SISÄLLYSLUETTELO 1. Tiivistelmä 3 1.1. Tutkimus ja kehitys ja innovointi 3 1.2. Ympäristönsuojelu 4 1.3. Aluekehitys 5 1.4. Pienet ja keskisuuret yritykset (pk-yritykset) 5 1.5. Laajakaista-ala 6 1.6. Työllisyys ja koulutus 7 2. Johdanto 8 3. Valtiontuki tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille 11 3.1. Poliittinen tausta 11 3.2. T&K&I:tä koskevat valtiontukisäännöt 13 3.3. T&K&I:tä koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 15 3.4. T&K&I-menot 17 3.5. Valtiontuki ja innovointitulos 20 3.6. T&K&I-tukea koskevat päätelmät 22 4. Valtiontuki ympäristönsuojeluun 22 4.1. Poliittinen tausta 22 4.2. Ympäristönsuojelua koskevat valtiontukisäännöt 24 4.3. Ympäristösuojelua koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 25 4.4. Ympäristönsuojelua koskevat valtiontukimenot 28 4.5. Ympäristönsuojelu- ja energiansäästötukea koskevat päätelmät 30 5. Valtiontuki aluekehitykselle 30 5.1. Poliittinen tausta 30 5.2. Aluekehitykseen myönnettävää valtiontukea koskevat säännöt 32 5.3. Aluetuesta tehdyt valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 34 5.4. Valtiontukimenot aluetuen alalla 38 5.5. Aluetukea koskevat päätelmät 39 6. Valtiontuki pk-yrityksille 40 6.1. Poliittinen tausta 40 6.2. Pk-yrityksiä koskevat valtiontukisäännöt 41 6.3. Pk-yrityksiä koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 43 6.4. Valtiontukimenot pk-yritysten alalla 45 6.5. Pk-yrityksille myönnettävää valtiontukea koskevat päätelmät 47 7. Valtiontuki laajakaista-alalle 48 7.1. Poliittinen tausta 48 7.2. Laajakaistaa koskevat valtiontukisäännöt 49 7.3. Laajakaista-alan valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 50 7.4. Valtiontukimenot laajakaista-alalla 52 7.5. Laajakaista-alan valtiontukea koskevat päätelmät 55 8. Valtiontuki työllisyydelle ja koulutukselle 55 8.1. Poliittinen tausta 55 8.2. Työllisyys- ja koulutustukeen sovellettavat valtiontukisäännöt 58 8.3. Työllisyys- ja koulutustukea koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset 59 8.4. Valtiontukimenot koulutuksen ja työllisyyden alalla 61 8.5. Työllisyys- ja koulutustukea koskevat päätelmät 63 9. Päätelmät 64 TIIVISTELMÄ Tässä valtiontukien tulostaulun kevään painoksessa esitetään yleiskatsaus valtiontuesta aloilla, joilla on erityistä merkitystä Eurooppa 2020 -strategian[1] kannalta. Näitä aloja ovat tutkimus ja kehitys ja innovointi (T&K&I), ympäristösuojelu, aluekehitys, laajakaista, pk-yritykset sekä työllisyys ja koulutus. Tulostaulussa esitetään kunkin alan osalta poliittinen tausta, kuvataan valtiontuen myöntämisen oikeudellisia puitteita, annetaan tietoja kaudella 2004–2010 päätöksen kohteena olleiden toimenpiteiden määrästä ja tyypistä sekä todellisista kustannuksista (vuoteen 2009 asti). Tämä on ensimmäinen tulostaulu, jossa käsitellään Eurooppa 2020 -strategiaan liittyvää valtiontukea. Se muodostaa perustan tulevina vuosina tehtäville lisäanalyyseille, joita voidaan mahdollisuuksien mukaan täydentää tukitoimien vaikuttavuutta käsittelevällä laadullisella analyysilla. Tutkimus ja kehitys ja innovointi Tutkimus, kehitys ja innovointi (T&K&I) on keskeisessä asemassa EU:n talouden kilpailukyvyn vahvistamisessa ja kestävän kasvun varmistamisessa. Siksi T&K&I on otettu Eurooppa 2020 -strategian keskeiseksi osaksi. T&K&I:lle annettavan valtiontuen pääasiallisena tarkoituksena on tarjota rahoitusta, kun markkinoilla ei saada aikaan parhainta mahdollista tulosta toimintahäiriöiden (esimerkiksi ulkoisvaikutusten, julkishyödykkeiden, epätäydellisen tai epäsymmetrisen informaation ja koordinoinnin tai verkoston toimintahäiriöiden) takia. Valtiontuella voidaan edistää T&K&I:tä vain, jos sillä puututaan tarkasti määritettyihin markkinahäiriöihin, joiden takia markkinoilla ei saavuteta parhaita mahdollisia T&K&I-tasoja, ja jos se on suunniteltu niin, että kilpailun ja kaupan vääristyminen on mahdollisimman vähäistä ja julkisten menojen tehokkuus on mahdollisimman suuri. On kuitenkin tärkeää muistaa, että valtiontuki on vain yksi täydentävä osa huomattavasti suurempaa välinejoukkoa, jota tarvitaan T&K&I:n edistämiseksi. Sillä ei voida korvata uudistuksia, jotka ovat tarpeen tämän erityisalan rakenteellisten heikkouksien korjaamiseksi. EU:lla on vielä pitkä matka Eurooppa 2020 -strategian tavoitteeseen eli siihen, että T&K&I:hin käytetään kolme prosenttia EU:n bruttokansantuotteesta (BKT) vuoteen 2020 mennessä. Vuonna 2009 määrä oli 2,01 prosenttia suhteessa BKT:hen (noin 236,5 miljardia euroa), mikä on kaikkien aikojen ennätys. Olemme kuitenkin vielä selvästi kolmen prosentin tavoitteen alapuolella. Myös jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja. Noin kolmasosa EU:n kaikista T&K&I-varoista saatiin julkiselta sektorilta (0,65 % suhteessa BKT:hen). Valtiontuki muodosti vain suhteellisen pienen osan tästä kokonaismäärästä (10,6 miljardia euroa eli 0,09 % suhteessa BKT:hen vuonna 2009). Vuosina 2004–2010 komissio teki 426 lopullista päätöstä T&K&I-toimenpiteistä, joista 413 toimenpidettä katsottiin sisämarkkinoille soveltuviksi, 12 toimenpiteen ei katsottu sisältävän valtiontukea ja yhdestä toimenpiteestä tehtiin kielteinen päätös ja tuki perittiin takaisin. Ajanjaksolla T&K&I-puitteiden[2] voimaantulosta (1. tammikuuta 2007) vuoden 2010 loppuun komissio hyväksyi 195 tukiohjelmaa. Samalla kaudella komissio hyväksyi 44 yksittäistä tai tapauskohtaista T&K&I-toimenpidettä, joista 39 hyväksyttiin yksityiskohtaisen arvioinnin jälkeen. Jäsenvaltioiden toimittamien vuosikertomusten perusteella kaksi jäsenvaltiota myönsi yli puolet T&K&I:hin kaudella 2004–2009 osoitetuista yhteensä 46,5 miljardista eurosta: Saksa 29 prosenttia ja Ranska 22 prosenttia. Viisi muuta jäsenvaltiota antoivat kolmasosan kokonaismäärästä. Nämä jäsenvaltiot olivat Italia (11 %), Espanja (9 %), Yhdistynyt kuningaskunta (7 %), Belgia (5 %) ja Alankomaat (4 %). Innovointijohtajiksi katsottavat valtiot eivät välttämättä ole niitä, joissa T&K&I:lle annetaan eniten valtiontukea. Todisteet osoittavat, että alan korkea suorituskyky ei ole suoraan yhteydessä myönnetyn valtiontuen tasoon vaan ennemminkin suotuisiin olosuhteisiin ja yleisiin investointiedellytyksiin. Ympäristönsuojelu Eurooppa 2020 -strategiassa tulevien vuosien yhdeksi painopistealaksi on määritetty kestävä kasvu, jolla edistetään resursseja tehokkaasti käyttävää, vihreää ja kilpailukykyistä taloutta. Strategiassa on asetettu etenkin seuraavat tavoitteet: vähennetään hiilidioksidipäästöjä 20 prosenttia, nostetaan uusiutuvien energianlähteiden osuus EU:n energiankulutuksesta 20 prosenttiin ja parannetaan energiatehokkuutta 20 prosenttia. Ympäristönsuojelun alalla toteutettavalla valtiontuen valvonnalla pyritään varmistamaan, että valtiontukitoimenpiteet johtavat korkeampaan ympäristönsuojelun tasoon. Lisäksi varmistetaan, että tuen myönteiset vaikutukset ovat suuremmat kuin sen kielteiset vaikutukset, kuten kilpailun vääristyminen ja vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Valtiontuki voi olla tarpeen, jotta EU pystyy saavuttamaan ne ympäristötavoitteensa, joita ei voida saavuttaa markkinalähtöisillä kannusteilla tai sääntelyllä. Jäsenvaltioiden antama tuki voidaan jakaa kahteen luokkaan: i) suora tuki ympäristötoimenpiteille ja ii) ympäristöverojen vähennykset tai vapautukset niistä. Kaudella 2004–2010 komissio teki 347 lopullista päätöstä tällaisesta tuesta (ja hyväksyi 320 valtiontukitoimenpidettä). Ryhmäpoikkeusta sovellettiin yhteensä 219 toimenpiteeseen. Suurin osa toimenpiteistä liittyi uusiutuvista energianlähteistä saatavan energian edistämiseen (120 ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimenpidettä). Kaudella 2004–2009 valtiontukea annettiin EU:ssa ympäristönsuojelun alalla yhteensä 79 miljardia euroa. Saksan osuus oli 51 prosenttia ja Ruotsin 16 prosenttia kokonaismäärästä (verovapautuksina). Vuonna 2009 tällaista valtiontukea annettiin EU:ssa yhteensä 13,2 miljardia euroa. Aluekehitys Taloudellisella, sosiaalisella ja alueellisella yhteenkuuluvuudella on keskeinen asema Eurooppa 2020 -strategiassa. Tällä hetkellä alueellinen valtiontuki on se horisontaalinen tavoite, jonka osuus teollisuudelle ja palveluille annettavan tuen kokonaismäärästä on muita suurempi. Jäsenvaltiot voivat toteuttaa vaikuttavaa aluetukipolitiikkaa ja edistää järkevää, kestävää ja osallistavaa kasvua vain, jos alueellista valtiontukea valvotaan tehokkaasti. Alueellisen valtiontuen valvonnalla pyritään antamaan mahdollisuus siihen, että EU:n heikoimmassa asemassa olevien alueiden kehittämistä voidaan edistää kansallisesti sisämarkkinasääntöjä noudattaen. Erityistä huomiota kiinnitetään syrjäisiin alueisiin, sillä niiden ylimääräiset kustannukset aiheutuvat rakenteellisista puutteista, joiden taustalla voi olla maantieteellinen syrjäisyys tai vaikeudet osallistua sisämarkkinoiden toimintaan. Alueellisen valtiontuen valvonta on erotettava EU:n koheesiopolitiikasta. Alueellisella valtiontuella keskitytään enemmän heikoimmassa asemassa oleviin alueisiin kuin EU:n aluepolitiikalla, jonka poliittiset tavoitteet ja maantieteellinen soveltamisala ovat nykyisin laajempia. Valtiontukisäännöt koskevat vain pientä osaa koheesiopolitiikan rahoituksesta, sillä suurin rakennerahastojen menoista koskee toimintoja, jotka eivät kuulu valtiontuen määritelmän soveltamisalaan, esimerkiksi yleistä infrastruktuuria. Kaudella 2004–2010 komissio teki 570 lopullista päätöstä aluekehitykseen kohdistettavista valtiontukitoimenpiteistä. Samalla kaudella jäsenvaltiot panivat täytäntöön 778 ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimenpidettä aluekehityksen alalla. Kaudella 2004–2009 aluekehitykseen annettiin valtiontukea yhteensä 67 miljardia euroa. Tästä 13 miljardia euroa myönnettiin vuonna 2009. Lähes puolet (45 %) vuonna 2009 myönnetystä aluetuesta annettiin viidellä Saksan ja Ranskan toteuttamalla toimenpiteellä. Pienet ja keskisuuret yritykset (pk-yritykset) Eurooppa 2020 -strategiassa korostetaan pk-yritysten merkitystä EU:n taloudelle työpaikkojen luonnin ja kasvun edistäjinä. Pk-yrityksille annettava tuki on tärkeä osa Eurooppa 2020 -strategiaa. Muiden liiketoimintaympäristöön liittyvien heikkouksien lisäksi jäsenvaltioiden on puututtava etenkin tällaisten yritysten erityisiin rahoitusvaikeuksiin. Mikäli pelkät markkinavoimat eivät riitä, valtiontukitoimenpiteet voivat täydentää niitä antamalla julkista rahoitusta. Valtiontuen valvonta on kuitenkin tärkeää, jotta kaikille sisämarkkinoilla toimiville yrityksille annetaan yhtäläiset toimintaedellytykset riippumatta siitä, mihin jäsenvaltioon ne ovat sijoittautuneet. Komission on valvottava tarkkaan, että toimenpiteet on suunnattu oikein, ja varmistettava, että tuki ei vähennä investointeja, sitä ei anneta tehottomien yritysten toiminnan ylläpitämiseen ja sillä ei vääristetä kilpailua. Vuosina 2004–2010 komissio teki 139 lopullista päätöstä yksinomaan pk-yrityksiin kohdistuvista toimenpiteistä. Niistä 108 päätöstä koski riskipääomaa. Yli puolet hyväksytyistä riskipääomatoimenpiteistä toteutettiin kolmessa jäsenvaltiossa: Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Italiassa. Muut pk-yrityksille annettavaa tukea koskevat toimenpiteet liittyivät pääosin Saksaan, Itävaltaan ja Slovakiaan. Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen[3] nojalla kaudella 2004–2010 toteutettiin yhteensä noin 1 500 toimenpidettä. Riskipääomatuen myöntämiseen (mikä on yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen voimaantulon jälkeen mahdollista ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvina toimenpiteinä) pyrittiin vain 28 toimenpiteessä. Pk-yrityksille osoitettiin kaudella 2004–2009 yhteensä 33 miljardia euroa valtiontukea (4,6 miljardia euroa vuonna 2009). Riskipääoman osuus oli noin 2,3 miljardia euroa. Pk-yrityksille vuonna 2009 annetusta tuesta yhteensä kolme neljäsosaa myönnettiin neljässä jäsenvaltiossa: Italiassa (24 %), Saksassa (20 %), Ranskassa (18 %) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (14 %). Pk-yrityksille annetun tuen määrästä esitetyt luvut eivät kuitenkaan täysin vastaa näille yrityksille annetun tuen todellista kokonaismäärää, koska huomioon otetaan ainoastaan ne toimenpiteet, joiden ensisijaisena tavoitteena ovat pk-yritykset tai riskipääoma. Näin ollen pk-yrityksille annetun tuen kokonaismäärän vähentymisestä tehtävissä päätelmissä on otettava huomioon tämä seikka. Riskipääoman osalta vaikuttaa siltä, että suurin osa valtiontuesta on annettu Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Muut jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet tätä vaihtoehtoa erittäin vähän. Laajakaista-ala Eurooppa 2020 -strategiassa korostetaan laajakaistan käyttöönoton merkitystä sosiaalisen osallisuuden ja EU:n kilpailukyvyn edistämisessä. Siinä on myös asetettu kunnianhimoisia tavoitteita laajakaistan käyttöönotolle. Tavoitteita on asetettu esimerkiksi digitaalistrategiassa sen varmistamiseksi, että kaikilla EU:n kansalaisilla on käytössään peruslaajakaista vuoteen 2013 mennessä ja että nopeat Internet-yhteydet ovat kaikkien EU:n kansalaisten saatavilla vuoteen 2020 mennessä. Kummankin tavoitteen arvioidut kustannukset ovat enintään 60 miljardia euroa ensimmäisessä vaiheessa ja 270 miljardia euroa toisessa vaiheessa. Laajakaista-alalle myönnetyn valtiontuen valvonnalla pyritään edistämään kilpailua palveluntarjoajien välillä tehostamalla infrastruktuurin kehittämistä. Tällä pyritään maksimoimaan kuluttajien hyvinvointi alempien hintojen ja parempien palvelujen kautta. Laajakaistainvestointeja tekevät pääasiassa kaupalliset toimijat. Julkisen rahoituksen ja valtiontuen merkitys on kuitenkin kasvanut merkittävästi vuodesta 2008 lähtien, jolloin laajakaistan käyttöönottoa tukevia kansallisia valtiontukitoimenpiteitä kehitettiin osana kansallisia laajakaistastrategioita. Tämän vuoksi laajakaista-alalle osoitetun valtiontuen määrä on kasvanut voimakkaasti verrattuna keskimääräiseen tasoon vuosina 2004–2008. Vuosina 2004–2010 komissio hyväksyi 64 valtiontukitoimenpidettä, jotka liittyivät laajakaista-alaan. Useimmat niistä koskivat Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Kauden 2004–2009 vuosikertomuksien mukaan jäsenvaltiot ovat käyttäneet laajakaistaverkkoihin valtiontukea jo 368 miljoonaa euroa. Julkisen rahoituksen avulla huippunopeat Internet-yhteydet voidaan antaa mahdollisimman monen EU:n kansalaisen saataville, jotta nämä kansalaiset voivat nauttia tietoyhteiskunnan eduista. Julkista rahoitusta on kuitenkin käytettävä harkiten vapautetuilla televiestintämarkkinoilla, jotta yksityisiä investointeja ei syrjäytetä. Työllisyys ja koulutus Eurooppa 2020 -strategialla pyritään edistämään korkeaa työllisyyttä niin, että työllisyysaste on 75 prosenttia. Alalla toteutettavalla valtiontuen valvonnalla pyritään antamaan mahdollisuus tukea kansallisella tasolla koulutusta ja työpaikkojen luomista, etenkin heikoimmassa asemassa olevien työntekijöiden ja vammaisten osalta. Valtiontukitoimenpiteiden merkitys työpaikkojen luomisen ja koulutuksen edistämisen kannalta on melko rajallinen, koska suoran työllisyystuen kohteena ovat ainoastaan alentuneesti työkykyiset ja heikoimmassa asemassa olevat työntekijät. Myös muihin tavoitteisiin annettava tuki, etenkin aluetuki, voi kuitenkin vaikuttaa työllisyyteen. Komissio on perinteisesti suhtautunut myönteisesti työllisyystukeen, etenkin jos sillä pyritään työllistämään ihmisiä, joilla on erityisiä ongelmia työnsaannissa. Komissio suhtautuu yleensä myönteisesti myös koulutustukeen. Näin ollen jäsenvaltioita kannustetaan tarvittaessa täydentämään kansallisia työllisyys- ja koulutussuunnitelmia hyvin kohdistetuilla valtiontukitoimenpiteillä. Komissio hyväksyi työllisyyden ja koulutuksen alalla yhteensä 51 valtiontukitoimenpidettä kaudella 2004–2010. Luku on alhainen sen takia, että jäsenvaltiot toteuttivat suurimman osan koulutukseen ja työllisyyteen liittyvistä toimenpiteistä ryhmäpoikkeusasetusten nojalla. Ryhmäpoikkeusta sovellettiin kyseisellä kaudella 1 005 toimenpiteeseen. Lähes 70 prosenttia kaikista ryhmäpoikkeusasetuksen nojalla toteutetuista työllisyystoimenpiteistä toteutettiin viidessä jäsenvaltiossa, Puolassa, Italiassa, Espanjassa, Unkarissa ja Saksassa. Noin 74 prosenttia ryhmäpoikkeusasetusten nojalla toteutetuista koulutustoimenpiteistä toteutettiin Italiassa, Belgiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Saksassa ja Espanjassa. Koulutukseen ja työllisyyteen osoitetun valtiontuen kustannukset olivat yhteensä 22,3 miljardia euroa kaudella 2004–2009. Työllisyystuen osuus oli 17,5 miljardia euroa. Koulutukseen ja työllisyyteen osoitettua valtiontukea annettiin yhteensä noin 3,4 miljardia euroa vuonna 2009. Vuonna 2009 Tanska, Puola ja Italia myönsivät 84 prosenttia työllisyystuesta kun taas puolet kaikesta koulutustuesta myönnettiin Italiassa, Saksassa ja Espanjassa. JOHDANTO Tässä valtiontukien tulostaulun kevään painoksessa pyritään esittämään yleiskatsaus jäsenvaltioiden valtiontukitilanteeseen aloilla, joilla on erityistä merkitystä Eurooppa 2020 -strategian[4] kannalta. Näitä aloja ovat T&K&I, ympäristönsuojelu, aluekehitys, laajakaista, pk-yritykset sekä työllisyys ja koulutus[5]. Tulostaulussa esitetään kunkin alan osalta poliittinen tausta, kuvataan valtiontuen myöntämisen oikeudellisia puitteita sekä annetaan tietoja kaudella 2004–2010 päätöksen kohteena olleiden toimenpiteiden määrästä ja tyypistä sekä todellisista kustannuksista (vuoteen 2009 asti). Kun otetaan huomioon, että Eurooppa 2020 -strategia käynnistettiin vasta vuonna 2010 ja että uusimmat valtiontuen kustannuksia koskevat tiedot liittyvät vuoteen 2009, on tietenkin liian aikaista tehdä tässä vaiheessa johtopäätöksiä siitä, miten valtiontuen valvontaa koskevalla politiikalla on autettu saavuttamaan Eurooppa 2020 -strategian tavoitteita. Tässä tulostaulussa kuitenkin halutaan ensimmäistä kertaa tarkastella valtiontukea Eurooppa 2020 -strategian yhteydessä. Se voikin olla lähtökohtana tulevina vuosina tehtäville analyyseille, joita voidaan mahdollisuuksien mukaan täydentää tukitoimien vaikuttavuutta koskevalla laadullisella analyysilla. Eurooppa-neuvosto tuki vuoden 2010 maaliskuun lopussa komission ehdotusta todeten, että innovointi ja kilpailukyky ovat Eurooppa 2020 -strategiassa ratkaisevan tärkeässä asemassa yhdessä ympäristönsuojelun ja sosiaalisen osallisuuden kanssa. EU:n kilpailupolitiikka ja etenkin valtiontuen valvontaa koskeva politiikka ovat keskeisessä asemassa Eurooppa 2020 -strategiassa. Kilpailu ei sinällään ole tavoite, vaan ennemminkin keino lisätä EU:n markkinoiden kilpailukykyä yritysten ja kuluttajien hyväksi niin, että valikoima, tuotteet ja hinnat kehittyvät parempaan suuntaan. Kilpailulla edistetään tuottavuutta, kasvua ja työpaikkojen luomista. Valtiontuen valvonnalla pyritään i) rajoittamaan valtiontuen yleisiä tasoja ("vähemmän tukea"); ii) varmistamaan, että tukea myönnettäessä ei rajoiteta kilpailua, vaan puututaan markkinahäiriöihin koko yhteiskunnan etujen mukaisesti ("parempaa tukea"); iii) estämään tehokkaasti sisämarkkinoille soveltumattoman tuen myöntäminen tai perimään se takaisin ja iv) varmistamaan yhdenvertaiset toimintaedellytykset sisämarkkinoilla (ei kaupan vääristymistä jäsenvaltioiden välillä). Valtiontuen valvonta on erityisen tärkeää, kun otetaan huomioon kriisi ja talousarviorajoitukset jäsenvaltioissa. Komissio on kriisin aikana osoittanut, että sen valtiontukivälineet ovat mukautuvia. Se on varsinkin antanut erilaisia tiedonantoja, joilla pyritään säilyttämään taloudellinen vakaus ja varmistamaan yhdenvertaiset toimintaedellytykset ja samalla lisäämään oikeusvarmuutta paitsi rahoituslaitosten myös reaalitalouden osalta[6]. Eurooppa 2020 -strategiassa päätavoitteita on kolme: - Älykäs kasvu : osaamiseen ja innovointiin perustuvan talouden kehittäminen. - Kestävä kasvu : resurssitehokkaamman, ympäristöystävällisemmän ja kilpailukykyisemmän talouden edistäminen. - Osallistava kasvu : taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta lisäävän korkean työllisyyden talouden edistäminen. Valtiontuen valvontaa koskevalla politiikalla voidaan edistää näiden kolmen tavoitteen saavuttamista. Eurooppa 2020 -strategiassa määritetään erilaisia painopistealoja, joilla valtiontukivälineitä voidaan käyttää yhdessä muiden poliittisten välineiden kanssa seuraavien "lippulaivahankkeiden" edistämiseksi: 1. innovaatiounioni 2. eurooppalainen digitaalistrategia 3. resurssitehokas Eurooppa 4. teollisuuspolitiikka globalisaation torjumiseksi[7] ja 5. uudet taidot ja työpaikat. Valtiontuen valvonnalla pyritään auttamaan jäsenvaltioita kohdistamaan tukea paremmin eli osoittamaan sitä tarkemmin kilpailukyvyn parantamiseen ja/tai alueellisten ja sosiaalisten eroavaisuuksien vähentämiseen. Toisin sanoen sillä pyritään varmistamaan, että tuella puututaan markkinahäiriöihin ja että sillä ei vääristetä kilpailua ilman, että vääristymistä korvataan jollakin muulla tavalla. Yleensä tällainen tuki liittyy horisontaalisiin tavoitteisiin, jotka otetaan huomioon erityisillä sääntelypuitteilla ja suuntaviivoilla esimerkiksi tutkimuksen ja kehittämisen, innovoinnin ja riskipääoman, pk-yritysten, ympäristönsuojelun ja koulutuksen tapauksessa. Erityisillä puitteilla ja suuntaviivoilla varmistetaan, että jäsenvaltioiden puuttuessa markkinoiden toimintaan julkiset varat korjaavat todennäköisesti tehokkaammin havaitut markkinahäiriöt. Valtiontuen valvonnan nykyrakenne perustuu niin sanottuun kolmitasoiseen järjestelmään: ryhmäpoikkeuksiin, vakioarviointiin ja yksityiskohtaiseen arviointiin. Ryhmäpoikkeustoimenpiteisiin kuuluvat sellaiset toimenpiteet, joista ei tarvitse ilmoittaa etukäteen komissiolle ja jotka näin ollen voidaan panna täytäntöön ilman etukäteen annettavaa komission lupaa. Ilmoitettuihin toimenpiteisiin sovelletaan periaatteessa vakioarviointia. Yksityiskohtainen arviointi suoritetaan vain siinä tapauksessa, että epäilyjä ei voida poistaa vakioarvioinnissa. Tämän kaksivaiheisen lähestymistavan ansiosta komissio voi keskittyä arvioimaan eniten vääristäviä tukitoimenpiteitä. Tässä tulostaulun kevään painoksessa esitetään yleiskatsaus jäsenvaltioiden ilmoittamasta tuesta valtiontukiluokittain ja tarkastellaan valtiontukia niiden oikeudellisessa ja poliittisessa yhteydessä. Tarkasteltuja tukiluokkia ovat tuki tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille (3 jakso), tuki ympäristönsuojeluun ja energiansäästöön (4 jakso), tuki aluekehitykseen (5 jakso), tuki pk-yrityksille (6 jakso) ja laajakaistaverkoille (7 jakso) sekä työllisyys- ja koulutustuki (8 jakso). Tässä kertomuksessa esitetyt luvut perustuvat voimassa olevista tukiohjelmista annettaviin vuosittaisiin kertomuksiin, jotka jäsenvaltiot toimittavat komission asetuksen (EY) N:o 794/2004[8] 5 artiklan ja liitteen III A mukaisesti. Kyseisessä asetuksessa määritetään niiden tietojen laajuus ja sisältö, jotka jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle[9]. Tiedot perustuvat tietoihin, jotka jäsenvaltiot ovat toimittaneet neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999[10] 2 artiklan mukaisissa ilmoituksissaan. Valtiontukimenoihin ei ole sisällytetty rakennerahastoista ja koheesiorahastosta saatuja osuuksia. Kaudella 2007–2013 nämä varat muodostivat noin 36 prosenttia EU:n talousarviosta. Tämä vastaa noin 347 miljardin euron käyttämistä kyseisellä kaudella seuraaviin kolmeen tavoitteeseen: lähentyminen, alueellinen kilpailukyky ja työllisyys sekä alueellinen yhteistyö. Vain pieni osa koheesiopolitiikan rahoituksesta kuuluu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan, sillä suurin osa kustannuksista liittyy yleiseen infrastruktuuriin tai muihin kuin taloudellisiin toimintoihin[11]. Valtiontukisääntöjen noudattaminen on joka tapauksessa nimenomaisena vaatimuksena rakennerahastoista annettavalle rahoitukselle. VALTIONTUKI TUTKIMUKSELLE, KEHITTÄMISELLE JA INNOVOINNILLE Poliittinen tausta Tutkimus, kehittäminen ja innovointi (T&K&I) on keskeisessä asemassa EU:n talouden kilpailukyvyn vahvistamisessa ja kestävän kasvun varmistamisessa. T&K&I onkin keskeisessä asemassa Eurooppa 2020 -strategiassa[12] ja muodostaa yhden sen lippulaivahankkeista. Eurooppa 2020 -strategiassa tutkimukseen ja kehittämiseen (T&K) osoitettavien varojen tavoitetasoksi on asetettu kolme prosenttia suhteessa EU:n BKT:hen vuoteen 2020 mennessä. Siinä kuitenkin tunnustetaan, että " kyse ei ole pelkästään T&K-menojen absoluuttisista määristä, vaan Euroopan on keskityttävä tutkimusmenojen vaikutukseen ja koostumukseen sekä parannettava yksityisen sektorin T&K:ta EU:ssa "[13]. Siinä viitataan yksiselitteisesti valtiontuen valvontapolitiikan merkitykseen katsomalla, että sillä voidaan " vaikuttaa aktiivisesti ja myönteisesti […] kannustamalla ja tukemalla innovatiivisempaa, tehokkaampaa ja vihreämpää teknologiaa koskevia hankkeita ja helpottamalla julkisen investointituen, riskipääoman ja tutkimus- ja kehitysrahoituksen saantia "[14]. On kuitenkin tärkeää korostaa, että valtiontukea koskevat säännöt ovat vain yksi osa T&K&I-politiikkaa ja että valtiontuki muodostaa vain osan T&K-menoista. Kuten äskettäin tehdyssä talousanalyysissä todetaan, " kun T&K-toiminnan verotuksellisessa kohtelussa käytetään suorien tukien sijaan verotuksellisia kannusteita, tämä vaikuttaa myönteisesti T&K-menojen vaikuttavuuden tasoon EU:n eri jäsenvaltioissa "[15]. T&K-toiminnan verotukselliset kannustimet eivät pääosin kuulu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan, koska ne katsotaan yleisiksi toimenpiteiksi[16]. Komissio kuvaa tiedonannossaan "Eurooppa 2020 -strategian lippulaivahanke – Innovaatiounioni"[17] sitä, mitä sen mielestä on tehtävä innovoinnin edistämiseksi ja T&K&I-politiikan uudistamiseksi niin, että siinä keskitytään jälleen yhteiskuntamme kohtaamiin haasteisiin, kuten ilmastonmuutokseen, energia- ja resurssitehokkuuteen, terveyteen ja demografiseen muutokseen. Eurooppa-neuvoston 4. helmikuuta 2011 pidetyssä kokouksessa keskityttiin energiaan ja innovointiin ja sovittiin useista ensisijaisista toimista, joiden täytäntöönpanolla edistetään voimakkaasti kasvua ja työpaikkojen luomista sekä EU:n kilpailukykyä[18]. Innovaatiounioni-hanketta kehitetään yhdessä lippulaivahankkeen "Globalisaation aikakauden teollisuuspolitiikka" kanssa. Jälkimmäisessä luodaan strategiset puitteet vahvan, monipuolisen ja kilpailukykyisen teollisuuspohjan tukemiseksi EU:ssa. Tällä hankkeella korostetaan kilpailukykyisten markkinoiden merkitystä innovoinnin ja tehokkuuden edistäjänä sekä yritysten kannustajana, jotta ne lisäävät tuottavuuttaan. Sillä myös korostetaan, että valtiontuen valvonnan tärkeimpänä tehtävänä on " välttää sisämarkkinoiden vääristyminen. Valtiontukisääntöjen suunnittelulla voidaan lisäksi osaltaan edistää Euroopan teollisuuden kilpailukykyä. Valtiontukisäännöt tarjoavat puitteet, jotka ohjaavat jäsenvaltioiden investointeja havaittujen markkinahäiriöiden korjaamiseksi ." [19] Näin ollen keskeisenä kysymyksenä on se, miten jäsenvaltioiden pitäisi toimia tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja missä asemassa valtiontukisäännöt ovat tässä yhteydessä. Talousarviorajoitusten aiheuttaman paineen takia jäsenvaltioiden on ylläpidettävä herkkää tasapainoa valtion menojen mukauttamisen ja kasvua edistävien kulujen suojelun välillä[20]. Vaikka tehokkain tapa lisätä innovointia on edistää kilpailua ja toteuttaa yleisiä toimenpiteitä oikeiden olosuhteiden luomiseksi, valtiontuki voi tietyissä olosuhteissa olla hyvä vaihtoehto yksityisten T&K&I-investointien edistämiseksi ja havaittujen markkinahäiriöiden korjaamiseksi. T&K&I:n yleisimpiä markkinahäiriöitä ovat myönteiset ulkoisvaikutukset (kun etu yhteiskunnalle on paljon suurempi kuin yksityinen etu tietylle T&K&I:hin investoivalle yritykselle), julkishyödykkeet (kun tietyn toiminnan tulosta ei voida suojella niin, että T&K&I:hin alun perin investoineen yrityksen kilpailijat eivät voisi käyttää sitä), epätäydellinen ja epäsymmetrinen informaatio sekä koordinoinnin ja verkostojen toimintahäiriöt. Valtiontuella voidaan auttaa muuttamaan yksityisyritysten kannusteita niin, että ne investoivat tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin. Jos valtiontuella kuitenkin suojellaan kansallisia yrityksiä, pidetään tehottomat yritykset toiminnassa, vääristetään kilpailua ja pidetään keinotekoisesti yllä hajanaisia markkinoita, T&K&I:n sekä talouskasvun yleinen taso voi laskea. Kun yritys saa tukea, sen markkina-asemaa vahvistetaan, jolloin kilpailijoiden tekemien investointien tuotto voi laskea. Tuki voi myös pienentää tuensaajan kannustimia innovointiin helpottamalla tuensaajan taloudellista tilannetta. Tuki voi myös johtaa tehottomien yritysten tukemiseen tai siihen, että tuensaajia autetaan lisäämään markkinoilta sulkevia käytäntöjä tai kasvattamaan markkinavaltaa. Sen vuoksi valtiontuella voidaan edistää T&K&I:tä vain, jos sillä korjataan tarkasti määritettyjä markkinahäiriöitä, joiden takia markkinoilla ei saavuteta optimaalisia T&K&I-tasoja, ja jos se on hyvin suunniteltua ja varmistaa, että kilpailun ja kaupan vääristyminen pysyy mahdollisimman vähäisenä ja julkisten varojen käyttö on mahdollisimman tehokasta (tästä on osoituksena Gaya-hanketta koskeva esimerkki 3.3 kohdan tekstikentässä). Kuten edellä mainitaan, on kuitenkin tärkeää muistaa, että valtiontuki on vain yksi osa huomattavasti suurempaa välinejoukkoa, jota tarvitaan T&K&I:n edistämiseksi. Sillä ei voida korvata uudistuksia, jotka ovat tarpeen tämän erityisalan rakenteellisten heikkouksien korjaamiseksi. T&K&I:tä koskevat valtiontukisäännöt T&K&I:lle myönnettävää valtiontukea koskevia sääntöjä tarkistettiin Lissabonin strategian yhteydessä. T&K&I:lle myönnettävän valtiontuen tarkoituksena on lisätä yksityisiä investointeja alalla, mikä loppujen lopuksi johtaa suurempaan kasvuun unionissa. Vuonna 2006 annetut T&K&I-puitteet[21] sekä vuonna 2008 annettu yleinen ryhmäpoikkeusasetus[22] muodostavat oikeusperustan tutkimusta, kehittämistä ja innovointia koskevien valtiontukitoimenpiteiden arvioinnille. Tämän vuoden aikana komissio toteuttaa puitteiden väliarvioinnin, tarkastelee äskettäisiä oikeustapauksia ja valmistelee käytännön mukautuksia, joita harkitaan tarkistettaessa puitteita vuonna 2013. Yleinen ryhmäpoikkeusasetus Puitteiden tapaan myös ryhmäpoikkeusasetus kattaa T&K- ja innovointitoimenpiteet. Asetus kattaa seuraavat toimenpiteet: tutkimus- ja kehityshankkeisiin myönnettävä tuki, teknisiin toteutettavuustutkimuksiin myönnettävä tuki, teollisoikeuksien kustannusten kattamiseen myönnettävä tuki pk-yrityksille, nuorille innovatiivisille pienyrityksille annettava tuki, tuki innovaatiotoiminnan neuvontapalveluihin ja innovaatiotoimintaa tukeviin palveluihin, tuki korkeasti koulutetun henkilöstön lainaamiseen sekä maatalous- ja kalastusaloja koskevaan tutkimus- ja kehitystyöhön myönnettävä tuki. T&K&I:hin myönnettävää valtiontukea koskevat puitteet T&K&I:hin myönnettävää valtiontukea koskevissa puitteissa määritetään ehdot, joita jäsenvaltioiden on noudatettava, kun ne myöntävät tukea T&K&I:n edistämiseksi. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin itse räätälöidä T&K&I:hin annettavan tukensa omien kansallisten erityispiirteidensä mukaisesti. Vuonna 2006 annetuilla puitteilla pyritään antamaan jäsenvaltioille paremmat mahdollisuudet kohdistaa tukea tehokkaammin tiettyihin markkinahäiriöihin. Niissä kiinnitetään paljon huomiota pk-yritysten tarpeisiin, sillä markkinahäiriöt vaikuttavat niihin voimakkaimmin. Puitteissa annetaan myös suurille yrityksille useita mahdollisuuksia saada tukea, kun se on perusteltua. Valtiontuen saamisen jälkeen tuensaajan on muutettava toimintatapaansa lisäämällä T&K&I-toimintaansa. Puitteet kattavat valtiontukitoimenpiteet erilaisten T&K&I-toimenpiteiden osalta: T&K-hankkeisiin myönnettävä tuki, teknisiin toteutettavuustutkimuksiin myönnettävä tuki, teollisoikeuksien kustannusten kattamiseen myönnettävä tuki pk-yrityksille, nuorille innovatiivisille yrityksille myönnettävä tuki, tuki palvelualan prosesseja ja organisaatiota koskevalle innovoinnille, tuki innovaatiotoiminnan neuvontapalveluihin ja innovaatiotoimintaa tukeviin palveluihin, tuki korkeasti koulutetun henkilöstön lainaamiseen sekä tuki innovointiklustereille. Puitteissa myös annetaan maataloutta ja kalastusta koskevia erityissäännöksiä. Sääntöjen soveltaminen perustuu yksityiskohtaiseen taloudelliseen analyysiin. Suuria tukimääriä saavista toimenpiteistä, jotka todennäköisimmin vääristävät kilpailua ja kauppaa, tehdään yksityiskohtainen arviointi. Vähemmän tukea saavista toimenpiteistä tehdään suppeampi arviointi sääntöjen perusteella tai ne voidaan myös vapauttaa ennakkoilmoitusvelvollisuudesta yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen nojalla. T&K-hankkeiden osalta puitteissa määritetään seuraavat kolme tukiluokkaa sen perusteella, miten tiiviisti tutkimus liittyy markkinoihin: perustutkimus, teollinen tutkimus ja kokeellinen kehittäminen, kuten on määritetty Frascatin käsikirjassa tieteellisen ja teknologisen toiminnan mittaamisesta[23]. Näin tuki-intensiteetti voi vaihdella kunkin tutkimushankkeen kohtaamien markkinahäiriöiden vakavuudesta riippuen. Lisäksi annetaan ohjeita siitä, sisältyykö yritysten ja julkisesti rahoitettujen tutkimuslaitosten yhdessä toteuttamiin T&K&I-hankkeisiin valtiontukea. Tällä on lisätty tutkimuslaitosten ja niiden sopimussuhteisten tai yhteistyöhön perustuvien tutkimustoimien oikeusvarmuutta, mikä parantaa julkisten tutkimuselinten asemaa ja edistää julkisten ja yksityisten tahojen välistä yhteistyötä. Sisämarkkinoille soveltuvuuden perusteellinen arviointi Kun tukea annetaan yksittäiselle edunsaajalle puitteissa määritettyjä raja-arvoja enemmän, kilpailun vääristymisen riski on entistä suurempi ja tuesta on ilmoitettava erikseen. Tukea arvioidaan puitteiden mukaisesti. Tässä yhteydessä pyritään arvioimaan tuen vaikutuksia kilpailuun ja T&K-hankkeen vaikutusta yhteisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseen. T&K&I:tä koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset Vuosina 2004–2010 Euroopan komissio teki 426 lopullista päätöstä T&K&I-toimenpiteistä, mukaan luettuina 12 päätöstä, joiden mukaan tukea ei ole myönnetty, ja 413 päätöstä, joissa tuki todettiin sisämarkkinoille soveltuvaksi. Komissio teki yhden osittain kielteisen päätöksen, jossa määrättiin perimään tuki takaisin (asia C-31/2004, Schiefergruben Magog (Saksa)). Vuonna 2004 hyväksyttiin 38 valtiontukitoimenpidettä. Seuraavan kahden vuoden aikana määrä kasvoi noin 70 toimenpiteeseen vuodessa, pääasiassa seurauksena uusien jäsenvaltioiden lisäämisestä ja Saksaa koskevien asioiden määrän nousemisesta. T&K&I-puitteiden voimaantulosta (1. tammikuuta 2007) vuoden 2010 loppuun komissio on hyväksynyt 195 valtiontukiohjelmaa, joista 143 on puhtaasti T&K-ohjelmia, 14 innovointiin suuntautuneita ohjelmia ja 38 sekaohjelmia, joilla tuetaan sekä T&K- että innovointitavoitteita. Komissio on myös hyväksynyt 44 muuta yksittäistä hakemusta T&K-ohjelmille tai tapauskohtaisille toimenpiteille annettavasta tuesta. Näistä hakemuksista 39:stä tehtiin yksityiskohtainen arviointi (mukaan luettuina kaksi toimenpidettä, joiden osalta toteutettiin muodolliset tutkintamenettelyt)[24]. Komissio on myös seurannut yhteensä 192:ta yksittäistä toimenpidettä, jotka toteutettiin hyväksyttyjen tukiohjelmien nojalla ja joiden kustannukset ovat yli kolme miljoonaa euroa, mutta joista ei tarvitse ilmoittaa erikseen. T&K&I-puitteiden nojalla hyväksyttiin ensin vuonna 2007 yhteensä 64 toimenpidettä. Tämä vastaa aiempien vuosien tasoa. Määrä nousi kuitenkin noin 110 toimenpiteeseen vuonna 2008, pääosin saksalaisten (26) ja espanjalaisten (24) toimenpiteiden suuren määrän takia. Kahden viime vuoden aikana määrä on laskenut merkittävästi. Vuonna 2009 hyväksyttiin noin 40 toimenpidettä ja vuonna 2010 noin 30. Ilmiötä voidaan selittää myös sillä, että vuoden 2008 loppupuolella annettiin yleinen ryhmäpoikkeusasetus, jonka nojalla T&K&I:hin voitiin myöntää tukea ilman komission ennakkotarkastelua[25]. Jäsenvaltiot toteuttivat vuosina 2004–2010 yhteensä 559[26] ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa T&K&I-toimenpidettä. Näistä toimenpiteistä lähes 60 prosenttia toteutettiin neljässä jäsenvaltiossa, nimittäin Italiassa (109), Puolassa (79), Espanjassa (73) ja Saksassa (67). T&K&I-toimenpiteiden kehityssuunta kaudella 2004–2010 esitetään seuraavassa kuvassa. [pic] Tuettujen toimien tyypin osalta ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvista T&K&I-toimenpiteistä sadalla tuettiin perustutkimusta, 299:llä teollista tutkimusta ja 290:llä kokeellista kehittämistä. Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen tavoitteiden osalta 109 toimenpidettä liittyi pk-yritysten teollisuusoikeuksien kustannusten kattamiseen, 54 toimenpidettä nuoriin innovatiivisiin yrityksiin, 115 toimenpidettä teknisiin toteutettavuustutkimuksiin, 79 toimenpidettä innovaatiotoiminnan neuvontapalveluihin ja innovaatiotoimintaa tukeviin palveluihin, 54 toimenpidettä maatalous- ja kalatalousalan tutkimukseen ja kehittämiseen ja 39 toimenpidettä korkeasti koulutetun henkilöstön lainaamiseen. Seuraavassa tekstikentässä annetaan esimerkkejä toimenpiteistä, joita on toteutettu kahdessa jäsenvaltiossa T&K&I-investointien edistämiseksi. Ensimmäisenä esitellään Espanjassa toteutettu ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluva autoalaa koskeva toimenpide ja toisena moottoreiden biopolttoaineisiin liittyvälle teknologialle annettu Ranskan yksittäinen tuki, jonka yhteydessä tarkastellaan myös toimenpiteitä kilpailun vääristymisen korjaamiseksi. Autoalan kilpailukykyä koskeva suunnitelma (X-59/2009, Espanja) Vuonna 2009 Espanja ilmoitti komissiolle ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvasta toimenpiteestä, jolla pyritään parantamaan autoalan kilpailukykyä. Se koski ympäristötarkoituksiin, tutkimus-, kehittämis- ja innovointitoimintaan sekä koulutukseen annettavaa tukea. Kokonaisbudjetti oli 800 miljoonaa euroa vuonna 2009 tehtyjen investointien rahoittamiseksi. T&K&I:n osalta tukea voitiin myöntää kokeelliseen kehittämiseen ja teknisiin toteutettavuustutkimuksiin. Tuensaajat olivat pk-yrityksiä ja suuria yrityksiä. Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen säännösten mukaisesti pk-yritykset hyötyivät korkeammasta tuki-intensiteetistä. Tukea annettiin avustuksina ja edullisina lainoina. Vuonna 2009 ohjelman nojalla annettu tuki (194 miljoonaa euroa) vastasi yli kahta kolmasosaa T&K&I:hin ryhmäpoikkeustoimenpiteiden nojalla Espanjassa myönnetystä valtiontuesta ja noin 20:tä prosenttia kaikesta T&K&I:hin ryhmäpoikkeustoimenpiteiden nojalla EU:ssa myönnetystä tuesta. Gaya-hanke (N-493/2009, Ranska) Vuonna 2009 Ranska ilmoitti komissiolle aikomuksestaan toteuttaa Gaya-tutkimusohjelman, jonka tavoitteena oli kehittää teknologioita moottoreissa käytettävien toisen sukupolven biopolttoaineiden tuotantoa varten. Hanketta johtanut GDF SUEZ -konserni suunnitteli kumppaneineen esiteollisen T&K-demonstrointilaitoksen kehittämistä, jotta biomassan kaasuuntumista voitaisiin testata koko tuotantoketjussa. Laitosta oli tarkoitus käyttää osana yhteistyöhön perustuvaa T&K-ohjelmaa niin, että sitä voitaisiin käyttää myöhemmässä teollisessa vaiheessa. Alustava kokonaisbudjetti oli 46,5 miljoonaa euroa hankkeen seitsemän vuoden ajaksi. Perusteellisen tarkastelun jälkeen komissio hyväksyi vuonna 2010 yhteensä 18,9 miljoonan euron tuen tälle ohjelmalle. Se katsoi, että T&K-hanke tuottaisi merkittäviä hyötyjä tietojen jakamisen sekä ympäristönsuojelun, maankäytön suunnittelun ja EU:n energiariippuvuuden vähentämisen kannalta. Koska Gaya-projektin kaupallisia hyötyjä odotettiin vasta kaudella 2020–2030, hankkeelle oli saatava julkista rahoitusta. Komissio korosti, että tulevien tekijänoikeuksien jakaminen GDF Suez -yrityksen ja sen kumppaneina toimivien tutkimuselinten välillä ei jatkossa saa häiritä biometaanimarkkinoiden kilpailuoloja. GDF Suez -yritys päätti luopua yksinoikeudesta sellaisiin oikeuksiin, joita sen kumppanit voisivat myöntää sille teknologioihinsa. Tuesta johtuva kilpailun vääristyminen olisi näin ollen vähäistä, etenkin koska tuleva demonstrointilaitos oli alan muiden sidosryhmien käytettävissä. Koska suuria eurooppalaisia kilpailijoita on olemassa ja hanke poikkeaa luonteeltaan muista teknologioista, kilpailupaine energiamarkkinoilla säilyi. Tukea myönnettiin Ranskan ympäristöstä ja energiasta vastaavan hallintoviranomaisen tukiohjelman nojalla, jonka komissio hyväksyi maaliskuussa 2010. T&K&I-menot Kuten edellä mainittiin, innovaatiounioni-lippulaivahankkeen EU:n laajuisena tavoitteena on, että kolme prosenttia EU:n BKT:stä (julkisen ja yksityisen rahoituksen yhdistelmänä) sijoitetaan tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin. Vuonna 2009 T&K-menot EU:ssa olivat ennätysmäisen korkealla tasolla eli 2,01 prosenttia suhteessa BKT:hen (noin 236,5 miljardia euroa)[27]. Luku oli hieman korkeampi kuin vuonna 2008 (1,92 %), mutta silti kaukana Eurooppa 2020 -strategiassa asetetusta tavoitteesta[28]. Myös jäsenvaltioiden välillä oli suuria eroja. Kolme jäsenvaltiota[29] ylitti kolmen prosentin tavoitteen, mutta vain kolme muuta[30] ylitti EU:n keskiarvon ja yhdeksän valtion[31] yhdistetyt julkiset ja yksityiset T&K-menot eivät nousseet edes yhteen prosenttiin suhteessa BKT:hen. Noin kolmasosa EU:n kaikista T&K-toimintaan osoitetuista varoista saatiin julkiselta sektorilta (0,65 % suhteessa BKT:hen). Valtiontuki muodosti vain suhteellisen pienen osan (13 %) tästä kokonaismäärästä. Yhteensä tukea annettiin 10,6 miljardia euroa eli 0,09 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2009 (EU:n keskiarvo). Yhdeksässä jäsenvaltiossa tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille osoitettiin tukea yli EU:n keskiarvon. Nämä valtiot olivat Belgia (0,22 %), Slovenia (0,19 %), Tšekki (0,18 %), Luxemburg (0,16 %), Suomi (0,14 %), Espanja (0,13 %), Ranska (0,11 %), Itävalta (0,11 %) sekä Unkari (0,10 %). Toisaalta kuusi jäsenvaltiota (Kypros, Slovakia, Kreikka, Latvia, Puola ja Viro) antoivat tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille valtiontukea vain enintään 0,01 prosenttia suhteessa BKT:hen. Lähes 60 prosenttia kaikesta tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin vuonna 2009 osoitetusta valtiontuesta myönnettiin kolmessa jäsenvaltiossa eli Saksassa (2,5 miljardia euroa eli 24 prosenttia EU:n kokonaismäärästä), Ranskassa (2,2 miljardia euroa eli 20 prosenttia kokonaismäärästä) ja Espanjassa (1,4 miljardia euroa eli 13 prosenttia kokonaismäärästä). [pic] T&K&I-tukena ilmoitettua ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa tukea myönnettiin yhteensä noin miljardi euroa vuonna 2009. Tämä vastaa yhdeksää prosenttia kyseiseen tavoitteeseen myönnetyn tuen kokonaismäärästä. Tätä välinettä sovellettiin eniten Espanjassa (282 miljoonaa euroa), Italiassa (267 miljoonaa euroa) sekä Belgiassa (lähes 130 miljoonaa euroa). Jäsenvaltiot sovelsivat tällä alalla yleensä neljää (yhdeksästä) yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen tavoitetta: kokeellista kehittämistä (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 31 artiklan 2 kohdan c alakohta, 428 miljoonaa euroa), teollista tutkimusta (asetuksen 31 artiklan 2 kohdan b alakohta, 312 miljoonaa euroa), teknisiä toteutettavuustutkimuksia (asetuksen 32 artikla, 65 miljoonaa euroa) sekä teollisoikeuksien kustannusten kattamiseen myönnettävää tukea pk-yrityksille (asetuksen 33 artikla, 53 miljoonaa euroa). Vuonna 2009 valtiontukea annettiin tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin yhteensä noin 420 toimenpiteen nojalla (joista 137 toimenpidettä kuului ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan). Neljäsosa kaikista varoista myönnettiin kuitenkin kuuden suurimman ohjelman nojalla (kaikki komission hyväksymiä). Näiden toimenpiteiden ja 13 muun ohjelman (joista kaksi kuului ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan) nojalla myönnettiin lähes puolesta kaikesta T&K&I:hin EU:ssa osoitetusta valtiontuesta. Näistä 19 tärkeimmästä toimenpiteestä viisi toteutettiin Ranskassa, kolme Saksassa, kolme Espanjassa, kolme Italiassa, kaksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, yksi Belgiassa, yksi Suomessa ja yksi Itävallassa. Pitkällä aikavälillä tarkasteltuna T&K&I-tuki on lisääntynyt tasaisesti sekä suhteellisesti että nimellismääräisesti tarkasteltuna. Se on noussut vuosina 2004–2009 alkuperäisestä 0,05 prosentista suhteessa EU:n BKT:hen (5,7 miljardista eurosta) 0,09 prosenttiin vuonna 2009. Tällä kaudella yli puolet tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin osoitetuista 46,5 miljardista eurosta myönnettiin kahdessa jäsenvaltiossa (Saksassa 29 prosenttia ja Ranskassa 22 prosenttia). Viisi muuta jäsenvaltiota myönsivät toisen kolmasosan kokonaismäärästä. Niitä olivat Italia (11 %), Espanja (9 %), Yhdistynyt kuningaskunta (7 %), Belgia (5 %) ja Alankomaat (4 %). Jäsenvaltiot myönsivät valtiontukea T&K&I:hin pääosin tukiohjelmien nojalla, eivätkä ne siis käyttäneet tapauskohtaisia toimenpiteitä. Vuonna 2009 valtiontukea annettiin ohjelmien nojalla 98 prosenttia kokonaismäärästä, kun taas tapauskohtaisten toimenpiteiden nojalla tukea myönnettiin jäljelle jäävälle kahdelle prosentille. Suhde on pysynyt muuttumattomana kuluneiden kuuden vuoden aikana. Tukivälineistä vuonna 2009 käytettiin yleisimmin suoria avustuksia (noin 80 % kokonaismäärästä) ja sen jälkeen edullisia lainoja[32] (11 %) ja verovapautuksia (9 %). Pääomasijoitusten, veronlykkäysten tai takausten kaltaisten muiden välineiden osuus ei ollut merkittävä. Espanjassa ja Ranskassa tuesta yli 70 prosenttia annettiin edullisina lainoina, kun taas lähes 85 prosenttia T&K&I:tä varten myönnetyistä verovapautuksista myönnettiin Belgiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Valtiontuki ja innovointitulos Vertailtaessa jäsenvaltioiden myöntämän valtiontuen tasoja[33] niiden innovointitulokseen[34] havaitaan, että näiden kahden muuttujan välillä ei ole suoraa yhteyttä. Innovointituloksen indikaattori koostuu useista osatekijöistä, joita ovat T&K-toimintaan osoitettujen (julkisten ja yksityisten) varojen lisäksi muun muassa nuorten koulutustaso, laajakaistayhteyksien saatavuus yrityksille sekä yhteisön tavaramerkit miljoonaa kansalaista kohti. Kaikki nämä tekijät vaikuttavat valtion innovointitulokseen. Tämä osoittaa, että jäsenvaltioilla on erilaisia mahdollisuuksia käynnistää T&K&I-toimintaa. Valtiontuki on vain yksi käytössä olevista välineistä. Ruotsin, Saksan tai Tanskan kaltaiset jäsenvaltiot, jotka kuuluvat innovaatiojohtajien ryhmään, myönsivät valtiontukea (suhteessa BKT:hen) enintään EU:n keskiarvon verran. Yksi innovaatiojohtajista, Suomi, kuitenkin myönsi valtiontukea yli EU:n keskiarvon. Kaikissa näissä tapauksissa tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin osoitetut julkiset varat ylittivät EU:n keskiarvon[35]. [pic] Seuraajavaltioiden ryhmässä useimmat jäsenvaltiot myönsivät valtiontukea lähes tai hieman yli EU:n keskiarvon (0,09 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2009). Vain Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Virossa ja Kyproksessa tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin osoitetun valtiontuen osuus on alhaisempi (alle puolet EU:n keskiarvosta). Tukea yli EU:n keskiarvon myöntäneitä Unkaria, Espanjaa ja Tšekin tasavaltaa lukuun ottamatta muut keskikertaisten innovoijien tai kiinnikurojien ryhmän valtiot myönsivät tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin vain vähäisiä määriä valtiontukea (alle EU:n keskiarvon). T&K&I-tukea koskevat päätelmät EU:ssa tarvitaan vielä merkittävää kehitystä, jotta voidaan saavuttaa EU:n vuodeksi 2020 asettama tavoite, jonka mukaan EU:n BKT:stä kolme prosenttia osoitetaan tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille. Tämän määrällisen tavoitteen lisäksi on toteutettava myös rakenteellisia uudistuksia, joilla parannetaan yksityisen sektorin tutkimuksen ja kehityksen toimintaympäristöä ja yleisiä edellytyksiä sille. Eurooppa 2020 -strategian lippulaivahankkeessa "Innovaatiounioni" komissio tarkastelee sitä, mitä EU:n on sen mielestä tehtävä T&K&I:n edellytysten ja rahoituksen saatavuuden parantamiseksi, yhteiskuntamme uusiin haasteisiin vastaamiseksi sekä sen varmistamiseksi, että innovatiiviset ajatukset johtavat kasvua lisääviin ja työpaikkoja luoviin tuotteisiin ja palveluihin. Valtiontukisäännöt ovat täydentäviä välineitä näihin haasteisiin vastaamiseksi. T&K&I:hin myönnettävän valtiontuen pääasiallisena tarkoituksena on tarjota rahoitusta silloin, kun markkinoilla ei päästä optimaaliseen T&K&I-tasoon markkinahäiriöiden takia. Innovointijohtajiksi luokitellut valtiot eivät välttämättä ole niitä, joissa annetaan eniten valtiontukea tutkimukselle, kehittämiselle ja innovoinnille. VALTIONTUKI YMPÄRISTÖNSUOJELUUN Poliittinen tausta Luonnonvarat ovat EU:n talouden ja maailmanlaajuisen talouden toiminnan sekä elämänlaatumme perusta. Maailman luonnonvarojen suuri käyttö kuormittaa planeettaamme ja uhkaa kyseisten varojen toimitusvarmuutta. Siksi varojen nykyistä käyttöä on muutettava niin, että teemme taloudestamme resurssitehokkaan ja vähähiilisen ja saamme aikaan kestävää kasvua. Tämän perusteella Eurooppa 2020 -strategiassa on korostettu kestävää kasvua[36] yhtenä tulevien vuosien painopistealoista. Lippulaivahankkeessa "Resurssitehokas Eurooppa" on asetettu konkreettisia tavoitteita[37] ja luotu pitkän aikavälin puitteet toimille. Pitkän aikavälin puitteissa eri aloilla[38] toteutetaan joukko koordinoituja toimenpiteitä, joilla tuetaan ilmastonmuutosta, energiaa[39], liikennettä, teollisuutta, raaka-aineita, maataloutta, kalataloutta, luonnon monimuotoisuutta ja aluekehitystä koskevia poliittisia ohjelmia, joilla puolestaan edistetään - talouden tehokkaampaa toimintaa ja luonnonvarojen vähäisempää käyttöä, - talouskasvun uusien mahdollisuuksien määrittämistä ja luomista, suurempaa innovointia ja EU:n suurempaa kilpailukykyä, - olennaisten luonnonvarojen toimitusvarmuuden varmistamista, - ilmastonmuutoksen torjumista ja luonnonvarojen käytön ympäristövaikutusten rajoittamista. Useisiin tavoitteisiin pyritään sääntelyllä tai yleisillä toimenpiteillä, joihin ei sisälly valtiontukea. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 191 artiklan[40] säännösten nojalla EU:n ympäristöpolitiikka perustuu ennalta varautumisen periaatteeseen, jonka mukaan ympäristövahingot on torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä ja saastuttajan on maksettava. Tämä tarkoittaa, että ympäristökustannukset jäävät kokonaisuudessaan saastuttajan maksettavaksi, eikä niihin anneta valtiontukea. Kuten resurssitehokasta Eurooppaa koskevassa hankkeessa todetaan, " Resursseja käytetään usein tehottomasti, koska käytettävissä ei ole tietoja resurssien käytön todellisista kustannuksista yhteiskunnalle. Sen vuoksi yritykset ja yksityiset henkilöt eivät voi muuttaa käyttäytymistään vastaavasti. " Tietyissä tapauksissa, joissa hallitukset eivät puutu asiaan, yritysten ei tarvitse korvata kaikkia niiden toiminnasta johtuvien ympäristövahinkojen kustannuksia. Tämän seurauksena markkinoilla ei voida osoittaa varoja tehokkaasti, mikä johtaa siihen, että yritykset eivät muuta käyttäytymistään ympäristöä paremmin suojelevaksi. Tällaisissa tilanteissa valtiontuella voidaan korjata markkinahäiriöitä, jotka liittyvät ympäristöä koskeviin kielteisiin ulkoisvaikutuksiin. Yrityksiä voidaan kannustaa lisäämään ympäristönsuojelua ja sisäistämään kustannukset muun muassa markkinalähtöisillä välineillä[41] (esimerkiksi verotuksella) ja/tai sääntelyllä (esimerkiksi pakollisilla EU:n standardeilla). Julkinen tuki, mukaan luettuna valtiontuki, voi olla tärkeässä asemassa myös siinä tapauksessa, että yritykset eivät voi lisätä ympäristösuojelua markkinahäiriöiden takia tai muita markkinalähtöisiä välineitä ei voida käyttää[42]. Ympäristönsuojelun alalla[43] toteutettavalla valtiontuen valvonnalla pyritään ensisijaisesti varmistamaan, että valtiontukeen liittyvillä toimenpiteillä parannetaan ympäristönsuojelun tasoa niin, että se on korkeampi kuin ilman tukea. Lisäksi varmistetaan, että tuen myönteiset vaikutukset ovat suuremmat kuin sen kielteiset vaikutukset, kuten kilpailun vääristyminen ja vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Ympäristönsuojelua koskevat valtiontukisäännöt Voimassa olevat suuntaviivat valtiontuesta ympäristönsuojelulle[44] ovat osa vuonna 2008 annettua ilmastonmuutospakettia. Ne on laadittu sen varmistamiseksi, että EU:n ympäristö- ja energiapolitiikan yhteydessä toteutetaan valtiontuen valvontaa. Niitä on täydennetty yleisellä ryhmäpoikkeusasetuksella, johon sisältyy ensimmäistä kertaa ryhmäpoikkeusasetuksessa ympäristönsuojelua koskevia erityissäännöksiä. Suuntaviivat valtiontuesta ympäristönsuojelulle Huhtikuussa 2008 voimaantulleissa ympäristönsuojeluun myönnettävää tukea koskevissa suuntaviivoissa komissio vahvistaa sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevat säännöt tarkastelemalla joitakin tavallisia ympäristönsuojelutukitoimenpiteitä. Myös muunlaiset tukitoimenpiteet voidaan katsoa sisämarkkinoille soveltuviksi, mutta niitä arvioidaan suoraan SEUT-sopimuksen 107 artiklan nojalla (myönteisten ja kielteisten vaikutusten välistä tasapainoa koskeva testi). Suuntaviivoissa esimerkiksi kannustetaan jäsenvaltioita tukemaan uusiutuvan energian tuotantoa ja energiatehokasta yhteistuotantoa antamalla toimintatukea uusiutuvaa energiaa tuottaville tai sähkön ja lämmön yhteistuotantoa harjoittaville yrityksille niin, että tuella korvataan tuotantokustannusten ja myyntihinnan välinen erotus kokonaisuudessaan. Suuntaviivoihin sisältyy myös säännöksiä tuesta, jota myönnetään aikaiseen mukautumiseen EU:n normeihin, ympäristötutkimuksiin, kaukolämmölle, jätehuollolle sekä päästökauppajärjestelmille. Energiaverovähennykset soveltuvat suuntaviivojen mukaan sisämarkkinoille, jos asianomaiset yritykset maksavat vähennysten jälkeen veroa vähintään EU:n vähimmäistasolla (tällaiset verovähennykset kuuluvat ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan, ks. jäljempänä). Jos yritykset eivät maksa veroja vähintään EU:n vähimmäistasolla, verovapautukset voidaan silti katsoa sisämarkkinoille soveltuviksi, mutta jäsenvaltioiden on osoitettava, että niillä ei heikennetä veron yleistä ympäristösuojeluun liittyvää tavoitetta ja että poikkeukset ovat tarpeellisia ja oikeasuhteisia. Suuntaviivoissa säädetään vakioarvioinnista ja yksityiskohtaisesta arvioinnista. Yksityiskohtainen arviointi on tehtävä sellaisista toimenpiteistä, joissa investointitukea annetaan yli 7,5 miljoonaa euroa tuensaajaa kohti, ja tietyn raja-arvon ylittävistä toimintatukea koskevista toimenpiteistä, joihin liittyy suurin kilpailun ja kaupan vääristymisen riski. Yleinen ryhmäpoikkeusasetus Yleiseen ryhmäpoikkeusasetukseen sisältyy ensimmäistä kertaa ryhmäpoikkeusasetuksessa ympäristönsuojeluun ja energian säästämiseen myönnettävää tukea koskevia säännöksiä. Säännöt ovat yhdenmukaisia ympäristönsuojeluun myönnettävän valtiontuen suuntaviivojen kanssa. Suuntaviivat ja yleinen ryhmäpoikkeusasetus eroavat kuitenkin merkittävästi toisistaan siltä osin, että yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa säädetään kustannusten yksinkertaistetusta laskentamenetelmästä. Asetuksessa annetaan viranomaisille lupa toteuttaa tietyin ehdoin useita tukitoimenpiteitä, joilla edistetään ympäristösuojelua tai puututaan ilmastonmuutokseen. Tällaisia toimenpiteitä ovat muun muassa investoinnit energian säästämiseen, investoinnit uusiutuviin energialähteisiin ja tuki, joka annetaan yleisessä energiaverotuksessa ympäristöveron vähennyksinä ilman, että siitä on ilmoitettava etukäteen komissiolle. Kun tietyt yksittäistä ilmoitusta koskevat rajoitukset ylitetään tai kun yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen ehtoja ei noudateta, tuesta on ilmoitettava komissiolle erikseen, jotta komissio voi analysoida sen vaikutusta kilpailuun tai yhteiseen etuun. Ympäristösuojelua koskevat valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset Kaudella 2004–2010 komissio teki 347 lopullista päätöstä ympäristönsuojeluun eli energian säästämiseen tai muihin ympäristönsuojeluun liittyviin tavoitteisiin myönnetystä valtiontuesta. Tuki katsottiin sisämarkkinoille soveltuvaksi 320 päätöksessä ja 21 päätöksessä katsottiin, ettei tukea ollut myönnetty. Kuusi päätöstä oli kielteisiä. Suurin osa tehdyistä päätöksistä (hieman yli 82 prosenttia) koski tukiohjelmia, kuusi prosenttia koski ohjelman yksittäistä soveltamista ja 11 prosenttia koski tapauskohtaisia toimenpiteitä. Puolet päätöksistä koski viittä jäsenvaltiota, nimittäin Italiaa (44), Saksaa (38), Alankomaita (36), Yhdistynyttä kuningaskuntaa (33) ja Tšekkiä (26). Vuosina 2006–2007 ennen ympäristönsuojelutuen suuntaviivojen ja yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen voimaantuloa tehtiin lähes 140 päätöstä. Yksityiskohtaisesta taloudellisesta arvioinnista säädettiin huhtikuussa 2008 ympäristönsuojelutuen suuntaviivoissa, ja komissio on vuoden 2010 loppuun mennessä tehnyt kymmenen myönteistä yksityiskohtaista arviointipäätöstä. Jäsenvaltiot ottivat käyttöön 219 ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimenpidettä, joista 194 oli tukiohjelmia. Suurin osa tukiohjelmista otettiin käyttöön Saksassa (40), Italiassa (39), Espanjassa (38) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (21). Tukien yksityiskohtaisista tavoitteista suosituin oli uusiutuvista energialähteistä tuotetun energian käytön edistäminen (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 21 artikla), joka mainittiin (ainoana tavoitteena tai yhtenä tavoitteena) 120:ssä ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvassa toimenpiteessä. Sen jälkeen suosituimpia olivat energiansäästötoimenpiteisiin tehtävät investoinnit (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 21 artikla, 101 toimenpidettä), investointituki yrityksille yhteisön normit ylittävään ympäristönsuojeluun (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 18 artikla, 71 toimenpidettä), ympäristötutkimuksiin myönnettävä tuki (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 24 artikla, 61 toimenpidettä) sekä tehokkaaseen yhteistuotantoon tehtäviin investointeihin myönnettävä tuki (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 22 artikla, 58 toimenpidettä). Muut yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen tavoitteet eivät olleet yhtä merkittäviä[45]. [pic] Seuraavassa tekstikentässä esitetään esimerkkejä erityisistä toimenpiteistä, joita on toteutettu kahdessa jäsenvaltiossa ympäristönsuojelun edistämiseksi. Ensimmäinen esimerkki koskee Saksan toimenpidettä teräksen tuotantoprosessin hiilidioksidipäästöjen erottelua ja kierrätystä edistävän hankkeen tukemiseksi. Toinen esimerkki koskee sementtialaa koskevaa Tanskassa täytäntöönpantua verotuksellista toimenpidettä. Huippukaasun kierrätystä koskeva hanke – Tuki ArcelorMittal Eisenhüttenstadt GmbH -yritykselle (Saksa, N-450/2009) Vuonna 2009 Saksa ilmoitti komissiolle aikomuksestaan myöntää tukea ArcelorMittal Eisenhüttenstadt GmbH -yritykselle (jäljempänä "AMEH") huippukaasun kierrätystä koskevan demonstrointihankkeen käynnistämisen tukemiseksi. Huippukaasun kierrättäminen on innovatiivinen ja ympäristöystävällinen menettely, jolla hiilidioksidi voidaan erottaa muista päästökaasuista, kun ne kulkeutuvat pois polttouunista, ja jolla hiilidioksidia sisältämättömät päästöt voidaan kierrättää teräksen tuotantoon, mikä auttaa säästämään energiaa. Huippukaasun kierrättäminen edellyttää teknologiaa, jota ei ole vielä otettu käyttöön varsinaisessa toiminnassa teollisuuden tasolla. Koska myönnetty 30,18 miljoonan euron tuki ylittää yhdelle yritykselle myönnettävän investointituen 7,5 miljoonan euron kynnysarvon, tuesta tehtiin yksityiskohtainen arviointi sen myönteisten ja kielteisten tekijöiden perusteella. Komissio katsoi, että tuettu hanke tuottaa ympäristöetuja, joten se edistää ilmastonmuutosta koskevien tavoitteiden saavuttamista. Hankkeen ei odotettu johtavan merkittävään kilpailun vääristymiseen, ja tuella oli kannustava vaikutus. Toimenpide täytti myös oikeasuhteisuuden muodollisen arviointiperusteen. Tuki-intensiteetti oli 55 prosenttia ja siten alhaisempi kuin suurin sallittu tuki-intensiteetti eli 60 prosenttia tukikelpoisista kustannuksista (hiilidioksidikustannussäästöjä ei otettu huomioon Euratomin perustamissopimuksen mukaisesti). Komissio totesi, että kun otetaan huomioon huippukaasun kierrättämistä koskevan hankkeen riskit ja tuen vaikutus markkinoihin, komissio voi tässä asiassa hyväksyä tuen ehdotetun määrän. Komissio hyväksyi toimenpiteen 9. maaliskuuta 2010. Verovapautukset sementintuottajille (Tanska, N-327/2008 ja C-30/2009) Kesäkuussa 2008 Tanska ilmoitti komissiolle kahdesta ympäristöveroa koskevasta verovapautuksesta sementtiteollisuudelle. Toinen koski hieman aiemmin käyttöönotettua typpioksideihin (NOx) sovellettavaa veroa ja toinen sementtituotannon tiettyjen jätteiden täyttä vapauttamista voimassa olevasta jäteverosta. Ympäristösuojelutukisuuntaviivojen mukaan ympäristöverovähennysten tai -vapautusten muodossa annettavan tuen katsotaan soveltuvan sisämarkkinoille edellyttäen, että niillä edistetään vähintään välillisesti ympäristönsuojelun tason parantumista ja että verovähennyksillä ja -vapautuksilla ei heikennetä tavoiteltua yleistä tavoitetta. Typpioksidien verovähennyksiin liittyy välillinen ympäristöetu, joka perustuu siihen, että yleinen verotaso voisi olla korkeampi kuin se olisi ilman vähennystä. Jotta yleisen tavoitteen saavuttaminen ei vaarantuisi, Tanska pyrki pitämään vähennyksen mahdollisimman vähäisenä rajoittamalla edunsaajien määrää ja vaatimalla, että edunsaajien on edelleen maksettava 53 prosenttia veron kokonaismäärästä. Komissio katsoi, että toimenpide oli tarpeellinen ja oikeasuhteinen, ja se hyväksyi ehdotetun typpioksideja koskevan verovähennyksen 28. lokakuuta 2009. Jäteverosta myönnettävän täydellisen verovapautuksen osalta komissio epäili verovapautuksen tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta, etenkin koska täydellisen vapauttamisen jälkeen yrityksellä ei olisi mitään kannustetta edistää jäteverolla olevan ympäristötavoitteen saavuttamista. Komissio käynnisti muodollisen tutkintamenettelyn 28. lokakuuta 2009 (nyt asia C-30/2009) ja kehotti kolmansia osapuolia esittämään huomautuksensa. Lopullista päätöstä ei ole vielä tehty. Ympäristönsuojelua koskevat valtiontukimenot Eurooppa 2020 -strategiassa esitetään niin sanotut 20/20/20-ympäristönsuojelutavoitteet, joiden nojalla hiilidioksidipäästöjä vähennetään 20 prosenttia, uusiutuvilla energianlähteillä tuotetaan 20 prosenttia EU:n energiankulutuksesta ja energiatehokkuutta lisätään 20 prosenttia. Näiden tavoitteiden saavuttamista voidaan suoraan tai välillisesti edistää valtiontuella, etenkin jos sillä puututaan markkinahäiriöihin tai kannustetaan lisäämään ympäristönsuojelua (esimerkiksi yleisiä sääntelytoimenpiteitä). Kuten edellä on todettu, kaikkia julkisia tukitoimenpiteitä ei välttämättä katsota valtiontueksi. Esimerkiksi yleisiä verotustoimenpiteitä ei katsota valtiontueksi, koska ne eivät ole valikoivia. Jäljempänä esitetyt luvut koskevat vain sellaisia tukitoimenpiteitä, jotka ovat valtiontukea. Vuonna 2009 ympäristönsuojeluun annettiin valtiontukea yhteensä 13,2 miljardia euroa (josta 93 prosenttia eli 12,2 miljardia euroa koski muuta ympäristönsuojelua kuin energian säästämistä ja vain seitsemän prosenttia eli 0,97 miljardia euroa energian säästämistä). Suhteellisesti esitettynä ympäristötuki muodosti 22,6 prosenttia kaikesta teollisuudelle ja palveluille annetusta tuesta eli se oli 0,11 prosenttia suhteessa 27 jäsenvaltion EU:n BKT:hen. Vain kuusi jäsenvaltiota myönsi tukea EU:n keskiarvoa enemmän, nimittäin Ruotsi (0,66 % suhteessa