Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Saattohoito esimerkkinä vapaaehtoistoiminnasta Euroopassa"



Virallinen lehti nro C 125 , 27/05/2002 s. 0019 - 0028



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Saattohoito esimerkkinä vapaaehtoistoiminnasta Euroopassa" (2002/C 125/07) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 26. huhtikuuta 2001 työjärjestyksensä 26 artiklan nojalla antaa "työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus" -jaoston tehtäväksi laatia tiedonanto aiheesta "Saattohoito esimerkkinä vapaaehtoistoiminnasta Euroopassa". Komitean 20. ja 21. helmikuuta 2002 pitämässä täysistunnossa tiedonanto päätettiin muuttaa oma-aloitteiseksi lausunnoksi (työjärjestyksen 23 artiklan 3 kohta). Asian valmistelusta vastannut "työllisyys, sosiaaliasiat, kansalaisuus" -jaosto hyväksyi lausuntonsa yksimielisesti 27. helmikuuta 2002. Esittelijä oli Soscha zu Eulenburg. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 20. ja 21. maaliskuuta 2002 pitämässään 389. täysistunnossa (maaliskuun 20. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 80 ääntä puolesta, 1 vastaan 3:n pidättyessä äänestämästä. Johdanto Kansalaisten oma-aloitteisuus ja aktiivinen toiminta muodostavat olennaisen osan jäsenvaltioiden politiikkaa ja yhteiskuntaelämää ja niiden arvojärjestelmän ja järjestyksen perustan. Osallistuminen ja aktiivinen toiminta merkitsevät kansalaiselle osallistumista kulttuuri- ja yhteiskuntaelämään ja politiikkaan. Kansalaisten vapaaehtoistoiminta välittävissä järjestöissä (kansalaisliikkeissä, yhdistyksissä, [etu]järjestöissä, ammattijärjestöissä, puolueissa) muovaa yhteiskuntaa ja kehittää sitä edelleen. Toimimalla yhteiseksi hyväksi kansalaiset luovat sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja elävöittävät demokratiaa. Vapaaehtoistoiminta on kansalaisaktiivisuuden jalostunut muoto. Se perustuu yhteisvastuun pohjalta syntyneeseen harkittuun ja vakaaseen tahtoon toimia yleisen edun puolesta. Harkittu ja vakaa tahto edistää yleistä etua perustuu humanistiseen yhteiskuntakäsitykseen ja tietoisuuteen siitä, että olemme kaikki osa yhtä kokonaisuutta, jossa yhteisvastuu merkitsee vapaaehtoista osallistumista ja pyyteetöntä panosta. Tällainen toimintavalmius ei siis perustu pelkästään yksinkertaiseen tunteeseen tai mielialaan, vaan edellyttää epäitsekkyyttä ja henkilökohtaista antaumusta, niin että toiminta on nimenomaan vapaaehtoista, eikä siitä saada korvausta. Muuten vaarana olisi, että vapaaehtoistoiminnan "kustannukset" rajattaisiin virheellisesti vapaaehtoistyöntekijän "rahalliseen arvoon". Kansalaisia on kannustettava laajentamaan toimintaansa. Toiminnan ja oman vastuun lisääminen edellyttävät, että valtio noudattaa toiminnassaan toissijaisuusperiaatetta ja ottaa suojelu- ja takuutehtävänsä vakavasti. Valtion on luotava perusta sille, että jokainen kansalainen voi antaa oman panoksensa toimintaan. Kansalaistoiminnalle sellaisena kuin se tässä asiakirjassa ymmärretään on luonteenomaista vapaaehtoisuus ja palkattomuus. Se ulottuu kaikille yhteiskunnallisen ja yhteisöllisen elämän aloille. Tarkoituksena ei ole käsitellä kaikkia vapaaehtoistoiminnan aloja jäsenvaltioissa tai laatia niistä kattavaa luetteloa, vaan tässä pyritään osoittamaan, mitkä yleensä ovat vapaaehtoistoiminnan juuret ja motiivit ja kuinka valtava vaikutus yksittäisten ihmisten panoksella on jäsenvaltioiden ja yhteisön yhteiskunnalliseen ja poliittiseen kehitykseen. Saattohoitotoiminta esitellään yhtenä esimerkkinä vapaaehtoistoiminnasta. Esimerkin avulla on tarkoitus havainnollistaa vapaaehtoisten konkreettista toimenkuvaa ja heidän toimintaedellytyksiään. Konkreettisista esimerkeistä ja yksittäisten jäsenvaltioiden kokemuksista saaduista käytännön tuloksista pyritään lopuksi tekemään yleisiä päätelmiä. 1. Vapaaehtoistyö Euroopassa 1.1. Kansainvälinen vapaaehtoistoiminnan vuosi 2001 1.1.1. Vapaaehtoistoimintaa koskevassa Yhdistyneiden kansakuntien yleisessä julistuksessa vapaaehtoistyö esitetään kansalaisyhteiskunnan olennaisena elementtinä. Sen mukaan kansalaisten oikeus kokoontua ja toimia vapaasti on demokraattinen periaate, joka elävöittää pyrkimystä rauhaan, vapauteen, turvallisuuteen ja oikeudenmukaisuuteen sekä yksilön kehittymiseen ja itsensä toteuttamiseen. 1.1.2. Vapaaehtoistoimintaa harjoitetaan yksilöllisesti - usein huomaamattomasti - tai ryhmissä, kansalaisliikkeissä, järjestöissä ja yhdistyksissä. Kansalaisyhteiskunnan järjestöt, jotka mahdollistavat tämän toiminnan ja tukevat sitä, toteuttavat tärkeää tehtävää yhteiskunnassa. 1.1.3. Talous- ja sosiaalikomitea on järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan edustaja Euroopassa. Siinä vaikuttaa monien sellaisten yhdistysten ja järjestöjen edustajia, joiden työssä henkilökohtainen ja institutionaalinen luottamus- ja vapaaehtoistoiminta on merkittävässä asemassa. Kansainvälinen vapaaehtoistoiminnan vuosi on siksi talous- ja sosiaalikomitealle tärkeä ja sopiva syy korostaa vapaaehtoistoiminnan merkitystä sosiaalisen Euroopan kehitykselle. 