Alueiden komitean lausunto aiheesta "Vuoristoalueita koskeva unionin maatalouspolitiikka" CdR 178/97 fin



Virallinen lehti nro C 379 , 15/12/1997 s. 0053



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Vuoristoalueita koskeva unionin maatalouspolitiikka" (97/C 379/12) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan mukaisesti 15. tammikuuta 1997 tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "Vuoristoalueita koskeva unionin maatalouspolitiikka" sekä antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:n "Aluesuunnittelu Maatalous Metsästys Kalatalous Metsätalous Meri- ja vuoristoalueet" tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 2:n 25. kesäkuuta 1997 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 178/97 rev.), jonka esittelijä oli Luis Durnwalder, ottaa huomioon Euroopan neuvoston valmistelemaan "Vuoristoalueiden peruskirjaan" sekä alueiden komitean 21. huhtikuuta 1995 asiasta antamaan lausuntoon (), ottaa huomioon Euroopan parlamentin jo kymmenen vuotta sitten 27. toukokuuta 1987 antamaan päätöslauselmaan sekä talous- ja sosiaalikomitean 28. huhtikuuta 1988 antamaan lausuntoon, joissa molemmat toimielimet ilmoittavat kannattavansa vuoristoalueiden ongelmia koskevaa kokonaissuunnitelmaa, sekä katsoo että vuoristoalueilla on Euroopan unionissa tärkeä merkitys koko väestön asuin- ja virkistysalueena, katsoo että vuoristoalueiden maatalous on tuotteidensa omaperäisyyden ja laadukkuuden vuoksi elintarviketuotannon välttämätön osatekijä, katsoo että vuoristoalueiden maataloudella on perustava ja tärkeä osuus myös vuoristoalueiden säilyttämisessä ja edelleen kehittämisessä, katsoo että vuoristoalueiden maatilojen lakkauttaminen vaikuttaa ratkaisevasti vuoristoalueiden koko yhteiskunnallis-taloudelliseen rakenteeseen, katsoo että maatalous- ja elintarvikemarkkinoiden maailmanlaajuistuminen vaarantaa erityisesti vuoristoalueiden pienet maatilat, jollei näitä tiloja varten suunnitella erityistoimia, katsoo että tästä syystä vuoristoalueita varten tarvitaan erityistä maatalouspolitiikkaa, johon sisältyy myös Maastrichtin sopimuksen sallimia kilpailusääntöjen poikkeusmääräyksiä, katsoo että tämän erityispolitiikan tulisi pyrkiä vuoristoalueiden maataloutta ja vuoristoalueita koskevaan kokonaisvaltaiseen pitkän aikavälin toimintaohjelmaan, katsoo että yhteistä maatalouspolitiikkaa on tarkistettava myös uusien WTO-neuvottelujen vuoksi, katsoo että vuodeksi 1999 suunnitellun rakenneuudistuksen yhteydessä EU:n rakennepolitiikka on suunnattava uudelleen, katsoo että tässä yhteydessä on vaara, että vuoristoalueiden erityisyyttä ei ymmärretä tai sitä ei oteta lainkaan huomioon, hyväksyi 17. ja 18. syyskuuta 1997 pitämässään 19. täysistunnossa (syyskuun 18. päivän kokouksessa) enemmistön äänin yhden pidättyessä äänestämästä seuraavan lausunnon. 1. Vuoristoalueita koskevan maatalouspolitiikan tavoitteet 1.1. EY:n perustamissopimuksen 130 a artiklan toisessa alakohdassa sanotaan seuraavaa: "Yhteisö pyrkii erityisesti vähentämään eri alueiden välisiä kehityseroja sekä muita heikommassa asemassa olevien alueiden, maaseutu mukaan luettuna, jälkeenjääneisyyttä." 1.2. Edelleen perustamissopimuksen 39 artiklan 2 a alakohdan mukaan "yhteistä maatalouspolitiikkaa suunniteltaessa otetaan huomioon maatalouselinkeinon erityisluonne, joka johtuu maatalouden yhteiskunnallisesta rakenteesta sekä eri maatalousalueiden välisistä rakenteellisista eroista ja luonnonolojen eroista." 1.3. Vuoristoalueita koskevan maatalouspolitiikan tavoitteena on kehittää edelleen vuoristodirektiiviä 75/268/ETY () ja mukauttaa sitä uuteen kokonaistaloudelliseen tilanteeseen. 