EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 08.01.1997 
KOM(96) 681 lopull. 
KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE 
JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
Toinen 14 artiklan mukainen kertomus 
HALLINNOLLISESTA YHTEISTYÖSTÄ 
VÄLILLISEN VEROTUKSEN (ALV) ALALLA 27 
PÄIVÄNÄ TAMMIKUUTA 1992 ANNETUN 
NEUVOSTON ASETUKSEN (ETY) N:o 218/92 
SOVELTAMISESTA 

SISÄLLYSLUETTELO 
1. TAUSTA 3 
1.1 Arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmä 3 
1.2 Arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmän vaikutukset valvontaan 3 
1.3 Hallinnollista yhteistyötä koskeva yhteisön oikeudellinen kehys 4 
2. HALLINNOLLISEN YHTEISTYÖN KEHITYS 
VUOSINA 1994 JA 1995: ARVIO 5 
2.1 Kehitys yhteisössä 5 
2.1.1 Laajentuminen vuonna 1995 5 
2.1.2 Petostentorjunta-asiat 5 
2.1.3 Arvonlisäverotuksen monenväliseen valvontaan liittyvät kokeilut.6 
2.1.4 Keskinäinen yhteistyö arvonlisäverosaatavien perinnässä 7 
2.2 Hallinnollinen yhteistyö jäsenvaltioiden tasolla 8 
2.2.1 Yhteistyön välineiden käyttö 8 
2.2.2 Jäsenvaltioiden tehtävä tietojen kokoamisessa 13 
2.2.3 Keskustoimistot ja niiden tehtävä määräaikojen 
noudattamisessa 13 
3. PÄÄTELMÄT JA SUOSITUKSET 15 
3.1 Päätelmät 15 
3.2 Suositukset 16 
1. TAUSTA 
1.1 Arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmä 
Jotta yhteisön sisärajoilla suoritettavat verotarkastukset saatiin lakkautetuiksi 1 päivästä 
tammikuuta 1993, neuvosto päätti vuonna 1991 ottaa käyttöön arvonlisäverotuksen 
siirtymäjärjestelmän1. Tässä järjestelmässä jatketaan verovelvollisten välisten yhteisön sisäisten 
liiketoimien verottamista määräpaikkana olevan jäsenvaltion verokannan ja edellytysten 
mukaan. Viennin verottomuus korvattiin toiseen jäsenvaltioon tarkoitettujen 
tavarantoimitusten verottomuudella, ja verollinen "tuonti" korvattiin "hankinnalla" tavaroiden 
saapumispaikkana olevassa jäsenvaltiossa. 
Yksityiskohtaisia tietoja arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmän toiminnasta on komission 
kertomuksessa neuvostolle ja Euroopan parlamentille yhteisön sisäisen kaupan 
arvonlisäverotuksessa sovellettavan siirtymäjärjestelmän toiminnasta2. 
1.2 Arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmiin vaikutukset valvontaan 
Verovelvollisten henkilöiden välistä tavaroiden kauppaa yhteisön jäsenvaltiosta toiseen 
valvottiin 1 päivään 1993 saakka tarkastamalla kansallisilla rajoilla tavaroiden mukana niiden 
fyysisen liikkumisen aikana seuraavat asiakirjat. Kun rajoilla suoritettavat tarkastukset 
lakkautettiin, yhteisön sisäisen kaupan verotuksen valvonta yhdistettiin kansalliseen 
arvonlisäverotuksen valvontaan. 
Arvonlisäverotuksen valvonnan vaatimukset ja rajoilla suoritettavien tarkastusten 
lakkauttamisen asettama haaste edellyttivät jäsenvaltioilta huomattavasti aikaisempaa enemmän 
yhteistyötä. Jäsenvaltiot tarvitsivat erityisesti tietoja muilta jäsenvaltioilta voidakseen valvoa 
verotusta. Tietojen perusteella oli voitava: 
• saada tietoja kaikista yhteisön sisäisistä liiketoimista, jotka elinkeinonharjoittajat olivat 
suorittaneet omalla arvonlisäveron tunnistusnumerollaan ja muissa jäsenvaltioissa 
annetuilla tunnistusnumeroilla, 
• vahvistaa ostajan arvonlisäveron tunnistusnumeron oikeellisuus. 
Nämä tiedot, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden keinoihin valvoa yhteisön sisäisistä liiketoimista 
kannettavaa arvonlisäveroa, saadaan arvonlisäveroa koskevasta tietojenvaihtojärjestelmästä 
(VIES), joka on yhteinen tietoverkko. 
Neuvoston direktiivi 91/680/ETY yhteisen arvonlisäverojärjestelmän täydentämisestä 
ja direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta verotuksellisten rajojen poistamiseksi (EYVL 
N:oL376, 31.12.1991, s. 1) 
KOM(94) 515 lopullinen, 23.11.1994 
1.3 Hallinnollista yhteistyötä koskeva yhteisön oikeudellinen kehys 
Neuvoston asetus (ETY) N:o 218/92' koskee hallinnollista yhteistyötä välillisen verotuksen 
(ALV) alalla. Tämä asetus on se oikeudellinen kehys, joka velvoittaa jäsenvaltiot antamaan 
toisilleen yhteisön sisäisen kaupan arvonlisäverotuksen valvomiseksi tarvittavat tiedot, ja se on 
tarkoitettu täydentämään (jäsenvaltioiden keskinäisestä avusta välittömien ja välillisten verojen 
alalla annetun) direktiivin 77/799/ETY4 säännöksiä. Asetuksessa säädetään myös 
jäsenvaltioiden oikeudesta saada tiedot säännöllisesti kootussa muodossa ja saada pyynnöstä 
yksityiskohtaisia lisätietoja. Direktiivillä 76/308/ETY säädetään jäsenvaltioiden keskinäisestä 
avunannosta muun muassa kansallisille viranomaisille kuuluvien arvonlisäverosaatavien 
perinnässä . 
Asetuksen 10 artiklalla perustettiin välillisen verotuksen alan hallinnollisen yhteistyön pysyvä 
komitea. Komitea, jota hallinnoi ja jonka puheenjohtajana on komission edustaja, valvoo 
jatkuvasti hallinnollisen yhteistyön ja keskinäisen avunannon kehitystä. Komitea seuraa myös 
jäsenvaltioiden tuloksia näiden kootessa, vaihtaessa ja käyttäessä tietoja. .läsenvaltiotasolla 
järjestelmän päivittäistä toimintaa valvoo keskustoimistojen verkosto. 
