KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE SEKÄ EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE ammatteihin pääsyä koskevien kansallisten säännösten arvioinnista /* COM/2013/0676 final */





1. Johdanto Euroopan taloudet kärsivät finanssikriisin jälkivaikutuksista ja sen vaikutuksista julkiseen talouteen. Jäsenvaltioiden hallitukset eri puolilla sisämarkkinoita pohtivat parhaillaan, kuinka ne voisivat edistää työpaikkojen luomista ja saada talouden jälleen kasvuun. Kesäkuussa 2012 antamassaan tiedonannossa[1] palveludirektiivin täytäntöönpanosta komissio korosti, kuinka tärkeää on tässä tilanteessa varmistaa, että ammatillisten palvelujen sääntelykehys on edelleen tarkoituksenmukainen. Tarkistetussa ammattipätevyysdirektiivissä, josta neuvosto, Euroopan parlamentti ja komissio pääsivät yhteisymmärrykseen kesäkuussa 2013, käsitellään näitä kysymyksiä ja peräänkuulutetaan lisäksi uutta strategiaa, joka edellyttää kunkin jäsenvaltion tarkistavan aktiivisesti ja nykyaikaistavan ammattipätevyyttä koskevia säännöksiään, joilla ne sääntelevät ammatteihin pääsyä tai ammattinimikkeiden käyttöä.[2] Tässä tiedonannossa esitellään toimintasuunnitelma kyseistä uudelleentarkastelua varten. Ammatteihin pääsyn parantaminen erityisesti siten, että jäsenvaltioiden ammatillisten palvelujen sääntely-ympäristöä muutetaan joustavammaksi ja avoimemmaksi, helpottaisi pätevien ammatinharjoittajien liikkuvuutta sisämarkkinoilla ja ammatillisten palvelujen tarjontaa valtioiden rajojen yli. Tämä vaikuttaisi todennäköisesti myönteisesti myös työllisyystilanteeseen ja vauhdittaisi talouskasvua, varsinkin kun otetaan huomioon, että yksistään ammatillisten palvelujen osuus unionin BKT:sta on noin 9 prosenttia. Kasvupotentiaalin lisääminen ja talouden elpymisen vahvistaminen edellyttävät säänneltyjen ammattien uudelleentarkastelun ottamista yhdeksi painopistealueista. Tämän vuoksi komissio kehottaa jäsenvaltioita aloittamaan säännellyille ammateille asetettujen pätevyysvaatimusten ja varattujen toimintojen soveltamisalan uudelleentarkastelun kansallisella tasolla jo ennen tarkistetun ammattipätevyysdirektiivin virallista voimaantuloa (vuoden 2013 lopussa). Kasvu- ja työllisyyssopimuksessa, jonka Eurooppa-neuvosto hyväksyi kesäkuussa 2012, jäsenvaltioita kehotettiin panemaan täytäntöön komission tiedonanto ”käyttämällä siinä myös kansallisten rajoitusten tiukkaa vertaisarviointia ja toimimalla nopeasti perusteettomien esteiden poistamiseksi”. Myös Euroopan parlamentti on kehottanut komissiota tunnistamaan ”alat, joilla jäsenvaltiot estävät liiallisesti pääsyä säänneltyihin ammatteihin”.[3] Kokonaisvaltaisessa toimintatavassa nuorisotyöttömyyden torjumiseksi, jonka Eurooppa-neuvosto hyväksyi 28. kesäkuuta 2013, korostettiin jälleen tarvetta ryhtyä toimiin työllistymismahdollisuuksien tarjoamiseksi nuorille. Jotta voidaan varmistaa, että kaikki jäsenvaltiot pyrkivät yhteiseen tavoitteeseen, tässä tiedonannossa vahvistetaan kehys, joka auttaa jäsenvaltioita esittämään ensimmäiset kansalliset toimintasuunnitelmat viimeistään vuoden 2015 huhtikuussa. Tarkoituksena ei ole saada aikaan yhtä kaikille osapuolille sopivaa lähestymistapaa. Toimintasuunnitelmien pitäisi perustua perusteelliseen ja tapauskohtaiseen analyysiin ammattiin pääsyn esteistä ja mahdollisista vaihtoehtoisista sääntelymekanismeista. Tämä oli yksi jäsenvaltioiden ministeriöiden ja ammattialajärjestöjen kanssa 17. kesäkuuta 2013 järjestetyn seminaarin päätelmistä. Kahden seuraavan vuoden aikana toteutettavan laajan keskinäisen arvioinnin odotetaan saavan aikaan konkreettisia muutoksia kaikissa jäsenvaltioissa. Samaan aikaan komissio alkaa kartoittaa saavutuksia ja puutteita marraskuussa 2014 ja 2015 annettavissa sisämarkkinoiden yhdentymistä koskevissa vuosikertomuksissa. Komissio on antanut monille jäsenvaltioille tätä kysymystä käsitteleviä maakohtaisia suosituksia. Tässä tiedonannossa kuvailtava keskinäinen arviointi toteutetaan erikseen, eikä se vaikuta voimassa oleviin sitoumuksiin, jotka jäsenvaltiot ovat antaneet osana talouspolitiikan EU-ohjausjaksoa. Jotta säänneltyihin ammatteihin pääsyyn ja niiden harjoittamiseen vaikuttavista esteistä saataisiin kattava käsitys, julkaistaan lisäksi kertomus palveludirektiivin mukaisesti toteutetun oikeudellista muotoa, osakkuutta ja tariffivaatimuksia koskevan vertaisarvioinnin tuloksista. Tämä jatkotoimi perustuu kesäkuussa 2012 annettuun tiedonantoon. 2. Miksi tarvitaan kaikki ammatit kattava uudelleentarkastelu? Monissa jäsenvaltioissa toteutetaan säänneltyjen ammattien laajamittaisia uudistuksia (esim. Espanja, Puola, Portugali ja Slovenia), ja sekä komissio että muut kansainväliset järjestöt edellyttävät tällaista kansallisten säännösten uudelleentarkastelua. OECD:n, joka on kehittänyt indikaattoreita tiettyjen jäsenvaltioiden valikoituihin ammatteihin ja aloihin kohdistaman sääntelyn rajoittavuuden mittaamista varten, on korostanut kyseisten säännösten vääristävää luonnetta.