1.4. Vuoristoalueiden maatalouden sijaintihaittoja on määrä tasoittaa ja sen tehtävää vuoristoalueiden säilyttämiseksi ja muokkaamiseksi elinalueena erityisesti tukea. Erityisesti tulee edistää maataloustuotantoa, joka on tärkein tekijä tähän tavoitteeseen pyrittäessä. 1.5. Erityisesti on painotettava, että vuoristoalueiden asuin- ja elinympäristön suojaamis- ja säilyttämistoimilla on välittömästi myönteisiä vaikutuksia vuoristojen ja ylänköjen asuinalueiden turvallisuuteen (eroosiosuoja, tulvavaaran pieneneminen jne.) 1.6. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi ehdotetaan, että: vuoristoalueiden maatalouden laajaa tehtävää tuetaan sopeutetulla toimenpidepaketilla; varmistetaan, että vuoristoalueilla harjoitetaan kestävää maatalouspolitiikkaa; otetaan huomioon yksittäisten vuoristoalueiden hyvin erilainen tilanne antamalla mahdollisimman paljon alueellista pelivaraa menettelytapojen ja varojen myöntämisen suhteen läheisyysperiaatteen mukaisesti; edistetään ja tuetaan talouden ja kulttuurin yhteisvaikutusta ja yhteistyötä; tehdään mahdolliseksi kansallisen ja yhteisön vuoristoalueita koskevan maatalouspolitiikan yhteensovittaminen ja tuetaan sitä; taataan vuoristoalueiden maatalouden tuki- ja kehitystoimien rahoituksen pysyvyys. 2. Ehdotuksia Alueiden komitean näkökanta on seuraava: 2.1. Yleistä 2.1.1. Laajaa vuoristoaluepolitiikkaa koskeviin ehdotuksiin on sisällyttävä sekä alakohtainen että integraalinen eli alojen väliset rajat ylittävä politiikka ja pyrittävä niiden yhteen sovittamiseen. Ehdottomana edellytyksenä kuitenkin on, että ensin rajataan kysymykseen tulevat alueet tarkoituksenmukaisesti, minkä jälkeen rajatulla vuoristoalueella toteutetaan tarvittavat toimet. Tässä yhteydessä ei pidä luopua tähän asti hyväksi osoittautuneista välineistä, vaan pikemminkin niitä on parannettava. Vuoristoalueiden tulevaa kokonaiskehitystä on tuettava neljän toisiinsa yhteydessä olevan tason avulla, jotka ovat: vuoristoalueiden funktion säilyttämiseen tähtäävä politiikka; maatalouden rakennepolitiikka; yhtenäinen aluerakennepolitiikka; maatalousmarkkinapolitiikka. 2.1.2. Alueellisten ominaispiirteiden ja yhteiskunnallis-taloudellisen rakenteen mukaisesti tasot korostuvat eri tavoin. 2.1.3. Tämä edellyttää luonnollisesti, että vuoristoalueet tunnustetaan kokonaisuudessaan tuettavaksi aluetyypiksi, jonka puitteissa jäsenvaltiot tai alueet voivat itsenäisesti asettaa kehityksen painopisteitä. 2.2. Vuoristoalueiden rajaaminen 2.2.1. Periaatteessa vuoristoalueet on pyrittävä rajaamaan luonnonolojen mukaan; näitä ovat korkeus merenpinnasta, rinnekaltevuus, etäisyys talouskeskuksista, asukastiheys jne. "Euroopan vuoristoalueiden julistuksessa" ehdotetaankin seuraavanlaista rajaamista: "Alueet, joiden luonnon ominaispiirteet, kuten korkeus, maanpinnan muodostus ja ilmasto, aiheuttavat erityiset elinolosuhteet." Lisäksi viitataan myös kansalaisjärjestöjen Agenda 21:een perustuviin suosituksiin, joissa viitataan vuoristoalueiden laajaan merkitykseen eurooppalaiseen ekosysteemiin kuuluvana luonnonvarana. 2.2.2. Direktiivin 75/268/ETY mukainen tähänastinen aluerajaus tehtiin vain kartoittamalla hallintoyksiköt (kunnat ja maarekisterit). Näiden yksiköiden sisällä ei tehty aluekohtaista erottelua. 2.2.3. Koska vuoristoalueilla sijaitsevien yksittäisten maatalousyritysten vaikeudet ja luonnonoloista johtuvat haitat ovat oleellinen tekijä tukeen vaadittavassa erittelyssä, on nykyisen rajauksen puitteissa ja täydennykseksi pyrittävä luonnonoloista johtuvien haittojen yksilölliseen erittelyyn (esim. vuoristomaatilojen luettelo, tilakortistot, jne.) ja tuettava tätä erittelyä. 