EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel 28.7.1999 
KOM(1999) 396 lopullinen 
**Ä Vihreä kirja 
Tuotevastuu 
(komission esittämä) 
Yhteenveto 
Vuodesta 1985 lähtien jokainen valmistaja on ollut direktiivin 85/374/ETY nojalla velvollinen 
korvaamaan turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen kansalaisten terveydelle, turvallisuudelle 
ja omaisuudelle aiheuttamat vahingot. Tämä direktiivi on yhteisön tuotevastuupolitiikan 
ensimmäinen väline. Direktiivin tavoitteena on suojella vahinkoa kärsineitä ja edistää 
tuoteturvallisuuden parantamista sellaisen yhtenäisen säädöskehyksen avulla, joka jakaa 
sisämarkkinoilla nykyaikaiseen tuotantoon sisältyvät riskit mahdollisimman tasapuolisesti. 
Varsinainen haaste tälle politiikalle on kuluttajalle myönteisten vaikutusten maksimointi 
(varsinkin parhaimman mahdollisen korvauksen takaaminen vahinkoa kärsineille) samalla 
kun kustannukset pidetään mahdollisimman järkevällä tasolla (erityisesti ollaan estämättä 
teollisuuden innovaatio- ja tutkimuskapasiteettia). Kuten äskeiset elintarvikekriisit ("hullun 
lehmän tauti" ja "dioksiini") osoittavat, nollariskiä ei ole. Jokaisessa yhteiskunnassa on oltava 
sen kehitykseen mahdollisimman hyvin sopeutettu järjestelmä korvausten maksamiseksi 
niille, joille tuotteet ovat aiheuttaneet vahinkoa. Sen vuoksi on välttämätöntä varmistaa, että 
direktiivin 85/374/ETY kaltainen väline vastaa edelleen niihin haasteisiin, joita 
eurooppalainen yhteiskunta kohtaa uudella vuosituhannella. 
Vihreän kirjan lähestymistapa 
Komissio esittää, että ennen kuin direktiivin minkäänlaiseen tarkistukseen ryhdytään, 
kuullaan asianosaisia tahoja vihreään kirjaan pohjautuen siitä, mitä vaikutuksia direktiivillä 
on vahinkoa kärsineisiin ja asiaan liittyviin taloudellisiin toimijoihin. Kuulemisen yhteydessä 
tarkastellaan uudistuksen tarpeellisuutta ja sitä, minkä tyyppinen uudistus voisi tulla 
kysymykseen, jotta osapuolten oikeusturva olisi mahdollisimman hyvä. Ilmoitus (joka tehtiin, 
kun parlamentissa käytiin direktiivin 1999/34/EY yhteydessä keskustelu tuottamuksesta 
riippumattoman vastuun laajentamisesta maatalouden alkutuotteisiin) tällaisesta aloitteesta on 
tietenkin herättänyt kiinnostusta taloudellisissa toimijoissa, kuluttajissa ja julkisessa 
hallinnossa. Kun konteksti on sangen erilainen kuin vuonna 1985, on tiedettävä, onko 
direktiivi edelleen tehokas, ja jos ei ole, miksi ja miten sitä pitäisi parantaa. Vihreällä kirjalla 
on siten kaksi tehtävää: (1) sen avulla voidaan kerätä tietoa, jonka perusteella voidaan 
arvioida direktiivin soveltamista "kentällä" asianosaisten toimijoiden (erityisesti teollisuuden 
ja kuluttajien) kokemusten valossa ja (2) sillä voidaan "testata" reaktioita tämän 
lainsäädännön herkimpien kysymysten uudistamiseen. 
Ensimmäisessä kohdassa halutaan kerätä tietoja, jotta voidaan arvioida, kuinka direktiivi 
saavuttaa eri alojen sille asettamat tavoitteet. Turvaako se vahinkoa kärsineiden riittävän 
suojelun? Hillitseekö se vaarallisten tuotteiden markkinoille laskemista? Antaako se 
toimijoille riittävän oikeussuojan yhteisön sisäisen kaupan edistämiseksi? Eihän direktiivi 
vaaranna eurooppalaisten yritysten kilpailukykyä? Onko vakuutusala kyennyt selviytymään 
direktiivissä tarkoitetuista riskeistä? Pitävätkö viranomaiset ja kuluttajajärjestöt direktiiviä 
hyödyllisenä välineenä niiden politiikkojensa kannalta, joilla ne ajavat turvallisuudeltaan 
puutteellisten tuotteiden vuoksi vahinkoa kärsineiden etuja? Jne. 
Toisessa kohdassa kaikkia asianosaisia toimijoita pyydetään ilmaisemaan perusteltu kantansa 
direktiivin 85/374/ETY mahdollisesta uudistamisesta. Vihreän kirjan hyväksyminen ei 
tarkoita, että tässä vaiheessa ryhdyttäisiin lainsäädännöllisiin tarkistuksiin sen sisällön 
suhteen. Vasta kun komissio on tarkastellut nyt saamansa vastaukset, se tulee ehdottamaan 
mahdollisia lainsäädännöllisiin tarkistuksiin liittyviä toimia direktiiviä koskevassa toisessa 
kertomuksessaan, jonka on määrä ilmestyä vuoden 2000 lopussa. Tämän vuoksi 
"uudistusmahdollisuudet", joita seuraavassa esitetään, ovat vain suuntaviivoja vapaalle 
pohdinnalle. Tämä vihreä kirja ei ennakoi komission kantaa tämän välineen tulevaisuuden 
suhteen. Pohdinnan suuntaviivat liittyvät muun muassa seuraaviin aiheisiin: 
- vahinkoa kärsineen todistustaakan käytännön toteutuksen keinot 
- vapautus "kehittämisriski"-tapauksissa ja vapautuksen mahdollinen lakkauttaminen 
- korvausten määrällinen katto ja sen perustelut 
- 10 vuoden vanhentumisaika ja sen muuttamisen mahdolliset seuraukset 
- turvallisuudeltaan puutteellisista tuotteista johtuvien riskien vakuutettavuuden kehittyminen 
- tiedotuksen parantaminen turvallisuudeltaan puutteellisiin tuotteisiin liittyvien tapausten 
päätöksistä 
- tuotteen liikkeelle laskijan vastuu 
- direktiivin kattamien tuotteiden ja vahinkojen laji. 
Poiketen Yhdysvalloissa käydystä keskustelusta EU:ssa direktiivi 85/374/ETY on 
kompromissi, jolla sovitetaan eri osapuolten edut yhteen. Jäsenvaltioiden poliittinen tahto, 
joka konkretisoituu direktiivissä, on, että yritysten ja kuluttajien välisiä suhteita säätelevää 
tasapainoista vastuukehystä ei saa vähätellä. Komission on säilytettävä tämä sovitteleva 
lähtökohta. Direktiivin määräysten synnyttämän tasapainon olisi a priori ohjattava kaikkia 
kyseisen direktiivin uudistusaloitteita. 
Komissio toivoo lopuksi, että tulosten avoimuus ja tehokkuus olisivat johtotähtinä tässä 
työssä. Pohdintaa ja keskustelua edistääkseen se toivoo, että annetut vastaukset 
nojautuisivat tosiseikkoihin eivätkä pelkästään periaatteellisiin kantoihin. Tämän vuoksi 
komissio kehottaa kaikkia osapuolia toimittamaan sille kirjalliset huomionsa, jotka liittyvät 
vihreän kirjan kysymyksiin, neljän kuukauden kuluessa siitä, kun vihreä kirja on 
hyväksytty komission jäsenten kollegiossa. Jokainen asiasta kiinnostunut voi vastata 
kaikkiin haluamiinsa kysymyksiin, vaikka kysymyksiä voidaan a priori pitää osoitettuina 
toisen tyyppisille toimijoille. Komissio odottaa lisäksi, että samaltakin talouden alalta tulevat 
vastaukset ovat erilaisia eri jäsenvaltioissa. Vain senkaltaisten vastausten avulla komissio voi 
arvioida direktiivin todellista vaikutusta eri jäsenvaltioissa. 
Vihreä kirja on saatavilla Internetissä (http://europa.eu.int/comm/dgl5/en/index.htm). 
Kuulemismenettelyyn osallistuvat voivat lähettää kirjalliset huomionsa komissioon postitse 
tai vastaavaa palvelua käyttäen seuraavaan osoitteeseen: 
Euroopan komissio 
Pääosasto XV 
Rue de la Loi 200 
B-1049BRUXELLES 
C 100 4/40 
ja/tai sähköpostitse (d3@dgl5.cec.be). Jälkimmäisessä tapauksessa sähköinen versio 
pyydetään toimittamaan .html-muodossa. Sähköpostitse saadut huomiot voidaan julkaista 
Internetissä, ellei ne lähettänyt osapuoli nimenomaisesti ilmaise vastustavansa sitä. 
Vihreän kirjan seuranta 
Kuulemisen jälkeen komissio tekee yhteenvedon direktiivin vaikutuksista ja tekee aiheelliset 
päätelmät direktiivin mahdollisesta uudistustarpeesta. Tämä on aiheena kertomuksessa, joka 
esitetään vuoden 2000 lopussa yhteisön toimielimille. Tähän kertomukseen voi mahdollisesti 
liittyä hyvin perusteltu uudistusehdotus. 
Sisällysluettelo 
1. JOHDANTO 
1.1 . MIKSI VIHREÄ KIRJA? 
1.2 ' KUINKA VASTATA? 
2. MITÄ VAIKUTUKSIA DIREKTIIVILLÄ 85/374/ETY ON? 
2.1 VAIKUTUS SISÄMARKKINOIHIN 
2.1.1 YHTEISÖN KAUPPA 
2.1.2 YLEISMAAILMALLINEN TILANNE 
2.2 EU:N KANSALAISTEN TERVEYDEN JA TURVALLISUUDEN 
SUOJELU 
2.3 VAIKUTUKSET TEOLLISUUTEEN JA VAKUUTUSALAAN 
3. ONKO PERUSTELTUA TARKISTAA DmEKTIIVIÄ 85/374/ETY? 
3.1 TASAPAINON SÄILYTTÄMINEN 
3.2 MAHDOLLISIA TULEVAISUUDEN UUDISTUSSUUNTIA 
Todistustaakka 
Kehittämisriskit 
Taloudellisen vastuu rajat 
Vanhentumisaika ja vastuu 
Vakuuttamisvelvollisuus 
Avoimuus 
Tuotteen liikkeelle laskijan vastuu 
Direktiivin kattamat tuotteet 
Direktiivin kattamat vahingot 
Vireillepano-oikeus 
Muuta 
Liitteet 
1. JOHDANTO 
Turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen käyttämisestä tai kuluttamisesta tai sille 
altistumisesta vahinkoa kärsineen oikeus korvauksen saamiseen on välttämätöntä kaikkia 
kansalaisia, palvelevilla yhtenäismarkkinoilla. Vuodesta 1985 alkaen tämä oikeus on 
tunnustettu tuotevastuuta koskevan direktiivin avulla . Direktiivin mukaan turvallisuudeltaan 
puutteellisen irtaimen esineen valmistajan on korvattava henkeen ja terveyteen tai 
yksityisomaisuuteen kohdistunut vahinko. Näin ollen lapsella, joka loukkaantuu 
virvoitusjuomapullon räjähdyksestä, työntekijällä, joka menettää sormensa viallisen työkalun 
käytön vuoksi, tai jalankulkijalla, joka jää jarruiltaan viallisen ajoneuvon alle, on oikeus 
korvaukseen riippumatta siitä, onko valmistaja syyllistynyt laiminlyöntiin (objektiivisen eli 
tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaate). 
Direktiivillä 85/374/ETY voimaan saatettu tuotevastuupolitiikka koskee suoraan valmistajia 
ja vahinkoa kärsineitä. Direktiivin soveltaminen koskettaa eriasteisesti kuitenkin myös 
jakelijoita, vakuutuksen tarjoajia, tuomioistuimia, julkista hallintoa ja siinä työskenteleviä. 
Direktiivin mukainen tuotevastuu muodostaa yhtenäisen viitekehyksen, jossa eri osapuolten 
etunäkökohdat otetaan huomioon. Seuraavat kaksi puolta on huomioitava: 
- kansalaisten etuja on suojattava, kun he joutuvat kohtaamaan nyky-yhteiskunnan korkeasta 
teknisestä tasosta aiheutuvia terveyteensä sekä henkiseen ja aineelliseen hyvinvoihtiinsa 
liittyviä riskejä 
- valmistajien etuja on suojattava välttämällä tuotevastuuta koskevien määräysten erojen 
aiheuttamat kilpailun vääristymät ja vähentämällä näiden erojen vaikutusta 
innovatiivisuuteen, kilpailukykyyn ja työllistämiseen. 
Asettamalla vastuukysymys näihin puitteisiin voidaan taata vahinkoa kärsineiden hyvinvointi 
(takaamalla heille korvaus ja hillitsemällä viallisten tuotteiden myyntiä) sekä minimoida 
kyseiselle tuotannonalalle aiheutuvat kustannukset, niin että sen innovaatio-, työllistämis- ja 
vientikyky ei liiallisesti häiriinny. Kun riskit jaetaan tasapuolisesti, valmistajan vastuuta 
koskevan politiikan puitteet muodostuvat seuraavista osista: 
- valmistajan tuottamusvastuu suhteessa vahinkoa kärsineeseen 
- vahingon, vian ja niiden välisen syy-yhteyden todistustaakka on vahinkoa kärsineellä 
- vastuu koskee jokaista tuotantoon osallistunutta valmistajaa, jotta taataan vahingon 
rahallinen korvaus vahinkoa kärsineelle 
- valmistaja vapautuu vastuusta, jos hän näyttää tiettyjen direktiivissä erityisesti 
mainittujen seikkojen olevan olemassa 
- vastuu on ajallisesti rajoitettuja vanhentumisajat ovat yhdenmukaiset 
- sopimusehdot, joilla rajoitetaan valmistajan vastuuta suhteessa vahinkoa kärsineeseen 
tai poistetaan tämä vastuu kokonaan, ovat laittomia 
- valmistajan taloudellisen vastuun yläraja asetetaan korkealle, jos jäsenvaltiot haluavat 
asettaa ylärajan 
i Neuvoston direktiivi (85/374/ETY), annettu 25 päivänä heinäkuuta 1985 (EYVL L 210, 7.8.1985, 
s. 29) (teksti liitteenä). 
- tämän politiikan sisältöä tarkastellaan säännöllisesti ottaen huomioon sen vaikutukset 
suhteessa vahinkoa kärsineisiin ja valmistajiin. 
Turvallisuudeltaan puutteelliset palvelut eivät kuulu direktiivin 85/374/ETY alaan. Kuten 
komissio ilmoitti tiedonannossaan "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2001a se 
aikoo tutkia, onko palveluiden turvallisuutta syytä lisätä. Tämän analyysin jälkeen komissio 
ehdottaa uusia EU-aloitteita, joissa otetaan huomioon sekä palveluiden turvallisuus että 
palveluiden tarjoajien velvollisuudet. Yritysten ja kuluttajien kanssa neuvotellaan 
perusteellisesti, ja näitä neuvotteluja käytetään komission tulevien toimien määrittelemiseen. 
1.1. Miksi vihreä kirja? 
Tämän vihreän kirjan tarkoitus on valmistella kertomusta tuotevastuuta koskevan direktiivin 
soveltamisesta. Kertomus on määrä antaa vuoden 2000 lopussa. Se on vuonna 1995 esitetyn 
ensimmäisen kertomuksen (jonka tarkasteluaikana direktiiviä oli sovellettu vain hyvin 
harvoin, koska direktiivin täytäntöönpano oli viivästynyt) seurantaa. Se aloittaa direktiivin 
85/374/ETY täytäntöönpanon toisen syvällisen analyysin, joka tapahtuu hyvin erilaisissa 
oloissa kuin vuosina 1985 ja 1995. Tämä johtuu erityisesti hullun lehmän taudin 
aiheuttamasta kansalaisten terveyden ja turvallisuuden suojelupolitiikkaan kohdistuvasta 
uudesta innosta. l 
Ensimmäisessä kertomuksessa komissio päätteli, että direktiivin soveltamisesta saadut 
kokemukset olivat toistaiseksi hyvin rajoitettuja. Jäsenvaltioissa oli vuonna 1995 aihetta 
koskenutta oikeuskäytäntöä vain hyvin rajoitetusti. Vuonna 1995 saatavilla olleiden tietojen 
perusteella komissio ei pitänyt tarpeellisena ehdottaa direktiiviin mitään muutoksia. Eräät 
direktiivin kuluttajansuojaa ja sisämarkkinoiden toimintaa koskevat asiakohdat kuitenkin 
vaativat jatkuvaa seurantaa. Näin oli esimerkiksi tiettyjen maatalouden alkutuotteiden 
kohdalla. Hullun lehmän taudin aiheuttaman kriisin jälkeen ja direktiivin 99/34/EY 
mukaisesti jäsenvaltioiden on sovellettava maatalouden alkutuotteisiin direktiivin 
85/374/ETY5 määräyksiä. 
Komissio hakee aluksi {vihreän kirjan kohta 2) mahdollisimman täydellisiä tietoja direktiivin 
vaikutuksesta yhtenäismarkkinoiden hyvään toimintaan, kansalaisten terveyden ja 
turvallisuuden takaamiseen, teollisuuden kilpailu- ja innovaatiokykyyn ja rahoitusalaan 
(vakuutukset). On tiedettävä (1) mitä vaikutuksia direktiivin soveltamisesta on, onko siitä 
ollut enemmän hyötyä kuin kustannuksia erityisesti vahinkoa kärsineiden suojelun ja 
yritysten osalle tulleiden kustannusten suhteen ja (2) miten ja miksi direktiivillä on näitä 
vaikutuksia. Komissio esittää, että määritellään eri lähtökohdista alkaen (vihreän kirjan 
2 
3 
5 Komission tiedonanto - "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2001" (KOM(98) 696, 
1.12.98). 
Komission on säännöllisesti laadittava kertomus yhteisön toimielimille direktiivin soveltamisen 
vaiheista (katso 21 artikla - joka viides vuosi direktiivin yleisestä soveltamisesta; 15 artiklan 3 
kohta ja 16 artiklan 2 kohta - 10 vuoden kuluttua direktiivin tiedoksi antamisesta 
kehittämisriskeistä ja taloudellisen vastuun enimmäismäärästä ja 18 artiklan 2 kohta - joka viides 
vuosi direktiivissä mainittujen rahamäärien tarkistamiseksi). 
Komissio esitti ensimmäisen kertomuksensa direktiivin soveltamisesta 13.12.95 (KOM(95) 617). 
Kertomus perustui vuonna 1994 tehtyyn tutkimukseen direktiivin vaikutuksista. 
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/34/EY, annettu 10 päivänä toukokuuta 1999, 
tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten 
lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY muuttamisesta (EYVL L 141,4.6.99). 
kohta 3) (3), mitä puolia direktiivistä olisi uudistettava, jotta siitä saatava 
yhteiskunnallinen hyöty kasvaisi samalla, kun kulut pysyisivät kohtuullisella tasolla. 
Saatujen tietojen ja havaintojen perusteella komissio esittää päätelmänsä parlamentille ja 
neuvostolle soveltamista koskevassa kertomuksessaan, joka esitetään vuonna 2000. 
Kertomuksessa osoitetaan, mitä puutteita nykyisen direktiivin täytäntöönpanossa on, ja alat, 
joita on parannettava. Jos komission mielestä direktiiviä 85/374/ETY on muutettava, esitetään 
sitä koskeva lainsäädäntöehdotus. Vihreä kirja ei ennakoi komission kantaa tähän. 
Vuoden 2000 kertomusta valmistellaan vihreällä kirjalla, koska asiaan liittyy on laajoja ja 
monenlaisia intressejä. Komissio halusi, että arvioinnin johtoajatuksena on avoimuus ja että 
valmistajat, kuluttajat, vakuutusyhtiöt ja terveydenhoitoalan sekä kaikkien muiden alojen 
edustajat voivat kertoa komissiolle tuotevastuun täytäntöönpanoon ja kehitykseen liittyvistä 
kokemuksistaan ja näkemyksistään. Avoimuuden vuoksi vastaukset eivät ole 
luottamuksellisia ja ne voidaan antaa yleiseen tietoon paitsi, jos kuultu osapuoli on 
nimenomaisesti pyytänyt toisin. 
