KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE - Kestävään tuotantoon siirtyminen - Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämisestä annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY täytäntöönpanon edistyminen

SISÄLLYSLUETTELO

Tiedonannon tarkoitus

1 Johdanto

2 Direktiivin täytäntöönpanon edistyminen

2.1 Jäsenvaltiot

2.1.1 Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä (säännösten toimittaminen komissiolle ja direktiivin noudattaminen)

2.1.2 Direktiivin soveltaminen

2.1.3 Ensimmäiset edustavia raja-arvoja koskevat ilmoitukset

2.2 Ehdokasmaat

2.2.1 Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

2.2.2 Direktiivin soveltaminen

3 Sosioekonomiset vaikutukset

4 Kestävä tuotanto kansainvälisessä yhteydessä

5 Keskeiset tulkintakysymykset

5.1 Parhaan käytettävissä olevan tekniikan käyttö vuodesta 2007

5.2 Parhaan käytettävissä olevan tekniikan määritelmä

5.3 Tuotantokapasiteetin määrittäminen

5.4 Yleisesti sitovat vaatimukset ja kansalliset päästökauppajärjestelmät

6 Sevillan prosessi

6.1 Järjestelmän rakenne

6.2 Tiedonvaihdon edistymisen arviointi

6.3 Jatkotoimet

7 IPPC-direktiivin tuleva kehitys

7.1 Århusin yleissopimus

7.2 Kasvihuonekaasuja koskevien päästöoikeuksien kauppa

7.3 IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvat toiminnat

7.3.1 Raja-arvojen tarkistaminen

7.3.2 Jätehuoltoala

7.3.3 Uusien toimintojen lisääminen

8 Yhteisön päästöraja-arvot

9 Euroopan epäpuhtauspäästörekisteri (EPER)

9.1 Toteutetut toimet

9.2 Jatkotoimet

10 IPPC-direktiivin suhde toisiin direktiiveihin ja muihin ympäristöpolitiikan välineisiin

10.1 Tavanomaiset ympäristöpolitiikan välineet

10.1.1 Ympäristövaikutusten arviointia koskeva direktiivi

10.1.2 Suuria polttolaitoksia, jätteenpolttoa ja liuottimia koskevat direktiivit

10.1.3 Seveso II -direktiivi

10.1.4 Kaatopaikkadirektiivi

10.1.5 Vesipuitedirektiivi

10.1.6 Kemikaalipolitiikka

10.1.7 Kansallisia päästörajoja koskeva direktiivi

10.1.8 Ilmanlaatua koskevat direktiivit

10.1.9 Tarkastuksia koskeva suositus

10.2 Epätavanomaiset ja markkinaperusteiset ympäristöpolitiikan välineet

10.2.1 Ympäristöjärjestelmät, kuten EMAS

10.2.2 Ympäristösopimukset

10.2.3 Päästökauppa

10.2.4 Ympäristöverot, -maksut ja -tuet

10.2.5 Ympäristövastuu

10.2.6 Ympäristöteknologiaa koskeva toimintasuunnitelma

10.3 Yhteinen maatalouspolitiikka

10.4 Tutkimuksen kuudes puiteohjelma

11 Päätelmät

LIITE I

LIITE II

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE - Kestävään tuotantoon siirtyminen - Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämisestä annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY täytäntöönpanon edistyminen

Tiedonannon tarkoitus

Tässä tiedonannossa käsitellään ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämistä. Edistääkseen ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämisestä annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY (IPPC-direktiivin) tehokasta täytäntöönpanoa komissio raportoi jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa tähän mennessä saavutetusta edistymisestä. Heinäkuussa 2002 annetussa kuudennessa ympäristöä koskevassa yhteisön toimintaohjelmassa vahvistetaan, että yhteisön ympäristölainsäädännön voimaansaattamisen ja täytäntöönpanon tehostaminen on ensisijainen tavoite.

Komissio haluaa lähettää selkeän viestin jäsenvaltioille ja ehdokasmaille: korkeatasoinen ympäristönsuojelu, joka on IPPC-direktiivin ensisijainen tavoite, voidaan saavuttaa vain, jos direktiivin täytäntöönpanosta vastaavat viranomaiset panostavat siihen riittävästi ja ovat rakentavassa vuorovaikutuksessa laitosten toiminnanharjoittajien ja muiden osapuolten kanssa. Monien jäsenvaltioiden on nopeutettava tähän tavoitteeseen pyrkimistään, ja useimpien unioniin liittymässä olevien maiden on tehostettava vielä merkittävästi omaa panostamistaan, kuten liittymisneuvotteluissa on sovittu. Lopullinen määräaika, johon mennessä olemassa olevien laitosten on otettava käyttöön parhaat käytettävissä olevat tekniikat ja täytettävä kaikki muut vaatimukset, on lokakuu 2007.

IPPC-direktiivissä säädetään toissijaisuusperiaatteen mukaisesti, että jäsenvaltiot ja niiden viranomaiset tekevät useimmat sitovia ympäristönormeja koskevat päätökset. Jos niiden panostaminen direktiivin täytäntöönpanoon osoittautuu kuitenkin riittämättömäksi, voi olla aiheellista harkita pitemmälle menevää yhtenäistämistä, jolla varmistetaan, että eri viranomaisten myöntämät luvat ovat kohtuullisen johdonmukaisia, tai muita keinoja direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi.

Komissio haluaa käynnistää laajan eurooppalaisen kuulemisprosessin nykyisestä tilanteesta ja mahdollisesta kehityksestä niillä ympäristöpolitiikan aloilla, joilla käsitellään suurten teollisten pistekuormituslähteiden vaikutuksia ympäristöön. Se on kiinnostunut kaikkien osapuolten näkemyksistä ja kannustaa niitä osallistumaan aktiivisesti täytäntöönpanokysymyksistä ja tulevasta kehityksestä käytävään keskusteluun. Tätä varten tässä tiedonannossa esitetään seitsemän avainkysymystä. Kuulemisprosessia varten on myös avattu oma Internet-sivusto [1]. EU:n on jatkuvasti pyrittävä kehittämään paras mahdollinen ympäristöpolitiikan välineistö, huolehdittava siitä, että eri välineet sopivat yhteen, ja tutkittava mahdollisuutta käyttää uusia lähestymistapoja, jotka kannustaisivat yrityksiä parantamaan edelleen ympäristönsuojelunsa tasoa.

[1] http://www.europa.eu.int/comm/environment/ ippc/ippc_consultation.htm.

IPPC-direktiivi on tärkeä väline, jolla edistetään kestäviä tuotantotapoja EU:ssa. Sen soveltamisalaan kuuluvat yritykset voivat parantaa samalla sekä kilpailukykyään että ympäristönsuojelunsa tasoa. Ympäristöpolitiikan välineiden lisäksi EU:lla on monia muita välineitä, joilla se pyrkii vaikuttamaan kestävän kehityksen taloudellisiin ja sosiaalisiin osatekijöihin.

IPPC-direktiivi kuuluu niihin välineisiin, joilla EU edistää Johannesburgissa pidetyssä kestävän kehityksen huippukokouksessa käynnistettyä yleismaailmallista prosessia. Huippukokouksessa päätettiin nimittäin luoda kymmenvuotinen toimintakehys kestävää kulutusta ja tuotantoa koskeville ohjelmille. EU:n olisi osallistuttava aktiivisesti tähän prosessiin ja edistettävä parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevaa eurooppalaista tiedonvaihtoa, jotta Euroopan ulkopuolisetkin maat voisivat hyötyä tämän kunnianhimoisen työn tuloksista.

1 Johdanto

Neuvosto antoi vuonna 1996 IPPC-direktiivin [2], jonka tarkoituksena on yhtenäistää useista erilaisista teollisuuden ja maatalouden toiminnoista [3] aiheutuvan pilaantumisen ehkäisemistä ja vähentämistä sekä saavuttaa koko ympäristön suojelun korkea taso.

[2] EYVL L 257, 10/10/1996, s. 26-40.

[3] Energiateollisuus, metallien tuotanto ja jalostus, mineraaliteollisuus, kemianteollisuus, jätehuoltoala, massa- ja paperiteollisuus, tekstiilien esikäsittely, nahanparkitus, teurastamot ja elintarvikkeiden jalostus, ruhojen ja eläinperäisten jätteiden hävittäminen, siipikarjan ja sikojen kasvatus, pintakäsittely, jossa käytetään orgaanisia liuottimia, sekä hiilen tai elektrografiitiin valmistus (ks. IPPC-direktiivin liite I).

Ympäristön pilaantumisen ehkäisemistä ja vähentämistä yhtenäistetään laitoksia koskevan lupajärjestelmän puitteissa. Direktiivin täytäntöönpano on toissijaisuusperiaatteen mukaisesti yksinomaan jäsenvaltioiden vastuulla. Komission tehtävänä on helpottaa tiedonvaihtoa EU:n tasolla. Useimmat jäsenvaltiot ovat päättäneet valtuuttaa alue- ja paikallisviranomaiset täyttämään direktiivistä johtuvat velvoitteet. Direktiivin perusperiaatteena on, että sekä toiminnanharjoittajien että sääntelyviranomaisten on tarkasteltava kokonaisvaltaisesti kutakin laitosta ja sen ympäristövaikutuksia ennen kuin ne päättävät kustannustehokkaista toimenpiteistä, joita ympäristönsuojelun korkean tason saavuttaminen edellyttää.

Direktiiviä on sovellettu lokakuusta 1999 alkaen uusiin laitoksiin sekä sellaisiin olemassa oleviin laitoksiin, joissa toiminnanharjoittaja aikoo tehdä muutoksia, joilla voi olla merkittäviä haittavaikutuksia ihmisten terveyteen tai ympäristöön. Jäsenvaltioiden on varmistettava siirtymäkauden aikana lokakuuhun 2007 mennessä, että direktiiviä noudatetaan täysimittaisesti myös muissa olemassa olevissa laitoksissa.

Lupajärjestelmän tavoitteena on seuraavien seikkojen varmistaminen: laitosten toiminnanharjoittajat toteuttavat ympäristön pilaantumista ehkäiseviä toimenpiteitä erityisesti parhaan käytettävissä olevan tekniikan avulla; laitokset eivät aiheuta merkittävää pilaantumista; jäte, jonka syntymistä ei voida välttää, hyödynnetään tai siitä huolehditaan turvallisesti; energiankäyttö on tehokasta; onnettomuudet pyritään ehkäisemään ennakolta ja niiden seurauksia pyritään rajoittamaan ja tuotantoalue saatetaan tyydyttävään tilaan laitoksen sulkemisen jälkeen. Tällä yhdennetyllä, kokonaisvaltaisella lähestymistavalla pyritään varmistamaan, että kaikki ympäristökysymykset, jotka voivat olla laitoksen kannalta olennaisia, otetaan huomioon, painopisteet valitaan asianmukaisesti ja eri vaihtoehtojen kustannukset ja edut huomioidaan. Käytännössä direktiivillä pyritään vaikuttamaan muun muassa seuraaviin ympäristökysymyksiin:

-ilmaan kulkeutuvista päästöistä johtuva happamoituminen

-ilmaan ja veteen kulkeutuvista päästöistä johtuva maaperän ja vesien rehevöityminen

-vesien happikato

-ilmaston lämpeneminen

-stratosfäärin otsonikato

-hiukkaspäästöt ilmaan mikrohiukkaset ja metallit mukaan luettuina

-valokemiallinen otsoninmuodostus

-hitaasti hajoavien, eläviin kudoksiin kertyvien ja myrkyllisten epäpuhtauksien päästäminen veteen tai ilmaan

-vaarallisen ja vaarattoman jätteen syntyminen

-melu ja haju

-raaka-aineiden ja veden kulutus.

Ottaen huomioon, että direktiivillä pyritään vaikuttamaan näin moniin kysymyksiin, sen täytäntöönpano on suunnaton haaste kaikille sen soveltamisalaan kuuluville laitoksille ja koko yhteiskunnalle. Direktiivi on myös avaintekijänä monissa teemakohtaisissa strategioissa, joita kehitetään osana kuudetta ympäristöä koskevaa yhteisön toimintaohjelmaa [4].

[4] EYVL L 242, 10/9/2002, s. 1-15.

2 Direktiivin täytäntöönpanon edistyminen

Direktiivin täytäntöönpano EU:ssa on vasta alkuvaiheessa. Unionissa on suhteellisen vähän uusia laitoksia. Olemassa olevissa laitoksissakaan ei ole tehty kovin monia muutoksia, joita viranomaiset olisivat pitäneet niin merkittävinä, että luvat olisi pitänyt ajanmukaistaa. Sen vuoksi on liian aikaista arvioida direktiivin ympäristötuloksia. Ehdokasmaissa varsinainen täytäntöönpano on vasta alullaan tai sitä ei ole aloitettu vielä lainkaan.

Koska monet täytäntöönpanokysymykset ovat vaikeita, on tärkeää, että Euroopan tasolla on olemassa rakenteita, jotka mahdollistavat hyvien toimintatapojen vaihdon. Tästä on hyvänä esimerkkinä IMPEL-verkko [5]. Parhaan käytettävissä olevan tekniikan käsitteen keskeinen sija ja absoluuttisten normien puuttuminen direktiivistä merkitsevät sitä, että toimintarakenne, joka mahdollistaa parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevan tiedonvaihdon ja valvonnan, vaikuttaa ratkaisevasti ympäristönormien "pehmeään yhdenmukaistamiseen" Euroopassa. Liitteessä 1 luetellaan rakenteet, joita voidaan käyttää tiedonvaihtoon.

[5] Jäsenvaltioiden epävirallinen verkko, johon kuuluu EU:n ympäristölainsäädännön voimaansaattamisesta ja täytäntöönpanosta vastaavia viranomaisia.

2.1 Jäsenvaltiot

Direktiivin täytäntöönpanoon liittyvien kansallisten säädösten antaminen on viivästynyt useissa jäsenvaltioissa. Komissiolla on kuitenkin näyttöä siitä, että direktiivin soveltaminen uusiin laitoksiin ja laajennettuihin tai muutettuihin laitoksiin on ollut suureksi osaksi tyydyttävää. Monissa jäsenvaltioissa direktiivin täytäntöönpano kaikissa olemassa olevissa laitoksissa on kuitenkin jäljessä aikataulusta varsinkin, kun otetaan huomioon, että laitosten toiminnanharjoittajille olisi annettava riittävästi aikaa täyttää kaikki lupaehdot.

Jäsenvaltioiden on vastattava syyskuuhun 2003 mennessä kyselyyn [6], joka sisältää seikkaperäisiä kysymyksiä direktiivin täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa. Kysely antaa mahdollisuuden arvioida tarkemmin, miten jäsenvaltiot ovat noudattaneet direktiiviä.

[6] Komission päätös 1999/391/EY, tehty 31 päivänä toukokuuta 1999, ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annettuun neuvoston direktiiviin 96/61/EY (IPPC-direktiivi) liittyvästä kyselystä (EYVL L 148, 15/6/1999, s. 39-43).

