EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 5.11.2020 COM(2020) 963 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48/EY täytäntöönpanosta













{SEC(2020) 371 final} - {SWD(2020) 254 final} - {SWD(2020) 255 final}



Direktiivi 2008/48/EY – Kertomus lainsäätäjille (kulutusluottodirektiivin 27 artiklan 2 kohdan mukaisesti) 1.Johdanto Kulutusluottosopimuksista annetulla direktiivillä 2008/48/EY (kulutusluottodirektiivi, jäljempänä ’direktiivi’), yhdenmukaistetaan kulutusluottosopimuksia koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten tiettyjä näkökohtia. Sillä on kaksi päätavoitetta: (I)parantaa kuluttajansuojaa ja siten lisätä kuluttajien luottamusta, ja (II)edistää rajojen yli tarjottavia kulutusluottoja koskevien toimivien sisämarkkinoiden syntymistä varmistamalla tasapuoliset toimintaedellytykset kulutusluottojen tarjoajille kaikissa jäsenvaltioissa. Direktiivillä ei pyritä kannustamaan kuluttajia ottamaan enemmän luottoa, vaan antamaan heille kaikki tarvittavat tiedot tarjousten harkitsemiseksi ja vertailemiseksi ennen luoton ottamista sekä antamaan heille oikeuksia siltä varalta, että he muuttavat mieltään. Se kattaa 200–75 000 euron kulutusluotot, kuten henkilökohtaiseen kulutukseen myönnetyt lainat, tilinylitysmahdollisuutena myönnetyt luotot ja luottokortit, sekä yli 75 000 euron vakuudettomat lainat, joiden tarkoituksena on asuinkiinteistöjen kunnostaminen. Direktiiviä ei sovelleta tietyntyyppisiin kulutusluottoihin (esimerkiksi tiettyihin korottomiin luottoihin ja tiettyihin leasingsopimuksiin). Direktiivi tuli voimaan kesäkuussa 2008, ja jäsenvaltioiden oli saatettava se osaksi kansallista lainsäädäntöään viimeistään 11. kesäkuuta 2010. Tällä hetkellä jäsenvaltioita vastaan ei ole vireillä rikkomusmenettelyjä sen vuoksi, että direktiiviä ei olisi saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä . Direktiivi käynnisti huomattavia uudistuksia kulutusluottoympäristössä useimmissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden oli joko kehitettävä täysin uusi luottomarkkinoihin sovellettava lainsäädäntökehys tai muutettava voimassa olevaa lainsäädäntöään. Koska direktiivillä vahvistettiin yhdenmukaistetut säännökset, jäsenvaltiot eivät voineet kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön direktiivissä annetuista säännöksistä poikkeavia säännöksiä. Jäsenvaltioille annettiin kuitenkin harkinnanvaraista joustovaraa hyödyntää erityisiä sääntelymahdollisuuksia yhdeksässä valinnaisessa säännöksessä . Lisäksi direktiivin joissakin säännöksissä asetetaan selkeät tavoitteet mutta ei täsmennetä selkeästi saavutettavaa tulosta. Tämä antoi jäsenvaltioille jonkin verran lisää harkintavaltaa direktiivin täytäntöönpanossa. Direktiivin 27 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että komissio seuraa, miten jäsenvaltioiden valitsemat sääntelymahdollisuudet vaikuttavat sisämarkkinoihin ja kuluttajiin. Lisäksi komissio korosti vuoden 2017 kuluttajille tarkoitettuja rahoituspalveluja koskevassa toimintasuunnitelmassa i) syvempien ja turvallisempien kulutusluottojen sisämarkkinoiden sekä ii) parempien luottokelpoisuuden arviointien merkitystä. Komission REFIT-foorumin lausunnossa suositeltiin vuonna 2019, että mainonnassa ilmoitettavia vakiotietoja koskevien vaatimusten merkityksellisyyttä, tuloksellisuutta ja tehokkuutta olisi arvioitava. Edellä esitetyn perusteella komissio päätti tehdä direktiivistä täydellisen arvioinnin sen