Suurin osa jäsenvaltioista on muuttanut kansallista täytäntöönpanolainsäädäntöään sen jälkeen, kun komissio antoi edeltävän kertomuksensa vuonna 2011. Siksi kertomusta laadittaessa on otettu huomioon sekä komission edeltävissä kertomuksissa annetut suositukset että neljännen keskinäisen arviointikierroksen suositukset (esimerkiksi annettujen eurooppalaisten pidätysmääräysten oikeasuhteisuudesta).

Tässä kertomuksessa arvioidaan, miten puitepäätös, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä kaikissa 27 jäsenvaltiossa, joita se sitoo. Arviointi perustuu pääasiassa analyysiin, joka on tehty neuvoston pääsihteeristölle ja komissiolle puitepäätöksen 34 artiklan 2 kohdan mukaisesti ilmoitetuista kansallisista täytäntöönpanotoimenpiteistä.

·Jäsenvaltion omien kansalaisten luovuttaminen on pääsääntö, josta on harvoja poikkeuksia. Poikkeukset koskevat vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa tuomitun kotijäsenvaltiossa, ja niitä sovelletaan myös maassa vakinaisesti asuviin henkilöihin. Näiden poikkeusten tärkeimpänä syynä on etsityn henkilön sosiaalisen kuntoutuksen edistäminen.

·Eurooppalainen pidätysmääräys on oikeudellinen päätös, joka on täytäntöönpanokelpoinen toisessa jäsenvaltiossa vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen perusteella.

Puitepäätöksellä on korvattu perinteinen rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva järjestelmä yksinkertaisemmalla ja nopeammalla järjestelyllä, jossa etsitty henkilö voidaan luovuttaa syytetoimia tai vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten. Uusi järjestelmä perustuu vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen. Pidätysmääräyksen antavan jäsenvaltion oikeudellinen päätös on tunnustettava täytäntöönpanovaltiossa ilman muita muodollisuuksia, paitsi jos sovelletaan kieltäytymisperustetta.

Unionin tuomioistuimen suorittamaa oikeudellista valvontaa ja komission täytäntöönpanovaltuuksia poliisiyhteistyön ja rikosasioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön alalla koskevat rajoitukset poistuivat 1. joulukuuta 2014, kun entisiä kolmannen pilarin välineitä koskeva viiden vuoden siirtymäkausi päättyi Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyn pöytäkirjan N:o 36 nojalla. Tämän seurauksena puitepäätöksen tulkinta on lisännyt tasaisesti unionin tuomioistuimelle esitettävien ennakkoratkaisupyyntöjen määrää. Näin ollen puitepäätökseen liittyvien ennakkoratkaisupyyntöjen määrä on lisääntynyt nopeasti: vuonna 2014 niitä tehtiin yhteensä 12, mutta vuoden 2020 puoliväliin mennessä jo 50.

Puitepäätöstä muutettiin helmikuussa 2009 poissaolotuomioita koskevalla neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, jossa vahvistetaan selkeät ja yhteiset perusteet täytäntöönpanosta kieltäytymiselle silloin kun tuomio on annettu sellaisessa oikeudenkäynnissä, jossa asianomainen henkilö ei ollut läsnä. Lisäksi eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteella pidätettyjen henkilöiden menettelyllisiä oikeuksia on vahvistettu kuudella direktiivillä, jotka koskevat oikeutta tulkkaukseen ja käännöksiin, oikeutta tiedonsaantiin, oikeutta käyttää oikeudellista avustajaa, eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamista rikosoikeudellisissa menettelyissä, lapsia koskevia menettelytakeita ja oikeusapua.

Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13. kesäkuuta 2002 tehty neuvoston puitepäätös (jäljempänä ’puitepäätös’) on EU:n ensimmäinen rikosasioissa tehtävää yhteistyötä koskeva oikeudellinen väline, joka perustuu vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen. Puitepäätös on tarjonnut tehokkaamman mekanismin sen varmistamiseksi, että oikeutta pakoilevat henkilöt eivät voi käyttää hyväkseen avoimia rajoja, minkä lisäksi sillä on edistetty EU:n tavoitetta vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen kehittämisestä ja ylläpitämisestä. Välinettä on käytetty laajasti EU:ssa rikosasioissa tehtävässä oikeudellisessa yhteistyössä. Vuoden 2018 tilastotietojen mukaan keskimäärin noin 54,5 prosenttia etsityistä henkilöistä antoi suostumuksensa luovuttamiseen (vuonna 2017 vastaava luku oli 62,96 %), ja luovuttamismenettely kesti keskimäärin 16,41 päivää pidättämisen jälkeen. Niiden henkilöiden osalta, jotka eivät antaneet suostumustaan, keskimääräinen luovuttamisaika oli 45,12 päivää. Tämä eroaa suuresti pitkistä luovuttamismenettelyistä, joita jäsenvaltioiden välillä oli ennen puitepäätöksen voimaantuloa.