1.2. Vapaaehtoistoiminta eurooppalaisen kansalaisyhteiskunnan elementtinä 1.2.1. Vapaaehtoistoiminta vaikuttaa voimakkaasti yhteiskunnalliseen solidaarisuuteen ja osallistuvaan demokratiaan. Sille luonteenomaisia piirteitä ovat palkattomuus ja luovuus mutta myös sitovuus ja toiminnan persoonallinen luonne. Vapaaehtoistoiminta osoittaa, että ihmisillä on voimaa ja tahtoa muovata elinympäristöään yleistä etua ajatellen sekä itsenäisesti ja vastuuta kantaen. 1.2.2. Ottaessaan vastaan vapaaehtoistehtäviä kansalaiset eivät toimi ainoastaan itsensä, perheensä ja ammattinsa hyväksi. He ovat muutakin kuin työntekijöitä, vanhempia, kuluttajia ja/tai äänestäjiä - vapaaehtoistoiminnan myötä kolmio "bourgeois - citoyen - homme" (kaupunkilainen - kansalainen - ihminen) muuttuu todellisuudeksi kaikkine osatekijöineen. Nykyisin puhutaan aivan oikein kansalaisyhteiskunnasta, jossa ihmisten tulee ottaa entistä enemmän vastuuta itsestään ja muista. 1.2.3. Toimiminen yhdessä muiden kanssa - mutta myös yksilöllinen sitoutuneisuus - muodostaa tällöin vastapainon yhteiskunnan yksilöllistymiselle. Lisäksi sillä vastustetaan yhteiskunnallisen, inhimillisen ja kulttuurillisen todellisuuden pelkistämistä puhtaasti taloudelliseksi ja markkinoiden määrittämäksi todellisuudeksi. 1.2.4. Vapaaehtoistoiminta ulottuu jäsenvaltioissa yhteiskunnan kaikille aloille: se käsittää niin poliittisen toiminnan (puolueissa, ammattijärjestöissä, kansalaisliikkeissä ym.), toimimisen urheilun ja kulttuurin parissa sekä sosiaalisen toiminnan esimerkiksi nuorison, perheiden, naisten ja heikossa asemassa olevien hyväksi kuin katastrofien ja hätätilanteiden ennaltaehkäisynkin. 1.2.5. Toiminnan vapaaehtoisuudessa ilmenevät juuri ihmisystävälliset asenteet, arvostukset sekä vastuu itsestä ja muista. Tähän yhdistyvät moninaiset motiivit, esimerkiksi - kanssakäymisen ja yhteisöllisyyden tarve - oman toiminnan mielekkyyden etsiminen ja pyrkimys oman elämän toteuttamiseen - pyrkimys jonkin omaa elämää koskevan epäkohdan korjaamiseen - päätös yhteiskunnallisen vastuun ottamisesta - halu saada tunnustusta omille kyvyille sekä hankkia ja säilyttää niitä - keinojen etsiminen omien ongelmien hallintaan - toiminta uskonnolliseen tai humanitaariseen vakaumukseen pohjautuvan vastuuntunnon vuoksi. 1.2.6. Perinteinen auttamisen esikuva (jolle on tunnusomaista käytettävissä oleminen, uhrautuvuus, halu toimia) on yhtä merkittävä kuin yksilöllinen, omaa kehittymistä palveleva käsityskin (pienet, hallittavissa olevat ja kestoltaan rajalliset tehtävät, valinnan mahdollisuudet ja toiminta-alueita koskeva henkilökohtainen päätös). 1.2.7. Ihmisten yksilöllistymisen ja liikkuvuuden lisääntyminen sekä elinympäristöjen monimuotoistuminen johtavat osaltaan siihen, että perinteiset sosiaaliset ympäristöt häviävät eivätkä uudet ole pysyviä. Usein ihmiset eivät tämän vuoksi löydä tietään ryhmiin ja kansalaisliikkeisiin, he eivät koe asiaa omakseen eivätkä itseään tarpeellisiksi eivätkä ryhdy toimintaan, vaikka olisivatkin siihen periaatteessa valmiita. On näkyvissä ensimmäisiä merkkejä siitä, että organisaatiot ja laitokset avautuvat yhä enemmän. Kunnat ja valtion laitokset pyrkivät luomaan rakenteita saattaakseen menestyksekkäästi yhteen kiinnostuneet vapaaehtoiset sekä yhteiskunnalliset ja yleistä etua palvelevat tehtäväkentät. Tästä esimerkkeinä ovat vapaaehtoistoimistot, foorumit, pörssit ja kansalaistoimistot. Kestoltaan rajallisen toiminnan institutionaaliseksi kiinnekohdaksi tarvitaan järjestöjen ja yhdistysten rakenteita. Toiminta on organisoitava ja koordinoitava. Aikaansaatujen rakenteiden pohjalta on mahdollista sovittaa henkilökohtaiset kiinnostuksen kohteet ja tarpeet tehtävän asettamiin vaatimuksiin. 1.2.8. Vapaaehtoistoiminta tarvitsee edistämistä ja toimintaa tukevia rakenteita. Valtion laitokset ylikansallisella, kansallisella ja alueellisella tasolla sekä kunnat, teollisuus ja järjestöt varmistavat kestävin investoinnein yhteiskunnallisen pääoman säilyttämisen ja kehittämisen, vrt. TSK:n lausunnot "Yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen - talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden - kanssa sosiaalialalla"(1) ja "Voittoa tavoittelemattomat yksityiset sosiaalipalvelut yleishyödyllisten palveluiden yhteydessä Euroopassa"(2). Yritykset ja järjestöt osoittavat näin olevansa hyviä kansalaisia ja yhteiskunnallisia toimijoita (Corporate Citizenship), myös tukemalla aikaansa ja varojaan antavia työntekijöitä esimerkiksi työajan vähennyksillä tai lisälahjoituksin. Vapaaehtoistoiminta luokin siten yhteyksiä valtion, markkinoiden ja yhteiskunnan välille. 