[4] Tässä luvussa tarkastellaan tärkeimpiä perusteita, jotka voisivat oikeuttaa ammattiin pääsyä koskevien sääntelyesteiden olemassaolon, ja hyötyjä, joita olisi odotettavissa pääsyn avaamisesta nykyisin säänneltyihin ammatteihin. Lopuksi pohditaan, miksi on tärkeää tarkastella uudelleen kaikkia esteitä, jotka rajoittavat pääsyä ammatteihin. 2.1 Ammatteihin pääsyn sääntely voi olla hyödyllistä 2.1.1 Kuluttajien on helpompi arvioida palvelun laatua Kuluttajien saattaa olla vaikea arvioida palveluntarjoajien pätevyystasoa, vaikka pätevät palveluntarjoajat ovat olennaisia korkealaatuisten palvelujen tarjoamisen kannalta. Tämän tiedon epäsymmetrisyys estää kuluttajia tekemästä tietoon perustuvia päätöksiä palveluntarjoajan valinnasta. Mahdollisten markkinahäiriöiden riskin poistamiseksi säännökset, joissa täsmennetään tekninen tietämys ja pätevyys, jotka markkinoilla käytettävissä olevilla ammatinharjoittajilla olisi oltava[5], voisivat antaa kuluttajille heidän tarvitsemansa takeet. 2.1.2 Sääntelyllä tuetaan jäsenvaltion talouden moitteetonta toimintaa Kuluttajien ja julkisten hyödykkeiden suojaaminen Ammatteja voidaan säännellä terveys- ja turvallisuussyistä väärinkäytösten tai virheellisten tuotteiden aiheuttamien onnettomuuksien välttämiseksi. Esimerkiksi useimmat terveydenhuoltoalan ammatit edellyttävät asianmukaista pätevyyttä, myös harjoittelujaksoja. On olemassa myös palveluja, jotka katsotaan julkisiksi hyödykkeiksi, koska ne tuottavat lisäarvoa yhteiskunnalle yleisesti. Niitä voi olla tarpeen säännellä riittävän tarjonnan ja laadun varmistamiseksi. Ulkoiset vaikutukset kolmansiin osapuoliin Ammatilliset palvelut saattavat vaikuttaa kolmansiin osapuoliin. Sääntelyllä voidaan varmistaa, että palveluntarjoajat ottavat asianmukaisesti huomioon toimintansa vaikutukset myös muihin osapuoliin kuin niihin, jotka maksavat heidän palvelustaan. Esimerkiksi yhtiön tilinpäätös voi edellyttää lakisääteistä tilintarkastusta, koska se on sijoittajien edun mukaista, sillä tilintarkastajalle palkkion maksavan yhtiön lisäksi myös sijoittajien olisi voitava luottaa tilinpäätökseen. 2.2 Ammatteihin pääsyn avaamisesta saatavat hyödyt 2.2.1 Kuluttajille enemmän valinnanvaraa edullisempaan hintaan Edullisemmat hinnat Ammatteihin pääsylle asetetut rajoitukset rajoittavat niiden ammatinharjoittajien lukumäärää, joilla on lupa tarjota kyseistä palvelua. Tämän seurauksena ammatinharjoittajien tarjonta ei ole markkinalähtöistä. Tämä voi muodostua ongelmaksi, jos palvelun kysynnässä tapahtuu muutoksia. Se voisi tuottaa ylisuuria voittoja vakiintuneille palveluntarjoajille ja korottaa hintoja muun talouden ja muiden kuluttajien kustannuksella varsinkin silloin, kun palvelun kysyntä on joustamatonta.[6] Kuluttajien valinnanvaran kasvattaminen Ammatteihin pääsyä rajoittavat kohtuuttomat sääntelyesteet voivat vääristää markkinoita ja korottaa hintoja, mikä voi karkottaa kuluttajat, jotka eivät ole valmiita maksamaan tai joilla ei ole varaa maksaa tällaisten ehtojen mukaisia hintoja. Usein on saatavilla kevyempiä sääntelytapoja, joilla voidaan silti varmistaa palvelujen korkea laatu ja alentaa hintatasoa. Tämän seurauksena kuluttajien valinnanvara kasvaisi ja sosiaalista eriarvoisuutta kuluttajien keskuudessa voitaisiin vähentää.[7] 2.2.2 Kansallisen kilpailukyvyn ja työllisyyden paraneminen Kilpailukyvyn paraneminen Ammatinharjoittajat eivät tarjoa palveluja ainoastaan loppukuluttajille. Ammatilliset palvelut ovat monien alojen välituotteita. Tämän vuoksi niiden kerrannaisvaikutuksilla voi olla merkittävä taloudellinen merkitys muulle taloudelle. Ammatteihin pääsyn sääntelyesteiden karsiminen voisi lisätä kilpailua ammatinharjoittajien lukumäärän kasvun myötä. Tämä voi myös tarjota voimakkaamman kannustimen korkealaatuisten innovatiivisten palvelujen tarjoamiseen ja toimintakustannusten jatkuvaan tarkkailuun. Tavarantoimittajien lukumäärän kasvu voi myös vauhdittaa innovaatiotoimintaa kilpailun tiukentumisen myötä. Sääntelyn nykyaikaistaminen voisi kannustaa ammatinharjoittajia tarjoamaan palvelujaan muissa jäsenvaltiossa, mikä laajentaisi EU:n yritysten markkinarakoa sekä lisäisi kilpailua ja kuluttajien valinnanvaraa. Työllisyystilanteen koheneminen Sääntelyllä voi olla haitallinen vaikutus työpaikkojen luomiseen, sillä se voi lokeroida työmarkkinoita ja vaikeuttaa työvoiman tarjonnan mukauttamista kuluttajien mieltymyksissä tapahtuviin muutoksiin.[8] Tämän seurauksena työvoimapulan torjunta tietyissä ammateissa voi olla riittämätöntä, koska sääntely estää eri ammattien sisäistä ja niiden välistä liikkuvuutta. Ammatteihin pääsyn esteiden karsiminen tai poistaminen voisi helpottaa nuorten pääsyä kotimaan työmarkkinoille ja mahdollistaa samalla muista jäsenvaltioista tulevien ammatinharjoittajien liikkuvuuden. 