BKT:hen), Saksa (0,23 %), Tanska (0,19 %), Suomi (0,19 %), Alankomaat (0,19 %) ja Itävalta (0,13 %). Nimellismääräisesti eniten tukia myönsivät Saksa (5,7 miljardia euroa, 43 % EU:n kokonaismäärästä), Ruotsi (1,9 miljardia euroa, 14 %), Yhdistynyt kuningaskunta (1,2 miljardia euroa, 9 %) ja Alankomaat (1,1 miljardia euroa, 8 %). Ympäristötuella on useita erilaisia tavoitteita, mukaan luettuina uusiutuvaa energiaa, energiansäästämistä, jätehuoltoa ja saastuneiden paikkojen kunnostusta sekä tuotantoprosessien parantamista koskevat tukitoimet. Näiden toimenpiteiden osalta jäsenvaltioiden myöntämällä tuella on suoraan pyritty saavuttamaan ympäristöhyötyjä. Valtiontukimenojen voidaan näin ollen katsoa kuvaavan suoraan suunniteltua ympäristöhyötyä. Tämä tukimuoto muodosti 35,5 prosenttia kaikesta vuonna 2009 annetusta ympäristötuesta. Osuus vastaa noin 4,7:ää miljardia euroa. Suurimmat tällaisen tuen myöntäjät olivat Espanja (828 miljoonaa euroa), Yhdistynyt kuningaskunta (746 miljoonaa euroa), Itävalta (358 miljoonaa euroa) sekä Pohjoismaista Tanska (362 miljoonaa euroa) ja Ruotsi (343 miljoonaa euroa). Toisena ympäristönsuojelutukisuuntaviivojen soveltamisalaan kuuluvien valtiontukitoimenpiteiden luokkana ovat ympäristöveroista tehtävät vähennykset tai vapautukset niistä. Tähän luokkaan kuuluvat kustannukset kuvaavat menetettyjen verotulojen määrää, eikä niiden näin ollen voida katsoa kuvaavaan suoraan sitä ympäristöhyötyä, jota itse veroilla saadaan aikaan. Vuonna 2009 ympäristötuesta yhteensä 56,1 prosenttia eli 7,4 miljardia euroa kuului tähän luokkaan. Saksa antoi tukea ahkerimmin (noin viisi miljardia euroa), ja sitä seurasivat Ruotsi (1,6 miljardia euroa), Yhdistynyt kuningaskunta (0,4 miljardia euroa), Suomi (0,2 miljardia euroa), Tanska (58 miljoonaa euroa) ja Slovakia (31 miljoonaa euroa). Koska ympäristönsuojelutukisuuntaviivoissa otettiin käyttöön uusia tekijöitä tarpeellisuus- ja oikeasuhteisuustesteihin EU:n vähimmäisverotasot alittavien verovapautusten osalta (yhdenmukaistetut verot), komissio on hyväksynyt vain yhden verovapautuksen, joka koski Tanskaa (N-327/2008, ks. edellä)[46]. Jäsenvaltioiden on kuitenkin hyväksyttävä asianmukaisia toimenpiteitä, joilla nykyiset verovähennykset yhdenmukaistetaan ympäristönsuojelutukisuuntaviivojen kanssa 31. joulukuuta 2012 mennessä, myös siinä tapauksessa, että verot ovat alle EU:n vähimmäistason. Tämän vuoksi komissiolle voidaan ilmoittaa muistakin asioista ennen vuoden 2012 loppua. Ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa ympäristönsuojelutukea, jonka voidaan yleisesti katsoa vaikuttavan suoraan ympäristöön, annettiin vuonna 2009 yhteensä 732 miljoonaa euroa, mikä vastaa noin kuutta prosenttia kaikesta ympäristötavoitteisiin annetusta tuesta (mikä on suhteellisen vähän, kun määrää verrataan muiden horisontaalisten tavoitteiden osuuteen). Jäsenvaltiot sovelsivat yleensä kolmea (kahdeksasta) yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen tavoitetta tällä alalla. Nämä tavoitteet olivat uusiutuvista energialähteistä tuotetun energian käytön edistäminen (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 23 artikla, 341 miljoonaa euroa), investointituki yrityksille yhteisön normit ylittävään ympäristönsuojeluun (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 18 artikla, 188 miljoonaa euroa) sekä energiansäästötoimenpiteisiin tehtävät investoinnit (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 21 artikla, 116 miljoonaa euroa). Ympäristön alalla myönnetyn, ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan tuen osuus on erityisen pieni, koska aiemmin on hyväksytty vain vähän verovapautusohjelmia, jotka ovat kuitenkin rahallisen arvonsa puolesta niin merkittäviä, että suurin osa tällä alalla annetusta valtiontuesta myönnetään niiden nojalla. Lähes puolet (47 prosenttia) tällä alalla annetusta ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvasta tuesta myönnettiin Saksassa. Espanjan ja Belgian osuus oli yhteensä 44 prosenttia. Tarkasteltaessa valtiontukimenojen kehittymistä ympäristönsuojelun alalla kahdella peräkkäisellä kaudella 2004–2006 ja 2007–2009 havaitaan, että menot ovat laskeneet sekä suhteellisesti (suhteessa BKT:hen – 0,12 prosentista 0,11 prosenttiin suhteessa BKT:hen) ja nimellismääräisesti keskimäärin 0,6 miljardilla eurolla vuosittain. Myös tuen osuus kaikesta teollisuudelle ja palveluille annettavasta valtiontuesta on pienentynyt 25,5 prosentista 23,3 prosenttiin. Tähän on monia syitä. Ensimmäisenä on täytäntöönpantujen markkinalähtöisten kannusteiden vaikutus, sillä toimijat sisäistävät ympäristökustannuksensa niiden kautta eikä valtiontukea tarvita. Valtiontuen vähentymiseen ovat vaikuttaneet myös EU:n tiukemmat ympäristönormit. Toimijoiden on mukauduttava EU:n normeihin, ja niiden on noudatettava normeja ilman julkista rahoitusta. Myös kriisistä johtuvat talousarviorajoitukset ovat voineet vaikuttaa ympäristönsuojeluun osoitettuihin julkisiin määrärahoihin ainakin toisella kaudella. Kaudella 2004–2009, jolloin EU:ssa myönnettiin ympäristötukea 79 miljardia euroa, Saksan ja Ruotsin (ja niiden verovapautusten) osuus oli 51 prosenttia ja 16 prosenttia kokonaismäärästä, tässä järjestyksessä. Tehdasteollisuuden vapauttaminen sähkön energiaverosta on ollut merkittävin tukimeno Ruotsissa vuodesta 2005 lähtien. Se vastaa yli puolta kaikesta Ruotsissa annetusta ympäristötuesta[47]. Saksassa menot kohosivat tasaisesti vuoteen 2006 asti, sillä vuonna 2002 hyväksyttiin toimenpiteitä, joilla jatkettiin useita verovapautuksia sähköä ja mineraaliöljyä koskevasta Saksan energiaverosta. Kun näitä verovapautuksia muutettiin Saksassa, ympäristöverovapautuksia koskevien ohjelmien nojalla myönnetty tuki pieneni merkittävästi (3,2 miljardia euroa) vuosina 2006–2009. Vuonna 2009 kolmasosa kaikesta Saksan ympäristötuesta myönnettiin verotuksellisella toimenpiteellä, joka koski energiaa runsaasti käyttäviä toimijoita tehdasteollisuudessa. Lähes kaikki ympäristönsuojeluun myönnettävä tuki annetaan ohjelmien nojalla. Vuosina 2004–2009 tämän tavoitteen saavuttamiseksi myönnettiin tapauskohtaista tukea alle 0,5 prosenttia tuen kokonaismäärästä. Tukivälineistä suosituimpia olivat verovapautukset, jotka muodostivat 77 prosenttia kaikesta vuosina 2004–2009 ympäristönsuojeluun myönnetystä valtiontuesta. Seuraavaksi suosituimpia olivat suorat avustukset (23 prosenttia). Ympäristönsuojelu- ja energiansäästötukea koskevat päätelmät Eurooppa 2020 -strategian vuoksi valtiontuki voi olla tarpeen, jotta EU voi saavuttaa ne ympäristötavoitteensa, joita ei voida saavuttaa markkinalähtöisillä kannustimilla tai sääntelyllä. Valtiontuella on varmistettava, että ympäristötavoitteisiin myönnettävällä tuella ei vääristetä kilpailua kohtuuttomasti. Valtiontuen valvontaa voidaan käyttää myös yhdenmukaistettaessa tukiohjelmia eri jäsenvaltioissa niin, että ne vastaavat EU:n energian sisämarkkinoita. Valtiontuki voi myös vaikuttaa etenkin uusiutuviin energialähteisiin myönnettävän tuen yhdenmukaistamiseen niin, että sen avulla vältetään eri jäsenvaltioissa tuotettujen uusiutuvien energianlähteiden välisen kilpailun vääristyminen ja liian suuret korvaukset tulevina vuosina. VALTIONTUKI ALUEKEHITYKSELLE Poliittinen tausta Koska alueellisella valtiontuella korjataan heikoimmassa asemassa olevien alueiden puutteita, sillä edistetään jäsenvaltioiden ja koko unionin taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta ja siten myös Eurooppa 2020 -strategian tavoitteiden saavuttamista. Tältä kannalta tarkasteltuna aluetuki poikkeaa muista tukimuodoista, koska sillä pyritään puuttumaan ensi sijassa koheesion epätasapainoon pelkkien markkinahäiriöiden sijasta. Alueellisen valtiontuen valvonta on erotettava EU:n koheesiopolitiikasta. Alueellisella valtiontuella keskitytään itse asiassa enemmän heikoimmassa asemassa oleviin alueisiin kuin EU:n aluepolitiikalla, jonka poliittiset tavoitteet ja maantieteellinen soveltamisala ovat nykyisin laajempia. Alueellisen valtiontuen tärkeimpänä tavoitteena on puuttua alueelliseen epätasapainoon vauraudessa ja työllisyydessä (keskittymisvaikutus) kannustamalla taloudellisen toiminnan sijoittamista tukialueille (lievennetään muiden tekijöiden, kuten työvoimakustannusten, markkinoille pääsyn, verotuksen tai tuottavuuden vaikutusta). Aluetuen avulla jäsenvaltiot voivat tukea uusia investointeja, joilla edistetään paikallista työpaikkojen luontia ja oheisyrityksiä edistämällä taloudellisesta toimintaa välillisesti (vipuvaikutus). EU:n koheesiopolitiikan tavoitteena on pienentää eroja eri alueiden kehitystasojen välillä ja heikoimmassa asemassa olevien alueiden jälkeenjääneisyyttä. Sillä rahoitetaan monenlaisia toimia infrastruktuurista (liikenne-, televiestintä- ja energiainfrastruktuuri ja yhteiskunnallinen infrastruktuuri) henkiseen pääomaan. Menoluokan "Tuki yrityksille ja innovoinnille", joka liittyy muita suoremmin liiketoiminnalle annettavaan suoraan tukeen ja sisältää sen vuoksi valtiontukea, osuus koheesiopolitiikan kaikesta varainkäytöstä on 20 prosenttia. Valtiontukisäännöt koskevat vain pientä osaa koheesiopolitiikan rahoituksesta, sillä suurin osa rakennerahastojen menoista koskee toimintoja, jotka eivät kuulu valtiontuen määritelmän soveltamisalaan, esimerkiksi yleistä infrastruktuuria. Lisäksi yrityksille annettava suora rahoitustuki voidaan myöntää eri muodoissa (esimerkiksi avustuksina, riskipääomana ja lainoina) eri tarkoituksia varten (esimerkiksi innovointia, ympäristöä tai koulutusta varten). Merkittävä osa koheesiopolitiikan yhteydessä myönnetystä valtiontuesta ei siis liity suoraan alueellista valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa tarkoitettuun alueelliseen investointitukeen, vaan tukeen sovelletaan muita valtiontukisääntöjä (esimerkiksi T&K&I-sääntöjä sekä ympäristönsuojelua ja riskipääomaa koskevia sääntöjä). Alueellisen valtiontuen soveltamisala on laaja, ja se kattaa kaikki alueellista taloutta koskevat toimenpiteet tukialueille sijoittautuneille yrityksille tarjottavista yleisistä tukitoimenpiteistä (esimerkiksi käynnistämistuesta ja investointituesta) suurille investointihankkeille annettavaan räätälöityyn valtiontukeen, joka voi olla muita vääristävämpää ja jonka intensiteettiä lasketaan automaattisesti. Aluetuki voi vaikuttaa tehokkaasti vain, jos sillä edistetään kestävää toimintaa ja keskitytään unionin heikoimmassa asemassa oleviin alueisiin. Tuen aikaansaamien heikommassa asemassa olevan alueen aluekehitykseen liittyvien hyötyjen on oltava suurempia kuin seurauksena oleva kilpailun vääristyminen eli se, miten todennäköisesti kilpailijat ajetaan pois markkinoilta tietylle edunsaajalle tai edunsaajaryhmälle annetun tuen takia. EU:n valtiontukisääntöjen nojalla komissiolla on yksinoikeus päättää aluekehitykseen annettavasta tuesta sen perusteella, miten se arvioi tuen soveltuvan sisämarkkinoille. Rakennerahastoja on puolestaan käytettävä niiden toimintaohjelmien mukaisesti, joita kukin jäsenvaltio ehdottaa yhdessä komission kanssa. Niiden täytäntöönpanosta vastaavat kansalliset hallintoviranomaiset, jotka yleisen rakennerahastoja koskevan asetuksen[48] nojalla ovat vastuussa kaikkien unionin politiikanalojen noudattamisesta, valtiontukisäännöt mukaan luettuina. Valtiontukisääntöjen noudattamatta jättäminen katsotaan kyseisen asetuksen nojalla rikkomukseksi, jonka perusteella EU:n yhteisrahoitusta voidaan periä takaisin. Suurhankkeet, joissa tukikelpoiset kustannukset ovat yli 50 miljoonaa euroa, on ilmoitettava muodollisesti komission käsiteltäväksi[49]. Komissio päättää tämän jälkeen yhteisrahoituksesta ottaen huomioon kaikki unionin politiikanalat. Aluekehitykseen myönnettävää valtiontukea koskevat säännöt Alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa säädetään perusteista, joita komissio soveltaa tarkastellessaan alueellisen valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille. Alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa otetaan huomioon asianomaisten alueiden kehitykseen vaikuttavien ongelmien vakavuus asettamalla tiettyjä alueellisen valtiontuen ylärajoja, jotka perustuvat pohjimmiltaan siihen tasapainotestiin, joka komission on suoritettava tuen myönteisten ja kielteisten vaikutusten välillä. Kuten alueellista valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa todetaan, komissio antoi vuonna 2009 tiedonannon perusteista suurille investointihankkeille myönnettävän alueellisen tuen perusteelliseksi arvioimiseksi[50]. Suurilla investointihankkeilla tarkoitetaan hankkeita, joiden tukikelpoiset investointikustannukset ovat nykyarvoltaan vähintään 50 miljoonaa euroa. Tietyt kynnysarvot ylittävästä alueellista tuesta suurille investointihankkeille on ilmoitettava komissiolle erikseen, koska se voi todennäköisemmin vääristää kilpailua. Komissio