KOMISSION KERTOMUS annettu rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 6 artiklan mukaisesti {SEC(2004)383}

1. JOHDANTO

1.1. Taustaa

Rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen [1] (jäljempänä 'puitepäätös') 6 artiklan mukaisesti komission on laadittava kirjallinen kertomus toimenpiteistä, jotka jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tämän puitepäätöksen noudattamiseksi.

[1] EYVL L 182, 5.7.2001, s. 1.

Kyseisen 6 artiklan 1 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tämän puitepäätöksen säännösten noudattamisen edellyttämät toimenpiteet viimeistään 31. joulukuuta 2002. Samaisen 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden on toimitettava neuvoston pääsihteeristölle ja komissiolle viimeistään 1. maaliskuuta 2003 kirjallisina säännökset, jotka ne ovat antaneet tämän puitepäätöksen mukaisten velvoitteidensa saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöään, ja tarvittaessa rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskevan Euroopan neuvoston vuoden 1990 yleissopimuksen (jäljempänä 'vuoden 1990 yleissopimus') 40 artiklan 2 kohdan mukaisesti tehdyt ilmoitukset. Neuvosto arvioi 31. joulukuuta 2003 mennessä näiden tietojen ja komission kirjallisen kertomuksen perusteella, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tarpeelliset toimenpiteet tämän puitepäätöksen noudattamiseksi.

Tämän kertomuksen merkitys riippuukin suuressa määrin komission saamien kansallisten tietojen laadusta ja täsmällisyydestä. Komissio muistutti jäsenvaltioille näiden velvollisuuksista kahdella kirjeellä, jotka oli päivätty 9. joulukuuta 2002 ja 21. helmikuuta 2003. Maaliskuun 1. päivään 2003 mennessä kuitenkin vain kuusi jäsenvaltiota (Alankomaat, Ranska, Ruotsi, Saksa, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta) oli ilmoittanut toteuttamistaan puitepäätöksen noudattamisen edellyttämistä toimenpiteistä. Kesäkuuhun 2003 mennessä kaksitoista jäsenvaltiota (edellä mainittujen lisäksi Belgia, Espanja, Irlanti, Kreikka, Luxemburg ja Tanska) oli toimittanut komissiolle toteuttamista koskevat tiedot. Italia toimitti vastauksensa kolmantenatoista jäsenvaltiona 31. lokakuuta 2003.

Komission saamat tiedot vaihtelevat kuitenkin huomattavasti erityisesti kattavuudeltaan. Tämä käy ilmi liitteenä olevasta taulukosta {SEC(2004)383}, jossa esitetään jäsenvaltioiden toimittamat tiedot. Kaikki jäsenvaltiot eivät toimittaneet puitepäätöksessä edellytetyn mukaisesti kirjallisina täytäntöönpanosäännöksiä tai vuoden 1990 yleissopimuksen mukaisesti tehtyjä ilmoituksia. Eräät jäsenvaltiot viittasivat ainoastaan valmisteilla olevaan lainsäädäntöön. Puuttuvia tietoja on toimitettu mahdollisuuksien mukaan useimpien jäsenvaltioiden nimeämien yhteyshenkilöiden avustuksella.

On myös huomattava, että jotkut jäsenvaltiot, esimerkiksi Tanska, ovat joutuneet muuttamaan sisäisiä säännöksiään voidakseen noudattaa puitepäätöstä. Muun muassa Espanja, Italia ja Luxemburg puolestaan valmistelevat lainsäädäntöä, joka ei ole vielä tullut voimaan. Kreikka on ilmoittanut, että erityinen lainvalmistelukomitea valmistelee parhaillaan kansallisia täytäntöönpanosäännöksiä, joita se ei kuitenkaan ole toimittanut. Ruotsi pohtii parhaillaan, onko uusi lainsäädäntö tarpeen puitepäätöksen noudattamiseksi vuoden 1990 yleissopimusta koskevien varaumien suhteen. Ranska on ilmoittanut selkeästi, että sen voimassa oleva lainsäädäntö on linjassa puitepäätöksen kanssa. Saman voidaan katsoa koskevan myös muita jäsenvaltioita, jotka eivät ole maininneet erityisiä täytäntöönpanosäännöksiä. Yhdistynyt kuningaskunta on antanut uusia alan säädöksiä, vaikka se katsoo aiemman lainsäädäntönsä olleen jo puitepäätöksen mukaista.

Komissio ei kuitenkaan ollut saanut 1. päivään marraskuuta 2003 mennessä minkäänlaista tietoa tilanteesta Itävallassa ja Portugalissa. Niinpä täytäntöönpanotoimenpiteitä analysoitaessa kertomuksessa ei viitata viimeksi mainittuihin jäsenvaltioihin. Poikkeuksen tekee kuitenkin 1 artiklan täytäntöönpano, josta tarkemmin jäljempänä.

1.2. Arviointimenetelmä ja -kriteerit

1.2.1. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen entisen 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaiset puitepäätökset

Puitepäätös perustuu Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja erityisesti sen 31 artiklan a, c ja e kohtaan sekä 34 artiklan 2 kohdan b alakohtaan.

Puitepäätöksiä voidaan parhaiten verrata lainsäädännöllisenä välineenä direktiiviin. [2] Molemmat säädökset velvoittavat jäsenvaltioita saavutettavaan tulokseen nähden, mutta ne jättävät kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot. Puitepäätöksiin ei kuitenkaan liity välitöntä oikeusvaikutusta. Komissio ei voi saattaa yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi 2 ainakaan eurooppalaisen lainsäädäntökehityksen tässä vaiheessa 2 puitepäätöstä koskevan kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön soveltamiseen liittyvää asia. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin ratkaista jäsenvaltioiden väliset kiistat, jotka koskevat edellä mainitun säädöksen tulkintaa tai soveltamista (mukaan lukien täytäntöönpano). [3] Kyseisen toimivallan käyttö edellyttää selkeitä todisteita, joiden kokoamisessa voidaan käyttää apuna komissiolle toimitettuihin tietoihin perustuvaa kertomusta.

[2] EY:n perustamissopimuksen 249 artikla.

[3] Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 35 artiklan 7 kohta.

1.2.2. Arviointiperusteet

Jotta voidaan arvioida puolueettomien kriteerien perusteella, onko jäsenvaltio pannut puitepäätöksen täysimääräisesti täytäntöön, on laadittu direktiivejä koskevat yleiset kriteerit, joita olisi sovellettava puitepäätöksiin soveltuvin osin:

1. Saavutettavan tuloksen toteuttamisen muoto ja menetelmät on valittava tavalla, joka varmistaa, että direktiivi toimii tehokkaasti kun otetaan huomioon sen tavoitteet. [4]

[4] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: asia 48/75, Royer [Kok. 1976, s. 497, 518 kohta].

2. Kunkin jäsenvaltion velvollisuutena on panna direktiivit täytäntöön tavalla, joka täyttää selvyyden ja oikeusvarmuuden vaatimukset, ja saattaa direktiivin säännökset kansallisiksi säännöksiksi, joilla on sitova vaikutus. [5]

[5] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: asia 239/85, komissio v. Belgia [Kok. 1986, s. 3645, 3659 kohta]. Ks. myös asia 300/81, komissio v. Italia [Kok. 1983, s. 449, 456 kohta].

3. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ei välttämättä edellytä, että säädöksessä käytetään täsmälleen samaa sanontaa; näin ollen yleinen oikeudellinen konteksti (kuten jo olemassa olevat soveltuvat toimenpiteet) saattavat riittää, jos direktiivin täydellinen soveltaminen varmistetaan riittävän selvästi ja täsmällisesti. [6]

[6] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö, esimerkiksi asia 29/84, komissio v. Saksa [Kok. 1985, s. 1661, 1673 kohta].

4. Direktiivit on pantava täytäntöön niissä säädetyn määräajan kuluessa. [7]

[7] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva aineellinen oikeuskäytäntö, esimerkiksi asia 52/75, komissio v. Italia [Kok. 1976, s. 277, 284 kohta]. Ks. yleisesti komission vuosikertomukset yhteisön oikeuden soveltamisen valvonnasta, esimerkiksi KOM (2001) 309 lopullinen.

Molemmat säädökset ovat sitovia "saavutettaviin tuloksiin nähden". Saavutettavat tulokset voidaan määritellä perustamissopimuksen mukaisesti säädöksellä varmistettavan edun mukaiseksi oikeudelliseksi tai tosiasialliseksi tilanteeksi. [8]

[8] Ks. PJG Kapteyn ja P. Verloren van Themaat 'Introduction to the Law of the European Communities', kolmas painos, 1998, s. 328.

