Alueiden komitean lausunto aiheesta "Taajama-alueiden kehittäminen ja Euroopan unioni" CdR 235/95



Virallinen lehti nro C 100 , 02/04/1996 s. 0078



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Taajama-alueiden kehittäminen ja Euroopan unioni" (96/C 100/18) Alueiden komitean työvaliokunta päätti 1. helmikuuta 1995 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan mukaisesti valmistella lausunnon edellä mainitusta aiheesta. Valiokunta 4 "Taajama-alueita koskevat asiat" oli vastuussa aiheen valmistelusta ja hyväksyi lausunnon yksimielisesti 30. kesäkuuta 1995. Esittelijöinä olivat Sally Powell ja Bernard Frau. Alueiden komitea hyväksyi seuraavan lausunnon 8. täysistunnossaan 19. 20. heinäkuuta 1995 (kokous 20. heinäkuuta 1995). TAAJAMA-ALUEITA KOSKEVA POLITIIKKA "Euroopan unioni on maailman kaupungistunein maaryhmä. Vuonna 1991 EU:n väestöstä 71 % asui yli 10 000 asukkaan taajamissa; kaupungistumisaste on suurempi kuin Yhdysvalloissa. Toinen luonteenomainen piirre EU:ssa on taajama-alueiden suuri määrä: niitä on EU:n alueella 3 560 ja USA:ssa 1 000. EU:ssa näillä taajama-alueilla on 237 miljoonaa asukasta, Japanissa 1011 taajama-alueella asuu 113 miljoonaa ihmistä (kaupungistumisaste 91 %) ja Afrikassa 2577 taajamassa asuu 133 miljoonaa ihmistä (kaupungistumisaste 29 %)." EY:n komissio Yhteisön toimet taajama-alueilla I. JOHDANTO Taajama-alueet () ovat Euroopan unionin uudistavimpien taloudellisten toimien keskuksia. Yhä useammin tunnustetaan, että taajama-alueet ovat keskeinen tekijä valtioiden ja alueiden taloudessa sekä koko Euroopan unionin kilpailukyvyssä. Kaupunkien tehokas taloudellinen ja fyysinen rakenne yhdessä henkisiä, yhteiskunnallisia ja fyysisiä perusrakenteita vahvistavan politiikan kanssa vaikuttaisivat suotuisasti eurooppalaisen talouden suorituskykyyn ja pitkällä aikavälillä myös itse unionin taloudelliseen hyvinvointiin. Sen tähden taajama-alueiden tulevaisuus on unionissa erityisen kiinnostuksen kohteena. Valitettavasti kaupungit ovat myös joidenkin Euroopan unionin tämän hetken kriittisimpien ongelmien keskuksia. Taajama-alueet ovat kokeneet vakavia taloudellisia, yhteiskunnallisia ja ympäristöllisiä vaikeuksia vuodesta 1970 lähtien. Kaupunkikeskustojen autioituminen, työttömyys, rappeutuminen, perusrakenteiden laiminlyönti ja teollisuuden taantuminen aiheuttavat vakavia ongelmia: syrjäytymistä, rasismia, syrjintää ja rikollisuutta. Nämä ongelmat eivät koske yhtäläisesti koko taajama-aluetta, sillä jotkin sen alueet ja yhteisöt ovat hankalammassa asemassa kuin toiset. Tämä näkyy kaupunkien köyhimmillä alueilla ja monien taajama-alueiden ympäristön rappeutumisessa. Näiden alueiden asukkaat ovat useimmiten työttömiä, ammattitaidottomia, matalapalkkaisessa työssä tai osa-aikatyössä; heillä ei ole käytettävissään kulttuuripalveluja; he asuvat vakavasti saastuneilla alueilla, huonoissa asuinoloissa; heillä on enemmän tarvetta sairaalahoitoon tapauksissa, jotka olisivat olleet vältettävissä ennaltaehkäisevällä hoidolla; he joutuvat usein tekemisiin rikollisuuden, rasismin ja syrjinnän kanssa; he ovat eristettyjä varsinkin jos ovat värillisiä, naisia tai vammaisia. Kun nämä alueet köyhtyvät entisestään, niiden yhteisöt eristäytyvät ja vieraantuvat muusta väestöstä: niistä voi tulla monissa amerikkalaisissa kaupungeissa olevien vaara-alueiden kaltaisia. Detroitin kaltaisissa Yhdysvaltojen kaupungeissa on syntynyt alaluokka ja toivottomia yhteisöjä, joihin on juurtunut köyhyys, työttömyys, rikollisuus ja rasismi. Vain harvassa eurooppalaisessa kaupungissa on tapahtunut näin, mutta monet kaupungit ovat vaaravyöhykkeessä. Jos näitä ongelmia ei hoideta, taajama-alueidemme pitkän tähtäimen vakautta ei voida taata ja Euroopan pitkän tähtäimen talous voi siten olla uhattuna. Olemme Euroopan taajama-alueiden kehityksessä ja sen kautta myös Euroopan taloudessa kriittisessä vaiheessa. Joitain tilapäisiä toimintalinjauksia on yritetty. Ne eivät kuitenkaan korvaa vakaata, strategisesti suunniteltua ja yhtenäistä toimintaa, jonka avulla käännettäisiin kaupunkiemme ja taajama-alueidemme kehitys nousuun. 1. Taajama-aluepolitiikan tarpeen tunnustaminen EU:ssa Kun otetaan huomioon, että lähes kolmasosa Euroopan unionin väestöstä asuu taajama-alueilla, olisi outoa, ettei EU:n politiikkaan sisällytettäisi taajama-alueita koskevia asioita. Tämän tarpeen tunnustaminen heijastuu monista alan pienen mittakaavan aloitteista: taajama-alueita koskeva kokeiluhankesarja Euroopan aluekehitysrahaston säännöstön 10 artiklasta; vihreä kirja kaupunkiympäristöstä; viittaus kaupunkiympäristön rappeutumiseen alueellisen tuen saamisen ehdoissa; yhteisön Urban-aloite; kestävän kehityksen kaupunkihankkeet. Tämä luettelo on vain osa Euroopan unionin taajama-alueiden hyväksi tehdystä työstä. Käytettävissä olevat toimia tukevat varat eivät ole itse asiassa vähäpätöisiä. Vaikka kaikki toimet ovatkin tervetulleita, on painotettava, että taajama-alueet eivät ole olleet EU:n kehityspolitiikan keskipisteessä. EU:n toimintalinjoja ja rahoitusohjelmia on kehitelty lähes tilapäiseltä pohjalta. Tästä johtuen EU:lta ei voida vaatia yhtenäisyyttä taajama-alueiden kehityspolitiikassa. Euroopan unionissa tunnustetaan nykyään yhä useammin, että taajama-alueita koskevat asiat tulisi ottaa huomioon yhteiskunnallisen koheesion yhteydessä ja silloin, kun pyritään hyvinvointiin unionin alueella. Yksittäisiin ja hajanaisiin toimiin on ryhdytty ongelman ratkaisemiseksi. Tällaisen tilapäisen ja osittaisen ratkaisun vaarat on huomattu Euroopan tilintarkastustuomioistuimessa tammikuussa 1995, jolloin se toi esiin tarpeen luoda kehykset taajama-alueiden kehittämispolitiikalle varojen optimaalisen käytön varmistamiseksi. Koska taajama-alueemme ovat strategisesti tärkeitä unionin kehittämiseksi, nykyisen tilapäisen lähestymistavan vaaroja ei voida liioitella. On ehdottomasti tarpeen kehittää taajama-alueita koskeva kaikenkattava politiikka, jotta unionin jo tällä hetkellä tekemät toimet saadaan yhdistettyä strategiseen kehykseen. 