−varmistaa, että tarvittaessa on saatavilla riittävät ja läpinäkyvästi hallinnoidut taloudelliset voimavarat, noudattaen periaatetta, jonka mukaan radioaktiivisen jätteen tai käytetyn ydinpolttoaineen tuottajien on vastattava huollon kustannuksista.

Jokaisella jäsenvaltiolla on oikeus päättää itse omasta energialähteiden valinnastaan. Jäsenvaltioiden raportointiajankohtana 14 jäsenvaltiossa oli käytössä 129 ydinreaktoria, joiden kokonaiskapasiteetti oli noin 120 GWe ja keskimääräinen käyttöaika 30 vuotta. Ohjeellisessa ydinohjelmassa (PINC) esitetyn arvion mukaan EU:ssa tällä hetkellä toimivista reaktoreista yli 50 on suljettava vuoteen 2025 mennessä. Kymmenessä jäsenvaltiossa on suunnitteilla uusia rakennushankkeita ja Suomessa, Ranskassa ja Slovakiassa on parhaillaan rakenteilla neljä reaktoria. Tämän seurauksena syntyy lisää radioaktiivista jätettä ja käytettyä ydinpolttoainetta, joka vaatii turvallista ja vastuullista huoltoa vielä sadan vuoden kuluttua.

Käytetty ydinpolttoaine on ydinpolttoainetta joka on säteilytyksen jälkeen pysyvästi poistettu reaktorin sydämestä ja jota ei enää voida käyttää nykyisessä muodossaan. Sitä syntyy, kun ydinreaktoreita käytetään voimantuotannossa, tutkimustyössä, koulutuksessa ja demonstroinnissa. Jäsenvaltiot voivat huolehtia käytetystä ydinpolttoaineesta joko ottamalla osan siitä talteen jälleenkäsittelyn kautta – jäljelle jäävä materiaali on korkea-aktiivista jätettä, joka on loppusijoitettava – tai loppusijoittamalla käytetyn ydinpolttoaineen suoraan, jolloin se luokitellaan korkea-aktiiviseksi jätteeksi. Tästä syystä käytetyn ydinpolttoaineen ja radioaktiivisen jätteen huoltoa olisi käsiteltävä yhdessä.

Radioaktiivinen jäte on sellaista kaasumaisessa, nestemäisessä tai kiinteässä muodossa olevaa radioaktiivista ainetta, jolle ei ole suunniteltu tai harkittu mitään jatkokäyttöä ja joka on luokiteltu radioaktiiviseksi jätteeksi. Jätettä syntyy ydinvoimalaitosten sähköntuotannossa tai muussa kuin voimantuotantoon liittyvässä käytössä, kun radioaktiivisia aineita hyödynnetään lääketieteen, tutkimuksen, teollisuuden ja maatalouden tarkoituksiin. Radioaktiivinen jäte luokitellaan yleensä ’erittäin matala-aktiiviseksi jätteeksi’ (VLLW), ’matala-aktiiviseksi jätteeksi’ (LLW), ’keskiaktiiviseksi jätteeksi’ (ILW) tai ’korkea-aktiiviseksi jätteeksi’ (HLW) jätteen radiologisten ominaisuuksien ja siihen liittyvien mahdollisten vaarojen perusteella. EU:n alueella lähes 90 prosenttia radioaktiivisesta jätteestä on luokiteltu ’erittäin matala-aktiiviseksi jätteeksi’ tai ’matala-aktiiviseksi jätteeksi’.

Kaikki jäsenvaltiot tuottavat radioaktiivista jätettä, ja 21 jäsenvaltiota myös käsittelee käytettyä ydinpolttoainetta alueellaan. Radioaktiivisen jätteen turvallinen huolto on taattava jätteen syntymisestä sen loppusijoitukseen saakka. Tähän ovat syynä jätteen radiologiset ominaisuudet sekä sen työntekijöille ja väestölle mahdollisesti aiheuttamat vaarat. Turvallinen huolto edellyttää, että jätteen leviäminen estetään ja että se eristetään ihmisistä ja elinympäristöstä pitkäksi aikaa. Kun jäsenvaltiot ovat hyväksyneet direktiivin ja saattaneet sen osaksi kansallista lainsäädäntöään, ne ovat hyväksyneet, että niillä on laillinen ja eettinen velvollisuus varmistaa korkea turvallisuustaso näiden aineiden huollossa ja välttää jättämästä kohtuuttomia rasitteita tuleville sukupolville.