Puitepäätöksen 6 artiklassa esitetty yleinen arvio siitä, missä määrin jäsenvaltiot ovat noudattaneet tätä puitepäätöstä, perustuu mahdollisuuksien mukaan edellä esitettyihin perusteisiin.

1.2.3. Arvioinnin taustaa

Alustava huomio koskee (oikeudellista) kontekstia ja arviointikertomuksen seurantaa. Kuten edellä mainittiin, komissiolla on ensimmäiseen pilariin kuuluvissa asioissa mahdollisuus käynnistää jäsenvaltiota vastaan rikkomisesta johtuva menettely. Koska tätä mahdollisuutta ei ole Euroopan unionista tehdyn sopimuksen osalta, tämän kertomuksen luonne ja tarkoitus ovat tietenkin erilaiset kuin ensimmäisen pilarin direktiivin täytäntöönpanoa koskevat jäsenvaltioiden kertomukset. Koska komissio kuitenkin osallistuu täysin kolmannen pilarin asioihin [9], on tarkoituksenmukaista antaa sen arvioitavaksi täytäntöönpanotoimenpiteet, jotta neuvosto voi arvioida, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet puitepäätöstä noudattaakseen.

[9] Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 36 artiklan 2 kohta.

Toinen alustava huomio liittyy säänneltävän alan luonteeseen. Puitepäätöksen tarkoituksena on tehostaa rahanpesun torjuntaa ja ottaa käyttöön seuraamusten yhdenmukaistamisen vähimmäistaso. Vaikka useimmat järjestelmät näyttävät yhteneväisiltä, jäsenvaltioiden välillä on vielä eroja erityisesti rikoksen tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemisessa. Kun arvioidaan, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimenpiteitä kyseisiä seikkoja noudattaakseen, on otettava riittävässä määrin huomioon jäsenvaltioiden rikosoikeuden yleinen osa.

Toinen puitepäätöksen erityispiirre, joka on otettava huomioon arvioinnin laajuutta määritellessä, on kyseisen säädöksen ja vuoden 1990 yleissopimuksen välinen yhteys, johon viitataan 1 ja 2 artiklassa ja vähäisemmässä määrin 3 artiklassa. Komissio rajoittaa kertomuksensa koskemaan varaumien perumista, ja siksi se ei puutu vuoden 1990 yleissopimuksen 2 ja 6 artiklasta johtuvien velvoitteiden sisältöön. Niinpä kertomuksessa ei pyritä arvioimaan varsinkaan 2 artiklan suhteen, onko yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut rikokset määritelty kansallisessa lainsäädännössä. Sen sijaan arvioidaan, säädetäänkö näiden artikloiden mukaisiksi katsotuissa kansallisissa säännöksissä vähimmäisrangaistusten enimmäismäärästä puitepäätöksessä edellytetyllä tavalla.

Puitepäätöksen voimaatulon jälkeen on pohdittu tarkemmin rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemista sekä jäädyttämistä ja menetetyksi tuomitsemista koskevien määräysten täytäntöönpanoa keskinäiseen tunnustamiseen liittyvästä uudesta näkökulmasta. Joitain puitepäätöksen säännöksiä (ja erityisesti oikeusapupyyntöjä koskevaa 4 artiklaa) on tarkasteltava uusien ja tulevien välineiden kannalta.

1.3. Puitepäätöksen yleinen tarkoitus

Neuvosto hyväksyi 3. joulukuuta 1998 rahanpesua, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamista, jäljittämistä, jäädyttämistä, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskevan yhteisen toiminnan [10]. Tampereen Eurooppa-neuvosto peräänkuulutti lokakuussa 1999 lisätoimia rahanpesun ehkäisemisen tehostamiseksi. Toimia voisivat olla määritelmien, rangaistavuuden ja seuraamusten lähentäminen tai täysimääräinen keskinäinen oikeusapu tällaisten rikosten tutkinnassa ja syytteeseenpanossa.

[10] EYVL L 333, 9.12.1998, s. 1.

Niinpä puitepäätöksen yleinen tarkoitus oli vastata Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmiin seuraavilla tavoin:

- Puitepäätöksen käyttö joidenkin jäsenvaltioiden yhteiseen toimintaan liittyvien sitoumusten vahvistamiseksi (erityisesti vuoden 1990 yleissopimusten koskevien varaumien, arvokonfiskaation ja oikeusapupyyntöjen käsittelyn suhteen).

- Edistyminen joillain aloilla suhteessa vuoden 1998 yhteisen toimintaan (esimerkiksi ottamalla käyttöön rangaistusten yhdenmukaistamisen vähimmäisvaatimukset).

1.4. Kertomuksen yleinen tarkoitus

Kertomuksen tarkoituksena on antaa neuvostolle mahdollisuus arvioida, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet puitepäätöstä noudattaakseen.

2. ANALYYSI KANSALLISISTA TOIMENPITEISTÄ PUITEPÄÄTÖKSEN NOUDATTAMISEKSI

1.5. 1 artikla: vuoden 1990 yleissopimusta koskevat varaumat

Koska jäsenvaltiot olivat jo sitoutuneet vuoden 1990 yleissopimusta koskevien periaatteiden noudattamiseen, vuoden 1998 yhteisen toiminnan 1 artiklan 1 kohdassa kehotettiin jäsenvaltioita ratifioimaan yleissopimus yhdenmukaisesti. Kyseinen artikla korvattiin puitepäätöksen 1 artiklalla, johon tehtiin säännöksen uuden sitovan luonteen vuoksi joitakin muodollisia mukautuksia sanamuotoon. Artiklan tarkoituksena on yhä rajata jäsenvaltioiden varaumia, jotka koskevat rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemista (vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artikla) sekä rahanpesurikosten rangaistavuutta (vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artikla).

Tämä tarkoittaa toisaalta, että menetetyksi tuomitsemista tulee soveltaa useampiin rikoksiin (kuitenkin niin, että verorikosten tuottama hyöty voidaan rajoitetusti jättää sen soveltamisalan ulkopuolelle). Toisaalta jäsenvaltiot ovat rahanpesun kriminalisoimiseksi sitoutuneet kohtelemaan kaikkia puitepäätöksessä määriteltyjä vakavia rikoksia esirikoksina. Pyrkimys rahanpesun määritelmän laajentamiseen kriminalisoimalla entistä useampia siihen johtavia tekoja ilmenee myös rahoitusjärjestelmien rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä annetun neuvoston direktiivin 91/308/ETY muuttamisesta 4 päivänä joulukuuta 2001 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 2001/97/EY [11]. Se kattaa rikoksen tuottaman hyödyn pesun useissa "vakavissa rikoksissa", vaikka niiden määritelmä on suppeampi kuin puitepäätöksessä esitetty. Puitepäätöksen vakavien rikosten määritelmää on tarkoitus linjata direktiivin mukaisesti 15. joulukuuta 2004 mennessä komission ehdotuksen perusteella. [12]

[11] EYVL L 344, 28.12.2001, s. 76.

[12] Ks. direktiivin 2001/97/EY 1 artiklan 1 kohdan e alakohta.

Vain muutama jäsenvaltio (Tanska, Irlanti, Espanja, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) on toimittanut komissiolle ratifioimisasiakirjat tai kirjalliset varaumansa. Tässä tapauksessa komissio on kuitenkin voinut koota tarvittavat tiedot luotettavasta julkisesta Euroopan neuvoston sopimusten verkkotietokannasta [13]. Niinpä kyseisen artiklan mukaisten kansallisten toimenpiteiden analyysi tulee kattamaan myös mahdollisuuksien mukaan jäsenvaltiot, joilta komissio ei ole saanut tietoja.

[13] Ks. http://conventions.coe.int/

1.5.1. 1 artiklan a kohta: vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklaa koskevat varaumat

Kyseisen kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklan osalta ei tehdä tai pidetä voimassa varaumia [14] "siltä osin kuin rikoksesta voi enimmillään seurata yli yhden vuoden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide". Samassa kohdassa säädetään myös poikkeuksesta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat säilyttää kyseistä artiklaa koskevan varauman "verorikosten tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemisesta ainoastaan voidakseen tuomita tällaisen hyödyn menetetyksi sekä kansallisella tasolla että kansainvälisen yhteistyön puitteissa verosaatavien perintää koskevan kansallisen, yhteisön ja kansainvälisen lainsäädännön pohjalta".