2.1.1 Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä (säännösten toimittaminen komissiolle ja direktiivin noudattaminen)

Määräaika, jonka kuluessa direktiivi oli saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä, päättyi 30. lokakuuta 1999. Hyvin harvat jäsenvaltiot onnistuivat noudattamaan tätä määräaikaa. Huhtikuussa 2003 yksi jäsenvaltio, Luxemburg, ei ollut vieläkään antanut kaikkia kansallisia säädöksiä. Kreikka, Espanja ja Yhdistynyt kuningaskunta saivat puolestaan maaliskuussa 2002 yhteisöjen tuomioistuimelta asiaa koskevan kielteisen tuomion (Yhdistynyt kuningaskunta Pohjois-Irlannin osalta). Luxemburgia koskeva asia on vielä vireillä. Espanja ja Belgia saivat direktiivin saattamisen osaksi kansallista lainsäädäntöään päätökseen koko alueensa osalta vuonna 2002, ja Yhdistynyt kuningaskunta ja Kreikka saivat sen päätökseen maaliskuussa 2003.

Irlanti soveltaa väliaikaista lainsäädäntöä, koska direktiivin saattaminen osaksi sen kansallista lainsäädäntöä on viivästynyt. Italia on puolestaan saattanut direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään ainoastaan olemassa olevien laitosten osalta, vaikka se soveltaakin kyseistä lainsäädäntöä väliaikaisesti myös uusiin laitoksiin.

Komissio on tarkastanut, onko Suomen, Ruotsin, Itävallan, Tanskan, Alankomaiden, Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Saksan kansallinen lainsäädäntö direktiivin säännösten mukainen. Portugalin, Espanjan ja Belgian lainsäädännön tarkastamista ei ole vielä saatu päätökseen.

Komissio on havainnut kaikkien tutkittujen maiden lainsäädännössä mahdollisia tai selviä suuria puutteita Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntöä lukuun ottamatta. Yleisiin ja/tai merkittäviin puutteisiin kuuluvat seuraavat:

-Parasta käytettävissä olevaa tekniikkaa ei ole määritelty, mikä aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta lupaehtojen perustasta.

-Teknologian määräämistä luvassa ei ole kielletty, mikä voi rajoittaa suuresti toiminnanharjoittajan liikkumavaraa ja innovaatiomahdollisuuksia.

-Viranomaisia ei velvoiteta ottamaan huomioon laitoksen teknisiä ominaisuuksia, maantieteellistä sijaintia eikä paikallisia ympäristöoloja, kun ne päättävät lupapäätöksen ehdoista.

-Lupahakemusta koskevat tietovaatimukset eivät ole riittäviä, eikä toiminnanharjoittajaa vaadita esittämään käytännönläheistä tiivistelmää hakemuksesta.

-Lupapäätöksen sisältöä koskevat vaatimukset eivät ole riittäviä esimerkiksi, kun on kyse toimenpiteistä, joilla varmistetaan, että tuotantoalue palautetaan tyydyttävään tilaan toiminnan lopullisen päättymisen jälkeen.

-Vaatimukset päästöjen tarkkailusta ja niitä koskevien tietojen toimittamisesta eivät ole riittäviä.

-Luettelo lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvista toiminnoista on epätäydellinen.

-Lainsäädännöstä puuttuu säännös, jolla varmistettaisiin, että olemassa olevat laitokset alkavat noudattaa lainsäädäntöä viimeistään lokakuussa 2007 ja että lupia tarkastellaan sen jälkeen määräajoin uudelleen.

Komissio ei ole vielä nostanut yhteisöjen tuomioistuimessa yhtään kannetta jäsenvaltioiden lainsäädännössä esiintyvien puutteiden vuoksi. Tähän mennessä Suomi on hyväksynyt kaikki komission esittämät huomautukset ja muuttanut lainsäädäntöään niiden perusteella. Itävalta ja Ruotsi ovat hyväksyneet useimmat niitä koskevat huomautukset. Neuvottelut muiden maiden kanssa eivät ole vielä edistyneet yhtä pitkälle.

2.1.2 Direktiivin soveltaminen

Eräässä komission teettämässä tutkimuksessa selvitettiin, miten IPPC-direktiivin vaatimukset oli täytetty 49 tapauksessa. Kyseiset tapaukset koskivat lupien myöntämistä 11 jäsenvaltiossa [7] vuosina 2000 ja 2001. Tutkimus osoitti, että vaatimukset oli täytetty suurelta osin tyydyttävästi. Siinä otettiin huomioon sellaiset näkökohdat kuin hakemusten täydellisyys, viranomaisten välinen koordinaatio, tarkkailuvaatimukset, tarkasteluajanjaksot ja yleisön kuuleminen.

[7] Tutkimuksen ulkopuolelle jäivät Itävalta, Kreikka, Italia ja Portugali, koska niissä ei ollut myönnetty lupia IPPC-lainsäädännön mukaisesti.

IPPC-direktiivissä on kuitenkin joitakin epäselvyyksiä, jotka vaikeuttavat sen täytäntöönpanoa, jolleivät jäsenvaltiot ole antaneet täsmällisempiä säännöksiä. Vaikeisiin kysymyksiin kuuluvat muun muassa seuraavat:

-Miten toimintaluettelossa olevia raja-arvoja olisi tulkittava, jotta voitaisiin selvittää, kuuluuko laitos direktiivin säännösten soveltamisalaan?

-Miten olisi määritettävä laitoksen rajat ottaen huomioon, että laitoksen määritelmä käsittää kaikki laitoksen toimintaan suoranaisesti liittyvän ja siihen teknisesti sidoksissa olevan toiminnan?

-Milloin laitoksissa tehtävää muutosta on pidettävä "olennaisena" (jolloin lupa on ajanmukaistettava)?

-Miten olisi johdettava päästöjen raja-arvot BREF-asiakirjoissa ilmoitetuista, parhailla käytettävissä olevilla tekniikoilla saavutettavista tasoista (ks. luku 6), jotka ilmaistaan usein ääriarvojen välinä, esimerkiksi 10-100 mg/m3? Tätä kysymystä mutkistaa vielä se, että direktiivillä ei yhdenmukaisteta tapoja, joilla päästöraja-arvot ilmoitetaan ja niiden soveltamista valvotaan jäsenvaltioissa.

-Mitä tarkoitetaan "tuotantoalueen saattamisella tyydyttävään tilaan" ja miten tätä periaatetta olisi sovellettava lupien yhteydessä?

-Miten lupaehdoissa olisi käsiteltävä sellaisia näkökohtia kuin onnettomuudet, jätteen määrän minimointi ja energiatehokkuus?

-Miten ja kuinka usein olisi tehtävä tarkastuksia ja millaisia tietoja olisi sisällytettävä tarkkailuraportteihin?

-Milloin olisi nostettava syyte sellaista yritystä vastaan, joka on ylittänyt raja-arvonsa, ja mitä muita täytäntöönpanotoimia on käytettävissä?

Kysymys 1 a: Onko tarpeen toteuttaa EU:n tasolla lisätoimia täytäntöönpano-ongelmien ratkaisemiseksi vai pitäisikö kunkin nykyisen ja uuden jäsenvaltion etsiä niihin omat ratkaisunsa?

Kysymys 1 b: Jos on tarpeen toteuttaa toimia EU:n tasolla, minkätyyppiset toimet olisivat tarkoituksenmukaisia?

2.1.3 Ensimmäiset edustavia raja-arvoja koskevat ilmoitukset

IPPC-direktiivin mukaan jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle joka kolmas vuosi arvot, jotka edustavat uusia ja olemassa olevia laitoksia koskevissa luvissa asetettuja raja-arvoja. Nämä ilmoitukset antavat käsityksen siitä, miten direktiivi on pantu eri maissa täytäntöön. Ilmoitukset oli annettava ensimmäisen kerran vuonna 2001. Helpottaakseen jäsenvaltioiden työtä komissio laati kyselylomakkeen, johon valittiin tiettyjä toimintoja ja epäpuhtauksia. Luxemburg ei toimittanut minkäänlaista ilmoitusta. Belgian ilmoitus käsitti vain yhden osan sen alueesta eikä siinä ollut käytetty kyselylomaketta, minkä vuoksi komissio ei voinut käsitellä eikä analysoida sen sisältämiä tietoja. Yhdistynyt kuningaskunta käytti puolestaan kyselylomaketta omassa ilmoituksessaan vain osittain.

Ilmoitusmenettelyn tarkoituksena on kerätä vertailukelpoisia tietoja, joiden avulla voidaan selvittää, lähentyvätkö raja-arvot odotuksenmukaisesti unionissa. Ensimmäiset ilmoitukset ovat kuitenkin osoittaneet, että tätä tavoitetta on useimmissa tapauksissa mahdotonta saavuttaa. Tämä ei johdu siitä, että jäsenvaltioilta olisi puuttunut yritystä, vaan pikemminkin siitä, että ne määrittävät raja-arvot laitosten luvissa monin eri tavoin, mihin niillä on myös oikeus, koska direktiivissä ei vaadita erilaisten käytäntöjen yhdenmukaistamista.

Raja-arvoja koskevat ilmoitukset eivät siis ole kovin käyttökelpoisia. Niiden avulla pystytään ehkä seuraamaan tiettyjä jäsenvaltioissa esiintyviä suuntauksia, ja joitakin tietoja voitaisiin käyttää myöhemmin sellaisten ehdotusten pohjana, joissa asetetaan koko EU:ta koskevia raja-arvoja (ks. luku 8). Komissio ei ole kuitenkaan halukas sälyttämään jäsenvaltioille ilmoitusmenettelyn arvoon nähden kohtuuttoman suurta taakkaa, vaan se yrittää mukauttaa menettelyä niin, että siitä olisi enemmän hyötyä. [8]

[8] Komissio tarkistaa parhaillaan EU:n ympäristölainsäädännön täytäntöönpanon ilmoittamisjärjestelmää kokonaisuudessaan. Tarkistuksen nimenomaisena tavoitteena on lisätä ilmoitettujen tietojen hyödyllisyyttä.

2.2 Ehdokasmaat

Unioniin on liittymässä toukokuussa 2004 kymmenen uutta maata, joiden tärkeänä tehtävänä on ollut kehittää realistiset täytäntöönpano-ohjelmat. Tärkeimpiä kohtia näissä ohjelmissa ovat toimivaltaisten viranomaisten kouluttaminen sekä direktiivin soveltamisalaan kuuluville laitoksille tiedottaminen.

Uusi lupajärjestelmä merkitsee yleensä suuria muutoksia toimivaltaisille viranomaisille aikaisempaan järjestelmään verrattuna. Viranomaisten on omaksuttava kokonaisvaltainen lähestymistapa, jossa kaikkia ympäristönäkökohtia käsitellään samanaikaisesti ja jossa otetaan huomioon laitoskohtaiset kysymykset. Lisäksi niiden on käytävä rakentavaa keskustelua toiminnanharjoittajien kanssa ja "neuvoteltava" lupaehdoista. Tähän vaaditaan teollisuusprosessien ja parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden perusteellista tuntemusta. Nämä muutokset eivät kuitenkaan koske pelkästään ehdokasmaita, vaan myös monia nykyisiä jäsenvaltioita.

Monet ehdokasmaat ovat lisänneet osaamistaan toteuttamalla jäsenvaltioiden kanssa laajoja kummitoimintahankkeita joko kahdenvälisenä yhteistyönä tai EU:n Phare-ohjelman puitteissa.

Eräät ehdokasmaat ovat vaatineet, että direktiivin täytäntöönpanossa sovellettaisiin siirtymäkausia uusiin ja/tai olemassa oleviin laitoksiin. Komissio ja neuvosto ovat kuitenkin pitäneet neuvotteluissa kiinni siitä, että vuonna 2000 ja sen jälkeen käyttöön otetut uudet laitokset noudattavat direktiiviä ehdokasmaiden liittyessä unioniin.

Neuvotteluissa hyväksyttiin kuitenkin, että eräät maat voivat soveltaa siirtymäkausia enintään 20 prosenttiin olemassa olevista laitoksista. Tämä koskee laitoksia, joissa direktiiviin mukautuminen vaatii suuria muutoksia mutta jotka eivät aiheuta merkittäviä rajatylittäviä (ympäristö- tai kaupallisia) vaikutuksia. Kyseisten laitosten on saatava lupa lokakuuhun 2007 mennessä, mutta ne eivät ole velvollisia noudattamaan parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvia päästöraja-arvoja ennen kussakin tapauksessa sovitun siirtymäkauden päättymistä. Kaikki siirtymäkaudet päättyvät vuosina 2008-2012. Niitä on myönnetty Puolalle, Slovenialle, Slovakialle ja Latvialle. Siirtymäkausia ovat vaatineet myös Romania ja Bulgaria.

2.2.1 Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

Kolmestatoista ehdokasmaasta kahdeksan oli saattanut direktiivin kokonaan osaksi kansallista lainsäädäntöään helmikuuhun 2003 mennessä. Kolmessa unioniin liittymässä olevassa maassa - Kyproksessa, Slovakiassa ja Sloveniassa - sitä ei ole vielä saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Ehdokasmaat ovat enimmäkseen valinneet yhtenäisiin lupiin perustuvan järjestelmän Kyprosta ja Maltaa lukuun ottamatta. Seuraavilla Internet-sivuilla esitetään asiaa koskeva maakohtainen yleiskatsaus: http://europa.eu.int/comm/environment/ ippc/ippc_cc.htm.

2.2.2 Direktiivin soveltaminen

Lupia on tähän mennessä myönnetty vain jonkin verran kokeiluluonteisesti joissakin ehdokasmaissa.

Komissio ja neuvosto tekivät keväällä ja kesällä 2002 vertaisarviointeja kaikkien kymmenen unioniin liittymässä olevan maan hallinnollisista valmiuksista panna direktiivi täytäntöön. Arvioinneissa todettiin, että ehdokasmaiden on vahvistettava vielä erityisesti alue- ja paikallishallintoaan. Henkilöstöä on koulutettava vielä yhtenäisten lupien myöntämisessä, ja monissa tapauksissa voi olla tarpeen lisätä henkilöstön määrää.

Tämän perusteella pääteltiin, että joillakin ehdokasmailla on huomattavia vaikeuksia panna direktiivi täytäntöön kaikkien uusien laitosten osalta unioniin liittymiseen mennessä. Vertaisarviointien perusteella suositettiin myös toimenpiteitä, joilla todetut puutteet voidaan korjata. Komissio seuraa ehdokasmaiden edistymistä tässä asiassa, neuvottelee niiden kanssa mahdollisista puutteista ja ilmoittaa huomionsa säännöllisesti neuvostolle.

Vaikuttaa kuitenkin siltä, että suuri osa näihin maihin sijoittautuneista toiminnanharjoittajista, joita direktiivi koskee, on suhteellisen hyvin perillä tulevista velvoitteistaan.

3 Sosioekonomiset vaikutukset

IPPC-direktiivin täytäntöönpanolla voi olla merkittäviä sosioekonomisia vaikutuksia. Komissio on teettänyt tutkimuksen parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden vaikutuksista yksittäisten laitosten kilpailukykyyn [9]. Tutkimuksessa saatiin muun muassa seuraavat tulokset:

[9] The Impact of Best Available Techniques (BAT) on the Competitiveness of European Industry (case studies of the cement, non-ferrous metals and pulp and paper industries), David Hitchens et. al, Institute for Prospective Technological Studies, marraskuu 2001. Tutkimus on saatavissa Internetistä: http://www.jrc.es/pages/ f-publications.html.