2.3 Sääntelyn taloudellisten vaikutusten arviointi Säänneltyjen ammattien uudelleentarkastelu tarjoaa kullekin jäsenvaltiolle oivan tilaisuuden arvioida kansallisesta sääntelystä saatavia hyötyjä ja punnita niitä suhteessa sääntelyn taustalla oleviin taloudellisiin kustannuksiin. Tämäntyyppisiä analyysejä on jo käytössä akateemisen tutkimuksen alalla, jolla painopiste ei ole niinkään esteiden lukumäärässä vaan ennemminkin siinä, kuinka ammatillinen sääntely vaikuttaa sellaisiin keskeisiin indikaattoreihin kuin palvelun laatu, kyseisten ammatinharjoittajien palkat, kuluttajahinnat ja kokonaisvaikutukset työllisyyteen. Monien näistä tutkimuksista[9] päätelmä on, ettei sääntelyn ja palvelun laadun ole voitu osoittaa korreloivan keskenään. Yksi mahdollinen tutkijoiden ehdottama selitys tälle on, että alhaisen tulotason ryhmien on vaikea käyttää säänneltyjen ammattien tarjoamia palveluja korkeiden maksujen vuoksi, mikä pakottaa kyseiset ryhmät käyttämään omakohtaisia ratkaisuja. Lisäksi monien ammattien tapauksessa ei ole selvää, miten laatua voidaan mitata. Eräiden muiden tutkimusten[10] mukaan säänneltyjen ammatinharjoittajien keskipalkka on huomattavasti korkeampi kuin sääntelemättömien ja sääntelyn käyttöönotto kasvattaa ammatinharjoittajien ansiotuloja. Tähän liittyy riski kustannusten siirtämisestä hintoihin kyseisiä palveluja käyttävien henkilöiden haitaksi. Yhdysvalloissa sääntelyssä on eroja osavaltioiden välillä, ja siellä tehty tutkimustyö mahdollistaa vertailun ammatteja sääntelevien ja sääntelemättömien osavaltioiden välillä. Yhdysvalloissa on saatu näyttöä esimerkiksi siitä, että tiettyjen ammattien osalta työllisyyden kasvu on ollut 20 prosenttia korkeampaa osavaltioissa, joissa ammatteja ei säännellä.[11] Myös Saksassa tehdyn tutkimuksen[12] päätelmä oli, että ammattien sääntely voi vaikuttaa kielteisesti ammatinharjoittajien liikkuvuuteen työpaikkojen välillä, sillä se estää ammatinharjoittajia reagoimasta nopeasti työmarkkinoilla avautuviin tilaisuuksiin. 2.4 Ammatinharjoittajat saavat mahdollisuuden hyödyntää sisämarkkinoita Markkinatoimijat, jotka haluavat tarjota ammatillisia palveluja valtioiden rajojen yli tai hakea työpaikkaa toisessa jäsenvaltiossa, kohtaavat huomattavan määrän ammatteihin liittyviä sääntelyesteitä. Termi ”säännelty ammatti”, sellaisena kuin se määritellään ammattipätevyysdirektiivissä[13], ei kata pelkästään ammattitoimintaa vaan myös ammattinimikkeet, joiden saannin edellytyksenä on kansallisten säännösten mukaan tietty ammattipätevyys. Unionissa säänneltyjen ammattien määrä[14] vaihtelee jäsenvaltioittain alle 50:stä yli 400 ammattiin maata kohden[15]. Keskimääräinen luku jäsenvaltiota kohden on tämänhetkisen arvion mukaan 157. Suurin osa säännellyistä ammateista on terveydenhuoltoalalla (yli 40 prosenttia kaikista EU:ssa säännellyistä ammateista), jonka jälkeen tulevat koulutus, liike-elämän palvelut sekä rakennusala, kauppa ja liikenne. Jäsenvaltioiden väliset suuret erot aiheuttavat haittaa ammatinharjoittajille, jotka ovat halukkaita työskentelemään ulkomailla tai tarjoamaan palvelujaan valtioiden rajojen yli. Ammatteihin pääsyn nykyaikainen ja joustava sääntely helpottaa todennäköisesti ammatinharjoittajien vapaata liikkuvuutta ja auttaa ratkaisemaan työttömyyteen ja työvoimapulaan liittyviä ongelmia eri puolilla unionia. Sen odotetaan myös helpottavan ammatinharjoittajien johtamien yritysten mahdollisuuksia tarjota palvelujaan eri puolilla unionia ja hyödyntää laajempien markkinoiden mahdollisesti mukanaan tuomia mittakaavaetuja ja tuotevarioinnin etuja joutumatta kohtaamaan monenlaisia kansallisia sääntelyesteitä. Lisäksi sen odotetaan tehostavan resurssien kohdentamista. 2.5 Tarvitaan täysi avoimuus ja vankkoja analyyseja Edellä esitetyn analyysin perusteella jäsenvaltioilla on monia syitä pohtia tarkkaan, millaisia vaikutuksia esteillä, joita ammatillisilla palveluilla käytävään kauppaan mahdollisesti kohdistuu, olisi sisämarkkinoilla, mutta myös hankkia parempi käsitys siitä, mikä merkitys säännellyillä ammateilla on kunkin jäsenvaltion taloudelle. Palveludirektiivin yhteydessä toteutetussa vertaisarvioinnissa, jonka aiheena olivat oikeudellinen muoto, osakkeenomistus ja tariffivaatimukset, havaittiin tietyn ammattitoiminnan harjoittamiseen kohdistuvia esteitä ja sellaisten ammatinharjoittajien kohtaamia ongelmia, jotka ovat halukkaita sijoittautumaan toiseen jäsenvaltioon. Tietyt vaatimukset saattavat aiheuttaa sen, että tytäryritysten perustaminen on käytännössä mahdotonta. Vaikka jotkin jäsenvaltiot ovat muuttaneet näitä seikkoja koskevia säännöksiään palveludirektiivin täytäntöönpanon yhteydessä, vertaisarviointi toi esiin sen, että monet jäsenvaltiot eivät ole arvioineet perusteellisesti voimassa olevien säännösten oikeasuhteisuutta. Tuleva keskinäinen arviointi tarjoaa kullekin jäsenvaltiolle mahdollisuuden arvioida tarkasti ammattitoiminnan harjoittamista rajoittavia esteitä. Kussakin jäsenvaltiossa sääntelyn piiriin kuuluvien ammattien täydellinen avoimuus on välttämätön ensimmäinen askel tähän suuntaan. Jäsenvaltioiden olisi sen jälkeen lajiteltava kaikki havaitsemansa ammattiin pääsyä koskevat rajoitukset ja analysoitava niiden välttämättömyyttä ja oikeasuhteisuutta ottaen asianmukaisesti huomioon hyödyt, joita ne tuottavat yhteiskunnalle, ja taloudelliset vaikutukset, joita niillä on. Huomioon olisi otettava erityisesti se, millaisia vaikutuksia näillä säännöksillä on laatuun, hintoihin ja työllisyyteen. Tukeakseen jäsenvaltioiden työskentelyä komissio aikoo lisäksi käynnistää vuoden 2014 alkupuoliskolla taloudellisen selvityksen, jonka yhteydessä voidaan tehdä vertailevia tapaustutkimuksia, joiden perusteella ammattien sääntelystä, niiden sääntelemättömyydestä tai muista sääntelyvaihtoehdoista saatavia hyötyjä voidaan arvioida perusteellisemmin. 