Gebhard (C-55/94) 30. marraskuuta 1995 annettu tuomio, Kok. s. I- 4165. Toisin sanoen kaikkien kansallisten toimenpiteiden on noudatettava syrjimättömyyden (1), tarpeellisuuden (2) ja suhteellisuuden (3 ja 4) periaatteita. Palvelujen tarjoamisen vapauden osalta tämä tarkoittaa sitä, että rajoitus on ilmeisen suhteeton eikä siten yhteisöoikeuden kannalta hyväksyttävissä silloin, kun toimitus suoritetaan, kuten tietoyhteiskunnan palvelujen tapauksessa, ilman tarjoajan läsnäoloa sen jäsenvaltion alueella, jossa suoritus vastaanotetaan [32] ja kun kansallisessa säädöksessä ei oteta huomioon toimijan siinä jäsenvaltiossa, johon hän on sijoittautunut ja josta käsin hän tarjoaa palvelujaan, jo täyttämiä vaatimuksia [33]. [32] Ks. edellä alaviitteessä 30 mainitussa asiassa Dennemeyer annettu tuomio. [33] Ks. edellä alaviitteessä 31 mainitussa asiassa Arblade annettu tuomio. Komissio antoi harkintansa mukaan tämän kertomuksen viiteaikana yhteensä 15 yksityiskohtaista lausuntoa tietoyhteiskunnan palveluja säätelevistä kansallisista määräyksistä, jotka eivät olleet perustamissopimuksen mukaisten sijoittautumisvapauden ja palvelujen vapaan tarjonnan tai tiettyjen, esimerkiksi henkilötietojen suojaa ja sähköistä allekirjoitusta [34] koskevien direktiivien mukaisia. [34] Edellä kohdissa 4.2.3. ja 4.2.1 mainitut direktiivit. Komission yksityiskohtaisen lausunnon kohteena olleet kansalliset ehdotukset käsittelivät seuraavia aiheita: puheluihin ja/tai televiestintäverkkoihin liittyvien tietojen tutkiminen, käsittely, lähettäminen, suojaaminen, tallennus, säilytys jne. (6), sähköinen allekirjoitus (4), tietovälineet (3) ja verkkotunnukset (2). Yksityiskohtaisissa lausunnoissa on kartoitettu ilmoitetuille ehdotuksille yhteisiä oikeudellisia ongelmia, jotka voidaan ryhmitellä seuraavasti: - suunnitellun kansallisen määräyksen sovellettavuus maan rajojen ulkopuolella (kohta 5.2.1.2.) - toimijoille määrättyjen uusien velvoitteiden epätarkkuus (kohta 5.2.1.3.) - esitettyjen perustelujen pätemättömyys (kohta 5.2.1.4.) - palveluntarjoajien täyttämien velvoitteiden tutkimatta jättäminen (kohta 5.2.1.5.) - suunniteltujen rajoitusten suhteettomuus (kohta 5.2.1.6.) - yhteensopimattomuus eräiden tietoyhteiskunnan palveluja koskevien direktiivien kanssa (kohta 5.2.1.7.). Tässä yhteydessä on paikallaan tehdä yleinen huomautus. Sovellettavuus maan rajojen ulkopuolella (ks. kohta 5.2.1.2.), kaksinkertaiset vaatimukset (ks. kohta 5.2.1.5.) ja kansallisen ehdotuksen suhteettomuus (ks. kohta 5.2.1.6.) heijastavat samaa ongelmaa, johon komissio kohdistaa ensisijaisen huomionsa ehkäisemiseen ja yhteistyöhön tähtäävässä direktiivissä 98/34/EY. Direktiivillä estetään se, että valmisteilla olevilla kansallisilla säännöillä toimijoille ja viime kädessä käyttäjille määrätään oikeudellisia tai hallinnollisia velvoitteita, jotka ovat tarpeettomia tai kohtuuttomia, ja edistetään tällä tavalla oikeudellisen sisämarkkinakulttuurin kehittymistä kansallisissa lainsäädäntöelimissä. Toisin sanoen toimivaltaisissa elimissä on (kaikilla tasoilla: valtiollisella, alueellisella, teknisellä jne.) luotava toimintamalli, jossa uutta säädösehdotusta koskevan suunnittelun, keskustelun ja hyväksymisen vaiheissa otetaan huomioon seuraukset, jotka siitä voivat aiheutua yhteisen sisärajattoman alueemme toiminnalle. Tutkittuaan ilmoitettuja tapauksia ja niihin liittyviä olosuhteita komission on todettava, että ehdotukseen sisältyvällä edellytyksellä yhden ainoan oikeusjärjestelmän soveltamisesta siten, ettei tehdä eroa ilmoituksen tehneen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneiden toimijoiden ja toisaalta niiden tarjoajien välillä, jotka haluavat tarjota palveluita asettumatta ensin mainittuun valtioon eli omasta sijoittautumisvaltiostaan käsin, vaikutetaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan [35] palveluiden vapaan liikkuvuuden tehokkaaseen noudattamiseen ja soveltamiseen. Jos tällainen edellytys koskee erityisen selkeästi tietoyhteiskunnan palvelujen kaltaisia toimia, joiden luonteeseen kuuluu niiden toimittaminen tarjoajan sijoittautumatta vastaanottajavaltioon, sen soveltaminen on varmistettava yleisimmin kaikissa rajatylittävissä taloudellisissa palvelutoimissa, kuten komissio korosti uudessa palvelujen sisämarkkinastrategiassaan [36]. [35] Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 30 mainitussa asiassa Dennemeyer annettu tuomio. [36] Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille, Palvelujen sisämarkkinastrategia, KOM(2000)888 lopullinen, 29. joulukuuta 2000. 5.2.1.2. Suunnitellun kansallisen määräyksen sovellettavuus maan rajojen ulkopuolella Komissio esitti varauksia kansallisiin vaatimusehdotuksiin, joita on ollut määrä soveltaa yleisesti kaikkiin toimijoihin, myös toisiin jäsenvaltioihin asettautuneisiin, ottamatta huomioon sijoittautumispaikkaa. Komissio kiinnitti huomioita yhteensoveltuvuutta koskeviin ongelmiin, jotka tällainen yleinen soveltaminen, jossa kansalliset vaatimukset koskevat rajoituksetta kaikkia, aiheuttaa palvelujen vapaalle liikkuvuudelle. Silloin kun lain vaatimuksia ei ole tarkoin rajattu alueellisesti, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoaja, mukaan luettuna verkkoyhteyden tai telepalvelujen tarjoaja, saattaa joutua (viidentoista ja laajentumisen jälkeen jopa useamman) eri sääntelyn kohteeksi. Tästä olisi vakavia seurauksia oikeusvarmuuden kannalta, tilanteesta aiheutuvat taloudelliset rasitteet ja vastuumuodot kumuloituisivat ja investointinäkymät sekä online-palvelujen kehittäminen ja jakelu vaikeutuisivat varsinkin pk-yrityksissä [37]. [37] Komissio onkin tästä syystä kiistänyt eri ilmoituksissa seuraavia menettelyjä: sääntö, jolla kaikille toimijoille, muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet suoranaisesti tai epäsuorasti mukaan luettuina, määrätään järjestelmällinen velvoite tallentaa ja säilyttää tiedot; yleinen mahdollisuus laajentaa tietojen tutkiminen ulkomaisiin tietojärjestelmiin; yhteistyövelvoitteen ja tarkentamattoman tietojen sieppausoikeuden (salauksen purku) soveltaminen; varmennusta koskevien pakottavien vaatimusten määrääminen kaikille toimijoille; kansallisten määräysten soveltaminen yhteisön henkilöihin ja yhtiöihin, jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin ja jotka ovat rekisteröityneet ulkomaisilla verkkotunnuksilla jne. Komissio kehotti lisäksi useissa yksityiskohtaisissa lausunnoissaan jäsenvaltioita pitämään huolta siitä, että sähköistä kaupankäyntiä koskeva direktiivi 2000/31/EY saatetaan varmasti oikealla tavalla osaksi kansallista lainsäädäntöä. Direktiivin tarkoituksena on taata tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus säätämällä nimenomaisesti, että jäsenvaltiot eivät voi koordinoidusta alasta johtuvista syistä rajoittaa muista jäsenvaltioista peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen vapaata liikkuvuutta [38]. Tämä vahvistaa direktiivin 98/34/EY merkityksen tehokkaana oikeuskeinona, jolla estetään sekä perustamissopimuksen määräysten että direktiivien säännösten loukkaaminen myös silloin, kun voimaansaattamiselle säädetty määräaika ei ole vielä kulunut umpeen. [38] Vaikka direktiivin 2000/31/EY täytäntöönpanolle säädetty määräaika päättyi 17. tammikuuta 2002, komissio muistutti perustamissopimuksen 43 ja 49 artiklan perusteella, ennen mainittua päivämäärää, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä (18. joulukuuta 1997 annettu tuomio C-129/96), jonka mukaan jäsenvaltioiden ei tarvinnut hyväksyä direktiivin voimaansaattamistoimia ennen asetetun määräajan päättymistä, mutta niiden oli joka tapauksessa pidättäydyttävä mainittuna aikana antamasta säännöksiä, jotka olisivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivin lopputuloksen, toisin sanoen säännöksiä, jotka poikkeavat sen sisällöstä ja tavoitteesta. Komissio muistutti erityisesti yksityiskohtaisissa lausunnoissaan, että direktiivin 2000/31/EY 3 artiklan 2 kohdassa (sisämarkkinalauseke) säädetään, että "jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta". Komissio huomautti myös, että jos kansallisen lainsäätäjän tarkoituksena on olla soveltamatta ehdotuksen säännöksiä toimijoihin, jotka eivät ole sijoittautuneet sen alueelle, tämä on selkeästi täsmennettävä määräysehdotuksessa. 