-Ei ole näyttöä siitä, että yritykset, jotka käyttävät parasta käytettävissä olevaa tekniikkaa ja saavuttavat ympäristönsuojelussa hyviä tuloksia, eivät pystyisi säilyttämään kansallista ja kansainvälistä kilpailukykyään.

-Monet laitokset, joissa ympäristönsuojelu on korkealla tasolla, voivat käyttää sitä kilpailuvalttinaan.

-Tästä ei kuitenkaan seuraa, että parhaan käytettävissä olevan tekniikan varhaisella käyttöönotolla muissa tutkittujen teollisuudenalojen laitoksissa ei olisi kovin suuria tai minkäänlaisia haitallisia vaikutuksia näidenkään laitosten kilpailukykyyn.

Yksi tämän tutkimuksen ja toukokuussa 2002 eri osapuolille järjestetyn seminaarin [10] tärkeimmistä päätelmistä on, että investointisyklit ovat avaintekijä, joka toimivaltaisten viranomaisten on otettava huomioon. On selvää, että laitoksen koneiden ja laitteiden uusiminen tarjoaa parhaan tilaisuuden ympäristöinvestointien tekoon. Yritykset, joiden investointisyklit ovat suhteellisen pitkiä, eivät voi kuitenkaan yhdistää kone- ja laiteinvestointeja ympäristöinvestointeihin yhtä joustavasti kuin sellaiset yritykset, joissa syklit ovat lyhyitä. Viranomaisten olisikin neuvoteltava investointien suunnittelusta toiminnanharjoittajien kanssa, punnittava taloudellisia ja rahoituksellisia haittoja ympäristön tarpeisiin nähden ja pidettävä mielessä, että laitosten on alettava toimia täysin direktiivin säännösten mukaisesti viimeistään 30. lokakuuta 2007 (ks. myös kohdat 5.1 ja 5.2).

[10] IPPC-direktiivin taloudelliset vaikutukset, http://europa.eu.int/comm/enterprise/ environment/index_home/ippc/bat_conference.htm

Lisäksi tutkimuksessa todettiin, että parhaan käytettävissä olevan tekniikan käyttöönottoa helpottavat myös monet hyvin toimiville laitoksille luonteenomaiset osaamistekijät, kuten koulutus, innovaatiotoiminta ja johtaminen.

Voi olla erityistapauksia, joissa toiminnanharjoittajilla ei ole tarvittavia resursseja laitosten ajanmukaistamiseen parhaan käytettävissä olevan tekniikan avulla. Tämä voi olla erityinen ongelma kehityksessä jälkeen jääneillä alueilla tai taantuvilla teollisuusalueilla. Jos toiminnanharjoittajat eivät pysty täyttämään direktiivissä asetettuja ympäristönormeja, jäsenvaltioita olisi kannustettava edistämään aktiivisesti ympäristön ja talouden kannalta suotuisia teollisuuden muutoksia käyttämällä rakennerahastojen varoja, joita voidaan käyttää tähän tarkoitukseen eräissä osissa unionia. [11]

[11] Esimerkiksi Euroopan aluekehitysrahaston tarkoituksena on edistää merkittävimpien alueellisten epäsuhtien poistamista yhteisössä osallistumalla kehityksessä jälkeen jääneiden alueiden kehittämiseen ja rakenteelliseen sopeuttamiseen sekä taantuvien teollisuusalueiden uudistamiseen.

IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvat pääasiassa suuret teollisuus- ja maatalouslaitokset. Vaikka komissiolla ei ole asiasta tarkkoja lukuja, on selvää, että huomattava osa kaikista direktiivin piiriin kuuluvista eurooppalaisista laitoksista on pieniä ja keskisuuria yrityksiä (pk-yrityksiä). On haasteellinen tehtävä saada pk-yritykset noudattamaan ympäristölainsäädäntöä [12]. Jäsenvaltiot joutuvat ehkä antamaan erityistä apua sellaisille toiminnanharjoittajille, joilla ei ole riittävästi resursseja, joiden avulla ne voisivat selvitä hallinnollisista rasitteista ja ympäristöhaasteista. Avun on luonnollisesti oltava kilpailusääntöjen mukaista (ks. myös kohta 10.2.4).

[12] Eurooppalaisten pk-yritysten sosiaalista ja ympäristövastuuta koskevan raportin European SMEs and Social and Environmental Responsibility mukaan (Observatory of European SMEs, 2002) ympäristölainsäädännön ja -määräysten noudattaminen on suuressa osassa pk-yrityksistä "heikolla pohjalla", koska yritykset eivät tunne lainsäädäntöä riittävän hyvin voidakseen olla varmoja, että ne noudattavat sitä koko ajan (s. 35). Raportti on saatavissa seuraavasta Internet-osoitteesta: http://europa.eu.int/comm/enterprise/ enterprise_policy/analysis/observatory.htm.

Kysymys 2: Mitä tukitoimia olisi toteutettava EU:n tasolla tai kansallisella, alueellisella tai paikallisella tasolla, jotta laitosten ja erityisesti pk-yritysten olisi helpompi noudattaa ympäristölainsäädäntöä?

4 Kestävä tuotanto kansainvälisessä yhteydessä

IPPC-direktiiviä suunniteltaessa lainsäätäjät olettivat, että parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden kehittäminen ja niitä koskevien tietojen vaihto EU:n tasolla edistäisivät unionissa käytettyjen ympäristön pilaantumista ehkäisevien ja vähentävien tekniikoiden maailmanlaajuista leviämistä [13]. Komissio onkin todennut, että Internetissä julkaistut BREF-asiakirjat ovat jo herättäneet melko suurta kiinnostusta EU:n ulkopuolella.

[13] Tämä toive mainitaan direktiivin johdanto-osan eräässä kappaleessa.

On ensiarvoisen tärkeää, että EU jatkaa panostamistaan siihen, että yritysten on noudatettava tiukkoja ympäristönormeja muissakin osissa maailmaa, koska monet ympäristöongelmat ovat maailmanlaajuisia tai alueellisia ja useimmat IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvat yritykset joutuvat käymään kovaa kilpailua unionin ulkopuolella sijaitsevien tuotantolaitosten kanssa. Joillakin aloilla voi esiintyä ympäristöperusteista polkumyyntiä. Tällaisia suuntauksia on vältettävä, jotta voitaisiin siirtyä ympäristön, talouden ja yhteiskunnan kannalta kestävään kehitykseen.

Kestävän kehityksen huippukokouksessa, joka pidettiin Johannesburgissa, Etelä-Afrikassa, 26. elokuuta ja 4. syyskuuta 2002 välisenä aikana, osallistujamaat pääsivät yksimielisyyteen EU:n ehdottamasta kymmenvuotisesta toimintakehyksestä kestävää kulutusta ja tuotantoa koskeville ohjelmille. Teollisuusmaat sopivat ryhtyvänsä johtamaan tätä maailmanlaajuista hanketta, jonka tavoitteena on nykyisten, kestävän kehityksen vastaisten kulutus- ja tuotantotapojen korjaaminen, sekä auttavansa kehitysmaita kehittämään toimintaperiaatteita ja välineitä, joiden avulla tämä tavoite voidaan saavuttaa. IPPC-direktiivi ja parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden levitys voivat omalta osaltaan edistää sen saavuttamista.

Kysymys 3: Miten IPPC-direktiivi ja siihen perustuva parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskeva tiedonvaihto voivat edistää kestävää tuotantoa kansainvälisellä tasolla?

Komissio ja silloinen puheenjohtajavaltio Espanja järjestivät Sevillassa huhtikuussa 2002 kansainvälisen konferenssin ympäristöministeriöiden ja ympäristönsuojeluvirastojen poliittisille päättäjille. [14] Konferenssin tavoitteena oli lisätä yleistä tietoisuutta EU:n politiikasta, jolla puututaan suurten teollisten pistekuormituslähteiden aiheuttamaan pilaantumiseen (erityisesti tietoisuutta IPPC-direktiivistä ja parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevasta tiedonvaihdosta) sekä saada tietoa Euroopan ulkopuolisten maiden harjoittamista politiikoista. Liitteessä 2 esitetään lyhyt tiivistelmä Yhdysvaltojen, Kanadan, Japanin, Kiinan ja Intian edustajien konferenssissa antamista tiedoista.

[14] Konferenssin asiakirjat ovat saatavissa seuraavasta Internet-osoitteesta: http://eippcb.jrc.es/pages/doc/ PCIPsevilla/mainpage.htm

5 Keskeiset tulkintakysymykset

IPPC-direktiivin täytäntöönpano jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa on tuonut esiin useita epäselvyyksiä. Monia toistuvia oikeudellisia kysymyksiä on tulkittava ja sovellettava yhdenmukaisesti EU:ssa ja ehdokasmaissa. Seuraavassa käsitellään joitakin näistä kysymyksistä.

5.1 Parhaan käytettävissä olevan tekniikan käyttö vuodesta 2007

IPPC-direktiivissä säädetään, että olemassa olevien laitosten on toimittava direktiivin vaatimusten mukaisesti 30. lokakuuta 2007 alkaen. Tämä on selvästi muotoiltu velvoite. Ei siis riitä, että lupa myönnetään 30. lokakuuta 2007 mennessä, jolloin laitos saa lisäaikaa ennen kuin sen on alettava toimia täysin direktiivin mukaisesti. Toiminnanharjoittajien perusvelvollisuuksiin kuuluu ennen kaikkea velvollisuus toteuttaa kaikki asiaankuuluvat ympäristön pilaantumista estävät toimenpiteet erityisesti parhaan käytettävissä olevan tekniikan avulla.

Asettaessaan parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvia lupaehtoja toimivaltaisen viranomaisen on otettava huomioon laitoksen tekniset ominaisuudet, maantieteellinen sijainti sekä paikalliset ympäristöolot. Parhaan käytettävissä olevan tekniikan käsite ja BREF-asiakirjat ovat luonteeltaan dynaamisia ja riittävän joustavia, jotta toiminnanharjoittajat ja viranomaiset voisivat ottaa huomioon tuotantoprosesseissa tai laitoksen suunnittelussa tehdyistä perusvalinnoista johtuvat rajoitukset sekä kustannustehokkuuteen liittyvät näkökohdat. (Ks. myös kohta 5.2.)

Jotta laitokset alkaisivat toimia täysin direktiivin mukaisesti viimeistään 30. lokakuuta 2007 [15], toiminnanharjoittajien ja toimivaltaisten viranomaisten on varattava riittävästi aikaa olemassa olevien laitosten ajanmukaistamiseen ja asianmukaisten toimien toteuttamiseen.

[15] Poikkeuksena tästä ovat ehdokasmaissa toimivat laitokset, joille on myönnetty ylimääräinen, vuoden 2007 jälkeen jatkuva siirtymäkausi.

5.2 Parhaan käytettävissä olevan tekniikan määritelmä

Parhaasta käytettävissä olevasta tekniikasta on käytetty vuosien varrella erilaisia määritelmiä EU:n lainsäädännössä ja muissa yhteyksissä, kuten kansainvälisissä yleissopimuksissa. IPPC-direktiivi sisältää kattavan määritelmän, jota on täydennetty direktiivin liitteessä luetelluilla kahdellatoista erityisseikalla. Parhaalle käytettävissä olevalle tekniikalle ei ole annettu pelkästään yleistä merkitystä (Sevillan prosessia varten - ks. jäljempänä), vaan se on määritelty myös erityistapauksia varten.

Paras käytettävissä oleva tekniikka voi siis vaihdella laitoksesta toiseen, koska kustannukset ja hyötykin voivat vaihdella. Koska kustannukset ja hyöty sisältyvät parhaan käytettävissä olevan tekniikan määritelmään, tällainen tekniikka on väistämättä erilaisten ympäristövaikutusten ja kustannusten välinen kompromissi. Sen vuoksi on hyvinkin mahdollista, että muilla tekniikoilla voitaisiin saavuttaa yleisesti korkeampi ympäristönsuojelun taso tai jonkin ympäristönäkökohdan osalta parempia tuloksia kuin parhaalla käytettävissä olevalla tekniikalla.

Parhaan käytettävissä olevan tekniikan määritelmässä edellytetään, että tekniikka on kehitetty sellaisessa mittakaavassa, että sitä voidaan käyttää kyseisellä teollisuudenalalla. Todisteet siitä, että tietty tekniikka on todella paras käytettävissä oleva tekniikka, voivat olla peräisin yhdestä tai useammasta laitoksesta, jotka käyttävät kyseistä tekniikkaa jossakin osassa maailmaa. Riittävät todisteet voidaan saada poikkeuksellisesti myös kokeiluhankkeista.

Prosessin sisäisillä toimenpiteillä on todennäköisesti yleensä myönteinen tai ei juuri minkäänlaista vaikutusta yritysten kannattavuuteen. Ulkoiset ympäristönsuojelutoimenpiteet vaikuttavat sen sijaan usein kielteisesti kannattavuuteen lyhyellä aikavälillä. On väistämätöntä, että osa parhaista käytettävissä olevista tekniikoista ei koskaan maksa itseään takaisin, mutta niiden yhteiskunnalliset edut ovat kuitenkin suuremmat kuin toiminnanharjoittajalle saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti aiheutuneet kustannukset.

Parhaasta käytettävissä olevasta tekniikasta päätettäessä on arvioitava tekniikan käyttöönotosta aiheutuvat nettokustannukset suhteessa käyttöönotolla saavutettaviin ympäristöhyötyihin. Toinen taloudellinen peruste liittyy siihen, voidaanko tekniikka ottaa käyttöön kyseisellä teollisuudenalalla taloudellisesti kannattavalla tavalla. Tätä kannattavuusperustetta on sovellettava alakohtaisesti [16] Euroopan tasolla eikä yksittäisiin laitoksiin. Jos tekniikkaa pidetään liian kalliina koko alalle, se ei ole paras käytettävissä oleva tekniikka. Ottamalla kannattavuusperusteessa huomioon koko ala eikä vain yksittäistä laitosta estetään se, että vaikeassa taloudellisessa tilanteessa olevat laitokset voivat jatkaa ympäristön pilaamista, koska niillä ei ole varaa toteuttaa tarvittavia toimenpiteitä.

[16] "Alalla" tarkoitetaan suhteellisen pitkälle menevää jaottelua, esimerkiksi klooria ja natriumhydroksidia valmistavaa teollisuutta eikä koko kemianteollisuutta.

5.3 Tuotantokapasiteetin määrittäminen

IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvia toimintoja koskevassa luettelossa (direktiivin liite I) käytetään usein tuotantokapasiteettia, joka ilmaistaan esimerkiksi tonneina päivää kohden, ratkaisevana perusteena sille, kuuluko toiminta direktiivin soveltamisalaan. Sen vuoksi on tärkeää, että kaikilla on sama käsitys siitä, miten laitoksen tuotantokapasiteetti lasketaan.