2. Perustamissopimuksen puutteet taajama-asioissa Yksi taajama-aluepolitiikan hajanaisuuden syistä on se, että perustamissopimus on näiltä osin puutteellinen. Euroopan unionin perustamissopimukseen ei sisälly erillistä viittausta taajama-alueisiin ja sen vuoksi sopimus ei anna unionille erityistä laillista valtaa taajama-aluepolitiikan koordinoimiseksi. Aihealueen puuttuminen sopimuksesta on vakava puute kaupungistuneella alueella, joka on menossa kohti seuraavaa vuosituhatta. Oikeusperustan puuttuessa taajama-alueita koskeva toiminta ja politiikka on pakostakin hajanaista. Toimissa ei ole kokonaisvaltaista strategiaa, yhtenäisyyttä eikä siten myöskään näkemystä. Entinen komission aluepolitiikasta vastaava jäsen Bruce Millan toi esille vastuualuekysymyksen taajama-alueita koskevassa politiikassa vuoden 1991 hallitustenvälisessä konferenssissa. Hän ehdotti, että Euroopan aluekehitysrahastoa pitäisi laajentaa siten, että siitä tuettaisiin myös taajama-alueita. Tätä ei kuitenkaan hyväksytty Maastrichtissa. Hallitustenvälinen konferenssi sopi kuitenkin eräiden muiden alojen lisäämisestä unionin toimialaan. Koulutus, kansanterveys, kuluttajansuoja ja Euroopan laajuiset verkot ovat merkittäviä taajama-alueiden kannalta ja ne koskevat kaikkia kaupunkien asukkaita. Mainittujen alojen ja muiden toimintalinjojen kehittäminen johtavat valitettavasti taajama-aluepolitiikan yhä suurempaan hajanaisuuteen. Maastrichtissa ei ehkä onnistuttu lisäämään "laillista velvoitetta koordinoida taajama-alueita koskevaa EU-politiikkaa", mutta muut sopimukseen tehdyt lisäykset tekivät taajama-aluepolitiikkaa koskevien puutteiden korjaamisen entistä tärkeämmäksi. 3. Taajama-aluepolitiikkaa koskevien puutteiden korjaaminen Edut, joita epäyhtenäisen ja hajanaisen taajama-alueohjelman kehittäminen tehokkaaksi ja hyvin suunnitelluksi politiikaksi tuovat tullesssaan, ovat merkittävät: kunnollinen, terve elinympäristö kaupungissa, jossa on paremmat työllistymismahdollisuudet ja jossa ei ole syrjintää, mahdollisuudet koulutus- ja kulttuuritoimintaan, tehokas ja helppokäyttöinen liikennejärjestelmä... Taajama-alueiden ongelmat voidaan ratkaista yhtenäisellä ja eheällä politiikalla. Liittämällä perustamissopimukseen "laillinen velvoite koordinoida taajama-alueita koskevaa EU-politiikkaa" voitaisiin kehittää yhtenäinen taajama-alueita koskeva strategia ja koota yhtenäiseen malliin komission hajanaiset toimet. 4. Perustamissopimuksen taajama-alueita koskevien määräysten tarkistaminen Perustamissopimuksessa on nykyisellään monia ongelmakohtia: (i) Vaikka EU:n alue on kaupungistunut, perustamissopimuksesta puuttuu tarkat viittaukset taajama-alueita koskeviin asioihin. Viittauksien lisäämisellä voitaisiin taajama-aluepolitiikkaa ja olemassaolevia toimintalinjoja sovittaa yhteen, lujittaa ja vahvistaa. (ii) Taajama-aluepolitiikan pirstoutuminen perustamissopimuksen eri vastuualueisiin johtaa eurooppalaisen taajama-aluepolitiikan selkeyden ja yhtenäisyyden puutteeseen. Eurooppalaista taajama-aluepolitiikkaa kehitetään itse asiassa liikenne-, ympäristö-, kansanterveyspolitiikan ja muiden alojen välityksellä, mutta perustamissopimuksessa ei ole oikeusperustaa näiden Euroopan unionin toimintalinjojen koordinoimiseksi taajama-alueilla. (iii) Vaikka perustamissopimuksen jotkin määräykset erillisillä toiminta-aloilla (esim. liikenne, taloudellinen ja sosiaalinen koheesio, kansanterveys) ovatkin keskeisiä taajama-alueita koskeville asioille, ne eivät kannusta edistämään taajama-alueiden kannalta yhtenäistä ja perusteellista kehityssuuntaa. Tästä johtuu selkeyden puute toimintalinjojen kehityksessä. (iv) Ei ole erillisiä määräyksiä, jotka vastaisivat monikulttuurisen yhteiskunnan tarpeisiin. Tällaiset määräykset ovat ensisijaisen tärkeitä eurooppalaisen yhteiskunnan ja etenkin taajama-alueiden kehityksessä. Tässä asiakirjassa käsitellään perustamissopimuksen ongelmakohtia ja tuodaan esille: (i) tarve lisätä perustamissopimukseen uusi luku, jolla helpotetaan nykyisten toimien sovittamista yhtenäiseen taajama-aluepolitiikkaan; (ii) tarve muuttaa nykyisiä määräyksiä EU:n tavoitteiden toteuttamisen helpottamiseksi taajama alueilla; (iii) monikulttuurisen yhteiskunnan tarpeet; (iv) taajama-aluepolitiikan ja läheisyysperiaatteen ongelmat. II. I OSASTO Tässä osastossa käsitellään Euroopan unionin kokonaisvaltaisen taajama-aluepolitiikan tarvetta. Osastossa käsitellään seuraavia aiheita: ehdoton tarve liittää taajama-aluepolitiikka osaksi Euroopan kehitystä; eurooppalaisen taajama-aluepolitiikan näkemys; millaista toimivaltaa tarvitaan? a) Mihin taajama-aluepolitiikkaa tarvitaan? Voimakkaasti kaupungistuneen unionin perustamissopimukseen on tarpeen lisätä taajama-alueiden näkökulma. Kansalaisistamme 71 % elää taajama-alueilla. Harvat osaavat kuitenkaan yhdistää Euroopan unionia taajama-alueiden tarpeisiin. Yksi syistä, jonka takia Euroopan unioni ei ole saanut puolelleen kansalaisiaan, voisi olla itse asiassa yhteyden puute Euroopan unionin ja kansalaisten pääosan asuttamien alueiden välillä. Vaikka vain harvoissa eurooppalaisissa kaupungeissa ollaan samojen ongelmien edessä kuin USA:ssa, jossa kaupunkeihin on syntynyt vaara-alueita ja ne ovat rappeutumassa, monissa Euroopan kaupungeissa ollaan astumassa vaaravyöhykkeelle. Taajama-aluepolitiikkaa tulisi käsitellä, kun ollaan kehittämässä institutionaalisia ja poliittisia tarpeitamme seuraavalle vuosisadalle. Vuoden 1996 hallitustenvälisessä konferenssissa tulisikin asettaa etusijalle institutionaalisten puitteiden luominen. Puitteet eivät kuitenkaan toimi, jos kansalaisten tarpeisiin ei vastata. b) Eurooppalaisen taajama-aluepolitiikan näkemys Vaikka taajama-alueita koskevissa asioissa toimivalta on eurooppalaisella tasolla jatkossakin todennäköisesti rajoittunut, on tärkeää muodostaa näkemys siitä, millaisiksi haluaisimme taajama-alueiden kehittyvän ja miten tämä kehitys saavutetaan. Taajama-aluepolitiikassa tulee käsitellä kokonaisvaltaisesti kansalaisten ongelmia ja odotuksia ja siinä tulee luoda parhaat edellytykset näkemyksen toteuttamiseksi. Näkemyksessä tulee ottaa huomioon kansalaisten monikulttuuriset pyrkimykset sekä heidän taloudellinen hyvinvointinsa. Kaikessa taajama-aluepolitiikassa pyrimme saavuttamaan seuraavat päämäärät: c) Näkemys taajama-alueista Taajama-alueiden tulee olla alueidensa keskipisteessä ja vauhdittaa niiden taloudellista kehitystä. Tämän taloudellisen kehityksen pitää antaa kansalaisille valtaa, työ- ja asuinmahdollisuuksia sekä sosiaaliturvaa. Kaikissa taajama-alueiden kehittämisstrategioissa täytyy tutkia paikallinen, kansallinen ja eurooppalainen taso. Kaikilla tasoilla on useampi tahoja, jotka ovat mukana kaupunkiemme sekä paikallisten ja alueellisten yhteisöjen kehittämisessä ja niillä on tärkeä rooli taajama-alueiden laillistettuna äänitorvena. Suurin osa taajama-alueiden kehitystyöstä tehdään itse asiassa paikallisella tasolla siten, että taajama-alueet kehittävät itse itseään. Tässä on kyseessä alhaalta ylöspäin etenevä lähestymistapa. Jokainen Euroopan