tuloksellisuuden, tehokkuuden, johdonmukaisuuden, merkityksellisyyden ja EU:n tasolla saatavan lisäarvon arvioimiseksi . Arviointi toteutettiin paremman sääntelyn periaatteiden mukaisesti, ja siihen sisältyi tammi-huhtikuussa 2019 toteutettu avoin julkinen kuuleminen sekä muita sidosryhmien kuulemistoimia. Tässä kertomuksessa esitetään arvioinnin keskeiset tulokset ja direktiivin soveltamisesta kymmenen viime vuoden aikana saadut kokemukset, mukaan lukien direktiivin 27 artiklan 2 kohdassa edellytetyt seikat . Siinä hyödynnetään komission yksiköiden laatiman ja samanaikaisesti tämän kertomuksen kanssa julkaistavan kattavan arviointiasiakirjan tuloksia. 2.Arvioinnin keskeiset tulokset 2.1Kokonaistulos Arvioinnissa tehty yleinen havainto on, että direktiivi on ollut osittain tuloksellinen kuluttajansuojan korkean tason varmistamisessa ja luottojen sisämarkkinoiden kehittämisessä ja että sen tavoitteet ovat edelleen merkityksellisiä sääntely-ympäristössä, jossa EU:n alueella on huomattavaa hajanaisuutta. Tuloksellisuus Sekä kuluttajansuojan korkea taso että hyvin toimivien sisämarkkinoiden luominen on saavutettu osittain. Direktiivin tuloksellisimmat säännökset koskevat peruuttamisoikeutta ja ennenaikaista takaisinmaksua sekä todellista vuosikorkoa. Toisaalta luottokelpoisuusarviointeja ja luottotietokantoja koskevat säännökset eivät ole olleet täysin tuloksellisia. Syyt siihen, miksi direktiivi on ollut vain osittain tuloksellinen, johtuvat sekä itse direktiivistä (esimerkiksi tiettyjen artiklojen epätarkka sanamuoto) että ulkoisista tekijöistä, kuten käytännön soveltamisesta ja täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa , ja myös direktiivin soveltamisalaan kuulumattomista kulutusluottomarkkinoiden näkökohdista. Tehokkuus

Direktiivin voimaantulo on aiheuttanut useita alku- ja jatkuvia kustannuksia (esimerkiksi yksityisten yritysten henkilöstökoulutus- ja perustamiskustannukset sekä seurantaan, säännösten noudattamiseen ja täytäntöönpanoon liittyvät viranomaisten kustannukset). Tärkein havainto on kuitenkin se, että direktiivin tärkein hyöty eli kuluttajille aiheutuvien haittojen väheneminen ylittää kustannukset. Johdonmukaisuus Direktiivi on yleisesti ottaen johdonmukainen muun EU:n tason kuluttajapolitiikan ja ‑lainsäädännön kanssa ja täydentää niitä. Vaikka muun asiaankuuluvan EU:n tason lainsäädännön kanssa ei ole merkittäviä epäjohdonmukaisuuksia, direktiivin yhdenmukaistaminen edelleen tai synergia tällaisen lainsäädännön kanssa voisivat parantaa oikeudellista selkeyttä kuluttajien ja luotonantajien kannalta. Yksi tällainen asia liittyy luottokelpoisuuden arviointiin ja mahdolliseen tarpeeseen parantaa direktiivin yhdenmukaisuutta kiinnitysluottodirektiivin ja yleisen tietosuoja-asetuksen kanssa. Merkityksellisyys Direktiivin kaksi päätavoitetta, eli kuluttajansuojan korkeampi taso ja rajat ylittävien markkinoiden syntyminen, ovat edelleen merkityksellisiä. Jotta direktiivi säilyisi merkityksellisenä lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä, sen olisi kuitenkin ehkä katettava digitalisaation mukanaan tuomat uudet kulutustottumukset ja markkinoiden kehityssuuntaukset. Tämä ei edellytä itse tavoitteiden muuttamista, mutta mahdollisesti direktiivin joidenkin säännösten mukauttamista. EU:n tason lisäarvo Direktiivin tuottama lisäarvo on korkeatasoisen kuluttajansuojan luominen koko EU:ssa ja EU:n sääntelykehyksen hajanaisuuden vähentäminen tiettyjen yhdenmukaistamisartiklojen avulla (jotka koskevat esimerkiksi standardoituja tietomuotoja). Näin sillä parannetaan kuluttajansuojaa ja vähennetään rajatylittävien luottojen tarjonnan esteitä. 