Joillakin aloilla, kuten tekstiili- ja nahkateollisuudessa, useimpia laitoksia ei käytetä koko ajan 24 tuntia vuorokaudessa. Monia pienempiä yksikköjä käytetään sen sijaan joustavasti kysynnän mukaan, jolloin niissä voidaan ylittää normaalit työajat hyvin lyhyellä varoitusajalla. Ilmoitettu työkäytäntö tai tuotos ei siis ole luotettava ohjenuora laskettaessa laitoksen todellista kapasiteettia, eivätkä ne anna tarkkaa käsitystä laitoksen saastuttamispotentiaalista.

Näin ollen ainoa teknisesti johdonmukainen tulkinta "kapasiteetista" on kapasiteetti, jolla laitosta voidaan käyttää. Toisin sanoen sillä tarkoitetaan laitoksen nimelliskapasiteettia vuorokaudessa, jos laitteita voidaan käyttää kokonaisen vuorokauden.

(Ks. myös kohta 7.3.1.)

5.4 Yleisesti sitovat vaatimukset ja kansalliset päästökauppajärjestelmät

Jäsenvaltiot voivat IPPC-direktiivin mukaan asettaa tietyillä aloilla yleisesti sitovia vaatimuksia sisällyttämättä erityisiä vaatimuksia yksittäisiin lupiin. On kuitenkin muistettava, että tämä mahdollisuus koskee ainoastaan tiettyjä lupavaatimuksia, kuten päästöjen raja-arvoja tai vastaavia parametrejä sekä teknisiä toimenpiteitä, jotka ovat samat useissa tai kaikissa alan laitoksissa.

Kansalliset päästökauppajärjestelmät ovat näin ollen direktiivin mukaisia vain sillä ehdolla, että niissä sallitaan ainoastaan sellaisten päästöjen kauppa, joita syntyy parhaan käytettävissä olevan tekniikan käytönoton jälkeen (olemassa olevissa laitoksissa käyttöönoton määräaika on vuosi 2007). Tämä merkitsee sitä, että vaatimus, jonka mukaan laitosta on käytettävä parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvien päästöraja-arvojen mukaan, koskee kaikkia toiminnanharjoittajia päästökiintiöiden ostajat mukaan luettuina.

IPPC-direktiivin ja päästökaupan välistä suhdetta käsitellään tarkemmin kohdissa 7.2 ja 10.2.3.

6 Sevillan prosessi

IPPC-direktiivissä säädettyjä parhaita käytettävissä olevia tekniikoita ja valvontaa koskevaa tiedonvaihtoa kutsutaan joskus "Sevillan prosessiksi", koska työtä koordinoi ja edistää Sevillassa sijaitseva Euroopan IPPC-toimisto, joka on osa komission alaiseen Yhteiseen tutkimuskeskukseen kuuluvaa Tekniikan tulevaisuudentutkimuslaitosta.

Tiedonvaihto on keskeinen ympäristönsuojelun tason paranemista edistävä tekijä, koska siihen kuuluu järjestelmällinen alakohtainen esikuva-analyysi (benchmarking) sekä käytettyjen tekniikoiden laaja-alainen tarkastelu ja arviointi. Tiedonvaihto on myös hyvin kustannustehokasta toimintaa, sillä sen puuttuessa kukin jäsenvaltio joutuisi itse yksilöimään parhaat käytettävissä olevat tekniikat ja päättämään niistä.

Tiedonvaihdon tärkeimpänä tuloksena ovat niin kutsutut BREF-asiakirjat ("BAT Reference documents"). Näihin asiakirjoihin viitataan direktiivin liitteessä, jossa luetellaan seikkoja, jotka tulee ottaa huomioon parhaista käytettävissä olevista tekniikoista päätettäessä. Toimivaltaisten viranomaisten on otettava BREF-asiakirjat huomioon, kun ne käsittelevät lupahakemuksia ja asettavat lupaehtoja. Tästä oikeudellisesta näkökohdasta riippumatta on odotettavaa, että asiakirjoista tulee laatunsa ansiosta viranomaisten tärkein apuneuvo lupamenettelyssä. Lisäksi on todennäköistä, että toiminnanharjoittajat käyttävät asiakirjoja valmistellessaan lupahakemuksiaan. Yleisö ja valtiosta riippumattomat ympäristöjärjestöt voivat myös käyttää niitä tarkistaakseen, että lupaehdot ovat kohtuullisia.

BREF-asiakirjoissa ei aseteta kuitenkaan oikeudellisesti sitovia normeja. Niissä annetaan yksinkertaisesti vertailutietoja. Koska viranomaisten on otettava huomioon myös laitoksen tekniset ominaisuudet, sen maantieteellinen sijainti sekä paikalliset ympäristöolot, BREF-asiakirjat eivät voi olla päästöraja-arvojen ja muiden lupaehtojen ainoana perustana.

Tämä eurooppalainen tiedonvaihto on johtanut myös useiden epävirallisten verkostojen kehittymiseen teollisuuden, sääntelyelinten ja tutkimuslaitosten asiantuntijoiden välillä. Viranomaiset voivat hyödyntää näitä verkostoja, jos BREF-asiakirjojen sisältämät tiedot ovat epätäydellisiä, vanhentuneita tai vaikeaselkoisia.

6.1 Järjestelmän rakenne

Euroopan IPPC-toimisto koordinoi kutakin BREF-asiakirjaa valmisteltaessa teknistä työryhmää, jonka jäseninä on teollisuuden, viranomaisten, tutkimuslaitosten ja valtiosta riippumattomien ympäristöjärjestöjen asiantuntijoita EU-, EFTA- ja ehdokasmaista. Työryhmä saa yleensä asiakirjan valmiiksi kahdessa tai kolmessa vuodessa. Vaikka ryhmässä pyritään yksimielisyyteen, se ei ole ehdoton vaatimus. Komission tehtävänä on tuoda asiakirjoissa esiin mahdolliset mielipide-erot ja sisällyttää niihin eriävien näkemysten perustelut.

Tietojenvaihtofoorumilla, jossa on yhtä laajapohjainen edustus kuin työryhmissäkin, on strategisempi tehtävä valvoa yleisesti tiedonvaihtoprosessia.

Komissio julkistaa BREF-asiakirjat Internetissä [17] ja CD-ROMilla komission virallisen päätöksen jälkeen. Laatu-, ajankohtaisuus- ja resurssisyistä komissio ei käännä tekstejä, jotka laaditaan aina englannin kielellä, kokonaan EU:n muille virallisille kielille. Se kääntää ainoastaan tietyt luvut, ennen kaikkea tiivistelmät. Jäsenvaltioita ja ehdokasmaita kannustetaan kuitenkin kääntämään asiakirjoista muitakin osia.

[17] http:// eippcb.jrc.es

6.2 Tiedonvaihdon edistymisen arviointi

Vuonna 1997 alkaneen kunnianhimoisen tiedonvaihdon [18] tähänastiset tulokset ovat komission arvion mukaan suureksi osaksi positiivisia. Mielenkiintoinen havainto on, että jokaisessa jäsenvaltiossa on olemassa jokin ainutlaatuinen paras käytettävissä oleva tekniikka. Tämä osoittaa, että tiedonvaihdosta on hyötyä kaikille siihen osallistuville maille.

[18] Esimerkkinä voidaan mainita, että jalostamoja koskevan BREF-asiakirjan laadintaprosessin aikana pidettiin 17 kokousta, järjestettiin 17 käyntiä tai kokousta eurooppalaisiin jalostamoihin (8 maata ja 11 yritystä), käytettiin noin 350:tä dokumenttia tai kirjaa lähdeaineistona, esitettiin noin 4 300 kommenttia neljästä luonnoksesta, lähetettiin noin 1 800 sähköpostiviestiä (jos mukaan lasketaan vain sellaiset viesti, joissa IPPC-toimisto oli osallisena) ja käytiin noin 800 kertaa IPPC-toimiston "Members' Workspace" -sivuilla.

Tähän mennessä on laadittu viisitoista BREF-asiakirjaa, jotka käsittävät rauta- ja terästeollisuuden, sementti- ja kalkkiteollisuuden, massa- ja paperiteollisuuden, muita kuin rautametalleja käyttävän metalliteollisuuden, lasiteollisuuden, tekstiiliteollisuuden, nahkateollisuuden ja orgaanisia peruskemikaaleja valmistavan teollisuuden sekä jäähdytysjärjestelmät, rautametallien jalostusteollisuuden, jalostamot, kloorialkaaliteollisuuden, siipikarjan ja sikojen tehokasvatuksen ja jäteveden ja jätekaasun käsittelyn kemianteollisuudessa. [19]

[19] Eri työryhmiä, niiden jäseniä ja työn edistymistä koskevat tiedot ovat saatavilla seuraavasta Internet-osoitteesta: http:// eippcb.jrc.es.

Komissio saa yleensä laajimmat tiedot kyseisiltä teollisuudenaloilta. Vaikka eri aloilla on hyvin vaihtelevat määrät ympäristönsuojelun tasoa koskevia tietoja, joita tarvitaan tekniikoiden arvioimiseen, kyseisten teollisuudenalojen eli toiminnanharjoittajien ja tekniikan toimittajien antamat tiedot riittävät yleensä asianmukaisten arviointien tekemiseen. Taloudellisia tietoja ei kuitenkaan anneta usein saataville, ja jos niitä annetaan, niitä ei yleensä voida tarkistaa vertaamalla niitä muista lähteistä saatuihin tietoihin. Tämä voi olla esteenä parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden objektiiviselle määrittämiselle, koska taloudelliset näkökohdat ovat keskeisellä sijalla parhaan käytettävissä olevan tekniikan määritelmässä.

Eri teollisuudenalat ovat yleensä hyvin aktiivisia ja antavat varsin paljon tukea. Ne katsovat, että tiedonvaihtoprosessin tuloksena saatujen BREF-asiakirjojen hyvä laatu antaa riittävät perusteet niiden panostukseen varsinkin, kun otetaan huomioon, että asiakirjat todennäköisesti auttavat viranomaisia ymmärtämään paremmin teollisuusprosesseja ja antavat mahdollisuuden käydä entistä rakentavampaa vuoropuhelua niiden kanssa. Teollisuuden mielestä on kuitenkin vaikea sovittaa yhteen taloudellisten tietojen toimittamista ja Sevillan prosessissa tavoiteltua avoimuutta, koska taloudelliset tiedot voivat olla luottamuksellisia.

Jäsenvaltioiden asiantuntijoiden työpanos täydentää merkittävästi teollisuudenalojen työpanosta. Asiantuntijoiden aktiivisuus vaihtelee ryhmästä toiseen, mutta Saksan ja Alankomaiden asiantuntijoiden osallistuminen on yleensä erityisen merkittävää. Lisäksi eräät jäsenvaltiot lähettävät kansallisia asiantuntijoita, jotka toimivat Sevillassa BREF-asiakirjojen "kirjoittajina". Komissio on erityisen kiitollinen Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten tähän työhön antamasta tuesta.

Ehdokasmaiden osallistuminen ei yleensä ole vielä yhtä aktiivista kuin jäsenvaltioiden osallistuminen, mikä aiheuttaa kahdenlaisia ongelmia: asiantuntijapohja jää kapeammaksi ja BREF-asiakirjojen yleinen hyväksyminen ehdokasmaissa vaarantuu.

Ympäristöjärjestöillä ja niiden asiantuntijoilla on myös oma tärkeä tehtävänsä, joka perustuu niiden työpanokseen ja tiedonvaihdon uskottavuuteen ulkomaailman silmissä. Järjestöt ovat yleensä kohtalaisen tyytyväisiä tiedonvaihdon avoimuuteen mutta ovat arvostelleet sitä, että teollisuudella on käytettävissään huomattavasti suuremmat resurssit tässä toiminnassa kuin niillä itsellään.

6.3 Jatkotoimet

Parhaillaan laaditaan kahtatoista BREF-asiakirjaa sekä kaivostoiminnan parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevaa asiakirjaa [20], minkä lisäksi aiotaan käynnistää viiden muun asiakirjan laadinta. Komissio tekee parhaansa vähentääkseen viipeitä, mutta se on riippuvainen jäsenvaltioiden ja teollisuuden kanssa tehtävästä yhteistyöstä. Yleisenä tavoitteena on saada kaikkien asiakirjojen ensimmäinen painos valmiiksi vuoden 2005 loppuun mennessä.

[20] Asiakirjaa laaditaan komission tiedonannon "Turvallinen kaivostoiminta: viimeaikaisten kaivosonnettomuuksien jälkeiset toimet" (KOM(2000) 664 lopullinen) mukaisesti.

BREF-asiakirjoja on tarkistettava säännöllisesti, jotta ne olisivat ajan tasalla. Tietojenvaihtofoorumi on hyväksynyt komission ehdotuksen, jonka mukaan tarkistusprosessi olisi aloitettava vuonna 2003 sementti- ja kalkkiteollisuutta koskevan asiakirjan tarkistuksella.

Asiakirjojen ensimmäisten painosten tarkistuksessa olisi käytettävä uusia olennaisia päästö-, kulutus- ja taloudellisia tietoja sekä myöhemmin ilmestyvää, taloudellisia kysymyksiä ja kerrannaisvaikutuksia käsittelevää viiteasiakirjaa ja siinä esitettyjä menetelmiä, jotta parhaista käytettävissä olevista tekniikoista voitaisiin tehdä objektiivisempia päätelmiä ja jotta voitaisiin tasoittaa näkemyserot. Yhtenä ensisijaisena tavoitteena on myös ohjata tarkemmin päästöjen valvontaa. BREF-asiakirjojen ensimmäisten painosten valmisteluun osallistuneet tekniset työryhmät eivät ole käsitelleet tätä näkökohtaa kovin perusteellisesti. Alakohtaisissa asiakirjoissa olisi lisäksi käsiteltävä laajemmin muun muassa energiankäyttöä, melunhallintaa ja ympäristöasioiden hallintaa.

IMPEL-verkko aikoo tehdä tutkimuksen, jonka kohteena ovat BREF-asiakirjoja käyttävät jäsenvaltioiden viranomaiset. Tutkimuksen ajankohdasta ja yksityiskohdista ei ole kuitenkaan vielä päätetty.

Toinen kysymys, jota olisi käsiteltävä, on se, missä määrin BREF-asiakirjoja voitaisiin käyttää muihin tarkoituksiin kuin IPPC-direktiivin täytäntöönpanoon ja olisiko tällaisia käyttötarkoituksia edistettävä erityisin toimin.

Kysymys 4: Onko parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskeva tiedonvaihto optimaalista ja ovatko BREF-asiakirjat tehokas täytäntöönpanoväline?

7 IPPC-direktiivin tuleva kehitys

Komissio on ehdottanut kahta muutosta IPPC-direktiiviin: yleisön osallistumista lupamenettelyyn olisi vahvistettava ja kasvihuonekaasupäästöt olisi pääasiallisesti jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sikäli kuin niitä käsitellään komission ehdottamassa kasvihuonekaasujen päästökauppaa koskevassa direktiivissä. Neuvosto ja Euroopan parlamentti ovat sopineet edellisestä muutoksesta (johon tarvitaan vielä virallinen hyväksyntä), mutta ne neuvottelevat vielä jälkimmäisestä.