5.2.1.3. Toimijoille määrättyjen uusien velvoitteiden epätarkkuus Komissio korosti eräissä yksityiskohtaisissa lausunnoissaan sitä seikkaa, että toimijoiden on tunnettava riittävän selkeästi ja täsmällisesti niiden velvoitteiden laajuus, jotka heille uudella kansallisella lainsäädännöllä määrätään [39]. [39] Komissio toi esille sähköisesti lähetettyjen tietojen tallennusta ja sieppausta koskevan ehdotuksen yhteydessä, että objektiivisten perusteiden riittämättömän selkeä ja tarkka määrittely voi aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta toimivaltaisten viranomaisten toimijoihin kohdistuvien tutkintavaltuuksien ehdoista ja laajuudesta, minkä tarkkoja seurauksia on vaikea arvioida. Komissio pani merkille, että sellainen yleinen velvoite ei ole tarpeeksi selkeä, jonka mukaan telepalvelujen käyttäjien puhelu- ja tunnistetiedot on tallennettava ja säilytettävä vähintään 12 kuukauden ajan: vastakkaissuuntaisten tarkennusten puuttuessa tällaisella velvoitteella saattaisi olla erittäin laaja merkitys, koska se kattaisi myös viestien sisällön. Vähimmäisajan säätäminen tallennukselle ja säilyttämiselle tarkoittaa sitä, että aika voi muodostua tuntuvasti pitemmäksikin, mikä ei enää riittävästi takaa oikeudellista ennakoitavuutta. Vastaavalla tavalla komissio kiisti erään toisen ehdotuksen, jolla luotiin mahdollisuus määrätä teleoperaattoreille velvoite toimittaa tietoja viranomaisille rajaamatta mitenkään velvoitteen alkamista ja enimmäiskestoa. Tässä asiassa on kyse olennaisesta edellytyksestä, jota vaaditaan sijoittautumisvapauden ja palvelujen vapaan tarjonnan tehokkaalta harjoittamiselta, jotta se voisi tapahtua yhteisöoikeudessa säädetyllä tavalla eli turvallisesti, ennakoidusti ja oikeasuhteisesti, sekä tavoitteesta edistää online-palvelujen kehittämistä. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on korostanut, säännöksessä jolla rajoitetaan perusvapauden harjoittamista koskevaa toimintaa, on ilmaistava tämä rajoitus sanamuodoltaan selvästi [40], ja toisaalta perusvapauden harjoittamisen ei pitäisi riippua viranomaisten harkinnasta, jotta tämä vapaus ei muodostuisi näennäiseksi [41]. [40] Ks. asiassa ARD (C-6/98) 28. lokakuuta 1999 annettu tuomio. [41] Ks. asioissa Luisi ja Carbone (286/82 ja 26/83) 31. tammikuuta 1984 annetut tuomiot, Kok. s. 377, ja edellä alaviitteessä 21 mainitussa asiassa Canal Satellite (C-390/99) 22. tammikuuta 2002 annettu tuomio. 5.2.1.4. Esitettyjen perustelujen pätemättömyys Komissio valvoi, että kansallisessa ehdotuksessa säädetyt rajoitukset, jotka koskevat sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata tarjontaa, perusteltiin yksinomaan ja selkeästi EY:n perustamissopimuksen 46 ja 55 artiklan tavoitteilla (yleinen järjestys, yleinen turvallisuus ja kansanterveys) tai yhteisöjen tuomioistuimen toteamilla yleisen edun mukaisilla välttämättömillä syillä (esimerkkinä kuluttajansuoja) [42]. [42] Tästä syystä komissio on vastustanut kansallisia säännöksiä, joilla valtion toimivaltaiset elimet olisi pelkästään taloudellista laatua olevien kansallisten etujen suojaamiseksi oikeutettu hyväksymään tiettyjä toimia ja määräämään tietojen tutkimista ja sieppausta, salauksen purkua, tietojen käsittelyä jne., koskevia rajoituksia ja velvoitteita henkilöille ja yhtiöille, jotka toimittavat online-palveluja tietoliikenneverkkojen välityksellä. Menettely on omiaan aiheuttamaan yhteensoveltuvuutta koskevia ongelmia sekä sijoittautumisvapaudelle että palvelujen vapaalle liikkuvuudelle. Sen lisäksi, että kaikkia poikkeuksia perustamissopimuksen mukaiseen perusvapauteen on tulkittava ahtaasti, on paikallaan todeta, että vaikka yleisen järjestyksen ja turvallisuuden mukaiset syyt ovat nimenomaaan EY:n perustamissopimuksen 46 ja 55 artiklan mukaisia hyväksyttäviä syitä, taloudellisluontoisten tavoitteiden suojelun ei voida (edes silloin, kun ne luokitellaan elintärkeiksi tai kun niillä on merkitystä kansallisen taloudellisen hyvinvoinnin kannalta) sinänsä katsoa muodostavan yleisen edun mukaista välttämätöntä ja pätevää syytä, joka oikeuttaisi rajoittamaan perusvapautta (ks. asiassa C-158/96 28. huhtikuuta 1998 annettu tuomio, Kok. s. I-1931, ja asiassa 72/83 10. heinäkuuta 1984 annettu tuomio, Kok. s. 2727). Taloudellisten etujen ei myöskään voida katsoa muodostavan yleisen järjestyksen mukaista syytä EY:n perustamissopimuksen 46 artiklan (ent. 56 artikla) mielessä (asiassa C-17/92 4. toukokuuta 1993 annettu tuomio, Kok. s. I-2239). Komissio muistutti myös, että ahtaasti tulkittavaan poikkeukseen yleisestä järjestyksestä voi vedota ainoastaan todellisessa ja riittävän vakavassa tilanteessa, joka uhkaa yhteiskunnan perustavanlaatuista etua (asiassa C-348/96 19. tammikuuta 1999 annettu tuomio, Kok. s. I-11). Komissio piti myös kiinni siitä, että kansallisella ehdotuksella tavoitellut päämäärät, samoin kuin velvoitteet, ilmoitettiin selkeästi [43]. [43] Komissio totesi myös yksityiskohtaisessa lausunnossaan, joka koski lakiehdotusta, jolla säädettiin tietojenkäsittelyalan uusista rikoksista ja oikeusmenettelyistä ja määrättiin verkko- ja tietoliikenneoperaattoreille erityinen velvoite tallentaa ja säilyttää käyttäjien puhelu- ja tunnistetiedot tietyn ajan, että ehdotus ei sisältänyt nimenomaista näyttöä sillä tavoitelluista päämääristä. Sen seikan, että ehdotus kuuluu kansallisen oikeudellisen toimivallan piiriin, ei pitäisi lieventää tätä vaatimusta [44]. [44] Komissio huomautti myös eräiden ilmoitusten yhteydessä, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. asiassa Calfa (C-348/96) 19. tammikuuta 1999 annettu tuomio, Kok. s. I-11) yhteisöoikeus asettaa rajat jäsenvaltioiden rikosoikeudellisen toimivallan harjoittamiselle. Kansallisella lainsäädännöllä ei voida perustella mitä tahansa sisämarkkinoiden perusoikeuksien rajoittamista pelkästään sillä, että se on luonteeltaan rikosoikeutta. 5.2.1.5. Palveluntarjoajien täyttämien velvoitteiden tutkimatta jättäminen Komissio valvoi järjestelmällisesti, että ilmoitetuissa ehdotuksissa otettiin oikealla tavalla huomioon muissa jäsenvaltioissa jo täytetyt vaatimukset. Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneisiin toimijoihin kohdistuvia rajoituksia voidaan pitää EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan mukaisina ainoastaan osoitettaessa, että kyseisen valtion säännöstö ei vielä takaa asianmukaista, yleisen edun mukaista, pakottavaa syytä. Sellaista toimea ei pidetä välttämättömänä tarkoituksen saavuttamiseksi, joka merkitsee aineellisesti muiden toimenpiteiden yhteydessä suoritettujen valvontatoimien toistamista [45]. [45] Oli sitten kyse samassa tai toisessa jäsenvaltiossa suoritetusta toimesta (ks. edellä alaviitteessä 21 mainitussa asiassa Canal Satellite 22. tammikuuta 2002 annettu tuomio ja asiassa 205/84 4. joulukuuta 1986 annettu tuomio, Kok. s. 3755). Jos jäsenvaltio aikoo ryhtyä rajoittaviin toimenpiteisiin, sen säädöksissä on määrättävä, että kunkin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen toimittajan noudattamat velvoitteet tutkitaan ennalta tapauskohtaisesti ennen tiettyjen kansallisten vaatimusten soveltamista [46]. [46] Tämän lähestymistavan mukaisesti komissio kiisti kansallisen lakiehdotuksen, jossa ei esimerkiksi tietojen sieppausoikeuden laajuuden ja toteutuksen osalta vaadittu tutkimista ja jossa luotiin erotuksetta kaikkiin toimijoihin sijoittautumispaikasta riippumatta sovellettava yhtenäinen järjestelmä. Komissio arvosteli myös säännönmukaista velvoitetta tallentaa ja säilyttää tiedot sekä rikosvastuujärjestelmää, jolla asetettiin rangaistusseuraamusten uhalla kaikille henkilöille, joiden saatettiin olettaa pitävän hallussaan erityistä tietoa, yhteistyötä, luottamuksellisuutta, aineistoon tutustumisoikeutta jne. koskevia erityisiä velvoitteita. 