unionin taajama-alue kehittelee kansalaistensa vaatimuksiin vastaavia yhtenäisiä ja kekseliäitä toimintalinjoja. Kehityksen tuleekin kulkea lähellä kansalaisia. Eurooppalaista tasoa ei voi kuitenkaan jättää huomiotta. Monilla EU:n toimintalinjoilla on suora vaikutus kaupunkeihimme. Euroopan tasolla oleva taajama-alueiden kehittämisen pirstoutuneisuus voi johtaa yhtenäisyyden puutteeseen myös itse paikallisesti. Euroopan tasolla toteutettavan toiminnan tulisi siis olla täydentävää, antaa paikallisyhteisöille valtuuksia ja koordinoida EU:n taajama-alueita koskevia toimia. Olemassa oleva alueellinen ja paikallinen toimivalta olisi näin turvattu. Tarvitaan vain laillinen velvoite takaamaan, että EU puuttuu asioihin koordinoiden ja yhdenmukaisesti. EU:n tason taajama-aluepolitiikan yhtenäinen lähestymistapa antaisi itse asiassa suurten ja keskikokoisten kaupunkien viranomaisille enemmän vaikutusvaltaa. d) Minkälaista taajama-aluepolitiikkaa? Se minkälaisia valtuuksia tarvitaan Euroopan tasolla on sidoksissa kahteen asiaan: Euroopan taajama-alueiden ja talouden asema; eurooppalaisten jo olevien alakohtaisten toimintalinjojen koordinointi yhtenäisiksi. (i) Euroopan taajama-alueiden ja talouden asema Eurooppalaiset taajama-alueet ovat tärkeitä Euroopan talouden kilpailukyvylle ja kasvulle. Monet EU:n taloudellisista toimista tapahtuu näillä alueilla. Kaupungeistamme on tulossa eurooppalaisen taloudellisen kehityksen keskuksia: sisämarkkinoista johtuvan taloudellisen rakenneuudistuksen keskuksia; Euroopan laajuisten verkostojen keskuksia; eurooppalaisten toimielinten toimipaikkoja; kulttuuripolitiikan keskuksia; tutkimus- ja kehitysaloitteiden voimatekijöitä. Eurooppalainen politiikka vaikuttaa suuresti kaupunkeihimme. Eurooppalaisen politiikan vaikutusta taajama-alueiden yhtenäisyyteen ei ole kuitenkaan otettu huomioon politiikkaa kehiteltäessä. Näitä ongelmia tulee käsitellä perustamissopimuksessa ja ne tulee liittää osaksi sopimusta. (ii) Eurooppalaisten jo olevien alakohtaisten toimintalinjojen koordinointi yhtenäisiksi Taajama-alueet huomioon ottavan lähestymistavan kehittäminen eurooppalaisen liikenne-, kansanterveys-, alue- ja ympäristöpolitiikan sekä yhteiskunnallisen koheesion ja syrjäytymisen yhteydessä johtaa siihen, että taajama-alueiden kehittäminen on hajanaista ja jopa tilapäistä, jolloin voidaan päätyä sekaannuksiin ja ristiriitaisuuksiin kaupungeissamme. Taajama-alukehityksen koordinoitu lähestymistapa on tarpeen ja siihen tulee liittää perustamissopimuksessa oikeusperusta. Näin päästäisiin taajama-aluepolitiikan yhtenäisyyteen. Taajama-alueisiin vaikuttavat alat voitaisiin koota yhteen yhtenäiseksi strategiaksi, jossa otettaisiin huomioon kansalaisten oikeudet, kaupunkien taloudellinen vireys ja toimien täydentävyys. e) Perustamissopimukseen perustuva koordinointi Unionin tulisi: tarjota taajama-alueille välineet, joilla ne voivat hallita ja kehittää taloudellista ja yhteiskunnallista perustaansa ja toimia eurooppalaistetussa taloudessa; sovittaa yhteen kaikki EU:n taajama-aluepolitiikan näkökohdat ja taata, ettei taajama-aluepolitiikassa ole enää hajanaisuutta EU:n sisällä eikä sen eri toimielinten välillä; tarjota kaupungeille tarvittavat varat ja välineet toimintaan syrjäytymistä ja rappeutumista vastaan kehittäen eurooppalaisiin haasteisiin vastaavia strategioita. Tällainen laillinen velvoite takaisi yhteisön nykyisen taajama-aluepolitiikan koordinoinnin sekä suurten ja pienten kaupunkiemme kehittämistoimet sekä tarjoaisi moraalisen perustan kansalaisten enemmistönä olevien kaupunkilaisten voittamiseksi puolellemme. Perustamissopimukseen tulisi tehdä seuraavat muutokset: 1) lisätä 3 artiklaan uusi kohta: "u) myötävaikuttaminen taajama-alueiden kehittämiseen." 2) lisätä uusi luku: "Taajama-aluepolitiikka 1. Yhteisö myötävaikuttaa taajama-alueiden kehittämiseen kunnioittaen kansallisia, paikallisia ja alueellisia eroja sekä itsehallintoperiaatetta. 2. Yhteisön tavoitteena on koordinoida kaikki taajama-alueiden hyväksi tehtävät toimet täydentääkseen ja tukeakseen alueellisten ja paikallisten yhteisöjen sekä kansallisten viranomaisten toimia. 3. Yhteisön toimilla pyritään myös tukemaan ja täydentämään kansallisten viranomaisten sekä paikallisten ja alueellisten yhteisöjen toimia seuraavilla aloilla: taajama-alueiden kehityspolitiikan tuntemuksen ja levittämisen edistäminen; jäsenvaltioiden, alueiden ja paikallisyhteisöjen välisen taajama-alueiden kehittämisyhteistyön kannustaminen; unionin viranomaisten ja kolmansien maiden välisen vaihdon kehittämisen edistäminen. 4. Neuvosto ottaa käyttöön 189 c artiklan menettelyn mukaisesti alueiden komiteaa kuultuaan kannustustoimia, joihin ei kuitenkaan liity jäsenvaltioiden lainsäädännöllisten ja asetuksellisten määräysten yhdenmukaistamista. 5. Noudattaen samaa menettelyä neuvosto takaa 31. joulukuuta 1998 mennessä edellä mainitun 2 kohdan mukaisesti yhteisön sisäisen ja eri toimielinten välisen koordinoinnin niiden toimintalinjojen osalta, jotka vaikuttavat taajama-alueisiin." III. II OSASTO Kun eurooppalaiselle taajama-aluepolitiikalle on hahmotettu kokonaisvaltaiset koordinoinnin mahdollistavat puitteet, on ryhdyttävä tarkastelemaan myös vastuualueita. Kuten johdannossa mainittiin, näillä aloilla tulisi ottaa huomioon myös taajama-alueiden näkökanta, joka on olennainen osa näiden alojen kehityspolitiikkaa. Perustamissopimus ei ole kuitenkaan kattava näiltä osin ja siihen tulisikin tehdä joitain seuraavaksi esiteltyjä muutoksia. Tässä osastossa käsitellään tiettyjä nykyisessä sopimuksessa esiintyviä toimivaltakysymyksiä. Jokaista perustamissopimuksen määräystä käsitellään seuraavasta näkökulmasta: (i) Mitkä ovat sopimuksen määräyksen tavoitteet? (ii) Onko tavoitteiden totettamisessa otettu huomioon taajama-alueiden näkökulma? (iii) Jos taajama-alueiden näkökulma on merkittävä, ottaako sopimus huomioon taajama-aluenäkökulman? (iv) Jos sopimus ei helpota taajama-aluenäkökulman huomioon ottamista, minkälaisia muutoksia tarvittaisiin? Asiakirjassa tarkastellaan perustamissopimuksen seuraavien alojen määräyksiä: liikenne; taloudellinen ja yhteiskunnallinen yhteenkuuluvuus; ympäristö; Euroopan laajuiset verkot; kansanterveys; kulttuuri. 