Vihreän kirjan avulla saadaan direktiivin soveltamista6 koskevia tietoja. Sen lisäksi kirjassa 
kehotetaan toimijoita osallistumaan siinä tarkastellun lainsäädännön tulevaisuuden 
pohdintaan, jotta mahdollisten muutosten kustannukset voidaan paremmin arvioida. Vihreä 
kirja on näin ollen jatkoa komission sitoumukseen kuulla kuluttajien, valmistajien, 
jakelijoiden ja vakuutuslaitosten edustajia sekä julkista hallintoa ja kaikkia muita asiaan 
liittyviä tahoja ennen kuin direktiivin 85/374/ETY määräyksiä muutetaan olennaisesti. 
Avoimuuteen suhteessa parlamenttiin ja toimijoihin sitouduttiin, kun hyväksyttiin direktiivi 
99/34/EY, jonka tarkoitus on laajentaa vuoden 1985 direktiivi koskemaan myös maatalouden 
alkutuotteita . 
Tämän vihreän kirjan aloittamaan kuulemiseen osallistuminen on avointa myös EU:n 
jäsenyyttä hakeneiden maiden toimijoille, kuluttajille ja hallintoviranomaisille. 
1.2 Kuinka vastata? 
Kuulemisen tulosten uskottavuus ja laatu riippuvat kuultavien tahojen osallistumisasteesta. 
Direktiivin vaikutusten arvioinnin vaikeuksia on luotettavien tietojen puuttuminen, koska 
direktiivin tehon mittaamiseen ei ole analyysimenetelmästöä. Tämän puutteen korjaamiseksi 
ehdotetaan, että toimijat ottavat huomioon seuraavat parametrit voidakseen antaa 
mahdollisimman tehokkaan panoksen arviointityöhön: 
* valitusindeksi (oikeuden päätösten lukumäärä ja sisältö, sovintoratkaisut, 
vahinkoilmoitusten lukumäärä jne.) 
On määriteltävä, kuinka direktiiviä käytetään erilaisissa riita-asioissa (oikeudenkäynneissä, 
välimiesmenettelyissä, vahinkoilmoitusten käsittelyssä vakuutusyhtiöissä jne.). Toimijoita pyydetään 
antamaan kaikki tähän liittyvä tieto. 
* turvallisten tuotteiden saatavuus 
"Direktiivin soveltamisella" tarkoitetaan direktiivin täytäntöönpanemiseksi tehtävien kansallisten 
toimenpiteiden soveltamista (esim. lait, joilla direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä). 
Komissio (katso SEK(1998) 2232, 6.1.99) ei yhtynyt Euroopan parlamentin ensimmäisessä 
käsittelyssä ilmaisemaan myönteiseen kantaan direktiivin tarkistamisesta samalla, kun se 
laajennettaisiin koskemaan maatalousalaa. ' 
Oh hyödyllistä tietää, vaikuttaako direktiivi tuotteen pääsyyn markkinoille, pysymiseen siellä tai sieltä 
poistamiseen ja millaisia nämä vaikutukset ovat (esimerkiksi tekeekö valmistaja päätöksen poistaa tuote 
markkinoilta tai olla laskematta sitä markkinoille siihen liittyvien tuotevastuuriskien vuoksi?). Yhteisön 
tasolla voidaan tunnistaa ja laskea onnettomuudet, jotka ovat aiheutuneet jostakin tuotteesta ja/tai joissa 
tuote on ollut osallisena, yhteisön vanhan EHLASS-järjestelmän (European Home and Leisure Accident 
Surveillance System) ansioista. Tämän vanhan järjestelmän avulla ei kuitenkaan voitu tarkemmin 
kohdentua kyseisen tuotteen viallisuuden laatuun. Uusi henkilövahinkoja koskeva yhteisön 
tiedonkeruujärjestelmä, joka on otettu käyttöön henkilövahinkojen ehkäisemistä koskevan yhteisön 
toimintaohjelman8 yhteydessä, tarkastelee tätä lähestymistapaa, jotta siihen voitaisiin vastata. Tämä tieto 
on kuitenkin mahdollisesti saatavilla kansallisella tasolla . 
* kustannusten, tuotannon ja myyntihintojen kehitys 
On tiedettävä, niitkä ovat tuotevastuujärjestelmään liittyvät todelliset kulut ja missä määrin ne heijastuvat 
tuotteiden hintoihin. 
* markkinoiden eriytyminen 
On tiedettävä, missä määrin taloudelliset toimijat ottavat huomioon eri vientimarkkinoilla (EU:n sisäisillä 
tai ulkoisilla) vallitsevien tuotevastuumääräysten erot (esimerkiksi tuotantoprosessin muutos, lisävakuutus 
vientimarkkinoihin liittyviä uusia riskejä vastaan jne.) 
* innovaatio/tutkimus 
On tunnettava toimijoiden kokemukset tästä aiheesta, jotta tiedetään, kuinka direktiivi on vaikuttanut alan 
innovaatiokykyyn (esimerkiksi onko direktiivi jarruttanut jonkin tietyn alan kehitystä?). 
Toimijoita pyydetään jakamaan kokemuksiaan ja vastaamaan tämän vihreän kirjan 
kysymyksiin näitä parametrejä (tai muita vastaavia) käyttämällä. Valmistajan vastuun suhteen 
periaatteelliset kannat tiedetään, ja komissio toivoo saavansa pelkkien ilmoitusten sijasta 
mieluummin todellisia käytännön tietoja (mahdollisuuksien mukaan numerotietoja). 
Käytännön tietojen avulla komissio voi perustella päätelmiään etenkin, jos niiden tarkoitus on 
johtaa direktiivin sisällölliseen tarkistukseen. 
2. MITÄ VAIKUTUKSIA DIREKTIIVILLÄ 85/374/ETY ON? 
Direktiivin vaikutuksen arviointi ei tarkoita pelkästään kansallisille oikeusistuimille tai 
välityselimille jätettyjen tapausten tai sellaisten tapausten, joista yhteisöjen tuomioistuin on 
antanut päätöksen, luetteloimista . Pikemminkin on arvioitava, kuinka direktiivi vastaa 
tavoitteisiinsa, kun otetaan huomioon eri alat, joita se koskee. Takaako se vahinkoa kärsineille 
riittävän suojan, hillitseekö se vaarallisten tuotteiden markkinoille laskemista, antaako se 
toimijoille riittävän oikeudellisen turvan yhteisön sisäisen kaupan edistämiseksi, säilyykö 
eurooppalaisten yritysten kilpailukyky direktiivistä huolimatta, onko vakuutusala kyennyt 
EYVL L 46, 20.2.99. 
Espanjan Instituto Nacional de Consumon mukaan (informe Sistema EHLASS 1997, 
www.consumo-inc.es/Estudios), vahinkoa kärsineet espanjalaiset, jotka osallistuivat kyselyyn, 
ilmoittivat, että onnettomuuden syynä oli sattuma (45,2 %), epähuomio (21,4 %), oma laiminlyönti 
(15,4 %), kolmannen osapuolen toiminta (7,0 %), suunnittelu- tai valmistusvirhe (2,8 %), 
valmistajan antama puutteellinen tieto (0,2 %) ja käyttöohjeen noudattamatta jättäminen (0,4 %). 
Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on kahdessa yhteydessä antanut direktiiviä koskevan ratkaisun 
jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa asioissa, joissa vastaajina olivat Ranska 
(C-293/91, tuomio 13.1.93, Kok. 1993, s. 1-1) ja Yhdistynyt kuningaskunta (C-300/95, tuomio 
30.5.97, Kok. 1997, s. 1-2649). 
vastaamaan direktiivin tarkoittamiin riskeihin, onko direktiivi julkisen vallan ja 
kuluttajajärjestöjen mielestä hyödyllinen väline niiden kuluttajansuojapolitiikan kannalta jne.? 
Tämän vuoksi asianosaisia toimijoita ja hallintoelimiä kehotetaan vastaamaan jäljempänä 
esitettyihin kysymyksiin. 
2.1 Vaikutus sisämarkkinoihin 
Tuotevastuudirektiiviä sovelletaan kaikissa Euroopan talousalueen maissa ja se on malli, jota 
myös kolmannet maat noudattavat (erityisesti Euroopan unionin jäsenyyttä hakeneet valtiot) 
(katso liitteet). Direktiivi säätelee oikeudellista ympäristöä, jossa yhteisön sisäinen ja ulkoinen 
kauppa kehittyvät. Komissio haluaisi tietää, millaiseksi asianosaiset toimijat oman 
kokemuksensa perusteella arvioivat direktiivin vaikutuksen vuodesta 1985 alkaen. 
2.1.1 Yhteisön kauppa 
Nykyisille sisämarkkinoille on tyypillistä yhteisön sisäisen kaupan voimakas kasvu . 
Direktiivissä 85/374/ETY sisämarkkinat saavat yhtenäisen viitekehyksen, jolla pyritään 
eurooppalaisen valmistajan tasapuoliseen tuotevastuuseen. Direktiivin tarkoitus on antaa 
vahinkoa kärsineille riittävä suoja sekä helpottaa tavaroiden kauppaa ja lähentää 
sisämarkkinoiden kilpailuehtoja. Näin ollen yhtenäistettyjen oikeudellisten sääntöjen 
oletetaan helpottavan kaupankäyntiä, koska valmistaja on samassa oikeudellisessa asemassa 
olipa tuotteen jakelualue mikä tahansa. 
Direktiivin 85/374/ETY tarkoitus on suuressa määrin yhtenäistää tuotevastuuta koskevaa 
kansallista lainsäädäntöä. Mikään sen määräyksistä ei koske lainvalintaa. Vaikka direktiivin 
avulla onkin saatu suurta yhtenäistymistä aikaan, kansallisella tasolla on kuitenkin eroja. Kun 
turvallisuudeltaan puutteellinen tuote aiheuttaa vahingon Euroopan yhteisön alueella tai se 
lasketaan liikkeeseen sisämarkkinoilla, vahinkoa kärsinyt voi saada korvausta direktiivin 
sisältämien yhtenäisten vastuumääräysten mukaisesti. Yhtenäistämättömien puolien kohdalla 
on vahinkoa kärsineen ja tuotteen valmistajan kannalta tärkeää määritellä, mitä lakia 
sovelletaan. Vuonna 1973 tehtiin hallitusten välinen sopimus tuotevastuuseen sovellettavasta 
lainsäädännöstä. Suurin osa jäsenvaltioista ei kuitenkaan kuulu tähän sopimukseen, jonka ovat 
ratifioineet vain Espanja, Suomi, Ranska, Luxemburg ja Alankomaat. Muun sovellettavan 
välineen puuttuessa tuotevastuuseen liittyvää lainvalintaa säätelee kunkin jäsenvaltion oma 
lainsäädäntö. 
On kuitenkin huomattava, että vahinkoa kärsineen ja valmistajan oikeusturva ei läheskään 
täyty tällä alalla, koska direktiivi on sekä epätäydellinen että tuotevastuuseen liittyvää 
kansallista lainsäädäntöä täydentävä. Vuonna 1985 yhteisön lainsäätäjä huomasi 
tuotevastuuseen liittyvän lainsäädännön hajanaisuuden vaikuttavan yhteisön sisäisen kaupan 
tasoon ja katsoi tarvittavan vastuuseen liittyvien oikeudellisten säädösten lähentämistä. 
Direktiivillä 85/374/ETY tämä lähentyminen on osittain toteutettu. 
Direktiivi antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden tietyissä siinä tarkoin määritellyissä tapauksissa säätää 
lakejajäsenvaltioittain vaihtelevalla tavalla (katso direktiivin 15 ja 16 artiklan sallimat vaihtoehdot). 
Toisaalta tuottamuksesta riippumatonta kansallista yleistä vastuuta koskevaa lainsäädäntöä, jota tietysti 
sovelletaan myös valmistajiin, ei ole yhtenäistettyjä sitä siis sovelletaan edelleen. Espanjan tilanne kuvaa 
ii Vuodesta 1985 alkaen jäsenvaltioiden keskinäinen kauppa on lisääntynyt huomattavasti: Vuonna 
1997 yhteisön sisäisen teollisuustuotteiden kaupan arvioitiin olevan 31,5 % BKT.stä (Euroopan 
komissio, Kertomus yhteisön tuote- ja pääomamarkkinoiden toiminnasta, KOM(1999) 10, 
20.1.99). 
hyvin tätä tuotevastuuta koskevien oikeuskehysten rinnakkaisuutta, joka voi käytännössä haitata 
osapuolten oikeusturvaa. Espanjan korkein oikeus rajoitti 4. lokakuuta 1996 pullon räjähtämiseen 
liittyneessä tapauksessa vuoden 1994 soveltamissäännöksen soveltamista suhteessa vuoden 1984 yleiseen 
kuluttajasuojalakiin. Korkein oikeus totesi, että soveltamissäännös muodostaa erityisen ja suljetun 
tuotevastuujärjestelmän ja vuoden 1984 laki puolestaan yleisen,, lähes objektiivisen vastuujärjestelmän, 
jossa todistustaakka on käänteinen. Korkein oikeus ei sovella vastuujärjestelmää kyseiseen tapahtumaan 
(koska kyseessä on tuote, joka on laskettu markkinoille ennen vuotta 1994), mutta katsoo kuitenkin, että 
vuoden 1994 lain vastuuperiaate koskee myös tuota jälleenmyyjää (mikä ei ole mahdollista kuin direktiivin 
3 artiklan, 3 kohdassa määritellyissä olosuhteissa) ja oikeuttaa vahinkoa kärsineen osoittamaan 
vaatimuksensa yhdelle vastuullisista henkilöistä ilman mahdollisuutta vaatia korvausta heiltä yhdessä 
(mikä on direktiivin 5 artiklassa säädetyn yhteisvastuullisuuden periaatteen vastaista)12. 
Direktiivi on vain ensimmäinen osa yhteisön tason todellisen tuotevastuuta koskevan 
politiikan luomisessa. Itse asiassa yksi syistä, joilla perusteltiin direktiivin 
uudelleentarkastelua viiden vuoden välein oli halu päästä suurempaan yhdenmukaisuuteen, 
jotta saavutettaisiin mahdollisimman täydellinen, yhtenäinen, tasapainoinen ja tehokas 
asetuskehys vahinkoa kärsineiden suojaksi ja valmistajien oikeusturvaksi. Tehostetun 
yhdenmukaistamisen tavoite ei vaikuttaisi a priori saavutettavalta kuin siten, että säilytetään 
nykyisen direktiivin tavoite täydellisestä yhdenmukaistamisesta (eikä mikään lauseke sallisi 
jäsenvaltioille uusien, tiukempien sääntöjen hyväksymistä direktiivin puitteissa). 
1. Toimiiko direktiivi kokemuksenne perusteella käytännössä? 
^ Kun otetaan huomioon, että kuluttajat ja toimijat pitävät tuotevastuun oikeudellisen 
kehyksen vakautta tärkeänä, onko mielestänne perusteltua muuttaa direktiiviä? 
^ Ovatko tuotevastuuseen liittyvän lainsäädännön erot rajoittaneet tai mahdollisesti voineet 
rajoittaa yhdestä jäsenvaltiosta tulevien tuotteiden markkinoille saattamista jossakin 
toisessa jäsenvaltiossa? , 
«*° Mitkä ovat mielestänne olleet syynä tapauksiin, joissa direktiivin asemasta on sovellettu 
yleistä lainsäädäntöä? 
«*" Pitäisikö direktiiviä mielestänne tarkastella uudestaan, jotta siitä tulisi yhteinen ja ainoa 
tuotevastuuta koskeva järjestelmä (direktiivin 13 artiklan poistaminen)? 
ff Pitäisikö jokaisen jäsenvaltion mielestänne voida päättää tiukemmista vastuusäännöistä 
(vähimmäislausekkeen käyttöönottaminen direktiivissä)? 
2.1.2 Yleismaailmallinen tilanne 
Yhteisön ulkopuolisista maista tuotujen ja yhteisössä vapaaseen liikkeeseen luovutettujen 
tuotteiden yhdenmukaisen kohtelun periaatteen mukaisesti nyt tarkastelua lainsäädäntöä 
sovelletaan kokonaisuudessaan myös tuontitavaroihin. Sen sijaan vientituotteet ovat sen. 
jakeluinaan, jossa ne mahdollisesti aiheuttavat vahinkoa, lainsäädännön alaisia. Direktiivin 
avulla määritellään siis eurooppalaisten toimijoiden lainsäädäntö- ja talousympäristöä 
yleismaailmallisesti. Yleismaailmallinen tilanne on, että tuotevastuupolitiikka suurimmassa 
osassa maita vastaa direktiivin 85/374/ETY linjoja, koska tämä direktiivi on ollut mallina 
12 TS Sala Civil, 4.10.96, nro 778/1996 (RJ 1996-7034). 
13 Tästä aiheesta katso direktiivin 85/374/ETY johdannon 18 kappale. 
10 
erityisesti Japanin,, Australian ja Sveitsin tuotevastuulainsäädännölle . Yhtäläisyys ei 
kuitenkaan ole täydellistä, ja joskus vastuuehdot riippuvat suurelta osin lainsäädäntöptiitteista, 
joihin ne kuuluvat. Tässä suhteessa on aiheellista tarkastella hiukan lähemmin Yhdysvaltojen 
tilannetta. 
Yhdysvalloissa tuotevastuuseen vaikuttaa kolme tekijää: (1) oikeusjärjestelmä kannustaa 
osapuolia muutoksenhakuoikeuden käyttämiseen (valamiesten myöntämien 
vahingonkorvausten taso, todisteiden hankintaa helpottavat määräykset, "no win, no fee" 
-periaate, jonka perusteella vahinkoa kärsinyt, joka häviää, ei maksa asianajajansa palkkioita), 
(2) yhtenäistä liittovaltiotason lainsäädäntöä ei ole , (3) kunkin osavaltion lainsäätäjät ja 
tuomarit ovat muotoilleet vahingonkorvausoikeuden pääperiaatteet ("vvarranty", "negligence", 
"strict liability"), jotka ovat käytännössä lähentyneet "Restatemenf-hankkeen vuoksi 
(American Law Instituten laatima eräänlainen lakimalli). 
Vuonna 1992 tuotevastuuseen liittyviä riita-asioita oli maan 75 tärkeimmässä piirikunnassa seuraavasti: 12 
763:ssa tuotevastuuseen liittyvässä tapauksessa tehtiin päätös, 358 tapausta vietiin valamiehistölle, 142 
oikeuskäsittelyä päättyi valittajan voittoon. Tästä kokonaismäärästä keskiarvo oli 727 000 dollaria ja 
vahingonkorvaukset ylittivät miljoona dollaria vain 15,4 prosentissa tapauksista. Valamiehistö päätti 
"punitive damages" -korvauksista vaiti kolmessa tapauksessa niistä 142:sta, jotka valittaja voitti. 
Vahinkojen kokonaismäärä näissä kolmessa tapauksessa oli 40 000 dollaria'7. 
Osavaltioiden tuomioistuinten kansallisen keskuksen (National Center for State Courts) mukaan 
osavaltioiden tuomareiden vuosittain käsittelemistä 19,7 miljoonasta siviilioikeuden tapauksesta 40 000 
liittyy tuotevastuuseen. Vain 10 prosenttia vahinkoa kärsineistä ryhtyy oikeustoimiin saadakseen 
vahingonkorvausta. Vuosina 1965-1994 "punitive damages" -korvauksia on määrätty vain 379 tapauksessa 
(eli 13 tapauksessa vuosittain). Vaikuttaa siltä, että Yhdysvalloissa yhdysvaltalaisten yritysten 
vakuutuskulut ovat laskussa. Vakuutusmaksut ovat laskeneet vuosien 1987 (4 miljardia dollaria) ja 1993 
(2,6 miljardia dollaria) välillä. Sata dollaria kattava vakuutusmaksu on 26 senttiä . ' 
Euroopan ja Yhdysvaltojen vahingonkorvausehdot ovat hyvin samantapaiset, vaikka niissä 
onkin merkittäviä eroja (amerikkalaiset säännöt tarkoittavat ammattimaisen myyjän vastuuta, 
kun direktiiviä puolestaan sovelletaan vain valmistajaan (todelliseen tai näennäiseen), 
maahantuojaan sekä jakelijaan tapauksissa, joissa valmistaja on tuntematon; EU:ssa 
18 Aihetta koskevan lainsäädännön vertailevasta tutkimuksesta katso OECD Product liability mies in 
OECD countries, 1995. Japanissa on uutta tuotevastuulakia, joka on tullut voimaan 1. heinäkuuta 
1995, sovellettu useisiin tapauksiin (katso www.law.kyushu-u.ac.jp/~luke/pllawcases.html). 