Asetuksen (ETY) N:o 218/92 11 artiklassa säädetään, että "jäsenvaltioiden ja komission on 
tarkistettava ja arvioitava uudelleen tässä asetuksessa annettujen hallinnollista yhteistyötä 
koskevien säännösten toimivuutta". Saman artiklan mukaan komission on myös koottava 
jäsenvaltioiden kokemuksia uusista veron kiertämisen ja veropetosten keinoista. 
Asetuksen 14 artiklassa säädetään, että "joka loinen vuosi tämän asetuksen voimaantulosta 
lukien komissio antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomuksen tämän asetuksen 
soveltamisen edellytyksistä, erityisesti 1 1 artiklassa säädettyä pysyvää valvontamenettelyä 
noudattaen". 
Ensimmäisessä asetuksen (ETY) N:o 218/92 14 artiklan mukaisessa kertomuksessa, joka 
julkaistiin 23 päivänä kesäkuuta 1994", selostettiin pääpiirteittäin uutta hallinnollista kehystä, 
johon siirryttiin lakkautettaessa rajoilla suoritettavat arvonlisäverotarkastukset, ja sen 
onnistunutta täytäntöönpanoa. Tässä toisessa kertomuksessa kuvaillaan järjestelmän kehitystä 
vuodesta 1993 lukien, arvioidaan sen tehokkuutta ja annetaan suosituksia parannuksiksi. 
EYVLN:oL24, 1.2.1992, s. 1 
EYVL N:o L 366, 27.12.1977, s. 15. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi 
muutettuna direktiivillä 92/12/ETY (EYVL N:o L 76, 23.3.1992, s. "l ). 
EYVL No L 73, 19.3.1976, s. 18. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 
direktiivillä 92/108/ETY (EYVL N:o L 390, 3 1. 12.1992, s 124). 
KOM(94) 262 lopullinen 
2. HALLINNOLLISEN YHTEISTYÖN KEHITYS VUOSINA 1994 JA 1995: 
ARVIO 
2.1 Kehitys yhteisössä 
2. /. / Laajentuminen vuonna 1995 
Yhtenä välillisen verotuksen alan hallinnollisen yhteistyön pysyvän komitean ja sen teknisen 
alakomitean päätehtävänä vuonna 1994 oli valmistella 1 päivänä tammikuuta 1995 tapahtuvaa 
yhteisön laajentumista. Yhteisöön liittyvien jäsenvaltioiden ja komission oli valmistauduttava 
huolehtimaan siitä, että arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmää voitiin soveltaa 
asianmukaisesti yhteisön sisäisessä kaupassa liittymispäivästä lukien. Tästä tehtävästä 
huolehtivat pääasiassa uudet jäsenvaltiot itse, mutta komitean oli kuitenkin varmistettava, että 
Itävalta, Suomi ja Ruotsi liitettiin VIES-verkkoon ja että järjestelmä mukautettiin laajennettuun 
yhteisöön. 
VIES saatettiin onnistuneesti kolmen uuden jäsenvaltion ja 12 jäsenen yhteisön kokeiltavaksi 
vuoden 1994 joulukuun ensimmäisellä viikolla, ja se oli täysimittaisesti käytössä 15 jäsenen 
yhteisössä 1 päivästä tammikuuta 1995. 
2. /. 2 Petoslentorjiinla-asial 
Vuonna 1992 komitea perusti petostentorjunnan alakomitean, jonka tarkoituksena oli "tutkia 
yhteisössä olemassa tai kehitteillä olevia välillisen verotuksen alan lainsäädännöllisiä, 
hallinnollisia ja teknisiä petostentorjunnan järjestelmiä". Kyseisenä ajankohtana komissio 
suositti, että jäsenvaltiot ottavat käyttöön strategisemman ja toimivamman petostentorjunnan 
ohjelman, mutta jotkut jäsenvaltiot torjuivat tämän suosituksen. Vuonna 1994 alakomitea 
kokoontui vain kahdesti, vuonna 1995 ei lainkaan. Joulukuussa 1994 pidetyssä kokouksessa 
alakomitean työskentely rajoittui joidenkin jäsenvaltioiden esille tuomiin aivonlisäverotuksen 
petostapauksiin. 
Käytännössä alakomitea keskittyi toimintansa alkuvuosina huolehtimaan jäsenvaltioiden välisen 
tietokoneverkon (Fiscal SCENT) asentamisesta sekä kansallisten virkamiesten kouluttamisesta 
sen käyttöön. Vaikka kaikki jäsenvaltiot ovat nyt liittyneet verkkoon ja virkamiehiä on 
koulutettu, on selvää, että muutamaa poikkeusta lukuunottamatta verkkoa käytetään hyvin 
vähän sanomien välittämiseen jäsenvaltioiden välillä. Tästä voidaan päätellä, että järjestelmän 
kaikkia mahdollisuuksia ei käytetä hyväksi. Tämä on erityisen huolestuttavaa, koska Fiscal 
SCENTin tarkoitus oli edistää kansallisten alv-petoksia käsittelevien virastojen välistä nopeaa 
ja luotettavaa yhteydenpitoa. Vuonna 1996 komissio on käynnistänyt uudelleen 
ponnistuksensa järjestelmän etujen osoittamiseksi. 
On valitettavaa, ettei yhteisön tasolla harjoiteta yhteistä toimintaa petosten torjumiseksi 
Toiminnan puute johtuu osittain siitä, että jäsenvaltiot antoivat alakomitealle alun perin vain 
rajalliset toimintavaltuudet, jotka osoittautuivat riittämättömiksi pyrittäessä muodostamaan 
yhteisön petostentorjuntastrategiaa. Myös joidenkin jäsenvaltioiden haluttomuus 
monenväliseen yhteistyöhön epäiltyjen petosten tutkinnassa on estänyt yhteisöä kehittämästä 
yhdenmukaista strategiaa. Tämän vuoksi komissiolla on ollut vaikeuksia täyttää asetuksen 
(ETY) N:o 218/92 11 artiklan mukaista tehtäväänsä koota jäsenvaltioiden kokemuksia uusista 
veron kiertämisen ja veropetosten keinoista. 
Komitea on kuitenkin vuonna 1996 antanut alakomitealle komission ehdottamat uudet 
toimintavaltuudet edistääkseen ja helpottaakseen jäsenvaltioiden ponnistusten ja voimavarojen 
yhteensovittamista petostentorjunnan alalla. Uudistettu alakomitea on vahvistanut 
suurisuuntaisen toimintaohjelman määrittääkseen ne välillisen verotuksen järjestelmän osat, 
joihin liittyy suurin petosten mahdollisuus, arvioidakseen olemassa olevien 
petostentorjuntajärjestelmien toimintaa ja riittävyyttä ja tehdäkseen niiden käytön 
mahdollisimman tehokkaaksi. Jotta tämä toimintaohjelma saataisiin onnistuneesti toteutetuksi, 
kaikkien jäsenvaltioiden on sitouduttava vaihtamaan keskenään käytännön tapausten 
tutkinnassa saatuja tietoja. Vain todellinen tahto koota tietoja tekee mahdolliseksi kehittää 
arvonlisäpetosten torjumiseksi tarkoitetun yhteisön strategian, joka on välttämätön 
sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle. 