1.2.9. Vapaaehtoistoiminnalla on omat ominaispiirteensä. Vapaaehtoiset voivat omistautua tehtävilleen spontaanisti, intohimoisesti ja ilman raskaita hierarkkisia rakenteita. Heille sopivat monenlaiset tehtävät, koska he voivat päättää itse aikataulunsa ja koska heidän taipumuksensa ovat monipuolisia. 1.3. Sosiaalisen vapaaehtoistoiminnan merkitys 1.3.1. Vapaaehtoistoiminta sosiaalipalveluissa ja -laitoksissa sekä sosiaalialan kansalaisliikkeissä on sellainen osa vapaaehtoistyötä, joka edistää erityisesti yhteiskunnallista yhteenkuuluvuutta. Se liittyy näet välittömästi tietyssä elämäntilanteessa olevaan ihmiseen ja mahdollistaa hänen yhteiskunnallisen integroitumisensa. 1.3.2. Saattohoitotyötä esimerkkinä käyttäen lausunnossa näytetään, miten sosiaalinen vapaaehtoistoiminta voi kehittyä ja kuinka se muovaa ja muuttaa poliittisia toimintaedellytyksiä. Sosiaalisen toiminnan ja sen poliittisen ulottuvuuden monimuotoisuutta käsitellään siksi lyhyessä johdanto-osassa. 1.3.3. Sosiaalinen vapaaehtoistoiminta tuo yhtäältä esiin heikossa asemassa olevien ja syrjäytyneiden ihmisryhmien hädän ja yhteiskunnan vastuun heistä. Toisaalta se toimii usein asianomaisten yhdyssiteenä yhteiskunnan arkeen. Työskentelemällä näiden ihmisten hyväksi kansalaiset toimivat itse "asianajajina" ja vievät heidän asioitaan eteenpäin politiikassa ja yhteiskunnassa. Vapaaehtoistoiminta voi estää sen, että asianomaiset kokevat yhteiskunnan pääasiassa vain rakenteeltaan ammattimaisena hoiva- ja huoltojärjestelmänä. 1.3.4. Vapaaehtoisen sosiaalisen toiminnan kirjoon kuuluu toimiminen sekä vakiintuneissa yhdistyksissä, liitoissa ja järjestöissä että projekteissa. Usein vapaaehtoiset antavat alkusysäyksen uusiin toimintoihin. Kansalaiset toimivat esimerkiksi - ulkomaalaisten oikeuksia puolustavissa liikkeissä ja turvapaikanhakijoiden ryhmissä vähentääkseen ulkomaalaisia kohtaan tunnettua vihamielisyyttä - tehtävissä, joiden tavoitteena on muita heikommassa asemassa olevien, sairaiden, vammaisten tai syrjäytyneiden ihmisryhmien, kuten vankien, päihderiippuvaisten, vanhusten, sairaiden, hoidon tarpeessa olevien ja kuolevien ihmisten sekä lasten ja perheiden sosiaalinen integroituminen - köyhyyden torjumiseen tähtäävissä hankkeissa sosiaalisen ja taloudellisen epätasapainon lievittämiseksi - tukiryhmissä ja tukea tarjoavissa liikkeissä - nuorisotyössä, kouluissa, päiväkodeissa, koululaisten vaihto-ohjelmissa jne. Kansalaiset ovat myös laajalti aktiivisia yleisissä yhteiskunnallisissa, yleistä etua palvelevissa toiminnoissa (esimerkiksi vapaaehtoisessa palokunnassa, pelastuspalvelussa ja väestönsuojelussa) tai saattohoitoliikkeessä edistääkseen vaikeasti sairaiden, kuolevien ja surevien ihmisten inhimillistä kohtelua yhteiskunnassa. 1.3.5. Monia terveys- ja sosiaalialan kansalaisliikkeitä ei voisi kuvitella ilman vapaaehtoistoimintaa. Usein juuri henkilökohtainen toiminta ja hätätilanteiden käsitteleminen ovat johtaneet siihen, että sosiaalialalla on voinut syntyä uusia apu- ja tukipalveluja. Vaikka vapaaehtoistoiminta onkin laaja-alaistunut ja monet innovatiiviset toimenpiteet, joita kehittyy kaikissa Euroopan maissa, ansaitsisivat yksityiskohtaisen tarkastelun ja enemmän julkisuutta, tässä lausunnossa käsitellään pääasiassa yhtä ilmiötä: saattohoitoliikettä. Se on sikäli merkittävä esimerkki, että siinä toiminta liittyy sellaisiin ihmiselämän perusasioihin kuin kuoleman kohtaamiseen. Lisäksi kyseessä on uusi - varsin nuori - toiminta-alue, joka on myös vaikuttanut jäsenvaltioiden toimintaan sosiaalisen suojelun alalla. 2. Saattohoitotyö esimerkkinä 2.1. Yleistä 2.1.1. Saattohoitoliikkeen alkusysäys Saattohoitoliike ei ole valtiollisten suunnitelmien tai aloitteiden tulos. Saattohoitotyön syntyyn vaikutti ennen kaikkea kuolevien ihmisten perheenjäsenten ja ystävien vapaaehtoistoiminta, mutta mukana oli myös alan ihmisiä, joiden toiminta oli usein merkittävästi laajempaa kuin heidän työtehtävänsä olisivat edellyttäneet. He olivat tyytymättömiä kuolevien kohtelussa ja hoidossa esiintyneisiin epäkohtiin ja ryhtyivät toimiin ihmisarvoisemman kohtelun puolesta. Kuolemista, kuolemaa ja surua ei tule eristää, vaan niiden tulee kuulua yhteiskunnan tietoisuuteen osana elämää. On siis luotava tilaa, jotta kuoleva voi elää ja tuntea itsensä elämään osalliseksi. 2.1.2. Saattohoitotyön perusta 2.1.2.1. Saattohoidon idean pohjalla on huoli kuolevasta ihmisestä ja hänen omaisistaan. Erittäin vaikeasti sairas ja kuoleva ihminen käsitetään ja hyväksytään kokonaisuutena fyysisine, psyykkisine, sosiaalisine ja taloudellisine sekä hengellisine ulottuvuuksineen. 