Yhdysvalloissa on 1970-luvulta lähtien liittovaltion lainsäätäjä yrittänyt tehdä suurmarkkinoitaan 
varten tasapainoisen yhtenäisen viitekehyksen. Toukokuussa vuonna 1996 presidentti Clinton esti 
kongressissa äänestetyn lakiesityksen voimaantulon. Sen jälkeen annettiin senaatille käsiteltäväksi 
kaksi lakiehdotusta vuonna 1997 (bill S. 5 & bill S.648) ja vuonna 1998 yksi ehdotus (Product 
Liability Reform Bill of 1998, US Senate, S.2236, 105lh Congress), jota senaatti ei kuitenkaan 
hyväksynyt. 
Suurin osa valtioista esimerkiksi hyväksyi tuottamuksesta riippumattoman vastuun -periaatteen, 
joka tunnustettiin vuonna 1963, ja konsolidoitiin instituutin "section 402A of the Second 
Restatement of Torts":iin. Tätä Restatementiä tarkistettiin toukokuussa 1997 30 vuoden 
kokemuksen valossa (ALI, Restatement of the Law Third, Torts : Product Liability, xxxi, 382 s., 
1998). 
US Department of Justice, Office of Justice Programs, Bureau of Justice Statistics Special Report, 
Civil Justice Survey of State Courts, 1992 : Civil Jury Cases and Verdicts in Large Counties (July 
1995). ' 
The Public Citizen, The Facts about Products Liability, www.citizen.org. 
11 
vastuuaika on 10 vuotta ja Yhdysvalloissa 18 vuotta ). Yhdysvaltojen ja EU:n välistä 
kauppaa harjoittavat pitävät liittovaltiolainsäädännön, joka muun muassa määräisi katon 
"punitive damages" -korvauksille, puuttumista haitallisena EU:n ja Yhdysvaltojen väliselle 
kaupalle. Tämän vuoksi yhteisö ja liikemaailma ovat koko ajan tukeneet Yhdysvaltojen 
uudistuspyrkimyksiä . Tältä kannalta eurooppalaisen valmistajan tilanne on parempi, sillä 
Euroopassa direktiivi suo yhden ja yhtenäisen tuotevastuujärjestelmän, jossa ei ole 
amerikkalaisen järjestelmän kritisoiduimpia osia (valamiehistöjen rooli, "punitive damages" 
jne.). 
Tosielämä osoittaa, että vaikka Euroopan ja Yhdysvaltojen lainsäädäntö ovatkin periaatetasolla hyvin 
lähellä toisiaan, niiden käytännön soveltaminen ei ole. Euroopan lainsäädännön soveltamisesta käytäntöön 
ei näytä syntyvän samoja tuloksia ja seurauksia asianosaisille toimijoille kuin Yhdysvalloissa. Riita-asiat, 
jotka koskevat tupakkateollisuuden tuotevastuuta Euroopassa ja Yhdysvalloissa valaisevat hyvin tätä asiaa. 
Ruotsissa rouva Gustafsson oli tuottamuksesta riippumattoman tuotevastuun perusteella vaatinut korvausta 
ruotsalaiselta tupakka-älan yritykseltä Swedish Matchihä terveytensä vahingoittumisesta, koska yritys oli 
jättänyt ilmoittamatta tupakkaan liittyvistä riskeistä, erityisesti syöpäriskistä. Tukholmalainen käräjäoikeus 
hylkäsi kanteen vuonna 1997. Kun asiasta valitettiin, korkein oikeus palautti sen käräjäoikeuteen 
menettelytapakysymyksen takia. Tupakkayritys arvioi kuitenkin, että tapaus johtui poliittisista syistä ja oli 
perusteeton21. Kahdessa vastaavassa tapauksessa tupakoinnista kärsineet ovat nostaneet kanteen SEITAa 
vastaan22. 
Riita-asiat tupakkateollisuutta vastaan Yhdysvalloissa ovat olleet poikkeuksellisen menestyksellisiä muun 
muassa vedotessaan yhtiöiden vastuuseen turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden myymisestä23. Tämä 
riita-asialaji on lisääntynyt julkisten viranomaisten nostaessa kanteita sairastuneiden tupakoitsijoiden heille 
aiheuttamien hoitokulujen saamiseksi takaisin24. 
20 
24 Vid. Section 107, bill S. 2236. Liittovaltiotason 18 vuoden vastuuaika on jo käytössä 
ilmailuteollisuudessa 17. elokuuta 1994 annetun General Aviation Revitalization Act.m nojalla (49 
U.S.C. §40101). 
Transatlantic Business Dialogue, Statement of Conclusions, 1998 CEO Conference, Charlotte, 5-7 
November 1998 ja TABD Mid Year Report, Washington, D.C., 10 May 1999. 
Swedish Match, Press Release, May 14, 1998, www.swedishmatch.sv/news. 
Joulukuussa 1996 kaksi tupakoinnin vuoksi vahinkoa kärsinyttä henkilöä haastoi ranskalaisen 
valmistajan oikeuteen Gauloises-savukkeiden vaaroista tiedottamisen laiminlyönnin vuoksi. He 
vetosivat valmistajan tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen (responsabilite sans faute), ja 
toinen heistä vaati 2 668 090 Ranskan frangia ja toinen 1 158 499 Ranskan frangia 
vahingonkorvauksena ja korkoina (katso Le monde, 20, 27 ja 28 joulukuuta 1996). 
Tupakkaa koskevissa riita-asioille on tyypillistä ensimmäisen oikeusasteen tuomiot, vaikka 
tapauksia usein käsitellään uudestaan vetoomustuomioistuimessa (esimerkiksi 30. maaliskuuta 
. 1999 Philip Morris tuomittiin maksamaan syöpään kuolleen tupakoijan perheelle 81 miljoonaa 
Yhdysvaltain dollaria, mikä on suurin 7. heinäkuuta 1999 mennessä myönnetty rahamäärä Engle 
"class action" -päätöksen yhteydessä) ja tuomioistuimessa tehdyt sovinnot ("settlements") kiistan 
lopettamiseksi (esimerkiksi "class action" Broin v. Philip Morris, et ai, jossa lentoemäntien ja -
yhtiöiden ryhmän edustajat pääsivät sopimukseen, johon sisältyi muun muassa todistustaakan 
helpottaminen jokaisen yksittäisen henkilö osalta, joka vie asian oikeuteen, sekä 300 miljoonan 
dollarin rahaston perustaminen sairauksien tutkimusta varten. Katso 
www, cnn. com/US/9903/30/tobacco. trial. 02/) 
Vasta marraskuussa 1998 tehty valmistajien ja Yhdysvaltain viranomaisten välinen "settlement" 
lopetti eri osavaltioiden hallintojen aloittamat riita-asiat, joiden määrä arvioitiin 206 miljardiksi 
dollariksi. Tämä ei sulje pois vahinkoa kärsineiden yksittäin aloittamia oikeustoimia tai "class 
action" -ryhmäkanteita (katso www.tobaccoresolution.com.). Ranskassa vasta hiljattain on 
sairausvakuutusturva kääntynyt tupakkateollisuuden puoleen vaatiakseen tätä korvaamaan 
tupakoinnista johtuvat hoitokulut. Saint-Nazairen sairaskassa päätti helmikuussa 1999 haastaa 
12 
2. Heikentääkö direktiivi mielestänne tuotevastuumääräystensä vuoksi eurooppalaisten 
yritysten asemaa verrattuna EU:n ulkopuolisiin kilpailijoihin? 
®* Minkä vuoksi se heikentää ja miten sitä voitaisiin estää? 
«*" Mikä vaikutus eurooppalaisiin yrityksiin on sillä, että tuotteita viedään markkinoille, joilla 
vallitsee tiukempi lainsäädäntö (tai oikeuskäytäntö) kuten Yhdysvalloissa (kustannusten, 
tuotantomenetelmien, vakuutuksien, riita-asioiden jne. tasolla)? 
2.2. EU:n kansalaisten terveyden ja turvallisuuden suojelu 
Komission mielestä kansalaisten terveyttä ja turvallisuutta on sisämarkkinoilla suojeltava 
mahdollisimman tehokkaasti ja korkeatasoisesti. Direktiivi edistää parempaa suojaa 
turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita vastaan kahdesta syystä. Se on kuin "Damokleen 
miekka", joka kannustaa valmistajia tekemään parhaansa, jotta heidän tuotteisiinsa ei liity 
tarpeettomia terveysriskejä (näin sillä on säädöstoimenpiteitä ja tarkastuksia täydentävä rooli, 
jonka tarkoituksena on estää turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden pääsy markkinoille). 
Toisaalta, jos nämä ennaltaehkäisevät toimet ovat epäonnistuneet ja tapahtuu vahinkoja 
(nollariskiä ei ole olemassa), voivat vahinkoa kärsineet direktiivin avulla hyötyä 
vahingonkorvausoikeudestaan, joka heillä on valmistajien suhteen. 
3. Mikä on niiden vahinkoa kärsineiden prosenttiosuus, jotka ovat saaneet vahingonkorvausta 
joko yleisen vahingonkorvauslain perusteella tai direktiivin 85/374/ETY periaatteiden 
soveltamisen perusteella? 
ff Tapauksissa, joissa on direktiiviä on sovellettu, onko korvaus saatu nopeasti ja 
tehokkaasti? 
Viime aikoina on kuulunut paljon epäilyksiä direktiivin tehokkuudesta tavoitteidensa 
saavuttamisessa ja on vaadittu direktiivin sisällön tarkastamista. Parlamentti oli pyytänyt 
direktiivin 99/34/EY ensimmäisen käsittelyn yhteydessä käydyssä keskustelussa direktiivin 
85/374/ETY uudistamista oleellisesti, jotta paremmin saavutettaisiin terveyden ja 
turvallisuuden suojelun tavoite25. Tämä tarkistuspyyntö ei kuitenkaan saanut toisessa 
käsittelyssä tarpeellista enemmistöä, jotta direktiiviä olisi muutettu, kun se laajennettiin 
koskemaan maatalouden alkutuotteita26. 
Komissio on kiinnittänyt huomiota näihin arvosteluihin ja valmistautuu tarkastelemaan niiden 
oikeutusta tämän vihreän kirjan tulosten perusteella. Euroopan yhteisön kokemukset 
direktiivin hyväksymisestä sekä muiden maiden, joissa tällä hetkellä käydään keskustelua 
tuotevastuusta (kuten esimerkiksi Yhdysvalloissa), kokemukset osoittavat, että tasapainoisten 
puitteiden luominen tuotevastuukysymyksissä edellyttää vakavaa ja syvällistä keskustelua 
jokaisen vastuumääräyksen eduista ja haitoista. 
25 
26 oikeuteen kaikki yhtiöt, jotka toimivat tuotteiden jakelijoina Ranskassa (katso www.lemonde.fr, 
17.2.99). 
Lausunto 5.11.98 (EYVL C 359,23.11.98). 
Päätös EY:n yhteisestä kannasta nro 3/1999, tehty 23.3.99 (EYVL C 177,22.6.99). 
13 
Jos tuotevastuupolitiikkaa on voimistettava, se on tehtävä konsolidoimalla direktiivin 
85/374/ETY vahvuudet, erityisesti sen tasapuolinen lähestymistapa riskien jakamiseen. Tämä 
ei sulje pois direktiivin parantamista suuremman tehokkuuden saavuttamiseksi, kunhan valitut 
ratkaisut ovat yhtä lailla tasapainoisia. Kuten komissio on todennut yleisemmällä tavalla: 
"EU:n kuluttajapolitiikassa olisi siis varmistuttava siitä, että kuluttajien edut sovitetaan 
oikeudenmukaisesti yhteen muiden toimijoiden etujen kanssa. [.'..] Kuluttajat voivat itse 
tunnistaa ja hyväksyä kompromissin, koska he eivät ole ainoastaan kuluttajia vaan myös 
veronmaksajia ja palkattuja työntekijöitä ja he hyötyvät julkisista politiikoista97. Tämä etujen 
sovittelun periaate soveltuu sekä direktiiviin että sen myöhempään kehitykseen (katso vihreän 
kirjan luku 3 uudistuksen perusteluista ja tasapainon säilyttämisestä). 
4. Millä tavoin direktiivin täytäntöönpano on vaikuttanut vahinkoa kärsineiden etuihin 
direktiivin sisältämän tasapainon vuoksi? 
«*• Pitäisikö direktiiviä muuttaa vahinkoa kärsineiden suuremmaksi suojaamiseksi, vaikka 
siten menetettäisiinkin nykyinen tasapaino? 
Kysymys, kuinka viallisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta kärsineille korvataan ja kuka 
tuon korvauksen suorittaa, kuuluu sekä yksityiseen että julkiseen alaan. Vahinkoa kärsineiden 
ja valmistajien on ratkaistava tämä vahingonkorvausongelma turvautumalla 
tuotevastuumääräyksiin kuten direktiiviin 85/374/ETY. Direktiivi, jonka taustalla näkyy 
1800-luvun yksityisoikeuden liberaali perinne, kuuluu sopimussuhteen ulkopuolisen vastuuta 
koskevaan "tort law"-yksityisoikeuteen. Tämä sosio-ekonominen lähestymistapa selittää, 
miksi valtiovalta puuttuu vain yksittäisiin, suorastaan harvinaisiin tapauksiin, joissa 
yhteiskunnan on ollut pakko ottaa vastatakseen korvausten maksaminen vahinkoa kärsineille, 
koska tapaus on ollut niin katastrofaalinen?8. Jos näitä poikkeustapauksia ei oteta huomioon, 
vahinkoa kärsineiden tilanne kuuluu myös sosiaalisen suojelun alaan (näin ollen 
turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttaman kotitapaturman tapahduttua sosiaaliturva 
yleensä ottaa vastatakseen vahinkoa kärsineen hoitokulut, palkan maksun sairasloman aikana 
jne. ennen kuin vahinkoa kärsinyt ryhtyy mihinkään toimiin valmistajan vastuun suhteen). 
Eurooppalaisten sosiaaliturvajärjestelmien yleisyys vaikuttaa olevan yhtenä syynä siihen, että 
direktiiviin 85/374/ETY perustuvat vahingonkorvaukset eivät ole saavuttaneet samoja 
mittasuhteita kuin vastaavat korvaukset Yhdysvalloissa. Mitä enemmän on mahdollisuuksia 
siihen, että sosiaaliturva korvaa kuluja, sitä vähemmän on intoa ryhtyä tuotevastuuta 
27 Komission tiedonanto "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2002", (KOM(98) 696, 
1.12.98, s. 4-5.) 
Näin on tapahtunut Ranskassa (jossa kansalliset viranomaiset ovat pitäneet HIV-viruksen 
saaneiden hemofilia-potilaiden vahingonkorvauksia kaikkien yhteisenä ongelmana, joka on 
ratkaistava korvausrahaston avulla) ja Espanjassa (rapsiöljytapauksessa Espanjan korkeimman 
oikeuden toinen jaosto tuomitsi 26.9.97 (katso Actualidad Juridica. Aranzadi 313 de 16/10/97 ja 
La Ley de 05/11/97) valtion korvaamaan kaikkien myrkytyksestä kärsineiden vahingot, koska 
valtiolla on toissijainen vahingonkorvausvastuu. Tanskassa on 0ste Landsretsm 14.2.85 tekemän 
päätöksen jälkeen (jonka H0jesterets domme vahvisti 3.10.96 -tapaus N:o I 155/1995, I 156 
/1995,1 157/1995) perustettu lailla nro 40, joka on annettu 14.6.85, korvausrahasto Novo Nordisk 
A/Z:n myymästä verestä kärsimään joutuneiden korvauksia varten ja vapautettu valmistaja 
vastuusta, koska laiminlyöntiä ei ollut tapahtunut (direktiivin 85/374/ETY täytäntöönpanolakia ei 
voitu soveltaa tapaukseen ). 
14 
koskeviin oikeudellisiin toimiin. Tässä suhteessa tuotevastuu on vahinkoa kärsineen hyväksi 
olevia muita mahdollisuuksia täydentävä väline1'. 
5. Miten arvioitte kokemuksenne perusteella direktiiviin 85/374/ETY perustuvien vahinkoa 
kärsineen korvausmahdollisuuksien ja sosiaaliturvan suomien mahdollisuuksien suhdetta? 
ff Onko teillä tiedossa tapauksia, joissa sosiaaliturvajärjestelmät ovat ryhtyneet toimiin 
valmistajaa vastaan direktiivin 85/374/ETY vahinkoa kärsineelle antamien oikeuksien 
perusteella sen jälkeen, kun ne ovat maksaneet vahinkoa kärsineelle? 
«** Onko teillä tiedossa tapauksia, joissa direktiivin 85/374/ETY mukainen 
tuotevastuujärjestelmä on ollut riittämätön korvauksen antamisen kannalta ja sen vuoksi 
on ollut pakko turvautua koko yhteiskunnan yhteisvastuullisuuteen, jotta vahinkoa 
kärsineet ovat saaneet korvauksen? 
2.3. Vaikutukset teollisuuteen ja vakuutusalaan 
Tuotevastuun luonteesta johtuen (yksi turvallisuudeltaan puutteellinen tuote voi antaa aihetta 
useampiin vahingonkorvausvaatimuksiin tai ryhmäkanteisiin) direktiivin 85/374/ETY 
täytäntöönpano aiheuttaa suoria ja epäsuoria kuluja toimijoille. Näitä ovat 
tuotevastuuvakuutusmaksut, pääomareservit ja taloudelliset takuut mahdollisten 
korvaustapausten kattamista varten, sovintoratkaisun tai oikeudenpäätöksen perusteella 
maksetut vahingonkorvaukset korkoineen, oikeuden ja asiantuntijoiden palkkiot, riita-asian 
puolustukseen käytetty aika ja energia, syylliseksi tuomitun yhtiön tuotemerkin maineen 
kärsiminen tai osakkeiden arvon alentuminen jne. Näitä kuluja on kuitenkin melko vaikeata 
mitata tarkasti samoin kuin mitata niiden vaikutusta Euroopassa tuotteitaan valmistavien 
yritysten kilpailukykyyn, kaupalliseen ja rahoitukselliseen kapasiteettiin, innovaatio- ja 
tutkimustoimintaan, suunnittelu-, valmistus-ja pakkausmenetelmiin sekä työllistävyyteen30. 
Komission mielestä on erittäin tärkeää selvittää, missä määrin direktiivin soveltaminen 
vaikuttaa teollisuuteen. 
6. Onko teillä ollut turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita koskevia tapauksia, joissa 
direktiiviä on todella sovellettuja miten se on vaikuttanut toimintoihinne? 
•s*" Oletteko tehneet tutkimuksia tai selvityksiä direktiivin mahdollisista vaikutuksista 
toimintoihinne? 
Turvallisuudeltaan puutteellisista tuotteista aiheutuvien riskien kattamiseksi on käytössä 
yksittäisiä (tuotevastuuvakuutuspolitiikat) tai kollektiivisia mekanismeja (esimerkiksi Saksan 
lääketeollisuuden "Pharma Pool" tai Ruotsin lääketeollisuuden ja vakuuttajien 
"Läkemedelsförsäkringen") vahinkojen korvaamiseksi. Direktiivi antaa jäsenvaltioille 
29 Sellaisena sitä pitää Belgian lainsäädäntö vuodelta 1991 (14 artikla), jonka mukaan 
sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvien on ensisijaisesti turvauduttava tästä järjestelmästä heille 
tuleviin oikeuksiin. Jos sosiaaliturvajärjestelmä ei kata kaikkia vahinkoja, vahinkoa kärsinyt hakee 
korvausta karsimastaan vahingosta valmistajalta tuotevastuun perusteella. 