käynnistää tietyissä olosuhteissa muodollisen tutkintamenettelyn ja suorittaa perusteellisen arvioinnin[51]. Alueellisia valtiontukia koskevat suuntaviivat vuosiksi 2007–2013 Alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa määritetään säännöt sellaisen valtiontuen myöntämiselle, jolla edistetään EU:n heikoimmassa asemassa olevien alueiden kehittämistä esimerkiksi tukemalla investointeja ja työpaikkojen luomista. Jotta alueiden kehitykseen vaikuttavien ongelmien suhteellinen vakavuus otettaisiin huomioon, alueet on jaoteltu seuraavaan kahteen luokkaan: - Alueet, joiden BKT henkeä kohti on alle 75 prosenttia EU:n keskiarvosta, sekä syrjäisimmät alueet (SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan a alakohta ovat oikeutettuja suurimpiin tukimääriin ja toimintatukeen (alueellista tukea, jolla pyritään vähentämään yritysten juoksevia menoja). Tukimäärät ovat 30–50 prosenttia tukikelpoisista kustannuksista. - Alueet, jotka jäsenvaltiot itse määrittävät kansallisen aluekehityspolitiikan mukaisesti tiettyjen, pääasiassa asukastiheyden ja/tai erityisen alhaisen henkeä kohti lasketun BKT:n tai korkean työttömyyden kaltaisten muuttujien perusteella (SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohta). Jäsenvaltiot voivat osoittaa näille alueille pienempää aluetukea (periaatteessa 10–15 prosenttia tukikelpoisista kustannuksista). Tukimäärää voidaan korottaa kaikilla tuetuilla alueilla 20 prosenttiyksikköä, kun tukea annetaan pienyrityksille, ja 10 prosenttiyksikköä, kun tukea annetaan keskisuurille yrityksille. Vaikka toimintatuki on yleensä kiellettyä, sitä voidaan myöntää tietyin edellytyksin. Yritysten perustamisen ja aikaisen kehittämisen tukemiseksi tukea voidaan myöntää pienyritysten perustamiseen ja laajentamiseen ensimmäisen viiden vuoden aikana. Harvaan asuttujen alueiden ja syrjäisten alueiden väestön poismuuton estämiseksi voidaan antaa toimintatukea, jolla korvataan ylimääräiset kustannukset, joita aiheutuu taloudellisen toiminnan harjoittamisesta alueella seurauksena sellaisista haittatekijöistä kuten syrjäisyys, eristyneisyys, pieni koko, vaativa maasto ja ilmasto sekä taloudellinen riippuvuus muutamista tuotteista. Alueellisia valtiontukia koskevissa suuntaviivoissa määritetään myös niin sanottuja suuria investointihankkeita koskevat säännöt, mukaan luettuina tiettyjen tukimuotojen avoimuusmekanismi. Suurille investointihankkeille annettavan alueellisen tuen perusteellista arviointia koskevat ohjeet Alueellista valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa säädetään, että suurista investointihankkeista on tietyissä tapauksissa ilmoitettava komissiolle erikseen, koska ne voivat todennäköisemmin vääristää kilpailua. Toimenpiteitä on arvioitava perusteellisesti, jos tuensaajan markkinaosuus on yli 25 prosenttia tai hankkeen luoma tuotantokapasiteetti on yli viisi prosenttia markkinoista (ja kyseisen tuotteen markkinoiden kasvuaste on ETA:n BKT:n kasvuastetta alhaisempi). Suuntaviivoissa esitetään menetelmät, joilla suurille investointihankkeille annettavan alueellisen valtiontuen soveltuvuutta sisämarkkinoille arvioidaan perusteellisesti. Arviointi perustuu tasapainotestiin, jossa tuella aikaansaatuja myönteisiä vaikutuksia verrataan tuen mahdollisiin kielteisiin vaikutuksiin eli kilpailun mahdolliseen vääristymiseen. Näin ollen jäsenvaltioiden on toimitettava tiedot tuen myönteisistä vaikutuksista sekä sen asianmukaisuudesta, oikeasuhteisuudesta ja kannustavasta vaikutuksesta. Yleinen ryhmäpoikkeusasetus Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen nojalla komissiolle ei tarvitse ilmoittaa avoimista alueellista investointi- ja työllisyystukea koskevista ohjelmista, joissa noudatetaan tukikelpoisia kustannuksia ja suurinta tuki-intensiteettiä koskevia sääntöjä, jotka määritetään kyseisen jäsenvaltion aluetukikartassa. Investointitukea koskevat aineelliset säännöt ovat samat yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa ja alueellista valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa, joten ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvasta tukitoimenpiteestä ilmoittamisesta ei ole hyötyä. Yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa ilmoitusvelvollisuudesta vapautetaan myös äskettäin perustetuille pienyrityksille annettava aluetuki. Kyseessä on uusi, alueellista valtiontukea koskevilla suuntaviivoilla käyttöönotettu aluetuen muoto. Alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen mukaisesti myös yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa säädetään suuremmasta tuesta pienille ja keskisuurille yrityksille. Suurille yrityksille annettava tapauskohtainen tuki ei kuulu yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan, lukuun ottamatta sellaista läpinäkyvää tukea, jota annetaan ohjelmien nojalla myönnetyn tuen täydentämiseksi ja jonka osuus ei ole yli 50 prosenttia tuen kokonaismäärästä. Suurista investointihankkeista on ilmoitettava erikseen, jos tietyt ehdot täyttyvät. Jos yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen ehdot eivät täyty, tuesta on ilmoitettava ja se arvioidaan alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen mukaisesti. Aluetuesta tehdyt valtiontukipäätökset ja tapaustutkimukset Kaudella 2004–2010 komissio teki 570 lopullista päätöstä aluekehitykseen kohdistettavista toimenpiteistä. Tuki katsottiin sisämarkkinoille soveltuvaksi 523 päätöksessä, 14 päätöksessä todettiin, että toimenpiteeseen ei sisältynyt tukea, ja 33 päätöstä oli kielteisiä. Vain hieman yli puolet tehdyistä päätöksistä koski ohjelmia (52 %). Loput koskivat tapauskohtaisia toimenpiteitä (lähes 29 %) ja ohjelmien nojalla myönnettäviä yksittäisiä tukia (19 %). Kuusi kymmenestä päätöksestä koski viittä jäsenvaltiota eli Puolaa (96 päätöstä), Saksaa (91), Italiaa (60), Tšekkiä (46) ja Ranskaa (18). Samalla kaudella komissio suoritti 59 yksityiskohtaista arviointia suurista investointihankkeista ja yhden perusteellisen arvioinnin suuntaviivojen perusteella[52]. Tapauskohtaisten toimenpiteiden suhteellisen suuri määrä johtuu Puolan tapauskohtaisten tukien suuresta määrästä. Alueellista valtiontukea koskevien hyväksyttyjen toimenpiteiden määrä vuosittain vaihteli 60 toimenpiteestä sataan toimenpiteeseen vuosina 2004–2009. Kaudella esiintyi kolme huippua, jotka olivat vuosi 2004 (92 toimenpidettä), vuosi 2006 (96 toimenpidettä) ja vuosi 2009 (86 toimenpidettä). Vuonna 2010 hyväksyttyjen toimenpiteiden määrä laski jyrkästi noin 50 toimenpiteeseen. Jäsenvaltioiden toteuttamien, alueellista kehitystä koskevien ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvien toimenpiteiden kokonaismäärä oli yhteensä 778, joista 97 prosenttia oli ohjelmia. Eniten ohjelmia otettiin käyttöön kahdessa jäsenvaltiossa, joissa valtiontukea koskevaa toimivaltaa hajautettiin alueellisten hallintojen tasolle. Nämä jäsenvaltiot olivat Italia (120) ja Espanja (112), joita seurasivat Tšekki (76), Puola (68) ja Itävalta (57). Vuoden 2009 huipputasolla otettiin käyttöön 266 ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvaa toimenpidettä. Vuonna 2010 määrä väheni 145 toimenpiteeseen. Yhtenä syynä oli uuden yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen antaminen vuonna 2008 sekä se, että merkittävä osa aluetuesta liittyy rakennerahaston hankkeisiin, joiden toimintaohjelmat vuosiksi 2007–2013 oli hyväksytty edeltävien vuosien aikana. Noin 60 prosenttia kaikista ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvista aluekehitystoimenpiteistä otettiin käyttöön yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen nojalla (asetus tuli voimaan vuonna 2008). Tästä ryhmästä 96 prosenttia oli ohjelmia. Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen yksityiskohtaisten tavoitteiden osalta 87 prosenttia hyväksytyistä toimenpiteistä määritettiin aluetukiohjelmiksi (yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 13 artikla). Loppuosa koostui uusiin pienyrityksiin kohdistettavista tukitoimenpiteistä (10 prosenttia, yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 14 artikla) ja tapauskohtaisesta tuesta (alle neljä prosenttia, yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen 13 artiklan 1 kohta). [pic] Seuraavassa tekstikentässä annetaan esimerkkejä neljässä jäsenvaltiossa toteutetuista aluetukitoimenpiteistä. Ensimmäisenä on Saksan toimenpide investointien tukemiseksi tietyillä tukialueilla. Toisena esimerkkinä on Maltan toimenpide, jolla pyritään edistämään uusien yritysten perustamista. Mahdollisuus tähän annettiin ensimmäisen kerran alueellista valtiontukea vuosina 2007–2013 koskevissa suuntaviivoissa. Kolmannessa esimerkissä kuvataan Ranskan toimenpiteitä syrjäisimpien alueiden erityisten haittojen korjaamiseksi. Viimeisenä esitellään suuri investointihanke, joka on toteutettu Unkarissa. Investitionszulagengesetz 2007 (Saksa, N-357a/2006 ja XR-6/2007) Kesäkuussa 2006 Saksa ilmoitti komissiolle ohjelmasta, jolla korvataan verotuksellisesta investointipalkkiosta annetulla lailla säädetyt tukitoimenpiteet. Lailla säädettiin verotuksellisesta tuesta uusissa osavaltioissa ja Berliinissä toteutettaville investointihankkeille. Alkuperäinen ilmoitus koski ohjelman soveltamista hankkeisiin, jotka on käynnistetty joko ennen 31. joulukuuta 2006 tai sen jälkeen. Saksan viranomaisten suostumuksella toimenpide jaettiin kahteen osaan: a) Tuki N-357a/2006 koskee alkuinvestointihankkeita, jotka on käynnistetty ennen 1. tammikuuta 2007. b) Ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluva ohjelma XR-6/2006, joka koskee 31. joulukuuta 2006 jälkeen käynnistettyjä hankkeita. Tästä toimenpiteestä ei tarvinnut ilmoittaa, eikä sille tarvinnut saada komission hyväksyntää. Molempien toimenpiteiden suunniteltu kokonaisbudjetti on noin 1,74 miljardia euroa. Vuonna 2009 kaikesta aluetukeen EU:ssa osoitetusta valtiontuesta 20 prosenttia annettiin näillä kahdella toimenpiteellä: noin 11 prosenttia ohjelmasta N-357a/2006 ja loput ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan toimenpiteen perusteella. Tukimäärä vastaa noin kolmea neljäsosaa kaikesta Saksassa annetusta aluetuesta. Tukiohjelma uusia pienyrityksiä varten (Malta, N-622/2007) Lokakuussa 2007 Malta ilmoitti komissiolle aikomuksestaan soveltaa ohjelmaa, jolla pyritään tukemaan sellaisten uusien, lisäarvoa paljon tuovien yritysten perustamista, jotka saattavat edistää alueen taloudellista kehitystä alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen uusille pienyrityksille annettavaa tukea koskevan tavoitteen mukaisesti. Tämä uusi tukimuoto sisällytettiin alueellista valtiontukea koskeviin suuntaviivoihin ensimmäisen kerran kaudella 2007–2013. Ohjelmaa sovelletaan koko Maltan alueella, joka on määritelty Maltan aluetukikartassa vuosille 2007–2013 tukialueeksi, jolle voidaan myöntää kansallista aluetukea SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeuksen nojalla. Tukea voidaan myöntää pienyrityksille, jotka on perustettu enintään kolme vuotta ennen ohjelman soveltamista ja joissa on vähintään kolme kokopäiväistä työntekijää. Jäsenvaltio otti käyttöön mekanismin, jolla estetään tuen väärinkäyttöä. Toimenpidettä sovelletaan vain tietyillä toimialoilla. Tuki myönnetään suorana avustuksena. Tuen kokonaismäärä edunsaajaa kohti on enintään kaksi miljoonaa euroa, eikä tuen vuotuinen määrä saa ylittää 33:a prosenttia yrityskohtaisesta kahden miljoonan euron rajasta. Komissio päätteli arvioinnin jälkeen, että ohjelma täyttää alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen vaatimukset, ja katsoi sen soveltuvan sisämarkkinoille. Tukiohjelmat Ranskan merentakaisille departementeille (Ranska, N-542/2006 ja muut) Vuonna 2007 komissio hyväksyi kymmenen Ranskan merentakaisia departementteja koskevaa tukiohjelmaa. Nämä kymmenen tukiohjelmaa koskivat verovapautuksia ja vapautuksia sosiaaliturvamaksuista syrjäisimpien alueiden erityisten haittojen korvaamiseksi. Syrjäisimmät alueet ovat tukikelpoisia SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan a alakohdan poikkeuksen nojalla kaudella 2007–2013. Komissio hyväksyi nämä kymmenen tukiohjelmaa aiemmin alueellista valtiontukea koskevien vuosien 2000–2006 suuntaviivojen nojalla. Yritykset voivat tietyin ehdoin saada myös investointitukea, joka voi olla enintään 60 prosenttia Ranskan Guayanassa sijaitsevien suurten yritysten tapauksessa ja enintään 50 prosenttia Martiniquessa, Guadeloupessa ja La Réunionissa sijaitsevien suurten yritysten tapauksessa (lisäksi tarvittaessa pk-yrityksiin sovellettava lisä). Alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen nojalla voidaan myöntää myös toimintatukea, mutta tuella on edistettävä aluekehitystä ja sen määrän on oltava oikeassa suhteessa ylimääräisiin kustannuksiin, joita aiheutuu SEUT-sopimuksen 349 artiklassa määritetyistä