3. Miten komissio aikoo toteuttaa keskinäisen arvioinnin? Komissio kehottaa jäsenvaltioita aloittamaan keskinäisen arvioinnin mahdollisimman pian. Jäsenvaltioita, jotka ovat jo aloittaneet säänneltyjen ammattiensa seulonnan talouspolitiikan EU-ohjausjakson ja yhteisymmärryspöytäkirjan yhteydessä, ei pitäisi vapauttaa keskinäisestä arviointiprosessista, vaan niiden olisi otettava työskentelynsä lähtökohdaksi saavutukset, joita ne ovat jo saaneet aikaan ammatteihin kohdistuvien rajoitusten karsimisen alalla. Ammatteihin pääsyä rajoittavien säännösten arviointi edellyttää ammattikohtaista analyysia. Puolassa, Portugalissa ja Sloveniassa toteutettavissa uudistuksissa noudatetaan tätä lähestymistapaa. Seminaarissa, joka pidettiin 17. kesäkuuta 2013, vahvistettiin myös tarve arvioida kunkin ammatin erityispiirteitä omien ansioidensa mukaan. Jäsenvaltioiden ei kuitenkaan pitäisi työskennellä yksin esitelläkseen kansallisen arviointinsa lopputulokset. On ilmeisen tärkeää, että jäsenvaltiot saavat mahdollisuuden vertailla järjestelmiään mahdollisimman varhaisessa vaiheessa ennen kuin kukin jäsenvaltio päättää lopullisen kantansa. 3.1 Soveltamisala Tarkistetun ammattipätevyysdirektiivin 59 artiklassa vahvistetaan kolme tarkasteluperustetta ammatteihin pääsyä koskeville vaatimuksille. Nämä perusteet esitellään lyhyesti seuraavassa: ­ Kansalaisuuteen tai asuinpaikkaan perustuvan syrjimättömyyden periaatteen noudattaminen: jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että ammatinharjoittajilla on pääsy säänneltyihin ammatteihin, vaikka he eivät olisi kyseisen valtion kansalaisia, ja ilman, että heidän edellytetään asuvan kyseisen valtion alueella. ­ Perusteet: sääntelyn on oltava perusteltua yleisen edun mukaisten pakottavien syiden vuoksi. ­ Oikeasuhteisuus: kansallisten toimenpiteiden oikeasuhteisuutta olisi arvioitava suhteessa siihen, voidaanko niillä varmistaa niille asetettujen tavoitteiden saavuttaminen. Toimenpiteet eivät myöskään saisi ylittää sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi. 3.2 Sääntelylle esitettyjen perusteiden arviointi Jäsenvaltioiden olisi yksilöitävä kullekin säännellylle ammatille erityinen yleisen edun mukainen syy, perusteltava tietyn sääntelykehyksen valinta ja tarkistettava, että nämä perustelut pätevät edelleen. 3.2.1 Sääntelyn monikerroksisuus Keskusteltaessa sääntelyn tarpeellisuudesta jäsenvaltioita kehotetaan tarkastelemaan takeita, jotka saadaan kunkin ammatin tarjoamiin palveluihin sovellettavasta muuntyyppisestä etu- ja jälkikäteissääntelystä. Näitä ovat esimerkiksi hyväksymismenettelyt, teknisten ja turvallisuusnormien noudattaminen sekä tarkastusmekanismit. Ammattiin pääsyn sääntely edellyttämällä erityistä pätevyyttä olisi pidettävä voimassa vain, jos kyseiset takeet eivät ole riittäviä. Muussa tapauksessa toimenpiteissä voisi olla päällekkäisyyttä ja palvelujen vastaanottajat saattaisivat kohdata tarpeetonta byrokratiaa. Samasta syystä on otettava huomioon myös ammattitoiminnan harjoittamiseen liittyvät sääntelytoimenpiteet, erityisesti ne, joita tarkasteltiin palveludirektiivin mukaisesti toteutetussa vertaisarvioinnissa (oikeudellista muotoa ja osakkuutta koskevat vaatimukset). Jäsenvaltioiden olisi tarkasteltava kaikkien tietylle ammatille asetettujen rajoitusten kumulatiivisia vaikutuksia, kuten mahdollista pakollista jäsenyyttä ammattijärjestöissä. Pätevyysvaatimuksen säilyttäminen voisi tietyissä tapauksissa olla järkevää edellyttäen, että muuntyyppiset rajoitukset on poistettu tai niihin on tehty olennaisia muutoksia. 3.2.2 Koulutusjärjestelmien tai työnantajien tarjoamat takeet Monissa jäsenvaltioissa on kehitetty koulutusohjelmia ja oppisopimuskoulutusta valtion valvonnassa, jotta osallistujia voitaisiin valmentaa harjoittamaan tietynlaista – mahdollisesti sääntelemätöntä – ammattitoimintaa.[16] Tätä kautta hankittu pätevyys tarjoaa työnantajille laatutakeet silloin, kun ammattiin pääsyä sinänsä ei säännellä eikä kyse ole varatuista toiminnoista. Toinen tärkeä huomioon otettava tekijä on tapa, jolla ammattia harjoitetaan: sellaisen ammatin sääntely, jonka harjoittajat ovat pääasiassa itsenäisiä ammatinharjoittajia, voitaisiin mahdollisesti katsoa välttämättömäksi takeeksi. Tilanne on erilainen, jos ammattia harjoittavat lähinnä yksityisissä yrityksissä tai julkisyhteisöissä työskentelevät ammatinharjoittajat, jolloin työnantajien tehtävänä on tarkistaa äskettäin palvelukseen otetun henkilöstön pätevyys. Työnantajat vastaavat myös onnettomuus- ja valitustapauksista. Nämä kaksi tekijää – erityiskoulutus ja ammatinharjoittaminen työntekijänä – olisi otettava huomioon arvioitaessa sääntelyn välttämättömyyttä. Ne ovat syynä siihen, että esimerkiksi insinööriammattia ei säännellä Ranskassa, jossa 95 prosenttia insinööreistä työskentelee yrityksissä tai julkishallinnon alalla ja jossa työntekijöiden palkkaaminen perustuu erittäin suuressa määrin teknisten oppilaitosten maineeseen. 