2.1.2.2. Saattohoitoliike perustuu seuraaviin ajatuksiin: - Jokaisella kuolevalla ja hänen omaisillaan on oikeus saattohoitoon riippumatta yhteiskunnallisesta asemasta ja taloudellisista mahdollisuuksista, kulttuuritaustasta ja uskonnosta. - Saattohoidon idea perustuu ihmiskuvaan, joka asettaa keskipisteeksi ihmiselämän koskemattomuuden. - Tästä ideasta kumpuava toiminta on periaatteessa mahdollista missä tahansa, missä ihmiset ottavat vakavasti kuolevan ihmisen tarpeet ja hänen henkilökohtaisen loukkaamattomuutensa ja itsenäisyytensä. Ihmisen kuolemaan liittyvää kärsimystä ei kuitenkaan voida poistaa edes saattohoidolla eikä kokonaisvaltaisella huolenpidolla. 2.1.2.3. Saattohoidon idea on antanut sysäyksen yhteiskuntapolitiikalle: - Elämän, kuolemisen, kuoleman ja surun kohtaamista tulee edistää, ja kuoleman tulee kuulua yhteiskunnan tietoisuuteen osana elämäämme. - Eri elämänaloilla ja ammattialoilla toimivia ihmisiä, jotka ovat valmiita vapaaehtoistoimintaan, tulee rohkaista olemaan kuolevien apuna ja tukena ja heille tulee antaa siihen tarvittavat valmiudet. - Vapaaehtoistoiminta antaa itsenäisen panoksensa kuolevien saattohoitoon. Sen tarkoitus on tukea ja täydentää sairaanhoidon ja vanhustenhuollon avohoito- ja laitospalveluja sekä sielunhoitajien ja lääkärien palveluja. - On tarkoitus uudistaa vanhustenhuollon ja sairaanhoidon nykyisiä rakenteita sekä miettiä uudelleen tähänastisia saattohoidon muotoja ja kehittää mahdollisesti uusia malleja. 2.1.3. Tehtävät saattohoitotyössä 2.1.3.1. Saattohoitolaitokset, niin avohoitoon kuin osittain tai kokonaan laitoshoitoonkin perustuvat, tarjoavat paljon erilaisia palveluja. Tärkeimpiä tehtäviä ovat - vaikeasti sairaiden ja kuolevien hoito ja psykososiaalinen huolenpito (esimerkiksi tukeminen psyykkisissä ongelmissa, elämän tarkastelu, kriisipalvelu, läheisten aseman helpottaminen, auttaminen arkipäivän asioissa) - neuvonta (esimerkiksi sosiaalisissa kysymyksissä sekä hoitoa ja hoitotestamenttia koskevissa asioissa) - kipujen lievitys ja kattavan lievittävän hoidon takaaminen - terapeuttinen tarjonta, sielunhoidollinen ja hengellinen huolenpito - saavutettavuus kaikkina vuorokauden aikoina, jatkuva huolenpito - surutyössä tukeminen, omaisten tukeminen - vapaaehtoisten ja palkattujen työntekijöiden valmentaminen, tukeminen ja täydennyskoulutus - koulutus- ja suhdetoiminta - varainhankinta lahjoitusten ja sponsorien avulla. 2.1.3.2. Saattohoitolaitokset suorittavat kaikki mainitut tehtävät joko itse tai välitystoiminnan avulla rakenteestaan ja henkilöstöresursseistaan riippuen. Tehtävät ovat välttämättömiä, jotta kuolevasta ja hänen omaisistaan voidaan pitää huolta kokonaisvaltaisesti. 2.1.4. Saattohoitotyö verkostona Saattohoitotyössä rakennetaan verkostoja kansalaisten (vapaaehtoisen) toiminnan varaan. Siinä on kysymys elämän loppuvaiheen laadun parantamisesta. Tällöin on yhtä tärkeää ottaa huomioon asianomaisen ja hänen läheistensä fyysiset ja emotionaaliset kuin sosiaaliset ja hengellisetkin tarpeet. Verkoston toteuttaminen edellyttää hoitajien, lääkärien, terapeuttien, sielunhoitajien ja sosiaaliterapeuttien sekä vapaaehtoisten toimimista "monialaisena ryhmänä". Tällainen verkosto tarvitsee politiikan ja yhteiskunnan kestävää tukea. 2.2. Vapaaehtoistoiminta saattohoitotyössä 2.2.1. Perusajatus 2.2.1.1. Vapaaehtoistoiminta on saattohoitotyön peruspiirteitä. Vapaaehtoistyöntekijät auttavat ja tukevat kuolevia ihmisiä ja pitävät heistä huolta. He muodostavat yhdyssiteen arkipäivän elämään, täydentävät asianomaisten lähipiiriä ja helpottavat läheisten elämää. Juuri vapaaehtoistyöntekijöiden ansiosta on mahdollista, että kuolevia hoitavat muutkin kuin ne, joille se on ammatillinen tehtävä. Jos ihmisellä ei ole läheisiä, tämä on sitäkin tärkeämpää. Sekä vapaaehtoisten auttajien konkreettinen läsnäolo että tieto heidän olemassaolostaan voi erityisesti rohkaista omaisia ja ystäviä kuolevan ihmisen kohtaamiseen. 2.2.1.2. Tämän lisäksi vapaaehtoiset toimivat myös muualla kuin potilaiden parissa, muun muassa suhdetoiminnassa, varainhankinnassa ja suunnittelussa (asiantuntijoina/neuvonantajina). He antavat siten arvokkaan panoksensa saattohoidon idean vakiinnuttamiseksi yhteiskunnassa. 2.2.1.3. Erityisesti avohoidossa toteutetaan saattohoidon ideaa, johon kuuluu verkottuminen ja saattohoidon aseman vakiinnuttaminen yhteiskunnassa. Tällöin vapaaehtoistyöntekijöiden toiminta on asianomaisille erityisen merkittävää. Juuri kotihoidossa käy selväksi, että huolenpito ja vierailut ovat aina asianomaisten oma toive. Vapaaehtoinen on kutsuttu vieraaksi, ja hän pysyy aina potilaan vieraana. 2.2.1.4. Vapaaehtoistyöntekijöiden panokselle on siten tunnusomaista - solidaarisuus naapureita ja lähimmäisiä kohtaan; tämä auttaa kuolevia ja surevia osallistumaan sosiaaliseen elämään - helpottava ja rohkaiseva solidaarisuus, joka täydentää omaisten ja palkattujen työntekijöiden toimintaa - kuunteleva ja eläytyvä solidaarisuus, joka etsii aidosti ja elävästi kontaktia ja kehittää luottamukseen perustuvia suhteita - toivova solidaarisuus, joka on avoin ajatukselle kuoleman jälkeisestä elämästä ja jossa jokaisella on oma vastauksensa kysymykseen ihmisen olemassaolon tarkoituksesta. 