tekijöistä. Komissio arvioi, että ilmoitettu kokonaistuki on noin 6,5 prosenttia suhteessa kyseisten alueiden BKT:hen ja että tukimäärä on oikeassa suhteessa kyseisille alueille sijoittautuneille yrityksille aiheutuviin ylimääräisiin kustannuksiin. Vuonna 2009 kaikesta EU:ssa myönnetystä alueellisesta valtiontuesta 22,7 prosenttia annettiin näiden kymmenen ohjelman nojalla. Niiden osuus kaikesta Ranskassa annetusta aluetuesta oli noin 77 prosenttia. N-671/2008 – HU – Suuret investointihankkeet – Alueellinen investointituki Mercedes-Benz Manufacturing Hungary -yritykselle Unkarin viranomaiset ilmoittivat joulukuussa 2008 alueellista valtiontukea koskevien suuntaviivojen nojalla aikomuksestaan myöntää aluetukea Mercedes-Benz Manufacturing Hungary -yrityksen suurelle investointihankkeelle. Unkari aikoi edistää aluekehitystä myöntämällä aluetukea Mecedes-Benz-yritykselle, jotta se voisi perustaa uuden tuotantolaitoksen, jossa valmistettaisiin 180 000 henkilöautoa. Kyseinen alue on heikoimmassa asemassa oleva alue, jolle voidaan myöntää tukea SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla, koska alueen elintaso on poikkeuksellisen matala ja työttömyys korkealla tasolla. Investointihankkeen tukikelpoiset kustannukset olivat 548,4 miljoonaa euroa. Noin 400 miljoonaa euroa kaikista hankkeen kustannuksista rahoitettaisiin EIP:n myöntämällä lainalla ilman valtion takausta. Valtiontuen osuus oli 111,5 miljoonaa euroa. Investoinnilla luodaan 2 500 suoraa työpaikkaa ja 10 000–14 000 välillistä työpaikkaa. Unkarin viranomaisten mukaan hankkeella pienennettäisiin alueen työttömyysastetta 0,5 prosenttiyksikköä. Suurille investointihankkeille myönnettävää aluetukea koskevan komission arvion tarkoituksena on määrittää, jääkö investoinnilla aikaan saatu tuensaajan markkinaosuus ja tuotantokapasiteetti alueellista valtiontukea koskevissa suuntaviivoissa määritettyjen raja-arvojen alle. Mikäli raja-arvoja ei ylitetä, valtiontuen vaikutus kilpailuun katsotaan pienemmäksi kuin tuen myönteinen vaikutus aluekehitykseen. Komissio katsoi, että tehtaan omistaneen Daimler-konsernin markkinaosuus jäisi kyseisillä markkinoilla huomattavasti 25 prosentin rajan alapuolelle ennen suunniteltua investointia ja sen jälkeen. Komissio päätteli, että hankkeella aikaan saatu lisätuotantokapasiteetti ei ylittäisi viittä prosenttia tuotteen odotetusta kulutuksesta ETA:n alueella. Komissio hyväksyi tukitoimenpiteen marraskuussa 2009. Valtiontukimenot aluetuen alalla Vuonna 2009 alueellista valtiontukea annettiin yhteensä 13,9 miljardia euroa. Tämä vastaa noin 24:ää prosenttia kaikesta teollisuudelle ja palveluille annetusta valtiontuesta eli on 0,12 prosenttia suhteessa 27 jäsenvaltion EU:n BKT:hen. Noin 4,9 miljardia euroa (35 %) myönnettiin ryhmäpoikkeustoimenpiteillä. Tarkasteltuna suhteessa BKT:hen 12 jäsenvaltiota myönsi tukea EU:n keskiarvoa enemmän. Nämä valtiot olivat Kreikka (0,57 %), Unkari (0,28 %), Slovenia (0,27 %), Malta (0,25 %), Tšekki (0,23 %), Ranska (0,22 %), Irlanti (0,18 %), Slovakia (0,17 %), Puola (0,17 %), Saksa (0,15 %), Liettua (0,14 %) ja Espanja (0,12 %). Suhteessa kaikkeen teollisuudelle ja palveluille myönnettyyn valtiontukeen aluekehitykselle osoitettu valtiontuki oli erityisen tärkeää EU-12:n maille, joissa sen osuus kaikesta tuesta oli noin 30 prosenttia. Määrä on suurempi kuin EU-15:n maissa (23 prosenttia). Tätä voidaan perustella sillä, että kyseisissä jäsenvaltioissa on suurempi määrä tukikelpoisia alueita, joten tuen intensiteetti voi olla suurempi. Aluekehitystuen osuus kaikesta teollisuudelle ja palveluille myönnetystä tuesta oli suurin Kreikassa (76 %), Bulgariassa (59 %), Liettuassa (51 %), Slovakiassa (47 %) ja Tšekissä (46 %). Neljässä muussa jäsenvaltiossa (Tanskassa, Alankomaissa, Kyproksessa ja Suomessa) sen osuus oli alle kaksi prosenttia. Nimellismääräisesti tarkasteltuna eniten tukia myönsivät Ranska (4,1 miljardia euroa, 30 % EU:n kokonaismäärästä), Saksa (3,7 miljardia euroa, 27 %), Kreikka (1,4 miljardia euroa, 10 %), Espanja (1,2 miljardia euroa, 9 %) ja Italia (miljardi euroa, 7 %). Vuonna 2009 lähes puolet (45 %) kaikesta aluekehitykseen EU:ssa osoitetusta tuesta annettiin vain viidellä toimenpiteellä. Nämä toimenpiteet olivat kolme Saksan ohjelmaa (joista kahteen sovellettiin ryhmäpoikkeusta), joissa keskityttiin investointien tukemiseen köyhimmillä alueilla (pääasiassa Itä-Saksassa), ja kaksi Ranskan ohjelmaa, joilla myönnettiin toimintatukea Ranskan merentakaisissa departementeissa. Kahden peräkkäisen kauden eli kauden 2004–2006 ja kauden 2007–2009 vertailusta käy ilmi, että aluekehitykselle osoitettua tukea annettiin jälkimmäisellä kaudella enemmän nimellismääräisesti (2,7 miljardia euroa) ja suhteessa BKT:hen (0,08 prosentista 0,1 prosenttiin suhteessa BKT:hen). Myös sen osuus kaikesta teollisuudelle ja palveluille annettavasta valtiontuesta on kasvanut 19 prosentista 23 prosenttiin. Aluetuki sisällytettiin ryhmäpoikkeusasetukseen ensimmäisen kerran vuonna 2007. Asetus annettiin vuonna 2006, ja se tuli voimaan vuonna 2007. Tämän jälkeen valtiontukea on myönnetty yhteensä 11,4 miljardia euroa ilman komissiolle etukäteen annettavaa ilmoitusta. Ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan aluetuen osuus nousi vähitellen 35 prosenttiin kaikesta vuonna 2009 myönnetystä aluetuesta. Yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan kuuluvia toimenpiteitä oli vain 15 prosenttia kaikista ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvista aluekehitysmenoista. Kaudella 2004–2010 EU:ssa myönnettiin tukea yhteensä 67 miljardia euroa. Lähes kaikki tästä tuesta myönnettiin ohjelmien nojalla (96 %), kun taas tapauskohtaisen tuen osuus oli vain neljä prosenttia kokonaismäärästä. Tukivälineiden osalta 55 prosenttia kaikesta tuesta myönnettiin verovapautuksina (suuntaus oli kaudella kasvava). Seuraavaksi suosituimpia olivat suorat avustukset (42 %). Aluetukea koskevat päätelmät Alueellisella valtiontuella edistetään jatkossakin taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta Euroopan unionissa. Tavoitteen merkitys on kasvanut viime vuosina, etenkin vuosina 2004 ja 2007 tapahtuneiden laajentumisten jälkeen. Tällä hetkellä alueellinen valtiontuki on horisontaalisista tavoitteista se, jonka osuus teollisuudelle ja palveluille annettavan tuen kokonaismäärästä on suurin. Erityistä huomiota kiinnitetään syrjäisiin alueisiin, sillä niiden ylimääräiset kustannukset aiheutuvat rakenteellisista haitoista, joiden taustalla on maantieteellinen syrjäisyys ja erityiset vaikeudet osallistua sisämarkkinoiden toimintaan. VALTIONTUKI PK-YRITYKSILLE Poliittinen tausta Eurooppa 2020 -strategian lippulaivahankkeessa "Globalisaation aikakauden teollisuuspolitiikka" [53] korostetaan sitä tärkeää asemaa, joka pienillä ja keskisuurilla yrityksillä (pk-yrityksillä) on EU:n taloudessa työpaikkojen luonnin ja kasvun edistäjinä. Siinä todetaan, että " Pk-yritykset vastaavat noin kahdesta kolmasosasta teollisuuden työllisyyttä, ja suuri osa EU:n teollisuuden kasvu- ja työllisyyspotentiaalista on sen elinvoimaisissa ja dynaamisissa pk-yrityksissä. Pk-yritysten perustamisen, kasvun ja kansainvälistymisen tukemisen täytyykin olla EU:n uuden yhdennetyn teollisuuspolitiikan ytimessä. " Hankkeessa myös korostetaan, että viime vuosien merkittävästä edistymisestä huolimatta[54] jäsenvaltioissa on yhä vakavia ja selkeästi todettavissa olevia haasteita, jotka koskevat älykästä sääntelyä ja erityisesti pk-yritysten toimintaympäristöä. Siinä todetaan erityisesti, että "rahoituksen saanti on useimmissa jäsenvaltioissa todettu merkittäväksi pullonkaulaksi nimenomaan pk-yritysten ja innovaatiotoiminnan rahoituksessa "[55]. Taloudellisen taantuman ja rahoituskriisin yhteydessä pk-yrityksillä todella on usein ongelmia saada pääomaa, riskipääomaa tai lainoja, etenkin tiettyjen rahoitusmarkkinoiden riskejä välttelevän luonteen ja niiden rajallisten vakuuksien vuoksi, joita pk-yritykset mahdollisesti pystyvät tarjoamaan. Pk-yritysten rajalliset resurssit voivat myös rajoittaa niiden mahdollisuuksia saada tietoja, varsinkin uudesta teknologiasta ja mahdollisista markkinoista. Näiden vaikeuksien lieventämiseksi jäsenvaltioiden on pyrittävä soveltamaan pienet ensin -periaatetta paremmin ja yksinkertaistamaan tukiohjelmia. Hallitukset voivat tukea pk-yrityksiä erilaisilla keinoilla, joita ei katsota valtiontueksi. Tällaisia keinoja ovat esimerkiksi yleiset tukitoimenpiteet, joihin voi sisältyä työvoima- ja sosiaalikustannusten yleinen vähentäminen verotuksessa, maksuaikojen lyhentäminen pk-yritysten rahavirran parantamiseksi ja sääntöjen yksinkertaistaminen hallinnollisen taakan vähentämiseksi. Jos markkinavoimat eivät yksin riitä, niitä voidaan täydentää valtiontukitoimenpiteillä tarjoamalla julkista rahoitusta. Tämä tunnustetaan lippulaivahankkeessa "Globalisaation aikakauden teollisuuspolitiikka", jossa todetaan, että " valtiontukisääntöjen suunnittelulla voidaan lisäksi osaltaan edistää Euroopan teollisuuden kilpailukykyä. Valtiontukisäännöt tarjoavat puitteet, jotka ohjaavat jäsenvaltioiden investointeja havaittujen markkinahäiriöiden korjaamiseksi ." Valtiontuen valvonta on kuitenkin tärkeää, jotta kaikille sisämarkkinoilla toimiville yrityksille annetaan yhtäläiset toimintaedellytykset riippumatta siitä, mihin jäsenvaltioon ne ovat sijoittautuneet. Komission on valvottava tarkkaan, että toimenpiteet on suunnattu oikein, ja varmistettava, että tuki johda investointien vähenemiseen, sitä ei anneta tehottomien yritysten toiminnan ylläpitämiseen ja sillä ei vääristetä kilpailua. Pk-yrityksiä koskevat valtiontukisäännöt Kasvua, työllisyyttä ja kilpailukykyä edistävän Lissabonin strategian yhteydessä komissio uudisti valtiontukisääntöjä ja vahvisti toimenpiteitä, jotka koskevat etenkin pk-yrityksiä. Tällä hetkellä pk-yrityksille voidaan myöntää tukea kaikista EU:n valtiontukisääntöjen nojalla sallituista luokista, ja pk-yritykset voivat saada suurempaa tukea tiettyjä toimenpiteitä varten[56]. Valtiontukisääntöjä on myös yksinkertaistettu ja virtaviivaistettu merkittävästi yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa, ja niiden nojalla jäsenvaltiot voivat nyt toteuttaa pk-yritysten hyväksi useita erilaisia tukitoimenpiteitä niin, että hallinnollinen taakka pysyy pienenä. Komissio kannustaa jäsenvaltioita hyödyntämään mahdollisuuksia siihen, että tuen nykyisiä määrärahoja kohdennetaan paremmin. Koska suurten tukimäärien tapauksessa kilpailun vääristymisen riski on suurempi, komissio arvioi niitä erikseen analysoidakseen niiden vaikutusta kilpailuun ja yhteiseen etuun. Näin ollen yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa asetetaan erilaisia ilmoitusrajoja tukiluokan ja kilpailuun kohdistuvien todennäköisten vaikutusten perusteella. Vuonna 2006 komissio hyväksyi riskipääomasuuntaviivat[57], jotka ovat tärkeä väline pk-yritysten rahoittamisessa. Riskipääomaa koskeva toimintasuunnitelma hyväksyttiin jo vuonna 1998. Riskipääoma onkin ollut tärkeässä asemassa Lissabonin strategiassa, ja se on edelleen yksi Eurooppa 2020 -strategian keskeisistä seikoista. Riskipääomasuuntaviivoja sovelletaan 31. joulukuuta 2013 asti. Niistä suoritetaan kuitenkin väliarviointi. Komissio ilmoittikin innovaatiounionia koskevassa tiedonannossaan, että se " arvioi […] tilapäisten valtiontukitoimenpiteiden, muun muassa pääomasijoituksia koskevan "safe harbour" -järjestelyn, vaikuttavuutta ja tekee tämän perusteella tarvittavat ehdotukset ". Väliarviointi suoritettiin vuonna 2010[58], ja sen perusteella tilapäisissä puitteissa säädetty "safe harbour" -kynnyksen väliaikainen korottaminen muutettiin pysyväksi riskipääomasuuntaviivojen jäljellä olevan voimassaolon ajaksi (eli vuoden 2013 loppuun asti). Seuraavassa tekstikentässä esitetään yleisen ryhmäpoikkeusasetuksen pk-yrityksiä koskevien sääntöjen ja riskipääomasuuntaviivojen keskeiset piirteet. Yleinen ryhmäpoikkeusasetus Yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa luodaan puitteet, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat myöntää tukea työpaikkojen luomiseen, kilpailukyvyn lisäämiseen ja ympäristönsuojeluun ilman komission puuttumista siihen millään tavoin. Yleisessä ryhmäpoikkeusasetuksessa luetellut toimenpiteet, jotka täyttävät asetuksessa säädetyt ehdot ja perusteet, vapautetaan ilmoitusvelvollisuudesta. Yleinen ryhmäpoikkeusasetus on erityisen tärkeä pk-yrityksille, koska kaikki sen soveltamisalaan kuuluvat 26 toimenpidettä voidaan myöntää pk-yrityksille (yhdessä sallitun tuki-intensiteetin erityisten korotusten kanssa) ja joillakin toimenpiteistä pyritään korjaamaan pk-yritysten kohtaamia markkinahäiriöitä. Pk-yritykset voivat saada tukea kaikkien kehitysvaiheidensa aikana. Etenkin seuraavat tukiluokat on suunniteltu yksinomaan pk-yrityksille: pk-yrityks