[14] 2 artikla, Toimenpiteet menetetyksi tuomitsemisessa: 1) Kukin sopimuspuoli ryhtyy tarvittaviin lainsäädännöllisiin ja muihin toimenpiteisiin voidakseen tuomita menetetyksi rikoksentekovälineet ja rikoksen tuottaman hyödyn tai sen arvoa vastaavan määrän omaisuutta. (2) Kukin sopimuspuoli voi allekirjoittaessaan tämän yleissopimuksen tai tallettaessaan ratifioimis-, hyväksymis- tai liittymiskirjansa selittää Euroopan neuvoston pääsihteerille osoitetulla selityksellä, että tämän artiklan 1 kappaleen määräyksiä sovelletaan vain selityksessä määrättyihin rikoksiin tai rikostyyppeihin.

Komissiolle toimitettujen tai sen kokoamien tietojen perusteella yhdeksän jäsenvaltiota (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Italia, Itävalta, Portugali ja Suomi) ei ole esittänyt kyseistä artiklaa koskevia varaumia. Yhdistynyt kuningaskunta veti pois varaumansa 16. syyskuuta 1999. Jäljelle jääneet viisi jäsenvaltiota (Kreikka, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat ja Ruotsi) pitävät yhä voimassa varaumia, joten niiden osalta puitepäätöksen noudattamista on vielä tarkasteltava yksityiskohtaisemmin.

Kreikka esitti 22. kesäkuuta 1999 varauman, joka rajoittaa 2 artiklan soveltamisen koskemaan 22 rikostyypin luetteloa. [15] Koska tällainen rajaaminen ei liity 1 artiklan a kohdassa esitettyihin poikkeuksiin, on komission todettava, ettei varauma on yhdenmukainen puitepäätöksen kanssa. Sen vuoksi se olisi peruttava tai muotoiltava uudelleen. Sama pätee myös Luxemburgiin [16], joka rajaa vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklan soveltamisen koskemaan joitain erityisrikoksia.

[15] Kreikan varauma sisältyy verbaalinoottiin, joka esitettiin pääsihteerille ratifiointiasiakirjaa talletettaessa 22. kesäkuuta 1999 - alkukieli ranska.

[16] Yleissopimuksen 2 artiklan 2 kohdan ja 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti yleissopimuksen 2 artiklan 1 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan lääkeaineiden myynnistä ja huumeriippuvuuden torjunnasta 19. helmikuuta 1973 annetun lain 8 :n 1 momentin l alamomentissa sekä rikoslain 506 :n 1 momentin 1 alamomentissa tarkoitettuihin rikoksiin.

Ruotsin varauma 2 artiklaan [17] on soveltamisalaltaan suppeampi, koska menetetyksi tuomitsemista sovelletaan rikoslain, huumausainelain ja eräiden dopingaineiden kieltämistä koskevan lain alaisiin rikoksiin. Salakuljetusta koskevaa lainsäädäntöä muutettiin 1. tammikuuta 2001 kattamaan menetetyksi tuomitseminen ja muut tähän liittyvät menettelyt. [18] Ruotsin viranomaiset ovat kuitenkin tietoisia siitä, että rajoituksia on ennestään supistettava. Tätä varten voi olla tarpeen antaa uusia säännöksiä. Ruotsin oikeusministeriö tarkastelee parhaillaan erityisen konfiskaatiokomitean suosituksia, joiden perusteella ei ole vielä annettu lainsäädäntöä.

[17] Ruotsi ilmoittaa 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että Ruotsin osalta 2 artiklan 1 kohdan säännöksiä sovelletaan sellaisiin rikoksen tuottamaan hyötyyn ja rikoksentekovälineisiin, joita on käytetty rikoksissa ja jotka voidaan takavarikoida rikoslain, huumausainelain (1968:64) ja eräiden dopingaineiden kieltämistä koskevan lain (1991:1969) säännösten nojalla. Muiden rikosten suhteen Ruotsi varaa itselleen oikeuden säätää rikostyypin tämän oikeuttaessa takavarikon käytön rajoittamisesta.

[18] Laki salakuljetuksesta rankaisemisesta (2000:1225).

Irlannin varauma rajaa 2 artiklan soveltamisen [19] koskemaan huumausainekauppaa koskevia rikoksia ja muita rikoksia, joista voidaan tuomita vankeusrangaistukseen. Irlannin vakuuttaa toimittamissaan tiedoissa, että viimeksi mainituista rikoksista tuomitaan enintään yli vuoden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide. Tällöin varauma saattaisi olla yhdenmukainen puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen kanssa.

[19] Irlanti ilmoittaa 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että 2 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan huumausainekauppaa koskeviin rikoksiin, jotka on määritelty sen kansallisessa lainsäädännössä tai joista voidaan tuomita vankeusrangaistukseen.

Vastaavasti Alankomaiden yhä voimassa pitämän varauman [20] kattaa puitepäätöksessä verorikosten tuoman hyödyn menetetyksi tuomitsemista koskeva poikkeus. Lakia koskeva selventävässä muistiossa, joka on esitetty 10. maaliskuuta 1993 ja jolla valtuutetaan ratifioimaan vuoden 1990 yleissopimus, selvitetään syitä varaumalle. Nämä syyt ovat myös puitepäätöksessä kuvatulla tavalla linjassa poikkeuksen perusteiden kanssa.

[20] Alankomaiden kuningaskunta ilmoittaa yleissopimuksen 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että Alankomaat varaa itselleen oikeuden olla soveltamatta yleissopimuksen 2 artiklan 1 kohtaa vero- tai tulli- ja valmisteverolainsäädännön nojalla rangaistavasta rikoksesta saadun hyödyn menetetyksi tuomitsemisen osalta.

Yhteenvetona voidaan todeta, että suurin osa jäsenvaltioista (kaksitoista) noudattaa puitepäätöksen 1 artiklan a kohtaa. Kolmen jäsenvaltion (Kreikan, Luxemburgin ja luultavasti Ruotsin) on peruutettava vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklaan esittämänsä varaumat tai muotoiltava ne uudelleen, jotta ne voisivat täyttää puitepäätöksen 1 artiklan a kohdasta johtuvat velvoitteensa.

2.1.1. 1 artiklan b kohta: vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklaa koskevat varaumat

Kyseisen kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki kaikkiin tarvittavat toimenpiteet, etteivät ne tekisi tai pitäisi voimassa varaumia vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklaan [21], siltä osin kuin asia koskee törkeitä rikoksia. Tällaisten rikosten olisi joka tapauksessa käsitettävä rikokset, joista voi enimmillään seurata yli yhden vuoden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide, tai niiden valtioiden osalta, joiden oikeusjärjestelmässä on rikosten osalta vähimmäiskynnys, rikokset, joista voi vähimmillään seurata yli kuuden kuukauden pituinen vankeusrangaistus tai vapaudenrajoituksen käsittävä turvaamistoimenpide.

[21] 6 artikla - Rahanpesurikokset

Komissiolle toimitettujen tai sen kokoamien tietojen perusteella viisi jäsenvaltiota (Belgia, Espanja, Ranska, Irlanti ja Suomi) ei ole esittänyt kyseistä artiklaa koskevia varaumia. Espanjan toimittamista tiedoista käy kuitenkin ilmi, että rahanpesun määritelmä Espanjan rikoslaissa edellyttää, että esirikos katsotaan törkeäksi rikokseksi. Tällöin siitä tulee tuomita Espanjan rikoslain mukaan yli kolmen vuoden vankeusrangaistus. Espanja on muuttamassa rikoslakiaan kyseisen vaatimuksen poistamiseksi ja saattaakseen lainsäädäntönsä täysin puitepäätöksen mukaiseksi.

Kolme jäsenvaltiota on peruuttanut esittämänsä varaumat. Tanska perui varaumansa 6. päivästä heinäkuuta 2001 lähtien. Samalla Tanskan rikoslakiin sisällytettiin yleinen säännös "vastaanottamisen" rankaisemisesta kaikkien rikosten yhteydessä. Ruotsi perui varaumansa 1. päivästä heinäkuuta 1999 ja muutti samalla rahanpesua koskevaa lainsäädäntöään laajentaen esirikosten määritelmää ja määritellen uuden rikostyypin, "varastetun rahan vastaanottamisen". Myös Yhdistynyt kuningaskunta perui 1. syyskuuta 1995 lähtien varaumansa, joka rajasi yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen soveltamisen huumausainekaupparikoksiin.

Jäljelle jäävät seitsemän jäsenvaltiota (Saksa, Kreikka, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta ja Portugali) pitivät yhä varaumansa voimassa, joten niiden osalta puitepäätöksen noudattamista on tarkasteltava yksityiskohtaisemmin.