3.2.3 Alueellinen sääntely Tutkintotodistuksia koskevan alueellisen sääntelyn välttämättömyyttä olisi arvioitava samojen kriteerien perusteella kuin kansallisen tason sääntelyä. Alueelliseen sääntelyyn liittyy kuitenkin eräs lisähaaste. Tutkintotodistusten vastavuoroisen tunnustamisen saman jäsenvaltion eri alueiden välillä on oltava tehokasta, jotta sillä voidaan varmistaa, että kyseisestä maasta tai ulkomailta tulevat ammatinharjoittajat voivat harjoittaa ammattia koko maan alueella. Kuten palveludirektiivin 10 artiklan 4 kohdassa säädetään, kaikkien lupien olisi periaatteessa katettava koko jäsenvaltion alue. Esimerkiksi Espanjassa nämä kysymykset on tarkoitus ratkaista perusteellisen uudistuksen puitteissa. 3.3 Sääntelyn oikeasuhteisuuden arviointi Jos on olemassa yleistä etua koskeva pakottava syy, jolla voidaan perustella ammattiin pääsyn sääntelyä, jäsenvaltioita kehotetaan lisäksi tarkastelemaan sääntelyn muotoa ja tasoa perusteettomien rajoitusten tai esteiden poistamiseksi. 3.3.1 Varattujen toimintojen soveltamisala ja lukumäärä Tarkastelussa olisi arvioitava vaaditun ammattipätevyyden tasoa verrattuna kyseiselle ammatille varattujen tehtävien monimutkaisuuteen. Joissakin tapauksissa sääntelykehystä saatetaan voida tarkistaa vaarantamatta halutun tavoitteen saavuttamista esimerkiksi kaventamalla varattujen toimintojen soveltamisalaa, myöntämällä muille säännellyille ammateille pääsy osaan varatuista toiminnoista tai valitsemalla vähemmän rajoittavia menettelytapoja. Jos ulkomaiset ammatinharjoittajat esimerkiksi pyytävät osittaista pääsyä vain joihinkin varattuihin toimintoihin, se voisi antaa viitteitä siitä, onko voimassa oleva sääntely edelleen oikeasuhteista 3.3.2 Vaikutukset palvelujen vastaanottajiin ja markkinoihin Oikeasuhteisuuden arvioinnissa olisi tarkasteltava myös sitä, millaisia vaikutuksia ammattien sääntelyllä on tarjottavien palvelujen käyttäjiin. Periaatteessa esimerkiksi kuluttajansuojaa voitaisiin käyttää perusteena ammatin sääntelylle, jolloin sääntelyn tarkoituksena olisi pienentää ammattitoimintaan liittyviä riskejä. Myös taloudellisia näkökohtia, kuten hintoja, palkkoja, kilpailukykyä ja työllisyyttä (ks. 2.2 ja 2.3 jakso), olisi kuitenkin arvioitava kussakin jäsenvaltiossa, ja niistä olisi lisäksi käytävä keskusteluja jäsenvaltioiden kesken. 3.3.3 Vaihtoehtoisten mallien vertailu Jäsenvaltiot käyttävät erilaisia sääntelyn muotoja säännellessään ammattitoimintaa. Yleisin menettelytapa on se, että oikeus harjoittaa tiettyjä toimintoja varataan päteville ammatinharjoittajille kansallisten lakien tai asetusten nojalla. Muita sääntelytapoja ovat ammattinimikkeiden suojaaminen taikka pakolliset tai vapaaehtoiset sertifiointijärjestelmät (ks. liite I). Jäsenvaltioilta, jotka käyttävät tällaisia järjestelmiä, pyydetään kirjallisia raportteja pakollisten ja vapaaehtoisten sertifiointijärjestelmien käytännön toimivuudesta. Niiden olisi käytettävä erityisesti asetuksen (EY) N:o 765/2008 mukaista akkreditointia tällaisten sertifiointijärjestelmien – sekä vapaaehtoisten että pakollisten – viranomaisvalvontana, joka johtaa akkreditoitujen todistusten tunnustamiseen. Keskinäisen arvioinnin olisi mahdollistettava se, että jäsenvaltiot, jotka eivät sääntele ammatteja kyseisillä aloilla, voivat antaa tietoja mahdollisista vaihtoehtoisista järjestelmistä, joilla voidaan varmistaa yleisen edun mukaisen pakottavan syyn kunnioittaminen. Tarkoituksena on tarjota erilaisia menettelytapoja käyttäville jäsenvaltioille tilaisuus vuoropuheluun, jossa olisi käsiteltävä kaikentyyppisten muodollisten ja epämuodollisten ammattitoiminnan harjoittamisen rajoitusten vaikutuksia. 4. Työsuunnitelma Liitteessä II olevassa vuokaaviossa kuvailtava prosessi on tarkoitus käynnistää marraskuussa 2013. Kutakin jäsenvaltiota kehotetaan aluksi kartoittamaan tarkkaan kaikki säännellyt ammattinsa ja lajittelemaan sen jälkeen kunkin säännellyn ammatin perustelut kansallisella tasolla. Seuraavaksi olisi tärkeää verrata mahdollisimman pian tuloksia kattavassa jäsenvaltioiden keskinäisessä arvioinnissa. Komissio raportoi säännöllisin väliajoin jäsenvaltioiden keskinäisen arvioinnin edistymisestä. Jäsenvaltioiden odotetaan esittelevän ensimmäiset toimenpiteet, joiden tavoitteena on tarkastella tiettyihin ammattitoimintoihin kohdistuvia rajoituksia, jo vuoden 2015 huhtikuussa. Keskinäinen arviointi olisi ryhmiteltävä aloittain taloudellisen tilanteen (kilpailu, hinnat, työllisyys, työvoimapula ja palvelujen laatu) ottamiseksi