2.2.1.5. Avustava ja täydentävä vapaaehtoistoiminta haastaa valtion ja yhteiskunnan parantamaan omalta osaltaan palkattujen työntekijöiden työoloja, jotta kuolevat ja surevat ihmiset saavat tarvitsemansa riittävän ja ammattitaitoisen avun. 2.2.2. Vapaaehtoistyön toimintaedellytykset saattohoitotyössä 2.2.2.1. Vapaaehtoistyöntekijät antavat voimaansa ja aikaansa muiden käyttöön. Heidän toimintansa merkittävyyden ja siihen liittyvien rasitusten vuoksi on välttämätöntä luoda olosuhteet, jotka mahdollistavat heidän panoksensa ja auttavat välttämään ylikuormitusta. Tällöin on otettava huomioon seuraavat näkökohdat: - Riittävä, ammattitaitoinen tehtäviin valmentaminen ja säännöllinen jatko- ja täydennyskoulutus ovat perusedellytykset tehtävien hoitamiselle itseensä luottaen ja vastuullisesti. - Yhteistyö monialaisen ryhmän kanssa ja ryhmän antama tuki auttavat vaikeuksien esiintyessä ja niiden käsittelyssä. Vapaaehtoistyön itsenäistä panosta tulee arvostaa ja se tulee hyväksyä, mutta se on myös rajattava selkeästi. - Vapaaehtoisten auttajien panoksen koordinointi on välttämätöntä, jotta apumahdollisuudet voidaan hyödyntää (henkilöstön ja ajankäytön kannalta) parhaiten. - Seurannalla ja valvonnalla varmistetaan avun laatu ja edistetään erityisesti psyykkistä tasapainoa vapaaehtoistyössä. 2.2.2.2. Vapaaehtoistoiminta on määräaikaista sitoutumista. Saattohoitotyön vapaaehtoisten toiminta on erittäin luotettavaa ja sitoutunutta. Saattohoitotyön jatkuvuuden pitkäaikaiseksi turvaamiseksi tarvitaan palkattujen työntekijöiden tukea erityisesti organisoinnissa ja verkottumisessa. Tähän liittyy usein ammattitaitoinen neuvonta ja eriytetty tuki vapaaehtoisille ja asianomaisille. 2.3. Vapaaehtoistyön tilanne eräissä jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa 2.3.1. Toimintaedellytykset 2.3.1.1. Vapaaehtoisten hankkimiseen, pätevöittämiseen ja koordinointiin muilla aloilla sovellettavat periaatteet pätevät myös erityisesti saattohoitotyöhön. Saattohoitotyön esimerkillä on tarkoitus selventää, että vapaaehtoisten menestyksekkääseen ja jatkuvaan käyttöön soveltuvat hyvin pitkälti yleiset periaatteet. 2.3.1.2. Vapaaehtoistyöntekijät päätyvät saattohoitotyöhön omakohtaisten kokemusten kautta, muiden mielipiteiden perusteella, henkilökohtaisesta pyynnöstä, lehti-ilmoitusten perusteella, saattohoitolaitoksen pr-tilaisuuksien (esim. avoimien ovien päivä) tai saattohoitotyötä käsittelevien seminaarien ja erityisten tiedotustilaisuuksien kautta. 2.3.1.3. Vapaaehtoistyöntekijät saavat perusteellisen valmennuksen tehtäväänsä: Valmennusajan tavoitteena on mahdollistaa, että vapaaehtoistyöntekijät - ryhtyvät työhön itseensä luottaen ja vastuuntuntoisina - oppivat arvioimaan omat kykynsä ja rajansa - saavat lisää kommunikatiivisia taitoja vaikeasti sairaiden ja kuolevien ihmisten kohtaamiseen. 2.3.1.4. Vapaaehtoisten valmennustavat ovat erilaisia eri saattohoitolaitoksissa ja jäsenvaltioissa. Valmennuksen kesto vaihtelee 2-3 kuukaudesta 10-12 kuukauteen. Monissa saattohoitolaitoksissa valmennukseen kuuluu harjoittelujakso. Perusvalmennusjakson jälkeen valmennuksen sisältö on erilainen tulevasta tehtävästä riippuen. Tämä koskee erityisesti surutyötä. 2.3.1.5. Yleensä monia eri ammatteja edustavan ryhmän jäsenet vastaavat valmennuksen sisällöstä kurssin johdon tukemana. Perustietojen lisäksi (kuoleminen, kuolema, suru, saattohoitotyö ja lievittävä hoito sekä lääkintä) etualalla ovat vapaaehtoisen roolin selvittäminen, hänen persoonallisuutensa ja menneisyytensä, saattohoidon idean perustana oleva asenne, viestintä ja hoitotyössä avustaminen. 2.3.1.6. Toimiessaan kuolevien ja surevien ihmisten parissa vapaaehtoiset voivat keskustella koordinaattorin ja palvelun johtajan lisäksi ryhmän jäsenten kanssa. Seurantaa tarjotaan jatkuvasti. Vapaaehtoisilta odotetaan säännöllistä osallistumista täydennyskoulutus- ja esitelmätilaisuuksiin. Usein välitetään pyynnöstä myös yksityisiä sielunhoidollisia keskusteluja. Lisäksi eräät saattohoitolaitokset järjestävät muistojumalanpalveluksia vapaaehtoisia ja palkattuja työntekijöitä sekä omaisia ja ystäviä varten. Yhteiset elämykset, kuten kesä- ja joulujuhlat, ovat tietoinen osa saattohoitolaitosten ohjelmaa. 2.3.2. Vapaaehtoisten tehtäväalueet 2.3.2.1. Vapaaehtoiset osallistuvat saattohoitotyön kaikkiin tehtäväalueisiin. Tässä ammattitaito määrittää usein toiminnan rajat. Selkeällä työnjaolla saattohoitolaitokset järjestävät vapaaehtoisten tehtäväalueet etukäteen. Tämä voi vaihdella tehtävästä toiseen asianomaisesta ja paikasta riippuen. 