Vaikka IPPC-direktiivin täytäntöönpanoa koskeva ensimmäinen kyselylomake (ks. kohta 2.1) on lähinnä retrospektiivinen, se kannustaa kuvaamaan myös tulevaisuudennäkymiä. Lomake sisältää nimittäin kysymyksen, jossa tiedustellaan, kuinka tehokas direktiivi on muihin ympäristöpolitiikan välineisiin verrattuna. Komissio antaa vuoden 2004 toisella vuosineljänneksellä raportin kyseisen tutkimuksen tuloksista. Toinen kysymys, jota olisi käsiteltävä, on direktiivin liitteessä I oleva luettelo eri toiminnoista. Ennen kuin asiasta tehdään ehdotus, on kuitenkin tehtävä asianmukainen vaikutustenarviointi lainsäädännön parantamisesta annetun yhteisön toimintasuunnitelman [21] mukaisesti.

[21] KOM(2002) 278 lopullinen.

7.1 Århusin yleissopimus

Direktiivin säännöksiin ehdotettu muutos, joka koskee yleisön osallistumista lupamenettelyyn, kuuluu toimenpiteisiin, jotka yhteisön on toteutettava, jotta se voisi ratifioida vuonna 1998 allekirjoittamansa Århusin yleissopimuksen [22]. Neuvosto ja Euroopan parlamentti ovat sopineet useista yleisölle myönnettävistä laajennetuista oikeuksista. Niihin kuuluvat muun muassa seuraavat [23]:

[22] Yleissopimus tiedon saannista, yleisön osallistumisoikeudesta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeudesta ympäristöasioissa (http://www.unece.org/env/ pp).

[23] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi yleisön osallistumisesta tiettyjen ympäristöä koskevien suunnitelmien ja ohjelmien laatimiseen sekä neuvoston direktiivien 85/337/ETY ja 96/61/EY muuttamisesta, KOM(2000) 839 lopullinen (EYVL C 154 E, 29/5/2001, s. 123-128). Sovittelumenettelyn tulos: http://wwwdb.europarl.eu.int/oeil/ oeil_ViewDNL.ProcViewByNum?Lang=2&ProcNum=COD/2000/0331

-Lupahakemukseen on sisällyttävä tiivistelmä päävaihtoehdoista, joita hakija on mahdollisesti tutkinut.

-Päätösluonnokset on julkistettava, jotta yleisö voisi kommentoida niitä.

-Viranomaisen on julkistettava perusteet ja seikat, joihin lupapäätös perustuu.

-"Yleisöllä, jota asia koskee", valtiosta riippumattomat ympäristöjärjestöt mukaan luettuina, on periaatteessa oikeus panna vireille menettelyjä, joissa päätösten tai laiminlyöntien asiasisältö tai niihin liittyvien menettelyjen laillisuus tutkitaan uudelleen.

-Vaatimuksia, jotka koskevat yleisön kuulemista toisissa jäsenvaltioissa rajatylittäviä päästöjä koskevissa tapauksissa, tiukennetaan.

Näiden säännösten soveltamisala on rajoitettu uusiin laitoksiin, olemassa oleviin laitoksiin, jotka aikovat tehdä olennaisia muutoksia, sekä muihin olemassa oleviin laitoksiin, jotka pilaavat merkittävästi ympäristöä. Yleisön kuuleminen ei siis aina ole pakollista, kun on kyse vanhoista laitoksista. Yrittäessään saada itselleen oikeuden tulla kuulluksi luvan ajanmukaistamisen yhteydessä yleisön voi olla vaikea osoittaa, että suunniteltu muutos on "olennainen" tai että laitos aiheuttaa "merkittävää" pilaantumista.

7.2 Kasvihuonekaasuja koskevien päästöoikeuksien kauppa

Yli kolmannes unionin kaikista kasvihuonekaasupäästöistä, kaikki lähteet mukaan luettuina, on peräisin toiminnoista, joihin on IPPC-direktiivin mukaan saatava lupa. Komissio on ehdottanut, että kaikkien laitosten ei tarvitse käyttää parasta käytettävissä olevaa tekniikkaa ehkäistäkseen tai vähentääkseen kasvihuonekaasupäästöjään [24]. Jos laitokset saavat kasvihuonekaasuja koskevan päästöluvan, ne voivat periaatteessa valita, vähentävätkö ne päästöjään niille jaettujen oikeuksien mukaisiin tai vielä pienempiin määriin vai antavatko ne päästöjensä ylittää kyseiset määrät ja ostavat päästöoikeuksia muilta.

[24] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kasvihuonekaasujen päästöjen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta, KOM(2001) 581 lopullinen (EYVL C 75 E, 26/3/2002, s. 33-44) -ks. erityisesti 25 artikla. On muistettava, että kaikki Kioton pöytäkirjassa tarkoitetut kasvihuonekaasut kuuluvat IPPC-direktiivin soveltamisalaan, koska 'pilaaminen' on määritelty siinä laajasti.

Tämä EU:n uusi ympäristöpoliittinen lähestymistapa perustuu siihen, että päästöjä voidaan vähentää aikaisempaa kustannustehokkaammalla tavalla ja että päästökattoon ja -oikeuksiin perustuvalla järjestelmällä saavutetaan kokonaispäästöjen osalta varmoja tuloksia, mikä ei ole mahdollista parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvalla lupajärjestelmällä.

Tähän "vapauteen" liittyy kuitenkin tiettyjä rajoituksia. Ensiksikin päästökauppajärjestelmää käytettäisiin rajoittamatta voimassa olevassa IPPC-direktiivissä asetettuja velvoitteita, jotka koskevat muuntyyppistä pilaamista kuin ilmaston lämpenemiseen liittyvää pilaamista. Jos siis toiminnanharjoittajan on toteutettava toimenpiteitä vähentääkseen muita päästöjä ja kasvihuonekaasupäästöt vähenevät tai kasvavat satunnaisesti tämän johdosta, toiminnanharjoittajalla ei ole muuta mahdollisuutta kuin toteuttaa kyseiset toimenpiteet.

Toiseksi voi olla tarpeen asettaa muitakin kasvihuonekaasuja kuin hiilidioksidia koskevia lupaehtoja, jotta varmistettaisiin, että ympäristön pilaantuminen ei lisäänny paikallisesti päästökaupan johdosta.

Kolmanneksi energian, esimerkiksi sähkön, höyryn ja kuuman veden muodossa olevan energian, tehokasta käyttöä koskevat vaatimukset jäävät voimaan. Ehdotettu muutos vaikuttaa vain laitosalueella poltto- tai muissa prosesseissa syntyviin suoriin hiilidioksidipäästöihin. [25] Tämä vaikuttaa erityisesti sellaisiin laitoksiin, jotka kuluttavat kaiken tuottamansa sähkön, höyryn tai muun energian.

[25] Neuvoston poliittisen yhteisymmärryksen mukaan (http://europa.eu.int/comm/environment/ climat/emission.htm) jäsenvaltiot voivat edelleen päättää asettaa energiatehokkuuteen liityviä vaatimuksia, jotka koskevat laitosalueella poltto- tai muista yksiköistä ympäristöön pääsevää hiilidioksidia.

Päästökauppaan ja parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvaan sääntelyyn liittyviä yleisiä näkökohtia käsitellään kohdassa 10.2.3.

7.3 IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvat toiminnat

Monet jäsenvaltiot soveltavat vastaavia parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvia lupajärjestelmiä myös sellaisiin toimintoihin, jotka eivät kuulu IPPC-direktiivin soveltamisalaan joko sen vuoksi, että kyseinen ala ei kuulu sen soveltamisalaan tai sen vuoksi, että kyseinen toiminta ei ylitä direktiivissä tuotantokapasiteetille (tai vastaavalle) asetettua raja-arvoa. Tämä herättää kysymyksen, olisiko direktiivin yhdenmukaistettuja sääntöjä sovellettava muihinkin toimintoihin toissijaisuusperiaatetta noudattaen.

Pohdittaessa sitä, olisiko direktiivin soveltamisalaa laajennettava ihmisten terveyden ja ympäristön suojelun parantamiseksi, on pidettävä mielessä, että jäsenvaltioilla ja ehdokasmailla ei ole rajattomasti hallintoresursseja tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseen. Vaikka yhtenäisellä lähestymistavalla rationalisoidaan sääntelytehtäviä, lupajärjestelmä vaatii kuitenkin paljon hallintoresursseja sekä toiminnanharjoittajilta että viranomaisilta. Vaarana on, että jos rajallisia resursseja käytetään useampien laitosten sääntelyyn, viranomaiset eivät varaa riittävästi resursseja sellaisten laitosten sääntelyyn, joiden ympäristövaikutukset ovat tai voivat olla kaikkein suurimmat.

7.3.1 Raja-arvojen tarkistaminen

Komissio on tietoinen siitä, että IPPC-direktiivin liitteessä I on useita toimintoja, joille on asetettu epätarkat tai jopa kohtuuttomat raja-arvot. Vaarana on, että laitokset, joiden ympäristövaikutukset ovat suhteellisen suuria, jäävät käytännössä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tai että laitokset, joiden ympäristövaikutukset ovat suhteellisen pieniä, kuuluvatkin sen soveltamisalaan. Vaarana on myös, että erilaiset tulkinnat johtavat sisämarkkinoiden vääristymiseen.

Tämän johdosta komissio aikoo tutkia, miten raja-arvot on määritetty tiettyjä aloja varten, kuten valimoita, pajoja, parkituslaitoksia, elintarvikejalostusta, tekstiilien viimeistystä, keraamisten tuotteiden valmistusta ja teräksen elektrolyyttistä päällystämistä varten.

Lisäksi on aiheellista tutkia, olisiko joissakin tapauksissa yksinkertaisempaa käyttää raja-arvona tietynpituisen ajanjakson tuotantoa tuotantokapasiteetin sijasta.

7.3.2 Jätehuoltoala

Voimassa oleva direktiivi kattaa jätealan hyvin hajanaisesti. Lisäksi hävittämis- ja hyödyntämistoimien erottaminen toisistaan edellyttää joskus vaikeaa oikeudellista arviointia.

Komission mielestä on tärkeä varmistaa, että EU:ssa toimivien jätehuoltolaitosten ympäristönsuojelun taso on korkea, jotta vältettäisiin ympäristöperusteinen polkumyynti rajatylittävissä jätesiirroissa, joita tehdään unionin sisällä. Sen vuoksi on syytä harkita, olisiko direktiivi ulotettava koskemaan kaikkia jätehuoltolaitoksia, joiden kapasiteetti ylittää tietyt raja-arvot.

Lisäksi olisi harkittava, olisiko direktiivin liite I muutettava jätteenpolttolaitosten osalta jätteenpolttoa koskevan uuden direktiivin [26] soveltamisalan mukaiseksi.

[26] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/76/EY jätteenpoltosta (EYVL L 313, 13/12/2000, s. 12-21).

7.3.3 Uusien toimintojen lisääminen

Edellä esitetyn perusteella komissio on valmis harkitsemaan uusien toimintojen lisäämistä IPPC-direktiiviin. Yksi mahdollinen toiminta on vesiviljely [27], jota pidetään nopeasti kehittyvänä alana, jolla on merkittäviä ympäristövaikutuksia.

[27] Ks. komission tiedonanto "Yhteisön vesiviljelyalan kestävää kehittämistä koskeva strategia", KOM(2002) 511.

Edistääkseen vielä lupamenettelyjen yksinkertaistamista komissio aikoo selvittää, onko aiheellista yhtenäistää enemmän IPPC-direktiivissä olevaa toimintaluetteloa ja direktiivin 85/337/ETY [28] luetteloa hankkeista, joista on tehtävä ympäristövaikutusten arviointi.

[28] Neuvoston direktiivi 85/337/ETY tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista (EYVL L 175, 5/7/1985, s. 40-48), sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, 14/3/1997, s. 5-15).

Kysymys 5: Onko IPPC-direktiivin soveltamisala toimintojen ja raja-arvojen osalta niin laaja, että direktiivin nojalla voidaan puuttua tuotantoprosessien merkittävimpiin ympäristövaikutuksiin?

8 Yhteisön päästöraja-arvot

IPPC-direktiivissä säädetään yhteisön päästöraja-arvojen vahvistamisesta direktiiveillä, kun "yhteisöllisten toimien tarve on todettu". Tarpeen toteamisen olisi perustuttava erityisesti parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevaan tiedonvaihtoon ja jäsenvaltioissa sovellettuihin edustaviin raja-arvoihin.

Selvittäessään, onko tarpeen vahvistaa yhteisön päästöraja-arvot ensisijaisia aloja ja epäpuhtauksia varten, komissio ottaa huomioon paitsi jäsenvaltioissa sovellettuja edustavia raja-arvoja koskevat ilmoitukset ja parasta käytettävissä olevaa tekniikkaa koskevan tiedonvaihdon tulokset myös Euroopan epäpuhtauspäästörekisteriin toimitetut tiedot (ks. jäljempänä). Komissio noudattaa tässä työssä tapansa mukaan toissijaisuusperiaatetta.

Yhteisön päästöraja-arvoja harkitaan ensisijaisesti dioksiineille ja furaaneille komission dioksiinistrategiasta [29] annettujen neuvoston päätelmien mukaisesti. Niitä harkitaan myös vesipuitedirektiivin mukaisille prioriteettiaineille ja muille epäpuhtauksille, joilla on rajojen yli ulottuvia vaikutuksia.

[29] Tiedonanto dioksiineja, furaaneja ja polykloorattuja bifenyylejä koskevasta yhteisön strategiasta, KOM(2001) 593.

Koko yhteisöä koskevat raja-arvot heikentävät kuitenkin jossain määrin molempia IPPC-direktiivissä säädettyjä lähestymistapoja, joista toinen perustuu hajauttamiseen ja toinen yhtenäistämiseen, koska yhteisön raja-arvoilla rajoitetaan toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuutta tehdä sekä ympäristön että talouden kannalta asianmukaisia pragmaattisia kompromissipäätöksiä. Jos esimerkiksi vahvistetaan raja-arvo, joka vastaa alhaisinta mahdollista dioksiinien päästötasoa teräksenvalmistuksessa, tuloksena voi olla, että laitokset vähentävät kierrättämänsä romun määrää (ne hylkäävät romun, jossa voi olla dioksiineja) tai niiden hiilidioksidipäästöt lisääntyvät merkittävästi (toimet, joilla dioksiinien määrää vähennetään, eivät ole energiatehokkaita).

Kun päätöksenteossa punnitaan erilaisia ympäristötavoitteita ja arvioidaan eri vaihtoehtojen kustannuksia, usein on järkevintä ottaa huomioon kullakin laitosalueella vallitsevat paikalliset olot. Koko yhteisöä koskevia raja-arvoja olisikin otettava käyttöön vain silloin, kun ne ovat välttämättömiä.

Toisaalta, jos todetaan, että viranomaiset asettavat yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa järjestelmällisesti sellaisia päästöraja-arvoja, jotka eivät ole riittävän tiukkoja eivätkä perustu parhaisiin käytettävissä oleviin tekniikoihin, voi olla tarpeen ottaa käyttöön uusia yhteisön päästöraja-arvoja. Ennen kuin asiasta tehdään ehdotuksia, on tehtävä asianmukainen vaikutustenarviointi lainsäädännön parantamisesta annetun yhteisön toimintasuunnitelman mukaisesti.