30 Yhdysvaltojen oikeusreformia on perusteltu muun muassa nykyisen järjestelmän suurilla 
kustannuksilla (katso US Senate, Report n° 105-32 of 19.6.97 on the Product Liability Reform Act 
of 1997, Bill S. 648, s. 3: " the US tort system is byfar the world's most costly tort system...A study 
conducted by the insurance Industry in 1989 -the Tillinghast study- estimated the current overall 
cmnual cost of the US tort system at a staggering $ 117 billion".) 
15 
mahdollisuuden säädellä, missä määrin teollisuuden on vakuutettava itseään näitä riskejä 
vastaan, vaikka direktiivin täytäntöönpanolle -tietyissä jäsenvaltioissa onkin ominaista 
vaatimus rahoitustakuusta. Itävallassa valmistajan ja maahantuojan on katettava 
valmistamiensa tuotteiden aiheuttama vastuu joko ottamalla vakuutus tai millä tahansa muulla 
sopivalla tavalla31 (samaa vaatimusta suunnitellaan Espanjassa, mutta sitä ei ole vielä pantu 
täytäntöön33). 
Samoin on vaikea arvioida direktiivin vaikutusta vakuutusmarkkinoihin mitattuna 
"tuotevastuu - turvallisuudeltaan puutteelliset tuotteet" -takuusta katettujen valitusten 
määrällä, vakuutusmaksujen tasolla, korvauksina maksetulla rahamäärällä jne. Vakuutusalaa 
pyydetään antamaan tietoja direktiivin täytäntöönpanon vaikutuksista vakuutusmarkkinoilla. 
7. Onko teillä tietoja, jos mahdollista lukuina ja kutakin vuotta kohti ilmaistuna, sellaisten 
vahinkoilmoitusten lukumäärästä, joita vakuutusala on käsitellyt turvallisuudeltaan 
puutteellisten tuotteiden aiheuttamien vahinkojen seurauksena vuodesta 1990 lähtien? 
«s° Jos on, voidaanko tietää, liittyykö vakuutuksenantajan antama takuu suoraan direktiivin 
85/374/ETY mukaiseen tuotevastuuseen? 
!• 
&" Voidaanko tietää, onko tämäntyyppisten takuiden määrä kasvanut vakuutusmarkkinoilla 
direktiivin soveltamisen jälkeen ja, jos on, mikä on ollut sen vaikutus kustannuksiin sekä 
vakuutusalalla (maksettuina vahingonkorvauksina) että vakuutetuille (vakuutusmaksujen 
taso)? 
'«*• Miten ilmoitetut vahinkotapaukset jakautuivat virhetyypeittäin (suunnittelu-, valmistus 
tai/ja tiedotusvirhe) prosentteina ilmaistuna? 
3. ONKO PERUSTELTUA TARKISTAA DIREKTIIVIÄ 85/374/ETY? 
Vihreän kirjan tässä osassa komissio kehottaa kaikkia asianosaisia tahoja ottamaan 
perustellusti kantaa siihen, olisiko direktiiviä 85/374/ETY mahdollisesti muutettava. Tässä 
vaiheessa ei kuitenkaan vielä ryhdytä direktiivin lainsäädännölliseen tarkasteluun. Ensin 
komissio tekee saamiensa vastausten pohjalta direktiivin täytäntöönpanoa koskevan 
analyysin, minkä jälkeen se mahdollisesti ehdottaa asiaa koskevia toimenpiteitä. Ne esitellään 
direktiivistä annettavassa kertomuksessa, jonka arvioidaan ilmestyvän vuoden 2000 
loppupuolella. Siten uudistusvaihtoehdot, joita tuonnempana esitellään, ovat ainoastaan 
suuntaa-antavia avoimelle ajatustenvaihdolle eivätkä ennakoi komission tulevia aloitteita. 
3.1 Tasapainon säilyttäm inen 
Viimeaikaiset keskustelut tuotevastuun laajentamisesta koskemaan maatalousalaa ovat 
osoittaneet, että valmistajan vastuuta käsittelevä politiikka herättää valmistajien ja kuluttajien 
Produkthaftungsgesetz, § 16. 
32 Lain 26/1984, annettu 19. heinäkuuta, (BOE nro 176, 24.7.84) 30 artikla, sellaisena kuin se on 
kirjoitettuna lain 22/1994, annettu 6. heinäkuuta, (BOE nro 161, 7.7.94) toisessa lopullisessa 
määräyksessä. Tämä säännös antaa hallitukselle valtuuden määrätä 
tuotevastuuvakuutusvelvollisuuden sekä perustaa takuurahasto henkilövahinkoja varten (kuolema, 
myrkytys, ruumiinvammat). 
16 
leireissä keskenään vastakkaisia reaktioita. Vahinkoa kärsinyt. toivoo saavansa 
mahdollisimman laajan kuluttajansuojan mahdollisimman pienillä kustannuksilla. Valmistaja 
puolestaan vaatii erityisesti vastuille enimmäismääriä ja vastuun mahdollisimman lyhyitä 
vanhentum isaikoj a. 
Asiassa ilmenevien etunäkökohtien yhteensovittaminen ei ole itsestään selvää. Joskus on niin, 
että eivät teollisuuden sen enempää kuin kuluttajienkaan edustajat kykene tyhjentävästi 
perustelemaan omia etujaan keskusteltavina olevissa asioissa (järjestelmän kustannukset ja 
niiden vaikutus tuotteiden hintoihin, oikeudellisten menettelyjen pituus, ennakoitavuuden 
puuttuminen, vaikutus innovointi- ja kehitttämiskapasiteettiin, vaikutus yritysten ulkoiseen 
kilpailukykyyn, jne.) 
Valmistajan vastuusta Yhdysvaltain senaatissa käytävä poliittinen keskustelu vahvistaa edellä esitetyn 
analyysin. Uudistuksen puolustajat ovat korostaneet, että, "nykyinen [US product liability] järjestelmä 
vaikuttaa haitallisesti valmistajiin, tuotteiden myyjiin, kuluttajiin ja yksittäisiin henkilöihin, jotka ovat 
kärsineet vahinkoa. Osavaltioiden tasolla tehtävät muutokset eivät voi täysin ratkaista ongelmia nykyisen 
tuotevastuujärjestelmän osalta (product liability system). Uudistusta liittovaltion tasolla tarvitaan 
nopeasti. Uudistuksen vastustajat puolestaan painottavat, että « ennen kuin tuotevastuulakiin (product 
liability law) tehdään dramaattisia muutoksia on oltava käytössä tietoja vähintään siitä, että nykyinen 
järjestelmä kaipaa uusimista ja siitä ettei se saavuta tavoitteitaan turvallisuudeltaan puutteellisten 
tuotteiden aiheuttamien vahinkojen korvaamisessa oikeudenmukaisesti ja asiallisesti tai siitä kyetäänkö 
turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden markkinointia hillitsemään. Kun saatavilla on puolueetonta 
tietoa ilmenee,' että järjestelmä toimii. Kaikkien muiden kuin asbestiin liittyvien tapausten määrä on 
vähenemässä, "punitive damages"-korvaukset ovat harvinaisempia ja korvauspäätökset ovat järkevässä 
suhteessa kärsittyihin vahinkoihin 
Jos verrataan Euroopan unionin tilannetta Yhdysvalloissa käytävään keskusteluun, •' niin 
unionissa direktiivi 85/374/ETY tarjoaa eturistiriitoihin sovittelevaa kompromissia. Ei pidä 
aliarvioida jäsenvaltioiden osoittamaa poliittista tahtoa saada aikaan tasapainoiseen 
vastuuseen perustuvat puitteet, joissa voidaan hallinnoida yritysten ja kuluttajien välisiä 
suhteita. Tämä poliittinen tahto on konkretisoitunut direktiivin säädösosassa. Komissio 
pitääkin tärkeänä sovittelevuuden säilyttämistä. Seuraavien periaatteiden ja niiden luoman 
tasapainon tulisi a priori ohjata kaikkia direktiivin muutoksiin tähtääviä aloitteita: 
• Tuottajan siviilioikeudellinen vastuu on (1) objektiivinen (tuottamuksesta 
riippumattomaton vastuu), (2) suhteellinen (tuottaja vapautuu vastuusta todistamalla tietyt 
tosiasiat ja ne voidaan tutkia uudelleen -vertaa esim. kehittämisriskit jäljempänä). Vastuu 
on (3) ajallisesti rajoitettu (tuottaja ei ole vastuussa rajoittamatonta aikaa, vaikka tämän 
periaatteen yksityiskohtaisia sääntöjä on aihetta tarkastella uudelleen erityisesti vastuuajan 
päätymisen osalta) ja (4) vastuuta ei voida kumota asianosaisten tahdosta. 
> Jäsenvaltioiden tuomioistuimet ovat osoittaneet antavansa suurta arvoa direktiivissä säädetylle 
tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaatteelle, jopa ennen sen saattamista osaksi kansallista 
voimassaolevaa lainsäädäntöä. Vuonna 1989 Ruotsin korkein oikeus otti huomioon ruokamyrkytystä 
(salmonella) käsitelleessä asiassa tuottamuksesta riippumattoman vastuun periaatteen. Periaate 
hyväksyttiin ensimmäisen kerran ja ratkaisu vahvistettiin vuoden 1992 lailla. Vuonna 1989 Halcion-
tapauksessa (Halcion on rauhoittava lääke, jonka menekki on ollut erittäin hyvä Yhdysvaltain 
markkinoilla aina siitä lähtien, kun sille myönnettiin lupa päästä markkinoille 1982) Alankomaiden 
korkein oikeus ennakoi direktiivin saattamista osaksi Alankomaiden lainsäädäntöä soveltamalla 
turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen määritelmää kyseiseen lääkkeeseen34 
Ranskassa tämä juridinen lähestymistapa on ollut silmiinpistävin, koska kymmenen vuoden kuluessa 
direktiiviä ei ollut siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä. Ranskassa tilanteen erikoispiirteenä oli 
erittäin pitkälle työstetty oikeuskäytäntö piileviä virheitä koskevien takuiden osalta. Tämän 
33 
34 US Senate, Report n° 105-32, p. 2,44, 71, 75. 
HR 30.6.89, nr. 13 564, NJ1990/652. 
17 
oikeuskäytännön myötä tuomarit asteittain siirtyivät kohti direktiivin ehtoja. Tällainen oikeuskäytäntö ei 
kuitenkaan vapauttanut Ranskaa sen velvollisuudesta siirtää direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä. 
EY:n tuomioistuin antoi vuonna 1993 Ranskalle tuomion siitä, ettei direktiiviä oltu siirretty osaksi 
kansallista lainsäädäntöä annetussa määräajassa (30. heinäkuuta 1988). Koska siirtämistä ei ollut 
toteutettu eikä Ranska ollut pannut täytäntöön vuonna 1993 annettua tuomiota, komissio päätti 
maaliskuussa 1998 viedä asian uudemman kerran tuomioistuimeen. Komissio pyysi tuomioistuinta 
langettamaan Ranskalle 158 250 ecun suuruisen päiväsakon Rooman sopimuksen 171 artiklan nojalla. 
Komission päätöksen seurauksena Ranska sääti 19. toukokuuta 1998 lain nro 98-389 täyttääkseen 
velvoitteensa. Tätä lakia voidaan soveltaa ffiuun muassa maatalouden alkufuotteisiin ja ihmisruumiista 
saataviin tuotteisiin. Laki tuo uudistuksen Ranskan lainsäädäntöön, koska se säätää valmistajan 
vapauttamisesta vastuusta siinä tapauksessa, että on kyse kehittämisriskeistä ihmisruumiista saatavia 
tuotteita lukuun ottamatta. Samalla joillekin tahoille direktiivin siirtäminen osaksi kansallista 
lainsäädäntöä olisi merkinnyt askelta taaksepäin, koska siihen sisältyy vapauttaminen vastuusta 
kehittärriisriskien ollessa kyseessä. Kysymys vastuusta vapauttamisesta kehittämisriskien ollessa 
kyseessä on ollut keskustelunaiheena Ranskassa, ja se selittää osaltaan minkä takia direktiivin 
siirtäminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on vienyt niin pitkään. 
Loppujen lopuksi tuomioistuin (Cour de Cassation) antoi muutamaa kuukautta ennen kuin säädettiin 
direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä siirtävä laki, hiljaisen hyväksymisensä direktiiville 
hyväksymällä direktiivissä annetun turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen määritelmän (tuomioistuin 
piti laboratoriota vastuullisena tapauksessa, jossa lääkkeen sulamattomasta aineesta valmistettu ulkokuori 
aiheutti vahingon ja se arvioi, että valmistaja voidaan vaatia toimittamaan tuotteita, jotka tarjoavat 
sellaisen turvallisuuden, jota kansalaiset voivat kohtuudella tuotteelta odottaa35). 28. huhtikuuta 1998 
tuomioistuin kiistattomasti tulkitsi siviilioikeutta (1147 ja 1384 artiklat) direktiivin valossa katsoessaan, 
että jokainen valmistaja on vastuussa valmistamansa tuotteen aiheuttamista vahingoista sekä 
suoranaisesti vahingosta kärsineitä kuin epäsuorasti kärsineitä kohtaan ilman, että tehdään eroa siinä 
ovatko nämä sopimuspuolia vai kolmansia osapuolia. Siten saastunutta veriplasmaa toimittanutta 
verensiirtokeskusta pidettiin vastuullisena vahingosta suoranaisesti kärsineisiin nähden mutta myös 
heidän perheisiinsä nähden aiheuttamiensa henkisten vahinkojen osalta 36. 
•• i 
• (5) Vahinkoa kärsineen velvollisuutena on näyttää toteen, että vahinko on tapahtunut, 
että tuotteen turvallisuus oli puutteellinen ja että puutteellisen turvallisuuden ja kärsityn 
vahingon välillä oli syy-yhteys. Tämä periaate on saavutettu, vaikka toteennäyttämisen 
yksityiskohtaisia sääntöjä tarkastellaan uudelleen (katso Todistustaakka jäljempänä). 
Tuotteen turvallisuuden puutteellinen luonne määritellään sellaisen turvallisuuden 
puuttumiseksi, jota kansalaiset voi kohtuudella tuotteelta odottaa ottaen huomioon 
olosuhteet ja ajankohdan37..Siinä tapauksessa, että vastuussa on useampia valmistajia 
näiden vastuu on (6) yhteisvastuullinen (vahinkoa kärsinyt voi kääntyä kenen tahansa 
samasta vahingosta vastuussa olevan tahon puoleen rajoittamatta näiden valitusoikeutta ). 
Vahinkoa kärsineen ei siis tarvitse kääntyä kunkin vastuussa olevan tahon puoleen 
erikseen, vaan hän voi vaatia täyttä korvausta keneltä tahansa heistä. 
8. Oletteko sitä mieltä, että nämä edellä esitetyt kuusi periaatetta muodostavat säännöstön, 
joka oh säilytettävä, jotta direktiivin 85/374/ETY sisäistä tasapainoa ei horjuteta? 
3.2 , Mahdollisiatulevaisuudenuudistussuuntia 
36 Cass. lere civ., 3.03.1998, SÄ Les laboratories Leo c. Scovazzo et a. [arret n° 432 P]. 
Julkisasiamies Sargos kehotti jaostoa ottamaan huomioon direktiivin 6 artiklan. 
Cass. lere civ., Cts. C. c/ Centre regional de transfusion sanguine de Bordeaux [arret n° 736 
P+B+R]. 
Direktiivissä ei olla samaa mieltä siitä, että "reasonable alternative design (RAD)" vaatimusta 
käytetään määritettäessä suunnitteluvirhettä. Tämä perustelu on sisällytetty viimeisimpään 
amerikkalaiseen "Restatement" versioon. Ajatuksena on se, että tuote on turvallisuudeltaan 
puutteellinen, jos riskit olisi voitu välttää sillä, että valmistaja olisi suunnitellut tuotteen toisin. 
Vahinkoa kärsineen velvollisuutena on todistaa se, että oliolemassa vaihtoehtoinen suunnitelma. 
18 
Kuluttajien luottamus on elintärkeää yritysten menestymiselle ja sen myötä sisämarkkinoiden 
moitteettomalle toiminnalle. Luottamuksen kasvattamiseen tähtäävät toimenpiteet ovat 
välttämättömiä tuottajien menestyksekkäälle toiminnalle. Näistä tuottajien toimenpiteistä 
maksettavaksi tulevat lisäkustannukset katetaan yleensä kokonaishyödyllä, jota tuottajat 
saavat markkinoilta, kun kuluttajien luottamus kasvaa. Komissio on kuluttajapolitiikan 
toimintasuunnitelman38 täytäntöönpanossa toiminut luottamuksen lisäämiseksi. Se haluaa 
varmistua siitä, että direktiivi 85/374/ETY on riittävän tehokas vahvistamaan kuluttajien 
luottamusta. Jos direktiivin soveltamista koskeva analyysi osoittaa, ettei asia ole näin, 
komissio ehdottaa tarpeellisia parannuksia. 
Jo nyt poliittiset päättäjät ja muuta alalla toimivat tahot ovat tuoneet esiin useita näkökohtia, 
jotka ansaitsevat tulla analysoiduiksi perusteellisemmin direktiivin mahdollista muuttamista 
silmälläpitäen. 
Todistustaakka 
Rajoittamatta periaatetta, jonka mukaan todistustaakka kuuluu vahinkoa kärsineelle, on syytä 
tutkia todistustaakan käytännön menettelyjä. Se, että henkilö on kärsinyt vahingon, ei riitä 
syyksi valmistajan vaatimiseksi direktiivin tarkoittamaan siviilioikeudelliseen vastuuseen. 
Vahinkoa kärsineen on todistettava, että vahinko johtuu tuotteen puutteellisesta 
turvallisuudesta. Todistustaakka voi osoittautua raskaaksi, jos on kyse teknisesti hyvin 
monimutkaisesta tapauksesta ja/tai jos asian tutkimiseen tarvittavat asiantuntijakustannukset 
nousevat korkeiksi. Direktiivissä ei määritellä sellaista vaadittavaa toteennäytön normia, jolla 
valitus menee läpi. Vahinkoa kärsineen kaikkein hankalin tehtävä on saada valmistaja (tai 
tuomari siinä tapauksessa, että asia on kiistanalainen) vakuuttuneeksi siitä, että tuotteen 
turvallisuus on puutteellinen ja että puutteellisen turvallisuuden ja kärsityn vahingon välillä 
on syy-yhteys. On myös otettava huomioon, että vahinkoa kärsinyt ja valmistaja ovat 
eriarvoisia tiedonsaannin suhteen (valmistaja on paremmassa asemassa kuin vahinkoa 
kärsinyt saadakseen selville kuinka ongelma on ilmennyt, koska valmistaja tuntee koko 
tuotantoprosessin). Tässä yhteydessä voidaan parantaa vahinkoa kärsineen tilannetta 
helpottamalla toteen näyttämistä erityisesti sellaisissa tapauksissa, joissa vahingon alkuperän 
jäljittäminen osoittautuu vaikeaksi. Toteen näyttämiseen liittyvät vaikeudet (tuotteen 
alkuperä, tuotteen puutteellinen turvallisuus, syy-yhteys) ovat erittäin suuria silloin, kun 
kyseessä ovat ravinnoksi nautitut tai tuhoutuneet tuotteet (esim. elintarvikkeet, lääkkeet). 
On olemassa useita eri vaihtoehtoja : , 
1) Voidaan säätää siitä, että syy-yhteys on otaksuttavissa silloin, kun vahinkoa kärsinyt 
näyttää toteen vahingon ja turvallisuuden puutteellisuuden sekä siitä, että tuotteen 
puutteellinen turvallisuus on otaksuttavissa silloin, kun vahinkoa kärsinyt näyttää toteen 
tuotteen aiheuttaman vahingon. 
Ensimmäisessä Belgiassa tehdyssä tähän direktiiviin perustuvassa päätöksessä tuomari katsoi, että 
hiilihappopitoisen virvoitusjuomapullon räjähtämistä voidaan pitää merkkinä tuotteen epänormaaliudesta 
ja, että se on ristiriidassa sen turvallisuuden kanssa, mitä kuluttaja voi kohtuudella tuotteelta odottaa. 