5.2.1.6. Suunniteltujen rajoitusten suhteettomuus Komission jatkuvana huolenaiheena, joka liittyi tietoyhteiskunnan palveluista tehtyihin ilmoituksiin, oli seurata sellaisten uusien velvoitteiden syntymistä, jotka uhkaisivat vaarantaa ja rasittaa toimijoiden elinkeinotoimintaa ja tulevaa investointi- ja innovointivalmiutta, myös ilmoituksen tehneeseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden toimijoiden osalta (kun otetaan huomioon EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan lisäksi 43 artikla) [47]. [47] Komissio havaitsi myös, että tietyn vähimmäiskapasiteetin edellyttäminen sähköisten tietojen tallentamiselta ja sieppaukselta (toimen keston ja toimitettavien tietojen määrän tai tyypin osalta) voi aiheuttaa tietoliikennetoimittajille huomattavaa lisätyötä, joka voi osaltaan heijastua käyttäjähinnoissa. Vaikka tietojen laajuutta tulkittaisiinkin ahtaasti (ottamatta huomioon puhelujen sisältöä), huomattavan tietomäärän tallentaminen ja säilytys erotuksetta kaikissa tapauksissa vähintään 12 kuukauden ajan aiheuttaa suurelle osalle operaattoreita, kun otetaan huomioon verkkoliikenteen nopea kasvu, huomattavia seurauksia ja kustannuksia. Tietoliikenneverkoissa välitetyn tiedon kasvuvauhti on osoittautunut selkeästi korkeammaksi kuin operaattoreiden varastointikapasiteetin kasvu, mikä viime kädessä raskauttaa tuntuvasti niille määrättyjä velvoitteita sekä absoluuttisesti että suhteellisesti (tietoliikenteen määrän suhteen). Operaattoreiden on myös säilytettävä tiedot määrätyn ajan teknisellä tavalla, joka takaa näille tiedoille riittävän suojan ja turvallisuuden henkilötietojen laitonta tutkimista tai käyttöä vastaan: tämä tekee velvoitteiden noudattamisen vielä kalliimmaksi. Komissio korosti myös vakavia jälkivaikutuksia, jotka voivat aiheutua kaikki muut järjestelmät poissulkevasta velvoitteesta käyttää yhteisliitäntää vastaanottolaitteille, jolloin maksullisten televisiopalvelujen lähetysmahdollisuudet, Euroopan digitaalitelevision kehitys ja dekoodereiden avulla katsottavat tietoyhteiskunnan palvelulähetykset vaikeutuvat. Saman näkökannan mukaisesti komissio antoi yksityiskohtaisen lausunnon ehdotuksesta, jolla oli määrä asettaa yleisesti hyväksyttyjä varmenteita myöntäville kansallisille tarjoajille velvoite maksaa toimitettujen hyväksyttyjen varmennetodistusten lukumäärään suhteutettua vuosittaista veroa, jonka enimmäismäärä olisi vastannut 5 000 varmennetodistusta mutta jonka vähimmäismäärää ei olisi vahvistettu. Edelleen komissio kiisti säännösten suhteettomuuden viitaten erääseen lakiehdotukseen, jolla oli tarkoitus luoda viestien ja tietojen lähettämistä, sisältöä ja julkisuutta koskevia rajoituksia ja kieltoja. Komissio korosti olevansa täysin samaa mieltä tavoitteista, joilla pyrittiin suojelemaan alaikäisiä radio-ja televisiolähetysten ja Internetin osalta, mutta huomautti, että sellaista kuvankäsittelyä koskeva kielto, jota katsoja ei pystyisi tunnistamaan, oli muotoiltu absoluuttisesti viittaamatta tai liittämättä sitä erityisesti tavoiteltuun päämäärään, asiayhteyteen tai määrättyihin vastaanottajiin: tämä koskisi myös teknisistä syistä tai kasvatuksellisessa, taiteellisessa tai leikinomaisessa esityksessä tehtyä käsittelyä, joka suoritettaisiin vastaanottajan pyynnöstä, mutta jota vastaanottaja ei pystyisi tunnistamaan. Vastaavasti kaikkia myyntitoimia, myös online-suoritteita ja videoaineistoa, koskeva myyntikielto, nimenomaisesti sallittua kaupallista toimintaa lukuunottamatta, oli asetettu ilman suoranaista yhteyttä tavoiteltuun päämäärään ja tarkoitettu sovellettavaksi yleisesti erottamatta eri toimia ja mahdollisia sisältöjä. Lisäksi absoluuttisesti ja erittäin yleisesti muotoillulla kiellolla lähettää telemaattisesti viestejä, joilla voi olla minkälaatuinen vaikutus tahansa henkilön oikeuksiin tai jotka voivat vahingoittaa alaikäisten fyysistä tai moraalista kehitystä, oli niin laaja vaikutus, että sen perusteella olisi voinut kieltää ennakoimattoman ja rajattoman määrän sähköisesti lähetettyjä viestejä, mukaan luettuna ne, jotka eivät olisi edes olleet alaikäisten avattavissa. Palveluoperaattoreille asetettu velvoite luokitella ja tarpeen vaatiessa estää kielletyn aineiston lähettäminen (ja siihen tutustuminen) olisi aiheuttanut niille kohtuutonta työtä kaiken käytettävissä olevan aineiston järjestelmällisenä valvontana, mikä olisi ollut selvästi sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin vastaista. Direktiivin 2000/31/EY 15 artiklassa, jonka otsikkona on "Yleisen valvontavelvollisuuden puuttuminen", suljetaan nimenomaisesti pois mahdollisuus, että jäsenvaltiot asettaisivat direktiivin 12, 13 ja 14 artiklassa tarkoitettujen pelkkien siirto-, välitallennus- ja säilytyspalvelujen tarjoajille "yleisen velvoitteen valvoa siirtämiään ja tallentamiaan tietoja tai yleisen velvoitteen pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita". Eri asiakokonaisuuksia tutkiessaan komissio korosti yleisesti niitä vakavia rajoittavia vaikutuksia, jotka saattaisivat johtua kaikkien edellä mainittujen kansallisten säännösten soveltamisesta, sekä sitä, että suunniteltujen velvoitteiden merkitys ja kesto eivät saa muodostua kohtuuttomiksi ja että niiden on oltava objektiivisten kriteerien mukaan perusteltuja ja tapauskohtaisiin vaatimuksiin paremmin soveltuvia. Komissio painotti erityisesti tarvetta erottaa selvästi kunkin kansallisen määräyksen sisällössä oikeusjärjestelmä, jota sovelletaan henkilöihin ja tilanteisiin, jotka liittyvät palvelujen vapaaseen tarjontaan, sijoittautumisvapautta koskeviin tilanteisiin sovellettavasta järjestelmästä [48]. Tarkasti sanoen tietoyhteiskunnan palvelut ovat suorituksia, jotka toimitetaan normaalisti tarjoajan asettumatta fyysisesti palvelun vastaanottajan maahan, minkä vuoksi on tärkeää, että uusien kansallisten rajoitusten suhteellisuus arvioidaan tarkasti. [48] Tuomioistuin totesi oikeutetusti, että [...] jäsenvaltio ei voi edellyttää sen alueella toteutettavalta palvelusuoritukselta kaikkien sijoittautumiselle määrättyjen ehtojen noudattamista seurauksella, että palvelujen vapaan tarjonnan takaamiseen tähtäävät EY:n perustamissopimuksen määräykset menettäisivät vaikutuksensa. Rajoitusta ei voida hyväksyä myöskään siitä syystä, että palvelu toimitetaan pääosiltaan, toisin kuin perustamissopimuksen 60 artiklan (nyttemmin 50 artikla) viimeisen kohdan tarkoittamassa tilanteessa, ilman että tarjoajan tarvitsee asettua sen jäsenvaltion alueelle, jossa palvelu toimitetaan (ks. edellä alaviitteessä 30 mainitussa asiassa Dennemeyer 25. heinäkuuta 1991 annettu tuomio). Jäsenvaltion toimenpide, jossa kaikkien toimijoiden elinkeinonharjoittamiselta edellytetään, sijoittautumispaikasta riippumatta, luvan toimittamista ja kansalliseen luetteloon kirjoittautumista, merkitsee palvelujen tarjoamisen vapauden epäämistä, koska sillä pakotetaan kaikki toimijat sijoittautumaan kyseiseen valtioon [49]. [49] Ks. asiassa Parodi (C-222/95) 9. heinäkuuta 1997 annettu tuomio, Kok. s. I-3899. Komissio on myös huomauttanut, että kansallisia sääntöjä, jotka voivat haitata EY:n perustamissopimuksella turvatun vapauden harjoittamista, on tulkittava ihmisoikeuksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen 8 ja 10 artiklassa [50] vahvistettujen perusoikeuksien, kuten yksityisyyden ja sananvapauden suojan, mukaisesti. Komissio korosti, että esimerkiksi rikollisuutta tai tiedon sieppausta koskevilla valtion toimenpiteillä voidaan poiketa palvelujen vapaasta tarjonnasta ainoastaan silloin, kun ne ovat mainittujen perusoikeuksien mukaisia. [50] Ks. asiassa C-260/89 18. kesäkuuta 1991 annettu tuomio, Kok. s. I-2925. 5.2.1.7. Yhteensopimattomuus eräiden tietoyhteiskunnan palveluja koskevien direktiivien kanssa Yksityiskohtaisten lausuntojen lähettämistä ilmoituksiin perusteltiin paitsi EY:n perustamissopimuksen mukaisten periaatteiden vastaisuudella, mikä tuotiin esille eri näkökulmista, myös eräillä yhteisön direktiiveillä, joilla säädellään tietoyhteiskunnan palvelujen kannalta erityisen merkittäviä kysymyksiä, kuten kahdella henkilötietojen suojasta annetulla direktiivillä 95/46/EY ja 97/66/EY sekä sähköisistä allekirjoituksista annetulla direktiivillä 99/93/EY [51]. [51] Edellä kohdissa 4.2.3. ja 4.2.1. mainitut direktiivit. - Henkilötietojen suoja Tässä asiassa komissio ilmaisi huolensa sellaisten kansallisten ilmoitusten johdosta, joissa aiottiin hyödyntää teleoperaattoreiden toimintaa, mukaan luettuna Internet-yhteyden tarjoajat, kansalaisten henkilötietoihin tutkimisessa (kyse oli viestien sisällöstä tai viestejä koskevista teleliikennetiedoista) rajaamatta tietosuojasta annettujen direktiivien mukaisia syitä, joiden perusteella toimivaltaiset viranomaiset voivat päättää toimenpiteistä, joilla operaattorit velvoitetaan säilyttämään tiedot. [52] [52] Komissio kiinnitti erityistä huomiota seuraavien direktiiveillä operaattoreille asetettujen velvoitteiden noudattamiseen: televiestintäpalvelujen tilaajia ja käyttäjiä koskevia liikennetietoja saa käsitellä ainoastaan direktiivin 97/66/EY