Komission tietoon on saatettu ad hoe -perusteella tapauksia, joiden aiheuttama verotulojen 
menetys on 2 - 60 miljoonaa ecua. Näiden tapausten kohdalla on selvää, että monimutkaisissa 
ylikansallisissa tapauksissa on tarvetta kansallisten viranomaisten ponnistusten tiiviiseen 
yhteensovittamiseen. Komission mahdollisuuksia tarjota apua yhteisön toiminnan 
yhteensovittamiseksi tällä alueella rajoittaa sellaisen riittävän laajan oikeudellisen perustan 
puute, joka tulli-ja maatalousaloilla jo on olemassa. 
2.1.3 Arvolisäver otuksen monenväliseen valvontaan liittyvät kokeilut 
Useissa jäsenvaltioissa kauppaa käyviä yrityksiä kohdellaan tavallisesti arvonlisäverotuksen 
valvonnassa erillisinä kansallisina yksiköinä. Vuonna 1994 komissio ja jäsenvaltiot huolestuivat 
siitä, että monikansalliset yritykset pystyivät käyttämään hyväkseen eri jäsenvaltioissa 
harjoitettavan verotuskohtelun ilmeisen suuria eroja, mikä haittasi rehellistä kilpailua ja yleistä 
valvontaa. Koska monikansallisesti toimivat elinkeinonharjoittajat edustavat suurta osaa 
arvonlisäveroista, jäsenvaltioiden on asetettava näiden valvonta yhdeksi ensisijaiseksi 
tavoitteeksi. 
Vuosina 1994 ja 1995 komitea käynnisti direktiiviä 77/799/ETY pääasiallisena oikeudellisena 
perustana käyttäen monikansallisten yritysten yhteistä valvontaa koskevat kokeilut, joiden 
rahoitukseen yhteisö osallistui. 
Kokeilujen tarkoituksena oli testata niiden välineiden tehokkuutta, jotka yhteisön 
lainsäädännöllinen kehys tarjosi hallinnolliseen yhteistyöhön valvottaessa monikansallisia 
yrityksiä. Lisäksi kokeiluissa voitiin vertailla jäsenvaltioiden erilaisia valvontamenetelmiä. 
Jotkut jäsenvaltiot eivät osallistuneet kokeiluihin, useista syistä. Jotkut pitivät kahdenvälistä 
arvonlisäverotuksen valvontaa monenvälistä valvontaa parempana, ja toiset katsoivat, etteivät 
ne voineet osallistua, koska komissio oli mukana kokeiluissa. Joidenkin jäsenvaltioiden 
kansallinen lainsäädäntö esti niitä osallistumasta, vaikka yhteisön lainsäädäntö mahdollistaa 
kyseisen toiminnan. 
Osallistuneet jäsenvaltiot ilmoittivat saaneensa yhteensovitetussa valvonnassa 
perusteellisemmat tiedot ja käsitykset valvottujen elinkeinonharjoittajien toiminnasta. 
Valvonnassa paljastui puhtaasti verotuksellisten etujen enimmäistämiseen tarkoitettuja 
elinkeinotoiminnan käytäntöjä. Joidenkin viranomaisten tietoon tuli näille ennestään täysin 
tuntemattomia elinkeinonhaijoittajien toimintoja. Valvonnassa vahvistui myös se, että 
elinkeinonharjoittajat käyttivät hyväkseen arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmän 
monimutkaisuutta ja moniselitteisyyttä sekä eri jäsenvaltioille sallittuja erilaisia tulkintoja. 
Kokeilujen tulokset osoittivat, että yhteisön oikeudellisen kehyksen tarjoamia välineitä voidaan 
käyttää monikansallisten elinkeinonharjoittajien valvonnan tehostamiseksi. Ne toivat kuitenkin 
korostetusti esiin myös joukon oikeudellisia ja käytäntöön liittyviä esteitä, jotka estävät 
täysimittaista yhteistyötä näiden monimutkaisten mutta yleisesti esiintyvien 
elinkeinotoimintojen valvonnassa. Komitea antoi ensimmäiset yleiset suuntaviivat tulevaa 
arvonlisäverotuksen monenvälistä valvontaa varten. 
Komissio jatkaa lyhyellä aikavälillä joidenkin kokeilujen rahoittamista, jotta saataisiin lisää 
osoituksia arvonlisäverotuksen monenvälisen valvonnan välttämättömyydestä kansallisen tai 
kahdenvälisen valvonnan sijasta ja jotta jo annettuja suuntaviivoja saataisiin tarkennetuksi. 
Vaikka toteutetut kaksi kokeilua selvästi onnistuivat, jäsenvaltioiden on vielä sitouduttava 
harjoittamaan samaa monenvälistä valvontaa oma-aloitteisesti osana päivittäistä valvontaansa 
Komissio uskoo, että tämä valvonta olisi sisällytettävä yhteisenä osana kansallisiin 
valvontastrategioihin, jotta kyseisten elinkeinonhaijoittajien asettamiin haasteisiin pystyttäisiin 
vastaamaan. Lisäksi komissio katsoo, että niiden jäsenvaltioiden, jotka eivät tähän mennessä 
ole osallistuneet kokeiluihin, olisi osallistuttava niihin mahdollisimman pian. 
2.1.4 Keskinäinen yhteistyö arvonlisäverosaatavien perinnässä 
Jo jonkin aikaa on ollut selvää, että jäsenvaltioiden keskinäistä avunantoa 
arvonlisäverosaatavien perinnässä koskevan direktiivin 76/308/ETY mukainen yhteistyö on 
toiminut puutteellisesti. Saatavia, joiden perintään avunantoa pyydetään, on hyvin vähän, ja 
jäsenvaltiot myöntävät onnistuneensa paljon odotettua heikommin periessään verosaatavia, 
jotka usein ovat huomattavan suuria. Komissio teki jäsenvaltioiden avulla laajan selvityksen 
näiden ongelmien syistä. Komission selvityksessä, jonka tulokset välillisen verotuksen alan 
hallinnollisen yhteistyön pysyvä komitea yleisesti hyväksyi, todettiin viisi pääasiallista syytä 
yhteistyön puutteellisuuteen: 
• jäsenvaltioiden kansalliset perintävaltuudet ovat hyvin erilaiset, 
• jäsenvaltioiden välisten saatavien ja niiden sisäisten saatavien oikeudellinen kohtelu on 
epäyhdenmukaista, 
• muiden jäsenvaltioiden saatavien periminen jätetään toissijaiseen asemaan, 
• keskinäisen avunannon järjestelmä on hidas ja monimutkainen, ja se hallitaan 
puutteellisesti, ja 
• joitakin velallisia on vaikea tavoittaa. 