1. Liikenne a) Perustamissopimuksen tavoitteet Perustamissopimuksen 74 ja 84 artiklassa annetaan EU:lle toimivalta liikennepolitiikassa tavoitteena toteuttaa yhteistä liikennepolitiikkaa. Euroopan unionin tavoite on siten tällä alalla jokseenkin yksinkertainen: yhteinen liikennepolitiikka. b) Taajama-aluenäkökulma politiikan kehittämisessä Yhteisen liikennepolitiikan kehittämisessä tulisi ottaa huomioon erityisesti taajama-alueiden tarpeet. Yhteinen liikennepolitiikka ei ole itse asiassa toimintakykyinen, jos siinä ei oteta huomioon seuraavia asioita: liikenteen ruuhkautuminen ja keskittyminen; liikenteen keskittäminen: joukkoliikennevälineet, autoilun rajoittaminen, rahtiliikenne, paikoitustarpeet ja jakautuminen; keskitetty lentoliikenne ja ilmansaasteet; tieliikenneturvallisuus; meluhaittojen keskittyminen; ensisijaisesti taajama-alueilla asuvien yhteiskunnallisesti syrjäytyneiden riippuvuus joukkoliikennevälineistä; joukkoliikenteen vaikutus taajama-alueiden talouteen. Tämän vuoksi taajama-alueita koskevat kysymykset ovat keskeisiä unionin yhtenäisen liikennepolitiikan kehittämisessä. Taajama-alueiden näkökannan huomioon ottaminen onkin jo nyt Euroopan unionin liikennepolitiikkaa koskevien aloitteiden silmiinpistävä piirre. Esimerkkinä voidaan mainita: taajama-aluekysymykset ovat keskeisellä sijalla valkoisessa kirjassa "Yhteisen liikennepolitiikan tulevaisuuden kehitys"; neljännen puiteohjelman "liikenne" -jaksoon liittyy osio, jossa käsitellään yksinomaan kaupunkiliikennettä; energia- ja liikennepolitiikka käsittelevät taajama-alueasioita. c) Ottaako perustamissopimus huomioon taajama-aluenäkökulman? Perustamissopimuksen toteutuksessa on otettava huomioon taajama-alueiden tarpeet, jotta päästään kokonaisvaltaiseen liikennepolitiikkaan, ja näin on itse asiassa jo tehtykin. Nykyisissä perustamissopimuksen määräyksissä näitä näkökohtia voidaan edistää laillisesti silloin, kun liikennöinti ei ole rajoittunut jollekin maantieteelliselle alueelle tai suosi jotain erityistä sektoria. Tämä tarkoittaa kuitenkin, että taajama-alueiden erityistarpeisiin ei viitata niin kuin ei maaseutualueisiinkaan ja että toimintalinjoissa niihin ei tarvitse erikseen viitata. Tämän vuoksi voitaisiin ehdottaa perustamissopimukseen muutosta sen takaamiseksi, että liikennepolitiikan kehittämisessä otetaan huomioon taajama- ja maaseutualueiden erityistarpeet. Näin vältettäisiin taajama-alueita koskevissa asioissa toimet, joita ei ole sovitettu yhteen ja samalla tehtäisiin yhtenäisestä taajama-aluekehityksestä liikennepolitiikan keskeinen tekijä. d) Muutosehdotukset 75 artiklan 1 kohtaan ehdotetaan seuraavaa muutosta: "Neuvosto, 189 c artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen ja talous- ja sosiaalikomiteaa sekä alueiden komiteaa kuultuaan, 74 artiklan täytäntöönpanemiseksi ja liikenteen erityispiirteet sekä Euroopan alueen yhtenäisen kehityksen huomioon ottaen: a) antaa yhteisiä sääntöjä, joita sovelletaan kansainväliseen liikenteeseen jäsenvaltion alueelle tai sen alueelta taikka yhden tai useamman jäsenvaltion alueen kautta; b) vahvistaa ne edellytykset, joilla muut kuin jäsenvaltiossa asuvat liikenteenharjoittajat saavat harjoittaa liikennettä siellä; c) toteuttaa toimenpiteet liikenneturvallisuuden parantamiseksi; d) antaa muut aiheelliset säännökset." 2. Taloudellinen ja yhteiskunnallinen yhteenkuuluvuus a) Perustamissopimuksen määräysten tavoitteet 130 a-e artiklat antavat pääasialliset määräykset unionin sopusointuisesta kehityksestä. Osaston määräysten mukaisesssa lainsäädännössä on asetuksia, joilla ohjataan alueellista tukea ja yhteisön aloitteita. b) Taajama-alueiden näkökulma politiikan kehittämisessä Yleisesti tunnustetaan, että taloudelliseen ja sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen tulee sisältyä myös taajama-alueiden näkökulma. Viime vuosina onkin kaupunkien rappeutumisen ongelman ratkaiseminen ja taajama-alueiden panos Euroopan kilpailukykyyn olleet Euroopan unionin päätavoitteiden joukossa. Jokin aikaa sitten komission asiakirjassa "Eurooppa 2000+" tunnustettiin, että köyhille taajama-alueille ominainen yhteiskunnallinen syrjäytyminen on yhtä suuri uhka taloudelliselle ja sosiaaliselle yhteenkuuluvuudelle kuin alueiden väliset taloudelliset erot ja syrjäiset alueet, jotka ovat perinteisesti EU:n aluepolitiikan taustalla (Eurooppa 2000+, sivu 17). Komissio ja jäsenvaltiot ovat hyväksyneet joukon eurooppalaisia taajama-alueiden tarpeita käsitteleviä ohjelmia. Näitä ovat: Euroopan kehitysaluerahaston 10 artiklan mukaiset taajama-alueita koskevat kokeiluhankkeet; Euroopan aluekehitysrahaston toissijaiset valintaperusteet, jotka mahdollistavat joillekin kaupungeille alueellisen tuen saannin; yhteisön Urban-aloite. Erityinen taajama-alueet huomioon ottava näkökulma on siis tunnustettu taloudellisessa ja sosiaalisessa yhteenkuuluvuudessa sekä eurooppalaisella että kansallisella tasolla. c) Helpottaako perustamissopimus taajama-aluenäkökulman toteutusta? Vaikka komissiossa on jo ryhdytty toimiin kaupunkien rappeutumisen pysäyttämiseksi, niitä toteutetaan johdetulla oikeudella, koska kyseisessä perustamissopimuksen osassa ei mainita erikseen taajama-alueita koskevia asioita. Euroopan tilintarkastustuomioistuimen äskettäinen raportti arvostelikin yhteisön toimien selkeiden puitteiden puuttumista. Sopimus olisi saatettava ajan tasalle ja taattava, että se heijastelee nykyistä aluepolitiikkaa sekä jäsenvaltioiden sopimia taloudellisen yhteenkuuluvuuden puitteita. Toinen huolen aihe on teollisuuden taantumisen painottaminen silloin, kun määritellään alueellisen tuen saamisen ehtoja. Sopimusten määräysten vuoksi suuri osa tuesta on edelleenkin tarkoitettu erityisesti teollisuusalueille. Koska monet kaupungit ovat alueensa keskuksia, palveluelinkeino on niissä vahvimmassa asemassa. Näillä alueilla on erityisiä taloudellisia ongelmia, jotka eivät välttämättä liity teollisuuteen. Nämä asiat on otettu huomioon johdetussa lainsäädännössä antamalla 2. tavoitteen asema useille kaupungeille, joissa on vahva palvelusektori, mutta taantuva teollisuussektori. On siis tarpeen saattaa perustamissopimus ajan tasalle, jotta voidaan ottaa huomioon toimintalinjojen kehityksen realiteetit. Muutoksilla ei kumottaisi taloudellisen ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden tärkeintä tavoitetta eli epäsuotuisassa asemassa olevien alueiden tukemista. 