päämäärien sallimassa laajuudessa (erityisesti yhteyden muodostaminen ja tarvittaessa laskutus); liikennetiedot on poistettava tai niiden tunnistaminen on estettävä; viestinnän luottamuksellisuus on säilytettävä, asianomaiselle henkilölle on ilmoitettava käsittelyn tarkoitus ja siitä vastuussa olevat, lukuunottamatta nimenomaisesti mainittuja tapauksia, jotka ovat välttämättömiä rikosten torjumiseksi, tutkimiseksi, havaitsemiseksi ja selvittämiseksi tai direktiivin 95/46/EY 13 artiklassa ja direktiivin 97/66/EY 14 artiklassa lueteltujen muiden etujen turvaamiseksi. - Sähköinen allekirjoitus Tällä alalla komissio kiinnitti erityistä huomiota tiettyjen direktiivin 1999/93/EY perusperiaatteiden noudattamiseen, esimerkkeinä: sähköisten allekirjoitusten oikeudellinen tunnustaminen ja rinnastaminen käsin kirjoitettuun allekirjoitukseen (objektiivisten kriteereiden perusteella, ei siis kyseisten palvelujen tarjoajien suostumuksella); allekirjoitusta koskevien varmennepalvelujen (samoin kuin muiden todentamista ja luottamuksellisuuden suojaamista koskevien palvelujen) vapaa tarjonta ja niiden rajatylittävä keskinäinen tunnustaminen; (sekä lain mukaiseen että tosiasialliseen) vapaaehtoisuuteen perustuvien akkreditointijärjestelmien perustaminen "hyväksyttyjen varmenteiden" toimittamiselle; henkilötietojen suoja, mukaan luettuna salanimelle suoritettu varmennus jne. 5.2.2. Huomautusten analysointi Direktiivin 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti komissio ja jäsenvaltiot voivat esittää tietoyhteiskunnan palveluja koskevasta säädösehdotuksesta ilmoituksen tehneelle jäsenvaltiolle huomautuksia, jotka kyseisen jäsenvaltion on mahdollisuuksien mukaan otettava myöhemmässä säädösvalmistelussa huomioon. Komissio käytti tätä mahdollisuutta 32 kertaa kiinnittääkseen ilmoituksen tehneen jäsenvaltion ja muiden jäsenvaltioiden huomiota esimerkiksi tiettyjen kansallisten säännösten EY:n perustamissopimukseen ja asiaankuuluviin direktiiveihin perustuvaan tulkintaan tai säännösten selkeyden ja tarkkuuden parantamiseen. Komissio katsoi lähettämissään huomautuksissa aiheelliseksi muistuttaa useissa tapauksissa siitä, että ehdotuksen säännöksiä on tulkittava siten, että niitä sovelletaan yksinomaan ilmoituksen tehneen valtion alueelle sijoittautuneisiin toimijoihin. Siinä tapauksessa, että säännöksiä oli määrä soveltaa myös muualle kuin kyseiseen valtioon sijoittautuneisiin toimijoihin, komissio korosti velvollisuutta ottaa tarvittaessa riittävästi huomioon valvontatoimet ja velvoitteet, joita toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut toimija oli jo noudattanut omien viranomaistensa määräyksestä. Komissio toi myös esille, että kansallisten säännösten on taattava riittävä oikeudellinen ennakoitavuus ja että määrätyt velvoitteet eivät saa olla liian laajoja, ne on perusteltava objektiivisilla kriteereillä ja niiden on sovelluttava tapauskohtaisesti esille tulleisiin vaatimuksiin. Nämä ehdot koskevat myös säännösten täytäntöönpanon edellyttämiä asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä. Komissio muistutti näiden periaatteiden tärkeydestä useiden ehdotusten kohdalla, joilla oli tarkoitus määrätä velvoitteita verkko- ja televiestintäpalvelujen toimittajille, mukaan luettuna Internet-yhteyden toimittajat. [53] [53] Ehdotukset koskivat esimerkiksi tietojen käsittelyä ja tutkimista; tieto- ja turvapalveluista tehtyjen valitusten seuraamista ja käsittelyä; verkkojen tai palvelujen muuttamista siten, että niiden avulla voidaan toteuttaa heti toimivaltaisen viranomaisen kuuntelua koskeva erityismääräys sekä täyttää viranomaisille lähettämisen edellyttämät tekniset vaatimukset; kuuntelua koskevien erityismääräysten välitöntä ja pakollista totettamista; valtion toimivaltaisten elinten oikeutta hyväksyä tiedon pakkoluovutustoimenpiteitä ja määrätä verkkopalvelun tai julkisen televiestintäpalvelun toimittajille rajoituksia ja velvoitteita; puhelinoperaattoreiden velvoitetta ilmoittaa yksityisten puhelintilaajien tiedot lähetyskeskuksiin ja toimittaa tietyissä tilanteissa kaikki tunniste- ja tilaustiedot ja päivittää ne (mukaan luettuna mahdolliset muutokset ja uudet tiedot) 24 tunnin välein. Operaattoreille määrätyistä viranomaisvelvoitteista voidaan mainita: käyttäjää ja tämän televiestintäliikennettä koskevien tietojen luovuttaminen syyttäjälle; pakkoluovutuksen kesto (enintään kolme kuukautta), sisältö (nimi, osoite, postinumero, kotipaikka, sähköpostiosoite ja -numero sekä IP-osoite), ja kohde (matka- tai lankapuhelin, Internet-yhteys, sähköposti jne.); yhteyden tarjoajan tutkinnallisista syistä suorittama tuntemattomien tietojen etsiminen; näiden velvoitteiden laiminlyönnistä aiheutuvat seuraamukset; pakkoluovutusvelvoitteista operaattoreille aiheutuneiden hallintokulujen ja henkilökustannusten korvausmuodot. Komissio hyödynsi ilmoitusten suomaa tilaisuutta laatiakseen huomautuksia säännöksistä, jotka eivät koskeneet suoranaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, mutta vaativat tiettyjä palvelujen vapaaseen tarjontaan liittyviä tai yleisiä selvennyksiä. Komissio tutki ja kommentoi muun muassa arpajaisluvan myöntämistä koskevaa kansallista lakia [54], rakentamista koskevaa lakiehdotusta, joka sisälsi säännöksiä satelliittipalvelujen vastaanottolaitteiden käytöstä [55], ja lakiehdotusta, jolla annettiin säännöksiä kaapeliohjelmalupien myöntämisestä tietyssä etuoikeusjärjestyksessä [56]. [54] Komissio tunnusti tiettyjen sosiaalista suojelua koskevien tavoitteiden oikeutuksen, jotka yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt (ks. asiassa Schindler (C-275/92) 24. maaliskuuta 1994 annettu tuomio, Kok. s. I-1039 ja asiassa Familiapress (C-368/95) 26. kesäkuuta 1997 annettu tuomio, Kok. s. I-3689) sekä laajan harkintavallan, joka kansallisilla viranomaisilla on uhkapelien erikoisluonne ja kunkin jäsenvaltion sosiaaliset ja kulttuuriin liittyvät erityispiirteet huomioon ottaen, mutta sen oli kuitenkin tuotava esille, ettei mahdollisuutta rajoittaa arpajaistoimintaa pitäisi missään tapauksessa käyttää syrjivästi. [55] Komissio muistutti tässä asiassa satelliittiantenneja koskevan tiedonantonsa mukaisesti (Tiedonanto KOM(2001) 351, 27. kesäkuuta 2001), että oikeutta käyttää tätä rajatylittävien palvelujen vastaanottovälinettä ei pitäisi vaikeuttaa liiallisin teknisin, hallinnollisin, arkkitehtonisin, verotuksellisin jne. rajoituksin eikä varsinkaan ennakkolupaa koskevin yleisvelvoittein. [56] Komissio kiinnitti kansallisten viranomaisten huomion EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan loukkaamisen välttämiseksi sääntöön, jonka mukaan kaapeliyhteyden saamiselle asetetulla etuoikeusjärjestyksellä ei saa (avoimesti eikä peitellysti) syrjiä eri operaattoreita näiden kansallisuuden tai sijoittautumispaikan nojalla. Edellä mainittujen huomioiden lisäksi, joilla pyrittiin takaamaan EY:n perustamissopimuksen oikea noudattaminen, komissio lähetti useita huomautuksia kiinnittääkseen kansallisten viranomaisten huomiota eräisiin kansallisten ehdotusten vaatimiin yhdenmukaistamis- tai korjaustoimenpiteisiin, jotta myös sähköisiä allekirjoituksia koskeva direktiivi 99/93/EY ja sähköistä kaupankäyntiä koskeva direktiivi 2000/31/EY saatettaisiin oikein osaksi kansallista lainsäädäntöä niiden voimaansaattamiselle jäsenvaltioissa asetetussa määräajassa, joka on ensin mainitun direktiivin kohdalla 19. heinäkuuta 2001 ja jälkimmäisen kohdalla 17. tammikuuta 2002 [57]. [57] Erään asetuksen osalta, jolla annettiin tietoteknisten asiakirjojen muodostamista, lähettämistä, säilytystä, toisintamista, jälkituottamista ja validointia koskevia määräyksiä, komissio muistutti myös, että direktiivin 1999/93/EY 4 artiklan 1 kohdassa todetaan, että jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien varmennepalvelujen tarjontaa. Komissio lähetti vielä huomautuksia kiinnittääkseen toimivaltaisten viranomaisten huomiota siihen, että tietoyhteiskunnan palvelutuotteiden ja -järjestelmien arvioinnista ja varmentamisesta annetun asetuksen seurauksena muista yhteisön jäsenvaltioista olevien laitosten mahdollisuudet tarjota arviointi- ja varmennelaitospalveluja saattoivat supistua. Komissio huomautti, ettei kyseisessä säädösehdotuksessa viitattu lainkaan yhteisöoikeuteen eikä varsinkaan EY:n perustamissopimuksen 49 artiklaan, direktiiveihin 99/93/EY ja 2000/31/EY eikä päätökseen 2000/709/EY, joka koskee kansallisten laitosten vastavuoroista tunnustamista ja jonka mukaan toiseen jäsenvaltioon vakinaisesti sijoittautuneilta laitoksilta ei pitäisi (kansallisen varmennuksen puuttuessakaan) edellyttää varmentamista tai akkreditointia ilmoituksen tehneessä jäsenvaltiossa. Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin osalta komissio kiinnitti huomautuksillaan kunkin jäsenvaltion huomiota sekä direktiivin säännöksiin, joita ei ollut vielä saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, että lukuisiin seikkoihin, jotka ilmoitetussa kansallisessa ehdotuksessa olisi voitu panna väärin täytäntöön. Tässä asiassa komissio toi erityisesti esille periaatteen noudattaa sijoittautumismaan säännöksiä (sisämarkkinalauseke) ja vastuujärjestelmää (josta säädetään 12-15 artiklassa). 5.3. Jäsenvaltioiden palautteen analysointi Kuten yleisesittelyssä korostettiin (kohta 5.1.), jäsenvaltioiden osallistuminen tietoyhteiskunnan palvelujen ilmoitusmenettelyyn oli vähäistä verrattuna niiden osallistumiseen tuotealan vastaavaan menettelyyn. On kuitenkin todettava, että tämä suuntaus on muuttunut viime aikoina ja että jäsenvaltiot ovat alkaneet reagoida entistä useammin. Ne ovat tehneet yhdeksän huomautusta kuuteen tietoyhteiskunnan palvelujen alan 70 ilmoituksesta, mutta eivät ole antaneet ainuttakaan yksityiskohtaista lausuntoa. On vielä kerran todettava, että nämä luvut eivät ole tuotteiden osalta saavutettuihin tuloksiin verrattuna kovinkaan rohkaisevia. Jäsenvaltioiden onkin kehitettävä oikea analyysitekniikka, joka mahdollistaa kansallisia toimia koskevan aidon vuoropuhelun ja niiden ennakkovalvonnan. 6. Erityismenettelyt 6.1. Kiireellisyys Direktiivin 98/34/EY 9 artiklan 7 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus ilmoittaa kansallisesta määräysehdotuksesta kiireellisyyden edellyttämän menettelyn mukaisesti. Tämän kertomuksen viiteaikana komissio vastaanotti viisi tietoyhteiskunnan palveluja koskevaa kiireellistä menettelypyyntöä. Niistä evättiin kolme ja hyväksyttiin yksi. Yksi ilmoitus peruttiin, sillä ehdotus ei sisältänyt teknisiä määräyksiä. Kiireellisyys hyväksyttiin erään saksalaisen ehdotuksen kohdalla. Saksa esitti perusteluina syyskuun 11. päivänä 2001 terroristi-iskut, jotka pakottivat liittohallituksen velvoittamaan viivytyksettä muun muassa verkkojen ylläpitäjät varustautumaan välittömästi teknisillä laitteilla, jotka olivat välttämättömiä verkkojen valvonnalle. Tämän mainittujen tapahtumien jälkeisenä päivänä esitetyn syyn katsottiin kuuluvan 9 artiklan 7 kohdan soveltamisalaan, jonka mukaan kiireellisyyden on aiheuduttava vakavasta ja ennakoimattomasta tilanteesta. Sen sijaan komissio kieltäytyi esimerkiksi hyväksymästä kiireelliseksi syyksi jäsenvaltiolle lähetettyä oikeudenkäyntimenettelyä edeltävää kirjettä, jossa todettiin, ettei se ollut saattanut direktiiviä osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kyseinen maa arvioi voivansa hyödyntää kiireellisyysmenettelyä, sillä sen oli laadittava säädösehdotus, jolla sähköisiä allekirjoituksia koskeva direktiivi oli tarkoitus saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä. Voimaansaattamisen olisi pitänyt jo tapahtua, sille asetettu määräaika oli ylitetty usealla kuukaudella. Tässä kertomuksessa aiempana selvitetyistä syistä säädösehdotus oli ilmoitettava, koska se sisälsi voimaansaattamista laajempia toimenpiteitä. Komissio hylkäsi kiireellisyysperusteen ja totesi, että ennakoimattomuutta koskeva ehto ei täyttynyt: kyseinen jäsenvaltio tiesi, että sen oli saatettava sähköisiä allekirjoituksia koskeva direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja se oli osallistunut neuvostossa sen valmisteluun ja voimaansaattamisajan asettamiseen. 6.2. Luottamuksellisuus Direktiivin 8 artiklan 4 kohdassa säädetään mahdollisuudesta katsoa ilmoitus luottamukselliseksi. Tällöin ainoastaan jäsenvaltioilla ja komissiolla on oikeus tutustua ehdotustekstiin. Ehdotusta ei julkisteta eikä julkaista TRIS-Internet-sivustolla. Yksityishenkilöt eivät voi pyytää sen kopiota komissiolta. Jäsenvaltiot vetosivat tähän menettelyyn kaksi kertaa. Komissio noudatti näiden kahden jäsenvaltion toivomusta. 6.3. Lykkääminen Komissio käytti direktiivin 9 artiklan 4 kohdassa säädettyä oikeuttaan saada ehdotus lykätyksi vain yhden kerran kahden ja puolen vuoden aikana. Tapaus koski odotusaikaa, joka johtui sähköisestä kaupankäynnistä annettavan direktiivin hyväksymisestä. Kyseinen ilmoitus, joka koski tietorikollisuutta ja tarkemmin Internet-yhteyden tarjoajien vastuuta, on saatu vastaan 13. elokuuta 1999, ehdotuksen hyväksyminen lykättiin 14. päivään elokuuta 2000 ja sähköistä kaupankäyntiä koskeva direktiivi annettiin 17. heinäkuuta 2000. Lykkäys ei siis ollut turha. Sen avulla komissio saattoi ennen direktiivin antamista estää sellaisten kansallisten toimenpiteiden kehittymisen, jotka eivät olisi vastanneet direktiivin henkeä. 7. Ilmoitusmenettelyn rikkominen 7.1. Rikkomistapaukset Kun jäsenvaltiot ovat tuotteita koskevan ilmoitusmenettelyn alalla ottaneet tavakseen ilmoittaa määräysehdotuksensa, tietoyhteiskunnan palvelujen alalla sellaisten jäsenvaltioiden hyväksymien ehdotusten lukumäärä, joita ei ilmoitettu, on korkea. Lopputulos on vieläkin selvempi, jos verrataan ilmoituksen laiminlyönnistä johtuvien rikkomistapausten lukumäärää menettelyn käyttöönottoa seuranneiden ilmoitettujen ehdotusten määrään. Vuosina 2000 ja 2001 komissio käynnisti kahdeksan palvelujen alan rikkomismenettelyä, joihin oli syynä direktiivin 98/34/EY noudattamatta jättäminen, toisin sanoen ilmoituksen laiminlyönti tai hyväksyminen odottamatta lykkäysajan umpeenkulumista. Menettelyt käynnistettiin viran puolesta. Komissio ei ole tähän mennessä saanut kanteluja taloudellisilta toimijoilta, mikä johtuu luultavasti siitä, että direktiivin 98/34/EY soveltamisalan laajentamista tietoyhteiskunnan palveluihin ei riittävästi tunneta. 7.2. Aihealueet Jäsenvaltioiden hyväksymät ehdotukset, joita ei annettu tiedoksi, voidaan jakaa kahteen ryhmään: - ehdotukset, joiden soveltamisala on direktiiveillä säännelty - ehdotukset, joiden soveltamisalaa yhteisöoikeus ei kata. Ensimmäisessä ryhmässä on pääasiassa kyse ehdotuksista, jotka koskevat sähköistä allekirjoitusta ja sähköistä kaupankäyntiä. Näitä aloja säädellään sähköisistä allekirjoituksista annetulla direktiivillä 1999/93/EY ja sähköisestä kaupankäynnistä annetulla direktiivillä 2000/31/EY. Edellä kohdissa 4.2.1. ja 4.2.2. selvitettiin, että jäsenvaltioiden on ilmoitettava säädösehdotusten sisältämät tekniset määräykset silloin, kun ne ylittävät direktiivien säännökset tai kun jäsenvaltiot käyttävät määräysten avulla niille direktiiveissä jätettyä toimintavaraa. Näissä tapauksissa direktiivin 98/34/EY 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyyn poikkeukseen voidaan vedota ainoastaan silloin, kun on kyse "jäsenvaltioiden laeista, asetuksista ja hallinnollisista määräyksistä [...] joilla jäsenvaltiot noudattavat sitovia yhteisön säädöksiä, joiden seurauksena vahvistetaan [...] palveluja koskevat määräykset." On muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti teknisiin määräyksiin, joiden hyväksymisessä ei ole noudatettu direktiivissä 98/34/EY säädettyjä velvoitteita, ei voi vedota kolmansiin nähden. Näin ollen edellä mainittuja määräyksiä, jotka ylittävät direktiivien voimaansaattamisen direktiivin 98/34/EY 10 artiklan sanamuodon mukaan ja joita hyväksyttäessä on rikottu ilmoitusvelvollisuutta tai velvollisuutta noudattaa direktiivissä säädettyä lykkäysaikaa, ei voida soveltaa. Toisessa ryhmässä on ennen kaikkea kyse määräyksistä, jotka koskevat sähköistä viestintää, tietoteknisten asiakirjojen lähettämistä ja telepalveluja, lukuun ottamatta direktiivin 89/552/ETY soveltamisalaan kuuluvia määräyksiä. Tässä asiassa on paikallaan muistuttaa, että direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 2 kohdan viimeisen alakohdan sanamuodon mukaan sitä ei sovelleta radiolähetyspalveluihin eikä direktiivissä 89/552/ETY tarkoitettuihin televisiolähetyspalveluihin. Sen sijaan direktiiviä sovelletaan määräyksiin, jotka koskevat nimenomaan kaikkia muita audiovisuaalialan palveluja, jotka vastaavat tietoyhteiskunnan palvelujen määritelmää. Tästä syystä ennakkoilmoitusvelvollisuus koskee esimerkiksi määräyksiä, joilla säädellään tilausvideopalveluja tai