Vuoden 1997 alussa komissio tekee ehdotukset direktiivin toiminnan parantamiseksi 
Pyrkimystä tuetaan myös jäsenvaltioiden jatkuvilla ponnistuksilla direktiivin käytön lisäämiseksi 
ja sen nojalla esitettävien pyyntöjen täyttämisen tehostamiseksi. 
2.2 Hallinnollinen yhteistyö jäsenvaltioiden tasolla 
2.2.1 Yhteistyöt) välineiden käyttö 
Asetuksella (ETY) N:o 218/92 säädettyä hallinnollista yhteistyötä varten toteutetun komission 
järjestelmän tarkoituksena on välttää jäsenvaltioiden verotulojen menetyksiä. Asetuksen 4 
artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltion on pyynnöstä saatava tiedot siitä, onko joku sen alueen 
elinkeinonharjoittaja tehnyt yhteisöhankintoja tietyn vuosineljänneksen aikana. Asetuksen 4 
artiklan 3 kohdassa todetaan ne luovutusten suorittajat, joilta hankinnat on tehty. Jäsenvaltiot 
myös vaihtavat keskenään asetuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaisia tietoja kootussa muodossa 
ilman eri toimenpiteitä kunkin vuosineljänneksen lopussa VIES-järjestelmän avulla. Lisäksi 
jäsenvaltiot voivat kyseisen asetuksen 5 artiklan ja direktiivin 77/799/ETY 2 artiklan mukaan 
pyytää yksittäisten elinkeinonharjoittajien valvontaa varten lisää tietoja esimerkiksi yksittäisiin 
liiketoimiin liittyvistä laskujen numeroista, päivämääristä ja aivoista. Keskeisellä sijalla 
yhteisön sisäisen kaupan harjoittajia valvottaessa on se, miten jäsenvaltiot soveltavat asetuksen 
4 artiklan 2 ja 3 kohtaa sekä 5 artiklaa. 
Arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmän käyttöönoton ajankohtana yhteisöllä ei ollut 
määräyksiä erityisistä yksittäisistä valvontamenetelmistä tai VIES-järjestelmän tietojen 
käyttömenetelmistä ja muista mahdollisuuksista koota tietoja. Jokaisella jäsenvaltiolla oli 
oikeus valvoa omia elinkeinonharjoittajiaan asianmukaiseksi katsomallaan tavalla. Yhteisö on 
kuitenkin Matthaeus-Tax-ohjelman7 yhteydessä edistänyt keskustelua yhteisön sisäisen kaupan 
valvontamenetelmistä. Ohjelma on tehnyt jäsenvaltioille mahdolliseksi vertailla yleisesti 
arvonlisäverotuksen valvontamenetelmiä ja erityisesti VIES-järjestelmän käyttöä yhteisön 
sisäisen kaupan valvonnassa sekä määrittää parhaat käytännöt. 
EYVL N:o L 280, 13.11.1993, s. 27 Lisätietoja ohjelmasta on komission 
kertomuksissa neuvostolle ja Euroopan parlamentille KOM(95) 663 lopullinen ja 
KOM(96) 543 lopullinen. 
Arvioidakseen VIES-järjestelmän tietojen käytön tehokkuutta komissio pyysi vuoden 1993 
alussa jäsenvaltioita toimittamaan yksityiskohtaiset tiedot niistä uusista verosaatavista, jotka 
olivat tulleet ilmi VTES-järjestelmässä vaihdettujen tietojen perusteella. Tuolloin useimmat 
jäsenvaltiot eivät tahtoneet (tai voineet) toimittaa näitä tietoja, mutta ne suostuivat 
ilmoittamaan komissiolle niiden tapausten määrän, joiden valvonnassa oli toteutettu lisätoimia 
VIES-järjestelmässä vaihdettujen tietojen perusteella. Nykyisinkin kuitenkin vain muutama 
jäsenvaltio toimittaa tällaiset tiedot säännöllisesti. Sen vuoksi komissio voi arvioida 
hallinnollisen yhteistyön kehyksen käyttöä jäsenvaltioissa vain tutkimalla, miten ne hyödyntävät 
sen keskeisiä osia: asetuksen 5 artiklan ja direktiivin 2 artiklan mukaisia pyyntöjä ja asetuksen 4 
artiklan 2 ja 3 kohtaan perustuvia kyselyjä. 
Kuva 1: Asetuksen (ETY) N:o 218/92 5 artiklan ja direktiivin 77/799/ETY 2 
artiklan mukaisten pyyntöjen määrät neljännesvuosittain vuosina 1994 
ja 1995 
1Q94 2Q94 3Q94 4Q94 1Q95 2Q95 3Q95 4Q95 
Edellä kuvassa 1 näkyy, että jäsenvaltioiden esittämät pyynnöt tietojen saamiseksi ovat 
asteittain lisääntyneet. Esitettyjen pyyntöjen määrä on kuitenkin vain pieni osa niistä 
kymmenistätuhansista vuosittaisista pyynnöistä, jotka jäsenvaltiot itse kesäkuussa 1993 
arvioivat esitettävän. 
Kuvassa 2 on kunkin jäsenvaltion esittämien pyyntöjen määrä. 
Kuva 2: Asetuksen 5 artiklan ja direktiivin 2 artiklan mukaisten pyyntöjen 
määrät jäsenvaltioittain vuosina 1994 ja 1995 
Asetuksen 5 artiklan mukaisten pyyntöjen määrän kokonaiskasvu, jossa on selvät erot 
jäsenvaltioiden välillä, kuvastuu 4 artiklan mukaisten kyselyjen lisääntymisessä, kuten kuvasta 3 
näkyy. Asetuksen 5 artiklan mukaisen pyynnön esittäminen edellyttää, että jäsenvaltiot ensin 
käyttävät 4 artiklalla säädettyjä mahdollisuuksia. 