2.3.2.2. Esimerkkejä vapaaehtoisten suorittamista lisätehtävistä tai täydentävistä toimista - psykososiaalinen huolenpito ja hoito (esimerkiksi keskustelut, ääneen lukeminen) - hengellinen huolenpito (esimerkiksi rukous, ääneen lukeminen, seurana olo jumalanpalveluksissa) - omaisten ja surevien psykososiaalinen huolenpito - kuljetukset - täydentävä terapia - potilaan auttaminen henkilökohtaisessa hygieniassa - hoitotyössä avustaminen - hiustenhoito - kukkien hoito - puutarhatyö - puhelinpalvelu - toimisto- ja hallintotyöt - suhdetoiminta (lehdistötyö, info-kojujen järjestäminen kaupunkijuhlien yhteydessä, tiedotustilaisuudet, osallistuminen jäsenlehtien toimittamiseen jne.) - varainhankinta (hyväntekeväisyyskonsertit, myyjäiset, arpajaiset jne.). Toisin kuin palkatuilla ammattityöntekijöillä vapaaehtoisilla on aikaa ja mahdollisuuksia ottaa paremmin huomioon vaikeasti sairaiden tai kuolevien ihmisten henkilökohtaiset tarpeet. Tämä kohentaa oleellisesti asianomaisten ihmisten hyvinvointia. Tällaisia toimia ovat. 2.3.2.3. Tämän lisäksi vapaaehtoiset antavat korvaamattoman panoksensa saattohoitotyön turvaamiseen taloudellisesti, ideoiden avulla ja ammatillisesti toimimalla tukiyhdistysten johtokunnissa ja lautakunnissa sekä osallistumalla asiantuntijaelinten toimintaan. Siellä, missä sosiaalijärjestelmät eivät takaa saattohoidon (lievittävän hoidon) peruspalveluja, esimerkiksi Puolassa, hoitohenkilökunta ja lääkärit tekevät yleisesti vapaaehtoistyötä. 2.3.3. Palkattujen ja vapaaehtoisten työntekijöiden yhteistyö 2.3.3.1. Vapaaehtoisten ja palkattujen työntekijöiden yhteistyöstä on saattohoitotyössä saatu erilaisia kokemuksia. Yhteistyö osoittautuu yleensä hyvin toimivaksi siellä, missä vapaaehtoisten ja palkattujen työntekijöiden tehtävä- ja toimivalta-alueet on määritetty. Säännöllinen seuranta yhdessä ja erikseen, esimerkiksi keskustelutilaisuudet, vahvistaa kummankin ryhmän omaa identiteettiä ja antaa mahdollisuuden puhua arkipäivän yhteistyöstä ja selvittää esiin tulleita ongelmia. Ratkaisevaa on perusasenne, jossa painotetaan kaikkien yhteistä toimintaa kuolevan ihmisen hyväksi. Tämän ymmärtäminen antaa jokaiselle jäsenelle, olipa hän vapaaehtoinen tai palkattu työntekijä, oman paikan ryhmässä, vaikka eri ammatit edellyttävätkin erilaisia vastuualueita. 2.3.3.2. Vapaaehtoistyössä tilanteena on useinkin, että välttämättömäksi osoittautuva vapaaehtoistoiminnan laitostuminen saattohoitotyössä muodostaa vastakohdan luovalle, yhä uusiin haasteisiin vastaavalle kansalaisliikkeelle. Ratkaisevaa tässä on se, että vapaaehtoisten itse muodostama rakenne ylläpitää ja edistää vapaaehtoistoimintaa. 2.3.4. Integroituminen terveydenhuoltoon 2.3.4.1. Jäsenvaltioiden saattohoitoliike on kehittynyt yleensä valtiollisten järjestelmien ulkopuolella itsenäisesti ja omavastuisesti. Se saa kiittää olemassaolostaan hyvin pitkälti oma-aloitteisuutta ja luovuutta erityisesti rahoituksessa. Joissakin jäsenvaltioissa ennen kaikkea sosiaalista toimintaa harjoittavat liitot, hyväntekeväisyysjärjestöt ja luostariyhteisöt ovat ottaneet saattohoitolaitosten toiminnan vastuulleen. 2.3.4.2. Valtion toiminta 1990-luvulla lisääntyi. Englannissa luotiin kasvainpotilasyhdistysten verkostoja, Puolassa laadittiin saattohoitotyön tukemisen kehityssuunnitelma, Saksassa ja Italiassa säädettiin lait saattohoitotyön aseman vakiinnuttamiseksi laitos- ja avohoidossa. Politiikan edustajat pyrkivät näin yhä voimakkaammin turvaamaan saattohoidon ja lievittävän hoidon toimintaedellytykset erityisesti vapaaehtoistoimintaa ajatellen. 2.3.5. Rahoitus ja kustannukset Vapaaehtoistoiminnan periaatteena on, että sitä tehdään korvauksetta. Tämä ei koske kustannusten korvaamista. Vaikka vapaaehtoisilla onkin yleensä vakuutus (esim. Saksassa, Englannissa ja Puolassa) järjestöjen, liittojen ja yhdistysten kautta (vastuu- ja tapaturmavakuutus), on syytä tarkistaa, mitkä vahingot vakuutukset todella korvaavat, toisin sanoen miten laajalle vakuutusturva ulottuu. Lisäkustannuksia syntyy alan työntekijöiden toteuttamasta valmennuksesta, jatko- ja täydennyskoulutuksesta, seurannasta ja koordinoinnista. Tämäkin tapahtuu vapaaehtoispohjalta tai kustannustositteita vastaan. 2.3.6. Vapaaehtoistoimintaa edistävät ja haittaavat tekijät saattohoitotyössä 2.3.6.1. Vapaaehtoistoimintaa edistäviksi tekijöiksi on havaittu seuraavat: - yhteiskunnan asenne, joka edistää sosiaalista vapaaehtoistoimintaa ja tunnustaa sen aseman - julkisuudessa vallitseva ilmapiiri, jossa keskustellaan avoimesti kuolemasta ja kuolemisesta - paikallinen/alueellinen verkosto, joka kattaa sekä sosiaali- ja terveystoimen tarjoamat palvelut että saattohoitotarjonnan ja yhdistää ne toisiinsa - saattohoitolaitoksen korkeat laatuvaatimukset - vapaaehtoisten hyvä valmennus - hyvä työilmapiiri - arvostuksen ja hyväksynnän tunteen kokeminen - saattohoitotyöstä saatujen henkilökohtaisten kokemusten hyödyntämismahdollisuudet omassa lähipiirissä - hengellinen motivaatio, toiminnan yhteys uskonnolliseen yhteisöön - perheen antama tuki tehtävälle. 