muita vuorovaikutteisia digitaalipalveluja. Mainittu velvollisuus koskee myös Internetin verkkotunnuksiin liittyviä sääntöjä, joilla määritellään, millä ehdoilla online-toiminnan harjoittajat (elinkeinonharjoittajat, yhteisöt, kaupalliset organisaatiot jne.), jotka esiintyvät ja jotka tunnistetaan Internetissä verkkotunnusten avulla, saavat tarjota online-palveluja ja harjoittaa online-toimintaa. Sikäli kuin määräyksillä suoraan ja nimenomaisesti säädelty Internet-toiminta vastaa kaikilta osiltaan direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 2 kohdan määrittelyä "tietoyhteiskunnan palvelut", määräykset kuuluvat direktiivin soveltamisalaan, ja ne on näin ollen ilmoitettava ennalta. Toinen aihealue, jolla esiintyi ilmoitusten laiminlyöntiä, liittyy kansallisiin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on ollut luoda sähköisen laskutuksen käytön ja veroviranomaisten valvonnan mahdollistava oikeusjärjestelmä. Eräillä kansallisilla toimenpiteillä pyritään ulottamaan sähköisiä allekirjoituksia koskevien teknisten eritelmien soveltaminen sähköisiin laskuihin. Koska näillä säännöksillä laajennetaan eräiden tuotteita ja palveluja koskevien määräysten soveltamisala tietoyhteiskunnan palvelujen alan muihin tuotteisiin ja palveluihin, ne ovat määräyksiä, jotka on direktiivin 98/34/EY mukaan ilmoitettava. 7.3. Komission ja jäsenvaltioiden välinen yhteistyö Tietoyhteiskunnan palvelujen alalla noudatettavan ilmoitusmenettelyn soveltamis- ja tulkintaongelmien selventämiseksi komissio on katsonut tarpeelliseksi kehittää jäsenvaltioiden kanssa käytävää vuoropuhelua. Tämä pyrkimys konkretisoitui jäsenvaltioiden ja tietoyhteiskunnan palvelujen alan ilmoitusmenettelyn ja direktiivien soveltamisesta vastaavien komission yksiköiden kahdenvälisinä tapaamisina. Tapaamisten seurauksena kansalliset viranomaiset peruivat kiistanalaisia säädöksiä ja ilmoittivat uusista ehdotuksista. Komissio pyrki tekemään yhteistyötä jäsenvaltioiden kanssa ja ennakoimaan rikkomistapauksia silloin, kun se oli tietoinen hallituksen aikeesta päättää tietoyhteiskunnan palvelujen alan säädöksistä, minkä vuoksi se muistutti kansallisia viranomaisia direktiivin 98/34/EY mukaisista velvollisuuksista. Muistutusten johdosta useat jäsenvaltiot ilmoittivat kyseiset määräysehdotuksensa. 7.4. Teknisiä standardeja ja määräyksiä käsittelevä komitea Komitean tietoyhteiskunnan palveluja käsittelevissä kokouksissa jäsenvaltioita voitiin muistuttaa säädösehdotuksista, jotka olivat komission tiedossa ja jotka komission mielestä oli ilmoitettava. Tämä on antanut direktiivin mukaisille yhteyspisteille tilaisuuden saattaa kyseisten ministeriöiden tietoon, että valmisteilla olevat ehdotukset on ilmoitettava. Näin vältettiin useissa tapauksissa rikkomismenettelyyn turvautuminen. Vuoropuhelun tarkoituksena ei ole kehittää komission jatkuvaa valvontaa, vaan kiinnittää yhteyspisteiden huomiota eri ministeriöissä valmisteltaviin kansallisiin määräysehdotuksiin. Komitean kokouksissa on myös voitu vaihtaa jäsenvaltioiden edustajien kanssa mielipiteitä oikeudellisista tai käytännön kysymyksistä, jotka liittyvät menettelyn soveltamiseen ja kehittämiseen, kuten seuraavassa esitetään. 8. Uudet suunnat: alueellinen ja kansainvälinen ulottuvuus 8.1. Alueellinen ulottuvuus 8.1.1. Euroopan talousalue Euroopan talousalueeseen (jäljempänä ETA) kuuluvat EFTA-maat ovat 1. maaliskuuta 2001 lähtien [58] osallistuneet tietoyhteiskunnan palveluja koskevaan ilmoitusmenettelyyn. Nämä maat ilmoittavat voimaansaattamissäädöksistään EFTAn valvontaviranomaiselle. [58] ETA:n sekakomitean päätös N:o 16/2001, tehty 28 päivänä helmikuuta 2001, ETA-sopimuksen liitteen II (Tekniset määräykset, standardit, testaus ja varmentaminen) ja liitteen XI (Telepalvelut) muuttamisesta, EYVL L 117, 26.4.2001, s.16-20. Komissio on saanut jo neljä ilmoitusta, kolme Norjasta ja yhden Islannista. Komissio tekee tiivistä yhteistyötä EFTAn valvontaviranomaisen kanssa EFTA-maiden ilmoitusten analysoimiseksi. 8.1.2. Ehdokasmaat Turkilla on ollut mahdollisuus osallistua 1. tammikuuta 2001 lähtien tuotealan ilmoitusmenettelyyn. Kyseistä menettelyä on kuitenkin rajoitettu komission ja jäsenvaltioiden väliintulovaltuuksien osalta sekä siltä osin kuin Turkilla on oikeus tehdä huomautuksia Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden ilmoittamiin ehdotuksiin. Järjestelmää voitaisiin kehittää muiden ehdokasmaiden kanssa sekä tuotteiden että tietoyhteiskunnan palvelujen osalta. Näille maille olisi hyödyllistä tarkistaa niiden alojen osalta, joita ei ole yhdenmukaistettu, että niiden kansalliset toimenpiteet eivät ole yhteisöoikeuden eivätkä erityisesti EY:n perustamissopimuksen 28 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen vastaisia. Tämän menettelyn etuna olisi luoda todellinen vuoropuhelu ehdokasmaiden ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä ja auttaa ensinmainittuja valmistautumaan paremmin liittymiseen. Komission, jäsenvaltioiden ja ehdokasmaiden väliintuloasteen ei tarvitse olla sama kuin nykyisessä menettelyssä. On vaikea kuvitella, että komissio voisi hyväksyä ehdokasmaan säädöksen vastaisen pakottavan toimenpiteen. Tämä koskee myös tapausta, jossa ehdokasmaa haluaisi reagoida jäsenvaltion säädöksen johdosta. Esimerkkinä voidaan mainita edellä mainittu Turkki. Tällä hetkellä neuvotteluja käydään joidenkin ehdokasmaiden kanssa erillissopimuksen allekirjoittamiseksi, jolla on tarkoitus luoda yksinkertaistettu ilmoitusmenettely. 8.2. Kansainvälinen ulottuvuus: Euroopan neuvosto Euroopan neuvostossa hyväksyttiin 2. lokakuuta 2001 yleissopimus, jonka tarkoituksena on tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavan ilmoitusmenettelyn suurten linjojen omaksuminen. Kyseessä on tietoyhteiskunnan palvelujen alalla tapahtuvaa tiedonvaihtoa ja oikeudellista yhteistyötä koskeva Euroopan neuvoston yleissopimus nro 180 [59]. Yleissopimus avattiin allekirjoitettavaksi Moskovassa järjestetyssä Euroopan oikeusministerien 24. konferenssissa 4.-5. lokakuuta 2001. [59] www.coe.int/press Järjestelmän käyttöönotto antaa komissiolle ja yhteisön jäsenvaltioille oikeuden tutustua kolmansien maiden tietoyhteiskunnan palveluja koskeviin säädösehdotuksiin ja ennen kaikkea ryhtyä ehdotuksia koskevaan vuoropuheluun kansalliseen valmisteluun vaikuttamiseksi. Tällä hetkellä Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden ehdotukset ovat luettavissa direktiivin 98/34/EY sivustolla ilman vastavuoroisuutta. Yhteisön väline on siis saatettava voimaan myös kansainvälisellä tasolla. Yhteisön direktiivin lykkääviä menettelyjä ei ole luonnollisestikaan sisällytetty yleissopimuksen tekstiin. Tästä huolimatta yleissopimus lienee erinomainen keino edistää tietoyhteiskunnan palveluja koskevien määräysehdotusten tunnettavuutta ja avoimuutta. Vaikka yleissopimus koskee ensisijassa Euroopan neuvoston jäsenvaltioita, on huomattava, että siihen voivat tietyin edellytyksin liittyä myös muut maat, jotka eivät ole Euroopan neuvoston jäseniä, mikä lisää sen vaikutusmahdollisuuksia. 9. Päätelmät Johtopäätöksenä kertomukselle komissio pyrkii muotoilemaan eräitä ajatuksia, joita ilmoitusmenettelyä koskevat kysymykset ovat herättäneet kahden vuoden soveltamisen jälkeen ja luomaan tilannekatsauksen tietoyhteiskunnan palveluja koskevan menettelyn yleismerkitykseen sen tulevia kehitysnäkymiä unohtamatta. Ongelmista on ensin mainittava eräiden jäsenvaltioiden esille tuoma, määritelmien monimutkaisuudesta johtuva vaikeus soveltaa direktiiviä käytännössä. Ratkaisun löytämiseksi komissio toimitti jäsenvaltioille käsikirjan konkreettisine esimerkkeineen, jotta kukin määritelmä olisi paremmin hahmotettavissa [60]. [60] Ks. alaviite 6. Komission yksiköt ovat lisäksi toistuvasti muistuttaneet teknisiä standardeja ja määräyksiä käsittelevän komitean kokoontuessa, että komissio tarjoaa apuaan kaikille jäsenvaltioille, joiden on vaikea ratkaista, onko ehdotus ilmoitettava. Tämä onkin johtanut kahdenvälisiin keskusteluihin joidenkin jäsenvaltioiden kanssa. On myös korostettava, että jäsenvaltiot saavat menettelyn aikana kaikki toisille jäsenvaltioille lähetetyt tiedonannot (huomautukset, yksityiskohtaiset lausunnot, puheenvuorot): ne voivat siis tietyssä asiassa tukeutua komission aiemmin kehittelemään analyysiin. Tämä kertomus on vielä lisäkeino, jonka avulla jäsenvaltiot voivat tunnistaa