Kun on kyse dioksiinipäästöistä, joiden pääasiallisena lähteenä on edelleenkin metallien tuotanto ja jalostus, yhtenä vaihtoehtona on asettaa kyseisellä alalla päästöjen pakollista tarkkailua koskevat vaatimukset vahvistamatta aluksi yhteisön päästöraja-arvoja. Tämä voi olla tehokas sääntelykeino, koska päästöjä koskevien tietojen puute on toistaiseksi vakavana esteenä asianmukaisten toimien toteuttamiselle.

Kysymys 6: Missä tapauksissa on mahdollista nostaa ympäristönsuojelun tasoa ja estää sisämarkkinoiden vääristyminen asettamalla vähimmäisvaatimuksiksi koko yhteisöä koskevia päästöraja-arvoja?

9 Euroopan epäpuhtauspäästörekisteri (EPER)

Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle yksittäisten laitosten päästöt ja liitettävä tietoihin yleisraportti. Ilmoitetut tiedot julkistetaan Internetissä kolmen vuoden välein julkisessa EPER-rekisterissä, jonka tarkoituksena on antaa poliittisille päättäjille, tutkijoille ja yleisölle ympäristötietoa ilmaan ja veteen kulkeutuvista päästöistä. Rekisteri kannustaa laitosten toiminnanharjoittajia vähentämään laitosten päästöjä.

EPER-rekisterin avulla voidaan myös arvioida, miten tehokkaasti IPPC-direktiivillä on vähennetty ilmaan ja veteen kulkeutuvia päästöjä, vaikka arviointi ei annakaan varmaa tietoa siitä, mitkä päästövähennykset johtuvat direktiivistä ja mitkä vapaaehtoisista toimista tai muusta lainsäädännöstä.

9.1 Toteutetut toimet

Euroopan epäpuhtauspäätösrekisterin laatimista koskevassa komission päätöksessä 2000/479/EY [30] vahvistetaan jäsenvaltioiden ja komission velvoitteet. Tietoja kerätään 50 epäpuhtauden päästöistä ilmaan ja veteen noin 20 000:sta IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvasta teollisuuslaitoksesta. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava tiedot komissiolle kolmen vuoden välein kesäkuusta 2003 alkaen, jolloin niiden on ilmoitettava vuoden 2001 päästöjä koskevat tiedot (vaihtoehtoisesti ne voivat ilmoittaa vuosia 2000-2002 koskevat tiedot). Unioniin liittymässä olevien maiden on toimitettava ensimmäiset ilmoituksensa vuonna 2006 vuoden 2004 päästöistä.

[30] EYVL L 192, 28/07/2000, s. 36-43.

Marraskuussa 2000 julkaistiin EPER-rekisterin soveltamisopas [31], joka helpottaa rekisterin laatimista ja selventää edellä mainitussa päätöksessä asetettuja ilmoitusvaatimuksia. Oppaassa käsitellään tietojen siirrossa käytettäviä muotoja, ja se sisältää viittaukset käytettävissä oleviin päästöjen määritysmenetelmiin sekä toimialakohtaiset osaluettelot epäpuhtauksista, joita todennäköisesti vapautuu eri lähteistä.

[31] "Guidance Document for EPER implementation", Euroopan komissio, 2000, ISBN 92-894-0279-2, luettelonumero: KH-33-00-106-EN-C, http://europa.eu.int/comm/environment/ ippc/eper/index.htm.

Komissio ja Euroopan ympäristökeskus aikovat avata helmikuussa 2004 helppokäyttöisen Internet-sivuston, joka sisältää ensimmäisistä ilmotuksista saadut tulokset.

9.2 Jatkotoimet

EPER-rekisterissä käsitellään toistaiseksi ainoastaan ilmaan ja veteen kulkeutuvia päästöjä; se ei sisällä tietoja maaperään kulkeutuvista päästöistä eikä jätesiirroista. Rekisteriä olisi kuitenkin tarkasteltava YK:n Euroopan talouskomission tekemän Århusin yleissopimuksen pohjalta. Yleissopimuksessa kaikki sopimuspuolet ovat sopineet levittävänsä päästöjä koskevia tietoja yleisölle ja käyttävänsä epäpuhtauksien päästöjä ja siirtoja koskevia rekistereitä välineenä, jonka avulla ne seuraavat ympäristönsuojelun edistymistä. EPER-rekisteriä voidaan siis pitää epäpuhtauksien päästöjä ja siirtoja koskevan eurooppalaisen rekisterin esiasteena.

Vuoden 2001 alussa perustettiin epäpuhtauksien päästöjä ja siirtoja koskevia rekistereitä käsittelevä työryhmä Århusin yleissopimuksen mukaisesti kehittämään tällaisia rekisterejä koskevaa oikeudellisesti sitovaa asiakirjaa, joka annettaisiin toukokuussa 2003 Kiovan ministerikonferenssin hyväksyttäväksi. Parhaillaan valmistellaan EPER-rekisterin laajentamista täysin integroiduksi ja kattavaksi epäpuhtauksien päästöjä ja siirtoja koskevaksi rekisteriksi, johon tehtäisiin vuosittaiset ilmoitukset. Samalla komissio ja jäsenvaltiot jatkavat EPER-rekisterin ensimmäisen ja toisen ilmoitusjakson raportoinnin toteuttamista.

10 IPPC-direktiivin suhde toisiin direktiiveihin ja muihin ympäristöpolitiikan välineisiin

Koska IPPC-direktiivissä noudatetaan kokonaisvaltaista ja monialaista lähestymistapaa, sillä on yhtymäkohtia moniin ympäristöä koskeviin EU:n direktiiveihin ja asetuksiin sekä muihin politiikkoihin ja toimenpiteisiin. Joitakin niistä käsitellään lyhyesti jäljempänä. Tämän tavoitteena on antaa käsitys IPPC-direktiivin vaikutuksesta muihin politiikan aloihin ja välineisiin ja vastaavasti niiden mahdollisesta vaikutuksesta direktiivin täytäntöönpanoon.

Kun teollisuuslaitoksia koskevaa EU:n ympäristöpolitiikkaa [32] kehitetään eteenpäin, on tärkeä varmistaa, että se on mahdollisimman johdonmukaista, sekä tutkia, onko olemassa esteitä tehokkaan poliittisen välineistön kehittämiselle EU:n tai jäsenvaltioiden tasolla. Tällaisessa analyysissä on selvitettävä IPPC-direktiivin ja vaihtoehtoisten tai täydentävien poliittisten välineiden etuja ja haittoja.

[32] Tässä yhteydessä on syytä mainita kaksi käynnissä olevaa mielenkiintoista aloitetta, jotka liittyvät teollisuuslaitoksia koskevan politiikan uudelleentarkasteluun: eurooppalainen ENAP-hanke ("Exploring New Approaches in regulating industrial installations") ja lainsäädännön parantamista koskeva IMPEL-verkon aloite (http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/projects.htm

11)

10.1 Tavanomaiset ympäristöpolitiikan välineet

10.1.1 Ympäristövaikutusten arviointia koskeva direktiivi

Monet uudet IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvat laitokset ovat velvollisia tekemään myös direktiivin 85/337/ETY mukaisen ympäristövaikutusten arvioinnin. Jäsenvaltioilla on mahdollisuus, muttei velvollisuutta, luoda yksi ainoa menettely, jolla täytetään kummankin direktiivin vaatimukset. Viranomaisten on päätettävä tapauskohtaisesti mahdollisten ympäristöhaittojen suuruuden perusteella, edellyttävätkö laitoksessa suunnitteilla olevat muutokset ympäristövaikutusten arviointia.

Kun on kyse uudesta laitoksesta tai olennaisesta muutoksesta, joka kuuluu direktiivin 85/337/ETY soveltamisalaan, kaikki kyseisen direktiivin nojalla saadut tiedot tai tehdyt päätelmät on otettava lupahakemuksen arvioinnissa huomioon.

10.1.2 Suuria polttolaitoksia, jätteenpolttoa ja liuottimia koskevat direktiivit

Useiden tärkeiden, tietyistä ensisijaisista lähteistä peräisin olevien epäpuhtauksien päästöraja-arvot vahvistetaan muissa direktiiveissä. [33] Kyseiset päästöraja-arvot eivät välttämättä perustu IPPC-direktiivissä määriteltyihin parhaisiin käytettävissä oleviin tekniikoihin. Jos laitos kuuluu sekä IPPC-direktiivin sääntöjen että muissa direktiiveissä vahvistettujen raja-arvojen soveltamisalaan, kyseiset raja-arvot ovat vähimmäisvaatimuksia. Näillä direktiiveillä pyritään varmistamaan, ettei IPPC-direktiiviin liittyvää joustavuutta käytetä väärin.

[33] Esimerkiksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/80/EY tiettyjen suurista polttolaitoksista ilmaan joutuvien epäpuhtauspäästöjen rajoittamisesta (EYVL L 309, 27/11/2001, s. 1-21); Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/76/EY jätteenpoltosta (EYVL L 313, 13/12/2000, s. 12-21); neuvoston direktiivi 1999/13/EY orgaanisten liuottimien käytöstä tietyissä toiminnoissa ja laitoksissa aiheutuvien haihtuvien orgaanisten yhdisteiden päästöjen rajoittamisesta (EYVL L 85, 29/3/1999, s. 1-22).

10.1.3 Seveso II -direktiivi

Seveso II -direktiivi [34] on toinen merkittävä direktiivi, joka koskee erityisesti teollisuuslaitoksia (tuotantolaitoksia). Sen tavoitteena on ehkäistä suuronnettomuuksia, joissa on mukana vaarallisia aineita, sekä rajoittaa niiden ihmisiin ja ympäristöön kohdistuvia seurauksia. Direktiiviä sovelletaan tuotantolaitoksiin, joissa olevien vaarallisten aineiden määrät ylittävät tietyt raja-arvot.

[34] Neuvoston direktiivi 96/82/EY, annettu 9 päivänä joulukuuta 1996, vaarallisista aineista aiheutuvien suuronnettomuusvaarojen torjunnasta (EYVL L 10, 14/1/1997, s. 13-33).

IPPC-direktiivin ja Seveso II -direktiivi menevät monilta osin päällekkäin varsinkin, kun on kyse kemianteollisuudesta. IPPC-direktiivissäkin edellytetään, että toiminnanharjoittajat toteuttavat toimenpiteitä, joilla ehkäistään onnettomuuksia ja rajoitetaan niiden seurauksia, mutta se ei sisällä erityisiä vaatimuksia, jotka liittyisivät esimerkiksi suuronnettomuuksien ehkäisemiseen tähtääviin toimintaperiaatteisiin, turvallisuusselvityksiin tai sisäisiin ja ulkoisiin pelastussuunnitelmiin.

Konkreettinen esimerkki näiden kahden direktiivin välisestä vuorovaikutuksesta on se, että valmisteilla olevassa BREF-asiakirjassa, joka koskee ammoniakin, happojen ja lannoitteiden valmistusta, käsitellään ammoniumnitraattilannoitteiden valmistusta ja varastointia onnettomuusriskin pienentämiseksi. [35]

[35] Ammoniumnitraattilannoitteella, joka ei täyttänyt tuotespesifikaatiota, oli osuus AZF-yhtiön tehtaassa Toulousessa, Ranskassa, syyskuussa 2001 tapahtuneessa onnettomuudessa.

10.1.4 Kaatopaikkadirektiivi

Eräät kaatopaikkadirektiivin [36] soveltamisalaan kuuluvat kaatopaikat kuuluvat myös IPPC-direktiivin soveltamisalaan. Kaatopaikkadirektiivissä todetaan, että IPPC-direktiivin teknisiä vaatimuksia pidetään täytettyinä, jos kaatopaikkadirektiivin vaatimukset täytetään.

[36] Neuvoston direktiivi 1999/31/EY kaatopaikoista (EYVL L 182, 16/7/1999, s. 1-19).

Viranomaisten on tämän johdosta myönnettävä IPPC-direktiivin mukaiset luvat kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluville käytössä oleville kaatopaikoille ennen 31. lokakuuta 2007. Kaatopaikkadirektiivin liitteessä I asetettuja vaatimuksia on sen sijaan alettava noudattaa täysimittaisesti vasta 16. heinäkuuta 2009 alkaen. Uusien kaatopaikkojen, joille on myönnetty luvat 16. heinäkuuta 2001 jälkeen, on noudatettava kyseisiä vaatimuksia alusta alkaen. Kaatopaikkadirektiivin mukaan kaikki muutokset johtavat luvan ajanmukaistamiseen, mutta lisävaatimukset, kuten yleisön osallistumista koskeva vaatimus, koskevat ainoastaan IPPC-direktiivissä tarkoitettuja "olennaisia" muutoksia.

Kaikkien IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvien kaatopaikkojen luvat on tarkistettava määräajoin, ja tällaisten kaatopaikkojen päästöjä koskevat tiedot on ilmoitettava säännöllisesti EPER-järjestelmän mukaisesti (ks. luku 9).

10.1.5 Vesipuitedirektiivi

Jäsenvaltioiden on saatettava uusi vesipuitedirektiivi [37] voimaan 22. joulukuuta 2003 mennessä. Direktiivin tarkoituksena on muun muassa suojella ja parantaa vesiekosysteemien tilaa. Direktiivin keskeisenä periaatteena on "yhdistetty lähestymistapa"; toisin sanoen päästölähteitä on hallittava ja vastaanottajiin kohdistuviin vaikutuksiin on puututtava yhdistetysti vedenlaatunormien avulla.

[37] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/60/EY yhteisön vesipolitiikan puitteista (EYVL L 327, 22/12/2000, s. 1-72).

Vesipuitedirektiivissä vahvistetaan päästölähteiden osalta suunnitelma, joka koskee IPPC-direktiivissä ja muissa päästöihin perustuvissa direktiiveissä vahvistettujen hallintatoimien edelleen kehittämistä. Suunnitelmaan kuuluu luettelon laatiminen EU:n tasolla toteutettavia toimia varten sellaisista aineista, jotka on määritelty prioriteettiaineiksi niihin liittyvien riskien perusteella, sekä sellaisten toimenpiteiden suunnittelu, joiden avulla kyseisten aineiden aiheuttamaa kuormitusta voidaan vähentää kaikkein kustannustehokkaimmalla tavalla; tässä työssä on otettava huomioon sekä tuotteet että prosessit päästöjen lähteinä.

Prioriteettiaineluettelo hyväksyttiin marraskuussa 2001. [38] Luettelo käsittää 33 ainetta tai aineryhmää. Vesipuitedirektiivin mukaan komissio antaa joulukuuhun 2003 mennessä ehdotuksia pistekuormituslähteiden hallintatoimiksi ja ympäristönlaatunormeiksi, jotka koskevat näitä aineita.

[38] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 2455/2001/EY vesipolitiikan alan prioriteettiaineiden luettelon vahvistamisesta ja direktiivin 2000/60/EY muuttamisesta (EYVL L 331, 15.12.2001, s. 1-5).