Näistä seitsemästä jäsenvaltiosta vain kaksi (Alankomaat ja Saksa) on toimittanut komissiolle aiheeseen liittyviä tarkempia tietoja. Alankomaiden voimassa pitämä varauma [22] on puitepäätöksen mukainen. Varaumasta johtuu, että yleissopimuksen 6 artiklaa sovelletaan "rikoksiin", jotka kansallisessa lainsäädännössä vastaavat puitepäätöksen "törkeiden rikosten" määritelmää. Samaa koskee Saksan voimassa pitämää varaumaa [23], sillä yleissopimusta sovelletaan "rikoksiin", joilla tarkoitetaan Saksan rikoslain 12 :n 1 momentin mukaisesti tekoja, joista voidaan tuomita vähintään vuoden vankeusrangaistus.

[22] Yleissopimuksen 6 artiklan 4 kappaleen mukaisesti Alankomaiden kuningaskunta ilmoittaa, että yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta sovelletaan ainoastaan esirikoksiin, joita kutsutaan Alankomaiden kuningaskunnan kansallisessa lainsäädännössä termillä "misdrijven" (rikos).

[23] 6 artiklan 1 kappaletta sovelletaan ainoastaan seuraaviin esirikoksiin tai seuraavien esirikosten luokkiin:

Itävalta on esittänyt varauman [24], joka rajoittaa vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklan soveltamisen kansallisessa lainsäädännössä "rikoksiksi" katsottuihin esirikoksiin eli rikoksiin, joista voidaan tuomita elinkautinen tai yli kolmen vuoden vankeusrangaistus. [25] Sen vuoksi se ei noudata puitepäätöstä, jossa asetetaan ainoastaan yhden vuoden alaraja vankeusrangaistukselle, jotta rikos katsotaan törkeäksi. Myös Kreikka on esittänyt varauman, jonka mukaan vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan niiden luettelossa olevien rikosten osalta, jotka ovat identtiset 2 artiklaan esitetyn luettelon rikosten kanssa. [26] Koska luettelossa mainittujen rikosten joukko on rajallinen ja siitä puuttuu yleinen lauseke, jossa mainittaisiin, että varauma ei koske "törkeitä rikoksia", kyseinen varauma ei täytä vaadittuja edellytyksiä. Sama pätee Luxemburgiin [27] ja Portugaliin [28], jotka rajoittavat esirikosten määritelmän alaa. Myös Italia on esittänyt varauman, jonka mukaan 6 artiklaa sovelletaan delitti-termin kattamiin rikoksiin lukuun ottamatta rikoksia, jotka eivät ole tuottamuksellisia [29]Varauma näyttää olevan puitepäätöksen mukainen, vaikka Italia ei olekaan toimittanut asiaa selittäviä tietoja.

[24] Itävallan tasavalta ilmoittaa 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti, että 6 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan esirikoksiin, jotka ovat Itävallan rikoslainsäädännön mukaan rikoksia ("Verbrechen") (Itävallan rikoslain 17 kappale).

[25] Ks. rikoslain 17 kappaleen 1 kohta.

[26] Ks. huomautus 14.

[27] Ks. huomautus 15 ja rikoslain 506 artiklan 1 kohta.

[28] Yleissopimuksen 6 artiklassa rajataan rahanpesusta rankaiseminen koskemaan huumausainekauppaa sekä laitonta toimintaa, joka liittyy terrorismiin, asekauppaan, kiristämiseen, ryöstöön, prostituutioon yllyttämiseen (Lenocínio), korruptioon, kavallukseen (Peculato) sekä liiketoimintaan osallistumiseen rahallisesti, julkisen sektorin liiketoimintayksikön haitalliseen hallinnointiin, tuen, avustuksen tai lainan vilpilliseen hankintaan tai käyttöönottoon, tietotekniikkaa järjestelmällisesti käyttäen tehtyihin talousrikoksiin, kansainvälisiin talousrikoksiin sekä näihin osallistuminen kansallisessa lainsäädännössä määritellyllä tavalla.

[29] Yleissopimuksen 6 artiklan 4 kohdan mukaisesti Italian tasavalta ilmoittaa, että kyseisen artiklan 1 kohta koskee ainoastaan esirikoksia, joita kutsutaan termillä "delitti" Italian lainsäädännössä lukuun ottamatta "delitti"-termillä kutsuttuja rikoksia, jotka eivät ole tuottamuksellisia.

Yhteenvetona voidaan todeta, että kahdeksan jäsenvaltiota (Belgia, Tanska, Espanja, Ranska, Irlanti, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) ei ole tehnyt tai pitänyt voimassa yleissopimuksen 6 artiklaa koskevia varaumia. Yksi niitä, Espanja, ei ole vielä saanut päätökseen kansallisten säännösten muuttamista siten, että ne olisivat sisällöltään puitepäätöksen mukaisia. Niiden jäsenvaltioiden osalta, joiden varaumat ovat yhä voimassa, ovat Alankomaiden ja Saksan varaumat puitepäätöksen mukaisia. Vaikuttaa myös siltä, että Italian tekemä varauma saattaisi olla puitepäätöksen mukainen. Sen sijaan Itävallan, Kreikan, Luxemburgin ja Portugalin varaumat eivät vaikuta vaaditunlaisilta. Kyseiset jäsenvaltiot eivät ole kuitenkaan toimittaneet riittävästi tietoa, että komissio voisi esittää lopullisia päätelmiään asiasta.

2.2. 2 artikla: seuraamukset

Puitepäätöksen 2 artiklalla [30], joka ei vielä sisältynyt vuoden 1998 yhteiseen toimintaan, pyritään takaamaan rangaistusten yhdenmukaistamisen vähimmäisvaatimukset eräille vuoden 1990 yleissopimuksessa määritellyille rahanpesurikoksille. Tämän kertomuksen tarkoituksena ei ole arvioida, miten jäsenvaltiot ovat panneet täytäntöön yleissopimuksen, vaan varmistaa, että puitepäätöksessä vahvistettuja "vähimmäis-enimmäisrangaistuksia" on noudatettu. On kuitenkin muistettava, että 2 artikla kattaa vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa mainitut rikokset "sellaisina kuin ne ilmenevät tämän puitepäätöksen 1 artiklan b alakohdassa". Tämän vuoksi on pidettävä mielessä myös edellisessä kohdassa esitetyt huomautukset.

[30] 2 artikla Seuraamukset: "Kunkin jäsenvaltion on toteutettava ottaen huomioon sen rangaistusjärjestelmän yhtenäisyys tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuista rikoksista, sellaisina kuin ne ilmenevät tämän puitepäätöksen 1 artiklan b alakohdassa, voi enimmillään seurata vähintään neljän vuoden pituinen vankeusrangaistus."

Yleisesti voidaan todeta, että useimmat jäsenvaltiot ovat täyttäneet 2 artiklan vaatimuksen siitä, että rahanpesurikoksista voi enimmillään seurata vähintään neljän vuoden pituinen vankeusrangaistus. Itse täytäntöönpanon muodot vaihtelevat kuitenkin suuresti. Toisissa noudatetaan täysin kyseistä vaatimusta ja toisissa sitä noudatetaan ainoastaan, kun on kyseessä törkeä rahanpesurikos.

Seuraamusten lähentäminen on vaikeaa. Niinpä 2 artiklassa myönnetään jäsenvaltioille jonkin verran harkintavaltaa viittaamalla nimenomaisesti niiden rangaistusjärjestelmien yhtenäisyyteen ja määrittelemällä vaaditun enimmäisrangaistuksen vähimmäiskesto. Näyttää kuitenkin selvältä, että viimeksi mainittu järjestelmä jättää tuomioistuimille enemmän harkintavaltaa rikoksen vakavuuden arvioinnissa ja vapausrangaistuksen määräämisessä. Rangaistusten määrääminen kyseisten jäsenvaltioiden tuomioistuimissa vaikuttaa merkittävästi 2 artiklassa tarkoitettujen vähimmäis-enimmäisrangaistusten täytäntöönpanokäytäntöihin.