huomioon. Työn helpottamiseksi lajittelu ja keskinäinen arviointi olisi jaettava kahteen vaiheeseen, joiden aikataulut ja aloista muodostuvat ryhmät olisivat erit. Ensimmäisen ryhmän olisi katettava kaikki säännellyt ammatit niillä talouden aloilla, joilla sääntelykehyksen nykyaikaistaminen voisi edistää tuntuvasti työllisyyttä ja kasvua. Näitä aloja ovat liike-elämän palvelut, rakennusala, tehdasteollisuus, kiinteistöala, liikenne sekä tukku- ja vähittäiskauppa. Toisen ryhmän olisi katettava muut alat (koulutus- ja viihdealat, terveys- ja sosiaalipalvelut, muut verkkopalvelut kuin liikenne, julkishallinto, matkailu sekä muut palvelut ja toiminnot) Komissio aikoo lisäksi käynnistää selvityksen vuoden 2014 alkupuoliskolla (ks. 2.5 jakso). Se aikoo myös edelleen kuulla sidosryhmiä ja eri ammattialoja järjestämällä vuotuisia seminaareja, kuten se teki kesäkuussa 2013. Kunkin ryhmän lajittelun ja keskinäisen arvioinnin jälkeen jäsenvaltioita pyydetään esittämään kansalliset toimintasuunnitelmat, joihin voi sisältyä jo meneillään olevia toimia. Jäsenvaltioiden olisi määritettävä kunkin säännellyn ammatin kannalta tarkoituksenmukaisin toimintavaihto, kuten seuraavat: ­ ammattiin pääsyä koskevan nykyisen sääntelyn jatkaminen ja ilmoitus siitä, onko muuntyyppinen ammatinharjoittamisen sääntely lopetettu tai onko sitä muutettu; ­ nykyisen sääntelyn muuttaminen esimerkiksi tarkistamalla pätevyysvaatimuksia (kuten koulutusohjelman tai harjoittelujakson keston lyhentäminen tai varattujen toimintojen soveltamisalan kaventaminen esimerkiksi varaamalla vain toimintoja, joihin liittyy erityisasiantuntemusta ja/tai suurempia riskejä); ­ nykyisen sääntelyn korvaaminen muulla järjestelmällä, jolla voidaan varmistaa palvelujen laatu (esim. ammattinimikkeen suojaaminen tai viranomaisten valvonnassa oleva vapaaehtoinen sertifiointijärjestelmä); tai ­ nykyisen sääntelyn lakkauttaminen. Kun jäsenvaltiot saavat uutta sääntelyä koskevat pyynnöt suoraan ammattialoilta, toimintasuunnitelmissa olisi esiteltävä myös näiden pyyntöjen arvioinnissa käytettävät selkeät ja avoimet perusteet. Helpottaakseen tätä prosessia komissio ehdottaa etenemistä kolmessa vaiheessa, joilla on tarkat aikataulut ja joissa kussakin jäsenvaltioille annettaisiin oikea-aikaista palautetta. 4.1 Ensimmäinen vaihe: ammattien kartoitus kussakin jäsenvaltiossa Marraskuusta 2013 alkaen jäsenvaltioiden olisi tarkistettava tiedot, jotka ovat jo nyt käytettävissä komission säänneltyjen ammattien tietokannassa, ja toimitettava kaikki tarvittavat lisätiedot, kuten tiedot ammattinimikkeiden suojaamisesta ja pakollisen sertifioinnin piiriin kuuluvista ammattitoiminnoista. Tapauksissa, joissa pakollinen sertifiointi perustuu EU:n direktiiviin (esim. maantiekuljetuksia koskeva direktiivi), jäsenvaltioiden olisi ilmoitettava komissiolle käytetty EU:n säädös. Kunkin säännellyn ammatin osalta jäsenvaltioiden olisi lisäksi toimitettava kuvaus varatuista toiminnoista. Säänneltyjen ammattien tietokanta on tarkoitus saada valmiiksi helmikuuhun 2014 mennessä. Maaliskuussa 2014 komissio aikoo julkaista Euroopan kartan säännellyistä ammateista. 4.2 Toinen vaihe (marraskuusta 2013 huhtikuuhun 2015): ensimmäiseen ryhmään kuuluvien alojen lajittelu ja arviointi ja niitä koskevat kansalliset toimintasuunnitelmat Marraskuun 2013 ja toukokuun 2014 välisenä aikana jäsenvaltioiden olisi lajiteltava yksityiskohtaisesti ensimmäiseen ryhmään kuuluvat ammatit. Alkaen kesäkuusta 2014 komissio aikoo järjestää kokouksia, joissa jäsenvaltioilla on tilaisuus vaihtaa kokemuksia lajittelun tuloksista. Kaikilla jäsenvaltioilla on mahdollisuus kommentoida muiden jäsenvaltioiden edistymistä ja alustavia päätelmiä. Jäsenvaltioita pyydetään ottamaan huomioon päätelmät, jotka komissio esittää sisämarkkinoiden yhdentymistä koskevassa vuosikertomuksessa (ja yksityiskohtaisemmassa arviointikertomuksessa) marraskuussa 2014. Lajittelun ja keskinäisen arvioinnin perusteella kukin jäsenvaltio voi laatia vuoden 2015 huhtikuuhun mennessä alustavat raportit ensimmäiseen ryhmään kuuluvista ammateista. Raporteissa olisi ilmoitettava myös toimenpiteet, jotka jäsenvaltiot ovat jo toteuttaneet tai jotka ne aikovat toteuttaa. Raporttien päätelmät olisi sisällytettävä kansallisiin uudistusohjelmiin, jotka on määrä antaa samaan aikaan osana EU:n talouspolitiikan ohjausjaksoa. Nämä havainnot voitaisiin ottaa huomioon myös vuoden 2015 maakohtaisten suositusten laadinnassa. 4.3 Kolmas vaihe (kesäkuusta 2014 tammikuuhun 2016): toiseen ryhmään kuuluvien alojen lajittelu ja arviointi ja niitä koskevat kansalliset toimintasuunnitelmat Toiseen ryhmään olisi sovellettava samaa prosessia kuin ensimmäiseen. Komissio aikoo esittää marraskuussa 2015 yksityiskohtaisia päätelmiä sisämarkkinoiden yhdentymistä koskevassa vuosikertomuksessa ja perusteellisemmassa arviointikertomuksessa. Jäsenvaltioiden olisi annettava vuoden 2016 tammikuuhun mennessä toinen raportti, jossa ilmoitetaan toteutetut tai suunnitellut toimenpiteet. Myös näitä aloja koskevat havainnot voitaisiin ottaa huomioon vuoden 2016 EU:n talouspolitiikan ohjausjaksolla. Kesäkuussa 2015 ja maaliskuussa 2016 komissio ehdottaa jäsenvaltioilta kesäkuussa 2015 ja tammikuussa 2016 saamiensa toimintasuunnitelmien perusteella mahdollisia korjaustoimia. Näitä voivat olla muun muassa rikkomusmenettelyjen aloittaminen, jos jäsenvaltiot pitävät voimassa syrjiviä tai epäsuhteisia kansallisia vaatimuksia. 