Huomautus: Alhainen luotettavuus seuraavilla alueilla: Korsika (FRM0), Burgenland (AT11), Lubuskie (PL43), Opolskie (PL52), Cumbria (UKD1), Cornwall ja Isles of Scilly (UKK3), Koillis-Skotlanti (UKM5) sekä Highlands and Islands (UKM6).

EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 17.12.2019 COM(2019) 653 final EHDOTUS: KOMISSION JA NEUVOSTON YHTEINEN TYÖLLISYYSRAPORTTI oheisasiakirja komission tiedonantoon



vuotuisesta kestävän kasvun strategiasta 2020



























SISÄLLYSLUETTELO ESIPUHE KESKEISET VIESTIT 1. KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA 1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset 1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset 2. KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN 2.1. Tulostaulu 2.2. Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö 3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN TULOKSET JA TOIMET 3.1. Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen 3.1.1 Keskeiset indikaattorit 3.1.2 Poliittiset toimet 3.2. Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan parantaminen sekä työhön pääsyn, taitojen ja osaamisen parantaminen 3.2.1 Keskeiset indikaattorit 3.2.2 Poliittiset toimet 3.3. Suuntaviiva 7: Työmarkkinoiden toiminnan ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun toimivuuden parantaminen 3.3.1 Keskeiset indikaattorit

3.3.2 Poliittiset toimet 3.4. Suuntaviiva 8: Yhtäläisten mahdollisuuksien ja sosiaalisen osallisuuden edistäminen sekä köyhyyden torjuminen 3.4.1 Keskeiset indikaattorit 3.4.2 Poliittiset toimet



ESIPUHE Euroopan komission ja neuvoston yhteisestä työllisyysraportista määrätään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimuksen) 148 artiklassa. Euroopan komission alustava ehdotus raportiksi on osa syyspakettia, joka sisältää vuotuisen kestävän kasvun strategian EU-ohjausjakson käynnistämiseksi. Yhteisessä työllisyysraportissa esitetään vuotuinen katsaus työllisyys- ja sosiaalipolitiikan keskeisiin kehityssuuntauksiin Euroopassa sekä uudistustoimiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti. Näistä uudistuksista raportoidaan suuntaviivojen rakennetta seuraillen: työvoiman kysynnän lisääminen (suuntaviiva 5), työvoiman tarjonnan parantaminen sekä työhön pääsyn, taitojen ja osaamisen parantaminen (suuntaviiva 6), työmarkkinoiden toiminnan ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun toimivuuden parantaminen (suuntaviiva 7) sekä yhtäläisten mahdollisuuksien ja sosiaalisen osallisuuden edistäminen ja köyhyyden torjuminen (suuntaviiva 8). Lisäksi yhteisessä työllisyysraportissa seurataan jäsenvaltioiden tuloksia suhteessa sosiaali-indikaattoreiden tulostauluun, joka liittyy Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin. Pilarista annettiin 17. marraskuuta 2017 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission yhteinen julistus. Siinä yksilöidään periaatteita ja oikeuksia kolmella alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) oikeudenmukaiset työolot sekä iii) sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Näillä aloilla saavutetun edistyksen seurantaa tuetaan pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun yksityiskohtaisella analyysillä. Yhteinen työllisyysraportti rakentuu seuraavasti: johdantoluvussa (luku 1) raportoidaan alustukseksi keskeisistä työmarkkinoiden ja sosiaalialan suuntauksista Euroopan unionissa. Luvussa 2 esitetään tärkeimmät tulokset Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun analyysistä. Luvussa 3 kuvataan yksityiskohtaisesti keskeiset indikaattorit maittain (myös sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta) ja jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti toteuttamat toimet.



KESKEISET VIESTIT EU:ssa edistytään Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin toteuttamisessa. Sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun mukaan työmarkkinoiden ja sosiaalipolitiikan alan suuntaukset ovat positiivisia 14 pääindikaattorista 9:n kohdalla. Loput viisi joko pysyivät vakaina tai niiden kehitys oli keskimäärin hieman negatiivista edeltävään vuoteen verrattuna (koulupudokkaat, sukupuolten työllisyysero, sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen, tuloviidennesten tulo-osuus ja vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen oman ilmoituksen mukaan). Yli puolessa pääindikaattoreista todettiin vaihtelevassa määrin lähentymistä jäsenvaltioiden välillä. Kaikissa jäsenvaltioissa Alankomaita lukuun ottamatta on ainakin yksi indikaattori, joka on merkittävästi keskiarvoa alempi (tai jonka suuntaus on merkittävästi negatiivinen). Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu viittaa positiiviseen kehitykseen työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla, mutta haasteita esiintyy edelleen Tulostaulun 14 pääindikaattorista 9 parani viime vuoden aikana keskimäärin 14 jäsenvaltiossa

on ainakin yksi ”kriittinen tilanne” – sama kuin vuoden 2019 yhteisessä työllisyysraportissa Keskimääräistä palkkaa saavan naimattoman työntekijän nettoansiot

on indikaattori, johon liittyy eniten haasteita Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreiden arviointi, marraskuu 2019 Lähde: Komission yksiköt Eurostatin ja OECD:n tietojen perusteella Työllisyys kasvaa edelleen, joskin hitaammin kuin viime vuosina. Vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä EU:ssa oli työllisiä 241,5 miljoonaa, mikä on kaikkien aikojen korkein taso. Työllisyyskasvun vauhdittajina toimivat edelleen pääosin ikääntyneet ja korkean osaamistason työntekijät. Talouden kasvuvauhdin hidastumisen vuoksi työllisyyskasvun odotetaan olevan vaimeampaa vuoden 2019 jäljellä olevan neljänneksen ja vuoden 2020 aikana. Tämän vuoksi 20–64-vuotiaiden työllisyysasteen ennustetaan lähestyvän Eurooppa 2020 -strategian 75 prosentin tavoitetta vuonna 2020 mutta jäävän hieman sen alle. Kaikkien aikojen paras työmarkkinatulos 241,5 miljoonaa

työllistä vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä 17 miljoonaa

uutta työllistä verrattuna alimpaan tasoon vuoden 2013 puolivälissä 73,9 %:n

työllisyysaste vuoden 2019 toisella neljänneksellä Työllisyys- ja työttömyysasteet EU:ssa ja euroalueella * Ensimmäisen ja toisen vuosineljänneksen keskiarvo, kausioikaistuna. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Työttömyys on ennätysalhaisella tasolla eli 6,3 prosenttia vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä. Lähentyminen kohti alempia työttömyystasoja jatkuu jäsenvaltioissa. Myös nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyys ovat laskussa, joskin ne ovat edelleen korkealla tasolla joissakin jäsenvaltioissa. Työvoimapula on näkyvää enimmäkseen jäsenvaltioissa, joissa työttömyys on vähäistä, mutta työvoimapulasta kärsivien yritysten osuus on pienenemässä talouskasvun hidastumisen vuoksi.

Työvoimapulaa esiintyy, kun työttömyys on vähäistä 15,6 miljoonaa työtöntä vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä (-11 milj. vuoden 2013 huipputasolta) 6,3 %:n työttömyysaste vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä 2,5 %:n pitkäaikaistyöttömyysaste (>12 kuukautta) 14,4 %:n nuorisotyöttömyysaste vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä Työvoimapulaa koskeva indikaattori (vasen) ja työttömyysaste (oikea) – 2018 Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus ja yritys- ja kuluttajakysely. Yhdistelmäindikaattori sisältää kaikki sektorit (ks. LMWD 2019). Köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrä väheni edelleen vakaasti vuonna 2018, kuudetta perättäistä vuotta. Pelkästään tuona vuotena köyhyys- tai syrjäytymisriskissä oli noin 2,7 miljoonaa vähemmän ihmisiä kuin edellisenä vuonna. Erityisesti vakava aineellinen puute väheni edelleen voimakkaasti, ja vähennystä tapahtui myös niiden ihmisten osuudessa, jotka asuvat erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa, joskin vähemmässä määrin. Tämä oli vankan työmarkkinatuloksen ansiota. Köyhyysriskissä olevien ihmisten osuus (suhteellisen köyhyyden indikaattori) pysyi kuitenkin kohtalaisen vakaana vuoteen 2017 verrattuna. Jos yleinen suuntaus jatkuu nykyvauhtia, EU:ssa voidaan hyvinkin nähdä köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrän vähentyvän noin 13 miljoonalla vuosien 2008 ja 2020 välillä (Eurooppa 2020 -strategian tavoitteena on 20 miljoonaa). Joidenkin ryhmien, etenkin lasten ja toimintarajoitteisten, köyhyys- ja syrjäytymisriski on merkittävästi korkeampi. Köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste alenee vakavan aineellisen puutteen vähenemisen ja työmarkkinaolojen kohentumisen ansiosta 110 miljoonaa ihmistä on köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä, 7 miljoonaa vähemmän kuin vuonna 2008 24,3 % lapsista on köyhyys- tai syrjäytymisriskissä, mikä on keskiarvoa enemmän 21 % on kokonaistulo-osuus, jonka väestön alin 40 prosenttia ansaitsee Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste

ja sen alakomponentit EU:ssa Lähde: Eurostat, yhteisön tulo- ja elinolotilastot (SILC) Tuloerot kasvoivat kaikkiaan hieman ja ovat suuria kriisiä edeltäneeseen kauteen verrattuna, joskin kansainvälisessä vertailussa tilanne on suhteellisen suotuisa. Kotitalouksien rikkaimman 20 prosentin osuus tuloista on noin viisi kertaa niin suuri kuin köyhimmän 20 prosentin keskimäärin EU:ssa. Tämä suhde kasvoi hienoisesti vuonna 2018 pienennyttyään hieman edellisenä vuonna. Jäsenvaltioissa, joissa tuloerot ovat suurimmat, ne kasvoivat muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta entisestään vuonna 2018. Väestön alimman 40 prosentin tulo-osuus pysyi suunnilleen vakaana vuonna 2018 kasvettuaan vuonna 2017. Tuloerojen torjuminen edellyttää jäsenvaltioilta toimia eri aloilla. Tällaisia ovat esimerkiksi vero- ja etuusjärjestelmien suunnittelu, (vähimmäis)palkanmuodostus, yhdenvertaisten mahdollisuuksien edistäminen koulutuksessa varhaisesta iästä lähtien, kohtuuhintaisten ja korkealaatuisten palvelujen saatavuuden varmistaminen, sukupuolten tasa-arvon edistäminen sekä alueellisiin eroihin puuttuminen. Sukupuolten tasa-arvo on edelleen haaste. Erot sukupuolten työllisyysasteessa (11,6 prosenttiyksikköä vuonna 2018) ja palkassa (16,2 prosenttia vuonna 2017) ovat merkittäviä, ja ne ovat pysyneet lähes ennallaan vuodesta 2013. Jäsenvaltioiden välillä esiintyy sitkeitä eroja. Naisten alempien työllisyysasteiden keskeisiä syitä ovat vanhemmuuteen ja hoivaan liittyvät velvollisuudet yhdistettynä lastenhoito- ja muiden hoitopalvelujen heikkoon saatavuuteen ja työmarkkinoille osallistumisen rahallisiin pidäkkeisiin. Useimmissa jäsenvaltioissa vanhemmuudella on negatiivinen vaikutus naisten työllisyysasteisiin, kun taas miesten tilanne on päinvastainen. Palkkaeroja esiintyy, vaikka naisilla on keskimäärin korkeampi koulutustaso kuin miehillä. Ne johtavat usein eläke-eroihin myöhemmin. Useissa jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa toimia, joilla parannetaan kohtuuhintaisten ja korkealaatuisten hoitopalvelujen saatavuutta, mutta tähän liittyy edelleen haasteita. Sukupuolten palkkaerojen torjumiseen tarkoitettuja konkreettisia toimenpiteitä, jotka liittyvät enimmäkseen palkkojen avoimuuteen, on käytössä vain joissakin maissa. Sukupuolten työllisyys- ja palkkaerot ovat edelleen merkittäviä 11,6 prosenttiyksikköä:

sukupuolten työllisyysero vuonna 2018, lähes vakaa vuodesta 2013 lähtien

9,2 prosenttiyksikköä:

vanhemmuuden vaikutus työllisyyteen (naisten, joilla on pikkulapsia, työllisyysaste on alempi lapsettomiin naisiin verrattuna)

16,2 %:

sukupuolten palkkaero (naisilla alempi palkka kuin miehillä) vuonna 2017

35,2 %:

sukupuolten eläke-ero (naisilla alempi eläke kuin miehillä) vuonna 2017 Sukupuolten työllisyysero 2003–2018, EU:n tasolla ja maakohtaisesti (2018)

(prosenttiyksikköä, 20–64-vuotiaat)



Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Palkkakasvu vauhdittui vuonna 2018 mutta oli yleisesti maltillista. Vuonna 2018 (ja 2019) reaalipalkat kuroivat kiinni tuottavuuden kehityksen. Neljän edellisen vuoden aikana ne kasvoivat hieman vähemmän kuin tuottavuus useimmissa euroalueen jäsenvaltioissa. Palkkakasvu on yleisesti ollut nopeampaa (ja ylittänyt tuottavuuden kasvun) Keski- ja Itä-Euroopan maissa, mikä on edistänyt ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä EU:ssa. Keskimääräistä palkkaa saavan työntekijän nettoansiot (ostovoimakorjattuina) ovat useimmissa Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa kuitenkin edelleen selvästi alle EU:n keskiarvon sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun mukaan. Tasapainoisen ja kestävän palkkakasvun olisi reagoitava työmarkkinaoloihin ja keskipitkän aikavälin tuottavuuden kehitykseen. Samalla olisi otettava huomioon myös mahdolliset vaikutukset kustannusten kilpailukykyyn ja työmarkkinaosapuolten autonomia. Joissakin jäsenvaltioissa reaalipalkkojen kasvulle on vielä sijaa 1,1 %:n kasvu reaalipalkoissa vuonna 2018 EU:ssa (+0,7 % euroalueella) 9,5 % työntekijöistä köyhyysriskissä EU:ssa 16,2 % määräaikaisista työntekijöistä on työssäkäyviä köyhiä Reaalipalkkojen ja reaalituottavuuden kasvun välinen ero (2013–2018, vasen), keskimääräistä palkkaa saavan naimattoman työntekijän nettoansiot (2018, oikea) * Maat on asetettu järjestykseen reaalipalkan ja reaalituottavuuden kasvun välisen eron perusteella. Irlantia koskevat tiedot ovat vuosilta 2015–2018. Lähde: Eurostat, Euroopan komission AMECO-tietokanta (reaalikorvaus työntekijää kohti, BKT-deflaattorilla mukautettuna; työvoiman reaalituottavuus henkeä kohti). Työssäkäyvien köyhyys on edelleen korkealla tasolla sekä yleisesti että monissa jäsenvaltioissa. Se on merkittävästi yleisempää kotitalouksissa, joissa ihmiset työskentelevät osa-aikaisesti tai määräaikaisesti. Riittävä vähimmäispalkka, joko lakisääteinen tai työehtosopimuksen mukainen, voi auttaa estämään työssäkäyvien köyhyyttä. Samalla se vähentää palkkaeroja ja tukee kokonaiskysyntää. Vuonna 2019 vähimmäispalkkatasot kohosivat lähes kaikissa 22 jäsenvaltiossa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka. Koulutus ja pätevyys vaikuttavat merkittävästi ihmisten työnäkymiin. EU:ssa työllisyysaste on keskimäärin 56,1 prosenttia niillä, jotka eivät ole suorittaneet keskiasteen opintoja, 73,4 prosenttia niillä, joilla on keskiasteen tutkinto, ja 84,5 prosenttia niillä, joilla on korkea-asteen tutkinto. Talouden ja työmarkkinoiden muutoksiin samoin kuin ekologiseen muutokseen mukautuminen edellyttää jatkuvaa taitojen parantamista ja uusien taitojen hankkimista. Siitä huolimatta, että haaste tunnustetaan yhä paremmin ja jäsenvaltioissa on toteutettu useita aloitteita, aikuisten osallistuminen koulutustoimiin on lisääntynyt vain vähän viime vuosikymmenen aikana ja vain muutamassa jäsenvaltiossa on onnistuttu saamaan aikaan merkittävämpää parannusta. Osallistuminen on erityisen vähäistä (alle 5 %) matalan osaamistason aikuisten parissa. Taidot ovat ratkaisevan tärkeitä työllistyvyyden kannalta kaikissa EU:n jäsenvaltioissa, mutta osallistuminen aikuiskoulutukseen on edelleen vähäistä