Kyseistä säännöstä täysmääräisesti noudattavista jäsenvaltioista Belgiassa voidaan tuomita rikoslain 505 :n mukaisesti rahanpesusta enintään viiden vuoden vankeusrangaistus (vähimmäisrangaistus on 15 päivää) ja sakkoja tai vain toinen kyseisistä rangaistuksista. Ranskassa rahanpesusta tuomitaan perustapauksessa 5 vuoden vankeusrangaistus ja sakkoja. Kumpaakin rangaistusta voidaan koventaa, jos on kyse törkeästä rahanpesusta. Saksassa vankeusrangaistus vaihtelee kolmen kuukauden ja viiden vuoden välillä. Enimmäisrangaistus nousee 10 vuoteen erittäin törkeissä tapauksissa, joissa rikoksentekijä toimii pääsääntöisesti ammattimaisesti tai rahanpesua jatkuvasti harjoittavan järjestön jäsenenä. Espanjan rikosoikeudessa rangaistaan rahanpesusta vapaudenrajoitukseen, joka voi vaihdella 6 kuukaudesta 6 vuoteen, ja sakkoon (joka on suhteutettu rikoksen tuomaan hyötyyn). Kuten aiemmin on todettu, puitepäätöksessä mukaisesti esirikosten soveltamisalan laajentamista koskevan lainsäädännön kansallinen vahvistaminen on vielä kesken. Irlannissa rahanpesuun syylliseksi todetulle tuomitaan sakkoja tai enintään 14 vuoden vankeusrangaistus tai molemmat rangaistukset. Luxemburgissa tuomitaan rahanpesusta yhdestä viiteen vuotta vankeutta ja sakkoja tai vain toinen kyseisistä rangaistuksista. Enimmäisrangaistus voidaan kaksinkertaistaa, jos kyseessä on rikoksen uusiminen, ja nostaa 20 vuoteen, jos tekoon liittyy rikollisjärjestöön osallistuminen. Alankomaat tuomitsee rahanpesusta enintään neljän vuoden vankeusrangaistukseen tai vaihtoehtoisesti sakkoihin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa rahanpesuun syylliseksi todettu henkilö voidaan tuomita enintään 14 vuoden vankeusrangaistukseen, sakkoihin tai kumpaankin rangaistukseen.

Tanskassa, Suomessa ja Ruotsissa noudatetaan samoin 2 artiklan vaatimuksia tuomitsemalla "törkeästä" rahanpesusta enintään ainakin neljä vuotta vankeutta. Tanskassa (jossa ei ole käytössä rikosnimikettä rahanpesulle, vaan se katsotaan vastaanottamiseksi) voidaan tuomita sakkoja tai enintään 6 vuotta vankeutta ainoastaan, jos vastaanottaminen on luonteeltaan erityisen törkeäksi katsottavaa tai jos se on tapahtunut kaupallisen hyödyn saamiseksi. Perusluonteisesta rikoksesta tuomitaan sakkoja tai enintään 18 kuukautta vankeutta. Suomen rikoslainsäädännössä otettiin käyttöön rahanpesun käsite (aiemmin rahanpesusta rangaistiin kätkemisrikoksena) laissa rikoslain muuttamisesta N:o 61/2003, joka tuli voimaan 31. huhtikuuta 2003. Siinä nostettiin enimmäisvankeusrangaistus neljästä vuodesta kuuteen vuoteen, kun kyseessä on törkeä rahanpesu. Perusluonteisesta rikoksesta tuomitaan sakkoja tai enintään 2 vuotta vankeutta. Ruotsin rikoslaissa rahanpesusta tuomitaan "vastaanottamisrikoksena" tai "varastetun rahan vastaanottamisrikoksena". Kummassakin tapauksessa enimmäisrangaistus on kaksi vuotta vankeutta. Jos rikos katsotaan törkeäksi, vankeusrangaistus on vähintään 6 kuukautta ja enintään 6 vuotta. Mitään selitystä ei ole kuitenkaan annettu sille, miksi neljän vuoden vähimmäisrangaistustaso enimmäisrangaistuksille olisi ristiriidassa Tanskan, Suomen ja Ruotsin rangaistusjärjestelmien kanssa, kun kaikki tapaukset otetaan huomioon.

Lopputulemana voidaan esittää, että yksitoista jäsenvaltiota, jotka ovat toimittaneet komissiolle tiedot kyseisen artiklan täytäntöönpanosta (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) noudattavat puitesopimuksen vaatimuksia. Kreikka ja Italia eivät ole tehneet 2 artiklan säännösten noudattamista koskevaa ilmoitusta.

2.3. 3 artikla: arvokonfiskaatio

Alustavana huomioina voidaan todeta, että on olemassa kahdenlaista rikoksen tuoman hyödyn menetetyksi tuomitsemista. Ensimmäinen on tietyn rikoksen tuottaman hyödyn muodostavan omaisuuden menetetyksi tuomitseminen. Toinen on arvokonfiskaatio, jossa velvoitetaan maksamaan hyödyn arvoa vastaava rahamäärä, joka perustuu arvioon rikoksen tuomasta hyödystä.

Puitepäätöksen 3 artikla [31] perustuu yhteisen toiminnan 1 artiklan 2 kohtaan. Sen tarkoituksena on ottaa käyttöön arvokonfiskaatio ainakin vaihtoehtoisena välineenä myös niissä jäsenvaltioissa, joissa on omaisuuteen perustuva konfiskaatiojärjestelmä. Arvoon perustuvaa järjestelmää noudattavat jäsenvaltiot täyttävät sitäkin suuremmalla syyllä kyseiset vaatimukset. Kyseinen mahdollisuus tulee myös säilyttää toisen jäsenvaltion pyynnöstä käynnistetyissä menettelyissä.

[31] 3 artikla Arvokonfiskaatio

Yksikään jäsenvaltioista ei viitannut nimenomaisesti säännöksiin, joilla olisi siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä mahdollisuus olla turvautumatta puitepäätöksen mukaisesti arvokonfiskaatioon, kun arvioitu rikoksen tuottama hyöty on alle 4000 euroa. Ei voidakaan varmistaa, sovelletaanko kyseistä poikkeusta tai ylittävätkö joissain toimitetuissa säädöksissä esiintyvät epäsuorat rajoitukset [32] puitepäätöksessä sallitut määrät.

[32] Ks. esim. Suomen rikoslain 10 luvun 10 ("Menettämiseuraamus saadaan jättää tuomitsematta, jos 1) hyöty taikka esineen tai omaisuuden arvo on vähäinen.") tai Ranskan lain 96-392 10 , jossa sallitaan ulkopuolisen pyynnön hylkääminen "jollei tapauksen merkittävyys oikeuta pyydetyn toimenpiteen toteuttamista".)

2.3.1. Kansalliset menettelyt

Toimitetusta tiedosta käy ilmi, että rikoksen tuottaman hyödyn arvokonfiskaatio on jossain määrin mahdollista yhdeksän jäsenvaltion kansallisten menettelyjen mukaisesti (Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Kreikka ei ole toimittanut tietoja minkäänlaisista toimenpiteistä, jotka koskisivat siirtämistä osaksi kansallista lainsäädäntöä. Espanja tulee ottamaan kyseisen keinon käyttöön lailla, joka on vasta luonnosasteella. Luxemburgissa arvokonfiskaation käyttöä rajoitetaan tällä hetkellä siten, että se koskee tiettyjen rikosten tuottamaa hyötyä. Soveltamista on tarkoitus laajentaa uudella lainsäädännöllä, jota ei ole vielä vahvistettu. Sama tuntuu pätevän myös Italiaan, joka on toimittanut tiedot nykyisistä ja valmisteltavina olevista säädöksistä, joissa säädetään arvokonfiskaatiosta tietyissä rikostyypeissä.

Belgiassa säädetään arvokonfiskaatiosta, jos rikoksen tuottamaa hyötyä ei voida jäljittää tuomitun henkilön omaisuudesta. Tällöin tuomioistuin arvioi hyödyn rahallisen arvon, ja menetetyksi tuomitaan arviota vastaava määrä.

Tanskassa rikoksen tuottama hyöty tai sen arvoa vastaava määrä voidaan tuomita menetetyksi osaksi tai kokonaisuudessaan. Jos käytössä ei ole kyseisen määrän suuruutta koskevaa tietoa, voidaan konfiskoida hyödyn arvoa vastaavaksi katsottu määrä. Lisäksi voidaan tuomita menetetyksi tuomitun varat tai osa niistä, kun rikos on luonteeltaan sellainen, että siitä aiheutuu huomattavaa hyötyä ja siitä tuomitaan vähintään 6 vuoden vankeusrangaistus. Tällöin sovelletaan käänteistä todistustaakkaa varojen alkuperän suhteen, ja arvokonfiskaatio on sallittu.

Saksassa rikoksen tuottama hyöty on tuomittava menetetyksi. Arvokonfiskaatiota sovelletaan, kun rikoksen kautta saatua tiettyä omaisuuserää on mahdotonta tuomita menetetyksi. Tällöin tuomioistuin tuomitsee menetetyksi rahamäärän, joka vastaa saatua hyötyä.