2.3.6.2. Vapaaehtoistoimintaa haittaaviksi tekijöiksi on havaittu seuraavat: - julkisuudessa vallitseva ilmapiiri, jossa kuolema, kuoleminen ja suru ovat tabuja - tunnustuksen ja palautteen puute vapaaehtoistoiminnassa - tiedonpuute saattohoitotyöhön liittyvistä mahdollisuuksista - saattohoitolaitosten välinen kilpailu tukirahoista - valmentautumisen puute ja riittämätön tuki toiminnan harjoittamisessa - epäselvä tehtävänkuvaus ja vastuualue - tunnustuksen puute perheen parissa ja ystäväpiirissä - oman ajan puute vapaaehtoistyöntekijänä - joutuminen itse eristyksiin vapaaehtoistyöntekijänä. 2.3.6.3. Vapaaehtoistoimintaa edistävät ja haittaavat tekijät liittyvät pitkälti omaan lähipiiriin, yhteiskunnalliseen ja poliittiseen hyväksyntään sekä vapaaehtoisten toiminnan luonteeseen itse saattohoitotyössä. Niissä maissa, joissa vapaaehtoistoiminnan osuus on suuri, pitkäaikaiset kokemukset puhuvat sen puolesta, että tätä toiminnan muotoa tulisi tukea palkatulla työvoimalla ja varmistaa siten jatkuvuus. 2.4. Yhteenveto esimerkkinä esitetystä saattohoitotyöstä ja päätelmät 2.4.1. Esimerkkinä käsitellystä sosiaalisesta vapaaehtoistoiminnasta saattohoitotyössä voidaan esittää seuraavat päätelmät: - Vapaaehtoiset kokevat toimintansa vastuulliseksi ja mielekkääksi. - Hyvää ja määrätietoista valmennusta, seurantaa sekä jatko- ja täydennyskoulutusta arvostetaan. Sen koetaan tukevan ja rikastuttavan omaa elämää, mikä vahvistaa itseluottamusta ja omanarvontuntoa ja auttaa välittömästi suoriutumaan tehtävistä. - Samoin ajattelevien yhteen kasvavassa ryhmässä syntyy uusia, kestäviä yhteyksiä. Avoimuus ja ajatustenvaihto elämän peruskysymyksistä, joista ei yleisesti puhuta, edistävät luottamuksellista yhteenkuuluvuutta. - Vapaaehtoistoiminnalle tunnusomaista on voimakas sitoutuneisuus, valmius ottaa vastaan tehtäviä - myös pitkäjänteisesti - sekä valmius osallistua jatko- ja täydennyskoulutukseen toiminnan edistämiseksi. - Vapaaehtoistoimintaa arvostetaan suuresti henkilön lähipiirissä sekä politiikassa ja yhteiskunnassa. - Vapaaehtoiset sisäistävät pitkälti saattohoidon idean ja saattohoitopalvelun tämän idean toteuttajana. Tätä tukee olennaisesti alueellinen sijoittuminen. Sosiaaliseen vapaaehtoistoimintaan saattohoitotyössä on paljon valmiutta ja potentiaalia. 2.4.2. Edellä mainitut asiat mahdollistaviin toimintaedellytyksiin kuuluvat seuraavat: - Motivaation säilyttäminen ja valmius toimintaan riippuvat olennaisesti hyvästä johdosta ja työilmapiiristä. - Vapaaehtoisten tehtävät on yleisesti ottaen määritetty selvästi. Ne ovat selkeät ja monipuoliset. - Organisoinnilla ja koordinoinnilla huolehditaan siitä, että vapaaehtoisten tarpeet otetaan mahdollisimman hyvin huomioon. - Toiminta on yleensä aina määräaikaista. Vapaaehtoistoiminnan arvostukseen liittyy säännöllinen (joskus vuosittainen) määräajan vahvistaminen. - Kiinteä tukipiste, kuten saattohoitotoimisto, saattohoitolaitos tms., auttaa vapaaehtoista suuntautumaan ja löytämään oman paikkansa. - Tutut yhteyshenkilöt, jotka huolehtivat koordinoinnista, johtamisesta, käytännön tuesta (seurannasta) jne., vastaavat verkottumisen kautta jatkuvuudesta erityisesti yhteyksissä vapaaehtoisiin. - Luotettavan tarjonnan edellytyksiä ovat selkeä sopiminen ja sellainen voimakas molemminpuolinen sitoutuminen, jossa otetaan huomioon vastuu niin vapaaehtoisista kuin huolenpitoa tarvitsevista vaikeasti sairaista, kuolevista ja surevistakin. - Saattohoitopalvelujen voimaperäisessä suhdetoimintatyössä pidetään jatkuvasti esillä yksittäisten vapaaehtoisten toiminnan merkitystä. Tämä auttaa saamaan vapaaehtoisia mukaan toimintaan, auttaa sisäistämään saattohoidon idean ja saa aikaan lisätunnustusta. 2.4.3. Vapaaehtoistoiminnan analyysin ja saattohoitotyön kokemusten pohjalta on pohdittava, millä tavoin yhteisö voi ryhtyä toimiin edistääkseen määrätietoisesti vapaaehtoistoimintaa. Tällöin on otettava huomioon, että vapaaehtoistoiminnan motiivien moninainen kirjo osoittaa, että vapaaehtoiset pohtivat vapaaehtoistoimintaa entistä itsetietoisemmin sen mielekkyyden ja henkilökohtaisten kehittymismahdollisuuksien kannalta. Voidaan olettaa, että alueelliset ja kansalliset poliittiset olosuhteet ja kulttuuritekijät vaikuttavat huomattavasti valmiuteen ryhtyä vapaaehtoistyöhön. 3. Yleiset päätelmät ja suositukset 3.1. Saattohoitotoiminnan esimerkki osoittaa vakuuttavasti, miten vahvasti vapaaehtoinen panos voi vaikuttaa poliittisiin toimintaedellytyksiin ja yhteiskunnalliseen todellisuuteen. Kansalaistoiminnan rakentamiseen, kehittämiseen ja sen jatkuvuuden takaamiseen vaikuttaa oleellisesti yksittäisten ihmisten pitkäjänteisyys ja peräänantamattomuus ideoidensa ja aatteidensa toteuttamisessa sekä heidän pyrkimyksensä uusien vapaaehtoisten innostamiseksi ja värväämiseksi. On käynyt ilmi, että vapaaehtoisten toimijoiden odotukset, heidän toimintansa hädässä olevien ihmisten asioiden ajamiseksi ja tästä seuraavat poliitikoille osoitetut vaatimukset johtavat usein lakien ja muiden säädösten muutoksiin. Vapaaehtoistoiminnan aikaansaamat yhteiskunnallisten toimintaedellytysten ja todellisuuden muutokset ovat erinomainen esimerkki hyvin toimivasta kansalaisyhteiskunnasta. 