2.2Direktiiviin vaikuttava luottomarkkinoiden keskeinen kehitys Direktiivin tuloksellisuuteen, tehokkuuteen, johdonmukaisuuteen, merkityksellisyyteen ja lisäarvoon ovat kymmenen viime vuoden aikana vaikuttaneet useat luottomarkkinoiden kehityssuuntaukset: Digitalisaatio Digitalisaatio on muuttanut perusteellisesti kuluttajien päätöksentekoprosessia ja yleisiä tottumuksia. Tämä vaikuttaa myös luotonantosektoriin, joka digitalisoituu yhä enemmän, kun yhä useammat kulutusluottosopimukset neuvotellaan ja/tai tehdään verkossa. Digitalisaation lisääntymissuuntauksen odotetaan jatkuvan. Digitalisaatio on myös tuonut mukanaan uusia markkinatoimijoita, jotka tarjoavat luottosopimuksia eri muodoissa, kuten luottoja erilaisilta luottoalustoilta tai vertaislainoja. Tämä on herättänyt keskustelun siitä, olisiko uusien markkinatoimijoiden kuuluttava direktiivin soveltamisalaan ja onko direktiivin nykyinen luotonantajan määritelmä riittävä. Digitalisaatio on asettanut kyseenalaiseksi myös nykyisten ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevien artikloiden soveltuvuuden paperittomaan toimintaympäristöön, jossa käytetään digitaalisia välineitä, kuten matkapuhelimia ja tabletteja. Uudet tuotteet Kulutusluottomarkkinoille on tullut innovaatioiden tai yritysrahoitusalalta mukautuksen kautta syntyneitä uusia tuotteita, kuten lyhytaikaiset korkeakorkoiset luotot, uusiutuvat luotot tai vertaislainat. Jotkin näistä uusista tuotteista eivät tällä hetkellä kuulu direktiivin soveltamisalaan. Osa niistä kuitenkin aiheuttaa kuluttajille erityisiä riskejä, sillä niihin liittyvät maksut voivat olla alusta alkaen erittäin korkeita tai ne voivat kasvaa ajan mittaan nopeasti, jolloin kuluttaja saattaa joutua velkakierteeseen. Kuluttajien mieltymykset Kymmenen viime vuoden aikana kuluttajien luoton ottamista koskeva päätöksentekoprosessi on muuttunut paitsi digitalisaation myös kulutustottumusten muuttumisen vuoksi. Vuonna 2019 toteutettu julkinen kuuleminen osoitti, että kuluttajat pitävät luoton saamisen sujuvuutta ja nopeutta tärkeämpänä kuin luotonantajan sijaintia tai henkilöllisyyttä. 2.3Osa-alueet, joilla direktiivillä on ollut erityisen myönteisiä vaikutuksia Edellä mainituista haasteista huolimatta arviointi on osoittanut, että direktiivi on parantanut kuluttajansuojaa ja sisämarkkinoiden yhdentymistä useilla osa-alueilla: Peruuttamisoikeus ja ennenaikainen takaisinmaksu

Kuluttajalla on 14 kalenteripäivää aikaa peruuttaa luottosopimus esittämättä perusteluja. Lisäksi varhaista takaisinmaksua koskeva lauseke oikeuttaa kuluttajan maksamaan luottosopimuksen mukaisen velan takaisin kokonaan tai osittain milloin tahansa. Kuluttajat, kuluttajajärjestöt, jäsenvaltioiden virkamiehet ja luotonantajat ovat yksimielisiä siitä, että peruuttamisoikeus ja oikeus ennenaikaiseen takaisinmaksuun ovat tuloksellisia ja toimivat yleisesti ottaen hyvin. Niiden katsotaan tarjoavan kuluttajille korkeatasoista suojelua ja myös luotonantajat noudattavat niitä hyvin. Todellinen vuosikorko Todellinen vuosikorko tarkoittaa kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna vuosikorkona luoton kokonaismäärälle. Vaikka todellista vuosikorkoa koskeva säännös oli jo olemassa kulutusluottoja koskevassa aiemmassa lainsäädännössä, direktiivissä vuosikoron laskeminen yhdenmukaistettiin täysin säätämällä yhtenäisestä kaavasta sen laskemiseksi kaikissa jäsenvaltioissa. Näin ollen direktiivissä säädetään yhteisestä ja vertailukelpoisesta välineestä, jonka vaikuttavuus on suuri ja joka tuottaa paljon lisäarvoa kuluttajille. Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot: ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot” ‑lomake Direktiivissä luotonantaja velvoitetaan antamaan kuluttajalle eri tarjousten vertailemiseen tarvittavat tiedot hyvissä ajoin ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo kuluttajaa, jotta tämä voi tehdä perustellun päätöksen luottosopimuksen tekemisestä. Tällaiset tiedot annetaan ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot” ‑lomakkeella, joka sisältää keskeiset tiedot, kuten luottotyypin, todellisen vuosikoron, suoritettavien maksujen lukumäärän ja maksuvälit sekä velan kokonaismäärän. Sidosryhmät myöntävät yleisesti ottaen, että ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot” ‑lomakkeella on ollut myönteinen vaikutus kuluttajansuojaan, koska sillä annetaan kuluttajille tietoja helposti ymmärrettävässä ja hyvin jäsennellyssä muodossa . Lisäksi luotonantajat noudattavat ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevaa säännöstä yleisesti ottaen hyvin. 2.4Direktiivin puutteet Arvioinnissa on havaittu useita direktiivin soveltamisen aikana esiin tulleita haasteita. Ne johtuvat direktiivin puutteista sekä luottoympäristön kehityksestä, ja ne ovat osittain estäneet sen tavoitteiden saavuttamisen: Soveltamisala Direktiivin 2 artiklassa määritellyt poikkeukset direktiivin soveltamisalaan ovat merkittäviä, ja ne kattavat eräitä yleisesti käytettyjä lainoja sekä lainoja, joiden on osoitettu todistettavasti aiheuttavan helpommin kuluttajille haittoja tietyissä olosuhteissa. Tällaisia ovat esimerkiksi nollakorkolainat, pikaluotot, leasingsopimukset, joihin ei liity ostovelvoitetta, ja panttilainaamojen kanssa tehdyt sopimukset. Lisäksi direktiivi ei kata koko luotonmyöntämisprosessia, jonka monet osatekijät yhdenmukaistetaan koko EU:n osalta vain osittain tai ei lainkaan (esimerkiksi luottotietokantojen sisältö). Tämä muodostaa merkittävän esteen kulutusluottojen todellisten sisämarkkinoiden luomiselle. Määritelmät ja epäselvät termit Useimmat direktiivin määritelmistä ovat edelleen merkityksellisiä nykyisen markkinatilanteen kannalta. Verkossa saatavilla oleviin uusiin lainanantomuotoihin liittyy kuitenkin yhä enemmän epävarmuutta. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa ei mainita yksiselitteisesti tällaisia uusia lainanantomuotoja – soveltamisalan ulkopuolelle jäävien luottosopimusten joukossa (2 artiklan 2 kohta) ei esimerkiksi mainita vertaislainoja, mikä tarkoittaa, että vertaislainojen olisi periaatteessa kuuluttava direktiivin soveltamisalaan. ”Luotonantajan” määritelmässä käytetään kuitenkin ilmaisua ”elinkeino-, liike- tai ammattitoiminnassaan”, joka ei välttämättä sovellu vertaislainojen käsitteeseen. Oikeudellista epävarmuutta aiheuttaa myös direktiivin joidenkin säännösten epätarkka sanamuoto. Tällaisia ovat muun muassa mainonnassa ilmoitettavia vakiotietoja, ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja ja luottokelpoisuuden arviointia koskevat säännökset, joissa käytetään ilmauksia ”riittävät tiedot” ja ”hyvissä ajoin” täsmentämättä niitä lähemmin. Tiedonantovelvollisuudet ja viestintäkanavat Vaikka yhdenmukaistettu ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot” ‑lomake vaikuttaa epäilyksettä toimivan direktiivin liitteessä II vahvistetussa yksityiskohtaisessa