Espanjassa sovelletaan omaisuuspohjaista konfiskaatiojärjestelmää, jossa ei tunneta arvokonfiskaatiota. Espanjassa ollaan kuitenkin antamassa uutta lainsäädäntöä, jotta kyseinen artikla pantaisiin täytäntöön. Uudella säädöksellä mahdollistetaan tuomitun henkilön muun omaisuuden menetetyksi tuomitseminen, kun tämä omaisuus vastaa arvoltaan rikoksen tuottamaa hyötyä tapauksessa, jossa rikoksen tuottaman hyödyn konfiskaatio on jostain syystä mahdotonta.

Ranskan lainsäädännön mukaan sekä rikoksen tuottaman hyödyn konfiskaatio että arvokonfiskaatio ovat pääsääntöisesti mahdollisia. Rikoslain mukaan arvokonfiskaatio tehdään, kun menetetyksi tuomittavia tavaroita ei voida takavarikoida tai niitä ei enää ole olemassa. Ranskan lainsäädännössä säädetään erikseen rahanpesun tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemisesta, kun kyseisestä rikoksesta on tuomittu luonnollinen tai oikeushenkilö. Ensiksi mainitussa tapauksessa voidaan rikoksen tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemisen lisäksi tuomita menetetyksi täydentävänä rangaistuksena rikoksentekijän muu omaisuus tai osa siitä.

Irlannissa voidaan tuomita menetetyksi sekä huumausainekaupan että muiden rikosten tuottama hyöty. Ensiksi mainitussa tapauksessa konfiskaatiomääräyksen mukaisesti perittävän määrän on oltava yhtä suuri kuin hyödyn määrä, jonka tuomioistuin arvioi vastaajan huumausainekaupasta saaneen. Muissa tapauksissa konfiskaatiomääräyksessä velvoitetaan kyseinen henkilö maksamaan tuomioistuimen sopivaksi katsoma määrä. Konfiskaatiomääräyksen antaminen edellyttää, että kyseinen henkilö on tuomittu ja hän on hyötynyt rikoksesta.

Italiassa säädetään tiettyjen rikosten ja ensisijaisesti valtioon kohdistuvien viranomaisten korruptiorikosten tuottaman hyödyn pakollisesta menetetyksi tuomitsemisesta. Rikoslain muuttamisesta tehty lakiluonnos on parhaillaan käsiteltävänä. Uudessa laissa otetaan käyttöön erityiset pakollisen menettämisseuraamuksen ja arvokonfiskaation käsitteet. Komissio ei ole kuitenkaan saanut tarpeeksi tietoa varmistaakseen, että arvokonfiskaatio on pääsääntöisesti mahdollista. Näin vaikuttaisi kuitenkin olevan tapauksissa, joissa on kyse oikeushenkilöiden rangaistusvastuusta. [33]

[33] Ks. Määräys (Decreto Legislativo) n. 231, 19 , 8.06.2001.

Luxemburgin nykyisessä lainsäädännössä säädetään arvokonfiskaatiosta, joka koskee huumausainekaupan ja rahanpesurikosten tuottamaa hyötyä. Luxemburgissa on kuitenkin esitetty menetetyksi tuomitsemista koskeva lakiluonnos, jolla tehdään arvokonfiskaatiosta yleinen käytäntö. Uusissa säännöksissä säädetään, että tapauksessa, jossa rikoksen tuottama hyöty on saavuttamattomissa, konfiskaatiota sovelletaan muihin tuomitun henkilön vastaavanarvoisiin tavaroihin.

Alankomaissa esineiden menetetyksi tuomitsemisen lisäksi voidaan määrätä menettämisseuraamuksesta erillisenä rangaistuksena. Rikoslaissa annetaan mahdollisuus velvoittaa maksamaan valtiolle rahamäärä, josta määrätään tuomitun henkilön osalta erillisellä tuomioistuimen päätöksellä, jotta saataisiin kyseiseltä henkilöltä haltuun tämän laittomasti saama hyöty. Tällöin tuomari arvioi, mikä on menetetyksi tuomittavan määrän suuruus.

Suomessa rikoksen tuottama hyöty määrätään pääsääntöisesti menetetyksi valtiolle. Jos rikoksen tuottaman hyödyn määrästä ei ole todisteita tai kyseisiä todisteita on vaikea esittää, arvioidaan rikoksen tuottama hyöty ottaen huomioon rikoksen luonne, rikollisen toiminnan laajuus ja muut seikat. Rikoksentekovälineet ja joissain tapauksissa rikoksen kautta tuotettu, valmistettu tai aikaansaatu taikka rikoksen kohteena ollut esine tai omaisuus voidaan tuomita valtiolle menetetyksi. Siinä tapauksessa vaihtoehtoinen arvokonfiskaatio on mahdollinen, jos esinettä tai omaisuutta ei voida tuomita menetetyksi, tai kyseinen esine on piilotettu tai muuten saavuttamattomissa.

Ruotsissa rikoslain mukainen rikoksen tuottama hyöty tuomitaan menetetyksi, jos se ei ole ilmeisen kohtuutonta. Sama koskee henkilön rikokseen liittyvien kustannusten korvauksena saamia määriä, jos määrän vastaanottaminen on rikoslaissa määritelty rikos. Vastaanotetun esineen arvo voidaan tuomita menetetyksi itse esineen sijasta. Arvokonfiskaatiosta voidaan myös määrätä tapauksissa, joihin sovelletaan erityisiä rikoslakeja huumausaineista, salakuljetuksista ja dopingaineista.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavat säännökset sisältyvät rikoksen tuottamaa hyötyä koskevaan lakiin vuodelta 2002. Siinä kumotaan aiempi erottelu huumausainekaupan ja muiden rikosten välillä. Uusi menetetyksi tuomitsemista koskeva menettely perustuu "rikollisen elämäntavan" määritelmään, jonka katsotaan koskevan mistä tahansa kyseisen lain 2 pöytäkirjassa luetelluista rikoksista tuomittuja henkilöitä. Nämä rikokset ovat hankintarikoksia, kuten huumausainekauppa, rahanpesu ja väärennys. Vastaajan elämäntapa katsotaan samoin rikolliseksi, jos hänet on tuomittu jostain muusta rikolliseen toimintaan kuuluvasta rikoksesta tai vähintään kuusi kuukautta kestäneestä rikollisesta toiminnasta, ja jos rikoksesta saadun hyödyn arvo on vähintään 5 000 puntaa. Tuomioistuimen on päätettävä, onko vastaajan elämäntapa rikollinen ja onko hän hyötynyt yleisestä rikollisesta toiminnastaan tai onko hän hyötynyt erityisestä rikollisesta toiminnastaan vaikka hänen elämäntapansa ei ole rikollinen. Kummassakin tapauksessa tuomioistuimen päättäessä, että vastaaja on hyötynyt mainitusta toiminnasta, on sen päätettävä perittävästä määrästä ja annettava konfiskaatiomääräys, jossa määrätään kyseinen henkilö maksamaan mainittu määrä. Perittävä määrä määritellään määräksi, joka vastaa vastaajan kyseisestä toiminnasta saamaa hyötyä, jollei vastaaja pysty osoittamaan, että saatavissa oleva määrä on hyötyä pienempi. Jos vastaajan elämäntavat on katsottu rikolliseksi, katsotaan kaikki hänen omaisuutensa (erityisesti kuuden viimeksi kuluneen vuoden aikana hankittu omaisuus) rikoksen tuottamaksi hyödyksi. Täten se voidaan tuomita menetetyksi, jollei vastaaja voi osoittaa hankkineensa kyseistä omaisuutta laillisesti.

2.3.2. Ulkopuoliset pyynnöt

Kaikki jäsenvaltiot ovat ratifioineet vuoden 1990 yleissopimuksen. Siinä velvoitetaan sopimusvaltiot vahvistamaan tarpeelliset toimet, joilla mahdollistetaan ulkomailta tulleiden rikoksen tuottamaa hyötyä vastaavan arvon menetetyksi tuomitsemista koskevien pyyntöjen noudattaminen. Komissiolle toimitetut vastaukset 3 artiklan täytäntöönpanosta ulkopuolisten pyyntöjen suhteen ovat olleet yleensä varsin epämääräisiä. Useimmat jäsenvaltiot viittaavat ainoastaan yleisesti sisäiseen lainsäädäntöönsä kansainvälisestä yhteistyöstä tarkentamatta, mitä säännöksiä ne tarkoittavat. Kreikka ja Espanja eivät ole toimittaneet tätä asiaa koskevia tietoja. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että ainakin yhdeksän jäsenvaltiota (Belgia, Tanska, Ranska, Irlanti, Italia, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) voivat noudattaa ainakin jossain määrin ulkomaisia arvokonfiskaatiopyyntöjä. Saksa ilmoitti noudattavansa myös kyseistä vaatimusta, mutta sen esittämä oikeusperusta oli niukka. Luxemburg esitti komissiolle lakiluonnoksen, joka ei ole vielä tullut voimaan.