Tuomarin mukaan tuotteen turvallisuuden puutteellisuus voidaan johtaa tuotteen epänormaalista 
käyttäytymisestä, kun määritellään vahinkoa kärsineen toteennäyttövelvollisuutta. Valmistajan on otettava 
huomioon tuotteen käytön kaikki mahdolliset olosuhteet. Siten, kun tuote on tarkoitettu nautittavaksi 
viileänä kaikkina vuodenaikoina, valmistajan on otettava huomioon miten lämpötilanvaihtelu vaikuttaa 
lasin rakenteeseen." 
38 Komission tiedonanto "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2001", (KOM/98/696 
lopullinen, 1.12.98.). 
Aff. Riboux c. S.A. Schweppes Belgium, 21.11.96, Civ. Namur, 5e. ch. 
19 
Euroopan parlamentti päätti direktiivin 85/374/ETY laajentamisesta maatalouden alkutuotteisiin käydyssä 
keskustelussa, ettei se tue toimivaltaisen komission kantaa säätää otaksumasta vahingon ilmaantuessa, kun 
on kyse tyypilliseen jatkuvaan kehittämisprosessiin kuuluvista tapauksista". 
2) Voidaan laatia direktiivin vähimmäisnormi tai -aste 85/374/ETY 4 artiklan mukaisille 
toteennäyttöön vaaditulle kolmelle tekijälle (vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus, syy-
yhteys). Kyse ei kuitenkaan ole siitä, että direktiiviin sisällytettäisiin toteennäytön otaksuma , 
mutta edellytetään, että vahinkoa kärsineen tulisi näyttää toteen kolme tosiseikkaa suurella 
todennäköisyydellä ilman, että vaatimukset olisivat liian korkeita (olisi esim. riittävää, jos 
todennäköisyys olisi yli 60 prosenttia). Tämä vaihtoehto näyttää kuitenkin käytännössä 
monimutkaiselta. 
Laajentamisesta käydyssä keskustelussa Euroopan parlamentti tarkasteli toimivaltaisen komission 
ehdotuksen pohjalta mahdollisuutta säätää, että syy-yhteyden olisi oltava vain "riittävän mahdollinen". 
Parlamentti kuitenkin hylkäsi tämän ajatuksen.41 
3)' Valmistaja voidaan velvoittaa toimittamaan kaikki tarvittavat asiakirjat ja tiedot, jotta 
vahinkoa kärsinyt voisi käyttää hyväkseen konkreettisia seikkoja tapauksensa toteen 
näyttämiseksi. 
4) Valmistaja voidaan velvoittaa vahinkoa kärsineen todistustaakan keventämiseksi 
vastaamaan asiantuntijakustannuksista tietyin edellytyksin: vahinkoa kärsinyt voisi esim. 
pyytää tuomarilta, että valmistaja maksaa etukäteen tarvittavat kustannukset 
toteennäyttämiseksi, sillä ehdolla, että vahinkoa kärsinyt korvaa kustannukset (ja 
mahdollisesti kertyneet korot) hävitessään jutun. 
Italiassa on käytössä tämän tapainen käytäntö. Vuonna 1988 annetun lain, jolla direktiivi 85/374/ETY on 
saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, 8 artiklan 3 kohdassa annetaan tuomarille valtuudet velvoittaa 
valmistaja maksamaan asiantuntijakustannukset, jos on oletettavaa, että vahingon on aiheuttanut tuotteen 
puutteellinen turvallisuus. 
9. Osoittaako mielestänne direktiivin täytäntöönpanosta saatu kokemus, että on perusteltua 
muuttaa direktiiviä todistustaakan keventämiseksi? Millä tavalla? 
Todistustaakan erityinen ongelma liittyy valmistajan tunnistamiseen sellaisessa tapauksessa, 
jossa useat valmistajat valmistavat samaa tuotetta (esim. lääke, jota useat lääketehtaat 
valmistavat lisenssillä ). Tietyissä tapauksissa vahinkoa kärsinyt voi todellakin näyttää toteen 
vahingon, tuotteen puutteellisen turvallisuuden ja näiden välisen syy-yhteyden, mutta hän ei 
kuitenkaan pysty tunnistamaan vahingon aiheuttaneen tuotteen valmistajaa. Direktiivin 
mukaan tällaisessa tapauksessa ostajalla ei ole mitään valitusmahdollisuutta. 
Eräs ratkaisu tämän ongelman ratkaisemiseksi, josta ei direktiivissä ole säädetty, olisi 
Yhdysvaltain lainsäädännössä käytössä olevan "Market share liability" -periaatteen kaltainen 
menettely (katso DES-tapaus Alankomaissa)42. Amerikkalaista periaatetta, jossa vastuu on 
Ympäristö-, terveys- ja kuluttajansuojavaliokunnan mietintö (mietinnön esittelijä Roth-Behrendt, 
asiakirja. A4-0326/98, saatavilla http://www.europarl.eu.int/plenary/fr/default.htm), tarkistus nro° 
3. 
Euroopan parlamentti, mietintö Roth-Behrendt, tarkistus nro 12. 
HR, 9.10.92, nr. 14 667, NJ 1994/535. Tämä tapaus on seurausta Yhdysvalloissa käydystä 
oikeustaistelusta, jota käytiin varsinkin Kaliforniassa (Sindell v. Abott Laboratories, 607 P. 2ed 
924 (Cal.), cert. denied, 449 US. 912 (1980)). Asia koski Diethylstilbestrol-nimistä lääkettä 
(naishormoni, jota käytettiin keskenmenojen ehkäisyyn, ja jonka todettiin aiheuttavan syöpää 
sellaisten äitien lapsilla, jotka olivat kyseistä lääkettä käyttäneet). Kalifornian korkein oikeus 
20 
sidottu markkinaosuuteen eli "Market Share Liability", käytetään erityisesti lääkkeisiin 
liittyvässä tuotevastuussa. Siinä vaaditaan kantajaa toimittamaan todisteet ainoastaan siitä, 
että vahingon ja syynalaisen tuotteen välillä on syy-yhteys ilman, että vaaditaan valmistajan 
nimeä. Jo se, että yritys saa voittoa tuotteen myynnistä riittää siihen, että se voidaan panna 
vastuuseen. Kantajalla on siis mahdollisuus vetää mukaan useita valmistajia, koska näillä on 
yhteys syynalaiseen tuotteeseen. Vahinkoa kärsinyt voi vaatia vahingonkorvausta kaikkein 
maksukykyisimmältä riippumatta tämän vastuun asteesta. Tämä voi puolestaan kääntyä 
kilpailijoidensa puoleen. Vahingon korvaaminen jaetaan silloin kaikkien valmistajien kesken 
suhteutettuna näiden markkinaosuuteen. 
10. Voitaisiinko mielestänne Euroopassa käyttää "Market share liability" -periaatetta 
samantyyppisissä tapauksissa? 
Kehittämisriskit 
Teknologiset innovaatiot luovat yhä monimutkaisempia tuotesuunnittelu- ja valmistus­
menetelmiä, joiden pitkän ajan vaikutuksia ei voida varmuudella ennustaa. Teknisiä 
ominaisuuksia koskeva epävarmuus tuo kehittämisriskejä. Tämä on eräs kaikkein 
kiistellyimmistä aiheista valmistajan vastuuta koskevassa keskustelussa. 
On suotavaa rajata kehittämisriskejä koskeva ongelma: direktiivin 85/374/ETY 7 artiklan e) 
kohdan mukaisesti turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistaja vapautuu vastuusta, jos 
hän näyttää, että laskettaessa tuote liikkeelle teknisen ja tieteellisen tiedon kaikkein 
edistynein objektiivinen taso ei ollut sellainen, että kyseisen tuotteen puutteellinen 
turvallisuus olisi voitu havaita. Jotta vastuu voitaisiin saada koskemaan valmistajaa on 
todistettava, että oleelliset tiedot olivat saatavilla, silloin kun kyseinen tuote on laskettu 
liikkeelle . Tämän vastuuvapauden käyttämisestä tehty ensimmäinen arvio osoittaa, ettei ole 
mitenkään itsestään selvää todistaa, ettei puutteellisuutta tuotteen turvallisuudessa voitu 
havaita tuotteen liikkeellelaskuhetkellä tiedossa olleiden seikkojen perusteella. 
Saksan Bundesgerichtshof antoi ensimmäisen direktiiviin perustuvan tuomionsa vuonna 1995, ja katsoi 
siinä, että 7 artiklan e kohdan vapautusta ei voida soveltaa rakennevikoihin (vaan ainoastaan 
, suunnitteluvirheisiin)44. Asia koski kierrätetyn kivennäisvesipullon räjähdystä. Tiedossa oli, että tässä 
pullotyypissä oli mikroskooppisia säröjä, jotka aiheuttivat räjähdyksiä. Tuomioistuin katsoi, että 
valmistajaa voitiin pitää vastuullisena tällaisista säröistä, jotka johtuivat rakennevirheestä. Myös Itävallan 
Oberste Gerichtshof on antanut tuomion kehittämisriskejä koskevissa asioissa45. 
Aikaisemmin mainitussa belgialaisessa oikeustapauksessa valmistaja ei toimittanut todistusta 
epänormaalista käytöstä eikä mitään muutakaan direktiivin 7 artiklassa säädettyä todistusta. Tuomari katsoi 
päätti, että kaikki vastuunalaista tuotetta markkinoille laskeneet valmistajat olivat vastuussa 
markkinaosuutensa mukaisesti, millä vältettiin tuotteen alkuperän jäljittäminen. 
Commission c. Royaume-Uni, C-300/95, tuomio 30.5.97, Kok. 1997, s. 1-2649, kohta 29. 
BGH, 9.5.95, VIZR 158/94, NJW 1995,2162. 
OGH, 20.6.91, 6 Ob 568/91 (toimivaltainen tuomioistuin); OGH, 30.6.92, 7 06 581/92, ecolex 
1992, 842 (räjähtänyt Coca-Cola-pullo); OGH, ecolex 1992, 842 (jakelijan vastuu ); OGH, 
11.11.92, 1 06 644/92 (sammutettu kalkki); OGH, ecolex 1994, 384 (komponentin lopulliselle 
tuotteelle aiheuttamat vahingot); OGH, JB1 1995, 592 (maahantuojan vastuu); OGH, JB1 1996, 
188 (kehittämisriskit) 
21 
erityisesti, että olivatpa vastaajan ilmoittamat laaduntarkkailun keinot sitten olleet millaiset tahansa, se ei 
todista "absoluuttista mahdottomuutta" havaita vahingon aiheuttaneen virheen olemassaoloa. 
Vastuusta vapauttaminen kehittämisriskien ollessa kyseessä on ollut parlamentaarisen keskustelun 
kohteena vuodesta 1990 lähtien, kun on keskusteltu direktiivin siirtämisestä osaksi kansallista 
lainsäädäntöä. 9. heinäkuuta 1996 viruksen saastuttamaa verta käsitelleessä tapauksessa 46, tuomioistuin 
(Cour de Cassation) päätti tästä vapautuksesta ennen direktiivin siirtämisestä osaksi kansallista 
lainsäädäntöä. Tuomioistuin ratkaisi, että verensiirtokeskus on velvollinen toimittamaan virheettömiä 
tuotteita, eikä sillä ole mahdollisuutta saada vastuusta vapautusta muun kuin ulkopuolisen syyn perusteella 
ja että tuotteen sisäinen virhe, vaikka se ei olisi havaittavissa, ei muodosta tuotteen liikkeelle laskeneelle 
ulkopuolista syytä. Tuotteen liikkeelle laskija yritti vedota 7 artiklan e) alakohdassa säädettyyn 
vapautuksen syyhyn, estääkseen tämän periaatteen soveltamisen, koska direktiiviä ei ollut siirretty osaksi 
Ranskan kansallista lainsäädäntöä. Tuomioistuin vastasi, että vaikka tuomarin velvollisuutena on tulkita 
kansallista lainsäädäntöä direktiivin tekstin ja tavoitteiden mukaisesti, niin se tehdään sillä ehdolla, että se 
on jäsenvaltiota sitova eikä anna sille vaihtoehtoa soveltaa kansallista lainsäädäntöä yhteisön 
lainsäädäntöön. Tuomioistuin katsoi, että direktiivi ei tarkalleen vaadi mitään asian suhteen koska 15 
artiklan 1 kohdan b alakohta antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden joko antaa tai olla antamatta 
vastuuvapaus kehittämisriskien ollessa kyseessä. Lain nro 98-389 säätämisen seurauksena Ranskan 
siviilioikeuden uusi 1386-12 artikla vahvistaa tämän oikeuskäytännön, koska se ei antanut ihmisruumiista 
saatavien tuotteiden valmistajille vapautusta kehittämisriskeihin liittyvästä vastuusta 4?. 
Vuonna 1985 annettu direktiivi tarjoaa ongelmaan väliaikaisen ratkaisun. Vastuuvapaus on 
mahdollinen kymmenen vuoden aikana ja jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus kumota 
vapaus yksipuolisesti. Direktiivin 15 artiklan 3 kohdan mukaisesti on sovittu, että komissio 
arvioi, voidaanko valmistajaa pitää vastuullisena kehittämisriskeistä siirtymäkauden jälkeen. 
Parlamentissa käydyissä keskusteluissa kaikkein arimmaksi aiheeksi on osoittautunut 
direktiivin laajentaminen koskemaan maatalouden alkutuotteita. Valtaosa parlamentaarikoista 
ei puoltanut vastuuvapauden kumoamista, koska sen vaikutuksesta ei ole tehty arviointia. 
Kaksi kehittämisriskejä koskevaan järjestelmään esitettyä tarkistusta eivät saaneet 
parlamentin enemmistöä puolelleen . Ei edes vuonna 1979 komission alkuperäisen 
ehdotuksen (joka ei sisältänyt tällaista vastuuvapautta) käsittelyssä Euroopan parlamentti ollut 
asian suhteen yksimielinen. Vaikka parlamentti silloin esitti näiden riskien poissulkemista, se 
kuitenkin suositteli, että tutkitaan siirtymäkauden päätyttyä mahdollisuutta siirtää kaikki tai 
osa valmistajan vastuusta joko kokonaisuudessaan tai tiettyjen riskien osalta takuurahaston 
kannettavaksi. Päämääränä olisi samalla kertaa turvata sekä kuluttajien että valmistajien 
asema tällaisten riskien varalta49. 
Nyt yritetään saada selville, olisiko direktiivin 85/374/ETY 7 artiklan e) kohdassa esitetyn 
vastuusta vapautumisen syyn kumoamisella haitallisia vaikutuksia teollisuudelle ja/tai 
vakuutusalalle. Kun arvioidaan sitä, jos ja millaisia ylitsepääsemättömiä seurauksia 
kehittämisriskejä koskeva vastuu voi aiheuttaa Euroopassa toimiville valmistajille, voitaisiin 
käyttää apuna niiden maiden kokemuksia, joissa vastuuvapautta ei ole (näin on 
Luxemburgissa, Suomessa, Espanjassa elintarvikkeiden ja lääkkeiden osalta, Saksassa 
lääketeollisuudessa ja Ranskassa ihmisruumista saatujen tuotteiden osalta ja ennen vuoden 
1998 toukokuuta liikkeelle laskettujen tuotteiden osalta). Vastuusta vapautumisen syyn 
poistaminen voisi aiheuttaa ongelmia näiden riskien vakuuttamisen kannalta. Vakuuttaminen 
on vaikeaa, koska ei ole perusteita olettaa sellaisen riskin todennäköisyyttä, jonka 
46 
47 
48 
49 Cass. lereciv., CtsX... c. GANIncendie accidents et autres, [arretn° 1395 P]. 
Article 13, loi n° 98-389 du 19 mai. 
Lausunto annettu 5.11.98 (EYVL C 359, 23.11.98). 
Lausunto annettu 26.4.79 (EYVL C 127, 21.5.79). 
22 
olemassaoloa ei voi todentaa laskettaessa tuotetta liikkeelle. Jos riski joka tapauksessa on 
liian suuri vakuuttajan kannettavaksi eikö tilanne ole yhtä ylitsepääsemätön yksittäisen 
kuluttajan kanalta? 
Koska komissiolla ei ole hallussaan riittävästi tietoa sen toteamiseksi, että kehittämisriskejä 
koskeva vastuu olisi valmistajille ylitsepääsemätön, se kehottaa alan toimijoita toimittamaan 
täsmällistä tietoa vastuuvapauden käytännön toiminnasta. Näiden tietojen perusteella 
komissio pyrkii arvioimaan objektiivisesti (1) lamaannuttaisiko vastuuvapauden kumoaminen 
valmistajien ja erityisesti kaikkein herkimpien alojen (kuten lääketeollisuus) 
innovointihalukkuutta ja (2) pitäisivätkö vakuutusmarkkinat edelleen mahdollisena myöntää 
vakuutuksia tämän tyyppisten riskien varalta. 
11. Onko teillä tietoja vastuusta vapautumiseen oikeuttavansyyn tosiasiallisesta 
soveltamisesta kehittämisriskitapauksissa (direktiivin 7 artiklan e) kohta) ? 
IS" Onko teillä tietoja niiden maiden teollisuudelle koituneista erityisistä lisäkustannuksista, 
joissa valmistaja on vastuussa kehittämisriskeistä? 
Onko valmistaja teidän mielestänne vastuussa kehittämisriskeistä ? 
Pitäisikö yhteiskunnan vastata kokonaisuudessaan kehittämisriskien aiheuttamista 
vahingoista (julkisin varoin ylläpidetystä korvausrahastosta ) ja/tai olisiko vastuussa 
asianosainen tuotantosektori (perustamalla rahaston, johon alan jäsenet ovat kutsutut 
osallistumaan)? 
Taloudellisen vastuu rajat . 
Voimassa olevan direktiivin mukaan valmistajan rahamääräinen vastuu on rajallinen. 9 
artiklassa säädetty omavastuuosuus antaa valmistajalle mahdollisuuden jättää korvaamatta 
vahinkoa kärsineelle esineen vahingoittumisen, joka on vähäisempi kuin 500 ecua1. 
Direktiivissä 85/374/ETY viitataan nimenomaisesti ecuun ja sen ns. historialliseen arvoon. 
Nykyisen direktiivin puitteissa ja tiettyjen jäsenvaltioiden lausunnon vastaisesti52, komission 
kanta on se, että omavastuu ei ole valinnainen. 16 artiklassa sen sijaan säädetään 
mahdollisuudesta (ei velvollisuudesta) valmistajan taloudellisen vastuun enimmäismäärästä 
henkilövahingoissa, joita aiheutuu samanlaisten tuotteiden aiheuttamista samanlaisista 
vahingoista. Enimmäismäärä on vahvistettu 70 miljoonaan ecuun (käytännössä tätä summaa 
on erittäin vaikea saavuttaa), mutta se voi olla myös korkeampi. Ainoastaan Saksa, Espanja ja 
Portugali ovat säätäneet tällaisesta rajoituksesta. 
52 Euroopan vakuutuslautakunnan pääsihteeri totesi tämän asian yhteydessä vuonna 1996 : "Voidaan 
päätellä, että kehittämisriskien vakuuttaminen aiheuttaa vakavia ongelmia ja, jos Euroopan tasolla 
lakiasäätävät elimet, jotka kantavat huolta tuotevastuun yhdenmukaistamisesta, poistasivat 
tuotevastuusta vapautumiseen oikeuttavan syyn, on varmaa että hetkessä tuotteiden valmistajien 
suhteet vakuuttajiin joutuisivat sekasortoon" (LEGRAND, B : « L'impact de la directive sur 
Pindustrie des assurances », La directive 85/374/ETY relative ä la responsabilite du fait des 
produits : dix ans apres, Louvain-la neuve, 1996.). 
Tässä ei viitata euroon vaan ecuun, koska on kyseessä ns.historiallinen arvo ennen vuotta 1999 : 
ecun vasta-arvo kansallisina valuuttoina on vahvistettu 25.7.85 (ks. direktiivin 85/374/ETY 18 
artikla. 
Ranskan ja Kreikan lainsäädännöissä ei ole lainkaan omavastuuta. 