5. Päätelmät Säänneltyjen ammattien avoimuudella ja keskinäisellä arvioinnilla pyritään nykyaikaistamaan kansalliset sääntelykehykset, jotka rajoittavat pääsyä ammatteihin. Tämän odotetaan lisäävän ammatinharjoittajien liikkuvuutta sisämarkkinoilla, edistävän uusien työpaikkojen luomista kyseisille ammattialoille, parantavan kyseisten ja niihin liittyvien alojen kilpailukykyä ja avaavan uusia kasvumahdollisuuksia. Komissio odottaa jäsenvaltioiden sitoutuvan kokonaisvaltaisesti tähän prosessiin ja osoittavan riittävästi resursseja kansallisten säännösten lajitteluun ja keskinäiseen arviointiin. Komissio on tietoinen siitä, että kansallisella tasolla tarvitaan mittavia toimia, ja on valmis auttamaan jäsenvaltioita aina kun se on mahdollista. LIITE I Erilaisia tapoja säännellä ammattitoimintaa 1. Varattuihin toimintoihin liittyvät säännellyt ammatit Yleisin menettelytapa on, että oikeus harjoittaa tiettyjä toimintoja varataan päteville ammatinharjoittajille kansallisten lakien tai asetusten nojalla. Tässä menettelytavassa jäsenvaltiot määrittelevät itse ammattitoiminnan, jonka ne katsovat edellyttävän erityistä ammattipätevyyttä. Esimerkiksi rakennusten suunnitteluun liittyvät toiminnot on monissa jäsenvaltioissa varattu yksinomaan arkkitehdeille. Kansallinen tai alueellinen viranomainen valvoo yleensä pätevyysvaatimuksia ja varattujen toimintojen laajuutta. Joissakin tapauksissa tämä toimivalta on siirretty ammatillisille järjestöille (liitoille, jaostoille tai kollegioille), joilla on organisatorisia ja kurinpidollisia tehtäviä ja jotka ovat vastuussa ammattisääntöjen laatimisesta ja soveltamisesta. Kansallisilla säännöksillä mahdollisesti luotujen esteiden poistamiseksi EU:hun on perustettu järjestelmä tutkintotodistusten vastavuoroista tunnistamista varten. Direktiiviä 2005/36/EY sovelletaan ammatinharjoittajiin, jotka ovat pätevöityneet yhdessä jäsenvaltiossa (riippumatta siitä, säännelläänkö ammattia kyseisessä jäsenvaltiossa) ja jotka haluavat sijoittautua tai tarjota palveluja jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa kyseistä ammattia säännellään. 2. Pakollisen sertifioinnin avulla säännelty ammattitoiminta Mahdollisuus harjoittaa ammattitoimintaa, joka edellyttää teknisten sääntöjen tai prosessien erityistuntemusta, saattaa edellyttää pakollista sertifiointia kansallisella tasolla. Tämä velvoite perustuu joissakin tapauksissa EU:n lainsäädäntöön. Suurin ero tämän menettelytavan ja edellä kuvailtujen toiminnan varausten välillä on, että pätevyysvaatimus ei ole sidoksissa yksinomaan ammattiin. Tiettyjen teknisten toimintojen harjoittaminen edellyttää tutkintotodistusta, jonka eri ammattikuntien jäsenet voivat hankkia. Yksi esimerkki on tästä on fluorattuja kaasuja koskeva EU:n lainsäädäntö[17]. Siinä säädetään sellaisten yritysten ja työntekijöiden pakollisesta sertifioinnista, jotka työskentelevät kiinteästi asennettujen jäähdytys-, ilmastointi- ja lämpöpumppulaitteiden parissa. Vastaavaa lainsäädäntöä on laadittu EU:n tasolla tiettyjä veturinkuljettajaluokkien[18] ja maanteiden ammattikuljettajaluokkien[19] osalta. Kaikissa näissä tapauksissa EU:n lainsäädännössä määritellään koulutusta koskevat vähimmäisvaatimukset. Siinä määritellään toisinaan ehdot ja menettelyt, jotka koskevat toisissa jäsenvaltioissa myönnettyjen tutkintotodistusten tunnustamista. Jos nämä sertifiointijärjestelmät perustuvat asetuksen (EY) N:o 765/2008 mukaiseen akkreditointiin, muilla jäsenvaltioilla on velvollisuus tunnustaa kyseiset todistukset. Jos näin ei ole tai jos tunnustamisedellytyksiä ei ole määritetty tarkkaan, tunnustamisessa tarvittavasta kehyksestä säädetään direktiivissä 2005/36/EY. 3. Suojatut ammattinimikkeet Toinen menettelytapa koostuu ammattinimikkeiden myöntämisen sääntelystä. Tällöin ammattinimikkeen käyttö edellyttää erityistä pätevyyttä, mutta varsinaista ammattitoimintaa ei ole varattu kyseisen nimikkeen haltijoille. Kuka tahansa voi harjoittaa kyseistä toimintaa edellyttäen, että ammattinimikettä ei käytetä. Esimerkiksi Saksassa insinöörin ammattinimike on suojattu lailla, ja sen voi saada vain tekniikan tai luonnontieteiden alan akateemisen loppututkinnon perusteella. Eräillä ammatillisilla järjestöillä on viranomaisten myöntämä yksinomainen toimivalta myöntää ammattinimikkeitä (esim. perustamiskirjalla perustetut ammatilliset järjestöt Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Suojattu ammattinimike on kuluttajille ja työnantajille osoitus siitä, että ammattinimikkeen haltija täyttää tietyt pätevyysvaatimukset. Kuluttajat ja työnantajat voivat kuitenkin vapaasti palkata ammatinharjoittajia, joilla ei ole kyseistä ammattinimikettä. 