Työllisyysaste koulutustason mukaan, 2018 (prosenttiyksikköä, 20–64-vuotiaat) 28,4 prosenttiyksikköä: matalan ja korkean osaamistason työntekijöiden työllisyysasteen ero





40,7 %: korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden osuus 30–34-vuotiaista (ylittää Eurooppa 2020 -strategian tavoitteen)

11,1 %: aikuiskoulutukseen osallistuneiden osuus 25–64-vuotiaista vuonna 2018



vain 4,3 %: aikuiskoulutukseen osallistuneiden osuus matalan osaamistason aikuisista EU:ssa vuonna 2018

Koulutukseen osallistuvien aikuisten osuus, yhteensä ja matalan osaamistason aikuisten osalta, 2018

(prosenttiyksikköä, 20–64-vuotiaat) Lähde: Eurostat Määräaikaisessa työllisyydessä on merkittäviä eroja jäsenvaltioiden välillä siitä huolimatta, että sen osuus on ollut viime vuosina suhteellisen vakaasti keskimäärin noin 14 prosenttia. Haasteena on varmistaa, että vastentahtoiset määräaikaiset sopimukset toimivat ponnahduslautana pysyvään työsuhteeseen ja että vältetään pyöröovi-ilmiö työttömyyden ja epävarmojen työsuhteiden välillä. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa uudistuksia, joilla pyritään parempaan tasapainoon joustavuuden ja työsuhdeturvan välillä. Tällaisia uudistuksia ovat esimerkiksi määräaikaisten työsopimusten käyttöä koskevat tiukemmat ehdot ja työehtojen ja -olojen selkeyttäminen. Määräaikaiset sopimukset eivät useinkaan toimi ponnahduslautana 14,2 % työntekijöistä oli määräaikaisessa työsuhteessa vuonna 2018 53 % kaikista määräaikaisista työntekijöistä tekee määräaikaista työtä vasten tahtoaan 25,6 % kaikista määräaikaista työntekijöistä siirtyy vakituiseen työhön vuoden sisällä Vasten tahtoaan määräaikaisten työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä (vasen) ja vakituiseen työpaikkaan siirtyvien osuus (oikea) Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Alustatyö on uusi työllisyysmuoto Euroopan työmarkkinoilla. Euroopan komission Yhteisen tutkimuskeskuksen analyysi, joka perustuu COLLEEM II -kyselyyn (kattaa yli puolet jäsenvaltioista), viittaa siihen, että 1,4 prosenttia työntekijöistä kyselyn kattamissa maissa tarjosi palveluja alustojen kautta päätyönään vuonna 2018. Kolmanneksen EU:n alustatyöstä arvioidaan tapahtuvan valtioiden rajat ylittävästi. Alustatyöntekijöiden työolot vaihtelevat huomattavasti esimerkiksi oikeudellisen aseman (työntekijä vai itsenäinen ammatinharjoittaja), suoritettavien tehtävien ja emoyhtiön liiketoimintamallin mukaan. Alustatyö tarjoaa uusia työmahdollisuuksia ja mahdollistaa innovatiivisten liiketoimintamallien kehittämisen, mutta sen lisääntyminen haastaa olemassa olevat työmarkkinakäytännöt ja lainsäädäntöpuitteet (esim. työolojen suojelun ja työehtosopimusneuvotteluihin ja sosiaalisen suojelun järjestelmiin osallistumisen osalta), koska ne eivät useinkaan ole täysin mukautuneita uuteen kehitykseen. Lisäksi se herättää uusia kysymyksiä henkilötietojen ja algoritmien käytöstä. Julkisilla työvoimapalveluilla on keskeinen asema työllisyyspolitiikan täytäntöönpanossa ja työnhakijoiden ja työnantajien yhteensaattamisen helpottamisessa neuvonnan ja aktiivisen tuen antamisen kautta. Jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimia lisätäkseen räätälöityjen palvelujen tarjoamista ja pyrkivät yksinkertaistamaan palveluja ja parantamaan niiden koordinointia. Julkisten työvoimapalvelujen tehtävä välittäjänä toteutuu kuitenkin epätasaisesti jäsenvaltioissa. Haasteena on edelleen saavuttaa ne, jotka ovat kauimpana työmarkkinoista. Euroopan julkisten työvoimapalvelujen verkoston puitteissa pyritään tiivistämään yhteistyötä ja parantamaan tietojen ja hyvien toimintatapojen vaihtoa. Useissa jäsenvaltioissa on varaa parantaa tarpeiden kohtaamista julkisten työvoimapalvelujen kautta 44,3 % työttömistä käyttää julkisia työvoimapalveluja työnhaussa 21,6 % työttömistä käyttää yksityisiä työnvälitystoimistoja Työhaussa julkisia työvoimapalveluita käyttävien työttömien osuus Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Asumiskustannukset ovat kohtuuttoman korkeat suurella (joskin vähenevällä) osalla kotitalouksista. Joka kymmenennen eurooppalaisen asumiskustannukset ovat kohtuuttomat. Kuten voi olettaa, tämä vaikuttaa enemmän pienituloisiin kotitalouksiin ja kaupungeissa asuviin. Vakavasti puutteelliset asuinolot ovat pysyneet vakaina ja ovat vähenemässä joissakin Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa, joissa asumisen laatuun liittyvät ongelmat ovat olleet suurempia. Tilanteen kohenemisesta huolimatta merkittävä osa kotitalouksista näissä maissa kärsii edelleen heikoista asuinoloista. Asuntomarkkinoilta syrjäytymisen äärimmäisin muoto, asunnottomuus, on lisääntynyt viime vuosikymmenen aikana useimmissa jäsenvaltioissa. Tähän haasteeseen vastaamiseksi monissa jäsenvaltioissa on hyväksytty strategioita, joilla tarjotaan integroituja vastauksia asunnottomuuteen ja asuntomarkkinoilta syrjäytymiseen. Ehkäisevien palvelujen sekä poliittisen tason ja palvelujen tarjoamisen tason välisen tiiviimmän yhteistyön merkitys tunnustetaan yhä enenevässä määrin. Kohtuuttomat asumiskustannukset ovat haasteena useissa jäsenvaltioissa Joka kymmenes eurooppalainen kärsii kohtuuttomista asumiskustannuksista 3,9 % väestöstä asuu vakavasti puutteellisissa asuinoloissa 1,9 %:lla ei ole kylpyä tai suihkua asunnossaan Osuus väestöstä, joka asuu kotitaloudessa, jossa asumiskustannukset ovat yli 40 prosenttia kotitalouden käytettävissä olevista tuloista, 2018 Lähde: Eurostat, yhteisön tulo- ja elinolotilastot (SILC)





Sosiaalisen suojelun järjestelmiä ollaan nykyaikaistamassa useissa jäsenvaltioissa laajentamalla niiden kattavuutta ja parantamalla riittävyyttä. Useilla ryhmillä (etenkin itsenäisillä ammatinharjoittajilla ja epätyypillisen työn tekijöillä) on kuitenkin edelleen vaikeuksia: heidän taloudellinen tilanteensa on muita epävarmempi, koska sosiaalinen suojelu ulottuu heihin vain rajatusti. Sosiaalisten tulonsiirtojen (pois lukien eläkkeiden) keskimääräinen vaikutus köyhyyden vähentämiseen heikkeni vuonna 2018. Lisäksi vajaatyöllisissä tai työttömissä kotitalouksissa asuvien ihmisten köyhyysriski ja köyhyyden syvyys kasvoivat edelleen. Keskimäärin vain noin kolmannes lyhytaikaisista työttömistä kuuluu työttömyysetuuksien piiriin. Kaikissa jäsenvaltioissa on käytössä vähimmäistoimeentulojärjestelmiä, mutta niiden riittävyys vaihtelee edelleen huomattavasti. Sosiaaliturvajärjestelmien kattavuuden ja riittävyyden parantaminen on keskeistä niiden nykyaikaistamisen kannalta Sosiaaliset tulonsiirrot (pois lukien eläkkeet) vähentävät köyhyyttä keskimäärin 33,2 % 32,9 % lyhytaikaisista työttömistä (<12 kk) kuuluu työttömyysetuuksien piiriin 8 jäsenvaltiossa itsenäisillä ammatinharjoittajilla ei ole työttömyysturvaa 2 jäsenvaltiossa vähimmäistoimeentulon saajien nettotulot ylittävät kansallisen köyhyysrajan Lyhytaikaisten työttömien (<12 kk) kuuluminen työttömyysetuuksien piiriin Vähimmäistoimeentulon saajien nettotulot (tulovuosi: 2017) Huomautus: vuodesta 2018 myös Italiassa on ollut käytössä vähimmäistoimeentulojärjestelmä. Matalapalkkainen ansaitsee 50 % keskimääräisestä palkasta ja työskentelee kokoaikaisesti. Lähde: Euroopan komission analyysi Eurostatin tietojen perusteella Väestörakenteen muutoksen vuoksi eläkkeisiin, terveydenhuoltoon ja pitkäaikaishoitoon kohdistuu selvä muutostarve. Työikäinen väestö on jo vähenemässä keskimäärin EU:ssa ja sen odotetaan vähenevän jatkossakin. Se vähenee 11 jäsenvaltiossa yli 3 prosenttia seuraavien viiden vuoden aikana. Samaan aikaan vanhushuoltosuhteen odotetaan kasvavan voimakkaasti, minkä vuoksi jäsenvaltioiden on toteutettava toimia eläke-, terveydenhuolto- ja pitkäaikaishoitojärjestelmien nykyaikaistamiseksi ja niiden riittävyyden ja kestävyyden säilyttämiseksi. Samalla on kuitenkin varmistettava korkealaatuisten palvelujen saatavuus. Eläkkeiden kyky korvata tuloja ja ehkäistä köyhyyttä vaihtelee merkittävästi jäsenvaltioissa, mutta eläkkeiden riittävyyden turvaamisesta on tulossa yhä tärkeämpää poliittisessa keskustelussa. Pitkäaikaishoitojärjestelmien saatavuuden ja kestävyyden takaaminen on erityisen haastavaa, koska monissa jäsenvaltioissa nojaudutaan tällä hetkellä voimakkaasti epäviralliseen hoitoon. Joissakin niistä on käynnistetty uudistuksia, joilla pyritään kasvattamaan hoitajapoolia ja parantamaan epävirallisten hoitajien (joista useimmat ovat naisia) tilannetta. Väestön ikääntyminen edellyttää eläke-, terveydenhuolto- ja pitkäaikaishoitojärjestelmien nykyaikaistamista 1,7 % väestöstä raportoi vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jäämisestä 10,2 toimintakykyistä elinvuotta 65-vuotiaana naisille ja 9,8 miehille Vuonna 2018 kolme ja vuonna 2050 kaksi työssäkäyvää aikuista yhtä eläkkeensaajaa kohti Vanhushuoltosuhde (yli 65-vuotiaiden määrän suhde 15–64-vuotiaiden määrään) EU:ssa Huomautus: ilmaistuna 100:aa työikäistä (15–64-vuotiasta) kohti. Vaaleansininen alue korostaa ennustettuja minimi- ja maksimiarvoja vuotta kohti. Lähde: Eurostat, perusennusteet. Sosiaalisen markkinatalouden vahvistaminen kulkee käsi kädessä työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun laadun parantamisen kanssa. Työmarkkinaosapuolten osallistuminen politiikan ja uudistusten suunnitteluun ja toteutukseen tunnustetaan työllisyyden suuntaviivoissa. Osallistuminen kansallisella ja alueellisella tasolla on pysynyt laadultaan vakaana useimmissa jäsenvaltioissa, joskin maiden välillä on edelleen eroja. Työmarkkinaosapuolten osallistuminen talouspolitiikan EU-ohjausjaksoon liittyvään prosessiin on edistynyt hitaasti, ja siinä on edelleen kehitettävää. Tämä edellyttää erityisesti joissakin jäsenvaltioissa ennustettavampaa ja merkityksellisempää näkemysten vaihtoa kansallisten uudistusohjelmien valmistelussa, myös siihen varatun ajan suhteen.