3.2. Yhteistyö Euroopan unionissa syvenee. Unionin laajentuminen on edessä. Siihen liittyvät prosessit on liitettävä osaksi eurooppalaista yhteiskuntaa, jos halutaan edistää sosiaalista yhteenkuuluvuutta ehdokasvaltioissa ja yhteisössä. Mahdollistamalla vapaaehtoistoiminta Euroopan yhteisössä ja edistämällä sitä tuetaan yksittäisen ihmisen mahdollisuutta vaikuttaa osaltaan yhteiskunnalliseen kehitykseen ja yhteiskunnallisten - erityisesti sosiaalisten - ongelmien ratkaisemiseen. Verkottumisen ja organisoidun kansalaistoiminnan avulla voidaan edistää olennaisesti ylikansallisen eurooppalaisen identiteetin kehittymistä. 3.3. Tulevan kehityksen perustana voi toimia Amsterdamin sopimuksen julistus nro 38, jossa konferenssi tunnustaa "vapaaehtoispalvelun merkittävän osuuden yhteiskunnallisen yhteisvastuullisuuden kehittämisessä. Yhteisö edistää vapaaehtoisjärjestöjen Euroopan laajuista ulottuvuutta painottamalla erityisesti tiedon ja kokemusten vaihtoa sekä nuorten ja ikääntyneiden osallistumista vapaaehtoistyöhön". 3.4. Komitea esittää seuraavat tätä koskevat ehdotukset: 1) Vapaaehtoistoimintaa tukevassa politiikassa on - kansainvälinen vapaaehtoistoiminnan vuosi lähtökohtana - tunnustettava kestävällä tavalla vapaaehtoistoiminnan realiteetit ja helpotettava toimintaa tukevien liittojen, viranomaisten ja muiden yhteiskunnan toimijoiden välistä vuoropuhelua. 2) On perustettava alueellisella, kansallisella ja eurooppalaisella tasolla toimivia foorumeita ja/tai vapaaehtoispörssejä, joilla on yksityiskohtaiset tiedot vapaaehtoistyön moninaisista mahdollisuuksista ja tehtäväkentistä. Tässä toiminnassa on hyödynnettävä uusia viestimiä. Samoin tulee pohtia sopivia toimenpiteitä liikkuvuuden esteiden poistamiseksi. 3) Menestyksekäs vapaaehtoistyö edellyttää tehtävien toteuttamiseen tarvittavia taloudellisia ja henkilöresursseja perus-, jatko- ja täydennyskoulutusta sekä seurantaa varten. 4) Vapaaehtoistoiminnan perustat, kuten motiivit, toimintaedellytysten vaikutukset, vapaaehtoistoiminnan tehtäväkenttien erot ja yhtäläisyydet, alueellisen, kansallisen ja eurooppalaisen vapaaehtoistyön erot ja yhtäläisyydet jne. on selvitettävä toimeksi annettavin tutkimuksin, ja solidaarisen yhteiskunnan myönteiset vaikutukset on tutkittava. Euroopan yhteisön on tämän vuoksi koordinoitava ja edistettävä alueellisia, kansallisia ja eurooppalaisia hankkeita. 5) Vapaaehtoistoiminnan kehitystä ruohonjuuritason liikkeestä itseorganisoiduksi verkostoksi on tarkasteltava ja kuvattava tutkimuksilla, jotka koskevat sosiaalisen vapaaehtoistoiminnan mahdollisuuksia ja riskejä, esimerkkinä saattohoitotyö. Tällöin on tarkasteltava Euroopan maiden erilaista kehitystä aikaisempaa perusteellisemmin yleistävien kriteerien avulla. 6) Vapaaehtoistoiminnan organisaation, hallinnon ja perusneuvonnan jatkuvuus on taattava sillä, että tietty vähimmäismäärä palkattuja työntekijöitä on läsnä. Palkattujen työntekijöiden tuesta vapaaehtoistoiminnalle pitäisi tulla olennainen kriteeri, jotta kannetaan vastuu vapaaehtoisista. 7) Vapaaehtoistoiminta ei saa vahingoittaa vapaaehtoisia. Toimintaan liittyvät riskit tulisi kattaa lakisääteisillä perusvakuutuksilla, niin että vapaaehtoisten ja heidän perheidensä toimeentulo on taattu. Tätä varten on määritettävä lakisääteiset toimintaedellytykset Euroopan tasolla. 8) Jäsenvaltioissa käytävän yhteiskunnallisen keskustelun puitteita - esimerkiksi talous- ja sosiaalineuvostoja tai kansallisten toimintasuunnitelmien käsittelyelimiä - tulisi käyttää voimakkaammin vapaaehtoistyön kehittämiseen. Myös käynnissä olevista - esimerkiksi nuorisoalan - ohjelmista kerätyt kokemukset on otettava huomioon. 3.5. Lopuksi komitea suosittelee, että saattohoitoliikkeen selkeyttä ja levinneisyyttä jäsenvaltioissa hyödynnetään muissa aloitteissa (tällainen aloite voisi olla esimerkiksi käytännön työssä toimivien kuulemistilaisuuden järjestäminen). Käsillä olevasta lausunnosta tulisi tiedottaa ja keskustella kaikissa jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa. Ideat ja palautteet tulisi koota uuteen pohdintaprosessiin ja sitä kautta saada aikaan uusia aloitteita. Näin voidaan osoittaa, että vapaaehtoistyötä edistävien tekijöiden laaja soveltaminen ja valmius dokumentointiin ovat hyödyllisiä elementtejä laadittaessa malleja vapaaehtoistyön ja sen toimintaedellytysten edistämiseksi. Bryssel 20. maaliskuuta 2002. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) EYVL C 73, 9.3.1998. (2) EYVL C 311, 7.11.2001.