2.3. Maatalousmarkkinajärjestelyä koskevia ehdotuksia 2.3.1. Maataloustuotanto on olennainen osa vuoristoalueiden säilyttämisenarvoista nykytilaa. Vuoristoaluepolitiikkaa ei voi kuvitella ilman vuoristoalueiden maataloutta. Maa- ja metsätalous on myös tulevaisuudessa vuoristoalueiden maatilojen tärkeä tulolähde. Lisäksi tappiollinen muuttoliike todistaa yhä selvemmin, että maisemanhoitoa voidaan yleisesti ottaen ylläpitää vain järkevän tuotannon yhteydessä. Tämä kuitenkin edellyttää sadonkorjuu- ja kuljetusongelmista kärsivän tuotannon ja markkinoinnin suojaamista, sillä maatalous markkinoiden maailmanlaajuistuminen merkitsee, että suotuisten elinkeinoalueiden tuotteet menestyvät näillä markkinoilla paremmin. Yhteisen maatalouspolitiikan jatkaminen myös seuraavien WTO-neuvottelujen jälkeen takaa välttämättömät edellytykset erityisten markkinajärjestelytoimien toteutukselle vuoristoalueilla ja niiden maanviljelyksessä. Tällöin on otettava huomioon maatalouden markkinajärjestelyn kolmen oleellisen tekijän sisältö ja keskinäinen vuorovaikutus. Nämä tekijät ovat: tuotannon säännöstely (palkkiot ja tuotantokiintiöt); hinnantasausmaksut; laadun varmistaminen. 2.3.2. Tuotantomahdollisuuksien varmistaminen Tuotantomahdollisuuksien varmistaminen on aloitettava karjankasvatuksesta ja lampaanhoidosta, sillä pinta-alaan sidotulla karjataloudella on keskeinen merkitys vuoristoalueiden maatalouden säilymiselle. Tämän mukaisesti vuoristoalueiden kannalta on välttämätöntä, että 31. maaliskuuta 2000 päättyvää maidon kiintiöjärjestelmää jatketaan tämän ajankohdan jälkeenkin. Tarkoituksenmukaisinta on vuoristoalueiden tuotanto- ja maitokiintiöitä jaettaessa ottaa ensisijaisesti huomioon se, mikä on maatalouskäytössä olevan maan pinta-ala. 2.3.3. Hinnantasausmaksut 2.3.3.1. Vuoristoalueiden karjankasvatuksen tuotantokustannukset ovat lähes 30 % normaalia korkeammat. Myös markkinointi on huomattavasti kalliimpaa. Karjankasvatus, erityisesti lypsykarjan pito, on kuitenkin vuoristoalueilla maataloustulon olennainen perusta. Viime vuosien hinnanpudotus on vaikuttanut erityisen kielteisesti tältä alalta saatavaan tuloon. Lypsykarjaa pitävät laiduntilat eivät ole tähän mennessä toisin kuin nautakarjan tai lampaiden kasvattajat saaneet mitään hinnantasausmaksuja. 2.3.3.2. Koska tavanomaisella markkina- ja hintapolitiikalla ei ilmeisesti voida pysyvästi lisätä kyseisiä tuloja, on välittömästi otettava käyttöön täydentävä tulopolitiikka maidon yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä. Luonnonmukaista tuotantoa harjoittaville (ja valvotuille) tiloille voitaisiin tässä yhteydessä maksaa ympäristöperusteisia tasoitusmaksuja. 2.3.3.3. Lyhyellä aikavälillä olisi otettava käyttöön lehmiä koskeva palkkiojärjestelmä sekä tasausmaksut itse elinkeinoalueesta johtuvia korkeita kuljetusmaksuja varten. Pitkällä aikavälillä tulot taataan parhaiten maanviljelijöiden tulonvarmistusta varten myönnettävin suoramaksuin sekä jakamalla vastaavasti rahoitusta jäsenvaltioille ja kunkin maan perustuslain mukaan myös alueille (ks. alueiden komitean 17. tammikuuta 1997 antama lausunto yhteisestä maatalouspolitiikasta (). 2.4. Vuoristoalueille tyypillisten tuotteiden merkintä 2.4.1. Vuoristoalueille tyypillisten tuotteiden merkinnällä luodaan parhaat edellytykset alueellisen markkinointistrategian laajentamiseen. Tämän vuoksi komitea ehdottaa merkkisuojasääntöjen kehittämistä, jotta paikallistuotteille, kuten paikallisesti tuotetuille ja pakatuille juustoille, voidaan taata erityissuoja. 