1.KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus kehityssuuntauksiin ja haasteisiin työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla Euroopan unionissa. Siinä analysoidaan yksityiskohtaisesti tärkeimpiä työllisyys- ja sosiaalipolitiikan aloja. Raportin seuraavissa jaksoissa esitetään tarkempia jäsenvaltiokohtaisia suuntauksia. 1.1Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset Työllisten määrä kasvoi viidettä perättäistä vuotta vuonna 2018 (1,3 %), joskin hitaammin kuin vuonna 2017 (1,6 %). Kokonaistyöllisyys kasvoi edelleen maltillisesti vuoden 2019 kolmella ensimmäisellä neljänneksellä niin, että työllisiä oli 241,5 miljoonaa vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä – noin 2,1 miljoonaa enemmän kuin vuosi sitten. Tämä on korkein EU:ssa koskaan saavutettu taso. Vuositasolla tarkasteltuna kokonaistyöllisyyden kasvun ennustetaan olevan 1 prosentti vuonna 2019 ja 0,5 prosenttia vuonna 2020. Verrattuna vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä kirjattuun alimpaan tasoon EU:ssa työllistyi yli 17 miljoonaa uutta työntekijää (11 miljoonaa euroalueella). Työllisyysaste (20–64-vuotiaiden) jatkoi kasvuaan kohti Eurooppa 2020 -strategian tavoitetta. Vuonna 2018 työllisyysaste kohosi yhden prosenttiyksikön ja oli keskimäärin 73,2 prosenttia. Vuoden 2019 toisella neljänneksellä se kipusi 73,9 prosenttiin, mikä on 0,8 prosenttiyksikköä enemmän kuin edeltävän vuoden samalla neljänneksellä. Euroalueella työllisyysaste kohosi samaa tahtia eli 0,8 prosenttiyksikköä vuodessa, niin että se oli 72,7 prosenttia vuoden 2019 toisella neljänneksellä. Nämä ovat sekä koko EU:ssa että euroalueella kaikkien aikojen korkeimmat tasot. Jos positiivinen suuntaus jatkuu samaan tahtiin, EU voi hyvinkin saavuttaa 75 prosentin työllisyystavoitteen. Talouden kasvuvauhdin hidastuminen ja työmarkkinoiden kiristyminen joissakin jäsenvaltioissa kuitenkin viittaavat siihen, että työllisyysaste saattaa kohota hitaammin vuoden 2019 seuraavina neljänneksinä ja vuonna 2020, joten loppujen lopuksi vuoden 2020 työllisyystavoitetta ehkä vain lähennytään sitä saavuttamatta. Työllisyysasteen positiiviseen kehityssuuntaan liittyy työmarkkinoille osallistumisen lisääntyminen. Vuoden 2019 toisella neljänneksellä työvoimaosuus 20–64-vuotiaiden ikäryhmässä oli EU:ssa 78,7 prosenttia (78,4 % vuotta aiemmin) ja euroalueella 78,5 prosenttia (78,3 % vuotta aiemmin). Kuten aiempinakin vuosina, työmarkkinoille osallistuminen lisääntyi suureksi osaksi ikääntyneiden työntekijöiden (55–64-vuotiaiden) ja vähemmässä määrin naisten ansiosta. Kaavio 1: Työllisyys- ja työttömyysasteissa EU:n kaikkien aikojen parhaat tulokset Työllisyys- ja työttömyysasteet EU:ssa ja euroalueella * Ensimmäisen ja toisen vuosineljänneksen keskiarvo, kausioikaistuna. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Tehtyjen työtuntien kokonaismäärä kasvaa hitaammin mutta vakaasti, ja se on nyt lopulta ylittänyt vuoden 2008 huipputason. Elpymisen alettua vuonna 2013 työllisten määrä on kasvanut merkittävästi nopeammin kuin tehtyjen työtuntien määrä (vuoden 2013 toisen neljänneksen ja vuoden 2019 toisen neljänneksen välillä työllisten määrä kasvoi 7,7 prosenttia ja työtuntien määrä 7,1 prosenttia). Tämä kuvastaa osittain pitkän aikavälin rakenteellista vähenemistä, jota pahentaa (vastentahtoisen) osa-aikatyön lisääntyminen kriisin jälkeen ja työllisyyden siirtyminen sektoreille, joilla työtunti-intensiteetti on heikompi. Tehtyjen työtuntien määrä kuitenkin lisääntyi vuonna 2018 ja ylitti ensimmäistä kertaa vuoden 2008 huipputason 0,3 prosentilla. Työttömyysaste jatkoi laskuaan vuonna 2018 ja vuoden 2019 kolmella ensimmäisellä neljänneksellä. Voimakas työpaikkojen luominen – samalla kun työmarkkinoille osallistuminen lisääntyy kohtuullisesti – näkyy työttömyyden vähenemisenä edelleen. Vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä (15–74-vuotiaiden) työttömyysaste putosi EU:ssa 6,3 prosenttiin (6,7 % vuotta aiemmin) ja euroalueella 7,5 prosenttiin (8 % vuotta aiemmin). Absoluuttisina lukuina tämä tarkoittaa 15,6:ta miljoonaa työtöntä EU:ssa, mikä on noin 1 miljoona vähemmän kuin samalla neljänneksellä viime vuonna ja lähes 11 miljoonaa vähemmän verrattuna vuoden 2013 toisella neljänneksellä kirjattuun huipputasoon. Vaikka työttömyysasteet ovat pudonneet viime vuonna kaikissa jäsenvaltioissa, tilanne on edelleen erittäin epäyhtenäinen (ks. jakso 3.1.1): joissakin maissa ollaan erittäin alhaisella tasolla (ja parannuksiin on vain vähän varaa), kun taas toisissa ollaan edelleen kaukana kriisiä edeltäneistä vähimmäistasoista.

Kaavio 2: Yritykset raportoivat edelleen suuresta työvoimapulasta, mutta työmarkkinoilla on merkkejä tarpeiden paremmasta kohtaamisesta Beveridge-käyrä EU:ssa Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus ja yritys- ja kuluttajakysely. Huomautus: Kausioikaistut luvut. Työvoimapula on mittavaa, joskin se on hieman vähentynyt edellisvuoteen verrattuna. Elpymisen alettua EU:ssa on yhä enemmän yrityksiä, jotka pitävät työvoiman saatavuutta tuotantoa rajoittavana tekijänä. Vuoden 2012 lopussa tällaisten yritysten osuus oli noin 5 prosenttia ja vuonna 2018 noin 20 prosenttia. Beveridge-käyrä (kaavio 2) osoittaa, että osuus lisääntyi samalla kun työttömyys putosi, joskin käyrän kääntyminen ulospäin vuosien 2010 ja 2013 välillä viittaa siihen, että tarpeiden kohtaaminen on ollut kriisin jälkeen vähemmän tehokasta kuin ennen kriisiä. Talouskasvun hiljattaisen hidastumisen myötä työvoimapulasta raportoivien yritysten määrä on vähentynyt hieman vuonna 2019, mutta työttömyys on alentunut edelleen, kuten edellä mainittiin. Vielä on liian aikaista sanoa, osoittaako Beveridge-käyrä suuntauksen muutosta, mutta viime vuosineljännesten aikainen kehitys viittaa siihen, että käyrä on kääntymässä sisäänpäin, mikä on johdonmukaista sen kanssa, että tarpeiden kohtaaminen on yleisesti parantunut (joskin tilanne vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioiden välillä). Myös pitkäaikais- ja nuorisotyöttömyys vähenevät edelleen. Työmarkkinaolojen jatkuva koheneminen näkyy pitkäaikaistyöttömien (eli yli vuoden työttöminä olleiden) määrän kutistumisena. Pitkäaikaistyöttömien määrä oli vuoden 2019 toisella neljänneksellä 6,2 miljoonaa eli 1,1 miljoonaa (tai 15 %) vähemmän kuin vuoden 2018 samalla neljänneksellä. Pitkäaikaistyöttömien osuus työvoimasta on 2,5 prosenttia, ja se on saavuttanut vuoden 2008 kolmannella neljänneksellä vallinneen kriisiä edeltäneen vähimmäistason (euroalueella se on edelleen 3,3 prosenttia, mikä ylittää 2,8 prosentin vähimmäistason). Myös nuorten työnhakijoiden tilanteen koheneminen näkyy selvästi. Nuorisotyöttömyysaste putosi EU:ssa 1 prosenttiyksikön ja oli 14,4 prosenttia vuoden 2019 kolmannella neljänneksellä. Euroalueella se putosi 0,9 prosenttiyksikköä ja oli 15,8 prosenttia (Espanjassa, Italiassa ja Kreikassa se on kuitenkin edelleen yli 30 prosenttia). EU:ssa on työttömänä 3,2 miljoonaa 15–24-vuotiasta, ja luku on 5,5 miljoonaa, jos huomioon otetaan kaikki nuoret, jotka eivät ole työelämässä tai koulutuksessa (nk. NEET-nuoret). NEET-aste parani kuitenkin viime vuonna ja oli vuoden 2019 ensimmäisellä neljänneksellä EU:ssa 10,2 prosenttia (10,6 prosenttia vuotta aiemmin) ja euroalueella 10,3 prosenttia (10,8 prosenttia vuotta aiemmin). Nämä ovat kaikkien aikojen alhaisimmat asteet. NEET-asteen alenemisesta huolimatta koulupudokkaiden osuus on vakiintunut. Oltuaan vakaassa laskussa viime vuosikymmenen aikana koulupudokkaiden (18–24-vuotiaiden) osuus vakiintui 10,6 prosentin tasolle vuosina 2017 ja 2018. Tämä on erittäin lähellä Eurooppa 2020 -strategian 10 prosentin tavoitetta, mutta sitä on edelleen varaa alentaa. Korkea-asteen tutkinnon suorittaneita koskeva Eurooppa 2020 -strategian tavoite (40 % ikäryhmästä 30–34-vuotiaat) sen sijaan saavutettiin vuonna 2018 ja aste oli 40,7 prosenttia (0,8 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2017). Kaavio 3: Työllisyyskasvun vauhdittajina toimivat pääosin ikääntyneet ja korkean osaamistason työntekijät Työllisyysasteet ja työllisyyskasvu eri ryhmittäin EU:ssa Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Työllisyyskasvua vauhdittavat edelleen pääosin ikääntyneet työntekijät. Kuten edeltävinäkin vuosina myös vuonna 2018 ikääntyneet työntekijät (55–64-vuotiaat) vastasivat suurimmasta työllisyyskasvusta muihin ikäryhmiin verrattuna (kaavio 3): työllisten lukumäärä tässä ryhmässä kohosi 4,1 prosenttia vuonna 2018 (samanlainen kasvuaste kuin vuonna 2017, jolloin kasvua oli 4,3 prosenttia). Ikääntyneiden työllisyysaste kasvoi näin ollen 1,6 prosenttiyksikköä ja oli 58,7 prosenttia vuonna 2018, mikä on kaikkien aikojen korkein taso (yli 13 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuonna 2008). Työllisyys kasvoi myös muissa ikäryhmissä, joskin hitaammin. Nuorten (15–24-vuotiaiden) työllisten lukumäärä kasvoi samaa tahtia kuin vuonna 2017 (1,5 % vs. 1,6 %), minkä ansiosta nuorisotyöllisyysaste kohosi 0,8 prosenttiyksikköä ja oli 35,4 prosenttia (tämä on kuitenkin edelleen 1,9 prosenttiyksikköä alempi kuin vuonna 2008). Parhaassa työiässä olevien aikuisten (25–54-vuotiaiden) työllisyys kohosi 0,4 prosenttia ja työllisyysaste vuonna 2018 oli 80,4 prosenttia. EU:n ulkopuolella syntyneiden työllisyysaste jatkoi kohoamistaan. Se kohosi 20–64-vuotiaiden ryhmässä 64,5 prosenttiin vuonna 2018 (1,5 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2017), mikä absoluuttisina lukuina vastaa lisääntymistä 17,4 miljoonasta 18,3 miljoonaan. Saman ikäryhmän syntyperäisten keskimääräinen työllisyysaste on 73,9 prosenttia (0,9 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2017). Vaikka ero on hieman kaventunut, se on edelleen mittava laajennuttuaan kriisin aikana (yli 9 prosenttiyksikköä vuonna 2018 mutta alle 5 prosenttiyksikköä vuonna 2008). Työllisyys kasvaa edelleen hieman nopeammin naisten kuin miesten parissa, mutta sukupuolten työllisyysero on pysynyt suurena. Vuonna 2018 naisten työllisyyskasvu oli 0,2 prosenttiyksikköä nopeampaa kuin miesten (sama kuin vuonna 2017). Näin pieni ero ei kuitenkaan riittänyt kaventamaan sukupuolten työllisyyseroa, joka pysyi vakaasti 11,5 prosenttiyksikössä. Indikaattori pieneni merkittävästi kriisin aikana (se oli 15 prosenttiyksikköä vuonna 2008), mikä kuvastaa laskusuhdanteen voimakasta vaikutusta miesten työllisyyteen, mutta se on pysynyt lähes muuttumattomana vuodesta 2014. Ero on erityisen suuri 30–34-vuotiaiden naisten (14,5 prosenttiyksikköä) (liittyy enimmäkseen lasten saantiin), 55–64-vuotiaiden naisten (13,7 prosenttiyksikköä) ja matalan osaamistason naisten osalta (21,1 prosenttiyksikköä, kun keskitason osaamistason naisten osalta ero on 10,9 prosenttiyksikköä ja korkean osaamistason osalta 6,8 prosenttiyksikköä). Korkean osaamistason työntekijöiden osuus työvoimasta on kasvussa. Kyseessä on pitkän aikavälin suuntaus, jossa korkean osaamistason tehtäviin perustuva työllisyys on kasvussa ja jäsenvaltioiden työvoimasta on tulossa yhä osaavampaa. Tämä kuvastaa korkean osaamistason työntekijöiden kasvavaa kysyntää ja tarjontaa taloudessa. Korkeasti koulutettujen (25–64-vuotiaiden ikäryhmä) työllisyys kasvoi 3,1 prosenttia vuonna 2018 ja ryhmän työllisyysaste oli 85,8 prosenttia. Keskitason osaamistason (eli keskiasteen tutkinnon suorittaneiden) työntekijöiden ryhmässä kasvu oli vain vähäistä (0,2 %), ja ryhmän työllisyysaste oli 76,4 prosenttia. Matalan osaamistason työntekijöiden (enintään ylemmän perusasteen koulutus) työllisyys sen sijaan putosi edelleen 0,8 prosenttia (vuonna 2017 pudotusta oli 0,3 %). Matalan osaamistason työntekijöiden (25–64-vuotiaiden) populaatio on kaikkiaan pienenemässä (pelkästään vuonna 2018 se pieneni 1,7 miljoonalla eli 2,7 %) – kun väestö ikääntyy ja nuorilla sukupolvilla on korkeampi koulutustaso – joten ryhmän työllisyysaste itse asiassa kohosi vuoden 2017 tasolta 55,6 prosentista 56,8 prosenttiin vuonna 2018. Matalan ja korkean osaamistason työntekijöiden työllisyysasteen ero supistui edelleen (vuoden 2013 huipputasolta 31,4 prosenttiyksiköstä), mutta se on edelleen erittäin suuri (29 prosenttiyksikköä) ja osoittaa, että alemman osaamistason työntekijöiden työllistyvyyden lisäämistä koskeville toimille on tilausta, etenkin täydennys- ja uudelleenkoulutuksen kautta. Suurin osa vuonna 2018 luoduista uusista työpaikoista on vakituisia ja kokoaikaisia, mutta määräaikaisten työntekijöiden osuus on edelleen mittava. Vuonna 2018 kirjatuista 2,7 miljoonasta uudesta työntekijästä (15–64-vuotiaista) lähes kaikilla oli vakituinen työsopimus, ja määräaikaisten työntekijöiden lukumäärä kasvoi vain 55 000:lla samalla kaudella (verrattuna 0,8 miljoonaan edeltävänä vuonna). Vakituisten työsopimusten yleistyminen ei kuitenkaan riittänyt vähentämään määräaikaisten työntekijöiden yleistä osuutta kaikista työntekijöistä: osuus pieneni vain 0,1 prosenttiyksikköä ja oli 14,2 prosenttia vuonna 2018. Itsenäisten ammatinharjoittajien (15–64-vuotiaiden) määrä väheni 160 000:lla ja jatkoi näin aiempina vuosina todettua hidasta laskua, minkä tuloksena itsenäisten ammatinharjoittajien osuus kaikista työntekijöistä oli 13,5 prosenttia (osuus oli 13,7 % vuonna 2017 ja 14,4 % vuonna 2013). Useimmat uusista työpaikoista olivat kokoaikaisia (+2,4 miljoonaa), ja osa-aikaisten työntekijöiden lukumäärä pysyi suunnilleen vakiona. Tämän vuoksi osa-aikaisten työntekijöiden (15–64-vuotiaiden) osuus supistui hieman kolmatta vuotta peräkkäin (0,2 prosenttiyksikköä 19,2 %:iin vuonna 2018). Tämä on silti edelleen lähes 2 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2008. Positiivista kuitenkin on, että vasten tahtoaan osa-aikaisesti työskentelevien osuus kaikista osa-aikatyötä tekevistä pieneni edelleen (vuoden 2014 huipputasolta 29,6 prosentista 24,6 prosenttiin vuonna 2018), joskin se on edelleen merkittävä. Alakohtaisesti tarkasteltuna työpaikkoja syntyy edelleen eniten palvelualoille. Viime vuosien suuntauksen mukaisesti vuonna 2018 eniten työpaikkoja luotiin palvelualoilla (2,6 uutta työllistä vuonna 2018 eli lisäystä oli 1,5 prosenttia vuoteen 2017 nähden; tiedot perustuvat kansantalouden tilinpitoon). Tällainen lisäys kasvatti edelleen palvelualan osuutta kokonaistyöllisyydestä. Tämä osuus on viime vuosikymmenen aikana kasvanut jatkuvasti, vuosien 2008 ja 2018 välillä 70,1 prosentista 74 prosenttiin. Absoluuttisesti mitattuna teollisuus kasvoi toiseksi eniten vuonna 2018 (470 000 uutta työpaikkaa), mikä vastaa 1,3 prosentin kasvua edeltävän vuoden aikana (vuosina 2017 ja 2016 todetun kehityksen mukaisesti). Rakennusalalla työskentelevien määrä lisääntyi toista vuotta peräkkäin yli 2 prosenttia (eli 337 000 työntekijää), mikä vahvisti vuonna 2015 alkanutta elpymistä. Alalla työskentelevien lukumäärä on kuitenkin edelleen lähes 13 prosenttia pienempi kuin vuonna 2008. Vuoden 2017 vakiintumisen jälkeen maatalousalan työllisyys alkoi jälleen heikentyä vuonna 2018 (2,5 %) pitkäaikaisen suuntauksensa mukaisesti. Maatalouden osuus kokonaistyöllisyydestä putosi vuosien 2008 ja 2018 välillä 5,4 prosentista 4,3 prosenttiin. 1.2Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien henkilöiden lukumäärä väheni edelleen vakaasti. Laskusuuntaus jatkui vuonna 2018 kuudetta perättäistä vuotta (kaavio 4), ja köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrä putosi 110 miljoonaan (eli 21,9 %:iin kokonaisväestöstä). Tämä on lähes 2,7 miljoonaa vähemmän kuin vuonna 2017 (noin 2 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 2008). Yleinen suuntaus kuvastaa vakavan aineellisen puutteen vähenemistä ja vähemmässä määrin erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksien vähenemistä. Köyhyysriskiaste pysyi kuitenkin suhteellisen vakaana. Tämä on kaiken kaikkiaan yhdenmukaista työllisyyden elpymisen ja käytettävissä olevien tulojen kasvun kanssa. Jos positiivinen suuntaus jatkuu nykyvauhtia, EU:ssa voidaan hyvinkin nähdä köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrän vähentyvän noin 13 miljoonalla vuosien 2008 ja 2020 välillä (Eurooppa 2020 -strategian tavoitteena on 20 miljoonaa). Talouden kasvuvauhdin hidastuminen kuitenkin viittaa siihen, että tosiasiallinen väheneminen ei ehkä ole niin näkyvää.

Vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien henkilöiden lukumäärä vähenee edelleen jyrkästi. Vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien määrä väheni yli 3 miljoonalla vuonna 2018 niin, että nyt se on 29,7 miljoonaa eli 5,9 prosenttia EU:n väestöstä. Tilanne on siis kohentunut merkittävästi kuudentena peräkkäisenä vuotena, mikä kuvastaa kotitalouksien aineellisen tilanteen parantumista. Koska indikaattorin kohenemisen taustalla on hyvä tulos niissä jäsenvaltioissa, joissa vakavasta aineellista puutteesta kärsivien henkilöiden määrä on suurin (ks. jakso 3.4), yleinen koheneminen viittaa siihen, että ylöspäin suuntautuva sosiaalinen lähentyminen jatkuu. Vankka työmarkkinatilanne on vaikuttanut siihen, että vajaatyöllisissä kotitalouksissa asuvien henkilöiden lukumäärä on vähentynyt edelleen. Erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa asuvien ihmisten lukumäärä väheni edelleen noin 3 miljoonalla. Näiden ihmisten osuus on 8,8 prosenttia väestöstä, mikä alittaa selvästi kriisiä edeltäneen tason. Kaavio 4: Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten osuus on pienenemässä, mutta köyhyysriskissä olevien osuus on edelleen suhteellisen vakaa Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä (AROPE) olevan väestön prosenttiosuus ja alakomponentit (2005–2017) Lähde: Eurostat, yhteisön tulo- ja elinolotilastot (SILC) Köyhyysriskissä olevan väestön prosenttiosuus on edelleen suuri vahvasta elpymisestä huolimatta. Suhteellisen köyhyyden indikaattori on pysytellyt pääpiirteissään vakaana: se kohosi hieman eli 17,1 prosenttiin vuotta aiemmasta 16,9 prosentista. Sellaisissa kotitalouksissa asuvia ihmisiä, joiden ekvivalentit käytettävissä olevat tulot ovat alle 60 prosenttia kansallisesta mediaanista, on hieman yli 86 miljoonaa, mikä on miljoona ihmistä enemmän kuin edellisenä vuonna. Eurostatin alustavista arvioista saadut tuoreimmat tiedot viittaavat siihen, että köyhyysaste todennäköisesti pienenee, mutta tämä pieneneminen on pysähtynyt vuonna 2017 tapahtuneen merkittävän paranemisen jälkeen. Työssäkäyvien köyhyysriski on pysynyt kohtuullisen vakaasti vuoden 2018 korkealla tasolla. Köyhyysriskissä olevien työssäkäyvien osuus kasvoi 0,1 prosenttiyksikköä vuonna 2018 vuoteen 2017 verrattuna ja on lähellä vuoden 2016 korkeinta tasoa. Työssäkäyvistä 9,5 prosenttia asuu kotitaloudessa, jonka tulot ovat alle 60 prosenttia mediaanista (1,2 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuoden 2010 vähimmäistaso). Osa-aikatyötä tekevät ja määräaikaisessa työsuhteessa olevat ovat alttiimpia riskille, mutta joissakin jäsenvaltioissa riski on suhteellisen suuri myös kokoaikaisesti työskentelevien ja vakituisessa työsuhteessa olevien osalta (ks. myös jaksot 3.1.1 ja 3.4.1). Köyhyyden syvyyteen liittyvät suuntaukset osoittavat, että joissakin maissa talouskasvu ei hyödytä kaikkia. Suhteellinen tuloköyhyysvaje (mediaaniarvo), jolla mitataan sitä, miten kaukana köyhyysriskissä olevat ovat köyhyysrajasta eli kuinka köyhiä köyhät ovat, kohosi puoli prosenttiyksikköä ja oli 24,6 prosenttia vuonna 2018. Jäsenvaltioissa on hyvin erilaisia suuntauksia, mikä viittaa siihen, että talouskasvun positiiviset vaikutukset eivät aina saavuta köyhimpiä ihmisiä. Vajaatyöllisissä tai työttömissä kotitalouksissa asuvien ihmisten köyhyysriski ja köyhyyden syvyys ovat kasvaneet edelleen. Erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa (alle 20 prosenttia kapasiteetista) asuvien ihmisten köyhyysriskiaste on korkea (62,1 prosenttia vuonna 2018), ja se on vakaassa kasvussa jo viidettä perättäistä vuotta. Sosiaalisen suojelun komitea on yksilöinyt sen suuntaukseksi, jota on seurattava. Näiden ihmisten mediaanitulojen ja köyhyysriskirajan välinen ero on myös kasvussa (ks. jakso 3.4.1), mikä viittaa mahdollisiin aukkoihin etuuksien riittävyydessä ja kattavuudessa. Tilanteen jatkuvasta kohenemisesta huolimatta lasten köyhyysriski tai sosiaalisen syrjäytymisen riski on edelleen korkea. Vuonna 2018 köyhyysriskissä tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien lasten osuus EU28-maissa putosi 0,6 prosenttiyksikköä eli 24,3 prosenttiin. Osuus on kuitenkin suurempi kuin yleisesti väestössä. Kaikissa jäsenvaltioissa lapsilla, joiden vanhempien osaamistaso on matala, on merkittävästi suurempi köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riski, mikä viittaa mahdollisuuksiin liittyviin sitkeisiin eriarvoisuuksiin. Kotitalouksien kokonaistulot jatkavat kasvua. Kotitalouksien käytettävissä olevat bruttotulot kasvoivat vuonna 2018 viidettä peräkkäistä vuotta. Vuotuinen kasvu seurailee parannuksia reaalisessa BKT:ssa henkeä kohti (kasvua noin 1,8 %), mikä vaikuttaisi osoittavan, että hiljattainen kasvu hyödyttää kotitalouksia. Tuloerot ovat edelleen suuret. Jäsenvaltioiden kotitalouksien rikkaimman 20 prosentin osuus tuloista on noin viisi kertaa niin suuri kuin köyhimmän 20 prosentin. Vuonna 2018 tämä suhde kasvoi viime vuonna ensimmäistä kertaa tapahtuneen pienenemisen jälkeen, ja se on edelleen suuri useissa jäsenvaltioissa (ks. jakso 3.4). Eurostatin tuoreimman alustavan arvion mukaan suhteen odotetaan kuitenkin pienenevän. Alimpaan tuloryhmään kuuluvan 40 prosentin (S40) tulo-osuus pysyi vakaana kasvettuaan vuonna 2017. Monissa maissa tässä ryhmässä, joka koostuu pienituloisista työntekijöistä ja sosiaalietuuksien saajista, tulojen osuus on heikentynyt tai pysynyt samana jo ennen talouskriisiä. S40-ryhmän tilanteen on kuitenkin kohennuttava edelleen, jotta viime vuosikymmenen aikaiset suuntaukset saataisiin käännettyä.



2.KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarista annettiin 17. marraskuuta 2017 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission yhteinen julistus. Siinä esitetään keskeisiä periaatteita ja oikeuksia, joilla tuetaan oikeudenmukaisia ja hyvin toimivia työmarkkinoita ja hyvinvointijärjestelmiä. Se on tarkoitettu antamaan suuntaa jäsenvaltioiden uudistetulle lähentymisprosessille, jolla parannetaan sosioekonomisia oloja. Neuvoston esittämässä EU:n uudessa vuosien 2019–2024 strategisessa ohjelmassa tuodaan esiin, että Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilari on pantava täytäntöön EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla ottaen asianmukaisesti huomioon molempien toimivalta. Komissio esittää myöhemmin tiedonannon, jolla sitoudutaan toimintasuunnitelmaan Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin täytäntöönpanoa varten vuoden 2020 alussa. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyy sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu, jolla seurataan tuloksia ja suuntauksia jäsenvaltioissa. Tulostaulussa on joukko indikaattoreita (pääindikaattorit ja toissijaiset indikaattorit), joilla seurataan jäsenvaltioiden tuloksia työllisyys- ja sosiaalipolitiikan alalla tiettyjen indikaattoreiden osalta pilarissa yksilöidyillä kolmella laajalla alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot sekä iii) julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Vuoden 2018 versiosta lähtien sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu sisältyy yhteiseen työllisyysraporttiin. Tulostaulun tulokset esitetään tiivistettynä tässä luvussa pääindikaattoreiden osalta. Tämä analyysi kuuluu laajempaan uudistusten yhteyteen (ks. 3 luku). 2.1.Tulostaulu

Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu on keskeinen väline seurattaessa tuloksia työllisyys- ja sosiaalipolitiikan alalla ja lähentymistä parempien työ- ja elinolojen alalla. Sen avulla on helpompi seurata jäsenvaltioiden tilannetta pilarin mitattavissa olevilla aloilla, ja sillä täydennetään olemassa olevia seurantavälineitä, erityisesti työllisyyskehityksen seurantavälinettä ja sosiaalisen suojelun kehityksen seurantavälinettä. Se sisältää seuraavat 14 pääindikaattoria, joilla arvioidaan työllisyys- ja sosiaalipolitiikan kehityssuuntauksia: -Yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille: §Koulupudokkaiden osuus, 18–24-vuotiaat §Sukupuolierot työllisyysasteessa, 20–64-vuotiaat §Tuloerot mitattuna ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhteena (S80/S20) §Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste §Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevat nuoret (NEET-aste), 15–24-vuotiaat -Dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot: §Työllisyysaste, 20–64-vuotiaat §Työttömyysaste, 15–74-vuotiaat §Pitkäaikaistyöttömyysaste, 15–74-vuotiaat §Kotitalouksien käytettävissä oleva reaalibruttotulo henkeä kohti §Keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansiot -Julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus: §Sosiaalisten tulonsiirtojen (muiden kuin eläkkeiden) vaikutus köyhyyden vähentämiseen §Virallisen varhaiskasvatuksen piirissä olevat alle 3-vuotiaat lapset §Vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen, asianomaisen oma ilmoitus §Osuus väestöstä, jolla on vähintään perustason digitaaliset taidot. Pääindikaattoreiden analyysissä käytetään työllisyyskomiteassa ja sosiaalisen suojelun komiteassa sovittua yhteistä menetelmää (ks. tarkemmin liite 3). Menetelmässä arvioidaan jäsenvaltioiden tilannetta ja kehitystä tarkastelemalla kunkin tulostauluun sisältyvän pääindikaattorin tasoja ja vuotuisia muutoksia. Tasot ja muutokset luokitellaan sen mukaan, millä etäisyydellä ne ovat (painottamattomista) EU:n keskiarvoista. Tämän jälkeen jäsenvaltioiden tulokset tasojen ja muutosten suhteen kootaan yhteen (käyttämällä ennalta määriteltyä matriisia) niin, että kukin jäsenvaltio asetetaan yhteen seitsemästä luokasta (”parhaiten suoriutuvat”, ”keskiarvoa paremmat”, ”hyvät mutta tarpeen seurata”, ”keskimääräiset/neutraalit”, ”heikot mutta paranemassa”, ”seurattavat” ja ”kriittisessä tilanteessa olevat”). Tämän perusteella taulukossa 1 esitetään tiivistelmä tulostaulusta kustakin indikaattorista saatavilla olevien tuoreimpien tietojen mukaan. Taulukon tulkinnassa on syytä olla varovainen, eikä sitä pidä lukea mekaanisesti. Tätä varten luvussa 3 esitetään tarkka analyysi 14 indikaattorista, myös pitkän aikavälin suuntauksista ja täydentävistä indikaattoreista tarpeen mukaan. Lisäksi tulevissa maakohtaisissa raporteissa esitetään tarkka analyysi kaikista ”kriittisistä tilanteista” ja täydentäviä sosioekonomisia ja poliittisia taustatietoja, jotta voidaan tarkentaa maakohtaisia haasteita talouspolitiikan EU-ohjausjakson puitteissa. Näin saadaan – yhdessä tarkempien analyysien kanssa, jotka sisällytetään työllisyyskehityksen seurantavälineeseen ja sosiaalisen suojelun kehityksen seurantavälineeseen – analyyttinen perusta komission myöhemmille maakohtaisia suosituksia koskeville ehdotuksille.