Reaktoreiden vanhetessa ydinvoimaloiden käytöstäpoiston merkitys kasvaa Euroopan ydinteollisuudessa tulevina vuosina, ja investointeja tarvitaan myös nykyisten ydinvoimaloiden korvaamiseen, kuten ohjeellinen ydinohjelma osoitti. Tämä vaikuttaa huomattavasti syntyvän radioaktiivisen jätteen, varsinkin erittäin matala-aktiivisen ja matala-aktiivisen jätteen, määriin, ja siten se olisi otettava huomioon loppusijoitus- ja varastointilaitoksia suunniteltaessa. Keskiaktiivisen ja korkea-aktiivisen jätteen turvallinen ja vastuullinen huolto on haastavaa, sillä jätteiden pitkäaikaisvarastointiin tarvitaan riittävästi varastointikapasiteettia ja niille on kehitettävä kestäviä loppusijoitusratkaisuja.

Kaikki EU:n alueella oleva käytetty ydinpolttoaine on tällä hetkellä varastoituna, koska missään päin maailmaa ei tällä hetkellä ole toiminnassa siviilikäytössä olevaa käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoituslaitosta. Vaikka joidenkin jäsenvaltioiden perinteisenä ja nykyisenä käytäntönä on jälleenkäsitellä käytetty ydinpolttoaine, suurin osa jäsenvaltioissa toiminnassa olevista ydinvoimaloista aikoo tulevaisuudessa loppusijoittaa käytetyn ydinpolttoaineensa syvällä maaperässä sijaitseviin loppusijoituslaitoksiin ilman jälleenkäsittelyä. Tämän odotetaan lisäävän varastoitavan ja loppusijoitettavan korkea-aktiivisen jätteen määrää. Kun otetaan huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan jälleenkäsittelylaitosten suunniteltu sulkeminen vuoteen 2020 mennessä sekä Brexit, vuoden 2020 jälkeen Ranska on ainut jäsenvaltio, jonka teollisuuspolitiikkaan kuuluu jätteen jälleenkäsittely kotimaassa, kun taas jotkin toiset jäsenvaltiot käsittelevät ydinpolttoainetta ulkomailla ja aikovat toimia näin tulevaisuudessakin.

EU:n alueella olevan radioaktiivisen jätteen arvioitu kokonaismäärä on 3 313 000 m3. Tästä määrästä noin 70 prosenttia on loppusijoitettu (2 316 000 m3) ja noin 30 prosenttia on varastoitu (997 000 m3). Radioaktiivisen jätteen kokonaismäärästä 74 prosenttia on matala-aktiivista jätettä (LLW), 15 prosenttia erittäin matala-aktiivista jätettä (VLLW), 10 prosenttia keskiaktiivista jätettä (ILW) ja 0,2 prosenttia korkea-aktiivista jätettä (HLW) (ks. kaavio 1). Keskiaktiivista ja korkea-aktiivista jätettä tuotetaan ja varastoidaan EU:ssa pääasiassa sellaisissa jäsenvaltioissa, joilla on ydinohjelma.

Direktiivissä vaaditaan jäsenvaltioita toimittamaan komissiolle inventaario kaikesta radioaktiivisesta jätteestä ja käytetystä ydinpolttoaineesta. Inventaariossa on ilmoitettava selvästi radioaktiivisen jätteen ja käytetyn ydinpolttoaineen sijaintipaikka ja määrä asianmukaisen luokituksen mukaisesti. Jäsenvaltioiden inventaarioiden olisi lisäksi sisällettävä arviot tulevista määristä, mukaan lukien käytöstäpoistosta syntyvät määrät, ja jäsenvaltioiden on toimitettava joka kolmas vuosi ajan tasalle saatetut tiedot inventaarioista ja ennusteista. Komission on toimitettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle jäsenvaltioiden tietoihin perustuva inventaario yhteisön alueella olevasta radioaktiivisesta jätteestä ja käytetystä ydinpolttoaineesta. EU:n inventaario on tämän kertomuksen liitteenä olevassa komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa. Yhteenveto inventaariosta esitetään myös taulukossa 1 ja kaaviossa 1.