Kuva 3: Asetuksen 4 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisten kyselyjen määrien 
kokonaiskasvu vuosina 1994 ja 1995 
1800000 
1600000 
1400000 
1200000 
1000000 
800000 
600000 
400000 
200000 
0 
1Q94 2Q94 3Q94 4Q94 1Q95 2Q95 3Q95 4Q95 
Kuvista 1 ja 3 ilmenee yleisesti, että hallinnollinen yhteistyö on kehittynyt tasaisesti, mikä on 
myönteinen suuntaus. VIES-järjestelmän käytön tasainen kasvu sekä 5 ja 2 artiklan mukaisten 
pyyntöjen asteittainen lisääntyminen kuvastavat hallinnollisen yhteistyön kasvavaa merkitystä 
yhteisön sisäisen kaupan valvonnassa. Mutta kuten kuvat 4 ja 5 osoittavat, tähän 
kokonaiskasvuun sisältyy myös jyrkkiä jäsenvaltioiden välisiä eroja siinä, miten ne käyttävät 4 
artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettyjä keinoja. 
Kuva 4: Jäsenvaltioiden asetuksen 4 artiklan 2 ja 3 kohdan perusteella vuosina 
1994 ja 1995 esittämien kyselyjen määrät kyseisessä jäsenvaltiossa 
yhteisöluovutuksia suorittavaa elinkeinonharjoittajaa kohti 
Monet asetuksen 4 artiklan mukaisista pyynnöistä tehdään tarkoituksena tarkistaa, ettei 
pyynnön esittävässä jäsenvaltiossa toimiva elinkeinonharjoittaja ole tehnyt yhteisöhankintoja. 
Myös tämä on yksi tarkoituksenmukainen tapa käyttää VIES-järjestelmän tietoja. Kuvassa 5 
esitetään, miten jäsenvaltiot soveltavat asetuksen 4 artiklan 3 kohtaa valvoessaan 
elinkeinonharjoittajia, jotka tekevät hankintoja muista jäsenvaltioista. 
Kuva 5: Jäsenvaltioiden asetuksen (ETY) N:o 218/92 4 artiklan 3 kohdan 
perusteella vuosina 1994 ja 1995 esittämien kyselyjen määrät kyseisessä 
jäsenvaltiossa yhteisöhankintoja suorittavaa elinkeinonharjoittajaa kohti 
Kuvista 1-5 voidaan päätellä, että vaikka hallinnollista yhteistyöjärjestelmää käytetään selvästi 
yhä enemmän, sen käyttö ei edelleenkään ole riittävää yhteisön sisäisen kaupan valvomiseksi 
asianmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. VIES-järjestelmän vähäiseen käyttöön joissakin 
jäsenvaltioissa on useita syitä. Valvontavirkamiesten mahdollisuudet järjestelmän käyttöön ovat 
luonnollisesti ratkaiseva tekijä. Vaikka VTES-tiedot ovat yhteisössä käytettävissä yli 55 000 
tietokonepäätteen välityksellä, jotkut jäsenvaltiot ovat järjestäneet virkamiehineen vain rajatut 
käyttömahdollisuudet. 
Tämä selittää myös asetuksen 5 artiklalla ja direktiivin 2 artiklalla säädettyjen mahdollisuuksien 
vastaavasti vähäisen käytön. VIES-järjestelmän käytöstä saatujen tulosten ja Matthaeus-Tax-
ohjelmassa muodostuneen parhaan käytännön perusteella komissio uskoo, että tehokkain 
arvonlisäverotuksen valvontamenetelmä on yhdistelmämenetelrnä, jossa VIES-järjestelmän 
tietoja käytetään yhtenä osana monista. Ensinnäkin käytetään automaattisesti vaihdettavia 
tietoja, joilla tiedotetaan valvottavien elinkeinonharjoittajien tai näiden ryhmien määrittämiseksi 
tarkoitetusta riskianalyysistä. Toiseksi tehdään asetuksen 4 artiklan mukaisia kyselyjä osana 
tietojen kokoamista ennen yksittäisen elinkeinonharjoittajan valvontaa tai sen jälkeen 
Kolmanneksi sovelletaan 5 artiklan määräyksiä, jotta saataisiin tietoja yksittäisistä liiketoimista 
Arvonlisäverotuksen valvonnan korkea taso edellyttää, että hallinnollista yhteistyötä käytetään 
laajemmin jäsenvaltioissa ja se liitetään kaikilta osiltaan kansallisiin valvontastrategioihin. 
Hallinnollista yhteistyötä ei saisi pitää erillisenä tehtävänä. Ne jäsenvaltiot, jotka eivät vielä ole 
järjestäneet suorittavan tason valvontavirkamiehilleen pääsyä käyttämään VIES-järjestelmän 
kyselymahdollisuuksia, olisi järjestettävä se. Tietoja elinkeinonharjoittajan yhteisöhankinnoista 
olisi pidettävä yhtenä kansallisen valvontajärjestelmän osana, jonka puuttuessa myös valvonta 
toimii puutteellisesti. Tähän lähestymistapaan kuuluu, että arvonlisäverotuksesta vastaavat 
suorittavan tason valvontavirkamiehet käyttävät laajasti yhteisön järjestämiä mahdollisuuksia 
esittää yksittäistapauksia koskevia kyselyjä ja pyyntöjä. Kuvat 3-5 osoittavat seivästi, että tietyt 
jäsenvaltiot ovat noudattaneet tätä lähestymistapaa huomattavasti enemmän kuin toiset. Ne 
jäsenvaltiot, jotka käyttävät hallinnollisen yhteistyön välineistön tarjoamia mahdollisuuksia vain 
vähän, eivät saa kovin perusteellista kuvaa elinkeinonharjoittajistaan. 
Jäsenvaltioiden on ponnisteltava vielä paljon tehdäkseen hallinnollisen yhteistyön laajemmin 
tunnetuksi viranomaistensa keskuudessa. Jopa niissä jäsenvaltioissa, joissa järjestelmän käyttö 
on jo vakiintunut, on edelleen paljon kansallisia virkamiehiä, jotka eivät ole tietoisia 
mahdollisuuksista pyytää muilta jäsenvaltioilta tietoja, joiden avulla he voisivat ratkaista tiettyjä 
arvonlisäverotuksen tavanomaisessa valvonnassa tai petostentorjunnan yhteydessä 
kohtaamiaan ongelmia. VIES-tietojen ja muiden yhteistyömahdollisuuksien käytössä ja 
hyödyntämisessä tarvitaan selvästi laajaa koulutusta. 