Vuoden 2020 yhteisessä työllisyysraportissa sosiaali-indikaattoreiden tulostauluun sisällytetään ensimmäistä kertaa alueellinen ulottuvuus. Viime vuosina tulostaulua on käytetty analysoimaan maiden tuloksia valtakunnallisella tasolla. Valtakunnallisen tason indikaattoreiden kehitykseen voi kuitenkin kätkeytyä merkittäviä eroja alueellisella tasolla (ja monissa jäsenvaltioissa monet toimintapoliittiset ja rahoituspäätökset tehdään usein tällä tasolla). Sen vuoksi sosiaalisen tilanteen ja lähentymisen alueellinen ulottuvuus on kasvattamassa merkitystään etenkin talouspolitiikan EU-ohjausjakson puitteissa. Näin ollen tämänvuotisessa työllisyysraportissa esitetään näyttöä alueellisesta tilanteesta sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella. Liitteessä 3 esitetään karttoja, joissa jäsenvaltiot on eritelty alueittain joidenkin sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreiden mukaan. Lisäksi luvussa 3 olevassa analyysissä raportoidaan tarpeen mukaan tuloksista jäsenvaltioiden alueiden tasolla, jos NUTS 2 -tason alueiden välillä on suuria eroja. Tietojen ja havaintojen perusteella voidaan ymmärtää paremmin, miten maan eri alueet suoriutuvat joillakin pilarin keskeisillä aloilla, ja voidaan seurata lähentymistä maiden sisällä, arvioida aluepolitiikan vaikutusta ja muokata alueellista päätöksentekoa. 2.2.Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö Tulostaulun analyysi osoittaa positiivisten kehityssuuntausten jatkuvan EU:n työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla, mutta kaikki indikaattorit eivät ole kohenemassa. Kun tarkastellaan EU:n keskiarvoja, 14 pääindikaattorista 9:ssä oli nähtävissä parannusta viimeisimpään vuoteen nähden, jolta tiedot ovat saatavilla (eli vuoteen 2018 tai 2017 nähden). Suhteellisesti tarkasteltuna merkittävintä edistys oli (yleisessä ja pitkäaikais)työttömyysasteessa, mikä kuvastaa positiivista kehitystä työmarkkinoilla. Työttömyysasteet alenivat kaikissa jäsenvaltiossa vuonna 2018, kuten jo vuonna 2017. Jotkin indikaattorit pysyivät kuitenkin vakaalla tasolla edelliseen vuoteen verrattuna tai jopa heikkenivät hieman (koulupudokkaat, sukupuolten työllisyysero, tuloviidennesten tulo-osuus, sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen ja vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen oman ilmoituksen mukaan). Kuten sirontakuvioista luvussa 3 käy ilmi, yli puolet pääindikaattoreista osoittivat vaihtelevassa määrin lähentymistä jäsenvaltioissa viimeisimmän seurantakauden aikana (huomattavia poikkeuksia ovat tuloviidennesten tulo-osuus, vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen oman ilmoituksen mukaan ja osuus väestöstä, jolla on vähintään perustason digitaaliset taidot). Lähes kaikissa jäsenvaltioissa on haasteita ainakin yhdessä pääindikaattorissa. Tarkasteltaessa kolmea ongelmallisinta luokitusta yhteensä (”kriittinen tilanne”, ”seurattava” ja ”heikko mutta paranemassa”) niistä jokin esiintyy kaikissa jäsenvaltioissa ainakin kerran Alankomaita lukuun ottamatta. Jos tarkastellaan vain ”kriittistä tilannetta” (eli indikaattoreita, joiden taso on paljon keskiarvoa heikompi eikä ole parantunut riittävän nopeasti tai on heikentynyt entisestään), tällainen luokitus oli 14 jäsenvaltiolla, mikä on sama kuin vuoden 2019 työllisyysraportissa. Viro ja Malta liittyivät tähän maaryhmään (tai palasivat siihen poistuttuaan siitä edellisenä vuotena), kun taas Unkari ja Portugali poistuivat siitä. Haasteiden määrä osoittaa tilanteen hieman heikentyneen kaiken kaikkiaan. Arvioiduilla 14 alalla on yksilöity yhteensä 121 tapausta, jotka ovat ”kriittisessä tilanteessa”, ”seurattavia” tai ”heikkoja mutta paranemassa”. Tämä on noin 31 prosenttia kaikista arvioinneista (sama kuin vuoden 2019 työllisyysraportissa). Näistä 40 oli ”kriittisessä tilanteessa”, mikä on 10,3 prosenttia kaikista arvioinneista (vuoden 2019 työllisyysraportissa lukumäärä oli 41 ja osuus 10,6 %). Jos tarkastellaan tulostaulun kattamia kolmea laajaa alaa, kuten edellisinäkin vuosina, useimmat haasteet liittyvät alaan ”julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus”, jossa indikaattoria kohti on keskimäärin 9,8 tapausta (joista 3,5 on ”kriittisessä tilanteessa”). ”Virallisen varhaiskasvatuksen piirissä olevat alle 3-vuotiaat lapset” nousee esiin indikaattorina, jonka arvot ovat kaikkein varoittavimpia 13 jäsenvaltiossa (joista 5 on alimmassa ryhmässä). Seuraavina tulevat ”yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille” ja ”dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot”, joiden osalta on keskimäärin 9,6 ja 6,8 varoitusmerkkejä osoittavaa tapausta (”kriittisessä tilanteessa” on 3 ja 2,2). Ensimmäisellä alalla eniten varoitusmerkkejä (10) liittyy ”koulupudokkaita”, ”sukupuolten työllisyyseroa” ja ”köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riskiä” koskeviin indikaattoreihin. Jälkimmäisellä alalla indikaattori ”keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansiot” vaikuttaa olevan haasteellisin (14 tapausta). Edeltävien vuosien tavoin jäsenvaltioiden tilanteet ja haasteiden vakavuus vaihtelevat suuresti. Kreikassa, Italiassa, Romaniassa ja Espanjassa on ”kriittisessä tilanteessa”, ”seurattavia” tai ”heikkoja mutta paranemassa” olevia arviointeja vähintään kymmenen indikaattorin alalla (ks. taulukko 1). Näistä maista Italiassa on eniten ”kriittisiä tilanteita” (8), ja sen jälkeen tulevat Romania (7), Kreikka (4) ja Espanja (2). Kreikassa, Romaniassa ja Espanjassa on kuitenkin myös joitakin positiivisia arviointeja: Kreikka on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa koulupudokkaita ja ”keskimääräistä parempien” joukossa tuloeroja ja varhaiskasvatukseen osallistumista koskevissa indikaattoreissa, Romania on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa kotitalouksien käytettävissä olevien tulojen (henkeä kohti) kasvun alalla ja ”keskimääräistä parempien” joukossa työttömyysasteen osalta, Espanja on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa varhaiskasvatukseen osallistumista koskevassa indikaattorissa ja ”keskimääräistä parempien” joukossa vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jäämistä (asianomaisen oman ilmoituksen mukaan) koskevassa indikaattorissa. Kokonaistilannetta tarkasteltaessa näiden jälkeen tulevat Bulgaria ja Kroatia (8 haastetta) sekä Viro ja Latvia (6 haastetta). Ruotsi sitä vastoin on ”parhaiten suoriutuva” tai ”keskiarvoa parempi” 11 pääindikaattorissa. Sen perässä tulevat Tšekki (9 indikaattoria) sekä Saksa, Tanska, Malta ja Alankomaat (8 indikaattoria kullakin). Tarkasteltaessa yhtäläisiä mahdollisuuksia ja työmarkkinoille pääsyä suurimmat parannukset nähtiin keskimäärin NEET-asteessa ja köyhyys- tai syrjäytymisriskiasteessa. Koulupudokkaiden osuuden pitkäaikainen laskeva suuntaus kuitenkin pysähtyi ja pysyi vakaana edeltävään vuoteen nähden, ja sukupuolten työllisyysero ja tuloviidennesten tulo-osuus kasvoivat hieman. Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna ·Koulupudokkaiden osalta kriittisessä tilanteessa ovat Espanja, Italia ja Malta ja parhaiten suoriutuvia Kreikka, Kroatia, Irlanti, Liettua, Puola ja Slovenia. ·Kreikka, Italia ja Romania ovat kriittisessä tilanteessa sukupuolten työllisyyseron osalta, kun taas Suomi, Latvia ja Ruotsi ovat parhaiten suoriutuvia. ·Tuloerojen osalta kriittisessä tilanteessa ovat Liettua, Latvia ja Romania ja parhaiten suoriutuviaTšekki, Suomi, Slovenia ja Slovakia. ·Tilanne köyhyys- tai syrjäytymisriskiasteen osalta on kriittinen Liettuassa ja Latviassa ja parhaiten suoriutuvia ovat Tšekki, Slovenia ja Slovakia. ·NEET-nuorten osalta kriittisessä tilanteessa ovat Bulgaria, Kreikka, Italia ja Romania ja parhaiten suoriutuvat Tšekki, Saksa ja Luxemburg. Tarkasteltaessa dynaamisia työmarkkinoita ja oikeudenmukaisia työoloja EU:ssa tilanne koheni keskimäärin viime vuoden aikana kaikkien indikaattoreiden alalla, etenkin työllisyys- ja työttömyysasteiden (sekä yleisen että pitkäaikaisen), kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen (henkeä kohti) sekä keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansioiden alalla. Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna ·Työllisyysasteen osalta kriittisessä tilanteessa ovat Kroatia, Kreikka, Italia ja Espanja ja parhaiten suoriutuvia Tšekki, Viro, Saksa ja Ruotsi. ·Työttömyysasteen osalta kriittisessä tilanteessa on Italia ja parhaiten suoriutuva Tšekki. ·Pitkäaikaistyöttömyysasteen osalta kriittisessä tilanteessa on Italia (”parhaiten suoriutuvia” ei löytynyt, mutta 15 maata oli keskiarvoa parempia). ·Kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen (henkeä kohti) kasvun osalta tilanne on kriittinen Kreikassa, Kyproksella ja Italiassa ja parhaiten suoriutuvat Bulgaria, Puola ja Romania. ·Keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansioiden alalla tilanne on arvioitu kriittiseksi Romaniassa ja Slovakiassa ja parhaiten suoriutuvat Itävalta, Saksa, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta. Julkisten tukien ja sosiaalisen suojelun ja sosiaalisen osallisuuden alalla tilanne koheni viime vuoden aikana lastenhoidon saatavuuden ja digitaalitaitojen osalta. Tilanne on kuitenkin heikentynyt hieman tarkasteltaessa sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutusta köyhyyden vähentämiseen ja vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jäämistä (asianomaisen oman ilmoituksen mukaan). Indikaattorikohtaisesti tarkasteltuna

·Kun tarkastellaan sosiaalisten tulonsiirtojen kykyä vähentää köyhyysriskiä kriittisessä tilanteessa ovat Espanja, Italia, Liettua, Latvia ja Romania. Parhaiten tällä alalla suoriutuivat Unkari ja Irlanti. ·Tšekki, Puola, Romania ja Slovakia ovat kriittisessä tilanteessa viralliseen varhaiskasvatukseen osallistuvien alle 3-vuotiaiden osalta, kun taas Belgia, Espanja ja Luxemburg ovat parhaiten suoriutuvia. ·Viro ja Latvia ovat kriittisessä tilanteessa siltä osin kuin on kyse vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jäämisestä (asianomaisen oman ilmoituksen mukaan). Menetelmässä ei tullut esiin parhaiten suoriutuvia, mutta 9 maata on keskiarvoa parempia. ·Digitaalitaitojen osalta kriittisessä tilanteessa ovat Bulgaria, Kroatia ja Romania ja parhaiten suoriutuvat Suomi, Luxemburg, Alankomaat ja Ruotsi. Taulukko 1. Tiivistelmä sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreista Huomautus: päivitetty 2. joulukuuta 2019. kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvu henkeä kohti: tietoja ei saatavilla Kroatian ja Maltan osalta; keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansiot: tietoja ei saatavilla Kyproksen osalta; digitaalisten taitojen taso: tietoja ei saatavilla Italian osalta. Katkokset aikasarjassa ja muut tilastollisesti merkitykselliset seikat ilmoitetaan liitteessä 1 ja 2. Tekstilaatikko 1. Vertailuanalyysi – tilanne Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin perustamisesta 26. huhtikuuta 2017 annetussa tiedonannossa yksilöitiin vertailuanalyysi keskeiseksi välineeksi, jolla voidaan tukea rakenneuudistuksia ja edistää ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä työllisyys- ja sosiaalipolitiikan alalla eurooppalaisen ohjausjakson puitteissa. Sittemmin on kehitetty vertailuanalyysiä koskevat puitteet, joista on keskusteltu jäsenvaltioiden kanssa useilla aloilla työllisyyskomitean ja sosiaalisen suojelun komitean kanssa sovitun yhteisen lähestymistavan mukaisesti. Niissä keskeistä on yksilöidä toimintapoliittiset välineet, joihin liitetään yleiset periaatteet poliittista ohjausta varten ja erityiset indikaattorit, jos sellaisia on saatavilla. Tässä vaiheessa toimintapoliittisiin välineisiin ei liity vertailuarvoja, koska tavoitteena on mahdollistaa jäsenvaltioiden välinen vertailu ja vastavuoroinen oppiminen, jotta kannustettaisiin tarvittaviin uudistuksiin. Työttömyysetuuksia ja aktiivista työmarkkinapolitiikkaa koskevaa vertailuanalyysiä käytettiin ensimmäistä kertaa vuoden 2018 eurooppalaisen ohjausjakson puitteissa. Siihen sisältyi indikaattoreita, jotka koskivat työttömyysetuuksien suuruutta ja kattavuutta ja niihin liittyvää aktivointipolitiikkaa. Parhaillaan ollaan kehittämässä indikaattoreita, jotta saataisiin valmiiksi työnhakijoiden varhaisten tukipalvelujen laatuun liittyvät puitteet. Vähimmäistoimeentuloetuuksia koskeva vertailuanalyysi, joka kattaa näiden järjestelmien riittävyyteen, kattavuuteen ja aktivointiin liittyvät osatekijät, sisällytettiin kokonaisuudessaan vuoden 2019 ohjausjaksoon yhdessä aikuisten taitoja ja oppimista koskevan vertailuanalyysin kanssa, josta sovittiin työllisyyskomitean kanssa lokakuussa 2018. Kehitteillä on uusia vertailuanalyysipuitteita, joita voitaisiin käyttää tulevissa ohjausjaksoissa. Esimerkiksi työllisyyskomitean kanssa ollaan kehittämässä vähimmäispalkkoja ja työehtosopimusneuvottelujen kartoittamista ja sosiaalisen suojelun komitean kanssa eläkkeiden riittävyyttä sekä lastenhoitopalveluja ja lapsille annettavaa tukea koskevia vertailuanalyysipuitteita.