Samoin kuin komission vuonna 2005 antamassa ensimmäisessä täytäntöönpanokertomuksessa, tässä kertomuksessa esitetään arviointi puitepäätöksen määräyksistä. Siinä keskitytään tiettyihin keskeisiin määräyksiin, jotka ovat ratkaisevan tärkeitä eurooppalaisen pidätysmääräyksen moitteettoman toiminnan kannalta. Näihin määräyksiin kuuluvat erityisesti toimivaltaisten oikeusviranomaisten nimeäminen, eurooppalaisen pidätysmääräyksen määritelmä ja soveltamisala, etsityn henkilön perusoikeudet ja menettelylliset oikeudet, kieltäytymisperusteet ja kaksoisrangaistavuuden tutkiminen sekä päätöksen tekemisen ja etsityn henkilön luovuttamisen määräajat.

2.YLEISARVIOINTI

Kaikki jäsenvaltiot olivat ilmoittaneet puitepäätöksen saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöään tämän kertomuksen julkaisupäivään mennessä.

Yleinen arviointi osoitti, että puitepäätös on pantu täytäntöön melko tyydyttävällä tavalla huomattavassa osassa jäsenvaltioita. Kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden arviointi osoitti kuitenkin myös tiettyjä vaatimusten noudattamiseen liittyviä ongelmia joissakin jäsenvaltioissa. Jollei niitä korjata, ne rajoittavat eurooppalaisen pidätysmääräyksen tuloksellisuutta. Sen vuoksi komissio toteuttaa kaikki tarvittavat toimet varmistaakseen puitepäätöksen noudattamisen kaikkialla EU:ssa. Se on myös tarvittaessa valmis aloittamaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 258 artiklan mukaisen rikkomusmenettelyn.

Edellisen täytäntöönpanokertomuksen julkaisemisen jälkeen komissio on järjestänyt jäsenvaltioiden kanssa viisi asiantuntijakokousta tukeakseen niitä puitepäätöksen käytännön soveltamisessa.

Maaliskuussa 2020 perustettiin eurooppalaista pidätysmääräystä käsittelevä koordinointiryhmä. Ryhmän tehtävänä on tehostaa tiedonvaihtoa ja yhteistyötä puitepäätöksen soveltamiseen osallistuvien eri tahojen, eli jäsenvaltioiden toimijoiden ja päätöksentekijöiden, Eurojustin, Euroopan oikeudellisen verkoston, neuvoston pääsihteeristön ja komission, välillä. Ryhmässä käytävän keskustelun avulla puitepäätöksen soveltamista voidaan toivottavasti yhdenmukaistaa.

3.ERITYISET ARVIOINTIKOHTEET

3.1.Toimivaltaiset oikeusviranomaiset ja keskusviranomaiset (6 ja 7 artikla)

Kaikki jäsenvaltiot ovat puitepäätöksen 6 artiklan mukaisesti ilmoittaneet neuvoston pääsihteeristölle, mikä on niiden toimivaltainen oikeusviranomainen, jolla on valtuus antaa ja panna täytäntöön eurooppalaisia pidätysmääräyksiä. Yleisesti ottaen tällaisia viranomaisia ovat jäsenvaltioiden oikeusviranomaiset, joilla on valtuudet tutkia ja käsitellä rikosasioita.

3.1.1.Pidätysmääräyksen antavat oikeusviranomaiset (6 artiklan 1 kohta)

Tuomioistuin on katsonut, että puitepäätöksen 6 artiklan 1 kohdan termillä ’oikeusviranomainen’ ei viitata ainoastaan jäsenvaltion tuomareihin tai tuomioistuimiin, vaan sitä on tulkittava laajemmin siten, että se kattaa myös asianomaisessa jäsenvaltiossa rikosoikeudenkäyttöön osallistuvat viranomaiset. Näin ollen syyttäjänvirastojen voidaan katsoa olevan pidätysmääräyksen antavia oikeusviranomaisia edellyttäen, että ne eivät ole vaarassa saada yksittäisessä tapauksessa suoraan tai välillisesti määräyksiä tai ohjeita täytäntöönpanovallan käyttäjältä, kuten oikeusministeriöltä, eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamista koskevan päätöksen tekemisestä. Lisäksi tuomioistuin on selventänyt, että oikeusviranomaisen käsitettä ei voida tulkita siten, että se voisi kattaa myös jäsenvaltion poliisiviranomaiset tai täytäntöönpanovaltaa käyttävät elimet, kuten oikeusministeriön.