Yhtenä tehtävänään yhteisön on saatava kansalliset virkamiehet tietoisiksi näiden työn 
yhteisönlaajuisuudesta ja edistettävä erilaisten kansallisten viranomaisten keskinäistä 
luottamusta virkamiestasolla sekä tehtävä yhteistyöstä mahdollisimman helppoa ja 
vaihtoehtoiskustannuksiltaan edullista. Tämä merkitsee, että virkamiehille on annettava 
yhteistyöhön tarvittavat taidot ja infrastaiktuurit ja että heitä on kannustettava ottamaan 
yhteistyö tavaksi. 
12 
Yhteistyön välineiden vähäinen käyttö herättää vakavia kysymyksiä siitä, onko joidenkin 
jäsenvaltioiden yhteisön sisäiseen kauppaan kohdistaman arvonlisäverotuksen valvonta yleisesti 
uskottavaa ja tehokasta. Alun perin kaikki jäsenvaltiot pitivät VIES-järjestelmän perustamista 
ja (yksimielisesti hyväksytyn) asetuksen (ETY) N:o 218/92 antamista välttämättömänä, jotta 
arvonlisäverotuksen siirtymäjärjestelmään liittyvä valvonta olisi tehokasta. Infrastruktuurin 
rakentaminen ja käyttö on edellyttänyt yhteisöltä ja jäsenvaltioilta huomattavia inhimillisten ja 
taloudellisten voimavarojen panostuksia, ja elinkeinonhaijoittajien velvollisuus tehdä 
neljännesvuosittaiset yhteenvetoilmoitukset on näille huomattava rasite. 
2.2.2 Jäsenvaltioiden tehtävä tietojen kokoamisessa 
Asetuksen (ETY) N:o 218/92 4 artiklan mukaan jäsenvaltioiden "on huolehdittava, että 
tietokanta on ajan tasalla, täydellinen ja täsmällinen". Komissio on jatkuvasti kehottanut 
jäsenvaltioita välillisen verotuksen alan hallinnollisen yhteistyön pysyvässä komiteassa sekä 
kansallisten keskustoimistojen päälliköiden määräaikaisissa kokouksissa täydentämään ja 
tarkentamaan kokoamiaan ja vaihtamiaan tietoja. 
Vuosina 1994 ja 1995 pakolliset yhteenvetoilmoitukset tehtiin 95-prosenttisesti 
(elinkeinonharjoittajilta saatujen ilmoitusten määrä verrattuna veroviranomaisten arvioimaan 
tehtävien ilmoitusten määrään). Kyseisenä ajanjaksona 1,5 prosenttia ilmoitetuista tiedoista* oli 
vaihtokelvottomia sen vuoksi, että niitä pidettiin virheellisinä, koska toimittajan ilmoittama 
ostajan arvonlisäverotuksen tunnistusnumero ei vastannut ostajan jäsenvaltion 
tunnistusnumeroiden rakennesääntöjä. 
Näin suuret ilmoittamis- ja tarkkuusprosentit ovat huomattava ja tervetullut parannus 
järjestelmän toiminnan alkukuukausien tuloksiin, ja ne osoittavat kansallisten viranomaisten ja 
yhteisön sisäisen kaupan harjoittajien todellista ponnistelua. Niin kauan kuin koottavat tiedot 
ovat epätäydellisiä ja epätarkkoja, jäsenvaltioiden on kuitenkin tehtävä kaikki voitavansa 
laadun parantamiseksi järkiperäistämällä omien tietokantojensa hallintoa, kouluttamalla 
jatkuvasti elinkeinonharjoittajia ja määräämällä taivittaessa seuraamuksia. 
2.2.3 Keskustoimistot ja niiden tehtävä määräaikojen noudattamisessa 
Asetuksella (ETY) N:o 218/92 säädetään keskustoimiston perustamisesta kuhunkin 
jäsenvaltioon. Lainsäädännössä ei ole yksityiskohtaisia keskustoimiston kokoonpanoa koskevia 
vaatimuksia, mutta hyvin varhaisessa vaiheessa komissio ja jäsenvaltiot sopivat joukosta 
suuntaviivoja, joilla määrätään toimistojen pääasialliset tehtävät ja tavoitteet Keskustoimistojen 
oli pääasiassa määrä toimia toimivaltaisten viranomaisten välisenä tavanomaisena 
viestintäkanavana, hallinnoida jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä ja avunantoa, seurata 
avunantoa koskevien pyyntöjen sekä niiden täyttämisen laatua ja asianmukaisuutta sekä valvoa 
määräaikojen noudattamista. Lyhyesti sanottuna keskustoimistojen oli toimittava 
yhteyspisteinä, joiden kautta muut jäsenvaltiot saattoivat luotettavasti saada tehokasta ja oikea-
aikaista apua arvonlisäverotuksen valvontaan ja alan yhteistyöhön liittyvissä asioissa. Oli 
Yhteisön sisäisen kaupan harjoittajat ilmoittivat 35 000 000 riviä tietoja. 
13 
tärkeää antaa keskustoimistoille näiden palvelujen tuottamiseen tarvittavat voimavarat, 
valtuudet ja asiantuntemus. 
Asetuksen (ETY) N:o 218/92 5 artiklassa säädetään, että "pyynnön saavan viranomaisen on 
annettava [toisen jäsenvaltion pyytämät] tiedot mahdollisimman pian ja viimeistään kolmen 
kuukauden kuluttua pyynnön vastaanottamisesta". Direktiivin 77/799/ETY mukaisia pyyntöjä 
ei koske mikään määräaika, mutta vuonna 1994 välillisen verotuksen alan hallinnollisen 
yhteistyön pysyvä komitea päätti, että direktiivin 2 artiklan mukaisiin pyyntöihin sovelletaan 
samaa kolmen kuukauden määräaikaa kuin asetuksen 5 artiklan mukaisesti esitettyihin 
pyyntöihin. Tällä päätöksellä järkiperäistettiin niitä menettelyjä, joita jäsenvaltiot noudattavat 
hallinnoidessaan kyseisiin kahteen oikeudelliseen peaistaan perustuvia pyyntöjä ja niiden 
täyttämistä. 
Näihin oikeudellisiin perustoihin perustuvien pyyntöjen määrä on jatkuvasti kasvanut, kuten 
edellä olevasta kuvasta 1 ilmenee. Valitettavasti samalla ovat vastaavasti lisääntyneet myös 
täyttämättä jääneet pyynnöt, joiden 3 kuukauden määräaika on ylitetty. Komissio ja jäsenvaltiot 
ovat tiiviisti valvoneet tätä kehitystä sekä komiteassa että keskustoimistojen päälliköiden 
kokouksissa. On selvästi olemassa vaara, että muodostuu hallitsematon pyyntöjen ruuhka, joka 
haittaa tehokasta arvonlisäverotuksen valvontaa, jollei oikaisutoimia toteuteta ajoissa. 