10.1.6 Kemikaalipolitiikka

Uusista kemiallisista aineista ja vanhoista prioriteettiaineista on tehtävä riskinarvioinnit, joissa arvioidaan mahdollisia riskejä muun muassa IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvien teollisuuslaitosten osalta. Arviointien perusteella laaditaan riskien vähentämisen toimintasuunnitelmat, ja joissakin tapauksissa otetaan käyttöön markkinoille saattamista ja käyttöä koskevia rajoituksia. [39] Toimintasuunnitelmat sisältävät usein toimenpiteitä, joiden kohteena on kyseisen kemikaalin käyttö IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa laitoksissa.

[39] Neuvoston asetus (ETY) N:o 793/93 olemassa olevien aineiden vaarojen arvioinnista ja valvonnasta (EYVL L 84, 5.4.1993, s. 1-75); Neuvoston direktiivi 67/548/ETY vaarallisten aineiden luokitusta, pakkaamista ja merkintöjä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL 196, 16/8/1967, s. 1-98) ja neuvoston direktiivi 76/769/ETY tiettyjen vaarallisten aineiden ja valmisteiden markkinoille saattamisen ja käytön rajoituksia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL L 262 , 27/9/1976, s. 201-203).

Useimpia voimassa olevia kemikaalisäädöksiä tarkistetaan parhaillaan. Tulevan strategian mahdollista sisältöä on hahmoteltu komission vuonna 2001 julkaisemassa valkoisessa kirjassa [40]. Uutta järjestelmää, jota käytetään sekä olemassa olevien että uusien kemikaalien arviointiin ja käytön valvontaan, kutsutaan REACH-järjestelmäksi [41]. Järjestelmä antaa entistä enemmän tietoa teollisuuslaitoksissa käytetyistä kemikaaleista ja edistää siten IPPC-direktiivin täytäntöönpanoa. On tärkeä varmistaa, että uusi järjestelmä on yhdenmukainen IPPC-direktiivin lupajärjestelmän kanssa, jotta taattaisiin ympäristönsuojelun korkea taso sälyttämättä toiminnanharjoittajille kohtuutonta hallinnollista taakkaa.

[40] KOM(2001) 88 lopullinen.

[41] Registration, Evaluation and Authorisation of Chemicals (kemikaalien rekisteröinti, arviointi ja lupamenettely).

10.1.7 Kansallisia päästörajoja koskeva direktiivi

Kaikki jäsenvaltiot (ja kaikki kymmenen unioniin liittymässä olevaa maata) ovat suostuneet asettamaan kansalliset päästörajat neljälle ilman epäpuhtausryhmälle, jotka aiheuttavat happamoitumista, rehevöitymistä ja alailmakehän otsonista johtuvaa pilaantumista. [42] Päästörajat koskevat kokonaispäästöjä, muut kuin teollisuuden päästöt mukaan luettuina, ja ne ovat osa kustannustehokasta strategiaa, jolla pyritään puuttumaan näihin ympäristöongelmiin. Kunkin valtion tehtävänä on harjoittaa politiikkaa ja toteuttaa toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että kansalliset päästöt alittavat kyseiset päästörajat vuoden 2010 loppuun mennessä.

[42] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/81/EY tiettyjen ilman epäpuhtauksien kansallisista päästörajoista (EYVL L 309, 27/11/2001, s. 22-30). Direktiivi koskee seuraavia epäpuhtauksia: typen oksidit, rikkidioksidi, haihtuvat orgaaniset yhdisteet ja ammoniakki.

Kansallisissa päästörajoissa noudatettu vaikutuksiin perustuva lähestymistapa täydentää IPPC-direktiivissä noudatettua parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvaa lähestymistapaa. IPPC-direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä asetetut tiukat päästönormit auttavat kansallisten päästörajojen saavuttamisessa.

10.1.8 Ilmanlaatua koskevat direktiivit

Ilmanlaatua koskevassa puitedirektiivissä [43] ja sen perusteella annetuissa direktiiveissä vahvistetaan ilman epäpuhtauspitoisuuksien raja-arvoja. [44] Nämä ilmanlaatunormit perustuvat pääasiallisesti sellaisiin pitoisuuksiin, joilla epäpuhtauksien suora sisäänhengittäminen ei vaikuta haitallisesti ihmisten terveyteen.

[43] Neuvoston direktiivi 96/62/EY ilmanlaadun arvioinnista ja hallinnasta (EYVL L 125, 18/5/1994, s. 1-44).

[44] Tähän mennessä raja-arvot on vahvistettu typen oksideille, rikkidioksidille, lyijylle, hiukkasille, bentseenille, hiilimonoksidille ja otsonille.

Jäsenvaltioiden tehtävänä on laatia suunnitelmat ja ohjelmat, joilla varmistetaan, etteivät normit ylity. Laatunormit luovat puitteet päästöraja-arvoille. IPPC-direktiivissä tähdennetään, että jos laitos pilaa merkittävästi paikallista ympäristöä ja laatunormia ei voida noudattaa pelkästään parhaalla käytettävissä olevalla tekniikalla, on toteutettava lisätoimia.

10.1.9 Tarkastuksia koskeva suositus

IPPC-direktiivissä ei ilmoiteta selvästi, miten lupaehtojen noudattaminen on varmistettava. Siinä säädetään ainoastaan, että jäsenvaltiot toteuttavat tarvittavat toimenpiteet, jotta toiminnanharjoittajat täyttävät lupaehdot ja toimivat yhteistyössä viranomaisten kanssa, kun nämä suorittavat tarkastuksia.

Tarkastuksista hiljattain annettu suositus [45] antaa kuitenkin mahdollisuuden järjestelmällistää ja tehostaa IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvien laitosten rutiiniluonteisia ja muita kuin rutiiniluonteisia tarkastuksia koko unionissa. Sen vuoksi on olennaisen tärkeää, että komissio seuraa tiiviisti, miten laitosten tarkastaminen edistyy jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa tulevina vuosina. Vuonna 2002 kaikki jäsenvaltiot toimittivat komissiolle suosituksen mukaisesti alustavat tiedot tarkastusjärjestelmistään. Monet jäsenvaltiot toimittivat kuitenkin varsin puutteellisia tietoja, ja näiden alustavien tietojen perusteella ei voitu päätellä, noudattavatko jäsenvaltiot yleisesti kyseistä suositusta.

[45] Euroopan parlamentin ja neuvoston suositus jäsenvaltioissa suoritettaville ympäristötarkastuksille asetettavista vähimmäisvaatimuksista (2001/331/EY) (EYVL L 118, 27/4/2001, s. 41-46).

10.2 Epätavanomaiset ja markkinaperusteiset ympäristöpolitiikan välineet

Kuudennen ympäristöä koskevan yhteisön toimintaohjelman mukaan EU edistää kestäviä tuotantotapoja käyttämällä erilaisia välineitä, myös markkinaperusteisia ja taloudellisia välineitä. EU:n ympäristöpolitiikassa on toistaiseksi käytetty suhteellisen vähän ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmän (EMAS-järjestelmän) kaltaisia epätavanomaisia välineitä. Komission ehdottama direktiivi kasvihuonekaasuja koskevien päästöoikeuksien kaupasta (ks. kohta 7.2) olisi ensimmäinen laajakäyttöinen markkinaperusteinen väline, jota käytettäisiin koko EU:ssa ympäristötarkoituksiin.

10.2.1 Ympäristöjärjestelmät, kuten EMAS

Ympäristöjärjestelmät, kuten eurooppalainen ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmä (EMAS) [46], antavat yrityksille ja niiden laitoksille mahdollisuuden osallistua vapaaehtoisesti ympäristöasioiden hallintajärjestelmään. EMAS perustuu kansainväliseen EN ISO 14001:1996 -standardiin, mutta menee monessa suhteessa sitä pitemmälle; esimerkkinä tästä voidaan mainita ympäristöselontekojen julkistaminen ja ympäristölainsäädännön noudattamisen todentaminen.

[46] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 761/2001 organisaatioiden vapaaehtoisesta osallistumisesta yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmään (EMAS-järjestelmä) (EYVL L 114, 24/4/2001, s. 1-29).

Ympäristöjärjestelmien ja erityisesti EMAS-järjestelmän käyttö helpottaa IPPC-direktiivin vaatimusten noudattamista, muun muassa hakemusten ja tarkkailuraporttien valmistelua. Eräät Euroopan maat ovat myöntäneet erilaisia sääntelyhelpotuksia sertifioitua ympäristöjärjestelmää käyttäville yrityksille. Useimmat Euroopan maat ovat ottaneet käyttöön erityisiä kannustimia, joilla edistetään ympäristöjärjestelmien ja erityisesti EMAS-järjestelmän käyttöä ja osoitetaan niiden edut. Näissä maissa voidaan tehdä harvemmin tarkastuksia IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa laitoksissa, laitosten lupia voidaan tarkistaa harvemmin ja niitä koskevat ilmoitusvaatimukset voivat olla lievempiä. [47] Jäsenvaltiot eivät voi kuitenkaan vapauttaa ympäristöjärjestelmää käyttäviä yrityksiä niiden direktiivin mukaisista velvoitteista.

[47] Komissio laatii vuoden 2003 loppuun mennessä raportin siitä, miten jäsenvaltiot ovat käyttäneet näitä ja muita kannustimia. Alaviitteessä 32 mainitussa ENAP-hankkeessa tarkastellaan myös ympäristöjärjestelmien ja IPPC-direktiivin mukaisten lupamenettelyjen mahdollisia yhteisvaikutuksia.

Toinen IPPC-direktiivin ja ympäristöjärjestelmien välinen yhteys on esitetty ympäristöjärjestelmiä koskevissa päätelmissä, jotka on laadittu tulevia BREF-asiakirjoja varten. Päätelmissä yksilöidään ympäristöjärjestelmien keskeisiä piirteitä ja todetaan, että kunkin järjestelmän luonne ja yksityiskohtaisuus riippuu yleensä kyseisen laitoksen luonteesta, koosta ja monimutkaisuudesta sekä sen mahdollisista ympäristövaikutuksista. EMAS-järjestelmä, johon sisältyy erityisiä tukitoimenpiteitä, kuten ulkoinen todentaminen ja ympäristöselonteon julkaiseminen, antaa muihin verrattuna enemmän uskottavuutta.

10.2.2 Ympäristösopimukset

On yleisesti tunnustettua, että teollisuudenaloja koskevilla ympäristösopimuksilla, joissa on usein mukana kansallisia tai eurooppalaisia toimialajärjestöjä, voidaan edistää tehokkaasti ympäristöpoliittisten tavoitteiden saavuttamista. Sopimuksilla voidaan vastata nopeasti ympäristöhaasteisiin, ne voivat tarjota räätälöityjä ja joustavia ratkaisuja niihin sekä auttaa teollisuutta omaksumaan ennakoivamman lähestymistavan.

Komissio haluaa edistää vapaaehtoisia sitoumuksia ja sopimuksia, joilla pyritään selviin ympäristötavoitteisiin ja jotka täydentävät voimassa olevaa lainsäädäntöä. Ympäristösopimuksia koskevassa tiedonannossaan [48] komissio toteaa, että yhteisön tason ympäristösopimuksia voidaan käyttää monilla eri aloilla, ja mainitsee erityisesti jätehuollon ja ilmastonmuutoksen. EU:n tai jäsenvaltion tasolla asetetuilla ala- tai yrityskohtaisilla tavoitteilla ei voida kuitenkaan korvata sitovia laitoskohtaisia lupaehtoja.

[48] Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle - Yhteisön tason ympäristösopimukset osana lainsäädännön yksinkertaistamista ja parantamista koskevaa toimintasuunnitelmaa, KOM(2002) 412 lopullinen. KOM(2002) 412 lopullinen.

10.2.3 Päästökauppa

Kuudennen ympäristöä koskevan yhteisön toimintaohjelman mukaan yhteisön on "tutkittava ympäristötehokkuuden kannalta markkinaehtoisesti kaupattavia ympäristölupia yleisenä välineenä ja päästökauppaa niiden käytön edistämiseksi ja toteuttamiseksi silloin, kun se on mahdollista".

Päästökaupan vahvana perusteena on, että se kannustaa aina toiminnanharjoittajia vähentämään päästöjä, kun taas IPPC-direktiivillä käyttöön otettu järjestelmä ei tarjoa suoria taloudellisia kannustimia, jotka rohkaisisivat vähentämään päästöjä luvassa vahvistettujen ja parhaaseen käytettävissä olevaan tekniikkaan perustuvien raja-arvojen alapuolelle. Toisena perusteena on, että yrityksillä on usein enemmän tietoa ja osaamista kuin viranomaisilla, joten ne voivat paremmin yksilöidä kustannustehokkaat päästöjä vähentävä toimet, jos niitä kannustetaan siihen.

Päästökauppa on väline, joka voisi käsittää paitsi kasvihuonekaasupäästöt myös muut IPPC-direktiivin soveltamisalaan kuuluvien laitosten päästöt. On kuitenkin tarpeen selvittää ensiksi tarkoin päästökauppajärjestelmän mahdolliset seuraukset sekä varmistaa, ettei se johda merkittävään paikalliseen ympäristön pilaantumiseen ja että valvonta- ja täytäntöönpanojärjestelmä on yhtä tiukka kuin IPPC-direktiivin kaltaiset ympäristöpolitiikan nykyiset pakolliset välineet edellyttävät. [49]

[49] Alaviitteessä 32 mainitussa ENAP-hankkeessa on selvitetty IPPC-direktiivin ja tulevien kansallisten päästökauppajärjestelmien välisiä yhteyksiä kansallisia päästörajoja koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluvien epäpuhtauksien osalta.

Jotta eri ympäristönäkökohdat voitaisiin ottaa tasapainoisesti huomioon ja jotta varmistettaisiin päästökaupan ja IPPC-direktiivin menestyksekäs rinnakkaiselo, on tärkeä tunnustaa, että päästökauppajärjestelmän kohteena olevien vaikutusten ja laitosten ympäristönsuojelun tasoon liittyvien muiden näkökohtien välillä joudutaan väistämättä tekemään kompromisseja.

Päästökauppajärjestelmää ei kuitenkaan saa ottaa käyttöön, jos sillä heikennetään IPPC-direktiivissä asetettuja kunnianhimoisia ympäristötavoitteita, jotka koskevat ympäristön tilaa Euroopassa. Päästökaupan käyminen Euroopan ulkopuolisten maiden kanssa on kiinnostava vaihtoehto periaatteessa vain siinä tapauksessa, että kyseisten päästöjen vaikutukset ovat luonteeltaan maailmanlaajuisia.

10.2.4 Ympäristöverot, -maksut ja -tuet

Kuudennen ympäristöä koskevan yhteisön toimintaohjelman mukaan yhteisön on myös "edistettävä ja kannustettava fiskaalisten keinojen, kuten ympäristöön liittyvien verojen ja kannustimien käyttöä asianmukaisella kansallisella tasolla tai yhteisön tasolla".