taulukkomuodossa hyvin paperiin perustuvassa toimintaympäristössä, lomakkeen muoto ja pituus eivät sovi monien kuluttajien käyttämään nykyaikaiseen digitaaliseen mobiiliteknologiaan. Näin ollen ”Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot” ‑lomakkeen tavoite, joka on hyödyllisten tietojen antaminen ennen sopimuksen tekemistä, johtaa siihen, että kuluttajien on vaikea saada ja ymmärtää pakollisesti julkistettavia tietoja verkkoympäristössä, mikä tekee tyhjäksi lomakkeen alkuperäisen tarkoituksen. Toinen avoimuuteen liittyvä asia, joka on ollut esillä viime vuosikymmenen aikana, koskee televisiossa ja radiossa lähetettäviä kulutusluottomainoksia. Direktiivin 4 artiklan säännökset johtavat siihen, että tärkeitä tietoja näytetään joko hyvin lyhyen ajan tai ne luetaan hyvin nopeasti eikä kuluttajille anneta riittävästi aikaa niiden ymmärtämiseen ja muistamiseen. Tämä osoittaa, että direktiivin nykyistä 4 artiklaa on käytännössä vaikeaa soveltaa johdonmukaisesti kaikentyyppisiin tiedotusvälineisiin. Luottokelpoisuuden arviointi ja luottotietokannat Direktiivin 8 artiklassa säädetään velvollisuudesta ”arvioida kuluttajan luottokelpoisuus” ennen luoton myöntämistä kuluttajalle. Artiklan mukaan luotonantajan on arvioitava ”kuluttajan luottokelpoisuus riittävien tietojen perusteella, jotka on voitu saada kuluttajalta, ja tarpeen mukaan asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella” määrittelemättä tarkasti tarkastettavia tietoja tai edellytyksiä, joiden perusteella luotonantaja voi katsoa kuluttajan olevan luottokelpoinen. Tarkastettavat tiedot ja päätöksentekoprosessi määritellään jäsenvaltioiden tasolla, mikä antaa jäsenvaltioille huomattavan harkintavallan säännellä tarkemmin luottokelpoisuuden arvioinnin yksityiskohtia.

Suurin osa jäsenvaltioista on antanut luottokelpoisuuden arviointia ja tietokantoihin pääsyä koskevia lisäsäännöksiä, joissa määritellään tarkemmin, miten luottokelpoisuuden arviointi on suoritettava, ja asetetaan luotonantajille muita velvoitteita. Useimmat jäsenvaltiot, jotka ovat menneet pelkkää lainanottajan maksukyvyn tarkastamista koskevaa velvoitetta pidemmälle, ovat määritelleet ne asiakirjat, jotka kuluttajien on toimitettava luottokelpoisuutensa arvioimiseksi. Ainoa direktiivissä määritelty tietolähde luottokelpoisuuden arviointia varten ovat jäsenvaltioissa olemassa olevat luottotietokannat, joihin tallennetaan tietoja kuluttajien nykyisistä luotoista ja mahdollisista maksujen laiminlyönneistä. Tietokantoihin pääsemistä koskevassa direktiivin 9 artiklassa säädetään kunkin jäsenvaltion velvollisuudesta varmistaa muiden jäsenvaltioiden luotonantajien pääsy kyseisessä jäsenvaltiossa käytettyihin tietokantoihin. Direktiivissä ei kuitenkaan käsitellä sitä, miten tällainen pääsy myönnetään, mikä on johtanut yksittäisten jäsenvaltioiden asettamiin erilaisiin pääsyä koskeviin vaatimuksiin. Lisäksi luottotietokannat – ja niihin sisältyvät tiedot – vaihtelevat eri jäsenvaltioissa: tietokannat voivat olla joko julkisia tai yksityisiä ja sisältää positiivisia tietoja (eli henkilön ottamaa luottoa koskevia tietoja) tai negatiivisia tietoja (eli ainoastaan luoton takaisinmaksun laiminlyöntiä koskevia tietoja) tai molempia. Eri jäsenvaltioiden tietokantojen sisällön erot vaikeuttavat luotonantajan tehtävää rajat ylittävissä toimissa. Sen lisäksi, että jäsenvaltiot panivat 8 ja 9 artiklan yleiset vaatimukset täytäntöön erilaisilla tavoilla, eräät jäsenvaltiot asettivat luotonantajille useita