Kuva 6: Täyttämättä jääneiden asetuksen 5 artiklan ja direktiivin 2 artiklan 
mukaisten pyyntöjen osuus 31 päivänä joulukuuta 1995 pyynnön 
saaneen jäsenvaltion mukaan 
Pyyntöjen täyttämättä jäämisen ongelma johtuu osittain siitä, että pyynnöt ovat käymässä yhä 
monimutkaisemmiksi, joten niihin vastaaminen vie enemmän aikaa. Tämä suuntaus tuskin 
kuitenkaan muuttuu, ja jäsenvaltioiden on otettava asia huomioon suunnitelmissaan 
Käytännössä eri jäsenvaltioiden väliset keskustoimistojen organisaatioiden ja henkilöstömäärien 
erot ovat johtaneet siihen, että niiden tarjoaman palvelun taso vaihtelee, ja tämä voi haitata 
hallinnollisen yhteistyön toimivuutta. On nähtävissä selviä merkkejä ainakin siitä, että jotkut 
keskustoimistot näyttävät pikemminkin aiheuttavan viestmtäkapeikkoja kuin toimivan 
viestintäkanavina, kuten edellä olevasta kuvasta 6 ilmenee. Tietyissä jäsenvaltioissa on 
14 
lisäongelmana se, että arvonlisäverotuksen alan toimivalta jakautuu hallinnon eri osille, ja 
vaikka keskustoimistolla voi olla toimivalta käsitellä asetuksen mukaisia pyyntöjä, siltä saattaa 
puuttua toimivalta vastaavien direktiivin 77/799/ETY mukaisesti esitettyjen pyyntöjen 
käsittelyyn. Komissio katsoo, että tällainen tehtävänjako heikentää yhteisön lainsäädännössä 
selkeästi tarkoitettua täydentävyyttä. Lisäksi se vähentää niitä etuja, joita yhden yhteyspisteen 
olemassaolosta voitaisiin saada. 
Keskustoimistot pystyvät antamaan muiden jäsenvaltioiden keskustoimistoille näiden 
odottamat ja näille kuuluvat palvelut vain, jos niiden kansalliset, asianomaisen tason 
valvontaviranomaiset osoittavat niille riittävät voimavarat ja oikean tehtävien 
ensisijaisuusjärjestyksen tietopyyntöjen täyttämiseksi asianmukaisesti. Niiden jäsenvaltioiden, 
jotka eivät täytä pyyntöjä ajoissa, on asetuttava pyynnön esittäneen jäsenvaltion 
valvontavirkamiehen asemaan, sillä tämän mahdollisuudet ratkaista esiin tullut ongelma voivat 
riippua pyynnön täyttämisestä. Jos määräajat ylitetään, voidaan menettää mahdollisuudet 
tehokkaaseen valvontaan ja verosaatavien perintään. 
Huolimatta Matthaeus-Tax-ohjelman yhteydessä järjestetyissä keskustoimistojen päälliköiden 
kokouksissa löydetyistä parannusmahdollisuuksista nämä organisatoriset ja henkilöstöön 
liittyvät erot estävät edelleen hallinnollisen yhteistyön kehitystä, joten jäsenvaltioiden on 
käsiteltävä asia. 
Tämän vuoksi viranomaisten on erityisesti harkittava keskustoimistojen voimavarojen 
riittävyyttä, muista jäsenvaltioista esitettävien tietopyyntöjen ensisijaisuusastetta paikallistasolla, 
tähän työhön paikallistoimistotasolla osoitettavien inhimillisten voimavarojen tasoa, 
järjestelmän käyttöön liittyvän koulutuksen ja muiden jäsenvaltioiden tarpeiden ymmärtämisen 
vaatimuksia sekä viestintävaikeuksien voittamiseksi tarvittavaa kielikoulutusta. 
3. PÄÄTELMÄT JA SUOSITU KSET 
3.1 Päätelmät 
Yhteisön tasolla, välillisen verotuksen alan hallinnollisen yhteistyön pysyvässä komiteassa sekä 
kansallisten keskustoimistojen päälliköiden määräaikaisissa kokouksissa, on toteutettu 
huomattavia ponnistuksia hallinnollisen yhteistyön kehityksen tiivistä seurantaa ja edistämistä 
varten. Nämä ponnistukset ovat tuottaneet arvokkaita tuloksia. Hallinnollisen yhteistyön käyttö 
on asteittain lisääntymässä; muutamat jäsenvaltiot ovat alkaneet sisällyttää sitä kansallisiin 
valvontastrategioihinsa. Joissakin tapauksissa jäsenvaltiot ovat myös vahvistaneet hallinnollisia 
rakenteitaan pystyäkseen vastaamaan lisääntyneeseen tietojen kysyntään. 
15 
VTES-järjestelmän tietoja on huomattavasti täydennetty ja tarkennettu vuoden 1993 jälkeen. 
Teknisesti VIES on jatkuvasti toiminut erittäin hyvin. Se antaa nopeasti ja varmasti 
käytettäväksi suuren määrän tietoja, joita kootaan säännöllisesti yhteisön sisäisen kaupan 
harjoittajilta. Käyttöön saatettavat tiedot täyttävät tosiasiallisen valvontatarpeen. Järjestelmien 
laajentaminen yhteisön vuoden 1995 laajentumisen yhteydessä onnistui sekä teknisesti että 
organisatorisesti. Myös arvonlisäverotuksen monenvälistä valvontaa on alettu edistää. 
Huolimatta näistä parannuksista tilanne ei kuitenkaan ole läheskään tyydyttävä. Tämä johtuu 
suurelta osin itse verotusjärjestelmästä ja arvonlisäverotuksesta annetun kuudennen direktiivin 
puutteista. Jäsenvaltioiden väliset erot direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä 
ja sen soveltamisessa sekä direktiivin sääntöjen monimutkaisuus aiheuttavat ongelmia sekä 
viranomaisille että elinkeinonharjoittajille, ja arvonlisäverotuksen monenvälisen valvonnan 
kokeiluissa saadut kokemukset osoittavat, että elinkeinonharjoittajat käyttävät näitä eroja 
hyväkseen. Näiden perusongelmien ratkaisemiseksi komissio on ehdottanut yhteisön 
arvonlisäverotusta koskevan lainsäädännön perusteellista tarkistamista'. 