Belgia on toimittanut komissiolle lain, joka on annettu 20. toukokuuta 1997. Siinä tuomitaan menetetyksi rahamäärä, joka vastaa saatua hyötyä, kun pyynnön on esittänyt ulkomaa. Pyydetty määrä ei saa kuitenkaan ylittää rikoksen tuoman hyödyn arvioitua arvo. Pyynnön tehneen valtion on myös ilmoitettava, etteivät rikoksen tuoma hyöty tai muu tavara, jonka avulla määrä voitaisiin periä, ole niiden alueella.

Tanskassa konfiskaatiopäätökset, joita koskee YK:n yleissopimus huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden laitonta kauppaa vastaan, rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesua, etsintää, takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskeva eurooppalainen yleissopimus, voidaan panna täytäntöön rikoslain kansainvälistä täytäntöönpanoa koskevan lain 3 luvun mukaisesti, kun yleissopimuksen ehdot täyttyvät.

Saksa vakuuttaa, että samat säännökset koskevat ulkomaisia ja kotimaisia pyyntöjä. Samoin se totesi, että kansainvälistä oikeusapua koskevien säännösten, kuten kansainvälistä oikeusapua rikosasioissa koskevan lain 48 pykälän menetetyksi tuomitsemisen käsitettä tulkitaan sen laajassa merkityksessä, jolloin se sisältää arvon korvaamisen. Edellä mainitussa pykälässä todetaan seuraavaa: "Oikeusavusta voidaan määrätä rikosmenettelyissä panemalla täytäntöön ulkomailla lainmukaisesti määrätty rangaistus."

Ranskan lainsäädännössä, joka on laadittu erityisesti vuoden 1990 yleissopimuksen noudattamiseksi, säädetään arvokonfiskaatiosta. Ulkomainen konfiskaatiomääräys voi koskea Ranskan alueella olevaa esinettä tai omaisuutta (määriteltyä tai määrittelemätöntä) tai velvoitetta tällaisen omaisuuden arvoa vastaavan rahamäärän maksamiseen. Jos ulkomainen määräys koskee arvokonfiskaatiota, on Ranskan valtio määräyksen täytäntöönpanoluvan saamisen jälkeen velallinen vastaavan määrän osalta. Niinpä se voi periä saatavansa tähän tarkoitukseen käytössä olevasta omaisuudesta.

Irlanti viittaa tässä yhteydessä rikoslakiin, joka sisältää keskinäistä oikeusapua koskevan järjestelmän. Siinä säädetään tietyin ehdoin ulkopuolisten määräysten täytäntöönpanosta, olipa sitten kyse erityisen omaisuuden menetetyksi tuomitsemisesta tai rahamäärän perimisestä.

Italian rikosprosessilaissa säädetään, että taloudellisten seuraamusten täytäntöönpanosääntöjä sovelletaan, kun pannaan toimeen ulkomaista konfiskaatiomääräystä, joka velvoittaa tuomitun maksamaan rikoksen tuoman hyödyn arvoa vastaavan rahamäärän.

Luxemburgissa annetussa lakiluonnoksessa on asiaa koskevia erityisiä määräyksiä. Jos ulkopuolinen pyyntö viittaa tuomitun henkilön tavaroihin, joiden arvo vastaa rikoksen tuomaa hyötyä, pyyntö pannaan toimeen pyynnön esittäneen valtion ilmoittaessa, ettei ole mahdollista panna täytäntöön sen alueella sijaitsevien tavaroiden konfiskaatiota.

Alankomaiden rikosoikeudellisten tuomioiden täytäntöönpanoa koskevassa laissa säädetään yleisesti, että tuomioistuimen annettua luvan ulkomaisen päätöksen täytäntöönpanoon määrää samainen tuomioistuin asianomaisen yleissopimuksen määräyksiä noudattaen seuraamuksista ja toimenpiteistä, jotka ovat samat kuin Alankomaiden lainsäädännössä vastaavasta teosta säädetyt. Siinä sallitaan myös ulkomaisen päätöksen täytäntöönpano, kun päätöksessä velvoitetaan maksamaan valtiolle rahamäärä, jotta laittomasti hankittu hyöty menetetään.

Suomi vakuuttaa yleisesti, että sen on mahdollista panna täytäntöön ulkomailla tuomittuja menettämisseuraamuksia kansainvälisestä yhteistoiminnasta annetun lain mukaisesti tai tarvittaessa Suomen ja muiden pohjoismaiden välisestä yhteistoiminnasta rikosasioissa annetun lain mukaisesti. Ensin mainitussa säädöksessä todetaan, että vieraassa valtiossa määrätty menettämisseuraamus muunnetaan Suomen lainsäädännön mukaiseksi seuraamukseksi. Tämä koskee sekä omaisuuden että sen arvon menetetyksi tuomitsemista, jos viimeksi mainittu on mahdollista Suomen lainsäädännön mukaisesti ja jos vieras valtio on pyytänyt tällaista määräystä tai suostunut siihen. Pohjoismaiden välistä yhteistoimintaa koskevassa laissa sallitaan Islannin, Norjan, Ruotsin tai Tanskan tuomioistuimen päätöksen täytäntöönpano, kun päätöksellä on tuomittu henkilön tietty esine, omaisuus tai rahamäärä takavarikoitavaksi.

Ruotsi on toimittanut komissiolle lain kansainvälisestä yhteistoiminnasta rikosoikeudellisten tuomioiden täytäntöönpanossa. Kyseisen säädöksen mukaisesti on mahdollista panna täytäntöön vieraan valtion määräämä menettämisseuraamus, koskeepa määräys sitten esinettä, tiettyä rahamäärää tai tietyn omaisuuden arvoa. Takavarikoitu omaisuus tai sen arvo tuomitaan menetetyksi valtiolle. Se voidaan siirtää pyydettäessä kokonaisuudessaan tai osittain vieraalle valtiolle.

Yhdistynyt kuningaskunta vakuuttaa, että ulkomainen arvoon tai omaisuuteen perustuva menettämisseuraamus voidaan panna täytäntöön. Maassa valmistellaan parhaillaan säädöstä, jolla saatetaan voimaan ulkomaiset päätökset uuden rikoksen tuottamaa hyötyä koskevan lain 444 :n mukaisesti. Uuden lain voimaantuloon asti sovelletaan aiempaa lainsäädäntöä.

Lopuksi on yleisesti todettava, että jotkut edellä mainituista laeista sisältävät säännöksiä ulkomaisten määräysten täytäntöönpanosta. Tällaisia ovat muun muassa säännökset toissijaisuudesta ja menettelyt ulkomaisten määräysten täytäntöönpanon muuntamisesta tai sallimisesta. Nämä saattavat joutua tulevaisuudessa tarkastelun alle keskinäisen tunnustamisen periaatteeseen perustuvien konfiskaatiovälineiden vuoksi.

2.4. 4 artikla: oikeusapupyyntöjen käsitteleminen

Kyseisen artiklan mukaan kaikille muista jäsenvaltioista tehdyille omaisuuden tunnistamista, etsimistä, jäädyttämistä tai takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskeville pyynnöille on annettava sama tärkeysasema kuin sellaisille toimenpiteille annettaan kansallisissa menettelyissä. Sillä velvoitetaankin rinnastamaan kansalliset ja ulkomaiset toimenpiteet käsittelyn tärkeysaseman osalta.

Useimmat jäsenvaltiot eivät ole ilmoittaneet erityissäännöksistä kyseisen artiklan täytäntöönpanemiseksi. Kuten jäljempänä olevasta taulukosta käy ilmi, useimmat niistä ovat viitanneet kansalliseen lainsäädäntöön, joka koskee alan kansainvälistä yhteistoimintaa tai oikeusapua, ja toimittaneet asianomaisen säädöksen. Kreikka, Italia ja Alankomaat eivät ole toimittaneet kyseistä kohtaa koskevia tietoja. Luxemburg on toimittanut lakiluonnoksen, johon sisältyy säännös ulkomaisten menettämisseuraamusta koskevien määräysten täytäntöönpanokelpoisuuden vahvistamisesta. Joihinkin vastauksiin sisältyy myös lisäselvennyksiä.