ilmoitettavat määräysehdotukset. Toisena ongelmana voidaan mainita palvelujen ja tuotteiden toisinaan läheinen yhteys. Useissa tapauksissa komissio antoi huomautuksia ja/tai yksityiskohtaisia lausuntoja, jotka koskivat sekä tietoyhteiskunnan palveluja että niihin liittyviä tuotteita. Konkreettisena esimerkkinä voidaan esittää sähköinen allekirjoitus, jossa kansallisten määräysten vaikutukset ilmenevät selvästi sähköisissä allekirjoituspalveluissa, mutta myös palvelusuoritteen edellyttämissä tuotteissa, kuten tietokoneissa ja ohjelmissa, joiden avulla sähköiset allekirjoitukset luodaan. Kolmanneksi näyttää siltä, että kolmen kuukauden määräaika on toisinaan liian lyhyt monimutkaisten ja teknisten säädösten kääntämiseen ja analysointiin, mihin useat komission yksiköt osallistuvat. Kuten edellä korostettiin, tietoyhteiskunnan palveluja koskevan ilmoitusmenettelyn mukaista yksityiskohtaista lausuntoa voi seurata ainoastaan kuukauden pituinen lykkäys, kun teollisuus-, maatalous- ja kalataloustuotteille säädetty lykkäysaika on kolme kuukautta. Jäsenvaltiolle tuotti vaikeuksia vastata ja komissiolle vastaavasti vaikeuksia kääntää vastaus ja kommentoida sitä kuukauden sisällä. Tämä on direktiivin hengen vastaista, tarkoituksenahan on luoda vuoropuhelu sisämarkkinahaittojen välttämiseksi. Komissio on kuitenkin tietoinen siitä, että tietoyhteiskunnan palvelujen alalla säädeltävät aihealueet vaativat nopeaa analysointia. Ripeää käsittelyä vaativien tapausten varalta direktiivissä 98/34/EY säädetäänkin nimenomaisesta erityismenettelystä eli kiireellisyysmenettelystä. Neljäntenä seikkana jäsenvaltiot korostivat vaikeutta tunnistaa, missä kulkee raja niiden toimenpiteiden välillä, joita direktiivin 10 artiklan nojalla ei tarvitse ilmoittaa, ja niiden välillä, jotka on ilmoitettava. Tältä osin komissio korostaa uudelleen, että voimaansaattamistoimenpiteitä ei tarvitse direktiivin 98/34/EY mukaan missään tapauksessa ilmoittaa. Ilmoittaminen koskee ainoastaan ehdotuksia (tai ehdotuksen määrättyjä artikloja), joissa on kyse muusta kuin yhteisön sitovan säännöksen saattamisesta voimaan sisäisessä oikeudessa. Tältä osin yhteisön tuomioistuin on määritellyt selkeämmin velvollisuuden laajuuden kahdessa äskettäin antamassaan tuomiossa [61]. [61] Asiassa Unilever (C-443/98) 26. syyskuuta 2000 annettu tuomio, Kok. s. I-7535. Edellä alaviitteessä 21 mainitussa asiassa Canal Satellite 22. tammikuuta 2002 annettu tuomio. Komission on todettava, että se on käyttänyt sille tarjoutunutta tilaisuutta valtioiden ilmoittaessa ehdotuksistaan, jotka ovat sisältäneet sekä direktiivin 98/34/EY 10 artiklassa tarkoitettuja voimaansaattamistoimenpiteitä että laajempia toimia, tekemällä asianosaisille voimaansaattamista koskevia kommentteja. Komissio on hyödyntänyt sille ilmoitettuja ehdotuksia antamalla jäsenvaltioille vapaaehtoisia ohjeita, joita noudattamalla kyseiset direktiivit ovat optimaalisesti voimaansaatettavissa. Tietoyhteiskunnan palvelujen alan ilmoitusmenettelyn positiivisista vaikutuksista voidaan lyhyesti mainita seuraavat kuusi näkökohtaa: uusia aihealueita koskeva vuoropuhelu, yhteisöoikeuden vastaisten säädösehdotusten peruuttaminen tai muuttaminen, oikeussäännöstön luominen usealla alalla, mielipiteiden vaihtaminen, komission tasolla aloitettu pohtiminen tarpeesta säädellä eräitä aloja sekä yritysten ja kansalaisten tietoisuuden lisääminen alan kansallisista säädösehdotuksista. Jäsenvaltioiden välisen vuoropuhelun käynnistyttyä komissio on voinut omalta osaltaan kommentoida jäsenvaltioiden esittämiä väitteitä. Verkkotunnuksia koskevat keskustelut ovat esimerkiksi tuoneet esille erittäin valaisevia kannanottoja. Tämä osoittaakin, että uusilla aloilla, jotka kehittyvät kaiken aikaa ja joilla tarvitaan valtioiden säädöstoimenpiteitä, mutta joihin yhteisön tasolla ei ole otettu varsinaisesti kantaa, ilmoitusmenettely on auttanut komissiota määrittelemään yhdessä kyseisen jäsenvaltion kanssa uuden alan edellyttämän säätelyn rajat. Tässä on siis kyse ensimmäisestä positiivisesta tekijästä eli uusien oikeudellisten ongelmien hahmottamisen edellyttämästä mielipiteiden vaihdosta. Lisäksi muilla jäsenvaltioilla on mahdollisuus tutustua vaihdettuihin tietoihin, ja ne voivat tukeutua voimassaoleviin kantoihin päättäessään tulevaisuudessa omalta osaltaan säädellä samaa asiaa. Komission ja jäsenvaltioiden välisen keskustelun seurauksena on peruttu tai muutettu yhteisöoikeuden vastaisiksi havaittuja säädösehdotuksia. Tämä on direktiivin toinen myönteinen tekijä. Vuoropuhelun avulla jäsenvaltioille on osoitettu, että niiden on peruttava säädösehdotus tai muutettava sitä, sillä se on yhteisöoikeuden vastainen. Siinä erityistapauksessa, että jäsenvaltio peruu vapaaehtoisesti ehdotuksensa, ilmoitusmenettelyn osapuolten välinen vuoropuhelu saavuttaa lakipisteensä. Kunkin ilmoituksen kohdalla komissio hioo kantaansa kyseiseen aiheeseen, jotta se ymmärtäisi paremmin jossakin toisessa ilmoituksessa esille tulevaa samantyyppistä ongelmaa (sähköinen allekirjoitus, sähköinen kaupankäynti, tietosuoja, dekooderit jne.). Tämä onkin menettelyn kolmas merkitys, jolla tähdätään vaiheittain määrätyn alan oikeussäännöstön luomiseen jäsenvaltioita varten. Jäsenvaltiot viittaavat toisinaan aikaisempien ilmoitusten yhteydessä esitettyihin kantoihin perustellakseen esimerkiksi kansallisen säädösehdotuksen ilmoittamista. Direktiivin neljäs merkitys on se, että jäsenvaltioiden ja komission välille on luotu keskustelufoorumi, joka avataan komission lähettämillä yksityiskohtaisilla lausunnoilla ja huomautuksilla. Direktiivissä velvoitetaan jäsenvaltiot vastaamaan yksityiskohtaisiin lausuntoihin, ja komissio ottaa vastauksiin kantaa. Vaikka jäsenvaltioiden ei tarvitsekaan virallisesti vastata huomautuksiin, komissio on kuitenkin komiteoiden työn yhteydessä kehottanut noudattamaan huomautuksia ja vastaamaan niihin tarvittaessa. Jäsenvaltiot ovatkin useimmiten päättäneet vastata komission huomautuksiin. Tämä on tärkeä näkökohta, sillä se osoittaa, että valtiot ovat valmiit keskustelemaan komission kanssa silloinkin, kun komissiolla ei ole käytössään siihen velvoittavaa sitovaa oikeuskeinoa. Viidenneksi ilmoitusmenettely on lisännyt komission tietoisuutta siitä, että on tarpeen pohtia, mitä etua yhteisön toimenpiteestä olisi eräillä aloilla, joilla tehdään keskenään ristiriitaisia kansallisia säädösehdotuksia. Koska menettelyn Internet-sivusto on julkinen [62], yritykset ja kansalaiset ovat voineet tutustua määräysehdotuksiin. Yleisö voi myös antaa ehdotuksista palautetta komissiolle ja kansallisille hallituksille. Näin yleisö saa myös tietoa kussakin jäsenvaltiossa täytäntöönpantavista säädöksistä. [62] http://europa.eu.int/comm/enterprise/ tris Edellä kerrotuin perustein näyttääkin selvästi siltä, että ilmoitusmenettelyllä on ratkaiseva merkitys tietoyhteiskunnan palvelujen alan sisämarkkinoiden syntymiselle, koska sen avulla vältetään esteiden muodostuminen ennen niiden negatiivisten vaikutusten ilmenemistä. Näin edistetään todellisen keskustelufoorumin luomista monivaikutteisille ja jatkuvasti muuttuville aloille. Direktiivistä 2000/31/EY, jolla määriteltiin sähköistä kaupankäyntiä koskevan yhteisöoikeuden horisontaalinen ulottuvuus, on erityisesti mainittava, että direktiivillä 98/48/EY luotu ilmoitusmenettely on mahdollistanut voimaansaattamisvaiheen tehokkaan ennakkovalvonnan ja toisaalta sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuulumattomista aiheista käytävän, hedelmälliseksi osoittautuneen vuoropuhelun kansallisten viranomaisten kanssa. Tämä osoittaa, että nämä kaksi tietoyhteiskunnan palveluja koskevaa säädöstä täydentävät toisiaan. Menettelyn positiiviset tekijät selittävät osaltaan, että sitä on käytetty mallina Euroopan neuvostossa laaditulle yleissopimukselle, johon myös muut kuin Euroopan neuvoston jäsenet voivat liittyä [63]. Yleissopimukseen on omaksuttu yhteisön malli suurilta linjoiltaan. Tämä tarkoittaa sitä, että menettely on tämän hetken ratkaisu, jonka soveltaminen laajenee kansainvälisellä tasolla. [63] Tietoyhteiskunnan palvelujen alalla tapahtuvaa tiedonvaihtoa ja oikeudellista yhteistyötä koskeva Euroopan neuvoston yleissopimus nro 180. Yhteenvetona voidaan arvioida, että sisäänajovaiheen jälkeen, jolloin komissiolta pyydettiin selvityksiä direktiivin tulkinta- ja soveltamiskysymyksiin - mikä näyttää olennaisesti kuuluvan sellaisen operatiivisen menettelyn alkuvaiheen käyttöönottoon, joka koskee tietoyhteiskunnan palvelujen kaltaista uutta alaa - on edistytty tehokkaan tieto- ja yhteistyövälineen kehittämisessä. Vaikka intressiryhmät eivät ole vielä riittävässä määrin osallistuneet menettelyyn (osallistumisen määrä on kuitenkin kasvamassa toiminnan ensimmäisiin kuukausiin verrattuna), direktiivin avulla on kuitenkin onnistuttu lyhyessä ajassa tunnistamaan sisämarkkinoiden esteitä, mutta myös kasvattamaan kansallisten lainsäätäjien tietoisuutta sijoittautumisvapauden ja palvelujen vapaan liikkuvuuden periaatteista, erityisesti silloin, kun perusvapauksien huomioonottaminen oli kokonaan laiminlyöty. Direktiivi tarjoaa lisäksi muita mahdollisuuksia, kuten niiden aihealueiden tunnistaminen, joilla voidaan tarvita yhteisön tason yhdenmukaistamista tai joilla voidaan ryhtyä tarkistamaan tietoyhteiskunnan palvelujen alan jo voimassaolevia direktiivejä. Direktiivin 98/34/EY ansiot kansallisen lainsäädäntöympäristön pysyvänä tarkkailukeskuksena panevat komission tutkimaan seuraavaksi mahdollisuutta laajentaa tarvittaessa järjestelmällisen vuoropuhelun mallia tietoyhteiskunnan palvelujen lisäksi muille palvelualoille. 10. LIITTEET 10.1. Tietoyhteiskunnan palvelujen alan teknisiä standardeja ja määräyksiä koskeva tiedoksiantomenettely Kooste kansallisista täytäntöönpanotoimista [64], joilla kyseisen alan direktiivit [65] on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä [64] Sen jälkeen kun direktiivi 83/189/ETY oli kodifioitu direktiivillä 98/34/EY, jota on muutettu direktiivillä 98/48/EY, muutamat jäsenvaltiot kodifioivat ja peruivat aikaisemmat kansalliset voimaansaattamistoimensa. Yksityishenkilöiden voi olla kuitenkin tärkeä tietää, mitä direktiivin ja kansallisten täytäntöönpanotoimien versiota sovellettiin kansallisen teknisen määräyksen hyväksymishetkellä. Edellä alaviitteessä 20 mainitussa asiassa CIA Security International 30. Huhtikuuta 1996 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin tukeutui periaatteeseen, jonka mukaan ilmoitusvelvollisuutta noudattamatta hyväksytyt tekniset määräykset eivät ole sovellettavissa. [65] Neuvoston direktiivi 83/189/ETY, annettu 28 päivänä maaliskuuta 1983, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä. (EYVL L 109, 26.4.1983, s. 8-12) Neuvoston direktiivi 88/182/ETY, annettu 22 päivänä maaliskuuta 1988, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 83/189/ETY muuttamisesta. (EYVL L 81, 26.3.1988, s. 75-76). Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 94/10/EY, annettu 23 päivänä maaliskuuta 1994, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 83/189/ETY olennaisesta muuttamisesta toisen kerran. (EYVL L 100, 19.4.1994, s. 30-36). Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1998, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä (EYVL L 204, 21.7.1998, s. 37-48). Huom. Direktiivillä kodifioitiin ja kumottiin direktiivi 83/189/ETY ja siihen myöhemmin tehdyt muutokset, mikä ei edellytä välttämättä kansallisten täytäntöönpanotoimien hyväksymistä. Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/48/EY, annettu 20 päivänä heinäkuuta 1998, teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34/EY muuttamisesta (EYVL L 217, 5.8.1998, s. 18-26). SAKSA 83/189/ETY Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 19. März 1988: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen 88/182/ETY Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 22. Dezember 1988: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen 94/10/EY Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 16. Juni 1995: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen 98/48/EY Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 27. Oktober 1998: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen ITÄVALTA 83/189/ETY, 88/182/ETY ja 94/10/EY Bundesgesetz zur Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften und Normen (Notifikationsgesetz-NotifG), BGBl. Nr. 180/1996 Landesverfassungsgesetz vom 11. Juni 1996, mit dem die Verfassung für das Land Kärnten erlassen wird (Kärntner Landesverfassung), LGBl. Nr. 85/1996, Art. 32 Nö Landesverfassung 1979 - Nö LV 1979, LG Bl.0001-6 Landesverfassungsgesetz, mit dem das O.ö. Landes-Verfassungsgesetz 1991 geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1998), LGBl. Nr. 17/1998 Landesgesetz über internationale Informationsverfahren und Mitteilungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Oö. Notifikationsgesetz - Oö NotifG), LGBl. Nr. 19/1998 Landesgesetz über das Landesgesetzblatt, die Amtliche Linzer Zeitung und andere Formen der Kundmachung in Oberösterreich (Oö. Kundmachungsgesetz - Oö. KMG), LGBl. Nr. 55/1998 Gesetz vom 23. September 1997 über die Durchführung des Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften (Steiermärkisches Notifikationsgesetz - StNotifG) Gesetz über internationale Informationsverfahren und Notifizierungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Wiener Notifizierungsgesetz - WNotifG), LGBl. für Wien Nr. 28/1996 Gesetz über die Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften (Notifikationsgesetz), LGBI. Nr. 36/1998 (Vorarlberg) Landtagsbeschluß über eine Änderung der Geschäftsordnung für den Vorarlberger Landtag, LGBI. Nr. 37/1998 (Vorarlberg) 98/34/EY Landesverfassungsgesetz, mit dem das Oö. Landes-Verfassungsgesetz 1991 geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1998), LGBI. Nr. 17/1998 Landesgesetz über internationale Informationsverfahren und Mitteilungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Oö. Notifikationsgesetz - Oö. NotfG), LGBI. Nr. 19/1998 Landesgesetz über das Landesgesetzblatt, die Amtliche Linzer Zeitung und andere Formen der Kundmachung in Oberösterreich (Oö. Kundmachungsgesetz - Oö. KMG), LGBI. Nr. 55/1998 98/34/EY ja 98/48/EY Bundesgesetz zur Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften, der Vorschriften für die Dienste der Informationsgesellschaft und der Normen (Notifikationsgesetz 1999 - NotifG 1999), BGBl. Nr. 183/1999 Verordnung des Bundesministers für wirtschaftliche Angelegenheiten über das Formblatt für Notifikationen (Notifikationsverordnung - NotifV), BGBl. Nr. 450/1999 Landesverfassungsgesetz, mit dem das Oö. Landes-Verfassungsgesetz geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1999), LGBI. Nr. 37/1999 BELGIA 83/189/ETY ja 88/182/ETY Texte de la directive publié au Moniteur belge du 01.02.1989 94/10/EY Avis officiel au Moniteur belge du 29.04.1995 98/48/EY Avis officiel publié au Moniteur belge du 15.06.1999 TANSKA 83/189/ETY ja 88/182/ETY Industri- og Handelsstyrelsens cirkulære af 22. december 1988 : Cirkulære om gennemførelse i Danmark af Rådets direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter som ændret ved direktiv 88/182/EØF 94/10/EY Erhvervsfremme Styrelsens cirkulære nr. 86 af 16. juni 1995 : Cirkulære om gennemførelse i Danmark af Rådets direktiv om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter 98/34/EY ja 98/48/EY Cirkulære nr. 118 af 9. juli 1999 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiver 98/34/EF og 98/48/EF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsmin., Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 1998 - 224/14020-3) Bekendtgørelse nr. 773 af 4. august 2000 om EU's informationsprocedure for tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsmin, Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 2000-224/14020-15) Bekendtgørelse nr. 190 af 20. marts 2001 om Eu's informationsprocedure for tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 2000-224/14020-15) ESPANJA 83/189/ETY ja 88/182/ETY Real decreto 568/1989, de 12 de mayo, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 125 de 26 mayo 1989) 94/10/EY Real decreto 1168/1995, de 7 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 162 de 8 julio 1995) Orden de 13 de junio de 1997 por la que se modifica la relación de organismos nacionales de normalización contenida en el Real Decreto 1168/1995, de 7 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 148 de 21 de junio 1997) 98/48/EY Real decreto 1337/1999, de 31 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas y reglamentos relativos a los servicios de la sociedad de la información (BOE núm. 185 de 4 agosto 1999) Corrección de errores d