3.KANSALLISET TOIMINTAPOLITIIKAT JA OHJELMAT: POLIITTISISTA PÄÄTÖKSISTÄ KONKREETTISIKSI TOIMIKSI

Kansallisen toimintapolitiikan kehittäminen on ensiarvoisen tärkeää käytetyn ydinpolttoaineen ja radioaktiivisen jätteen pitkäaikaiselle turvalliselle huollolle. Siinä olisi määritettävä pääpiirteissään jäsenvaltioiden radioaktiivisen jätteen ja käytetyn ydinpolttoaineen huoltoa varten suunnittelema lähestymistapa jätteen syntymisestä sen loppusijoitukseen saakka, ja sen olisi oltava direktiivin 4 artiklassa määriteltyjen periaatteiden mukainen. Jäsenvaltioiden kansallisissa ohjelmissa olisi esitettävä konkreettisia toimintasuunnitelmia kansallisten toimintapolitiikkojen pohjalta.

3.1Kansalliset toimintapolitiikat

Kaikki jäsenvaltiot yhtä lukuun ottamatta ovat esittäneet komissiolle kansalliset toimintapolitiikkansa joko erillisinä asiakirjoina tai osana kansallista kehystä ja/tai kansallisia ohjelmia.

Useimmat jäsenvaltiot ovat määrittäneet selvästi, että valtiolla on perimmäinen vastuu käytetyn ydinpolttoaineen ja radioaktiivisen jätteen huollosta direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Useimmissa tapauksissa tämän vastuun käytännön täytäntöönpanosta on kuitenkin annettu vähän tietoa, ja noin kolmannes jäsenvaltioista ei ole käsitellyt tätä näkökohtaa kertomuksissaan.

Jäsenvaltioiden toimintapolitiikat ovat suurelta osin direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa esitettyjen periaatteiden mukaisia. Jäsenvaltiot vaativat yleensä lainsäädännössään näiden periaatteiden noudattamista toimintapolitiikassa. Kuitenkin vain noin kolmannes jäsenvaltioiden toimintapolitiikoista kattaa kaikentyyppiset radioaktiiviset jätteet ja käytetyt ydinpolttoaineet sekä niiden huollon kaikki vaiheet. Kaiken kaikkiaan jätteen minimoinnin ja turvallisuuden osoittamisen periaatteet otetaan huomioon paremmin kuin periaatteet, jotka koskevat porrastetun lähestymistavan soveltamista, passiivisten turvallisuusominaisuuksien täytäntöönpanoa pitkäaikaisen turvallisuuden varmistamiseksi sekä käytetyn ydinpolttoaineen ja radioaktiivisen jätteen huollon eri vaiheiden riippuvuussuhteiden huomioon ottamista.

Suurin osa jäsenvaltioista tunnustaa vastuunsa alueellaan tuotetun radioaktiivisen jätteen loppusijoituksesta direktiivin 4 artiklan mukaisesti. Yksikään jäsenvaltio ei ole tähän mennessä ilmoittanut komissiolle tehneensä sopimuksia loppusijoituslaitosten käytöstä kolmansissa maissa. Useimmissa jäsenvaltioissa on tähän liittyen käytössä oikeudellisia vaatimuksia, ja ne ilmoittavat direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti, jos radioaktiivisia jätteitä ja/tai käytettyä ydinpolttoainetta siirretään ulkomaille käsittelyä ja/tai jälleenkäsittelyä varten. Jäsenvaltiot myöntävät, että käsittelyssä ja jälleenkäsittelyssä syntyvien aineiden loppusijoitus on edelleen radioaktiivisen aineen tuottaneiden jäsenvaltioiden vastuulla.

Monissa jäsenvaltioissa päätös keskiaktiivisen ja korkea-aktiivisen jätteen sekä käytetyn ydinpolttoaineen pitkäaikaisesta huollosta ja erityisesti niiden loppusijoituksesta on kaikkein tärkein vielä ratkaisematta oleva kysymys kansallisissa toimintapolitiikoissa,. Lisäksi puolet jäsenvaltioista harkitsee mahdollisuutta toteuttaa yhteisiä loppusijoitusratkaisuja joko ensisijaisena tai vaihtoehtoisena ratkaisuna (kaksilinjainen lähestymistapa). Yhdessäkään jäsenvaltioiden ohjelmassa tai kertomuksessa ei kuitenkaan esitetä konkreettisia virstanpylväitä tai toimenpiteitä tällaisen ratkaisun toteuttamiseksi.