23 
Vuoden 1985 lakia säädettäessä omavastuuosuutta perusteltiin halulla välttää sitä, että 
direktiivin nojalla nostettaisiin valmistajia vastaan ylimitoitettuja kanteita, ja sen vuoksi sen 
soveltamisala rajattiin tietyn rahamäärän ylittäviin materiaalisiin vahinkoihin. Tätä perustelua 
pitää tarkastella uudestaan, jos kokemus ei anna aihetta olettaa, että sen poistaminen 
kasvattaisi valmistajien vastaisten oikeustoimien määrää räjähdysmäisesti. Tässä yhteydessä 
on pidettävä mielessä myös pk-yritysten edut. Sen sijaan 16 artiklassa säädetty 
enimmäismäärä on väliaikainen ja poikkeuksellinen ratkaisu, sillä rajoittamatonta vastuuta on 
tarkasteltava uudestaan kymmenen vuoden siirtymäkauden jälkeen (ks. direktiivin 16 artiklan 
2 kohta). Tämä selittää, miksi enimmäismäärää ei ole otettu käyttöön suurimmassa osassa 
jäsenvaltioita. , 
Aluksi parlamentti kannatti ajatusta 500 euron omavastuun poistamisesta ja mahdollisuudesta 
nostaa enimmäismäärä 140 miljoonaan euroon. Tämä käy ilmi sen lausunnosta, joka koski 
direktiivin 85/374/ETY laajentamista maatalouden alkutuotteisiin. Onkin mietittävä , ovatko 
taloudellisen vastuun enimmäismäärät ehdottoman pitävästi perusteltuja erityisesti 16 artiklan 
enimmäismäärän osalta (ainoastaan kolme jäsenvaltioita on sen hyväksynyt). 
12. Onko teillä tietoja miten suuri prosenttimäärä tapauksista koskee alle 500 euron suuruisia 
materiaalisia vahinkoja? 
«f** Poistaisitteko 500 euron omavastuun ja/tai 70 miljoonan euron valinnaisen 
enimmäismäärän? 
f- Jos olette puoltanut valmistajan vastuuta kehittämisriskien osalta (kysymys 11), onko 
mielestänne perusteltua säilyttää valinnainen enimmäismäärä tämän tyyppisille riskeille? 
Vanhentumisaika ja vastuu 
Tuottajan vastuuta ei ole ajallisesti rajoitettu. Direktiivin 10 ja 11 artiklan mukaisesti 
valmistaja ei ole enää kymmenen vuoden kuluttua tuotteen liikkeelle laskemisesta vastuussa 
tuotteesta (vastuun vanhentumisaika) sanotun kuitenkaan rajoittamatta vireillä olevaa valitusta 
tai oikeuskäsittelyä. Jos henkilö kärsii turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta 
vahingosta, hänen on tämän kymmenen vuoden kuluessa vaadittava korvausta ja se on tehtävä 
viimeistään kolmannen vuoden kuluttua siitä hetkestä, jolloin hän sai tiedon tai hänen olisi 
pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta 
(vanhentumisaika). Ajallista vastuuta on perusteltu pääasiassa kohtuullisuussyillä: 
Tuottamuksesta riippumaton vastuu sälyttää valmistajalle taakan, joka on raskaampi kuin se 
vastuu, jota perinteiset sopimussuhteeseen perustuva ja sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu 
vaativat. Tätä on tasapainotettava vastuun ajallisella rajoittamisella, jotta teknologinen 
innovaatio ei lamaantuisi ja jotta olisi mahdollisuus saada vakuutuslaitokset kattamaan riskit. 
Vanhentumisajan täytäntöön panossa ei aina ymmärretä toimia oikein. 21. kesäkuuta 1996 Espanjan korkeimman 
oikeuden siviilioikeus (la chambre civile de la cour supreme espagnole) antoi tuomion asiassa, jossa käsiteltiin 
korvauksia automekaanikon sormen amputoitumisesta, kun hän oli käyttänyt turvallisuudeltaan puutteellista 
jakoavainta. Tuomion mukaan direktiivillä ei ollut horisontaalista vaikutusta yksityisten osapuolten välillä yhteisön 
tuomioistuimen oikeuskäytännön "Faccini Dori" mukaisesti ja direktiiviä ei voida soveltaa tuotteeseen, joka on 
laskettu liikkeelle ennen täytäntöönpanevan lain tulemista voimaan. Tässä tapauksessa tuomari lisäsi, että vaikka 
vuoden 1994 laki olisi sovellettavissa ratione temporis, asia oli vanhentunut, koska onnettomuus tapahtui kolme 
vuotta kyseisen jakoavaimen hankkimisen jälkeen. Mutta direktiivin mukaisesti vanhentumisaika alkaa siitä 
hetkestä, jolloin hän sai tiedon vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta, eikä siitä 
hetkestä, jolloin kyseinen tuote on ostettu53. 
TS Sala Civil, 21.6.96 (RJ 1996/6712). Direktiivi mainitaan myös 21.1.90 annetussa tuomiossa (RJ 
1990-69), joka annettiin jakelijan vastuusta viallista kylpyhuoneen kaappia käsitelleessä 
tapauksessa (art. 3.3) ja tuomiossa 23.5.91 (RJ 1991-3784) autovalmistajan vastuusta. Korkein 
24 
Mitä tulee siihen määräaikaan, jonka kuluessa asia on vietävä oikeuteen (kolme vuotta), ei ole 
olemassa a priori yhtään syytä otaksua, että tätä määräaikaa olisi tarkistettava. Sen sijaan 
näyttää siltä, että kymmenen vuoden vastuuaika voisi olla riittämätön kattamaan sellaisia 
tapauksia, joissa vahinko tapahtuu vasta kymmenen vuoden määräajan päättymisen jälkeen. 
(parlamentti kannatti tätä ja ehdotti määräajan pidentämistä aina 20:een vuoteen piilevien 
virheiden osalta) . On kuitenkin aihetta vielä tutkia, onko asia näin. Toisaalta pidempi 
vastuuaika tuo suuremman taloudellisen riskin yrityksille ja vakuutuslaitoksille. Joka 
tapauksessa on hyödyllistä pitää mielessä, että tässä kohdassa on eroavuuksia direktiivin 
85/374/ETY ja 19 päivänä kesäkuuta 1992 yleisestä tuoteturvallisuudesta annetun neuvoston 
direktiivin 92/59/EY välillä55. Ensin mainitun direktiivin mukaisesti valmistajan 
siviilioikeudellinen vastuu turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamista vahingoista 
päättyy kymmenen vuoden kuluttua tuotteen liikkeelle laskemisajankohdasta. Mutta 
direktiivissä 92/59/EY vaaditaan, että valmistaja tuo markkinoille ainoastaan turvallisia 
tuotteita. Direktiivissä 92/59/EY turvallisen tuotteen määrittely sisältää viittauksen tuotteen 
ennakoitavissa olevaan käyttöikään, joka voi luonnollisesti olla yli kymmenen vuotta. 
13. Olisiko kymmenen vuoden vastuuaikaa muutettava? Pitäisikö muutoksen olla yleinen vai 
ainoastaan tiettyjä tuotteita tai sektoreita koskeva? 
**" Kykenevätkö teollisuusyritykset ja erityisesti pk-yritykset sekä vakuutusmarkkinat 
taloudellisesti vastaamaan tällaisen muutokset kustannuksista? Ja voidaanko sitä pitää 
niiden velvollisuutena ? 
Vakuuttamisvelvollisuus > 
Kuten on jo mainittu direktiivissä ei säädetä siitä, miten valmistajan on katettava 
taloudellinen vastuu, eikä erityisesti vakuuttamisvelvollisuudesta. Valmistajalla ei ole siis 
velvollisuutta ottaa vastuuvakuutusta, joka kattaisi turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen 
aiheuttamista vahingoista koituneet kulut. Tällä hetkellä kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan 
päättää tällaisen velvollisuuden ehdoista, koska toimialojen välistä sopimusta teollisuuden ja 
vakuutuslaitosten välillä ei ole olemassa (esimerkiksi lääkealalla). Alalla toimivien tahojen 
kokemus voi auttaa yhteisöä päättämään perustellusti, pitääkö yhteisön toimia tämän asian 
suhteen ja vaatia valmistajilta joko yksittäistä tai kollektiivista taloudellista sitoumusta, jotta 
vahinkoa kärsineiden korvaukset taataan erityisesti direktiivin 16 artiklassa tarkoitetuissa 
sarjana esiintyvissä onnettomuuksissa. 
Vapaaehtoisten järjestelyjen aikaansaaminen ei ole aina helppoa. Tanskan hallitus yritti saada 
lääketeollisuuden edustajia pääsemään yksimielisyyteen korvausrahaston perustamisesta. Vastaavia 
rahastoja on Ruotsissa ja Suomessa. Koska yksimielistä päätöstä ei saatu kohtuuajassa tehtyä, 
parlamentin oli säädettävä vuonna 1995 laki lääkkeiden aiheuttamien vahinkojen korvaamisesta. Lain 
nojalla kuluttaja saa korvausta 31., joulukuuta 1995 jälkeen liikkeelle laskettujen lääkkeiden 
aiheuttamista fyysisistä vahingoista riippumatta virheen tai vastuun toteen näyttämisestä! Korvausta 
saa kääntymällä potilasvakuutusyhdistyksen hallinnoiman rahaston puoleen. Rahastoa ylläpitämiseksi 
on alennettu lääkkeiden korvausprosentteja 75 prosentista 74,7 prosenttiin ja 50 prosentista 49,8 
prosenttiin. 
oikeus tekee, yleensä päätökset suhteessa kuluttajansuojalakiin (laki 26/1984), joka määrittää 
vastuun, kun kuluttaja käyttää tuotetta (tuomio 23.6.93, RJ 1993-5380). Kun soveltamisehdot on 
täytetty, tuomarit soveltavat lakia 22/94, joka on annettu 6. Heinäkuuta, aina 8. heinäkuuta 1994 
lähtien vuonna 1984 annetun lain 25-28 artiklan asemesta, (vid. SAP Tarragona, 18.07.98, n.' 
347/1998). 
54 Lausunto annettu 5.11.98 (EYVL C 359, 23.11.98). 
55 EYVL L 228,11.8.92, s. 24. 
25 
14. Onko tiedossanne tapauksia, joissa vakuutuksen puuttuminen on aiheuttanut sen, että 
vahinkoa kärsinyt ei ole saanut korvauksia? 
IS" Pidättekö oikeutettuna vakuuttamisvelvollisuuden vaatimista valmistajilta, jotta näiden 
tuotannosta johtuvat riskit tulisivat katetuiksi vai pidättekö parempana vapaaehtoisia 
järjestelyitä teollisuuden ja vakuutuslaitosten välillä? 
Avoimuus 
Avoimuuden ja tiedon puute sellaisissa asioissa, joissa direktiivin 85/374/ETY 
vastuujärjestelyä on käytetty, haittaa direktiivin täytäntöönpanon tarkastelua erityisesti kun 
halutaan tarkastella, minkälaisia korvauksia vahinkoa kärsineet ovat tosiasiallisesti saaneet 
(korvauksien taso, valitusprosessin pituus, vaikeudet tapausten toteen näyttämisessä, jne.). 
Direktiivissä ei säädetä keinoista täytäntöönpanon avoimuuden parantamisesta. Ainoa tähän 
viittaava on komission tekemä säännöllinen arviointi. Valmistajilla ei ole mitään 
velvollisuutta säilyttää tietoja niitä vastaan tehdyistä valituksista. Kansallisilla 
viranomaisillakaan ei ole velvollisuutta valvoa valitusten määriä. 
Yleisestä tuoteturvallisuudesta annetussa neuvoston direktiivissä 92/59/EY säädetään siitä, 
että jäsenvaltioiden ja komission on ilmoitettava toisilleen ja vaihdettava tietoja viallisten 
tuotteiden poistamisesta markkinoilta, mutta tämäkään ei riitä takaamaan avoimuutta. Vaikka 
valmistaja velvoitetaan tiedottamaan kuluttajille valmistamiinsa tuotteisiin liittyvistä riskeistä 
ja ryhtymään asianmukaisiin toimiin ja tarpeen vaatiessa myös tuotteen poistamiseen 
markkinoilta riskien välttämiseksi, lainsäädäntö ei kuitenkaan velvoita erityiseen 
tiedottamiseen direktiivin 85/374/ETY tosiasiallisesta soveltamisesta. 
Vastausten löytyminen on vaikeaa, sillä on valmistajien etujen mukaista säilyttää luottamus 
liikeasioissa. Kuitenkin keinot tällaisen tiedon levittämiseen ovat olemassa. Yhdysvalloissa 
saatu kokemus osoittaa, että tiedot valmistajan vastuuta koskevista riidanalaisista asioista 
ovat yhä julkisempia, koska asiassa on käytetty kahdenlaisia aloitteita. 
On olemassa tutkimuksiin erikoistuneita yrityksiä (jury verdict reporters), joiden tehtävänä on 
tutkia ja levittää tietoja, jotka koskevat tapausten lukumäärää, korvausten tasoa, asianosaisia 
tuotteita ja vastuutahoja, asiaa käsitteleviä tuomioistuimia jne. Tämän aloitteen käyttö on 
laajalti levinnyttä Internetin ansiosta. 
Tämä kaupallinen toiminta helpottaa riidanalaisten osapuolien asianajajien tehtäviä, koska sen kautta 
levitetään otteita tiettyjä aloja koskevista tuoreimmista päätöksistä tai annetaan luokitteluja erityyppisten 
korvausten suorittamisesta. National Association of State Jury Verdict Publishers on amerikkalaisten 
kustantamojen muodostama organisaatio, joka kerää tietoa oikeustapausten parissa työskenteleviltä 
asianajajilta suoraan. Tilattavissa on suuri joukko erilaisia palveluita (tuotekohtaiset tai vahinkokohtaiset 
haut, tuoreimmat oikeustapaukset, asiantuntijaluettelot, sovitteluratkaisuun päätyneet oikeustapaukset, 
tilastoanalyysit jne.56 
Lainsäätäjä myös vaatii valmistajia julkistamaan ja toimittamaan tiedoksi kuluttajien 
tuoteturvallisuuslautakunnalle (Consumer Product Safety Commission) turvallisuudeltaan 
puutteellisia tuotteita käsittelevät tapaukset. Valmistajien (mutta myös maahantuojien) on 
ilmoitettava tälle viranomaiselle tapaukset, joissa tuote on aiheuttanut kuolemantapauksen tai 
vakavia henkilövahinkoja ja joista on vireillä vähintään kolme oikeuskäsittelyä. Ilmoitus on 
56 Ks. www .iuryverdict.com. 
26 
tehtävä heti, kun näistä tapauksista on annettu ratkaiseva tuomio kantajan hyväksi tai jos 
osapuolet ovat päätyneet sovitteluratkaisuun 
15. Oletteko sitä mieltä, että direktiiviä on tarkistettava siten, että siihen sisällytetään 
keinoja saada avoimemmaksi tapaa, jolla toimijat soveltavat sen sääntöjä? Voitaisiinko 
tämä toteuttaa nostamalla esiin sellaiset tapaukset, joissa turvallisuudeltaan puutteellisia 
tuotteita on vielä markkinoilla? 
Tuotteen liikkeelle laskijan vastuu 
Tuotteen liikkeelle laskijan ilmoitusvelvollisuus: Direktiivin 85/374/ETY 3 artiklan 3 
kohdassa säädetään, että jos tuotteen valmistajaa ei voida tunnistaa, tuotteen valmistajana 
pidetään jokaista, joka on laskenut tuotteen liikkeelle, jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle 
kohtuullisessa ajassa valmistajaa tai sitä, jolta hän on hankkinut tuotteen. Tätä sovelletaan 
myös, jos tarkoitettu maahantuoja ei käy ilmi yhteisöön tuodusta tuotteesta, vaikka 
valmistajan nimi kävisikin siitä ilmi. Vahinkoa kärsineellä on velvollisuus vaatia tuotteen 
liikkeelle laskijaa vastuuseen, jotta tämä voi ilmoittaa kohtuullisessa ajassa valmistajan tai 
tuotteen jakeluketjun alkupäässä olevan tuotteen liikkeellelaskijan yhteystiedot. Tämä 
"virallisen ilmoituksen" -mekanismi on perusteltu siinä määrin kun direktiivin mukainen 
periaate on se, että valmistaja on vastuussa valmistamansa turvallisuudeltaan puutteellisen 
tuotteen aiheuttamasta vahingosta. 
Kokemus kuitenkin osoittaa, että tavat, joilla tuotteen liikkeelle laskijaa vaaditaan vastuuseen 
vaihtelevat hyvin paljon jäsenvaltioittain. Tämä ei ole direktiivin tavoitteiden kannalta 
tyydyttävää. Esimerkiksi Italiassa tuotteen liikkeelle laskijalla on kolme kuukautta aikaa 
vaadittujen tietojen (valmistajan nimi ja osoite) toimittamiseen. Vahinkoa kärsineen 
velvollisuutena on pyytää näitä tietoja kirjallisesti ja hänen on ilmoitettava tuote ja sen 
ostopaikka- ja päivä. Vahinkoa kärsineen on suostuttava siihen, että tuotteen liikkeelle laskija 
tarkastaa tuotteen58. Saksassa vaaditut tiedot on toimitettava kuukauden kuluessa59. Belgiassa 
ajan pituus määräytyy tuomarin arvion mukaan60. Komissio toivoo, että vihreän kirjan 
käynnistämään kuulemismenettelyyn osallistuvat kertoisivat tähän liittyvistä kokemuksistaan. 
Tuotteen liikkeelle laskijan vastuun laajuus: Direktiivin mukainen periaate on se, että 
valmistaja on vastuussa valmistamansa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta 
vahingosta. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa valmistajalla tarkoitetaan lopputuotteen 
valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, joka varustamalla 
tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen 
valmistajana. Seuraavissa kolmessa poikkeustapauksessa tuotteen liikkeelle laskijana 
toimivaa ammatinharjoittajaa voidaan pitää vastuullisena: kun tämä toimii tuotteen 
maahantuojana yhteisöön (direktiivin 3 artiklan 2 kohdan tarkoittamalla tavalla) -ja, tietyin 
ehdoin, jos vahinkoa kärsinyt ei voi tunnistaa tuotteen valmistajaa tai jos maahantuojan 
nimeä ei ole ilmoitettu tuotteessa (3 artiklan 3 kohta). Toisin sanoin näiden rajattujen 
57 Section 37 de la Consumer Protection Safety Act (15 USC Sec. 2084, « Notification of settlements 
orjudgments»). 
58 Artikla 4, lakiasetus 24.5.1988. 
59 §4Produkthaftungsgesetzl989. 
60 Article4.2delaloidu25fevrierl991. 
27 
tilanteiden ulkopuolella tuotteen liikkeelle laskijana toimivan ammatinharjoittajan vastuusta ei 
säädetä direktiivin 85/374/ETY säännöksillä. Jotta vahingosta kärsinyt saa tuotteen liikkeelle 
laskijan vastuuseen turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta, hänen 
on turvauduttava asianosaisen jäsenvaltion vastuuta koskevaan lainsäädäntöön. Yleensä 
näissä tapauksissa on kyse sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevista säännöksistä. 
Yleisestä tuoteturvallisuudesta annetussa neuvoston direktiivissä 92/59/EY puolestaan 
vaaditaan, että valmistaja tuo markkinoille ainoastaan turvallisia tuotteita'1. Direktiivissä 
tarkoitetaan tuottajalla jakeluketjussa olevia elinkeinonharjoittajia, jos heidän toimintansa 
vaikuttaa markkinoille lasketun tuotteen turvallisuusominaisuuksiin. Voidaankin kysyä, eikö 
direktiivissä 85/374/ETY vuonna 1985 säädettyä tuottamuksesta riippumattoman vastuun 
periaatetta pitäisi soveltaa kaikkiin jakeluketjussa oleviin elinkeinonharjoittajiin, jos heidän 
toimintansa vaikuttaa markkinoille lasketun tuotteen turvallisuusominaisuuksiin kuten 
esimerkiksi pakkaus-, kuljetus- ja varastointitoimintaan.' Komissio pyytää vihreän kirjan 
käynnistämään kuulemismenettelyyn osallistuvia esittämään mielipiteensä tästä asiasta. 
16. Pitäisikö vahinkoa kärsineen näyttää toteen valituksen hylkäämisen uhalla, että hän on 
antanut tuotteen liikkeelle laskijalle mahdollisuuden ilmaista tuotteen valmistajan nimi? 
Entä pitäisikö tuotteen liikkeelle laskijan ilmoittaa tuotteen valmistajan nimi tietyn ajan 
kuluessa (esim. kolme kuukautta)? 