3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN TULOKSET JA TOIMET Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus tuoreisiin keskeisiin työllisyys- ja sosiaalialan indikaattoreihin ja toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet ensisijaisilla aloilla, jotka on yksilöity neuvoston hyväksymissä EU:n työllisyyspolitiikan suuntaviivoissa vuonna 2019. Kustakin suuntaviivasta esitetään hiljattainen kehitys keskeisten indikaattoreiden valikoiman osalta samoin kuin jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet. Toimenpiteiden osalta tämä jakso perustuu jäsenvaltioiden vuoden 2019 kansallisiin uudistusohjelmiin ja Euroopan komission lähteisiin. Ellei toisin todeta, raportissa esitetään vain kesäkuun 2018 jälkeen toteutetut toimenpiteet. Perusteellinen analyysi työmarkkinoiden hiljattaisesta kehityksestä löytyy raportista ”Labour Market and Wage Developments 2019” ja julkaisusta ”Employment and Social Developments in Europe Review 2019”. 3.1.Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 5 täytäntöönpanoa. Suuntaviivassa kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman kysyntää ja työpaikkojen luomista. Ensin tehdään katsaus työttömyys- ja työllisyysasteisiin jäsenvaltioittain ja täydennetään luvussa 1 tehtyä EU-tason analyysiä, jotta voidaan tuoda paremmin esiin työpaikkojen luomiseen liittyvän haasteen merkityksellisyys eri maissa. Tämän jälkeen tarkastellaan itsenäisen ammatinharjoittamisen dynamiikkaa ja sen muuttuvaa luonnetta sekä ammattitaitoisen työvoiman puutetta. Lisäksi tutkitaan palkan, vähimmäispalkan ja verokiilan kehitystä ja tämän kehityksen vaikutusta tuloihin ja elintasoon, työpaikkojen luomiseen ja kilpailukykyyn. Lopuksi jaksossa 3.1.2 raportoidaan jäsenvaltioiden näillä aloilla toteuttamista toimenpiteistä. 3.1.1 Keskeiset indikaattorit Vaikka talouskasvu hidastui, työttömyys aleni edelleen kaikissa jäsenvaltioissa vuonna 2018 toista perättäistä vuotta. Tämän tuloksena työttömyys oli alle 5 prosenttia kymmenessä jäsenvaltiossa vuonna 2018. Useimmissa maissa, joissa työttömyysaste oli korkea, pudotus oli keskimääräistä nopeampaa, mikä vahvistaa viime vuosina todetun lähentymissuunnan kohti alempia työttömyysasteita. Espanjassa, Kreikassa, Portugalissa, Kroatiassa ja Kyproksella laskua oli vähintään 2 prosenttiyksikköä Poikkeuksia olivat Ranska ja Italia, joissa pudotus oli hitaampaa, joskin vakaata. Yleisistä parannuksista huolimatta työttömyysasteiden erot ovat edelleen merkittäviä ja vaihtelevat Tšekin 2,1 prosentista (”parhaiten suoriutuva”) Kreikan 19,2 prosenttiin (ks. kaavio 5, jossa tarkastellaan yhdessä tasoja ja muutoksia sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreiden sovitun arviointimenetelmän mukaisesti). Myös alueelliset erot ovat sitkeitä (ks. liite 3), ja joillakin Kreikan, Italian ja Espanjan alueilla työttömyys on edelleen yli 20 prosenttia. Vuoteen 2018 mennessä työttömyys oli palannut kriisiä edeltäneille tasoille useimmissa jäsenvaltioissa (ks. kaavio 6). Huomionarvoisia poikkeuksia ovat Ranska, Italia ja Espanja. Vuonna 2018 yli puolet EU:n työttömistä oli keskittynyt näihin kolmeen maahan. Kaavio 5: Työttömyystasot lähentyvät alempia tasoja Työttömyysaste (15–74-vuotiaat) ja muutos edellisestä vuodesta (sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattori) Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kausi: Vuoden 2018 tasot ja muutokset vuoteen 2017 nähden. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä.

Kaavio 6: Työttömyys on vähentynyt viiden viime vuoden aikana kaikissa jäsenvaltioissa Työttömyysaste (15–74-vuotiaat), monivuotinen vertailu Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Työllisyysaste kohosi edelleen ja saavutti uuden huipputason useimmissa jäsenvaltioissa vuonna 2018. Kaikissa jäsenvaltioissa tapahtui kasvua vähintään 0,5 prosenttiyksikköä vuoteen 2017 verrattuna. Vuonna 2018 puolet jäsenvaltioista on jo saavuttanut Eurooppa 2020 -strategian mukaisen 75 prosentin tavoitteen (ja 13 on saavuttanut kansallisen työllisyystavoitteensa). Lähentyminen on kuitenkin edelleen varsin rajoittunutta (ks. kaavio 7). Työllisyyskasvu on keskimääräistä hitaampaa useissa maissa, joissa lähtötasot ovat alemmat, kuten Italiassa ja Ranskassa. Suurin kasvu taas nähtiin maissa, joissa lähtötaso oli suhteellisen korkea (Kypros, Slovenia, Malta, Suomi, Latvia). Työpaikkojen luominen oli kestävää myös monissa maissa, jotka ovat jo saavuttaneet 75 prosentin tavoitteen (Liettua, Tanska, Alankomaat, Tšekki). Tämän tuloksena erot työllisyysasteessa (20–64-vuotiaiden ikäryhmässä) olivat suuret, ja asteet vaihtelivat Ruotsin, Saksan, Tšekin ja Viron (”parhaiten suoriutuvat”) 80 prosentista Kreikan noin 60 prosenttiin (ks. kaaviot 7 ja 8). Joissakin jäsenvaltioissa työllisyysasteessa on merkittäviä alueellisia eroja (ks. liite 3). Kaavio 7: Työllisyys kasvoi kaikissa jäsenvaltioissa, mutta lähentyminen oli edelleen vähäistä Työllisyysaste (20-64-vuotiaat) ja muutos edellisestä vuodesta (sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattori) Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kausi: Vuoden 2018 tasot ja muutokset vuoteen 2017 nähden. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Kaavio 8: Työllisyysaste on historiallisesti korkeimmalla tasollaan lähes kaikissa jäsenvaltioissa Työllisyysaste (20–64-vuotiaat), monivuotinen vertailu Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Itsenäisten ammatinharjoittajien määrä pysyi suunnilleen ennallaan vuonna 2018, mutta itsenäisten ammatinharjoittajien osuus työllisyydestä supistui edelleen keskipitkällä aikavälillä. Pitkällä aikavälillä itsenäisten ammatinharjoittajien kokonaismäärä on ollut kohtalaisen vakaa vuodesta 2008 lähtien, mutta itsenäisten ammatinharjoittajien osuus kokonaistyöllisyydestä on ollut hitaassa laskussa (14,3 prosenttia vuonna 2008 ja 13,5 prosenttia vuonna 2018). Itsenäisen ammatinharjoittamisen rakenne on kuitenkin siirtynyt jatkuvasti perinteisestä toiminnasta kohti korkeamman lisäarvon sektoreita. Muutos on erityisen näkyvä elinkeinonharjoittajien osalta (itsenäiset ammatinharjoittajat ilman työntekijöitä), joiden osuus itsenäisistä ammatinharjoittajista on yli 70 prosenttia. Tällaisten elinkeinonharjoittajien määrä on vuodesta 2008 lähtien vähentynyt 25 prosenttia maataloudessa, 14 prosenttia kaupan alalla ja 5 prosenttia kuljetusalalla. Samalla kaudella tämä määrä lisääntyi yli 30 prosenttia tieto- ja viestintätekniikan, asiantuntijatoiminnan sekä tieteellisen ja teknisen toiminnan alalla ja 40 prosenttia terveys- ja sosiaalipalvelujen alalla. Epäperinteisillä aloilla toimivien elinkeinonharjoittajien osuus kohosi 36 prosentista (2008) 45 prosenttiin (2018), mutta jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja. Kasvu oli nopeampaa nopeasti kasvavissa talouksissa kuten Virossa, Latviassa ja Liettuassa mutta hitaampaa maissa, joissa itsenäinen ammatinharjoittaminen epäperinteisillä aloilla on jo yleistä (esim. Tanskassa, Saksassa ja Italiassa). Itsenäisen ammatinharjoittamisen alakohtaisen jakautumisen muutos EU:ssa näkyy kaaviossa 9. Siirtyminen korkeamman lisäarvon sektoreille näkyy myös itsenäisten ammatinharjoittajien keskimääräisen koulutustason kohoamisessa. Korkeasti koulutettujen (korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden) osuus itsenäisistä ammatinharjoittajista kohosi 36,1 prosenttiin vuonna 2018 (35,2 % vuonna 2017 ja 26,6 % vuonna 2008). Kasvu oli nopeampaa kuin palkattujen työntekijöiden keskuudessa, jossa korkeasti koulutettujen osuus oli 35,3 prosenttia vuonna 2018 (27,2 % vuonna 2008). Suuntaus oli erityisen näkyvä itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivien naisten keskuudessa: korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden osuus oli 44,5 prosenttia vuonna 2018 (30,8 % vuonna 2008). Tämä viittaa siihen, että investoinnit taitoihin ja inhimilliseen pääomaan ovat yhä tärkeämpiä teknologian ja työelämän muuttuessa nopeasti. Näihin suuntauksiin liittyviä haasteita ja mahdollisuuksia käsitellään tarkemmin jaksossa 3.3. Kaavio 9: Itsenäinen ammatinharjoittaminen siirtyy palvelualoille ja epäperinteisille aloille Elinkeinonharjoittajien osuus sektoreittain Lähde: Eurostat AGRI: Maa-, metsä- ja kalatalous (NACE A). MANUF: Valmistusteollisuus (NACE C). CONST: Rakentaminen (NACE F). TRADE: Tukku- ja vähittäiskauppa; moottoriajoneuvojen ja moottoripyörien korjaus (NACE G). TRACC: Kuljetus ja varastointi; majoitus- ja ravitsemistoiminta (NACE H ja I). Epäperinteiset sektorit: kaikki muu NACE-toiminta, enimmäkseen palvelut. Työmarkkinoiden kiristyessä useimmissa jäsenvaltioissa esiintyy työvoimapulaa. Viime vuosina yhä suurempi osa työnantajista on pitänyt työvoimapulaa tuotantoa rajoittavana tekijänä. Tämä osuus on kasvanut vuosien 2013 ja 2018 välillä 7,5 prosentista 21,8 prosenttiin keskimäärin EU:ssa (ks. myös luku 1). Rajoite on selvempi jäsenvaltioissa, joissa työttömyysaste on historiallisen alhaisella tasolla, kuten Unkarissa, Maltalla ja Puolassa (ks. kaavio 10). Työvoimapulaa pidetään vähemmän haitallisena tuotannolle maissa, joissa työttömyysaste on korkein (Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa). Samoin maissa, joissa työmarkkinoilla on käyttämätöntä kapasiteettia (esim. Kreikassa, Espanjassa ja Kyproksella), suuri osuus työntekijöistä vaikuttaa olevan ylipäteviä työhönsä, mutta tämä on yleensä harvinaisempaa maissa, joissa työttömyysaste on alhainen (ks. kaavio 11). Tämä viittaa siihen, että koulutustason parantaminen ja investoiminen taitoihin – sen lisäksi että se edistää kasvua pitkällä aikavälillä – voi olla toimiva väline työllisyyden edistämisessä lyhyellä aikavälillä etenkin maissa, joissa työmarkkinaolot ovat jo kireät.

Kaavio 10: Työmarkkinapula pahenee kun työttömyys vähenee Työvoimapulaa koskeva yhdistelmäindikaattori (vasen) ja työttömyysaste (oikea) – 2018 Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus ja yritys- ja kuluttajakysely. Yhdistelmäindikaattori sisältää kaikki sektorit (ks. LMWD 2019). Kaavio 11: Ylipätevyyttä on enemmän maissa, joissa työttömyys on korkealla tasolla Ylipätevien osuus (vasen) ja työttömyysaste (oikea) – 2018 Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Ylipätevien osuus tarkoittaa niiden 20–64-vuotiaiden osuutta, joilla on korkea-asteen tutkinto ja jotka työskentelevät ISCO-tasojen 4–9 ammateissa. Nimellispalkkojen kasvu vauhdittui hieman useissa jäsenvaltioissa mutta oli yleisesti maltillista. Työntekijäkohtainen nimelliskorvaus kasvoi kaikissa jäsenvaltioissa vuonna 2018 ensimmäistä kertaa vuoden 2008 jälkeen. Kasvu vuonna 2018 vaihteli Kyproksen 0,5 prosentista Romanian 16,3 prosenttiin (kaavio 12). Vuonna 2018 nimellispalkan kasvu oli suhteellisesti nopeampaa useimmissa Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa. Nimellispalkat kasvoivat nopeasti (yli 7 prosenttia) Romaniassa, Tšekissä, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Puolassa. Nimellispalkkojen kasvu oli sitä vastoin vähäisempää (eli noin tai alle 2 prosenttia) Etelä-Euroopan maissa, joissa työttömyysasteet ovat suhteellisesti korkeammat. Vuonna 2018 reaalipalkkojen kasvu oli positiivista useimmissa jäsenvaltioissa. Keskimääräinen kasvu oli kohtuullista, EU:ssa 1,1 prosenttia ja euroalueella 0,7 prosenttia. Reaalipalkkojen kasvu oli erityisen nopeaa Romaniassa, jonka jälkeen tulivat Bulgaria, Puola, Viro, Latvia ja Tšekki (kaikki yli 5 prosenttia). Tämä lisää työntekijöiden ostovoimaa ja edistää elinolojen ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä. Asteikon toisessa päässä Kyproksella, Espanjassa, Suomessa ja Alankomaissa reaalipalkat putosivat. Reaalipalkkojen kehitys oli lähellä nollaa Belgiassa, Ranskassa, Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Matalan reaalipalkkakasvun maiden ryhmä on heterogeeninen, ja siihen kuuluu maita, joissa työttömyysaste on korkea tai suhteellisen korkea (esimerkiksi Espanja, Ranska ja Kypros), ja maita, joissa työttömyysaste on matala (esimerkiksi Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Itävalta). Kaavio 12: Palkkakasvu pysyi maltillisena Keski- ja Itä-Eurooppaa lukuun ottamatta Nimellis- ja reaalipalkan kehitys – 2018 (vuotuinen muutos, %). Lähde: Euroopan komissio, AMECO-tietokanta. Vuonna 2018 reaalipalkka kasvoi tuottavuutta nopeammin useimmissa jäsenvaltioissa, etenkin Keski- ja Itä-Euroopassa. Samanlainen suuntaus on odotettavissa vuonna 2019. Keskipitkällä aikavälillä (2013–2018) reaalituottavuus ja reaalipalkat kasvoivat molemmat hitaasti, ja reaalipalkkojen kasvu laahasi perässä, etenkin elpymisen alkuvuosina. Samalla kaudella EU:n työvoiman reaalituottavuus työntekijää kohti kasvoi 4,4 prosenttia, mikä oli hieman enemmän kuin reaalipalkkojen kasvu (+3,1 %), kuten kaaviosta 13 käy ilmi. Pitkittyneen maltillisen kasvun seurauksena palkat olivat vuonna 2018 edelleen alle vuoden 2013 tason kahdeksassa jäsenvaltiossa (Italiassa, Espanjassa, Kyproksella, Kreikassa, Suomessa, Kroatiassa, Portugalissa ja Belgiassa). Joissakin maissa, varsinkin Baltian maissa, Romaniassa, Bulgariassa ja Slovakiassa, palkkakasvu oli nopeampaa kuin tuottavuuden kasvu. Tämä on johdonmukaista alhaisten työttömyysasteiden ja kehittyvän työvoimapulan ja osaamisvajeen kanssa ja edistää lähentymisprosessia. Samalla sillä saattaa olla negatiivisia vaikutuksia kustannusten kilpailukykyyn, jos epäsuhtainen kehitys tuottavuuden kanssa jatkuu. Kaavio 13: Reaalipalkat kasvoivat viiden viime vuoden aikana hieman vähemmän kuin tuottavuus