130 c artiklaan ehdotetuilla muutoksilla pyritään luomaan oikeusperusta taajama-alueiden näkökulman huomioon ottamiselle 2. tavoitteen kelpoisuusvaatimuksissa. Tämä muutos ei vaikuttaisi nykyisiin 1. tavoitteen kelpoisuusvaatimuksiin. Maaseutualueiden avustaminen (5. tavoite) jäisi myös sellaiseksi kuin se määritelty sopimuksen toisessa osastossa. Muutoksia tulisi siis tehdä perustamissopimuksen kahteen alueeseen, jotta sitä voitaisiin selkiyttää nykyisten eurooppalaisten ohjelmien perusteella. d) Muutosehdotukset Perustamissopimukseen ehdotetaan seuraavaa muutosta: 130 a artikla "Edistääkseen koko yhteisön sopusointuista kehitystä yhteisö kehittää ja harjoittaa toimintaansa taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi. Yhteisö pyrkii eriytyisesti vähentämään eri alueiden välisiä kehityseroja sekä muita heikommassa asemassa olevien alueiden, maaseutu ja taajama-alueet mukaan luettuna, jälkeenjääneisyyttä." 130 c artikla "Euroopan aluekehitysrahaston tarkoituksena on myötävaikuttaa keskeisimmän alueellisen epätasapainon poistamiseen yhteisössä osallistumalla kehityksessä jälkeen jääneiden alueiden kehittämiseen ja rakenteelliseen mukauttamiseen sekä taantuvien teollisuus- ja taajama-alueiden uudistamiseen." 3. Ympäristöpolitiikka a) Perustamissopimuksen tavoitteet Perustamissopimuksen 130 r artikla määrittää Euroopan unionin ympäristötavoitteet: "Yhteisön ympäristöpolitiikalla myötävaikutetaan seuraavien tavoitteiden saavuttamiseen: ympäristön laadun säilyttäminen, suojelu ja parantaminen; ihmisten terveyden suojelu; luonnonvarojen harkittu ja järkevä käyttö; sellaisten toimenpiteiden edistäminen kansainvälisellä tasolla, joilla puututaan alueellisiin tai maailmanlaajuisiin ympäristöongelmiin." b) Taajama-aluenäkökulma politiikan kehittämisessä? Taajama-alueiden tarpeet ovat olennainen osa tätä eurooppalaista politiikkaa. Laajaa politiikkaa ei voida luoda tarkastelematta taajama-alueiden erityistarpeita: ilman saastuminen; liikenteen hallinta; viheralueiden puute; saastuneet maa-alueet; meluhaitat; jokien, kanavien ja joensuulahtien saastuminen; energiansäästö; asuminen. Näitä taajama-alueita koskevia asioita tulee käsitellä eurooppalaista ympäristöpolitiikkaa luotaessa. Vaikka niitä kaikkia ei tarvitse ottaa esille eurooppalaisella tasolla, eurooppalaisten päättäjien tulee kuitenkin ottaa ne huomioon eurooppalaisen toiminnan yhdenmukaisuuden ja paikallisten tarpeiden täyttämisen takaamiseksi. Taajama-alueiden erityistarpeet on jo otettu huomioon Euroopan tasolla. Esimerkkejä ehdotuksista toimintalinjoiksi: vihreä kirja taajama-alueiden ympäristöstä ja viides ympäristötoimintaohjelma pohjana taajama-aluepolitiikalle; LIFE-ohjelma asetti etusijalle yhteisten hallintomallien käyttöönoton ja kehittämisen taajama-alueiden ympäristön laadun parantamiseksi, liikenteen vähentämiseksi taajama-alueilla sekä puhtaamman julkisen liikenteen kehittämiseksi; EU:n asiantuntijaryhmän luoma kolmivuotisohjelma "kaupunkien kestävä kehitys" taajama-alueiden ympäristöstä (julkaistaan 1995). Näin siis taajama-alueiden näkökulma on jo hyväksytty tämän politiikan osalta. c) Ottaako perustamissopimus huomioon taajama-aluenäkökulman? Vaikka tällä alueella on ryhdytty toimiin, sopimuksessa ei ole erityistä viittausta taajama- tai maaseutualueisiin. Näiden toimintamallien seuraaminen voi olla vaikeaa sopimuksen nykyisten määräysten mukaan, sillä useissa tapauksissa sopimus rajoittaa poliittisen toiminnan alueiden tasolle. Joissakin tapauksissa taajama- ja maaseutualueille aiheutetut vahingot rajoittuvat pikemmin tämän alueen kaupunki- tai maaseutualueille kuin että ne koskisivat koko aluetta. Tätä ei oteta sopimuksessa huomioon. Esimerkiksi 130 r artiklan 3 kohdassa todetaan: "Ympäristöpolitiikkaansa valmistellessaan yhteisö ottaa huomioon: saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot; ympäristöolot yhteisön eri alueilla; toimien toteuttamisesta tai toteuttamatta jättämisestä mahdollisesti johtuvat edut ja kustannukset; yhteisön taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen kokonaisuutena ja yhteisön eri alueiden tasapainoisen kehityksen." Taajama-alueiden huomioimisen tulee olla yksi perussopimuksen määräyksistä, kuten vihreässä kirjassa todettiin. d) Muutosehdotukset Seuraavia muutoksia tarvitaan: "Ympäristöpolitiikkaansa valmistellessaan yhteisö ottaa huomioon: saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot; ympäristöolot yhteisön eri alueilla sekä taajama- ja maaseutualueilla; toimien toteuttamisesta tai toteuttamatta jättämisestä mahdollisesti johtuvat edut ja kustannukset; yhteisön taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen kokonaisuutena ja yhteisön eri alueiden sekä taajama- ja maaseutualueiden tasapainoisen kehityksen." 4. Euroopan laajuiset verkot a) Perustamissopimuksen tavoitteet Maastrichtin sopimuksen 129 b artiklassa esitetään Euroopan laajuisten verkkojen perustamista liikenteen, teletoiminnan ja energian perusrakenteiden aloilla. Nämä määritetään sopimuksen 129 b artiklassa. Verkkojen tarkoituksena on liittää Euroopan unionin syrjäiset alueet unionin keskusalueisiin niiden taloudellisten mahdollisuuksien parantamiseksi. b) Taajama-aluenäkökulma politiikan kehittämisessä Vaikka Euroopan laajuisia verkkoja ei ole suunnattu erityisesti taajama-alueiden tarpeisiin, niillä on kuitenkin selvä yhteys: minkä tahansa liikenne- tai tietoliikenneverkon keskuksen täytyisi sijaita taajama-alueilla; minkä tahansa verkon täytyisi ottaa huomioon asutuskeskukset. Maastrichtin sopimuksen 129 b artiklan 1 kohdan mukaan Euroopan laajuisten verkkojen tulee auttaa paikallisia ja alueellisia yhteisöjä hyötymään täysin Euroopan sisäisten rajojen poistumisesta. Verkkojen tulee käsittää taajama-alueiden yhteisöt, jotka ovat verkkojen, erityisesti liikenneverkkojen keskuksissa ja solmukohdissa. c) Ottaako sopimus huomioon taajama-aluenäkökulman? Toisin kuin sopimuksen määräykset yhteisestä liikennepolitiikasta, Euroopan laajuisten verkkojen lakikehys asettaa maantieteellisiä rajoituksia. 129 b artiklan 2 kohdassa määrätään: "Yhteisö pyrkii toiminnallaan avointen markkinoiden ja kilpailumarkkinoiden järjestelmässä edistämään kansallisten verkkojen yhteenliittämistä ja yhteentoimivuutta sekä pääsyä tällaisiin verkkoihin. Se ottaa erityisesti huomioon tarpeen liittää saarialueita, erillisalueita ja syrjäseutualueita yhteisön keskusalueisiin." Vaikka saarialueiden, erillisalueiden ja syrjäseutualueiden liittämistavoitteen tärkeyttä Unionin keskusalueisiin ei voida kiistää, näiden verkkojen keskuksissa sijaitsevien yhteisöjen tarpeet tulee myös ottaa huomioon politiikan luomisessa. Sopimusta tulee muuttaa, jotta se vastaisi tätä yleistavoitetta oli sitten kyseessä taajama-alueiden tai maaseutualueiden tarpeiden huomiointi. d) Muutosehdotukset Yleistavoitteen saavuttamiseksi Maastrichtin sopimuksen 129 b artiklan 2 kohta tulisi muuttaa seuraavasti: "Yhteisö pyrkii toiminnallaan avointen markkinoiden ja kilpailumarkkinoiden järjestelmässä edistämään kansallisten verkkojen yhteenliittämistä ja yhteentoimivuutta sekä pääsyä tällaisiin verkkoihin. Se ottaa erityisesti huomioon tarpeen liittää saarialueita, erillisalueita ja syrjäseutualueita yhteisön keskusalueisiin noudattaen ajatusta Euroopan alueen yhtenäisyydestä." 