Vaikka direktiivissä sallitaan yhteisten loppusijoitusratkaisujen kehittäminen, voidaan katsoa, että vain tähän ratkaisuun perustuva toimintapolitiikka ei täytä direktiivin tavoitteita, jos siinä ei määritetä selvästi toteuttamiskeinoja. Komissio pitää yhteisratkaisujen käytännön toteutusta hyvin haasteellisena. Toteutus edellyttää kaikkien sidosryhmien ja yleisön panosta sekä korkeimman poliittisen tason sitoutumista samalla tavoin kuin loppusijoituslaitoksia kehitettäessä. Loppusijoituslaitosten yhteiskäyttö voisi olla hyödyllinen, turvallinen ja edullinen vaihtoehto, kuten todetaan direktiivissä ja kuten myös Euroopan tilintarkastustuomioistuin on myöntänyt. Sen vuoksi komissio tukee jäsenvaltioita yhteisten loppusijoitustilojen taloudellisten, oikeudellisten ja yhteiskunnallisten vaikutusten arvioinnissa ja keskustelun avaamisessa aiheesta, jotta voidaan arvioida tämän loppusijoitusratkaisun toteutettavuutta ja jäsenvaltioiden valmiutta sen täytäntöönpanoon.

3.2Kansalliset ohjelmat

Kaikki jäsenvaltiot yhtä lukuun ottamatta ovat toimittaneet joko lopulliset kansalliset ohjelmansa tai niiden luonnokset. Tuoreimmat ohjelmat tai ohjelmaluonnokset toimitettiin syyskuussa 2016. Suurin osa jäsenvaltioiden ohjelmista on laadittu hiljattain, ja ne on hyväksytty vuosina 2015–2016. Kahden jäsenvaltion ohjelmat on hyväksytty vuonna 2006.

Komissio toteaa, että eri kansallisten ohjelmien välillä on eroa tietojen yksityiskohtaisuudessa. Vain muutamien jäsenvaltioiden ohjelmissa käsitellään kaikentyyppisiä käytettyjä ydinpolttoaineita ja radioaktiivisia jätteitä sekä esitetään yksityiskohtaisia suunnitelmia, joissa tarkastellaan kaikkia huollon vaiheita jätteen syntymisestä sen loppusijoitukseen direktiivin 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti, erityisesti tärkeimmän kysymyksen eli loppusijoitusvaiheen osalta.

Keskiaktiivisen ja korkea-aktiivisen jätteen sekä käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoitus

Direktiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetut, loppusijoitukseen liittyvät konseptit (esim. paikan valinta ja suunnittelu) eivät useimmissa jäsenvaltioissa ole keskiaktiivisen ja korkea-aktiivisen jätteen sekä käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoituksen osalta konkreettisia, mikä johtuu usein siitä, ettei poliittisia päätöksiä ole tehty eikä sijoituspaikkoja ole valittu. Jäsenvaltioista, jotka suunnittelevat geologisten loppusijoituslaitosten kehittämistä tulevina vuosikymmeninä, ainoastaan Suomi, Ranska ja Ruotsi ovat tähän mennessä valinneet sijoituspaikat. Tämä on osoitus siitä, että siirtyminen suunnitteluvaiheesta käytännön toteutukseen on haastavaa. Suomi on maailman ensimmäinen maa, jossa syvällä maaperässä sijaitsevan loppusijoituslaitoksen rakentaminen on aloitettu, ja laitoksen pitäisi olla käytössä vuoteen 2022 mennessä. Ranskan ja Ruotsin laitosten on tarkoitus aloittaa toimintansa vuoteen 2030 mennessä (ks. kaavio 2). Kaksitoista muuta jäsenvaltiota suunnittelee syvällä maaperässä sijaitsevien loppusijoituslaitosten rakentamista, ja niiden toteutus on edistynyt vaihtelevasti. Suurin osa jäsenvaltioista, joilla ei ole ydinohjelmia, on sisällyttänyt kansallisiin ohjelmiinsa käytetyn ydinpolttoaineen väliaikaisen varastoinnin ja tarvittaessa sen palauttamisen toimittajalle, eivätkä ole vielä määrittäneet toimintapolitiikkaa tai menetelmää radioaktiivisen jätteen loppusijoitusta varten.