Reaalipalkan ja reaalituottavuuden kehitys (muutos prosentteina, 2013–2018) Lähde: Eurostat, Euroopan komission AMECO-tietokanta (reaalikorvaus työntekijää kohti, BKT-deflaattorilla mukautettuna; työvoiman reaalituottavuus henkeä kohti). Maat on asetettu järjestykseen reaalipalkan ja reaalituottavuuden kasvun välisen eron perusteella (eli kaavion vasemmalla puolella reaalituottavuuden kehitys on ollut nopeampaa kuin reaalipalkkojen kehitys). Irlantia koskevat tiedot ovat vuosilta 2015–2018. Viiden viime vuoden aikana työtulojen osuus on hieman pienentynyt EU:ssa, mutta nähtävissä on yleinen lähentymissuuntaus. Vuoteen 2013 verrattuna työtulojen osuus pieneni 0,4 prosenttiyksikköä EU:ssa ja 0,7 prosenttiyksikköä euroalueella. Se kuitenkin kasvoi useimmissa Keski- ja Itä-Euroopan jäsenvaltioissa, joissa sen taso oli suhteellisen alhainen (esimerkiksi Latviassa, Liettuassa, Romaniassa ja Slovakiassa). Samalla työtulojen osuus on pienentynyt esimerkiksi Belgiassa ja Sloveniassa, joissa sen taso oli suhteellisen korkea. Suurimmista EU-maista työtulojen osuus pieneni hieman Ranskassa, Espanjassa, Italiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kasvoi hieman Saksassa ja Puolassa (ks. kaavio 14). Kaavio 14: Viiden viime vuoden aikana työtulojen osuudessa on nähtävissä jonkinasteista lähentymistä Muutos työtulojen osuudessa 2013–2018 Lähde: Euroopan komission AMECO-tietokanta; Mukautettu työtulojen osuus; koko kansantalous; prosentteina nimellisestä BKT:stä. Irlannissa työtulojen osuus pieneni 9,4 prosenttiyksikköä vuonna 2015 vuoteen 2014 verrattuna tilastotarkistusten vuoksi. Nettoansiot kasvoivat edelleen nopeammin Keski- ja Itä-Euroopassa, mikä edisti ansiotulotasojen lähentymistä. Suuntaus noudattelee Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin periaatteita, joissa asetetaan elintason ylöspäin suuntautuva lähentyminen yhdeksi päätavoitteeksi. Samaan aikaan maissa, joissa nettoansioiden kasvu on ollut keskimääräistä suurempaa, myös yksikkötyökustannusten kasvu on ollut nopeampaa, ja näiden vaikutuksia kilpailukykyyn on seurattava. Etelä- ja Länsi-Euroopan suuntaukset eroavat toisistaan: ansiotulot pysyivät vakaina tai pienenivät Espanjassa, Kreikassa ja Italiassa suhteellisen alhaisista absoluuttisista tasoista huolimatta (mutta johdonmukaisesti korkeampien työttömyysasteiden kanssa), kun taas kehitys oli dynaamisempaa maissa, joissa lähtötaso oli korkeampi. Suuntaus näkyy selvästi maiden u:n muotoisesta jakautumisesta kaaviossa 15, jossa käytetään vertailukohtana lapsetonta ja naimatonta palkansaajaa, joka saa keskimääräistä palkkaa, kolmen vuoden aikana (2015–2018). Asteikon alemmassa päässä Bulgaria, Liettua ja Unkari on luokiteltu ryhmään ”heikot mutta paranemassa”, kun taas Latvia, Romania ja Slovakia, joissa nettoansiot ovat kasvaneet hitaammin, luokitellaan ryhmään ”kriittisessä tilanteessa olevat”. ”Parhaiten suoriutuvien” joukossa nettoansiot (ostovoimastandardina) ovat yli 30 000 euroa Luxemburgissa, Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Näissä jäsenvaltioissa nettoansiot ovat kasvaneet nopeammin kuin muissa vastaavissa maissa. Kaavio 15: Nettoansiot ovat kasvaneet nopeasti Keski- ja Itä-Euroopassa, mikä tukee ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä Nettoansiot ja muutos edellisestä vuodesta – kolmen vuoden keskiarvo (sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattori) Lähde: Vero- ja etuustietokanta (omat laskelmat). Kausi: vuoden 2018 tasot (3 vuoden keskiarvo) ja keskimääräiset vuotuiset muutokset 2015–2018. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Jäsenvaltioissa, jotka on merkitty asteriskilla, nimelliset yksikkötyökustannukset ylittivät makrotalouden epätasapainoa koskevassa menettelyssä asetetun rajan. Makrotalouden epätasapainoa koskevan menettelyn tulostaulun indikaattori on nimellisten yksikkötyökustannusten prosentuaalinen muutos kolmen vuoden aikana. Raja on 9 prosenttia euroalueen maissa ja 12 prosenttia muissa maissa. Kyproksen tietoja ei ole saatavilla. Palkkaerot ovat pysyneet suhteellisen vakaina keskipitkällä aikavälillä. Palkkojen kasvulla, etenkin palkka-asteikon alapäässä, on merkittävä asema kysynnän ylläpitämisessä sekä tuloerojen ja työssäkäyvien köyhyysriskin vähentämisessä. Bruttoansioiden hajonta, jota mitataan viidennen ja ensimmäisen kymmenyksen välisellä suhteella (D5/D1), vaihteli vuonna 2017 Ruotsin 1,33:sta Irlannin 2,02:een (OECD:n tietojen perusteella). Palkanmuodostuksesta vastaavilla instituutioilla voi olla vaikutusta palkkahajontaan. Erityisesti vahva työehtosopimusten neuvotteluprosessi liitetään yleensä pienempiin tuloeroihin (Euroopan komissio, 2018). Työehtosopimusneuvottelujen kattavuus vaihtelee suuresti Euroopassa eri kansallisten perinteiden ja instituutioiden mukaan. Vuonna 2016 jonkin muotoisen työehtosopimuksen piiriin kuuluvien työntekijöiden osuus vaihteli Itävallan 98 prosentista Liettuan 7,1 prosenttiin (OECD:n laskelmien mukaan). Palkkakehityksellä on vaikutusta myös työssäkäyvien köyhyysriskiin, joka on edelleen useimmissa jäsenvaltioissa kaikkien aikojen korkeimmalla tasollaan. Sellaisten henkilöiden osuus, jotka ovat työssä mutta joiden ekvivalentit kotitalouden käytettävissä olevat tulot ovat alle köyhyysriskirajan, kohosi vuosien 2010 ja 2016 välillä 8,3 prosentista 9,6 prosenttiin. Tämän jälkeen se on pysynyt kohtuullisen vakaana ja oli keskimäärin 9,5 prosenttia vuonna 2018. Korkein taso oli Romaniassa (15,3 %), jonka jälkeen tulivat Luxemburg, Espanja, Italia, Yhdistynyt kuningaskunta ja Kreikka (kaikki yli 11 %). Asteikon toisessa päässä työssäkäyvien köyhyysriskiaste on alle 4 prosenttia Suomessa ja Tšekissä. Nopeinta lasku vuoteen 2017 verrattuna oli Romanissa, Kreikassa ja Unkarissa (noin 2 prosenttiyksikköä). Työssäkäyvien köyhyysriski liittyy voimakkaasti työsopimuksen tyyppiin: vuonna 2018 määräaikaisista työntekijöistä 16,2 prosenttia oli köyhyysriskissä, kun vakituisten työntekijöiden osalta osuus oli 6,1 prosenttia. Kaavio 16: Työssäkäyvien köyhyys pysytteli vuoden 2010 tasojen yläpuolella useimmissa jäsenvaltioissa Työssäkäyvien köyhyysriskiaste, monivuotinen vertailu Lähde: Eurostat, yhteisön tulo- ja elinolotilastot (SILC) Useimmissa jäsenvaltioissa vähimmäispalkalla asetetaan alaraja palkkajakaumalle. Tämä tehdään yleensä kansallisella lakisääteisellä vähimmäispalkalla (Itävaltaa, Kyprosta, Tanskaa, Suomea, Italiaa ja Ruotsia lukuun ottamatta). Riittävällä vähimmäispalkalla – joko lakisääteisellä tai alakohtaisilla työehtosopimuksilla neuvotellulla – on useita tarkoituksia: se vähentää palkkaeroja, toimii työnteon kannustimena, voi auttaa vähentämään työssäkäyvien köyhyyttä ja tukee kokonaiskysyntää lisäämällä sellaisten matalapalkkaisten perheiden tuloja, jotka ovat halukkaita kuluttamaan. Läpinäkyvät ja ennustettavissa olevat vähimmäispalkat edistävät myös liiketoimintaympäristöä, joka tukee investointeja ja työpaikkojen luomista ja jossa vältetään epätervettä kilpailua. Samalla vähimmäispalkalla lisätään matalapalkkaisten työntekijöiden palkkakustannuksia ja saatetaan näin vaikuttaa joidenkin ryhmien työllistymismahdollisuuksiin talouden rakenteesta ja makrotaloudellisesta tilanteesta riippuen. Useimmissa maissa työmarkkinaosapuolet osallistuvat vähimmäispalkan muodostamiseen, jotta kaikki nämä tekijät voitaisiin ottaa huomioon. Joissakin maissa prosessiin osallistuu myös asiantuntijaryhmiä. Näin on esimerkiksi kaikissa maissa, joissa lakisääteinen vähimmäispalkka on otettu käyttöön hiljattain (Saksa, Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta). Kaaviossa 17 esitetään vähimmäispalkka prosentteina mediaanipalkasta ja keskimääräisestä palkasta EU:ssa vuonna 2018. Korkeimmat vähimmäispalkat suhteessa mediaanipalkkaan ovat Ranskassa, Portugalissa, Sloveniassa ja Romaniassa ja alimmat Espanjassa, Tšekissä ja Virossa. Koska vähimmäispalkan mahdollinen vaikutus sekä työllisyyteen että elinoloihin on suurempi, jos sen piiriin kuuluu suuri osuus työvoimasta, myös tämä indikaattori olisi otettava huomioon. Vuonna 2016 enintään vähimmäispalkan verran ansaitsevien osuus oli 7,2 prosenttia mediaanijäsenvaltiossa (ks. kaavio 18), ja jäsenvaltioiden välillä oli suuria eroa (osuus oli noin 2 prosenttia Tšekissä ja Maltalla ja yli 12 prosenttia Puolassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa).