5. Kansanterveys a) Perustamissopimuksen tavoitteet Sopimuksen 129 artiklassa määrätään unionin tavoitteet kansanterveyden alalla. Tämä on Maastrichtin sopimuksen myötä tullut uusi määräys, joka antaa Euroopan unionille rajallisen toimivallan koordinoida ja edistää terveyskasvatusta tietyillä alueilla (esim. huumeiden väärinkäyttö). Unioni pyrkii osaltaan myötävaikuttamaan ihmisten terveyden korkeatasoisen suojelun toteuttamiseen rohkaisemalla jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä. Yhteisön toiminta suuntautuu tautien, erityisesti laajalle levinneiden vaarallisten sairauksien (huumeriippuvuus mukaan luettuna) ehkäisyyn tukemalla tautien syiden ja niiden leviämisen tutkimusta samoin kuin terveysvalistusta ja -kasvatusta. b) Taajama-aluenäkökulma politiikan luomisessa Jokaisen terveyden ja kansanterveyden edistämisohjelman tulee ottaa huomioon tiettyjä taajama-alueita koskevia asioita; eritoten se tosiasia, että taajamiin suunnattu toiminta tulee vaikuttamaan toimintamallien tehokkuuteen. Unioni on mm. valmistelemassa laajaa AIDS- ja HIV-politiikkaa, jonka kehittämisessä tulee huomioida taajama-aluenäkökulma. Esimerkiksi: suurin osa HIV/AIDS-tartunnan saaneista asuu kaupungeissa; hoitolaitosten keskittyminen; sairastuneiden keskittyminen kaupunkialueille. Huumeiden väärinkäyttö määritetään sopimuksessa myös yhdeksi politiikan kehittämisen alueeksi. Huumeiden väärinkäyttö ja siihen liittyvät vakavat rikokset ovat suuressa määrin taajama-alueiden ongelmia, kuten todettiin pääsihteeristön asiakirjassa kaupunkien ylläpitämistä tukiverkostoista näiden ongelmien ratkaisemiseksi. Henkilöt, jotka asuvat taantuvilla taajama-alueilla ovat huomattavasti alttiimpia ehkäistävissä oleville terveysongelmille. Näitä kysymyksiä tulee käsitellä yleisen terveystietouden yhteydessä. c) Ottaako sopimus huomioon taajama-aluenäkökulman? Sopimuksen määräys on niin yleinen ja maantieteellisesti määrittelemätön, että taajama-alueiden huomioon ottamista voidaan parantaa nykyisen artiklan pohjalta. Varojen tehokkaaksi käyttämiseksi terveyden edistämisessä tulee kuitenkin ottaa huomioon väestökeskittymät. Näitä kysymyksiä voitaisiin yhtä hyvin käsitellä johdetussa lainsäädännössä. 6. Kulttuuripolitiikka a) Perustamissopimuksen tavoite Sopimuksen 128 artiklan 1 kohdan mukaan yhteisön tulee myötävaikuttaa jäsenvaltioidensa kulttuurien kukoistaviksi kehittymiseen pitäen kuitenkin arvossa niiden kansallista, alueellista ja paikallista monimuotoisuutta. Tämän artiklan näkökulma on kulttuuriperinnön korostaminen. Yhteisön toimintakehykset asetetaan 128 artiklan 2 kohdassa, jossa rohkaistaan jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä tarkentamalla ne erityisalueet, joilla yhteisö voi tarpeen vaatiessa ryhtyä tukemaan ja täydentämään niiden toimintaa. Artiklassa mainitaan seuraavat erityistavoitteet: Euroopan kansojen kulttuurin ja historian tietämyksen ja sitä koskevan tiedon levityksen parantaminen; Euroopan kannalta merkittävän kulttuuriperinnön säilyttäminen ja suojaaminen; muu kuin kaupallinen kulttuurivaihto; taiteellinen ja kirjallinen luova toiminta, audiovisuaalisen alan toiminta mukaan luettuna. 128 artiklan 3 kohta mahdollistaa yhteisön ja jäsenvaltioiden yhteistyön kolmansien maiden ja toimivaltaisten kansainvälisten järjestöjen kanssa kulttuurin alalla. Lopuksi 128 artiklan 4 kohdassa kehotetaan yhteisöä ottamaan huomioon kulttuuriin liittyvät näkökohdat muiden tämän sopimuksen määräysten mukaisessa toiminnassaan. b) Kulttuurin taajama-aluenäkökulma Katu- ja laajemmassa merkityksessä kaupunki- ja taajamatyyppiset alueet on nykypäivänä se paikka, jossa tavataan, jaetaan, kokemuksia, vaihdetaan kuulumisia, osallistutaan toimintaan ja juhlitaan. Se on myös paikka, jossa on syrjintää, konflikteja, kapinointia ja kärsimystä. Kadulla kehittyy myös merkitys tulevaisuudelle monimuotoisen alkemian kautta menneiden aikojen tapahtumien yhdistyessä nykypäivän kokemuksiin, kun ihmiset ilmaisevat toiveensa ja tavoittelevat kauneutta, hyvyyttä, suuruutta ja sopusointua. Mikä sitten luo tätä merkitystä, ellei kulttuuri? Kulttuuri, joka on sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja tasapainon taustavoima, jonka takaaja se itse on? Kaupunkien, taajamien, alueiden, valtioiden ja yhteisöjen tulevaisuudesta päätetään kaupunkien keskuksissa, kaduilla ja kortteleissa. Miten muuten voisi ollakaan kaupunkikulttuurin aikana? c) Millä tavoin kulttuurinäkökulma on tärkeä tekijä Euroopan kehittämisessä? Euroopan rakentamisen tavoite on peräisin poliittisesta tahdosta luoda yhteinen vapaa ja demokraattinen pysyvän rauhan alue. Alunperin poliittinen tavoite on vähitellen suuntautunut talouteen ja siitä on tullut luonteeltaan teknokraattisempi. Tämän uuden suunnan nostattamat huolenilmaukset jäsenvaltioissa ja Maastrichtin sopimuksen hyväksymisestä käydyt keskustelut osoittavat selvästi Euroopan kansalaisten vaikeudet unionin hahmottamisessa muutoin kuin direktiivien "asioihin sekaantumisena" ja yhteismarkkinoiden vapaakauppa-logiikan yhteiskunnallisina seurauksina. Yhden Maastrichtin sopimuksen oleellisista tavoitteista tulisi olla todellisen poliittisen ulottuvuuden luominen. Tämä ei tule onnistumaan ilman sitä, että Euroopan kansalaiset tunnustavat tulevaisuudennäkymistä ja historiasta johtuvan jäsenyytensä yhteisössä, eikä ilman aktiivista osallistumista mieluisan, solidaarisen ja vauraan unionin rakentamiseen, joka herättää luottamuksen tulevaisuuteen. Kulttuuria voidaan sen kaupunki- ja yleismaailmallisuusnäkökulmasta pitää Euroopan rakentamisen peruskivenä, joka mahdollistaa Euroopan kansalaisten identiteetin vahvistumisen jäsenvaltioiden alueellisen ja kansallisen kulttuurin päivittäin paikallisella tasolla ilmenevän moninaisuuden kautta. Lisäksi tulisi ottaa huomioon jäsenmaiden kaupungeissa olevat ei-eurooppalaista alkuperää olevat ihmiset, jotka asuvat jossakin unionin maassa yhteisen historian siteen takia. Miten yhteisen Euroopaan rakentamisessa voitaisiin edetä, jollei tunnusteta tätä historian ulottuvuutta, jonka jotkut tahtovat kieltää? Vaikka Eurooppa onkin pohjimmiltaan juutalais-kristillinen, on se myös pakanallinen, islamilainen, slaavilainen ja afrikkalainen. Nämä vaikutukset värittävät meidän filosofista, arkkitehtonista, kirjallista ja hengellistä perintöämme. Tämä todellisuus on hyväksyttävä ja sitä voitaisiin lähestyä vaikka maallisuutta metodologisena lähestymistapana käyttäen. d) Ottaako perustamissopimus nykyisessä muodossaan huomioon kulttuurinäkökulman Euroopan kehittämisessä? Vastaus on kyllä, jos sopimukseen tehdään muutamia muutoksia, joiden tavoitteena on: tukea kulttuurista lähestymistä 128 artiklan 3 kohdassa mainittujen kolmansien maiden kanssa; tuoda kansalaisnäkökulma kohdan muuttamiseen; antaa kaupunkien ja alueiden toiminnalle etusija valtioihin nähden; tukea kaikkea erityisesti eurooppalaisen luomisen kehitystä kaikilla taiteen aloilla ja vaalia sitä tiedotusvälineiden avulla. e) Muutosehdotukset 128 artiklaan 1 kohta Loppuun lisätään teksti "tavoitteenaan täydentää Euroopan kansalaisuutta". 