Koska fiskaaliset välineet, samoin kuin päästökauppa, johtavat ulkoisten kustannusten sisällyttämiseen tuotteiden hintoihin, niiden etuna on, että ne kannustavat toiminnanharjoittajia vähentämään päästöjä jopa sitovien päästöraja-arvojen alapuolelle. IPPC-direktiivin mukainen sääntely ja verojen ja maksujen käyttö ovat näin ollen toisiaan täydentäviä välineitä. Vaikka jäsenvaltiot ovat käyttäneet päästöveroja ja -maksuja laajalti, tätä mahdollisuutta ei ole kehitetty kovinkaan paljon EU:n tasolla, koska verokysymyksiin vaaditaan jäsenvaltioiden yksimielistä päätöstä.

Jäsenvaltiot voivat myös myöntää yrityksille valtiontukea ympäristötarkoituksiin, erityisesti sellaisiin investointeihin, joiden tavoitteena on yhteisön normeja tiukempien normien täyttäminen. Ympäristönsuojeluun myönnettävää valtiontukea koskevissa yhteisön suuntaviivoissa määritellään tällaisten toimenpiteiden käyttömahdollisuus sekä ympäristöpoliittisten että kilpailupoliittisten tavoitteiden kannalta. [50] Kun IPPC-direktiivissä edellytetään parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden käyttöä, niitä pidetään "yhteisön normeina".

[50] EYVL C 37, 3/2/2001, s. 3-15.

10.2.5 Ympäristövastuu

EU:n ympäristölainsäädännössä keskitytään sellaisen toiminnan sääntelyyn, johon liittyy ihmisten terveyteen ja ympäristöön kohdistuvia riskejä. IPPC-direktiivin kaltaisissa säädöksissä käsitellään harvoin kysymystä siitä, mitä tapahtuu, kun ympäristövahinkoja syntyy lainsäädännöstä huolimatta.

Komissio antoi tammikuussa 2002 ehdotuksen ympäristövastuuta koskevaksi direktiiviksi [51], jonka soveltamisalaan kuuluvat pistekuormituslähteistä, esimerkiksi IPPC-direktiivin piiriin kuuluvista laitoksista, peräisin olevien päästöjen aiheuttamat ympäristövahingot, mukaan luettuna biologisen monimuotoisuuden vahingoittuminen.

[51] Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemiseksi ja korjaamiseksi, KOM(2002) 17 lopullinen (EYVL C 151 E, 25/6/2002, s. 132-145).

Tärkeänä keskustelunaiheena on, pidetäänkö lupaehtojen noudattamista IPPC-direktiivin piiriin kuuluvien laitosten oikeutettuna puolustuksena ja vapauttaako se laitokset vastuusta vai pidetäänkö niiden noudattamista ainakin lieventävänä seikkana. Komission ehdotuksen mukaan lupaehtojen noudattamista pidetään riittävänä puolustuksena. Jos ympäristövastuun arvioinnissa voidaan jättää huomiotta se seikka, että toiminnanharjoittaja on noudattanut lupaehtoja, vaarana on, että sääntelyviranomaiset alkavat suhtautua leväperäisemmin IPPC-direktiivin täytäntöönpanoon. Tällöin lupia ei käytettäisi ennalta ehkäisevinä välineinä, joiksi ne on kuitenkin tarkoitettu.

10.2.6 Ympäristöteknologiaa koskeva toimintasuunnitelma

IPPC-direktiivillä edistetään ympäristöteknologian leviämistä teollisuudessa. Ympäristöteknologiaa koskeva toimintasuunnitelma, jonka on määrä ilmestyä vuoden 2003 loppuun mennessä, sisältää toimenpiteitä, joilla pyritään poistamaan sellaisen lupaavan teknologian kehitystä, leviämistä ja käyttöä jarruttavat esteet, jolla voidaan edistää sekä ympäristönsuojelua että talouden ja työllisyyden kasvua. [52] Käynnissä oleva toimintasuunnitelmaan liittyvä työ täydentää IPPC-direktiiviä, sillä siinä pyritään muun muassa kartoittamaan lupaavia teknologioita, joita voidaan ottaa tulevaisuudessa käyttöön parhaina käytettävissä olevina tekniikkoina, sekä selvittämään, miten teknologian kehityksen ja leviämisen esteet voitaisiin poistaa.

[52] KOM(2003) 131 lopullinen.

10.3 Yhteinen maatalouspolitiikka

Yhteisen maatalouspolitiikan ensimmäisessä pilarissa (yhteiset markkinajärjestelyt) suorat tuet tehdään riippuvaisiksi toimenpiteistä, joita jäsenvaltioiden on toteutettava maatalouden ympäristövaikutusten vähentämiseksi. Toimenpiteissä voidaan asettaa tuen ehdoksi yleisten tai erityisten ympäristönormien, esimerkiksi IPPC-direktiiviin perustuvien normien, noudattaminen.

Yhteisen maatalouspolitiikan toisessa pilarissa [53] ehdotetaan lisäksi useita toimenpiteitä, joista jäsenvaltiot voivat valita sopivat vaihtoehdot laatiessaan maaseudun kehittämisohjelmia. Eräät toimenpiteet on suunnattu ympäristönsuojeluun, ja niillä voidaan täydentää IPPC-direktiiviä. Useissa toimenpiteissä (esimerkiksi investoinneissa sekä maataloustuotteiden jalostamisen ja kaupan pitämisen edellytysten parantamisessa) maatalouden kehittämistuen ehtona on, että hakija täyttää ympäristöä koskevat vähimmäisvaatimukset, johon kuuluvat jälleen myös IPPC-direktiivissä asetetut vaatimukset. Maatalouden ympäristötoimenpiteissä tukia voidaan myöntää viljelijöille, jotka sitoutuvat noudattamaan tiukempaa käytäntöä kuin hyvä maatalouskäytäntö, jossa vähimmäisehtona on yleisten pakollisten ympäristönsuojeluvaatimusten noudattaminen.

[53] Neuvoston asetus (EY) N:o 1257/1999 (EYVL L 160, 26/6/1999, s. 80-102).

Maatalouden kehittämistoimenpiteiden mukaisen tuen määrää lisätään, jos neuvosto hyväksyy yhteisen maatalouspolitiikan uudistamista koskevan komission ehdotuksen [54]. Varoja siirrettäisiin ensimmäisestä pilarista toiseen. Valvonta- ja seuraamusjärjestelmällä pyrittäisiin varmistamaan, että suoria tukia saavat viljelijät noudattavat yhteisön ympäristölainsäädäntöön perustuvia ympäristönormeja.

[54] KOM(2003) 23 lopullinen.

10.4 Tutkimuksen kuudes puiteohjelma

Tutkimuksen kuudenteen puiteohjelmaan [55] liittyvillä toimilla voidaan vahvistaa ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämistä. Esimerkiksi TTK- ja esittelyhankkeiden tulokset voivat johtaa uusiin tekniikkoihin, jotka tulevat teollisuuden saataville. Hankkeista saatuja tietoja tulisi hyödyntää BREF-asiakirjojen ajantasaistamisessa. BREF-asiakirjat voivat myös auttaa tiedeyhteisöjä kiinnittämään huomiota ensisijaisiksi määriteltyihin kysymyksiin.

[55] Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 1513/2002/EY (EYVL L 232, 29/8/2002, s. 1-33).

Kysymys 7 a: Onko tarpeen toteuttaa toimia sen varmistamiseksi, että IPPC-direktiivi ja muut ympäristöpolitiikan välineet, joita käytetään tai voidaan käyttää EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla, ovat keskenään mahdollisimman johdonmukaisia, jotta saavutettaisiin suuria teollisuus- ja maatalouslaitoksia koskevat EU:n ympäristötavoitteet?

Kysymys 7 b: Miten EU voi edistää erityisesti markkinaperusteisten välineiden, kuten kansallisen päästökaupan, ja vapaaehtoisten välineiden käyttöä täydentävinä välineinä?

11 Päätelmät

Ympäristön pilaantumisen ehkäisemistä ja vähentämisen yhtenäistämistä koskevan direktiivin noudattaminen on välttämätön edellytys ympäristönsuojelun korkean tason saavuttamiselle Euroopan teollisuudessa. Direktiivin menestyksekäs täytäntöönpano, johon kuuluu parhaiden käytettävissä olevien tekniikoiden täysimittainen käyttö lokakuusta 2007 alkaen, vaikuttaa ratkaisevasti siihen, kehitetäänkö Euroopassa nykyistä kestävämpiä tuotantotapoja ja voivatko Euroopan kansalaiset nauttia nykyistä puhtaammasta ja terveellisemmästä ympäristöstä. Direktiivin täytäntöönpano voi edistää merkittävästi myös monien muiden EU:n tavoitteiden saavuttamista: teollisuuden innovaatiotoimintaa ja nykyaikaistamista, taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta sekä tervettä kilpailua sisämarkkinoilla.

Monet IPPC-direktiivin piiriin kuuluvat laitokset ovat osoittaneet, että korkeatasoisella ympäristönsuojelulla on selvä yhteys vahvaan taloudelliseen suorituskykyyn. IPPC-direktiivi ei tarjoa Euroopan teollisuudelle pelkästään haasteita, vaan myös otollisen tilaisuuden.

Toissijaisuusperiaatteen soveltaminen on johtanut järjestelmään, jossa laitosten toiminnanharjoittajien odotetaan hankkivan tietoa parhaista käytettävissä olevista tekniikoista ja jäsenvaltioiden nimittämien (paikallisten, alueellisten tai kansallisten) viranomaisten edellytetään varmistavan näiden tekniikoiden käyttöönotto lupaehtojen avulla. Tämä langettaa suuren vastuun sekä toimivaltaisille viranomaisille että laitosten toiminnanharjoittajille ja asettaa niille huomattavia resurssi- ja tiedonsaantivaatimuksia.

Tässä työssä on keskeisenä välineenä parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskeva tiedonvaihto jäsenvaltioiden ja muiden osapuolten välillä, mutta se ei yksin riitä menestyksekkään täytäntöönpanon varmistamiseen. Ratkaisevia tekijöitä ovat myös toimivaltaisten viranomaisten asiantuntemus, luotettavuus ja suorituskyky sekä niiden kyky kehittää yhteistyösuhteita eri osapuoliin, erityisesti laitosten toiminnanharjoittajiin.

Jos viranomaisten panostaminen direktiivin täytäntöönpanoon osoittautuu riittämättömäksi, voi olla tarpeen harkita yhdenmukaistetumpaa lähestymistapaa, jolla varmistetaan eri viranomaisten myöntämien lupien kohtuullinen johdonmukaisuus. Yhtenä vaihtoehtona on asettaa säännönmukaisesti eikä poikkeuksellisesti koko yhteisöä koskevia päästöraja-arvoja, joita pidetään vähimmäisvaatimuksina. Toisena vaihtoehtona voidaan harkita markkinaperusteisten välineiden laajempaa käyttöä.

Komissio katsoo, että useiden jäsenvaltioiden on IPPC-direktiivin täytäntöönpanon lopullisen määräajan perusteella nopeutettava ympäristönsuojelun tason parantamista. Useimpien unioniin liittymässä olevien maiden on myös tehostettava merkittävästi omaa panostamistaan, kuten liittymisneuvotteluissa on sovittu. Lopullinen määräaika on lokakuu 2007 lukuun ottamatta niitä tapauksia, joissa on sallittu ylimääräinen siirtymäkausi. Näihin tapauksiin kuuluvat Puolassa, Sloveniassa, Slovakiassa ja Latviassa sijaitsevat laitokset.

Direktiivin menestyksekäs täytäntöönpano edistäisi merkittävästi useita kehitteillä olevia kuudenteen ympäristöä koskevaan yhteisön toimintaohjelmaan kuuluvia toimia, erityisesti niitä teemakohtaisia strategioita, jotka koskevat ilman pilaantumista, meriympäristöä, maaperän suojelua, luonnonvarojen kestävää käyttöä ja kierrätystä, sekä ilmastonmuutosta koskevaa strategiaa. Erityisenä haasteena on arvioida direktiivin vaikutusta näissä strategioissa käsiteltyihin ympäristökysymyksiin.

Yhteisön on jatkuvasti pyrittävä kehittämään paras mahdollinen ympäristöpolitiikan välineistö, huolehdittava siitä, että eri välineet sopivat yhteen, ja tutkittava mahdollisuutta käyttää epätavanomaisia lähestymistapoja, joilla yrityksiä voidaan kannustaa parantamaan edelleen ympäristönsuojelunsa tasoa.

Yhteisön on edistettävä kansanvälisillä areenoilla asteittaista siirtymistä kestäviin tuotantotapoihin niitä koskeville ohjelmille sovituissa kymmenvuotisissa toimintapuitteissa, joista päätettiin Johannesburgissa pidetyssä kestävän kehityksen huippukokouksessa. Erityisen tärkeää on, että parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevan eurooppalaisen tiedonvaihdon tuloksia voidaan hyödyntää Euroopan ulkopuolissakin maissa.

OSAPUOLTEN KUULEMINEN

Julkaisemalla tämän tiedonannon komissio käynnistää laajan kuulemisprosessin täytäntöönpanokysymyksistä ja mahdollisesta kehityksestä niillä ympäristöpolitiikan aloilla, joilla käsitellään suurten teollisten pistekuormituslähteiden vaikutuksia ympäristöön. Tätä varten tiedonannossa esitetään seitsemän avainkysymystä. Kuulemisprosessia varten on myös avattu oma Internet-sivusto: http://www.europa.eu.int/comm/environment/ ippc/ippc_consultation.htm.

Komissio raportoi EU:n muille toimielimille kuulemisprosessin tuloksista ja jäsenvaltioiden IPPC-direktiivin täytäntöönpanoa koskevassa yleisessä tutkimuksessa antamista virallisista vastauksista vuoden 2004 alkupuoliskolla.

LIITE I

IPPC-DIREKTIIVIN TÄYTÄNTÖÖNPANOA TUKEVAT RAKENTEET

IMPEL-verkko

Jäsenvaltioiden epävirallinen IMPEL-verkko, johon kuuluu EU:n ympäristölainsäädännön voimaansaattamisesta ja täytäntöönpanosta vastaavia viranomaisia, on vuodesta 1997 alkaen keskittänyt suuren osan toiminnastaan IPPC-direktiiviin. Verkko on toteuttanut useita hankkeita, joissa on käsitelty tärkeitä kysymyksiä, kuten tarkastuksia, säännösten noudattamisen valvontaa, laitosten toiminnan muutoksia ja yleisesti sitovia vaatimuksia. [56]

[56] Täydelliset raportit ovat saatavissa seuraavasta osoitteesta: http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/index.htm. Käynnissä olevia hankkeita käsitellään seuraavilla sivuilla: http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/workprog.htm

Komissio suhtautuu myönteisesti parhaiden toimintatapojen yksilöintiin ja edistämiseen näissä hankkeissa. Sen mielestä hankkeissa voitaisiin kuitenkin yleensä keskittyä enemmän parhaiden toimintatapojen yksilöintiin. Koska hankeraportit ovat tärkeitä, jäsenvaltioiden olisi levitettävä niitä laajemmin ja edistettävä raporteissa esitettyjen suositusten laajempaa soveltamista.

AC-IMPEL-verkko perustettiin ehdokasmaita varten edistämään yhteisön ympäristösäännöstön täytäntöönpanoa. Monet AC-IMPEL-toimet, kuten hallinnollisia valmiuksia koskevat tutkimukset, ovat liittyneet IPPC-dire