4. Vapaaehtoiset sertifiointijärjestelmät Vapaaehtoisia sertifiointijärjestelmiä käytetään usein ammateissa, joita ei säännellä lailla. Päätavoitteena on osoittaa ammattipätevyys, taata palvelujen laatu ja informoida kuluttajia, koska ammattia ei säännellä. Palveludirektiivin[20] 26 artiklalla edistetään sertifiointijärjestelmien ja merkintöjen kehittämistä palveluntarjoajan pätevyyden arvioinnin helpottamiseksi ja palvelun korkean laadun varmistamiseksi. Joitakin sertifiointijärjestelyjä kehitetään viranomaisten nimittämissä sääntelyelimissä (esim. parturi- ja kampaamopalveluneuvosto Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Tämäntyyppisten sertifiointijärjestelmien hallinnoinnista voi kuitenkin aiheutua merkittäviä kustannuksia sidosryhmille. On yhä yleisempää, että ammattijärjestöt kehittävät omia sertifiointijärjestelyjä ja edellyttävät toisinaan tulevilta jäseniltään ennakkosertifiointia. Italiassa hyväksyttiin vuonna 2012 uusi laki sääntelemättömien ammattien organisoinnista. Siinä säädettiin mahdollisuudesta muodostaa ammattijärjestöjä ja edistää sääntelemätöntä toimintaa harjoittavien ammatinharjoittajien vapaaehtoista itsesertifiointia. Itsesertifioinnin on määrä perustua kansallisiin teknisiin normeihin, joissa määritellään kyseisen ammatin harjoittamista koskevat pätevyysvaatimukset. Näillä käytännöillä pyritään parantamaan ammattitoiminnan avoimuutta kuluttajien kannalta ja auttaa kuluttajia palveluntarjoajan valinnassa. Jos nämä sertifiointijärjestelmät eivät kuitenkaan perustu asetuksen (EY) N:o 765/2008 mukaiseen akkreditointiin, niiden laatua tai toimivuutta ei valvota. Lisäksi ne voivat luoda käytännön esteitä ammattitoiminnan harjoittamiselle. Ne voivat esimerkiksi edistää dominoivien ammattijärjestöjen kehittymistä, mikä johtaa muista maista lähtöisin olevien uusien tulokkaiden eristämiseen: vaikka ammattitoiminnan harjoittamista ei rajoitettaisi lailla, sertifioinnista muodostuisi välttämättömyys markkinoille. Lisäksi valtiollisen sääntelyn puuttuminen aiheuttaisi sen, ettei direktiivissä 2005/36/EY säädettyä tunnustamisjärjestelmää sovellettaisi. LIITE II [1] Tiedonanto palveludirektiivin täytäntöönpanosta – Kasvua luovia uusia palveluita koskeva kumppanuus vuosina 2012–2015 (ks. http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/servicesdir/implementation/report/COM_2012_261_en.pdf). [2] Tarkistetun ammattipätevyysdirektiivin 59 artikla (ks. http://www.europarl.europa.eu/document/activities/cont/201309/20130902ATT70679/20130902ATT70679EN.pdf). [3] Kesäkuun 14. päivänä 2012 annettu suositus. [4] Ks. vuosien 2003, 2008 (ja 2013) osalta http://www.oecd.org/eco/reform/indicatorsofregulatoryconditionsintheprofessionalservices.htm. [5] Law ja Kim (2005), Specialization and Regulation: The Rise of Professionals and the Emergence of Occupational Licensing Regulation. [6] Friedman (1962), Capitalism and Freedom, Shapiro (1986), Investment, Moral Hazard and Occupational Licensing, Stigler (1971), The Theory of Economic Regulation. [7] Friedman (1962), ks. alaviite 6, Kleiner (2006), Licensing Occupations: Ensuring Quality or Restricting Competition? [8] Mortensen ja Pissarides (1994), Job Creation and Job Destruction in the Theory of Unemployment. [9] Carroll ja Gaston (1981), A Note on the Quality of Legal Services: Peer Review and Disciplinary Service, Maurizi (1980), The impact of regulation on quality: The case of California contractors, Kugler ja Sauer (2005), Doctors without Borders? Relicensing Requirements and Negative Selection in the Market for Physicians. [10] Kleiner ja Krueger (2013), Analyzing the Extent and Influence of Occupational Licensing on the Labor Market. [11] Kleiner (2006), ks. alaviite 7. [12] Plantl ja Spitz-Oener (2009), How does Entry Regulation Influence Entry to Self-Employment and Occupational Mobility? [13] Ks. direktiivin 2005/36/EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohta. [14] Komission ylläpitämä säänneltyjen ammattien tietokanta, joka perustuu jäsenvaltioiden toimittamiin tietoihin. Tietokannassa luetellaan direktiivin 2005/36/EY soveltamisalaan kuuluvat säännellyt ammatit. (verkkosivusto osoitteessa http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/regprof/index.cfm?fuseaction=home.home). [15] Säänneltyjen ammattien määrään kussakin jäsenvaltiossa on suhtauduttava varauksella. Se, miten jäsenvaltiot luetteloivat tällä hetkellä säännellyt ammattinsa säänneltyjen ammattien tietokannassa, voi vaihdella (tietyt jäsenvaltiot voivat ilmoittaa yhden ammatin, joka kattaa useita eri toimintoja/erikoisaloja, kun taas toiset jäsenvaltiot voivat ilmoittaa monia ammatteja). [16] Näistä käytetään ammattipätevyysdirektiivissä nimitystä ”säännelty yleissivistävä tai ammatillinen koulutus”. [17] Asetus (EY) N:o 842/2006 ja komission asetus (EY) N:o 303/2008. [18] Direktiivi 2007/59/EY. [19] Direktiivi 2003/59/EY. [20] Direktiivi 2006/123/EY.