2 kohta Lauseen "Yhteisö pyrkii toiminnallaan rohkaisemaan jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä..." lisätään "Yhteisö pyrkii toiminnallaan rohkaisemaan jäsenvaltioiden, alueiden, kaupunkien ja kaupunkiryhmittymien välistä yhteistyötä...". "Kulttuuriperinnön säilyttämisen" jälkeen lisätään "edistäminen" eli "Euroopan kannalta merkittävän kulttuuriperinnön säilyttäminen, edistäminen ja suojaaminen". Muutetaan "Euroopan kannalta merkittävän kulttuuriperinnön..." lause muotoon "Euroopan kulttuuriperinnön säilyttäminen...". "muu kuin kaupallinen kulttuurivaihto" tulee muotoon "muu kuin kaupallinen kulttuurivaihto kaupunkien, alueiden ja valtioiden välillä"; "taiteellinen ja kirjallinen luova toiminta..." muutetaan "taiteellinen ja kirjallinen luova toiminta ja sen suojelu...". Lisätään luetelmakohta: "perinteisen arkkitehtonisen perinnön säilyttäminen". Lisätään luetelmakohta: "jäsenvaltioihin yhteydessä olevien kolmansien maiden kulttuurin ja historian tuntemuksen ja sitä koskevan tiedon levityksen parantaminen." 3 kohta Lisätään: "Yhteisö ja jäsenvaltiot suosivat kaupunkien ja alueiden yhteistyötä kolmansien maiden...". Lisätään: "Yhteisö ja jäsenvaltiot suosivat kaupunkien ja alueiden yhteistyötä kolmansien maiden kaupunkien ja alueiden sekä kulttuurin alalla toimivaltaisten kansainvälisten järjestöjen, erityisesti Euroopan neuvoston kanssa." Lisätään: "Yhteisö ja jäsenvaltiot suosivat kaupunkien ja alueiden yhteistyötä kolmansien maiden kaupunkien ja alueiden sekä kulttuurin alalla toimivaltaisten kansainvälisten järjestöjen, erityisesti Euroopan neuvoston ja Unescon kanssa". f) Euroopan kaupunkiarkeologian suojelupolitiikka Eurooppalaiset kaupungit ovat olennainen osa Euroopan kulttuuri-, talous-, ja sosiaalihistoriaa; kenties laajemmassa määrin kuin missään muualla maailmassa. Tästä johtuu, että kaupunkiarkeologia on tärkeä osa arkeologista perintöämme. Euroopan historialliset kaupungit ovat itse asiassa maailman tärkeimpien ja monimuotoisimpien arkeologisten kohteiden joukossa. Ne ovat myös kohteista haavoittuvimmat, sillä ne ovat alttiina suuremmalle muutospaineelle kuin useimmat muista arkeologisista kohteista. Erityisesti ei-romaanisessa Pohjois- ja Länsi-Euroopassa kaupunkiarkeologiamme käsittää usein hauraita orgaanisten aineiden kerrostumia, jotka voivat helposti vahingoittua tai tuhoutua nykyaikaisissa kaupungeissa usein tapahtuvissa rakennus- ja kehitystöissä. Euroopan unionin tulisi tästä syystä luoda erityistoimintamalleja tämän kulttuuriperintömme oleellisen osan suojelemiseksi. Toimintamallien tulisi käsitellä seuraavia asioita: a) säännöt arkeologisesti merkittävien taajama-alueiden suunnittelulle ja kehittämiselle sekä näiden alueiden rakennustoimille; b) arkeologisen materiaalin rakennus- ja kehitysaineiston eri menetelmien vaikutusten tutkiminen järjestelmälliseltä ja kansainväliseltä pohjalta parempien menetelmien kehittämiseksi; c) rahoituksen tutkiminen rahoitusjärjestelmien kartoittamiseksi ja luomiseksi arkeologisia tutkimuksia ja kaivauksia varten, jotka ovat yleensä erittäin kalliita niiden suuren määrän takia; d) rakenteiden luominen tutkimussunnitelman ja tutkimusmenetelmien jatkuvaksi kehittämiseksi ja päivittämiseksi kaupunkiarkeologiaa varten alueellisella ja alueiden välisellä tasolla. IV. III OSASTO 1. Monikulttuurinen yhteiskunta Kaupunkialueet ovat monikulttuurisen elämän keskuksia. Kaiken kaupunkikehityksen tai itse asiassa koko eurooppalaisen yhteiskunnan kehityksen tulee ottaa huomioon kaikkien kansalaisten tarpeet. Maastrichtin sopimus on ollut pohjana huomattavalle naisten tasa-arvon kehittymiselle erityisen määräyksen ansiosta. Sopimus ei kuitenkaan sisällä vastaavaa määräystä koskien rotua tai vammaisuutta. Nämä aiheet on otettava esille, jos kaupunkikehityksen toivotaan olevan tärkeää monille Euroopan kansalaisille: 17 miljoonaa eurooppalaista kuuluu etnisiin vähemmistöyhteisöihin. Monet heistä asuvat taajama-alueilla, joissa valitettavasti rasismin ja rasististen puolueiden kasvu on ollut viime vuosien tunnuspiirre. Kaiken taajama-aluepolitiikan tulee ottaa huomioon eurooppalaisten kulttuurien erilaisuus; vammaiset muodostavat yli 10 % koko Euroopan väestöstä. Samalla kun vammaisten tarpeet saattavat vaihdella huomattavasti riippuen vammojen luonteesta, heidän aiemmista kokemuksistaan, koulutuksesta, taitojen tasosta ja henkilökohtaisesta tilanteestaan, vammaiset joutuvat kohtaamaan erilaisia esteitä, jotka jättävät heidät taloudellisen ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden ulkopuolelle. Sopimuksen määräysten tarkastelu tältä osin paljastaa niissä olevat puutteet. Aihe on kuitenkin niin laaja, että tarvitaan pikemminkin yleisluonteinen lausunto tavoitteista kuin politiikan kaikkien näkökohtien tarkastelua. Tämä on ollut sosiaalipolitiikasta vastaavan komissaari Pádraig Flynnin lähestymistapa. Sosiaalipolitiikan valkoisessa kirjassa ja äskettäisessä puheessaan Euroopan parlamentille Flynn korosti näkemystään, jonka mukaan hallitustenvälisen konferenssin tulisi tarkistaa sopimus, jotta siihen voitaisiin lisätä erityisviittaus rodun, uskonnon, iän tai vammaisuuden perusteella tapahtuvaa syrjintää vastaan. Tästä syystä ehdotetaan sopimuksen 2 artiklan muuttamista. Tässä artiklassa julistetaan Euroopan unionin yleistavoitteet. Yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan määräyksen sisällyttäminen tähän artiklaan takaisi sen, että kaikella poliittisella kehityksellä olisi laillinen velvoite ottaa huomioon kaikkien sosiaalisesti syrjäytyneiden ryhmien tarpeet. Ehdotetaan seuraavaa muutosta: "Yhteisön päämääränä on yhteismarkkinoiden toteuttamisella