Tällainen tarkistus ei kuitenkaan voi tapahtua hetkessä Lisäksi jäsenvaltiot voisivat tehdä ja 
niiden olisi tehtävä vielä paljon enemmän useissa tärkeissä asioissa, jotta olemassa olevasta 
yhteisön kehyksestä saataisiin kaikki mahdollinen hyöty. Kun hallinnollisesta yhteistyöstä tulee 
yhä tärkeämpi silmukka arvonlisäverotuksen valvonnan ketjussa, sen puutteellinen käyttö 
uhkaisi itse arvonlisäverojärjestelmän yhtenäisyyttä, mitä ei voida hyväksyä. Paitsi että 
olemassa olevan kehyksen mahdollisuuksia on käytettävä paremmin hyväksi, on myös 
rakennettava uusi infrastruktuuri niiden välineiden ja toimintojen edelleenkehittämiseksi, jotka 
tarvitaan tehtäessä hallinnollisesta yhteistyöstä päivittäistä todellisuutta kaikkien kansallisten 
viranomaisten työssä. Ensimmäisenä vaiheena komissio esittää pian ehdotuksen 
toimintaohjelmaksi, jolla vahvistetaan sisämarkkinoiden välillisen verotuksen järjestelmien 
toimintaa. Tämä ohjelma muodostaa myös uuden oikeus- ja talousarvioperusteen yhteisön 
rahoituksen myöntämiselle vuodesta 1998 VlES-järjestelmään ja muihin hallinnolliselle 
yhteistyölle välttämättömiin tiedonvaihto-ja viestintäjärjestelmiin. 
3.2 Suositukset 
Jäsenvaltioiden on tehostettava toimiaan, jotta yhteisön sisäisen kaupan valvonta 
saataisiin mahdollisimman täysimittaisesti yhdistetyksi kansallisiin arvonlisäverotuksen 
valvonnan strategioihin ja niiden koko valvontahenkilöstön menetelmiin sen sijaan, että 
sitä pidettäisiin erillisenä tehtävänä. Tämä edellyttää hallinnollisen yhteistyön käytön 
asettamista tärkeämmälle sijalle. 
Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä - Ohjelma yhtenäismarkkinoita varten (KOM(96) 
328 lopullinen) 
Tätä varten olisi käytettävä laajemmin olemassa olevia (elinkeinonharjoittajille ja 
kansallisille viranomaisille huomattavia kuluja aiheuttavia) mahdollisuuksia 
yksittäistapauksia koskeviin kyselyihin ja pyyntöihin. Vastaavasti arvonlisäverotuksen 
monenvälinen valvonta - eivät pelkästään kokeilut, jotka ovat jo osoittautuneet 
arvokkaiksi, vaan tosiasiallinen toimiva valvonta - olisi otettava yhteiseksi osaksi 
kansallisia valvontastrategioita. 
Yhteisön on yhdessä jäsenvaltioiden kanssa myös kannustettava hallinnollisen 
yhteistyön kehitystä. Yhteisön tasolla ja jäsenvaltioissa on toimittava tehokkaammin, 
jotta kansalliset virkamiehet saadaan tietoisiksi työhönsä liittyvästä 
yhteisönlaajuisuudesta, jotta pystytään edistämään erilaisten kansallisten viranomaisten 
keskinäistä luottamusta virkamiestasolla ja jotta yhteistyö saadaan mahdollisimman 
helpoksi ja vaihtoehtokustannuksiltaan edulliseksi. 
Jäsenvaltioiden on ponnisteltava enemmän sen varmistamiseksi, että kaikki niiden 
alueen elinkeinonharjoittajat, jotka suorittavat yhteisöluovutuksia, tekevät oikea-
aikaiset ja oikeelliset arvonlisäveroilmoitukset, ja jäsenvaltioiden on harkittava 
uudelleen sääntöjen vastaisesti toimiviin elinkeinonharjoittajiin kohdistamiensa 
täytäntöönpano-ja rangaistuskeinojen riittävyyttä. 
Jäsenvaltioiden on panostettava toimintaan enemmän voimavaroja, jotta ne voisivat 
vastata avunantoa koskeviin pyyntöihin mahdollisimman pian sen jälkeen, kun toiset 
jäsenvaltiot ovat esittäneet niitä. Tietyissä keskustoimistoissa esiintyvät organisatoriset 
ja henkilöstöön liittyvät ongelmat on ratkaistava kiireellisesti ja määrätietoisesti. 
Jäsenvaltioiden on sitouduttava kokoamaan tietoa käytännön petostutkimuksista 
yhteisön tasolla. Ainoastaan näin voidaan kehittää uskottava yhteisön strategia petosten 
torjumiseksi. 
Komission ja jäsenvaltioiden on ponnisteltava lujemmin yhteistoiminnan lisäämiseksi 
petosten tutkinnassa ja torjunnassa. Täydellisten tietojen puute yhteisön tasolla 
yhdessä niiden rajoitusten kanssa, joita on nykyisessä monimutkaisten ylikansallisten 
petosten käsittelyn kehyksessä, on riskialue, josta on huolehdittava. 
Yhteisön on toteutettava tarvittavat lainsäädännölliset ja hallinnolliset toimenpiteet 
perintäasioihin liittyvän hallinnollisen yhteistyöjärjestelmän parantamiseksi. 
Jäsenvaltioiden on tuettava näitä toimenpiteitä pyrkimällä käyttämään järjestelmää 
aikaisempaa enemmän ja täyttämään siihen sisältyvät velvoitteensa 
17 
Yhteistyö hyödyttää kaikkia. Kaikkien jäsenvaltioiden tehokas toiminta kaikilla näillä aloilla 
parantaisi huomattavasti koko yhteisön mahdollisuuksia vastata hallinnolliselle yhteistyölle 
asetettaviin haasteisiin sekä nykyhetkellä että tulevina vuosina. Kun yhtenäismarkkinoiden uusi 
yhteinen arvonlisäverojärjestelmä otetaan käyttöön, hallinnollinen yhteistyö nousee vieläkin 
keskeisemmälle sijalle arvonlisäverotuksen valvonnassa. Kaikkien jäsenvaltioiden välillä 
edellytetään tietyntasoista yhteistyötä, jonka on vastattava vähintään kussakin jäsenvaltiossa 
tähän mennessä saavutettua valvonnan tasoa. On erittäin tärkeää, että kaikki jäsenvaltiot ovat 
valmiit yhdessä käyttämään tarvittavia uusia välineitä ja menetelmiä ja sisällyttämään 
yhteisönlaajuisuuden näkökulman kansallisiin strategioihinsa. Tähänastiset kokemukset ja 
saavutukset muodostavat lujan pemstan uusille toimille. 
ISSN 1024-4492 
KOM(96) 681 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 06 
Luettelonumero : CB-CO-96-692-FI-C 
ISBN 92-78-13622-0 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg 
m