«*" Pitäisikö direktiiviä soveltaa kaikkiin jakeluketjussa oleviin elinkeinonharjoittajiin, jos 
heidän toimintansa vaikuttaa markkinoille lasketun tuotteen turvallisuusominaisuuksiin ? 
Direktiivin kattamat tuotteet 
Tätä direktiiviä sovelletaan ainoastaan tuotteisiin (eli kaikki irtaimet aineelliset esineet, jotka 
on tarkoitettu yksityiseen tai muuhun käyttöön, myös sähkö). 
Koska direktiivi ei kata palveluita (joita varten komissio suunnittelee mahdollista 
erityisaloitetta ), komissiolta onkin useaan otteeseen tiedusteltu mahdollisuudesta lisätä 
direktiivin soveltamisalaan kiinteistöt, sillä yhteisön tasolla ei ole olemassa rakennuttajan 
vastuuta säätelevää järjestelmää. 
17. Olisiko direktiiviä mielestänne laajennettava kiinteään omaisuuteen? 
Direktiivin kattamat vahingot 
Direktiivi 85/374/ETY 9 artikla kattaa vahingot, jotka aiheutuvat kuolemasta ja muista 
henkilövahingosta sekä vahingot jotka ovat aiheutuneet tuotteelle, sikäli kun tuotetta ei ole 
61 Turvallisen tuotteen määritelmä, ks. direktiivin 92/59/EY 2 artiklan b) kohta. 
62 Komission tiedonanto "Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelma 1999-2001", (KOM/98/696 
lopullinen, 1.12.98.). 
28 
käytetty ammattimaisesti. Poikkeuksen muodostaa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen 
itsensä vahingoittuminen . • 
Esimerkkejä siitä, ettei direktiiviä ole sovellettu on havaittavissa esim. Portugalin oikeuskäytännössä: 
.Korkeimman oikeuden tuomiossa 26. lokakuuta 1995, (Supremo Tribunal de Justica) asiasta, jossa 
käsiteltiin onnettomuuden kärsineen auton korjausta, Portugalin korkein oikeus katsoi, että Espanjassa 
valmistettujen SEAT-merkkisten autojen myyjää ei voida pitää vastuullisena lain (decret-loi) 383/89 
nojalla, koska autonmyyjää ei voitu pitää valmistajana ja koska vahinko oli tapahtunut itse tuotteelle64. 23. 
toukokuuta 1995 toisessa asiassa, jossa käsiteltiin tulipalossa vaurioituneen auton korjausta, tuomari ei 
ottanut huomioon direktiivin täytäntöönpanevaa lainsäädäntöä, koska laki (decret-loi) ei ollut 
sovellettavissa tuotteen liikkeellelaskuajankohtana ja koska vahinko oli tapahtunut itse tuotteelle65. 
Tällä hetkellä immateriaalisia vahinkoja (muut kuin omaisuudelle aiheutuneet vahingot, 
moraaliset ja henkiset vahingot jne.) ei kateta, vaikka suurin osa kansallisista lainsäädännöistä 
ottaa ne huomioon. Parlamentti suositteli direktiivin 99/34/EY ensimmäisessä käsittelyssä, 
että henkiset vahingot sisällytettäisiin direktiivin soveltamisalaan, vaikka parlamentin toisessa 
käsittelyssä asian taakse ei saatu vaadittua enemmistöä, jotta direktiiviä olisi voitu muuttaa 
tähän suuntaan. 
Toinen kysymys koskee vahinkoja, jotka aiheutuvat tuotteille, jotka ovat ammatti- tai 
kaupallisessa käytössä ja joita direktiivi ei kata. Jos turvallisuudeltaan puutteellinen tuote 
aiheuttaa tulipalon ja toimiston irtaimisto tuhoutuu, omistaja (joko yritys tai 
elinkeinonharjoittaja) ei voi vedota direktiiviin valmistajan puoleen kääntyessään ja 
vaatiessaan tältä korvauksia. Tämä selittyy sillä, että direktiivissä tarkoitetaan vain tietyn 
tyyppisiintuotteisiin eli kulutustavaroihin liittyviä korvauksia. Mikään ei kuitenkaan estä a 
priori soveltamasta direktiiviä siten, että muunkin tyyppiset vahinkoa kärsineet kuten 
ammattimaiset elinkeinoharjoittajat voisivat siitä hyötyä. 
Ranskassa laki, joka säätää direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä, kattaa myös vahingot, jotka 
aiheutuvat muille kuin yksityiskäytössä oleville tuotteille (kaupalliset tuotteet). 
18. Pitäisikö direktiivin kattaa muitakin turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden 
aiheuttamia vahinkoja, kuten muut kuin omaisuudelle aiheutuneet vahingot, moraaliset, 
henkiset vahingot ja /tai vahingot, jotka aiheutuvat tuotteille, jotka ovat ammattikäytössä, 
mikä antaisi yrityksille ja erityisesti pk-yrityksille mahdollisuuden turvautua direktiiviin 
saadakseen turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen valmistajan vastuuseen ? 
Vireillepano-oikeus 
Komission julkaisemassa Kuluttajapolitiikan toimintasuunnitelmassa on käynnistetty 
aloitteita, joilla helpotetaan kuluttajien mahdollisuuksia aloittaa oikeustoimia (direktiivin 
täytäntööpanoon liittyvät kieltokanteet, riitatapausten ratkaiseminen tuomioistuinten 
ulkopuolella, kuluttajien mahdollisuuksien parantaminen korvauksien saamiseksi 
oikeudenkäyntikuluista, joita heille on oikeuksiensa soveltamisesta aiheutunut, aloite, jonka 
avulla samantapaisia vahinkoja kärsineet kuluttajat voivat yhdessä toteuttaa oikeustoimia 
63 j 
Tavaran korvaaminen kuuluu kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita säätelevän 
lainsäädännön piiriin (ks. kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä 
seikoista annettu direktiivi 99/44/EY , EYVL L 171, 7.7.99) 
64 
. 65' Acördäo nro 87.397, Col. De Jur., 1995,111-84. 
Recurso nro 7653, Col. De Jur. 1995, III-l 13 
29 
jne.)66. Onkin hyvä selvittää tarvitaanko direktiivin 85/374/ETY täytäntöönpanossa 
erityistoimia helpottamaan vahinkoa kärsineiden ryhtymistä oikeudenkäyntimenettelyyn. 
Tässä yhteydessä voidaan tarkastella kahta eri toimintatapaa: kieltokanteita ja yhdistettyjä 
kanteita. 
Yhteisön lainsäädäntö ei anna vahinkoa kärsineelle mahdollisuutta nostaa kieltokannetta, kun 
turvallisuudeltaan puutteellinen ja vaarallinen tuote vahingoittaa kuluttajien terveyttä ja 
turvallisuutta: kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavista kieltokanteista annettu direktiivi 
ei kata direktiivin 85/374/ETY aluetta. Olisi kuitenkin hyödyllistä tarkastella, osoittautuisiko 
samankaltainen ratkaisu, josta on säädetty direktiivissä 98/27/EY, tarpeelliseksi sen lisäksi, 
että direktiivistä 85/374/ETY on johdettu vahinkoa kärsineen oikeus saada 
vahingonkorvausta. Direktiivin 92/59/EY mukaan tuotteen poistamisen markkinoilta voivat 
toteuttaa ainoastaan, viranomaiset eivätkä yksittäiset toimijat. 
Yhteisön lainsäädäntö ei myöskään kata yhdistettyjä kanteita tällä alalla, vaikka tätä välinettä 
on usein käytetty valmistajan vastuun ollessa kyseessä vaikka tuloksista ei ole ollut takeita. 
Esimerkki ryhmäkanteesta tällä alalla on Yhdistyneessä kuningaskunnassa nostettu ryhmäkanne 
Benzodiazepines- tapauksessa, jossa oli tehty 5000 valitusta Valium- ja Ativan- nimisten 
rauhoittavien lääkkeiden aiheuttamista vahingoista Roche Products Ltd ja John Wyeth and Brother 
Ltd -nimisiä valmistajia vastaan. Asia oli riippuvainen oikeusapulautakunnan (Legal Aid Board) 
antamasta taloudellisesta tuesta, joka kuitenkin myöhemmin veti tukensa pois kanteen kustannusten 
vuoksi. 70 kantajaa jatkoi oikeustoimia aina korkeimpaan oikeuteen asti, joka antoi asiasta päätöksen 
19. heinäkuuta 1996, minkä jälkeen asian käsittely päättyi6S. 
Yhdysvalloissa on olemassa erityinen menettely, jonka tyyppistä on vain vähän kehitetty 
Euroopassa. Sellaisissa tapauksissa, joissa kuultavaksi pitäisi kutsua niin suuri määrä kantajia 
tai puolustajia, ettei se käytännössä olisi toteutettavissa, voidaan yksi tai useampia henkilöitä 
valita heidän joukostaan edustajiksi, jos oikeudelliset ja asiasisällölliset näkökohdat ovat 
kaikkien etujen mukaisia. Menettely on nimeltään "class action" tai yhteinen kanne. 
Osapuolen, joka valitaan edustamaan muita on omattava tiettyjä sellaisia piirteitä, jotka 
tekevät hänestä hyvän edustajan. "Class action" -kanteen seurauksena annetulla tuomiolla on 
lainvoima kaikkien niiden osapuolten suhteen, jotka ovat päättäneet osallistua tähän 
yhteisesti nostettuun kanteeseen, mutta myös kaikkien muiden sellaisten henkilöiden suhteen, 
jotka ovat kärsineet saman tyyppisestä vahingosta, ja jotka eivät ole varta vasten ilmaisseet 
haluaan olla osallistumatta tähän menettelyyn69 
Amerikkalaiset tuomioistuimet osoittavat enenevää varovaisuutta "class action" -menettelyjen 
aloittamisessa. Liittovaltion oikeudenkäyntilain mukaisesti tämä menettely on mahdollinen 
sillä ehdolla, että menettelyssä edustettu kokonaisuus voidaan identifioida ("certify"). Kun 
asiassa käsitellään valmistajan vastuuta, tuomarin on tutkittava, onko kyseessä suuri joukko, 
jolla on samat oikeudelliset ja asiasisällölliset näkökohdat, että ryhmän edustajat puolustavat 
ja suojelevat ryhmän etuja asianmukaisella tavalla ja että kaikkia yhteisesti koskevat kohdat 
saavat enemmän painoarvoa kuin yksittäisiä henkilöitä koskevat kohdat. Ja lopuksi tuomarin 
on tutkittava se, että "class action" -menettely on kaikkein asianmukaisin valitustie verrattuna 
66 KOM(98) 696, 1.12.98, s. 21. 
67 
68 
69 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/27/EY, annettu 19 toukokuuta 1998, EYVL L 
166 11.6.98, s.51 
Ks. yksityiskohtaisemmin www.gidleigh.com/alert 
Rule 23 of the US Federal Rules of Civil Procedure: "...the judgment, whether favorable or not, 
will include ali members who do not request exclusion;" 
30 
70 
muihin riita-asioiden ratkäisumenettelyihin . Korkein oikeus osoitti "juridista skeptisyyttä" 
asbestia koskeneessa riita-asiassa . Oikeus ei hyväksynyt asbestin aiheuttamasta vahingosta 
kärsineiden yhteistä identiteettiä, koska tässä jutussa ei ollut etujen "yhteyttä". Tämä päätös 
vahvistaa aavistukset epäröivästä asenteesta, joka vallitsee amerikkalaisissa tuomioistuimissa, 
joissa on vireille pantuna valtavia ryhmäkanteita (mass tort litigation) tupakka- ja 
asbestiteollisuutta vastaan. 
Tietyt kansalliset oikeusmekanismit mahdollistavat kanteiden yhdistämisen, kuten Ranskassa 
jossa ryhmäkanne mahdollistaa kuluttajien etujen yhdistämisen (on erotettava ryhmäkanteet 
tai kieltokanteet, joiden tarkoituksena on edistää yleistä etua yksittäisen edun sijasta). 
Euroopasta löytyy ehkä hieman vastaavanlaiselta tuntuva kuin Yhdysvaltojen "class action" 
-menettely ainoastaan Portugalissa, jossa vuodesta 1995 ollut käytössä lain nro 83/95 
mukaisesti yhteinen kanne (action populaire). 
19. Olisiko yhteisön lainsäädännössä säädettävä direktiivin 85/374/ETY täytäntöönpanoa 
varten mekanismeista riitatapausten ratkaisemiseksi tuomioistuinten ulkopuolella ? 
«^ Olisivatko kuluttajien etujen suojaamiseen tähtäävät kieltokanteet varteenotettava 
vaihtoehto? 72 
.«^. Olisiko aihetta ottaa käyttöön paremmin toimivia mekanismeja, jotta voitaisiin 
valmistautua samanlaisten etujen yhteiseen edustamiseen, kuten ryhmäkanne Ranskassa 
tai vastaavan tyyppinen kanne Portugalissa? 
Muuta 
Direktiivi 85/374/ETY jättää käsittelemättä koko joukon kysymyksiä valmistajan vastuusta 
turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttamissa vahingoissa, kysymyksiä herättävät 
esimerkiksi seuraavat asiat: tuotetta valmistavan yrityksen johdon ja työntekijöiden vastuu, 
vahinkojen arviointiperusteet, korvaamissäännöt, kustannusten jakaminen yhteisvastuullisesti 
vastuussa olevien henkilöiden välillä, jne. Komissio kehottaa kaikkia asianosaisia toimijoita 
etsimään muita sellaisia aiheita, jotka ansaitsisivat tulla säädellyiksi yhteisön tasolla, ja 
esittämään myös perustelut. 
70 Rule 23 ofthe US Federal Rules of Civil Procedure. 
71 Amchem Products Inc. v. Windsor ,117 S.Ct. 2231 (1997), annettu 25.6 1997. 
72 Tämä voitaisiin toteuttaa sisällyttämällä direktiivi 85/374/ETY direktiivissä 98/27/EY olevaan 
luetteloon kieltokanteista. 
31 
Liite 1 : Tuotevastuudirektiivi 
Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 
1 Jäsenvaltio 
Belgia 
Tanska 
Saksa 
Kreikka 
Espanja 
Ranska 
Irlanti 
Italia 
Luxemburg 
Alankomaat 
Itävalta 
Portugali 
Suomi 
Ruotsi Annettu 
Laki 25.2.91 
Laki nro 371, 7.6.89 
Laki 15.12.89 
Laki 2251/1994 (joka 
korvaa vuoden 1988 
lakiasetuksen), 
Laki nro 22/1994, 6.4.94 
Laki nro 389-98b 19.5.98 
Laki nro 28 vuodelta 
1991 
Lakiasetus nro 224, 
24.5.88 
Laki 21.4.89, jota on 
muutettu lailla 6.12.89 
Laki du 13.9.90 
Laki nro 99, 21.1.88, 
jota on muutettu lailla 
nro 95, 11.2.93, laki nro 
-917,29.12.93 ja laki nro 
510, 12.7.94 
; 
Lakiasetus nro 383, 
6.11.89 
Laki nro 694, 17.08.90, 
jota on muutettu lailla 
nro 99, 8.1.93 ja laki nro 
879,22.10.93 
Laki nro 18, 23.1.92, 
jota on muutettu lailla 
nro 1137, 3.12.92 ja laki 
nro 647, 10.6.93 Tullut 
voimaan 
1.4.91 
10.6.89 
1.1.90 
8.7.94 
23.5.98 
16.12.91 
24.5.88 
2.5.91 
1.11.90 
1.7.88 
21.11.89 
1.9.91 
1.1.93 Maataloustuotteita 
koskeva tuotevastuu 
(15 artiklan 1. kohdan a 
alakohta)' 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
EI OLE (paitsi 
geenimuunnellut 
tuotteet) 
EI OLE 
ON 
ON Kehittämisriskejä 
koskeva 
tuotevastuu (15 
artiklani kohdan b 
alakohta) 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE (paitsi 
elintarvikkeet ja 
lääkkeet) 
EI OLE (paitsi 
ihmisruumiista 
saatavat tuotteet) 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE Vastuun 
rahamääräinen 
yläraja 
(16 artikla) 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
Direktiivin 99/34/EY antamisen myötä jäsenvaltioiden on ollut velvollisuus laajentaa direktiivi 
85/374/ETY koskemaan maatalouden alkutuotteita. 
32 
Yhdistynyt 
kuningas­
kunta Laki, 15.5.87 1.3.88 EI OLE EI OLE EI OLE 
33 
Liite 2 : Tuotevastuudirektiivi 
Lähentäminen EU:n ulkopuolisten maiden lainsäädäntöjen kanssa 
Valtio 
Islanti 
Liechtensteie 
n 
Norja 
Malta 
Kypros 
Viro 
Unkari 
Puola 
Tsekki 
Slovenia 
Bulgaria 
Latvia 
Liettua 
Slovakia 
Romania 
Turkki Annettu 
Laki nro 25, 27.3.91 
Laki 12.11.92 
Laki nro 104, 23.12.88, 
jota on muutettu lailla 
nro 62, 25,11.91 
(Lakiehdotus) 
Laki nro 105, 1995 
\ 
(Lakiehdotus) 
Laki nro 10, 16.2.93, 
jota on muutettu lailla 
nro 25, 16.3.98 
(Lakiehdotus) 
Laki nro 59, 5.3.98 
Laki 6.3.98 
Laki 18.3.99 
Laki 8.10.96 
(Lakiehdotus) 
(Lakiehdotus) 
(Lakiehdotus) 
Laki 23.2.95 Tullut 
voimaan , 
1.1.92 
1.5.95 
1.1.89 
— 
1.1.97 
— 
1.1.94 
— 
1.6.98 
28.3.98 
3.7.99 
8.10.96 
— 
— 
— 
8.9.95 Maataloustuotteita 
koskeva tuotevastuu 
(15 artiklan 1 kohdan a 
alakohta) 
ON 
EI OLE 
ON 
— 
EI OLE 
0 
EI OLE 
/ 
EI OLE 
ON 
ON 
EI OLE 
" 
• ~~ 
—' 
EI OLE Kehittämisriskejä 
koskeva 
tuotevastuu 
(15 artiklani 
kohdan b 
alakohta) 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
~~ 
EI OLE 
~~ 
EI OLE 
•" 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
" 
~~ 
— 
EI OLE Vastuun 
rahamääräinen 
yläraja 
(16 artikla) 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
— 
EI OLE 
— 
EI OLE 
-" 
EI OLE 
EI OLE 
ON 
EI OLE 
— 
__ 
— 
EI OLE 
34 
Liite 3 : Tuotevastuulainsäädäntö kolmansissa maissa 
Valtio 
Australia 
Israel 
Japani 
Yhdys-
vallat 
Brasilia 
Sveitsi Annettu 
Trade Practices 
Amendment Act 1992 
(24.6.92) 
Defective Products 
(Liability),Law 1980 
Product Liability Law 
(1.7.94) 
S 2236 (Liittovaltion 
lakiehdotus tehty , 
25.6.98 ja hylätty 
9.7.98) 
Codigo de defesa do 
Consumidor (11.9.90) 
Liittovaltion 
tuotevastuulaki 
18.6.93 Tullut 
voimaan 
9.7.92 
1.9.80 
1.7.95 
11.3.91 
1.1.94 Maataloustuotteita 
koskeva tuotevastuu 
(15 artiklan 1 kohdan 
a alakohta) 
ON 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE Kehittämisriskejä 
koskeva 
tuotevastuu 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE 
EI OLE Vastuun 
rahamääräinen 
yläraja 
EI OLE 
. EI OLE 
EI OLE 
Tuoteturvallisuus kuuluu eri osavaltioiden lakiin, koska yhdenmukaistettua liittovaltion lakia ei 
ole.. 