Tanska selvitti, että on yleisen oikeuskäytännön mukaista ryhtyä pyydettyihin tutkimuksiin "riippumatta siitä, kuuluvatko ehdotus tai pyynnön muut seikat Tanskan ja pyynnön esittäneen valtion välisen sopimuksen soveltamisalaan". Suomi toteaa, että toisessa jäsenvaltiossa vahvistettua päätöstä käsitellään täsmälleen samalla tavalla kuin Suomessa annettua päätöstä. Irlanti ilmoittaa, että rikosprosessilaissa säädetystä oikeusapumenettelystä seuraa joitakin menettelyihin liittyviä eroja ulkomailla ja kotimaassa määrättyjen menettämisseuraamusten käsittelyssä. Ulkomaiset tuomiot eivät kuitenkaan ole heikommassa asemassa kuin kotimaiset. Yhdistynyt kuningaskunta ilmoittaa, että sen viranomaiset käsittelevät kaikki varojen pidättämistä ja menetetyksi tuomitsemista koskevat pyynnöt tasapuolisesti, koskevatpa ne sitten kotimaisia tai ulkomaisia pyyntöjä. Ranska toteaa, että säännös ei koske kansallista täytäntöönpanoa, ja että muista jäsenvaltioista peräisin olevat pyynnöt pannaan täytäntöön asianmukaisesti. Espanja puolestaan ilmoittaa, että se on päättänyt lykätä kyseisen säännöksen täytäntöönpanoa, kunnes asiaa koskevat uudet Euroopan unionin säädökset tulevat voimaan.

Vain kaksi jäsenvaltiota on ilmoittanut tähän asiaan liittyvistä erityisistä säännöksistä. Saksa toteaa, että kaikki oikeusapua koskevat pyynnöt käsitellään kiireellisinä ja tärkeinä. Tätä koskevasta periaatteesta määrätään kansainvälisestä yhteistyöstä rikosasioissa annettujen ohjeiden 19 :n 1 momentissa ja 22 :n 1 momentissa. Näissä määrätään, että täytäntöönpanevan viranomaisen suoraan vastaanottamat oikeusapupyynnöt toimitetaan välittömästi niiden hyväksymiseen valtuutetulle viranomaiselle. Kyseisen viranomaisen hyväksyttyä pyynnön pannaan tämä täytäntöön niiden säännösten mukaisesti, joita olisi sovellettu Saksan viranomaisten tekemään pyyntöön, jollei säädöksistä tai sopimuksista muuta johdu. Kyseisillä ohjeilla ei ole kuitenkaan lainvoimaa. Ruotsi viittaa tutkintatoimenpiteiden osalta kansainvälistä oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa koskevaan lakiin. Lain mukaan oikeusapupyynnöt pannaan täytäntöön viipymättä. Jollei säädöksessä toisin määrätä, sovelletaan samaa menettelyä kuin sovellettaessa vastaavia toimenpiteitä Ruotsissa tapahtuneeseen esitutkintaan tai oikeudenkäyntiin.

Useimmissa tapauksissa oikeusapua koskevat pyynnöt tulee tutkia alustavasti ja niiden hyväksymistä käsitellä, kun kansalliset syyt hylkäämiselle ovat päteviä. Joissain tapauksissa pyynnön täytäntöönpanon tarkastelu liittyy kansallisesta tapauksesta eroavaan seikkaan. Ei ole kuitenkaan mahdollista arvioida pyynnön tärkeyttä, jollei tästä ole annettu erillistä puitepäätöksen mukaista säännöstä. Niinpä Saksan mainitsemilla ohjeilla ei ole oikeusvaikutusta, ja Ruotsin ilmoittamat säännökset kattavat 4 artiklan soveltamisalan vain osin. Komissio ei olekaan saanut riittävästi tietoa selvittääkseen, onko säännös siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä. Joka tapauksessa asia ei ole enää erityisen ajankohtainen, koska jäädyttämistä ja menetetyksi tuomitsemista koskeva eurooppalainen säännöstö kehittyy jatkuvasti. [34] Uudet ja ehdotetut säännökset menevät oikeusapua pidemmälle ja perustuvat keskinäisen tunnustamisen periaatteelle.

[34] Neuvoston puitepäätös 2003/577/YOS, tehty 22 päivänä heinäkuuta 2003, omaisuuden tai todistusaineiston jäädyttämistä koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa (EUVL L 196, 2.8.2003, s. 45), sekä kaksi Tanskan aloitetta puitepäätöksen tekemiseksi menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten täytäntöönpanosta Euroopan unionissa sekä rikoksen tuottaman hyödyn ja rikoksella saadun omaisuuden sekä rikoksentekovälineiden menetetyksi tuomitsemisesta (EYVL C 184, 2.8.2002, s. 3 ja 8). Viimeksi mainitusta päästiin poliittiseen yhteisymmärrykseen 19. joulukuuta 2002.

2.5. 7 artikla: alueellinen soveltaminen

Kyseisessä säännöksessä todetaan, että puitepäätöstä sovelletaan Gibraltariin sen jälkeen, kun vuoden 1990 yleissopimuksen soveltaminen ulotetaan koskemaan Gibraltaria. Yhdistynyt kuningaskunta ei ole toimittanut tietoja, joiden avulla voitaisiin todeta, että säännös on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

3. PÄÄTELMÄT

Päätelmänä voidaan todeta, etteivät kaikki jäsenvaltiot ole toimittaneet ajoissa komissiolle kaikkia täytäntöönpanosäännöksiä koskevia asiakirjoja. Näin ollen arviointi ja siihen perustuvat päätelmät perustuvat paikoitellen puutteellisiin tietoihin. Komissio ei ole saanut minkäänlaisia tietoja Itävallalta ja Portugalilta. Jos tätä ei oteta lukuun, erityissäännösten täytäntöönpano jäsenvaltioissa on sujunut seuraavasti:

1 artikla: Enemmistö jäsenvaltioista (kaksitoista) näyttää noudattavan 1 artiklan a alakohtaa. Kreikan, Luxemburgin ja luultavimmin Ruotsin on kuitenkin pidettävä voimassa varaumansa vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklaan tai muotoiltava se uudestaan. Enemmistö jäsenvaltioista (kymmenen) näyttää noudattavan myös 1 artiklan b alakohtaa. Itävalta, Kreikka, Luxemburg ja Portugali eivät kuitenkaan näyttäisi täyttävän vaadittuja edellytyksiä, ja Espanja on muuttamassa kansallista lainsäädäntöään siten, että se noudattaisi täysin puitepäätöksen olennaista sisältöä.

2 artikla: Yksitoista jäsenvaltiota (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) on toimittanut komissiolle tietoja, jotka osoittavat niiden noudattavan artiklaa olennaisin osin. Joissain tapauksissa vähimmäis-enimmäisrangaistuksesta säädetään vain, jos rikos katsotaan törkeäksi.

3 artikla: Arvokonfiskaatio on mahdollinen vaihtelevassa määrin mutta ainakin vaihtoehtoisena toimenpiteenä (tosin joskus rajattuna koskemaan tiettyjä tapauksia tai tietyntyyppisiä rikoksia tai omaisuutta) yhdentoista jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä (Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Ainakin yhdeksässä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Ranska, Irlanti, Italia, Alankomaat, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta sekä luultavimmin Saksa) sitä sovelletaan ulkomaisiin pyyntöihin. Espanja ja Luxemburg ovat valmistelleet lainsäädäntöä, jonka avulla ne pystyisivät noudattamaan kyseistä artiklaa tarkemmin. Jotkut ulkomaisten pyyntöjen täytäntöönpanon ehdot saattavat joutua tarkastelun kohteeksi uusien menetetyksi tuomitsemista koskevien säädösten antamisen myötä.

4 artikla: Komissio ei ole saanut tarpeeksi tietoa voidakseen päätellä, onko säännös on pantu nimenomaisesti täytäntöön.

7 artikla: Komissiolla ei ole tietoja, joiden perusteella se voisi päätellä, että säännös on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä kyseisessä jäsenvaltiossa.

Edellä mainitun perusteella komissio kehottaa jäsenvaltioita varmistamaan, että puitepäätös saatetaan nopeasti kokonaisuudessaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle välittömästi ja viimeistään 1. syyskuuta 2004 ja kuvailtava samalla toteuttamansa toimenpiteet, joista osoituksena esitetään voimassa olevat säännökset tai hallinnolliset määräykset.