Kaavio 17: Vähimmäispalkat Euroopassa vaihtelevat kolmanneksesta puoleen keskimääräisestä palkasta Vähimmäispalkka suhteessa kokoaikaisten työntekijöiden mediaaniansioihin ja keskimääräisiin ansioihin (2018) Lähde: OECD. Huomautukset: Itävallassa, Kyproksella, Tanskassa, Suomessa, Italiassa ja Ruotsissa ei ole lakisääteistä kansallista vähimmäispalkkaa. OECD:llä ei ole Bulgariaa, Kroatiaa ja Maltaa koskevia tietoja. Kaavio 18: Vähimmäispalkkaa saavien työntekijöiden osuus vaihtelee suuresti jäsenvaltioiden välillä. Kansallisesta vähimmäispalkasta tietyn osuuden ansaitsevien työntekijöiden osuus Lähde: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review. Keski- ja Itä-Euroopassa palkkoihin kohdistuvat kasvavat paineet ovat vaikuttaneet kaikkiin palkanmuodostuksen tasoihin, myös vähimmäispalkkaan. Vähimmäispalkka kohosi lähes kaikissa EU-maissa vuonna 2019. Keskimäärin korotukset olivat suurimpia Keski- ja Itä-Euroopassa, joissa on koettu työvoimapulaa viime vuosina. Suurimmat nimelliskorotukset olivat kuitenkin Espanjassa (22,3 %) ja Kreikassa (10,9 %), joskin jälkimmäisessä vähimmäispalkka on edelleen selvästi pienempi kuin ennen kriisiä. Naiset ovat merkittävästi yliedustettuina vähimmäispalkan saajissa lähes kaikissa EU-maissa, lukuun ottamatta Viroa ja Bulgariaa, joissa sukupuolten välillä on suhteellisen hyvä tasapaino. Vuonna 2017 naisten yliedustus vähimmäispalkan saajissa oli suurinta Maltalla, Alankomaissa, Tšekissä, Slovakiassa, Kroatiassa ja Belgiassa. Kaavio 19: Verokiila on yleisesti pienentynyt, etenkin matalapalkkaisten parissa Työn verokiila, taso vuonna 2018 ja muutos 2013/2018 Lähde: Vero- ja etuustietokanta, Euroopan komissio/OECD. Huomautus: Tiedot koskevat naimattomia ja lapsettomia tulonsaajia. Tiedot päivitetty 17. kesäkuuta 2019. EU28:aa koskeva luku on painottamaton keskiarvo. Työhön kohdistuvan verorasitteen suuntaus on edelleen yleisesti asteittain aleneva. Vuonna 2018 keskimääräistä palkkaa saavien naimattomien työntekijöiden verokiilan pieneneminen oli merkittävintä Romaniassa (-4,7 prosenttiyksikköä), Virossa (-2,5 prosenttiyksikköä) ja Unkarissa (-1,1 prosenttiyksikköä). Verokiila kasvoi yli puolessa EU:n jäsenvaltioista mutta yleensä vain hyvin vähän – suurinta kasvu oli Bulgariassa (0,6 prosenttiyksikköä) ja Maltalla (0,4 prosenttiyksikköä). Maiden väliset erot pysyivät kaiken kaikkiaan suurina (ks. kaavio 19). Verokiila vaihteli alle 30 prosentista (Kypros ja Malta) lähes 50 prosenttiin (Belgia, Saksa, Italia, Ranska ja Itävalta). Samanlaista hajontaa on havaittavissa matalapalkkaisten työntekijöiden osalta (keskipalkasta enintään 67 % ansaitsevat), joskin veroasteen progressiivisuuden osalta esiin tulee maakohtaisia eroja. Verokiilan pitkän aikavälin aleneva suuntaus on erityisen näkyvä pienituloisten osalta. Vuosien 2013 ja 2018 välillä painottamaton keskimääräinen verokiila pieneni EU:ssa keskimäärin 1,7 prosenttiyksikköä (ja 2,0 prosenttiyksikköä matalapalkkaisten työntekijöiden osalta). Merkittävintä pieneneminen oli molemmissa tuloryhmissä Romaniassa, Unkarissa, Virossa ja Belgiassa. Pienituloisten työntekijöiden ryhmässä todettiin merkittävää pienenemistä Italiassa ja Ranskassa sekä Liettuassa ja Latviassa. Kahden jälkimmäisen maan osalta muutoksessa tulee esiin progressiivisen henkilökohtaisen tuloveron käyttöönotto. Pitkällä aikavälillä voidaan todeta verokantojen jonkinasteista lähentymistä, joskin verokiila kasvoi joissakin maissa, joissa se oli suhteellisen suuri (esim. Saksassa, Sloveniassa ja Tšekissä), ja pieneni joissakin maissa, joissa se oli suhteellisen pieni (esim. Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Euroryhmä sopi syyskuussa 2015, että euroalueen jäsenvaltioiden vertailuarvona työhön kohdistuvan verorasituksen osalta käytetään BKT-painotettua keskiarvoa. Tarkoituksena on saada lisää tietoa ja tukea uudistuksia työhön kohdistuvan verotuksen alalla. Tämän mukaisesti euroryhmä tarkastelee työn verokiilaa keskimääräistä palkkaa saavan naimattoman työntekijän ja matalapalkkaisen naimattoman työntekijän osalta. 3.1.2 Poliittiset toimet Työmarkkinaolojen kohentuessa työllisyystukia ollaan supistamassa. Monissa jäsenvaltioissa on kuitenkin edelleen käytössä taloudellisia tukia, joilla edistetään tiettyjen ryhmien työmarkkinoille integroitumista. Esimerkiksi Belgiassa nuorten työntekijöiden (alle 21-vuotiaiden) työnantajat voivat tietyin edellytyksin alentaa nuorten työntekijöiden bruttopalkkaa, ja erotus korvataan valtion työntekijöille maksamalla palkkiolla. Flanderin alueella (Belgiassa) valtio vahvisti ikääntyneisiin työntekijöihin, heikosti koulutettuihin nuoriin ja toimintarajoitteisiin kohdennettuja toimenpiteitä. Ranskassa yrityksille annettuja kokeellisia tukia kaikkein köyhimpien kaupunkialueiden asukkaiden palkkaamiseen ollaan asteittain laajentamassa, myös syrjäisimmille alueille. Saksassa Teilhabechancengesetz-ohjelman puitteissa valtio maksaa pitkäaikaistyöttömän palkasta 75 prosenttia ensimmäisenä vuotena ja 50 prosenttia toisena vuotena. Kyproksella vastavalmistuneiden harjoitteluohjelman puitteissa tuoreille lakimiehille, arkkitehdeille tai insinööreille annetaan kuukausittaista koulutustukea 650 euroa. Kannustimia myönnetään myös toimintarajoitteisten työllistymiseen. Portugalissa osana toimintaohjelmaa, jolla torjutaan epävarmoja työsuhteita ja edistetään työehtosopimusneuvotteluja, annetaan tukea yrityksille, jotka palkkaavat samanaikaisesti nuoren työttömän (tai ensimmäistä työpaikkaansa hakevan nuoren) ja ikääntyneen pitkäaikaistyöttömän pysyvään työsuhteeseen. Tukeen sisältyy osittainen tai täysi vapautus sosiaaliturvamaksuista. Tukea voidaan myös maksaa, jos nuorten tai pitkäaikaistyöttömien ammatillinen harjoittelu muunnetaan pysyväksi työsopimukseksi (vuonna 2019 tehtiin muutoksia hakuprosessin järkeistämiseksi). Romaniassa työnantajat, jotka palkkaavat vastavalmistuneita pysyvällä työsopimuksella, saavat kustakin työntekijästä kuukaudessa 2 250 leuta (noin 475 euroa) 12 kuukauden ajalta (18 kuukautta toimintarajoitteisten vastavalmistuneiden osalta). Sama määrä myönnetään myös yli 45-vuotiaiden työttömien, työttömien yksinhuoltajien, pitkäaikaistyöttömien tai NEET-nuorten palkkaamiseen. Sama määrä voidaan myöntää (työttömyysvakuutusbudjetista) työnantajille, jotka tekevät oppisopimus- tai harjoittelusopimuksen. Ruotsissa keskustellaan uudesta toimenpiteestä, joka on suunnattu maahan hiljattain saapuneille ja pitkäaikaistyöttömille ja jonka puitteissa valtio tukisi hieman yli puolta palkkakustannuksista. Lisätietoja erityisryhmille kohdennetuista toimenpiteistä löytyy jaksosta 3.2. Joissakin jäsenvaltioissa tuetaan työllisyyttä ja työtuloja pienentämällä verokiilaa. Poliittisiin toimenpiteisiin voi toisinaan sisältyä myös muutoksia sosiaaliturvamaksuihin. Espanjassa hyväksyttiin vuonna 2018 useita verohuojennuksia, esimerkiksi äitiys- ja isyysavustusten täysi verovapaus, varhaiskasvatuksen kustannusten vähennys sekä huollettavana olevan kumppanin kanssa elävien veronmaksajien vähennykset. Ranskassa aiempi CICE (työllisyyttä ja kilpailukykyä koskeva verohyvitys) muutettiin sosiaaliturvamaksujen suoraksi 6 prosenttiyksikön vähennykseksi palkoista, jotka ovat enintään 2,5 kertaa vähimmäispalkan suuruisia. Lisäksi mataliin palkkoihin sovelletaan 3,9 prosenttiyksikön vähennystä työnantajan sosiaaliturvamaksuista. Italiassa otettiin käyttöön 15 prosentin kiinteä vero pienille yrityksille, asiantuntijoille ja käsityöläisille, joiden tulot ovat enintään 65 000 euroa. Liettuassa progressiivisen henkilökohtaisen tuloveron käyttöönottoa koskevan suuren uudistuksen puitteissa pieni- ja keskituloisten verokiilaa pienennetään kolmen vuoden aikana. Myös työhön kohdistuvaa verotusta ollaan yksinkertaistamassa vapauttamalla matalapalkkaiset sosiaaliturvamaksuista, myös pääeläkejärjestelmän osalta. Tähän yhdistetään yleisten sosiaaliturvamaksujen korotus. Unkarissa työnantajan sosiaaliturvamaksut leikattiin 19,5 prosentista 17,5 prosenttiin vuonna 2019. Eläkkeensaajien työtulosta ei myöskään tarvitse maksaa maksuja, ja tavoitteena on edistää heidän osallistumistaan työmarkkinoille. Puolassa hyväksyttiin alle 26-vuotiaiden verohuojennukset. Maltalla osana työnteon kannattavuuden parantamista koskevaa aloitetta vuoden 2019 budjetissa vahvistettiin 40–68 euron suuruinen maksu kaikille työntekijöille, joiden ansiot ovat alle 60 000 euroa. Itsenäisten ammatinharjoittajien vähimmäismaksua korotettiin 1,9 prosenttia vuonna 2019. Korotuksella rahoitetaan suojan paraneminen sekä kattavuuden että keston osalta. Sloveniassa lomaetuus vapautettiin tuloveroista ja sosiaaliturvamaksuista keskimääräiseen palkkaan asti. Useissa jäsenvaltioissa ollaan toteuttamassa toimia palkanmuodostus- ja työehtosopimusneuvottelupuitteiden lujittamiseksi ja avoimuuden parantamiseksi. Kreikassa palautettiin työehtosopimusten jatkamisen periaate ja suotuisuusperiaate (eli mahdollisuus poiketa sopimuksista vain työntekijän eduksi). Tämän tuloksena tähän mennessä on jatkettu 15 työehtosopimusta, jotka kattavat yli 220 000 työntekijää. Kroatiassa keskustellaan lainsäädännöstä, jolla voitaisiin yhdenmukaistaa paremmin palkanmuodostusta valtionhallinnossa ottamalla käyttöön yhteiset palkkataulukot ja työn vaativuuteen liittyvät kertoimet. Uusi lainsäädäntö kattaisi myös virkamiesten työsuhteiden sellaiset alat, joista neuvotellaan tällä hetkellä työehtosopimusneuvotteluissa. Tämä edellyttää uuden tulosarviointijärjestelmän täytäntöönpanoa. Latviassa muutettiin työlakia niin, että helpotetaan alakohtaisten kahdenvälisten sopimusten tekemistä antamalla mahdollisuus poiketa tietyin edellytyksin 100 prosentin ylityökorvauksista. Liettuassa lakiluonnoksella pyritään selkeyttämään työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun ja työehtosopimusneuvottelujen oikeudellista ympäristöä valtakunnallisella, alakohtaisella tai hallinnollisella tasolla. Työmarkkinaosapuolten taloudellisten valmiuksien vahvistamiseksi veronmaksajilla on mahdollisuus antaa 1 prosentti henkilökohtaisesta tuloverostaan ammattiliitoille. Slovakiassa työlain muutoksen seurauksena työntekijät saavat nyt jakaa julkisesti palkkatietonsa, joita ei voida salata sopimuksella. Vähimmäispalkat kohosivat vuonna 2019 lähes kaikissa jäsenvaltioissa, joissa on lakisääteinen kansallinen vähimmäispalkka. Katsaus vuonna 2019 tapahtuneisiin päivityksiin löytyy taulukosta 2. Esimerkiksi Virossa bruttovähimmäispalkka nousi 540 euroon tammikuussa 2019 (500 euroa vuonna 2018). Työmarkkinaosapuolet sopivat, että vuoteen 2022 asti vähimmäispalkan korotukset lasketaan vuosittain työvoiman tuottavuuden ja talouskasvun perusteella. Kreikassa korotettiin lakisääteistä vähimmäispalkkaa 10,9 prosenttia ja poistettiin alle 25-vuotiaille maksettava vähimmäispalkan alittava palkka. Tämä on ensimmäinen korotus vuoden 2012 jälkeen. Espanjassa lakisääteinen vähimmäispalkka nostettiin enintään 12 600 euroon vuodessa poliittisella sopimuksella (ilman työmarkkinaosapuolia). Hallitus ilmoitti samalla julkisen sektorin palkkojen vähintään 2,25 prosentin korotuksesta vuonna 2019, ja niitä korotetaan vielä enintään 0,5 prosenttiyksikköä BKT:n kasvusta riippuen. Kroatiassa vähimmäisbruttopalkka kohosi 3 440 kunasta 3 750 kunaan (noin 460 eurosta 505 euroon), mikä on suurin korotus vuoden 2008 jälkeen. Liettuassa vähimmäispalkka korotettiin 400 eurosta 430 euroon kuukaudessa, mutta henkilökohtaisen tuloverouudistuksen tuloksena palkka on 555 euroa. Slovakiassa vähimmäispalkka kohosi 480 eurosta 520 euroon. Latviassa kansallista vähimmäispalkkaa ei korotettu, mutta rakennus- ja opetussektorin vähimmäispalkkoja päivitettiin ylöspäin. Puolassa hallitus ilmoitti vähimmäispalkan merkittävistä korotuksista, joiden seurauksena vähimmäispalkka lähes kaksinkertaistuu nimellisarvoltaan seuraavien viiden vuoden aikana (vuosien 2019 ja 2024 välillä 2 250 zlotysta 4 000 zlotyyn eli noin 525 eurosta 930 euroon). Italiassa ja Kyproksella keskustellaan ehdotuksista, joilla otettaisiin käyttöön lakisääteinen vähimmäispalkka. Italiassa lakiluonnoksessa ehdotetaan 9 euron tuntikohtaisen vähimmäisbruttopalkan käyttöönottoa. Kyproksella hallitus ilmoitti aikeestaan ottaa käyttöön kiinteä vähimmäispalkka, kunhan taloudessa päästään täystyöllisyyteen ja työttömyysaste on 5 prosenttia. Ennusteiden mukaan tämä on odotettavissa 2020–2021.

Taulukko 2: Kuukausittaisen vähimmäispalkan päivitykset vuonna 2019 (euroa) Maa 2018 2019 Nimellinen korotus Todellinen korotus Belgia 1 562,59 1 593,76 2,0 % 0,2 % Bulgaria 260,76 286,33 9,8 % 7,4 % Kroatia 462,10 505,90 9,5 % 8,4 % Tšekki 477,78 518,97 8,6 % 7,2 % Viro 500,00 540,00 8,0 % 5,0 % Ranska 1 498,47 1 521,22 1,5 % 0,1 % Saksa 1 497,79 1 557,09 4,0 % 2,2 % Kreikka 683,76 758,33 10,9 % 10,4 % Unkari 444,69 464,20 4,4 % 5,0 % Irlanti 1 613,95 1 656,20 2,6 % 1,8 % Latvia 430,00 430,00 0,0 % -2,9 % Liettua 400,00 555,00 (430,00) 7,5 % 5,0 % Luxemburg 1 998,59 2 071,10 3,6 % 2,0 % Malta 747,54 761,97 1,9 % 0,9 % Alankomaat 1 578,00 1 615,80 2,4 % 0,4 % Puola 502,75 523,09 4,1 % 6,4 % Portugali 676,67 700,00 3,5 % 2,8 % Romania 407,86 446,02 9,4 % 6,0 % Slovakia 480,00 520,00 8,3 % 6,0 % Slovenia 842,79 886,63 5,2 % 3,9 % Espanja 858,55 1 050,00 22,3 % 21,1 % Yhdistynyt kuningaskunta 1 638,36 1 746,73 4,9 % 2,4 % Lähde: Eurofoundin laskelmat. Kokoaikaisten aikuisten työntekijöiden bruttokuukausipalkkoja koskevat yhdenmukaistetut luvut (euroina). Euroiksi muunnettuna todelliset muutokset Unkarin ja Puolan vähimmäispalkoissa ovat suuremmat kuin nimelliset muutokset Unkarin forintin ja Puolan zlotyn devaluaation vuoksi. 3.2.Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan parantaminen sekä työhön pääsyn, taitojen ja osaamisen parantaminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 6 täytäntöönpanoa. Siinä kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman tarjontaa, taitoja ja osaamista. Siinä esitetään koulutustasoa koskevat indikaattorit sekä tulokset ja vaikutukset työvoiman taitojen kehittämiseen ja työllistettävyyteen. Tämän jälkeen tarkastellaan työmarkkinatuloksia eri ryhmissä, jotka ovat aliedustettuina työmarkkinoilla (esim. nuoret, ikääntyneet, naiset, maahanmuuttajataustaiset ja toimintarajoitteiset). Jaksossa 3.2.2 raportoidaan jäsenvaltioiden poliittisista toimenpiteistä näillä aloilla ja näihin ryhmiin kohdennetuista toimenpiteistä. 3.2.1 Keskeiset indikaattorit Pitkään jatkuneen keskeytymättömän edistyksen jälkeen koulupudokkaiden osuus on pysynyt samalla tasolla kahden viime vuoden ajan. Koulupudokkaiden osuuden alentaminen on osa Eurooppa 2020 -strategian koulutukseen liittyviä yleistavoitteita. Jäsenvaltiot sopivat alentavansa EU:n keskimääräisen koulupudokkuusasteen alle 10 prosenttiin vuoteen 2020 mennessä. Lähtötasona vuonna 2008 oli 14,7 prosenttia. Osuus laski jatkuvasti vuoteen 2016 asti, jolloin se oli 10,7 prosenttia. Sen jälkeen ei ole saavutettu merkittävämpää edistys