Kaavio 2. Syvällä maaperässä sijaitsevien loppusijoituslaitosten toiminnan suunniteltu aloitusajankohta

Kaikissa jäsenvaltioissa olisi käynnistettävä mahdollisimman pian korkea-aktiivisen ja keskiaktiivisen jätteen sekä käytetyn ydinpolttoaineen pitkäaikaisten huoltoratkaisujen konkreettinen suunnittelu tutkimus-, kehittämis- ja havainnollistamistoimet mukaan luettuina, jotta vältetään kohtuuttomien rasitteiden jättäminen tuleville sukupolville. Jäsenvaltioiden, joiden ohjelmat eivät tällä hetkellä sisällä tällaisia konkreettisia suunnitelmia, olisi varmistettava, että niillä on käytettävissään riittävästi varastointikapasiteettia jätteiden turvallisen huollon jatkamiseksi. Tässä suhteessa jäsenvaltioiden toimittamista tiedoista ei aina käy selvästi ilmi, miten jäsenvaltiot ottavat käytännössä huomioon riippuvuussuhteet toisaalta radioaktiivisen jätteen ja käytetyn ydinpolttoaineen syntymisen ja toisaalta (myös uusista laitoksista tulevan käytetyn ydinpolttoaineen ja radioaktiivisen jätteen) käsittely-, varastointi- ja loppusijoituskapasiteetin välillä. Jäsenvaltioiden olisi kansallisia ohjelmiaan tarkistaessaan kiinnitettävä tähän seikkaan enemmän huomiota ja raportoitava siitä tulevaisuudessa.

Komission näkemyksen mukaan keskusteluja on edelleen käytävä sellaisten jäsenvaltioiden kanssa, joiden kansalliset ohjelmat sisältävät korkea-aktiivisen ja keskiaktiivisen jätteen sekä käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoitusta koskevia konkreettisia suunnitelmia, koska aina ei ole selvää, miten kyseiset jäsenvaltiot osoittavat toteuttaneensa kohtuullisia toimenpiteitä, jotta varmistetaan edistyminen ja vältetään kohtuuttomien rasitteiden jättäminen tuleville sukupolville. Komissio kiinnittää erityistä huomiota tämän periaatteen noudattamiseen esittäessään näkemyksensä yksittäisten jäsenvaltioiden kansallisista ohjelmista. Se tarkastelee ratkaisujen kehittämiseksi ehdotettuja aikatauluja, koska joissakin tapauksissa aikataulujen tietyt vaiheet, kuten sijaintipaikan valinta, vaikuttavat tarpeettoman pitkiltä. Loppusijoituslaitosten sijaintipaikan valinta on vaativa ja pitkä prosessi, jota koskevassa päätöksenteossa yleisön osallistuminen on olennaista edistymiselle. Täytäntöönpanon nopeuttamiseksi kaikkien jäsenvaltioiden pitäisi optimoida suunnittelu, osoittaa riittävästi varoja, toteuttaa tarvittavia tutkimuksia ja koulutustoimia sekä tehdä yhteistyötä yleisön ja muiden sidosryhmien kanssa.

Erittäin matala-aktiivisen ja matala-aktiivisen jätteen loppusijoitus

Komissio toteaa erittäin matala-aktiivisen ja matala-aktiivisen jätteen loppusijoituksesta, että useimmat niistä jäsenvaltioista, joilla on ydinohjelmia, ovat kehittäneet ratkaisuja tällaisen jätteen käsittelylle ja että ne edistyvät ratkaisujen täytäntöönpanossa. Monissa jäsenvaltioissa se on kuitenkin edelleen haastavaa. Tähän mennessä 12 jäsenvaltioon on rakennettu yli 30 loppusijoituslaitosta ja kaikista jäsenvaltioista noin puolet suunnittelee uusien loppusijoituslaitosten rakentamista seuraavien kymmenen vuoden aikana. Muut jäsenvaltiot joko eivät ole tehneet suunnitelmia tai ne luottavat yhteisiin ratkaisuihin. Useimmissa jäsenvaltioissa, joilla on tutkimusreaktoreita tai muun kuin ydinalan ohjelmia, radioaktiivisen jätteen loppusijoitusratkaisut ovat vasta suunnitteluvaiheessa, ja oleellisia tutkimustoimia ja sijaintipaikan valintaa on lykätty – joissakin tapauksissa jopa usealla kymmenellä vuodella. Muutamat jäsenvaltiot suunnittelevat myös nykyisten loppusijoituslaitosten ja saastuneiden alueiden kunnostusta.