Koska täytäntöönpanovallan käyttäjällä on mahdollisuus antaa ohjeita yleisille syyttäjille, pieni määrä jäsenvaltioita on nimennyt äskettäin tuomioistuimia tai tuomareita toimivaltaisiksi pidätysmääräyksen antaviksi viranomaisiksi noudattaakseen yhdistetyissä asioissa C‑508/18, OG ja C-82/19 PPU, PI annettua tuomiota ja asiassa C-509/18, PF annettua tuomiota.

Tällä hetkellä puolessa kaikista jäsenvaltioista ainoastaan tuomioistuimilla tai tuomareilla on toimivalta antaa eurooppalainen pidätysmääräys. Muutamassa jäsenvaltiossa eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaminen on kokonaan syyttäjänvirastojen vastuulla. Useat jäsenvaltiot ovat nimenneet sekä tuomioistuimet että syyttäjänvirastot pidätysmääräyksen antaviksi viranomaisiksi. Lisäksi osa näistä jäsenvaltioista on nimennyt eri viranomaisia riippuen rikosoikeudellisen menettelyn vaiheesta (esim. ennen syytteen nostamista ja syytteen nostamisen jälkeen tai ennen oikeudenkäyntiä ja oikeudenkäynnin aikana) tai eurooppalaisen pidätysmääräyksen tarkoituksesta (syyte tai tuomion täytäntöönpano). Yhdessä jäsenvaltiossa tuomioistuin vahvistaa syyttäjänviraston ehdotuksen eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisesta. Yksi jäsenvaltio on nimennyt toimivaltaisiksi viranomaisiksi syyttäjänviraston ja rikosseuraamuslaitoksen. Pieni joukko jäsenvaltioita on nimennyt tätä varten vain yhden elimen (esim. syyttäjänviraston).

3.1.2.Täytäntöönpanosta vastaavat oikeusviranomaiset (6 artiklan 2 kohta)

Suuri enemmistö jäsenvaltioista on nimennyt toimivaltaisiksi täytäntöönpanosta vastaaviksi viranomaisiksi tuomioistuimet (esim. muutoksenhakutuomioistuimet, käräjäoikeudet tai korkeimmat oikeudet) tai tuomarit. Yksi jäsenvaltio on nimennyt nuoriso-oikeuden tuomarin toimivaltaiseksi viranomaiseksi sellaisia tapauksia varten, joissa eurooppalainen pidätysmääräys koskee alaikäisiä, ja toisessa jäsenvaltiossa on nimetty kaksi eri elintä sen mukaan, antaako asianomainen suostumuksensa luovuttamiselle vai ei. Muutama jäsenvaltio on nimennyt toimivaltaiseksi täytäntöönpanoviranomaiseksi syyttäjänviraston. Pieni joukko jäsenvaltioita on nimennyt sekä tuomioistuimet että syyttäjänvirastot. Jotkin jäsenvaltiot ovat nimenneet tähän tehtävään vain yhden tätä elimen (esim. syyttäjänviraston).

3.1.3.Keskusviranomaiset (7 artikla)

Puitepäätöksen 7 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat nimetä yhden tai useamman keskusviranomaisen avustamaan toimivaltaisia oikeusviranomaisia hallinnollisessa tehtävässä, joka koskee eurooppalaisten pidätysmääräysten sekä kaiken muun niihin liittyvän virallisen kirjeenvaihdon lähettämistä ja vastaanottamista.

Merkittävä määrä jäsenvaltioita on nimennyt keskusviranomaisen 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tämä viranomainen on yleisimmin näiden jäsenvaltioiden oikeusministeriö. Pieni joukko jäsenvaltioita on nimennyt useita keskusviranomaisia (esim. kolme keskusviranomaista: oikeusministeriön lisäksi myös valtakunnansyyttäjä ja poliisin ylijohto tai liittovaltion sisäministeriö ja liittovaltion rikospoliisi).

Muutama jäsenvaltio on myöntänyt nimetyille keskusviranomaisille lisävaltuuksia, joita ei mainita 7 artiklan 2 kohdassa (esim. keskusviranomaiset ovat vastuussa saapuvien eurooppalaisten pidätysmääräysten alustavasta hyväksymisestä tai keskusviranomainen voi tietyin ehdoin lykätä luovuttamista koskevan päätöksen täytäntöönpanoa).

3.2.Kielijärjestelyt (8 artiklan 2 kohta)