ja talous- ja rahaliiton perustamisella sekä 3 ja 3 a artiklassa tarkoitetun yhteisen politiikan tai yhteisen toiminnan toteuttamisella edistää taloudellisen toiminnan sopusointuista ja tasapainoista kehitystä koko yhteisössä, ympäristöä arvossa pitävää kestävää kasvua, joka ei edistä rahan arvon alenemista, talouden suorituskyvyn korkeaa lähentymisastetta, työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkeaa tasoa, elintason ja elämän laadun nousua sekä taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja yhteisvastuullisuutta jäsenvaltioiden välillä sekä yhtäläisiä mahdollisuuksia kaikille kansalaisille rodusta, uskonnosta, sukupuolesta tai vammaisuudesta riippumatta." V. IV OSASTO 1. Läheisyysperiaate Jos on ehdotettu, että Euroopan unionin tulisi aktiivisemmin osallistua taajama-aluepolitiikan koordinointiin, läheisyysperiaate tulisi ottaa esille. Kuten tuli esille I osastossa, Euroopan tasolla tarvitaan vain rajallista toimivaltaa. Suurin osa kaupunkien ja alueiden toteuttamista hankkeista tulee jättää yhteisön politiikan ulkopuolelle. Kuitenkin tulisi esittää kaksi kysymystä: miksi toimintamallit ja toimenpiteet tulisi koordinoida Euroopan tasolla? mikä olisi tämän koordinoinnin tuoma hyöty? a) Miksi toimintamallit ja toimenpiteet tulisi koordinoida Euroopan tasolla? Tässä asiakirjassa on todettu, että taajama-alueiden politiikkaa kehitetään jo Euroopan tasolla, mutta hajanaisesti ja epäjärjestelmällisesti. Taajama-aluepolitiikan koordinointi mahdollistaisi myös Euroopan taajama-aluepolitiikan useiden aspektien selkiytymisen koordinoidun politiikan puitteissa. Tämä takaisi mahdollisimman hyvän läheisyysperiaatteen mukaisen politiikan toteuttamisen tason, mikä ei ole mahdollista nykyisen hajanaisen politiikan puitteissa. Uusi nimitys pyrkisi vain tekemään lopun EU:n politiikan hajanaisuudesta, ei heikentämään paikallista tai alueellista toimivaltaa. Taajama-aluepolitiikka on tehokkainta, kun se kehitetään lähellä ihmistä. Uutta EU:n toimivaltaa ei siihen tarvita, mutta nykyinen EU:n toimivalta kaipaa kuitenkin koordinointia. Lisäykset perustamissopimukseen velvoittaisivat vain komission koordinoimaan taajama-alueiden olemassaolevien toimintamallien vaikutuksia ja varmistaisivat, että EU:n toimintamallit täydentävät paikallisten ja alueellisten viranomaisten työtä, sekä auttaisivat korostamaan EU:n taajama-alueiden tarpeita. Läheisyysperiaate on jo kirjattu sopimukseen. Euroopan unionin perustamissopimuksen 3 b artiklassa määrätään: "Yhteisö toimii sille tällä sopimuksella annetun toimivallan ja asetettujen tavoitteiden rajoissa. Aloilla, jotka eivät kuulu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, yhteisö toissijaisuusperiaatteen mukaisesti toimii vain siinä tapauksessa ja siinä laajuudessa kuin jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, jotka suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia voidaan tämän vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. Yhteisön tasolla ei saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi." Taajama-aluepolitiikan tulee toimia tämän lakikehyksen puitteissa. Alueiden komitea voi todellakin olla merkittävässä asemassa läheisyysperiaatteen toteuttamisessa ja näkyväksi tekemisessä. Yhtenäisyydellä voidaan varjella unionin saavutuksia, moninaisuudella ja vahvistetulla regionalismilla jäsenmaiden, alueiden ja taajama-alueiden merkitystä. On kuitenkin otettava huomioon, että läheisyysperiaatetta ja itsehallintoa ei voida toteuttaa, ellei paikallisilla ja alueellisilla viranomaisilla ole riittäviä varoja taajama-alueita koskevien toimintamallien ja ohjelmien tehokkaaksi toteuttamiseksi. b) Mikä olisi koordinoinnin tuoma hyöty? On selvää, että jotkut toimet, kuten taajama-alueiden sisäinen hallinto, pysyisivät läheisyysperiaatteen mukaisesti alueellisina asioina. Monet taajama-alueiden ongelmat eivät ole kuitenkaan paikallisia. Kasvava sosiaalinen syrjäytyminen ei ole erityisesti minkään yksittäisen taajama-alueen ongelma. Tarvittavat toimet ovat kansainvälisiä ja yhteisiä kaikille kaupungeille. Näiden ongelmien eurooppalainen luonne vaatii eurooppalaista toimintaa, joka voisi lisätä valtioiden välistä yhteistyötä, kansainvälisiä ratkaisuja ja tiedon kulkua rajojen yli. Tämä tulee väistämättä herättämään huolta alueellisen ja taajama-alueiden toimivallan heikkenemisestä. Sopimuksen muuttamisen pitäisi kuitenkin selkiyttää olemassaolevia toimintamalleja, mikä taas helpottaisi päätöksentekoa sopivasta toimintamallien toteuttamisen tasosta. EU:n taajama-alueita koskevan politiikan koordinointi korostaisi todellakin paikallisen toimivallan ensisijaista asemaa ja mahdollistaisi EU:n aloitteiden paremman suunnittelun paikallisella tasolla. VI. PÄÄTELMÄT Siirtyessämme uudelle vuosituhannelle Euroopan kaupungit ja taajama-alueet tulevat toimimaan eurooppalaisen kilpailukyvyn, uudistustoimien ja kansanterveyden maantieteellisinä keskuksina. Nämä alueet kärsivät kuitenkin vakavista taantumisen, sosiaalisen syrjäytymisen, työttömyyden, terveyden ja köyhyyden ongelmista. Eurooppalaisten yhteisen hyvän vuoksi on selvää, että EU:n toimintamallien tulee ottaa taajama-alueet huomioon. Unioni on tunnustanut tarpeen kiinnittää enemmän huomiota taajama-alueisiin, ja jos mahdollista, suunnata paljon erityyppisiä toimia sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja elämänlaadun parantamiseksi taajama-alueilla. Myös parlamentti on toiminut aktiivisesti kaupunkien etujen ajamisessa päätöksillään taajama-alueiden kehittämisen yhteisohjelmasta (Romeosin selvitys) ja erityishuomion osoittamisesta Packin selvitykselle "Taajama-alueiden ongelmat ja näkökohdat". Seuraavat seikat tulee pitää mielessä: lähes kolme neljäsosaa eurooppalaisista asuu taajama-alueilla; taajama-alueiden asiat ovat yksi unionin suurimmista haasteista erityisesti yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden osalta. Vuosi 1996 tarjoaa unionille ainutlaatuisen tilaisuuden torjua taajama-alueiden taantumista. Tätä voitaisiin pitää virstanpylväänä taajama-aluepolitiikan kehittämisessä, joka loisi uutta uskoa suurimpaan osaan Euroopan kansalaisista. Bryssel, 20. heinäkuuta 1995. Alueiden komitean puheenjohtaja Jacques BLANC () Asiakirjassa käytettävä ilmaus "taajama-alue" tarkoittaa kaikkia pieniä ja suuria kaupunkeja sekä kuntakeskuksia. Taajama-alueita koskevat ongelmat ovat yhteisiä pienille ja suurille kaupungeille. Yhteisen eurooppalaisen käsitteen puuttuessa nimitystä "taajama-alue" käytetään kaikista kaupunkikeskuksista.