muita luottokelpoisuuden arviointia koskevia velvoitteita, kuten sääntöjä, joilla kielletään luotonantajia irtisanomasta luottosopimusta tai määräämästä seuraamuksia ja maksuja viivästyneistä maksuista, jos luottokelpoisuuden arviointia ei ole tehty asianmukaisesti. Tämän seurauksena direktiivin nykyiset säännökset ovat johtaneet luottokelpoisuuden arviointia koskevien sääntöjen sekä tietokantojen yhteentoimivuuden hajanaisuuteen, mikä estää kulutusluottojen sisämarkkinoita toimimasta paremmin. Direktiivin täytäntöönpano Direktiivin 23 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on annettava säännökset tämän direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavista seuraamuksista ja että seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Näin tehdessään jäsenvaltiot ovat yleisesti ottaneet käyttöön siviilioikeudellisia ja hallinnollisia seuraamuksia direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomisesta; jotkin jäsenvaltiot kuitenkin antavat mahdollisuuden määrätä siviilioikeudellisten ja hallinnollisten seuraamusten lisäksi rikosoikeudellisia seuraamuksia. Tämän seurauksena kansallisten viranomaisten direktiivin täytäntöönpanossa käyttämät seuraamukset ovat hyvin erityyppisiä ja ‑tasoisia. Lisäksi vaikka pienessä enemmistössä jäsenvaltioita on vain yksi täytäntöönpanoelin, joka vastaa direktiivin noudattamisesta, monet jäsenvaltiot ovat nimittäneet useita elimiä varmistamaan direktiivin eri näkökohtien asianmukaisen täytäntöönpanon; eräissä jäsenvaltioissa toimivaltainen viranomainen riippuu luotonantajan tyypistä eli siitä, onko kyseessä pankki vai muu luotonantaja. Useat erilaiset toimivaltaiset viranomaiset, joiden valtuudet määrätä seuraamuksia vaihtelevat, ja toimivaltaisen viranomaisen määräytyminen toimijan tyypin perusteella ovat horjuttaneet tasapuolisia toimintaedellytyksiä eri luotonantajaryhmien kilpailuaseman suhteen sekä täytäntöönpanon yhdenmukaisuutta. 3.Direktiivin mukaisten sääntelymahdollisuuksien käyttö jäsenvaltioissa Jäsenvaltioiden tekemät sääntelyvalinnat direktiivin tiettyjen osa-alueiden suhteen ovat pahentaneet direktiivin edellä mainittuja puutteita entisestään. Direktiivissä edellytettiin kuluttajia suojaavan yhdenmukaistetun lainsäädäntökehyksen laatimista. Useissa jäsenvaltioissa ei ollut sellaista direktiivin käyttöönottohetkellä, joten kansallisille lainsäätäjille annettiin joustovaraa yhdeksässä valinnaisessa säännöksessä, joissa jäsenvaltiot saivat käyttää tiettyjä sääntelymahdollisuuksia. Direktiivin 27 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sääntelymahdollisuudet Direktiivin 2 artiklan 5 kohdan mukaisesti jäsenvaltiot voivat päättää soveltaa direktiiviä vain osittain jäsentensä keskinäiseksi hyödyksi perustettujen organisaatioiden tekemiin luottosopimuksiin . Jotkin jäsenvaltiot käyttivät tätä joustomahdollisuutta . Direktiivin 2 artiklan 6 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat päättää soveltaa ainoastaan tiettyjä direktiivin artikloja tilanteessa, jossa kuluttaja ei ole noudattanut alkuperäistä luottosopimusta ja luotonantaja ja kuluttaja sopivat maksujen lykkäämistä tai takaisinmaksua koskevista järjestelyistä. Suurin osa jäsenvaltioista on käyttänyt tätä mahdollisuutta. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan kansallisessa lainsäädännössä voidaan vaatia ilmoittamaan todellinen vuosikorko luottosopimuksia koskevassa mainonnassa, jossa ei ilmoiteta korkoa tai kuluttajalle aiheutuvia luoton kustannuksia koskevia lukuja. Vain harvat jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädettyä joustovaraa. Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja 10 artiklan 5 kohdan f alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat päättää, että todellista vuosikorkoa ei tarvitse sisällyttää kuluttajille mainontavaiheessa ja sopimuksentekovaiheessa annettaviin tietoihin sellaisten luottosopimusten osalta, jotka myönnetään tilinylitysmahdollisuutena ja joiden mukaan luotto on maksettava takaisin pyynnöstä tai kolmen kuukauden kuluessa. Varsin monet jäsenvaltiot ovat käyttäneet 10 artiklan 5 kohdan f alakohdassa säädettyä mahdollisuutta ja hieman harvemmat 4 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädettyä mahdollisuutta . Useat jäsenvaltiot päättivät käyttää direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädettyä joustovaraa, jonka perusteella jäsenvaltiot voivat jättää todellisen vuosikoron pois ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista, kun kyseessä ovat 2 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan kuuluvat erityiset luottosopimukset (jotka myönnetään tilinylitysmahdollisuutena ja joiden mukaan luotto on maksettava takaisin pyynnöstä tai kolmen kuukauden kuluessa). Direktiivin 10 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat vahvistaa Euroopan unionin lainsäädännön mukaisia sääntöjä, jotka koskevat luottosopimusten tekemisen pätevyyttä. Kaikki jäsenvaltiot ovat päättäneet sisällyttää lainsäädäntöönsä täydentäviä sääntöjä luottosopimusten tekemisen pätevyydestä. Direktiivin 14 artiklan 2 kohta koskee liitännäisten luottosopimusten peruuttamisoikeutta. Sen mukaan tilanteessa, jossa kansallisessa lainsäädännössä on jo direktiivin voimaan tullessa säädetty, ettei varoja saa asettaa kuluttajan saataville ennen tietyn määräajan päättymistä, jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti säätää, että direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa säädetty 14 kalenteripäivän ajanjakso voidaan kuluttajan nimenomaisesta pyynnöstä lyhentää samaksi kuin kyseinen tietty määräaika. Jäsenvaltiot eivät ole juurikaan hyödyntäneet direktiivin 14 artiklan 2 kohtaa , koska sen soveltaminen on rajattu varsin tarkasti. Direktiivin 16 artikla koskee kuluttajan luottosopimukseen perustuvien velvoitteiden ennenaikaista takaisinmaksua ja luotonantajan mahdollisuutta saada korvausta. Direktiivin 16 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että luotonantajilla on oikeus saada korvaus ennenaikaisesta takaisinmaksusta vain, jos ennenaikaisesti takaisinmaksettu määrä ylittää kansallisessa lainsäädännössä määritellyn kynnysarvon (joka ei saa olla millään 12 kuukauden jaksolla suurempi kuin 10 000 euroa (16 artiklan 4 kohdan a alakohta)) ja että luotonantajat voivat poikkeuksellisesti vaatia suurempaa korvausta, jos ne voivat osoittaa, että ennenaikaisesta takaisinmaksusta aiheutunut tappio ylittää normaalin korvauksen määrän (16 artiklan 4 kohdan b alakohta). Monet jäsenvaltiot ovatkin asettaneet kynnysarvon, jonka ylittyessä luotonantaja voi vaatia korvausta (16 artiklan 4 kohdan a alakohta). Direktiivin 16 artiklan 4 kohdan b alakohdan osalta useat jäsenvaltiot ovat päättäneet antaa lainsäädäntöä myös niitä tapauksia varten, joissa luotonantaja voi osoittaa kärsineensä ennenaikaisen takaisinmaksun aiheuttaman tappion, joka ylittää direktiivin 16 artiklan 2 kohdassa asetetut kynnysarvot . Muut jäsenvaltioiden erityisesti soveltamisalaa koskevat sääntelyvalinnat