2.4.2. Yleisesti katsoen on luotava vuoristoalueiden maataloustuotteita koskeva yhteisön oikeuskehys, jonka yhteydessä paikallistuotteille on jätettävä tarvittava pelivara laatu- ja alkuperämerkintöjen suojaamiseksi. Tavoitteena on suojata vuoristoalue-käsite ja tähän liittyvät paikalliset nimikkeet. Alueiden komitean 18. syyskuuta 1996 antamassa lausunnossa "Paikallistuotteiden suojelu ja edistäminen: alueiden kehittämisen valtti" () esitettyjen ajatusten toteuttaminen tarjoaa tähän parhaat edellytykset. 2.4.3. Tässä yhteydessä on suunniteltava myös riittävä tuki uudelle laadunvarmistusjärjestelmälle (laatuhallinta) suojattujen laatu- ja alkuperämerkkien välttämättömänä edellytyksenä. 2.5. Ehdotuksia vuoristoalueiden toiminnan säilyttämiseen tähtäävään politiikkaan 2.5.1. Vuoristoalueiden maatalouden monitoiminnallisuuden säilyttäminen riippuu pakostakin vuoristoalueiden maatilojen elinkyvystä. Tähän asti vuoristoalueiden maatilojen olemassaolo on yritetty varmistaa erilaisista lähtökohdista. Tasausmaksun oli määrä vähentää olosuhteista johtuvia haittoja markkinakilpailussa ja tukitoimien yhtäältä tukea uutta yhteistä maatalouspolitiikkaa, toisaalta ottaa huomioon ekologinen näkökanta ja maisemansuojelu. Pinta-alaan perustuvan tasausmaksun vuoksi juuri vuoristoalueille tyypilliset pienet maatilat joutuivat epäedulliseen asemaan, joten tarvitaan lisäperusteita. 2.5.2. Onkin johdonmukaista, että vuoristoalueiden säilyttämispolitiikkaa varten perustetaan itsenäinen pilari, jonka lähtökohtana ovat nykyiset tasausmaksut ja yhteisen maatalouspolitiikan tukitoimet, joita kuitenkin eräiltä osin laajennetaan ja muotoillaan uudelleen. On pyrittävä ratkaisuihin, jotka ovat hallinnollisesti aiempaa selvästi kevyempiä. Alueiden komitea pitää seuraavia toimia välttämättöminä. 2.5.3. Toiminnan ylläpitotuki 2.5.3.1. Pinta-alan mukaista tasausmaksua on täydennettävä vuoristoalueilla yhteisrahoitetulla tilakohtaisella ylläpitotuella (perussumma), jossa otetaan huomioon myös osa-aikaviljely ja joka määritellään luonnonoloista johtuvien haittojen ja kyseisten tilojen sosiaalisen ja rakenteellisen tilanteen sekä aluekohtaisten kriteerien mukaisesti ja jonka yhteydessä otetaan huomioon työpaikkojen varmistaminen maatilalla ja tarvittavan työvoiman määrä. 2.5.3.2. Ylläpitotuella katetaan palvelut, jotka vuoristoalueella sijaitseva maatila tuottaa siten säilyttäen moninaisen ja koko yhteiskunnalle arvokkaan toiminnan. 3. Yhteisön tukisäännöt metsänhoitotoimia varten (asetus (ETY) N:o 2080/92) () 3.1. Tukisääntöjen tarkoituksena on maaseutualueiden maanviljelyn jatkaminen eikä missään tapauksessa maaltamuuton edistäminen. Tämän vuoksi asetusta (ETY) N:o 2080/92 on tarkistettava vuoristoalueiden osalta edelleen vuoristo- ja suojametsien käytön ja hoidon suuntaan. Suojametsien käyttö ja uudistus vaatii erityistä tukitoimintaa, johon sisältyy sääntöjen hyväksyminen ympäristöystävällisiä metsänhoitotoimia varten. Tähän tarvitaan pitkän aikavälin tukiohjelmaa, jonka avulla hyväksytyt palvelut voidaan korvata vuoristoalueiden maanviljelijöille asianmukaisesti. 3.2. Tässä yhteydessä on entistä laajemmin korvattava etenkin ne vuoristoalueiden viljelijöiden toimet, jotka liittyvät vuoristoalueiden metsien ympäristötehtävään (eroosion ehkäisy, vesivarasto, jne) ja kestävän metsänhoidon jatkamiseen. Samalla paikallisolosuhteet on otettava mahdollisimman hyvin huomioon antamalla aluetason toimia itsenäisesti. 4. Ympäristöystävällisen ja luonnollista elintilaa suojaavan maataloustuotannon tuet (asetus (ETY) N:o 2078/92) () 4.1. Suotuisilla maatalousalueilla maatalousmarkkinapolitiikkaa tukeva toiminta (ylijäämien purkaminen) asetetaan etusijalle, kun taas vuoristoalueilla tärkeintä on luonnollisen elinympäristön suojelu, johon sisältyy erityisesti rinnealueiden kestävä hyödyntäminen. Tukijärjestelmässä olisi otettava huomioon myös nauta-, hevos-, aasi-, lammas- ja vuohirotujen kasvatus. Näitä lajeja ei tosin uhkaa sukupuuttoon kuoleminen, mutta niiden määrä samoin kuin kaikkien niiden alalajien, paikallistyyppien jne. geenivarat ovat voimakkaasti laskussa. Tällaiset suoritukset ja palvelut on korvattava myös pitkän aikavälin ohjelmassa, eikä palkkion määräytyminen yleisesti maatilan pinta-alan mukaan vaikuta järkevältä. Pikemminkin on rahoitettava ohjelman yhteydessä hyväksyttyjä toiminnan säilyttämistä tukevia sekä ympäristöystävällisiä toimia, kuten esimerkiksi yksityisten ja yleisten teiden kunnossapitoa, ekstensiivistä maataloutta, maisemansuojelua jne. Tässä prosessissa tulisi noudattaa Agenda 21:n ja paikallisen Agenda 21:n suuntaviivoja. 4.2. Kaikki tuotantopalkkiot ja tasausmaksut voitaisiin yhdistää alueperusteisen pisteytysmallin mukaan ohjelmakautta kohden suoraan tilakohtaisesti maksettavaksi tukimaksuksi. Näin kevennettäisiin oleellisesti hallintokäytäntöä. 4.3. Alueiden komitea kehottaa komissiota tukemaan hankkeita, joiden avulla voidaan kokeilla tällaisten aluekohtaisten pisteytysmallien soveltamista käytäntöön. 5. Ehdotuksia maatalouden rakennepolitiikkaa varten 5.1. Ensiksi on todettava, että maaseutualueita ja vuoristoalueita koskeva integroitu politiikka ei korvaa yhteistä maatalouspolitiikkaa, vaan on pikemminkin sen välttämätön täydennys. Lisäksi yksittäisiä maatiloja koskevat rakennetukitoimet (tähänastinen tavoite 5 a) ja integroidut rakennesuunnitelmat (tähänastinen tavoite 5 b) on sovitettava keskenään siten, että ne johtavat kestävään kehitysstrategiaan. Vaakatason tukitoimien yhteydessä on tuettava vuoristoalueiden sosiaalista ulottuvuutta. Ennen kaikkea on tuettava maanviljelijöitä, joilla on tilakokoon, tilarakenteeseen tai tilan toimintaedellytyksiin liittyviä erityisongelmia. On kehitettävä toimintakykyisiä rakenteita edistäviä tukiohjelmia, sillä ennen kaikkea syrjäisimmillä vuoristoalueilla rakennesopeuttaminen voidaan toteuttaa laajennuksilla vain rajoitetusti, jos ollenkaan. 5.2. Kokonaistukiohjelmaan erillinen tavoitealuetukimuoto näyttäisi istuvan hyvin, vaikkakaan sen toteuttaminen ei ole välttämätöntä. Kyse on ennen muuta sellaisen institutionaalisen ja rahoituksellisen kehyksen luomisesta (oma budjettimomentti), joka takaa parhaiten vuoristoalueiden erityisvaatimusten huomioonoton ja tukemisen. Lisäksi on kyse maatalouden täydentävän tulopolitiikan alueellistamisesta läheisyysperiaatteen mukaisesti, jotta vuoristoalueiden väliset alueelliset erot ja vaatimukset otetaan nykyistä paremmin huomioon. Yhteenvetona voidaan todeta, että kysymys on toimenpideohjelmasta, jonka tavoitteena on turvata arvokkaassa elinympäristössä olevia työpaikkoja, joita jos ne kerran menetetään ei ole mahdollista saada takaisin, ja siksi niiden säilyttäminen on yleisen edun mukaista. Lisäksi ympäristön suojeleminen on järkevällä tavalla yhdistettävä kestävään kehitykseen perustuvaan yritystoimintaan. 5.3. Tällaisen rakennesuunnitelman oleellinen tavoite on koko yhteiskunnan kannalta tärkeiden elinalueiden hyödyntäminen ja säilyttäminen. 5.4. Näillä edellytyksillä on yksittäisiä tiloja koskevat rakenneparannustoimet ja alueelliset integroidut aloitteet sovitettava toisiinsa. Tässä yhteydessä ei tiettyjen toimien periaatteellista sulkemista EU-rahoituksen ulkopuolelle eikä tavoitteen 5 a nykyisiä rajoituksia voi puolustella, sillä vuoristoalueisiin ei voitane soveltaa suotuisessa asemassa olevien alueiden kilpailusääntöjä. 5.5. Rakennerahastovälineitä voidaan soveltaa tehokkaasti vuoristoalueilla vain, jos niiden käyttöä ei estetä kilpailuoikeudellisilla tukisäännöillä. 5.6. Yksittäisiä tiloja koskeviin, tuettaviin toimenpidepaketteihin on sovellettava samoja puite-ehtoja kuin vuoristoalueiden integroituihin rakennesuunnitelmiin. 5.7. Tilakohtainen rakennetuki Voimassa olevan talousarviokehyksen puitteissa on vuoristoalueiden tilakohtaiseen rakennetukeen kiinnitettävä erityisesti huomiota seuraavien tukikohteiden osalta: tilakohtaisten investointien edistäminen; erityistoimet nuoria viljelijöitä varten; jalostus- ja markkinointirakenteiden edistäminen; tuotteiden laadun parantaminen ja määrättyjen paikallisten nimikkeiden suojelu; julkiset investoinnit vuoristoseutujen laidunmaiden arvon kohottamiseksi. 6. Jatkuvien, luonnonoloista johtuvien haittojen tasausmaksut 6.1. Tasausmaksuin tasataan suoraan markkinoista johtuvia haittoja ja vuoristoalueiden maatilojen toiminnan säilyttämisen kustannuksia. Karjatalouden yhteydessä tasausmaksut merkitsevät erityisesti, että vuoristoalueiden karjanhoidon säilyttäminen mahdollistaa samanaikaisesti vuoristoalueiden kokonaisfunktion ylläpitämisen. Alueittainen lähestymistapa vaikuttaa tällöin järkevältä. 6.2. Nykyisten tasausmaksujen ylärajalla saa, kuten ympäristöystävällisten toimien osalta vuoristoalueilla, rajoittaa vain EU:n yhteisrahoituksen määrää, ei absoluuttista tukimäärää, sillä jäsenvaltiolla on oltava mahdollisuus tarvittavaan joustoon alueellisten ominaispiirteiden mukaan. 7. Yksittäisten tilojen sijoitustoimien edistäminen 7.1. Koska vuoristomaatiloilla on kokonaisvaltainen tehtävä, vaaditaan pää- ja sivutoimisten maanviljelijöiden välisen pakollisen erottelun poistamista ja siten tuen nykyistä joustavampaa käsittelyä. Tähän liittyy myös tarve suhtautua maatilayrityksen ulkopuolella käytetyn työajan rajoittamiseen vuoristoalueilla väljemmin kuin viljelylle suotuisilla alueilla. Toisaalta tämä edellyttää luonnollisesti harrastelijaviljelijöiden erottamista muista viljelijöistä. Vakituinen asuinpaikka maatilalla ja maatilan ympärivuotinen viljely ovat edellytyksiä viljelijätuen saamiselle. 7.2. Tämän vuoksi niin sanotun tilanparannussuunnitelman edellyttäminen ei ole puolustettavissa. 7.3. Maatilojen mitä erilaisimpien tulonhankintamuotojen edistämiseksi ja rakenteiden säilyttämiseksi olisi suunniteltava erityistukia. 7.4. Nykyisten tukien suuruudesta päätettäessä otetaan vain rajoitetusti huomioon vuoristoalueilla esimerkiksi rakennusmateriaalien toimituksesta tai kalliiden erikoiskoneiden käytöstä jne. aiheutuvat korkeat kustannukset. 7.5. Alueiden komitea pitää siten välttämättömänä, että tukien ylärajaa nostetaan lyhyellä aikavälillä. Pitkällä aikavälillä myös alueiden päätöksentekijöiden on omien toimivaltuuksiensa puitteissa voitava tehdä vastaavia päätöksiä. 8. Erityistoimet nuoria viljelijöitä varten 8.1. Monivuotiseen ohjelmasuunnitteluun ja tukisuunnitelmiin olisi yleensä liitettävä nuorten maanviljelijöiden työpaikkojen tehokas varmistaminen (ks. alueiden komitean 18. tammikuuta 1996 antama lausunto aiheesta "YMP:n uudistuksen alueelliset vaikutukset") (). 8.2. Nuorille viljelijöille mahdollisuus tehdä useaa työtä on usein maatilalle jäämisen edellytys. Nuorten sivutoimisten viljelijöiden sulkeminen tuen ulkopuolelle ei siis ole mitenkään puolustettavissa. 8.3. Asettumistukien kohdalla on korotettava yhteisrahoituksellisia tukia, ja erityisesti on otettava huomioon ne nuoret viljelijät, jotka alkavat hoitaa velkaantunutta maatilaa. 9. Jalostus- ja markkinointirakenteiden edistäminen 9.1. Alueiden komitea kehottaa EU:n toimielimiä täydentämään asetusta (ETY) N:o 866/90 () vuoristoalueiden maatalouden tarpeiden mukaisesti. Vuoristoalueilla varastointi ja markkinointi on pienimuotoista ja paikallisten laatutuotteiden vaatimusten mukaista (ks. kohta 2.3.3), joten komission määrittelemät jalostus- ja markkinointirakenteiden parantamissijoitusten valintaperusteet (komission 22. maaliskuuta 1994 tekemä päätös) eivät vastaa todellisuutta. Vuoristoalueille tarvitaan erityinen tukisuunnitelma pienimuotoista markkinointia varten, johon ei ennen kaikkea kustannussyistä pidä soveltaa tiukkoja velvoitteita. 9.2. Oman pääoman muodostusta tarvittaisiin erityisesti vuoristoalueiden pienissä yhteisöissä, mutta siihen ei juurikaan pystytä rahan puutteen vuoksi. Alueiden komitean mielestä vuoristoalueiden tuottajayhteisöjä on tuettava EU:n, jäsenvaltioiden tai alueiden yritysrahastosta (ks. hedelmien ja vihannesten uusi yhteinen markkinajärjestely). Yhteisrahoituksen määrä riippuu kyseisen alueen taloudellisesta suorituskyvystä. Yhteisrahoituksena julkisista varoista rahoitettu liikepääoma on käytettävä investointeihin, ympäristöystävällisten tuotantomenetelmien ja luonnonmukaisen viljelyn kehittämiseen ja myynninedistämiseen. 9.3. Lopuksi alueiden komitean mielestä on pyrittävä hyödyntämään nykyistä enemmän biomassaa uusiutuvan energian tuotannossa, sillä luonnollisen energialähteen, puun, käyttö saattaa vaikuttaa huomattavasti vuoristoalueiden maatalouden säilyttämiseen. Asetusta (ETY) N:o 867/90 () on sen vuoksi muokattava vastaavasti. 10. Vuoristoalueiden integroitua alueellista rakennepolitiikkaa koskevia ehdotuksia 10.1. Integroidun ja kestävän kehitysstrategian edellytys on vuoristoalueiden oman dynamiikan hyödyntäminen. Toisiinsa liittyvillä yhteisöpolitiikoilla (YMP, laatupolitiikka, rakennepolitiikka) ja monia aloja kattavilla ratkaisusuunnitelmilla on tällöin ratkaiseva rooli. Esimerkiksi paikallistuotteiden suojaamiseen ja edistämiseen tarkoitetuilla aloitteilla voidaan erityisesti tukea maatalouden yhteistä markkinajärjestelyä, ja ne tarjoavat lisäksi parhaat edellytykset eri talousalojen yhteistyön vahvistamiseen maaseudulla. Eri ohjelmien, kuten 5 b- ja Leader-ohjelman sekä kokeiluhankkeiden jne., yhteensovittaminen on luonnollisesti erityisen tärkeää ja tämä voitaisiin ottaa konkreettisesti huomioon yhtenäisessä vuoristoalueohjelmassa oman budjettimomentin puitteissa. 10.2. Näin voidaan yhtäältä sovittaa toisiinsa rakenneohjelmat, yhteisöaloitteet ja innovaatiot sekä yhdistää ne kokonaisohjelmaksi. Toisaalta nykyisten kolmen rakennerahaston yhdistäminen yhtenäiseksi budjettiluvuksi johtaisi nykyistä suurempaan avoimuuteen ja menettelytapojen selkeään yksinkertaistumiseen. 10.3. Vuoristoalueiden rajojen määrittelyssä kysymys on ensi sijassa luonnonolosuhteista. Maatalouden harjoittamisen kannalta huonommassa asemassa olevia alueita määriteltäessä rajaamisen perustana voidaan käyttää vuoristoalueiden luonnollisia rajoja. Vuoristoalueille, jotka tulevat kysymykseen erillisen tavoiteohjelman piiriin kuuluvina alueina, on tunnusomaista, että niiden sijainti on direktiivin 75/268/ETY mukainen ja että ne täyttävät Euroopan vuoristoalueiden peruskirjan lausumien mukaisesti vähintään kaksi seuraavista neljästä perusteesta. Näitä perusteita painotetaan siltä pohjalta, mikä on nykyinen käyttötilanne ja tuleva käyttöpotentiaali, jota ei ole pystytty hyödyntämään työvoimapulan ja riittämättömien varojen vuoksi. a) alhainen asukastiheys ja tilojen eristyneisyys ja/tai voimakas suuntaus lisä- ja sivutoimien harjoittamiseen maanviljelyssä; b) ekosysteemin erityinen herkkyys ja uhanalaisuus, ja tästä johtuva tarve suojella luonnonvaroja (erityisesti vesistöjä); c) talous- ja elinympäristön (asutuskeskukset, perusrakenteet jne.) erityinen uhanalaisuus luonnonmullistusten, erityisesti vuoristopurojen tulvimisen sekä lumi- ja mutavyöryjen vuoksi; d) alueen erityinen tasapainottava merkitys ennen kaikkea taajamien virkistys- ja luontoalueena. 10.4. Vuoristoalueiden vaihtelevien tilanteiden vuoksi jokaista aluetta varten tarvitaan integroituja suunnitelmia, joissa otetaan huomioon alueiden ominaispiirteet ja sisäsyntyiset kehitysmahdollisuudet. Tätä varten jäsenvaltioille ja alueille on siirrettävä toimivaltaa ja välineitä, jotta ne voivat itsenäisesti muotoilla tukitoimia ja käyttää rakennerahastovälineitä temaattisten ja maantieteellisten painopisteiden mukaan. Koordinoitu ja yhteisvaikutusta hyödyntävä rahoituskanavien hallinto sekä näin saatujen rahoitusvälineiden johtaminen pysyvään erityisrahastoon tehostaisi varmasti osaltaan merkittävästi vuoristoaluepolitiikkaa. 10.5. Täydennykseksi nykyisille tavoite 5b:n lähtökohdille on erityisesti korostettava seuraavia painopistealoja: sivutoimisten viljelijöiden työpaikkojen luominen ja säilyttäminen, jolloin on otettava erityisesti huomioon palvelualat kuten matkailu, pienteollisuus, ympäristö ja kulttuuri; lomituspalvelujen kehittäminen ja tukeminen; erityiset tukitoimet maataloudessa työskenteleviä naisia varten; vuoristolaiduntalouden erityistuet; metsätalouden tukitoimet; asuinympäristön säilyttämiseen ja suojeluun liittyvät toimet (luonnonmullistusten varalta); välttämättömien, myös kunnallisten yhteistoimien erityisesti perusrakenteiden luominen ja ylläpito; vuoristoalueiden kokonaisvaltaisen vesipolitiikan tukeminen; kulttuuriperinnön suojeluun liittyvät toimet, esim. rakennustaiteellisesti ja historiallisesti merkittävien maalaistalojen käytön osalta, maaseutumatkailun ja kulttuurin kannalta kiintoisien matkailukohteiden, museoiden ym. perustaminen; tietoteknologian kehittämistä ja käyttöä edistävät toimet, joilla tuetaan syrjäseutujen elinkeinoelämää. 10.6. Alueiden komitea painottaa erityisesti, että sisäsyntyisiä mahdollisuuksia on kehitettävä läheisyysperiaatteen mukaisesti siellä, missä tähän on parhaat edellytykset, nimittäin vuoristoalueilla. 11. Päätelmät 11.1. Vuonna 1988 toteutetussa rakennerahastojen uudistuksessa onnistuttiin liittämään yhteinen maatalouspolitiikka alueiden ja ympäristön kehittämiseen ja ottamaan myös sosiaalipoliittinen ulottuvuus huomioon. Vuoristoalueisiin ja erityisesti vuoristoalueiden maatalouteen moninaisine tehtävineen ei sitä vastoin kiinnitetty erityistä huomiota, vaan ne samastettiin yleensä rakenteeltaan heikkoihin alueisiin. Näin vuoristoalueiden maatalouden erityiskysymyksiä on tähän asti voitu ottaa huomioon vain alustavasti. 11.2. Nyt käsillä olevassa aloitteessa vuoristoalueiden maatalouspolitiikasta pyritään sitä vastoin kokonaissuunnitelman avulla tarkastelemaan erityisesti vuoristoalueiden maatalouden ongelmia ja turvaamaan pitkällä aikavälillä vuoristoalueiden maatalouden ja siten myös tämän elinalueen tulevaisuus kaikkia väestöryhmiä ajatellen. Bryssel, 18. syyskuuta 1997. Alueiden komitean puheenjohtaja Pasqual MARAGALL i MIRA () EYVL C 100, 2.4.1995, s. 22 () Korvattu ts. sisällytetty 20. toukokuuta 1997 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 950/97 - EYVL L 142, 2.6.1995, s. 1 () EYVL C 116, 14.4.1997, s. 39 () EYVL C 34, 3.2.1997, s. 8 () EYVL L 215, 30.7.1992, s. 96 () EYVL L 215, 30.7.1992, s. 85 () EYVL C 129, 2.5.1996, s. 15 () EYVL L 91, 6.4.1990, s. 1; EYVL L 118, 9.5.1990, s. 46 () EYVL L 91, 6.4.1990, s. 7