35 
Liite 4 
NEUVOSTON DIREKTIIVI, 
annettu 25 päivänä heinäkuuta 1985, 
tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (85/374/ETY) 
EUROOPAN YHTEISÖJEN NEUVOSTO, joka 
ottaa huomioon Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 100 artiklan, 
ottaa huomioon komission ehdotuksen(l), 
ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon(2), 
ottaa huomioon talous-ja sosiaalikomitean lausunnon(3), 
sekä katsoo, että i 
on tarpeen lähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, joka koskee valmistajan vastuuta tuotteen puutteellisen 
turvallisuuden aiheuttamasta vahingosta, koska. vallitsevat erilaisuudet saattavat vääristää kilpailua ja vaikuttaa 
tavaroiden liikkuvuuteenyhteismarkkinoilla sekä johtaa eroihin kuluttajan suojaamisessa vahingolta, jonka tuotteen 
puutteellinen turvallisuus aiheuttaa hänen terveydelleen tai omaisuudelleen, 
valmistajan tuottamuksesta riippumaton vastuu on ainoa asianmukainen keino ratkaista teknistyvälle 
aikakaudellemme ominainen, nykyaikaiseen tekniseen tuotantoon liittyvien riskien oikeudenmukaisen jakamisen 
ongelma, 
tuottamuksesta riippumattoman vastuun tulisi koskea ainoastaan teollisesti valmistettuja irtaimia esineitä; tämän 
vuoksi on tarpeen jättää vastuun ulkopuolelle sellaiset maatalous- ja riistatuotteet, joita ei ole teollisesti jalostettu niin, 
että jalostus voisi aiheuttaa tuotteen puutteellisen turvallisuuden; tässä direktiivissä tarkoitetun vastuun tulisi koskea 
myös sellaista irtainta esinettä, jota käytetään kiinteistön rakentamisessa tai joka liitetään kiinteistöön, 
/ 
kuluttajien suojaamiseksi vastuun tulisi koskea jokaista tuotantoon osallistuvaa valmistajaa, jonka valmistama 
lopputuote tai osatuote taikka toimittama raaka-aine on turvallisuudeltaan puutteellinen; samasta syystä vastuun tulisi 
koskea maahantuojaa, joka tuo tuotteen yhteisöön, ja sitä, joka esiintyy valmistajana varustamalla tuotteen 
nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan taikka joka toimittaa tuotteen, jonka valmistajaa ei 
voida tunnistaa, 
kuluttajien suojaamiseksi tulisi tilanteissa, joissa useat henkilöt ovat vastuussa samasta vahingosta, vahinkoa 
kärsineen voida vaatia täyttä korvausta keneltä tahansa heistä, 
kuluttajan hengen ja terveyden sekä omaisuuden suojaamiseksi tuotteen puutteellista turvallisuutta ei tulisi arvioida 
tuotteen käyttökelpoisuuden mukaan vaan sen mukaan, puuttuuko sellainen turvallisuus, jota yleisöllä kohtuudella on 
aihetta odottaa; turvallisuuden arvioinnissa merkitystä ei ole sellaisella tuotteen virheellisellä käytöllä, joka ei 
olosuhteet huomioon ottaen ole puolustettavissa, 
riskin kohtuullinen jako vahinkoa kärsineen ja valmistajan kesken edellyttää, että valmistajan olisi voitava vapautua 
vastuusta, jos hän näyttää tiettyjen vastuusta vapauttavien seikkojen olevan olemassa, 
kuluttajan suojaamiseksi valmistajan vastuun on oltava sama, vaikka vahingon syntymiseen on myötävaikuttanut 
muun henkilön teko tai laiminlyönti; vahinkoa kärsineen myötävaikutus voidaan kuitenkin ottaa huomioon vastuuta 
vähentävänä tai sen poistavana seikkana, ' 
kuluttajan suojaamiseksi on korvattava kuolema ja muut henkilövahingot sekä esinevahingot; velvollisuus korvata 
esinevahingot saisi kuitenkin koskea vain yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitettuja tuotteita, ja liiallisten 
oikeudenkäyntien välttämiseksi esinevahingoissa olisi oltava määrältään kiinteä omavastuu; tämä direktiivi ei saisi 
vaikuttaa kivun ja säryn tai muun aineettoman vahingon korvaamiseen tapaukseen sovellettavan lainsäädännön 
mukaisesti, 
yhdenmukainen vanhentumisaika vahingonkorvauskanteen nostamiselle on sekä vahinkoa kärsineen että 
valmistajan edun mukainen, tuotteet kuluvat, entistä ankarampia turvallisuusmääräyksiä kehitetään ja tiede ja 
tekniikka kehittyvät; tästä syystä ei olisi kohtuullista pitää valmistajaa vastuussa tuotteen puutteellisesta 
turvallisuudesta rajoittamatonta aikaa; vastuun olisi sen vuoksi lakattava kohtuullisen ajan kuluttua tämän kuitenkaan 
vaikuttamatta vireillä oleviin korvauskanteisiin, 
36 
tehokkaan kuluttajansuojan toteuttamiseksi ei tulisi sallia sopimusehtoja, joilla rajoitetaan valmistajan vastuuta 
suhteessa vahinkoa kärsineeseen, 
jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten mukaan vahinkoa kärsineellä saattaa olla oikeus vaatia vahingonkorvausta 
sopimukseen perustuvan vastuun tai muun kuin tässä direktiivissä tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun 
perusteella; sikäli kuin tällaiset säännökset edistävät myös tehokasta kuluttajansuojaa, tämä direktiivi ei saisi 
vaikuttaa niihin; jos lääkevalmisteita koskeva kuluttajansuoja on jäsenvaltiossa tehokkaasti turvattu erityisellä 
vastuujärjestelmällä, tällaiseen järjestelmään perustuvien korvausvaatimusten tulisi olla edelleen mahdollisia, 
vastuu ydinvahingoista on kaikissa jäsenvaltioissa jo järjestetty riittävin erityissäännöksin, minkä vuoksi on ollut 
mahdollista jättää tällaiset vahingot tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, 
maatalouden alkutuotteiden ja riistatuotteiden jättäminen tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle voidaan 
tietyissä jäsenvaltioissa katsoa epätarkoituksenmukaiseksi kuluttajansuojan rajoittamiseksi sen kannalta, mitä tältä 
suojalta edellytetään, minkä takia jäsenvaltion olisi voitava laajentaa vastuu koskemaan myös näitä tuotteita, 
samasta syystä voidaan tietyissä jäsenvaltioissa katsoa kuluttajansuojan kannalta epätarkoituksenmukaiseksi 
kuluttajansuojan rajoittamiseksi se, että valmistajalla on mahdollisuus vapautua vastuusta, jos hän näyttää tieteellisen 
ja teknisen tiedon tason laskettaessa tuote liikkeelle olleen sellainen, ettei tuotteen puutteellista turvallisuutta ole voitu 
havaita; tämän vuoksi jäsenvaltion olisi voitava pitää voimassa aikaisemmin annetut säännökset tai antaa uudet 
säännökset, joiden mukaan tähän seikkaan ei voi vedota vastuusta vapautumiseksi; kun kysymys on uudesta 
lainsäädännöstä, tämän poikkeuksen hyväksi käyttämiseen olisi kuitenkin sovellettava yhteisön seisautusmenettelyä, 
jotta suojan tasoa voitaisiin mahdollisuuksien mukaan nostaa yhdenmukaisesti kaikkialla yhteisössä, 
useimpien jäsenvaltioiden oikeudelliset perinteet huomioon ottaen ei ole aiheellista asettaa valmistajan 
tuottamuksesta riippumattomalle vastuulle rahamääräistä ylärajaa; kuitenkin siltä osin kuin perinteet ovat erilaisia, 
näyttää mahdolliselta antaa jäsenvaltiolle mahdollisuus poiketa rajoittamattoman vastuun periaatteesta siten, että 
valmistajan kokonaisvastuulle samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten samanlaisten tuotteiden aiheuttamista 
kuolemantapauksista ja muista henkilövahingoista säädetään enimmäismäärä edellyttäen, että tämä määrä 
säädetään tarpeeksi korkeaksi asianmukaisen kuluttajansuojan ja yhteismarkkinoiden moitteettoman toiminnan 
takaamiseksi, 
tässä direktiivissä säädetty yhdenmukaistaminen ei voi nykyisellä tasollaan olla täydellistä, mutta se avaa tien kohti 
suurempaa yhdenmukaisuutta; tämän, vuoksi on tärkeää, että neuvosto saa säännöllisin väliajoin komissiolta 
kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta sekä siihen mahdollisesti liittyvät tarpeelliset ehdotukset, ja 
tässä suhteessa on erityisen tärkeää riittävän pitkän ajanjakson kuluttua tarkastella uudelleen niitä tämän direktiivin 
säännöksiä, joiden mukaan jäsenvaltioilla on mahdollisuus poikkeuksiin, jotta näiden poikkeusten vaikutuksista 
kuluttajansuojaan ja yhteismarkkinoiden toimintaan saadaan käytännön kokemuksia, 
ON ANTANUT TÄMÄN DIREKTIIVIN: 
1 artikla 
Valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta. 
2 artikla 
Tässä direktiivissä "tuotteella" tarkoitetaan kaikkia irtaimia esineitä paitsi maatalouden alkutuotteita ja riistatuotteita, 
vaikka esine on liitetty toiseen irtaimeen esineeseen tai kiinteistöön. "Maatalouden alkutuotteella" tarkoitetaan > 
maanpinnan kasvutuotteita sekä kotieläintalouden ja kalastuksen tuotteita, lukuun ottamatta tuotteita, joille on 
suoritettu ensimmäisen asteen jalostus. 'Tuotteena" pidetään myös sähköä. 
3 artikla 
1. "Valmistajalla" tarkoitetaan lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, 
joka varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen 
valmistajana. 
2. Valmistajan vastuuta rajoittamatta tässä direktiivissä tarkoitettuna valmistajana pidetään myös sitä, joka 
elinkeinotoiminnassa tuo tuotteen yhteisöön myyntiä, vuokraamista, leasing-toimintaa tai muuta jakelua varten, ja hän 
on vastuussa kuten valmistaja. 
3. Jos tuotteen valmistajaa ei voida tunnistaa, tuotteen valmistajana pidetään jokaista, joka on laskenut tuotteen 
liikkeelle, jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle kohtuullisessa ajassa valmistajaa tai sitä, jolta hän on hankkinut 
tuotteen. Tätä sovelletaan myös, jos 2 kohdassa tarkoitettu maahantuoja ei käy ilmi maahan tuodusta tuotteesta, 
vaikka valmistajan nimi kävisikin ilmi siitä. 
4 artikla 
37 
Vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen 
turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys. 
5 artikla 
Jos tämän direktiivin säännösten mukaan kaksi tai useampi vastaa samasta vahingosta, he vastaavat 
yhteisvastuullisesti, mikä ei kuitenkaan estä soveltamasta, mitä kansallisessa lainsäädännössä säädetään 
takautumisoikeudesta. 
6 artikla 
1. Tuote on turvallisuudeltaan puutteellinen, jos se ei ole niin turvallinen kuin on ollut aihetta odottaa ottaen huomioon 
kaikki seikat, kuten: 
a) tuotteesta annetut tiedot; 
b) tuotteen kohtuudella ennakoitavissa oleva käyttö; 
c) ajankohta, jona tuote laskettiin liikkeelle. 
2. Tuotetta ei pidetä turvallisuudeltaan puutteellisena pelkästään sen vuoksi, että myöhemmin on laskettu liikkeelle 
parempi tuote. 
7 artikla 
Valmistaja ei ole tämän direktiivin mukaan vastuussa, jos hän näyttää: 
a) että hän ei ole laskenut tuotetta liikkeelle; 
b) että olosuhteet huomioon ottaen oh todennäköistä, että tuotteen turvallisuudessa ei ollut vahingon aiheuttanutta 
puutetta silloin, kun hän laski sen liikkeelle, tai että puute on tullut myöhemmin; 
c) että hän ei ole valmistanut tuotetta myyntiä tai muuta taloudellisia tarkoituksia palvelevaa jakelua varten eikä 
valmistanut tai toimittanut sitä elinkeinotoiminnassaan; 
d) että tuotteen puutteellinen turvallisuus on seurausta siitä, että tuotteen on oltava viranomaisten antamien 
pakottavien määräysten mukainen; 
e) että laskettaessa tuote liikkeelle tieteellisen ja teknisen tiedon taso ei ollut sellainen, että puutteellinen turvallisuus 
olisi voitu havaita; tai 
f) kun kysymys on osatuotteen valmistajasta, että puutteellinen turvallisuus johtuu sen tuotteen suunnittelusta, johon 
osatuote on liitetty, tai kyseisen tuotteen valmistajan antamista ohjeista. 
8 artikla 
1. Valmistajan vastuuta ei vähennä se, että vahinko on aiheutunut sekä tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta että 
kolmannen henkilön teosta tai laiminlyönnistä, tämän kuitenkaan rajoittamatta kansalliseen lainsäädäntöön 
sisältyvien takautumisoikeutta koskevien säännösten soveltamista. 
2. Valmistajan vastuuta.voidaan kaikki olosuhteet huomioon ottaen sovitella tai se voidaan poistaa kokonaan, jos 
vahingon on aiheuttanut sekä tuotteen puutteellinen turvallisuus että vahinkoa kärsineen tuottamus tai sen tuottamus, 
josta vahinkoa kärsinyt on vastuussa. 
9 artikla 
"Vahingolla" tarkoitetaan 1 artiklassa: 
a) kuolemaa ja muuta henkilövahinkoa; 
b)' muun esineen kuin turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen itsensä vahingoittumista tai tuhoutumista, 
vähennettynä kuitenkin 500 ECUn omavastuumäärällä ja edellyttäen, että esine on 
i) laadultaan yleensä yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitettu ja 
ii) pääasiassa ollut vahinkoa kärsineen yksityisessä käytössä tai kulutuksessa. 
38 
Tämä artikla ei rajoita aineetonta vahinkoa koskevien kansallisten säännösten soveltamista. 
10 artikla 
1. Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että tässä direktiivissä tarkoitettuihin korvausvaatimuksiin 
sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa. Vanhentumisaika alkaa päivänä, jona kantaja sai tiedon tai hänen 
olisi pitänyt saada tieto vahingosta, tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta ja valmistajasta. 
2. Tämä direktiivi ei estä soveltamasta vanhentumisajan pysäyttämistä tai keskeyttämistä koskevia jäsenvaltioiden 
säännöksiä. 
11 artikla 
Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat 
oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen 
liikkeelle, jollei vahinkoakärsinyt ole tänäaikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan. 
12 artikla 
Tässä direktiivissä säädettyä valmistajan vastuuta suhteessa vahinkoa kärsineeseen ei saa rajoittaa tai poistaa 
sopimusehdolla, joka rajoittaa hänen vastuutaan tai poistaa sen. 
13 artikla 
Tämä direktiivi ei rajoita vahinkoa kärsineen oikeutta korvaukseen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai 
sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla taikka sellaisen erityisen vastuujärjestelmän 
perusteella, joka on olemassa tämän direktiivin tiedoksiantohetkellä. 
14 artikla 
Tätä direktiiviä ei sovelleta sellaisiin ydinonnettomuudesta johtuviin vahinkoihin, joihin sovelletaan jäsenvaltioiden 
ratifioimia kansainvälisiä sopimuksia. 
15 artikla 
1. Jäsenvaltio voi: 
a) adellä 2 artiklasta poiketen säätää lainsäädännössään, että tämän direktiivin 1 artiklassa tarkoitettuna "tuotteena" 
pidetään myös maatalouden alkutuotteita ja riistatuotteita; 
b) edellä 7 artiklan e kohdasta poiketen pitää voimassa tai tämän artiklan 2 kohtaa noudattaen antaa 
lainsäädännössään säännökset, joiden mukaan valmistaja on vastuussa, vaikka hän näyttäisi, että tieteellisen ja 
teknisen tiedon taso silloin, kun hän laski tuotteen liikkeelle, ei mahdollistanut puutteellisen turvallisuuden 
havaitsemista. / 
2. Jäsenvaltion, joka aikoo toteuttaa 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun toimenpiteen, on toimitettava suunniteltu 
toimenpide kirjallisena komissiolle. Komission on ilmoitettava tästä muille jäsenvaltioille. 
Asianomainen jäsenvaltio saa toteuttaa suunnittelemansa toimenpiteen vasta, kun yhdeksän kuukautta on kulunut 
toimenpiteen ilmoittamisesta komissiolle, ja ainoastaan, jos komissio ei ole sillä välin tehnyt neuvostolle ehdotusta 
tämän direktiivin muuttamisesta tältä osin. Jollei komissio kuitenkaan kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun se on 
saanut sanotun ilmoituksen, ilmoita asianomaiselle jäsenvaltiolle, että se aikoo tehdä neuvostolle tällaisen 
ehdotuksen, jäsenvaltio voi välittömästi toteuttaa suunnittelemansa toimenpiteen. 
Jos komissio tekee neuvostolle tällaisen ehdotuksen tämän direktiivin muuttamisesta edellä mainitun yhdeksän 
kuukauden määräajan kuluessa, asianomaisen jäsenvaltion on lykättävä toimenpidettä edelleen 18 kuukaudella 
ehdotuksen tekopäivästä. 
3. Kymmenen vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksi antamisesta komissio antaa neuvostolle kertomuksen siitä, 
miten tuomioistuinten päätökset, joissa on sovellettu 7 artiklan e alakohtaa ja tämän artiklan 1 kohdan b alakohtaa, 
ovat vaikuttaneet kuluttajansuojaan ja yhteismarkkinoiden toimintaan. Tämän kertomuksen perusteella neuvosto 
päättää komission ehdotuksesta perustamissopimuksen 100 artiklan mukaisesti, onko 7 artiklan e alakohta 
kumottava. 
16 artikla 
1. Jäsenvaltio voi säätää, että valmistajan kokonaisvastuu samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten' 
samanlaisten tuotteiden aiheuttamista kuolemantapauksista ja muista henkilövahingoista rajoitetaan määrään, joka 
on vähintään 70 miljoonaa ECUa. 
39 
2. Kymmenen vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksi antamisesta komissio antaa neuvostolle kertomuksen siitä, 
miten 1 kohdassa tarkoitettua mahdollisuutta hyväksi käyttäneiden jäsenvaltioiden soveltama taloudellisen vastuun 
enimmäismäärä on vaikuttanut kuluttajansuojaan ja yhteismarkkinoiden toimintaan. Tämän kertomuksen perusteella 
neuvosto päättää komission ehdotuksesta perustamissopimuksen 100 artiklan mukaisesti, onko 1 kohta kumottava. 
17 artikla . 
Tätä direktiiviä ei sovelleta tuotteisiin, jotka on laskettu liikkeelle ennen 19 artiklassa tarkoitettujen säännösten 
voimaantuloa. 
18 artikla 
1. Tätä direktiiviä sovellettaessa noudatetaan ECUn määritelmää, joka on annettu asetuksessa (ETY) N:o 
3180/78(4), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2626/84(5). Vasta-arvo kansallisessa valuutassa 
lasketaan aluksi sen päivän kurssin mukaan, jona tämä direktiivi on annettu. 
2. Joka viides vuosi neuvosto komission ehdotuksesta arvioi tässä direktiivissä mainitut rahamäärät ja tarvittaessa 
muuttaa niitä yhteisön talouskehityksen ja rahaolojen kehityksen perusteella. 
19 artikla 
1. Jäsenvaltioiden on viimeistään kolmen vuoden kuluttua tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä saatettava voimaan 
tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset. Niiden on ilmoitettava tästä 
komissiolle viipymättä(6). 
2. Edellä 15 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä sovelletaan tämän direktiivin tiedoksiantopäivästä lukien. 
20 artikla 
Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset 
säännökset kirjallisina komissiolle. 
21 artikla. 
Joka viides vuosi komissio antaa neuvostolle kertomuksen tämän direktiivin soveltamisesta ja tekee tarvittaessa 
aiheelliset ehdotukset muutoksiksi. 
22 artikla 
Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. 
Tehty Brysselissä 25 päivänä heinäkuuta 1985. 
Neuvoston puolesta 
Puheenjohtaja 
J. POOS • ' 
(1) EYVL N:o C 241, 14.10.1976, s. 9ja EYVL N:o C 271, 26.10.1979, s. 3 
(2) EYVL N:o C 127, 21.5.1979, s. 61 
(3) EYVL N:oC 114, 7.5.1979, s. 15 
(4) EYVL N:o L 379, 30.12.1978, s. 1 
(5) EYVL N:o L 247, 16.9.1984, s. 1 
40 
ISSN 1024-4492 
KOM(1999) 396 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 10 06 08 15 
Luettelonumero : CB-CO-99-414-FI-C 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg