VIHREÄ KIRJA Rakennemuutos ja muutosten ennakointi: mitä viimeaikaisista kokemuksista on opittu? /* KOM/2012/07 lopullinen */





VIHREÄ KIRJA Rakennemuutos ja muutosten ennakointi: mitä viimeaikaisista kokemuksista on opittu? 1. Johdanto: Ennakoiva rakennemuutos tulevaisuuden kilpailukyvyn ja kasvun edistämiseksi Tämä vihreä kirja keskittyy yritysten rakennemuutokseen ja sen sosiaalisiin vaikutuksiin, joista monet Euroopan kansalaiset ovat oikeutetusti huolissaan. Rakennemuutos on ratkaisevan tärkeä tekijä työllisyyden ja Euroopan talouden kilpailukyvyn kannalta. Tässä vihreässä kirjassa pyritään kartoittamaan onnistuneita rakennemuutoksen ja muutokseen sopeutumisen käytäntöjä ja toimintalinjoja. Tavoitteena on edistää työllisyyttä, kasvua ja kilpailukykyä osana Eurooppa 2020 -strategiaa[1] ja varsinkin lokakuussa 2010 käynnistettyä teollisuuspolitiikan lippulaivahanketta[2] ja marraskuussa 2010 hyväksyttyä “Uuden osaamisen ja työllisyyden ohjelmaa”[3]. Vihreällä kirjalla on myös tarkoitus parantaa kaikkien asianosaisten toimijoiden välistä synergiaa tarttumalla rakennemuutokseen ja muutokseen sopeutumiseen liittyviin haasteisiin. Siinä myös otetaan huomioon Euroopan komission, työmarkkinaosapuolten, jäsenvaltioiden ja monien sidosryhmien viimeaikainen työ.[4] Komissio haluaa uudistaa tämän periaatekeskustelun reunaehdot ottaen huomioon talouskriisistä saadut kokemukset, talous- ja kilpailuolosuhteissa maailmanlaajuisesti tapahtuneet perusteelliset muutokset ja EU:ssa paraikaa toteutettavan rakenneuudistusohjelman.[5] Komissio aikoo tämän kuulemisen tulosten perusteella pohtia uusia tapoja, joilla hyviä käytäntöjä voidaan levittää paremmin ja panna tehokkaasti toimeen myös EU:n tasolla, jotta voidaan paneutua sekä talouskriisiin liittyviin välittömiin huolenaiheisiin että teollisuuspolitiikan lippulaivahankkeessa nimettyihin pitkäaikaisiin kilpailukykytavoitteisiin. Komissio aikoo sisällyttää tämän vihreän kirjan tulokset uudelleen esille otettuun joustoturvaohjelmaan. Tarkoituksena on myös virittää uutta keskustelua EU:n tasolla mahdollisesta lähestymistavasta rakennemuutokseen ja sen puitteista. Teollisuuspolitiikan lippulaivahankkeessa komissio toteaa eritoten, että ”rakennemuutosta koskevat päivitetyt suuntaviivat voivat osoittautua erittäin hyödyllisiksi, kun pyritään vahvistamaan yritysten ja työvoiman valmiuksia sopeutua nopeasti muuttuvaan taloudelliseen ympäristöön”. Tällainen päivittäminen voisi lisäksi ”kannustaa siirtymään pelkistä korjaavista toimista ennakoivampiin strategioihin”.[6] Vihreään kirjaan liittyy ja sitä tukee komission yksiköiden valmisteluasiakirja ”Rakennemuutos Euroopassa 2011”. Asiakirjassa kuvataan talous- ja finanssikriisin vaikutukset työmarkkinoihin ja eri sidosryhmien reaktiot niihin sekä EU:n toimet taitotarpeiden ennakoimisessa ja osaamisen kehittämisessä. Siinä korostetaan EU:n rahoituksen merkitystä rakennemuutosprosessien tukemisessa, rakenneuudistuksen vaikutuksia EU:n alueisiin ja ’älykkään erikoistumisen’ strategioiden roolia[7]. Lisäksi asiakirjassa analysoidaan työmarkkinosapuolten vuoropuhelun, oikeudellisten välineiden ja jäsenvaltioiden tukitoimien merkitystä, kuvaillaan haasteita ja EU:n vastatoimia sekä tuodaan esiin joitakin alustavia kokemuksia, joita viime vuosina on saatu muutoksen ja rakennemuutoksen ennakoinnista ja hallinnoinnista. Kriisistä opittua Euroopan talous on vaivoin nousemassa syvimmästä taantumasta vuosikymmeniin. Taantuma aiheutti romahduksen EU:n taloudellisessa toiminnassa. Miljoonia työpaikkoja on menetetty ja inhimilliset kustannukset ovat olleet suuret. Julkinen talous on joutunut kovaan paineeseen ja jäsenvaltioiden finanssipoliittiset rajoitteet ovat tiukentuneet. EU:n työmarkkinat osoittautuivat melko joustaviksi vuosien 2008–2009 laskusuhdanteessa, ja työllisyys alkoikin taas elpyä vuoden 2010 lopulla. Näkymät ovat kuitenkin huonontuneet merkittävästi, ja jäsenvaltioiden väliset erot ovat edelleen huomattavat. Useissa edistyneissä talouksissa työpaikkoja ei ole vielä syntynyt riittävästi, jotta kriisin aikana irtisanotut työntekijät olisi voitu ottaa takaisin töihin, ja taantuman seuraukset aiheuttavat kasvavaa huolta siitä, että vaikutukset työttömyyslukuihin ovat mahdollisesti pysyviä. Jäsenvaltioiden työttömyyslukujen erojen taustalla on BKT:n erilaisen kehityksen lisäksi muitakin merkittäviä tekijöitä, kuten erot siinä, miten paljon työaikaa on mukautettu, toisistaan poikkeavat tarpeet siirrellä työvoimaa eri sektoreiden välillä, esim. pois rakennusalalta, erilaiset koulutusjärjestelmät ja mm. harjoittelua koskevat järjestelyt, erilainen taloudellinen ja institutionaalinen alkutilanne ja taantuman korjaamiseksi toteutetut eriävät poliittiset toimet. Erittäin vaikeasta markkina- ja taloustilanteesta huolimatta yritykset ja niiden työntekijät kautta Euroopan ovat yleisesti ottaneet luovalla tavalla osaa rakenneuudistusprosesseihin, jotka ovat olleet rakentavia ja tehokkaita ja joiden avulla on onnistuttu rajoittamaan työpaikkojen menetyksiä innovatiivisin järjestelyin ja usein viranomaisten ja Euroopan komission tuella. Euroopan komission marraskuussa 2008 antamassa tiedonannossa ”Euroopan talouden elvytyssuunnitelma” (KOM(2008) 800 lopullinen) esitetään puitteet koordinoidulle EU:n tason toiminnalle, joka kattaa monet eri politiikat ja mobilisoi saatavilla olevat välineet Euroopan talouden tueksi. Koheesiopolitiikka on tässä yhteydessä erityisen tärkeä, sillä se on tärkein EU-tason väline investoitaessa kilpailukykyyn, kasvuun ja työllisyyteen.[8] Näiden toimien riittävyyttä on kiireesti analysoitava, koska nykyinen elpyminen on epävarmaa ja uusia riskejä on ilmaantumassa. Kilpailukykyhaasteet Keskipitkällä aikavälillä teknologinen kehitys ja innovointi lyhentävät tuotteiden elinkaarta ja pakottavat yritykset ja työvoiman jatkuvaan sopeutumiseen. Lisäksi muutokset työvoiman kansainvälisessä jakautumisessa ja nousevan talouden maista tulevat, varsinkin markkinoiden ylempiin segmentteihin erikoistuneet uudet vahvat yritykset lisäävät eurooppalaisiin yrityksiin kohdistuvia paineita entisestään. Euroopan talouden kilpailukyky, toimintojen ja työpaikkojen säilyminen sekä uusien tuotteiden kehittäminen ja sen mukanaan tuomat uudet työpaikat ovat yhä enemmän riippuvaisia eurooppalaisten yritysten kyvystä vahvistaa kilpailukykyään innovoimalla ja sopeutumalla nopeasti mutta jouhevasti muutokseen. Tässä mielessä teknologinen muutos ja innovointi voivat pakottaa yritykset ja työvoiman mukautumaan, mutta on myös merkkejä siitä, että innovointi yhdessä tutkimuksen ja koulutuksen kanssa voi olla tehokas tapa nostaa Eurooppa kriisistä. Komissio käynnisti innovaatiounionia koskevan lippulaivahankkeen vuonna 2010 ja antoi kertomuksen innovoinnin alalla tapahtuneesta edistymisestä vuonna 2011. [9] Yritykset siirtävät resurssejaan perinteisiä tuotteita ja palveluja tuottavilta toimialoilta ja sektoreilta, joilla kysynnän tulojousto on yleensä pieni, sellaisille toimialoille ja sektoreille, joiden teknologia- ja osaamissisältö on suurempi ja joilla kysynnän tulojousto on suuri. EU:n kilpailukyky riippuu sen kyvystä luoda toimintapuitteet nopeasti kasvaville innovatiivisille yrityksille, jotka ovat tärkeitä kestävän kasvun ja työpaikkojen syntymisen näkökulmasta.[10] Se riippuu myös kyvystä säilyttää Euroopan tuotantopohja ja kehittää sitä edelleen, mikä puolestaan vauhdittaa palvelutaloutta. Yritysten on pystyttävä sopeutumaan maailmantuotannon kansainvälistymiseen ja vastattava kilpailukykyhaasteeseen. Kaikki mukautumisen tiellä olevat esteet voivat pitkällä aikavälillä heikentää kilpailukykyä ja työllisyyttä. Teollisuuspolitiikan lippulaivahankkeessa korostetaan, että toiminnan edellytykset ovat olennaiset tärkeitä talouden onnistuneen sopeutumisen kannalta. Sopeuttamistoimenpiteiden onnistumiseksi kaikki asianosaiset sidosryhmät on saatava mukaan tarpeeksi aikaisessa vaiheessa. Riittävä rahoituksen saanti on erityisen tärkeää, sillä investoinnit voivat viivästyä tai lakata kokonaan luoton- ja rahoituksensaannin puutteen takia. Alan hyviä käytäntöjä on syytä kartoittaa ja levittää. Yritysten sopeutumiskykyä ja työntekijöiden työllistettävyyttä koskeva haaste — yritykset rakenneuudistusprosessin keskiössä Henkilöresurssien kehittäminen ja ammattitaidon parantaminen on tässä yhteydessä keskeistä. Siksi EU:n on hyödynnettävä viimeaikaisia kokemuksiaan ja parannettava maailmanlaajuista kilpailukykyään, jotta se vahvistuisi ja muuntuisi älykkääksi, kestäväksi ja osallisuutta edistäväksi taloudeksi, jossa työllisyys, tuottavuus, kilpailukyky ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus ovat korkealla tasolla. Eräiden jäsenvaltioiden viennin alalla saavuttamat myönteiset tulokset osoittavat kuitenkin, että menestyminen maailmanmarkkinoilla on kiinni paitsi hintakilpailukyvystä myös muista tekijöistä kuten erikoistumisesta tietyille aloille, innovaatioista ja osaamisesta. Jo ennen kriisiä näillä aloilla ilmenneet heikkoudet alkavat nyt olla silmiinpistäviä. EU on viime vuosikymmenten aikana rakentanut vahvan työllisyyden ja sosiaalisen suojelun järjestelmän, joka yhdessä suhteellisen korkean koulutustason kanssa on tarjonnut perustan sen tähänastiselle taloudelliselle ja yhteiskunnalliselle hyvinvoinnille. Maailmantalouteen tulevat uudet toimijat ja nopeasti muuttuvat yritysten toimintaympäristöt asettavat nyt kyseenalaiseksi järjestelmän, joka on tähän asti tehokkaasti synnyttänyt kasvua ja työpaikkoja. On yhä ilmeisempää, että ilman muutosta tämä järjestelmä ei pysty takaamaan, että resursseja ja etenkin henkilöresursseja siirretään nopeasti ja kitkatta taantuvista toiminnoista uusiin toimintoihin. Järjestelmä pystyy myös yhä huonommin tarjoamaan työntekijöille todellisia mahdollisuuksia kehittyä ammatillisesti heidän työpaikkojensa ollessa uhattuina, koska se ei tue heidän kykyään sopeutua muutokseen. Viimeaikaisen talous- ja finanssikriisin ja siihen liittyvien rakennemuutospaineiden takia on entistäkin tärkeämpää puuttua tällaisiin heikkouksiin. Joustoturvaa koskevan lähestymistavan ja Eurooppa 2020 -strategian[11] mukaisesti komissio haluaa kannustaa yrityksiä sopeutumaan pitkäjänteisesti nopeasti muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin mutta säilyttämään samalla työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkean tason asianmukaisten tukitoimien avulla. Toimenpiteitä, joilla tuetaan resurssien uudelleenkohdentamista yritysten ja työpaikkojen välillä, tarvitaan kipeästi. Niitä ovat työsuhdeturvalainsäädännössä ja yritysten rakennemuutokseen liittyvissä liiketoimintatavoissa tehtävät muutokset, jotka eivät estä resurssien uudelleenkohdentamista suuremman lisäarvon tuottaviin ja nopeammin kasvaviin toimintoihin, sekä tarkoituksenmukaiset koulutus- ja aktivointitoimet, joilla asianmukaisesti suunniteltujen työttömyysetuusjärjestelmien ohella autetaan työttömäksi jääneitä siirtymään uusiin työpaikkoihin ja ammatteihin. Rakennemuutostoimet ovat arkipäivää yrityksille, työntekijöille, viranomaisille ja muille sidosryhmille. EU on investoinut viime vuosina paljon energiaa ja työtä sellaisten poliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi, joilla helpotetaan muutokseen sopeutumista ja rakennemuutosta. Vaikka eurooppalaiset työmarkkinaosapuolet ovat tehneet kiitettävää työtä tällä saralla edellisten komission järjestämien kuulemisten jälkeen, yritysten, työntekijöiden ja alueiden sopeutumiskykyä on vieläkin lisättävä. Kansallisten, alueellisten ja paikallisten viranomaisten rooli taloudellisessa ja yhteiskunnallisessa muutoksessa Kriisi iski kokonaisiin teollisuudenaloihin ja siten kokonaisiin alueisiin valtiollisista rajoista piittaamatta. Tämä on kärjistänyt sekä alueiden välillä että niiden sisällä vallitsevaa jatkuvaluonteista maantieteellistä eriarvoisuutta, joka haittaa sisämarkkinoiden toimintaa. Ennakoiva ja dynaaminen rakenneuudistus vauhdittuu, kun viranomaiset osallistuvat rakenneuudistustoimiin ja niitä ennakoiviin prosesseihin helpottamalla ulkopuolisten sidosryhmien ja yritysten välistä yhteistyötä. Valtioiden ohella alueiden rooli on älykkään erikoistumisen edistämisessä ratkaisevan tärkeä, ja tapoja vahvistaa sitä on analysoitava syvällisemmin. Julkiset palvelut, toinen tärkeä työnantaja Vaikka tässä vihreässä kirjassa keskitytäänkin tuotantosektoriin, kriisin vaikutuksia julkiseen sektoriin on myös käsiteltävä, sillä se on merkittävä sekä työnantajana että palveluntarjoajana. Julkisten palvelujen (julkishallinto, koulutus, terveydenhuolto, sosiaalityö) työllisyys on viimeisten kolmen vuoden aikana kasvanut muihin aloihin verrattuna huomattavasti, noin 2 miljoonalla uudella työpaikalla. Syksyllä 2010 kasvu kuitenkin hidastui ja kääntyi vuoden 2011 ensimmäinen neljänneksellä negatiiviseksi. Julkisen sektorin kulutusmenojen leikkausten vaikutukset selittänevät tämän muutoksen[12]. Leikkaukset vaikuttavat eniten naisiin sekä työntekijöinä että palvelujen käyttäjinä (esim. lastenhoito ja vanhustenhuolto). Monien julkisten palvelujen tuotanto voi olla talouden kilpailukyvyn kannalta arvokkaampi kuin mitä sen kustannukset ja tuottavuus osoittavat (esim. siksi, että se tuottaa suuria kuluttajaylijäämiä tai tuotannontekijöiden kokonaistuottavuuden parannuksia muilla aloilla). Tämä pätee sellaisilla palvelualoilla kuten terveydenhuolto, koulutus, lastenhoito, vanhustenhuolto ja kuljetuspalvelut. Viranomaiset vastaavat julkisten yritysten ja toimilupien myöntämisen kautta suoraan tai välillisesti suuresta osasta palvelusektoreiden työllisyyttä. Sen lisäksi, että ne kantavat yleisen vastuun taloudesta, niiden olisi taattava edellytykset siirtää osaamista jouhevasti ja hyödyntää nykyistä työvoimaa parhaalla mahdollisella tavalla niillä sektoreilla, joista ne ovat vastuussa. Samaan aikaan tarve vakauttaa edelleen valtiontaloutta vaikuttaa itsestään selvästi julkisen sektorin toimintaan ja työllisyyteen. Tehokkuutta parantava rakenneuudistus on yhä tärkeämpää myös julkissektorilla. Tässä korostuu se, miten tärkeää on, että julkisen sektorin rakennemuutosstrategioissa otetaan asianmukaisesti huomioon julkisten palvelujen erityisasema ja niiden vaikutus yksityiseen sektorin tuottavuuteen. Voidaankin kysyä, miten ennakoivia ja strategisia pitkän aikavälin lähestymistapoja muutoksen hallinnointiin ja rakennemuutokseen voidaan soveltaa julkiseen sektoriin nykyisten vakauttamistoimien puitteissa. Olisi myös tärkeää huomioida keskeisten julkisten palvelujen kuten terveydenhuollon uudistustarpeet ja taata niiden pitkän aikavälin kestävyys kasvavan kysynnän paineessa. 2. Kriisistä opittua Finanssikriisin vaikutukset reaalitalouteen alkoivat tuntua täysimääräisesti vuonna 2009, kun BKT alkoi supistua ennennäkemätöntä vuosivauhtia Atlantin kummallakin puolella. Euroopassa työllisyys osoittautui erittäin kestäväksi välittömästi taantuman alkamisen jälkeen varsinkin siksi, että työaikaa mukautettiin tuntuvasti. Vuoden 2009 loppupuoliskolta lähtien irtisanomiset kuitenkin lisääntyivät ja työttömyys kasvoi jyrkästi useimmissa EU-maissa, joskin maiden väliset erot olivat suuria. Elpyminen pääsi vauhtiin vuoden 2010 alkupuoliskolla mutta tasaantui loppuvuodesta, mikä johtuu myös tilapäisten tekijöiden, kuten poikkeuksellisten elvytystoimenpiteiden lopettamisesta. Tuotannon elpymisestä huolimatta työllisyys ei alkanut kasvaa ennen kuin vuoden 2010 lopulla, ja työttömyys pysytteli niissä korkeissa lukemissa, joihin se kiipesi vuonna 2009.[13] Työllisyyden yleinen suuntaus heijasteli erilaisia kehityskulkuja eri sektoreilla. Vaikka työttömyyden kasvu vaikutti alunperin lähinnä toimialoihin, jotka ovat altteimpia suhdannevaihteluille ja jotka voivat mukauttaa työaikaa vain rajallisessa määrin, kuten on erityisesti rakennusalalla, on näyttöä siitä, että osa tästä kasvusta on pysyvää. Vaikka lyhennetyn työajan järjestelyjä käytettiin laajalti, työllisyys laski myös valmistusteollisuudessa ja jatkoi laskuaan myös elpymisen aikana. Tällainen kehitys voi johtua maailmanlaajuisesta taantumasta johtuvista mukautuksista, joita tehtiin tiettyjen alojen liikakapasiteetin takia, ja siitä, että taantumariskin aikaisesta BKT:n laskusta tuli pysyvää. Tarve siirtää työntekijöitä matalan tuottavuuden aloilta korkean tuottavuuden aloille voi itse asiassa aiheuttaa pidempiaikaista työttömyyttä ja korkeamman rakenteellisen työttömyysasteen, millä puolestaan on kielteisiä vaikutuksia inhimilliseen pääomaan ja mikä näin ollen pahentaa pysyvää työttömyyttä entisestään.[14] Se, miten nopeasti työttömyys palaa kriisiä edeltävälle tasolle, riippuu kasvunäkymien ja erilaisen taloudellisen ja institutionaalisen alkutilanteen lisäksi alakohtaisen uudelleenkohdentamisen tarpeesta ja yritysten kyvystä mukauttaa työvoimakustannuksia joko suoraan tai työaikaa muuttamalla. Se riippuu myös tukea-antavista poliittisista puitteista, joihin kuuluvat työttömyysetuusjärjestelmät ja aktivointipolitiikat, joilla työttömiä kannustetaan palaamaan töihin, palkkojen mukauttamista tukevat palkanmuodostusmekanismit, työpaikkojen luomiseen kannustavat verotusjärjestelmät, sekä kohdennetut aktiiviset työmarkkina- ja koulutuspolitiikat, joilla helpotetaan työmarkkinoiden siirtymävaiheita ja pitkäaikaistyöttömien työhönpaluuta. Talouskriisin aikana saadut kokemukset osoittavat, että erittäin vaikeasta markkina- ja rahoitustilanteesta huolimatta yritykset ja niiden työntekijät ovat eri puolilla Eurooppaa yleisesti osallistuneet rakenneuudistusprosesseihin, jotka ovat olleet rakentavia ja tehokkaita ja joiden avulla on onnistuttu rajoittamaan työpaikkojen menetyksiä innovatiivisin järjestelyin. Kuten vuoden 2009 European Restructuring Monitor (ERM) -raportissa ”Restructuring in recession”[15] korostetaan, monet yritykset kautta Euroopan ovat vastatoimena kriisiin ryhtyneet aloitteisiin työpaikkojen säilyttämiseksi – useimmiten on kyse erilaisista keinoista lyhentää työaikaa (ks. laatikko). Muita keinoja ovat tuotantoseisokit, velvoite ottaa vuosilomaa, lyhyempi työviikko tai -päivä, työaikatilijärjestelyjen enenevä käyttö, vuorotteluvapaat ja sapattivapaat. Joissakin yrityksissä on laskettu palkkoja: 10–20 prosentin väliaikaiset leikkaukset ovat olleet yleisiä. Useimmat yritykset ovat käyttäneet näiden toimenpiteiden erilaisia yhdistelmiä, ja tiukat neuvottelut ovat johtaneet monenlaisiin kompromisseihin, esimerkiksi matalampaa palkkaa vastaan on tarjottu osuutta yrityksestä. Irtisanomispaketit ovat myös olleet laajalti käytössä, usein yhdistettyinä varhaiseläkkeeseen. Työmarkkinosapuolten vuoropuhelulla ja työehtosopimusneuvotteluilla on ollut tärkeämpi tehtävä kuin koskaan tuotannon, työn organisoinnin ja työolojen sopeuttamisessa nopeasti muuttuviin ja vaativiin olosuhteisiin kriisin aikana. Viranomaiset ovat puolestaan lisänneet julkisia välineitä, joilla pyritään edistämään kriisin aikana työttömiksi jääneiden palaamista työmarkkinoille. Kriisin alkuaikoina jäsenvaltiot vahvistivat julkisten työvoimapalvelujen valmiuksia ja palvelutarjontaa. Taantuman pitkittyminen on kuitenkin johtanut siihen, että joidenkin maiden hallitukset ovat leikanneet menoja ja vähentäneet julkishallinnon resursseja myös julkisilta työvoimapalveluilta.[16] Eräät jäsenvaltiot ovat perustaneet tai vahvistaneet jo olemassa olleita erikoistuneita uudelleensijoituselimiä. Näiden elinten toimintaan osallistuu tavallisesti useita sidosryhmiä, joihin kuuluu valtion ja alueiden viranomaisia, työmarkkinaosapuolia ja muita paikallisia toimijoita. Niiden tehokkuus, joka on tulosta erikoistuneesta uudelleensijoittamistyöstä, ja useiden sidosryhmien hallinnolle luontainen suuri luottamus tekee niistä arvokkaan työkalun laskusuhdanteen vaikutuksista selviämiseksi. Lyhennetty työviikko on luultavasti ollut kaikkein innovatiivisin ratkaisukeino kriisiin, ja tällaisilla järjestelyillä on usein laaja julkinen tuki. Työntekijöille on yleensä korvattu menetetty työaika sekä julkisten järjestelmien maissa että maissa, joissa työajan lyhentämistä säännellään työehtosopimuksin ja viranomaiset puuttuvat asiaan vain sovitun korvauksen täydentämiseksi. Se, miten paljon koulutusta vapautuvalla ajalla tarjotaan, vaihtelee myös huomattavasti, samoin kuin se, missä määrin sosiaaliturvamaksut pidetään voimassa lyhennetyn työajan aikana. Vuosien 2008–2009 taantuman aikana työajan lyhentäminen oli yritysten tärkein kustannussäästöstrategia. Työaikaa ei kuitenkaan aina ole mahdollista lyhentää kriisin torjumiseksi. Työajan lyhentäminen on yrityksissä mahdollista, jos työaikatileillä on positiivinen saldo. Työajan lyhentämisjärjestelyt myös todennäköisesti lakkaavat toimimasta, jos työvoiman kysyntä pysyy vähäisenä. Tällaisen järjestelyn lopettamisesta liian myöhään voi aiheutua huomattavia kustannuksia, sillä se sitoo työvoimaa taantuviin toimintoihin, jolloin resurssien tarvittava uudelleenkohdentaminen estyy, tulevaisuuden kasvuodotukset kärsivät ja kilpailu vääristyy. Valtion tukemien työjärjestelyjen saatavuus riippuu julkisen talouden tilasta, joka on heikentynyt useissa maissa. Analysoitaessa näitä mekanismeja on tärkeä ottaa huomioon, että niiden tehokkuus ja vaikuttavuus on sekä taloudellisesta että sosiaalisesta näkökulmasta vaihdellut huomattavasti erilaisissa kansallisissa ja alakohtaisissa olosuhteissa. Kaikkiin johtopäätöksiin niiden riittävyydestä ja/tai siirrettävyydestä muihin yhteyksiin olisi sen vuoksi liitettävä analyysi onnistumiseen johtaneista tekijöistä. Työajan lyhentämistä ja lyhennettyä työaikaa koskevaa näyttöä Tuotannon supistumisesta johtuvien työllisyyden ja työajan muutosten analyysi osoittaa, että eri jäsenvaltioissa työmarkkinoiden mukautuminen tapahtui kriisin pahimpana aikana hyvin eri tavoin. Joissakin maissa irtisanomiset alkoivat heti, kun taas toisissa työnantajat ensin lyhensivät työaikaa irtisanomisten sijasta, mitä viranomaiset joissakin tapauksissa tukivat sitä lyhennetyn työajan järjestelyin. Alla olevasta kaaviosta näkyy, että työajan lyhentämistä käytettiin EU:ssa eniten vuoden 2009 ensimmäisellä neljänneksellä, kun valmistusteollisuus oli aallonpohjassa. Tuotannon elpymisen jälkeen myös keskimääräinen työaika piteni, mikä on merkki sekä lyhennetystä työajasta luopumisesta että joissakin tapauksissa työvoiman mukautuksista. Taulukko: Työllisyyden ja keskimääräisen työajan neljännesvuosittainen kasvu valmistusteollisuudessa EU:ssa (kausitasoitettuna) Lähde: Eurostat Jäsenvaltioissa tapahtuneesta kehityksestä käy ilmi, että työajan lyhentämistä käytettiin laajalti useissa maissa vuoden 2009 ensimmäisellä neljänneksellä. Työaikaa lyhennettiin huomattavasti eritoten Saksassa, Belgiassa ja Itävallassa, jotka pystyivätkin pitämään työllisyyden edeltävää vuotta vastaavalla tasolla. Taulukko: Työllisyyden ja keskimääräisen työajan muutos valmistusteollisuudessa vuoden 2009 ensimmäisellä neljänneksellä verrattuna vuoden 2008 ensimmäiseen neljännekseen (kausitasoitettuna) Lähde: Eurostat (Italiaa koskevia tietoja ei ole saatavilla) Näyttää olevan joitakin merkkejä siitä, että näissä talouksissa on lyhennetyn työajan avulla onnistuttu hillitsemään irtisanomisten määrää ja siihen liittyvää työttömyyden kasvua. Tällaiset järjestelyt hyödyttävät myös yrityksiä, jotka ovat kyenneet pitämään ammattitaitoiset tai erikoiskoulutuksen saaneet työntekijänsä töissä taantumankin aikana. Komission teettämästä analyysistä[17] käy ilmi, että näillä järjestelyillä on onnistuttu vähentämään talouskriisin vaikutusta irtisanomisiin, ja siinä painotetaan, että talouskriisin jälkeen tällaisista toimenpiteistä on luovuttava oikea-aikaisesti. Tutkimuksessa korostetaan riskiä, että lyhennetyn työajan pitkittynyt käyttö tukee kysyntää taantuvilla sektoreilla ja mahdollisesti viivästyttää niiden rakennemuutosta varsinkin silloin, kun työvoiman uudelleenkohdentamisen kustannukset ovat pienet ja kannustimet rakennemuutokseen korkeat. Viivyttämällä uudelleenkohdentamista lyhennetyn työajan järjestelyt pidättelevät tuottavuuden kasvua ja siitä seuraavia palkankorotuksia. Jotta nämä järjestelyt olisivat mahdollisimman tehokkaita, ne olisi liitettävä työvoiman uudelleenkohdistamista edistävään tehokkaaseen työttömyysetuusjärjestelmään. Tätä analyysia tukee hiljattainen OECD:n tutkimus[18], jossa esitetään, että lyhennetyn työajan järjestelyillä on ollut taloudellisesti merkittävä vaikutus työpaikkojen säilymiseen talouden taantuman aikana. Vaikutukset ovat olleet suurimmat Saksassa ja Japanissa niiden työntekijöiden osalta, joiden työsuhde on vakinainen. Tällaiset järjestelyt ovat suurelta osin olleet tuloksekkaita työllisyyden ylläpitämisessä. Euroopan talouden elvytyssuunnitelmassa esitettyjen suositusten mukaisesti jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön kattavia kriisintorjuntapaketteja, joilla hillitään finanssikriisin vaikutuksia kokonaiskysyntään ja estetään liiallisia irtosanomisia reaktiona tuotannon väliaikaiseen supistumiseen. Lyhennetyn työajan järjestelyjen lisäksi useissa jäsenvaltioissa on nostettu työttömyysetuuksien kattavuutta ja tasoa. Lyhytaikaisiin toimenpiteisiin ovat kuuluneet myös suorat yritystuet, kuten lainat tai takuut rahoituksen saannin helpottamiseksi, sosiaaliturvamaksujen alentaminen, julkisen sektorin työllisyysohjelma ja vahvistetut aktiiviset työmarkkina- ja koulutuspolitiikat, jotka usein kohdistetaan irtisanottuihin. Vuodesta 2010 lähtien orastava elpyminen ja yhä tiukemmat julkisen talouden rajoitteet ovat johtaneet politiikan painopisteiden uudelleenarviointiin. Uudistusten on sovittava tilanteeseen, jossa kasvu on hiljalleen palautumassa mutta työvoima ei vielä osallistu täysimääräisesti kasvupotentiaalin toteuttamiseen, koska työttömyys jatkuu korkeana. Nyt on keskityttävä vero- ja etuusjärjestelmiin, joilla taataan työnteon kannattaminen, aktivointipolitiikkoihin, joilla palkitaan työelämään palaavat työttömät, työsuhdeturvajärjestelmiin, joilla turvallisuus ja joustavuus saadaan tasapainoon, sekä palkkakehitykseen, joka on johdonmukainen talouden tasapainottamis- ja sopeuttamistarpeiden kanssa. Monet finanssikriisin alkamisen aikoihin toteutetuista työmarkkinoihin kohdistuneista hätätoimenpiteistä on vähitellen poistettu. Aktiivisia työmarkkina- ja koulutuspolitiikkoja on vahvistettu, ja joissakin maissa on alettu uudistaa työsuhdeturvalainsäädäntöä työpaikkojen syntymisen vauhdittamiseksi ja työmarkkinoiden segmentoitumisen ehkäisemiseksi. Ovatko edellä esitetyt rakennemuutokseen ja erityisesti lyhennettyyn työaikaan liittyvät poliittiset toimenpiteet ja käytännöt tarkoituksenmukaisia? Missä nimenomaisissa olosuhteissa? Toimivatko ne kysynnän pysytellessä jatkuvasti heikkona? Mitä jäsenvaltiot, komissio tai työmarkkinaosapuolet voivat tehdä vaihtaakseen ja levittääkseen alan parhaita käytäntöjä ja kannustaakseen niiden laajempaa käyttöä? 3. Kilpailukykyhaaste: talouden ja teollisuuden sopeutumisen edistämisen merkitys Yritysten erilaiset sopeutumistavat Sopeutuminen on osa yritysten kilpailuprosessia ja tapa parantaa tuottavuutta. Jatkuvan sopeutumisen tarve on seurausta teknologisesta muutoksesta, innovoinnista, tiukemmasta kilpailusta ja uusista kilpailijoista sekä muutoksista kuluttajien preferensseissä, lainsäädännössä, resurssien ja muiden panosten saatavuudessa ja hinnoissa ja markkinoille pääsyssä jne.[19] Normaaliaikoina ilmenevät muutospaineet vahvistuvat, kun taloudellinen toiminta hiipuu pidemmäksi ajanjaksoksi. Yritykset, jotka eivät pysty sopeutumaan muuttuviin olosuhteisiin, eivät pysy pitkällä aikavälillä kilpailijoidensa tahdissa. Sopeutuminen on siksi nähtävä osana resurssien uudelleenkohdentamisprosessia, jossa olemassa olevat tuotantorakenteet asetetaan kyseenalaisiksi ja mahdollisesti korvataan uusilla, tehokkaammilla ja kilpailukykyisemmillä rakenteilla ja yrityksillä. Yhä ammattitaitoisemman ja pääoma- ja teknologiaintensiivisemmän tuotantopohjansa ansiosta EU:n teollisuus integroituu yhä tiiviimmin kansainvälisiin arvoketjuihin, kun globaalit hankinnat monimutkaistuvat, jotta se voisi palvella globaaleja kasvumarkkinoita. Sopeutuminen voi tapahtua muuttamalla yrityksen toimintaa esim. laajentamalla tai supistamalla sitä, muuttamalla yrityksen sijaintia arvoketjussa, spin-off-yritysten ja sisäisen yrittäjyyden avulla, käyttämällä varoja uudella tavalla, puhdistamalla taseet, parantamalla ammattitaitoa ja koulutusta ja/tai tekemällä organisatorisia muutoksia yrityksen hallinnossa. Konkreettisesti sanottuna syntymässä on uusia liiketoimintamalleja, jotka liittävät tuotannon ja palvelut läheisemmin yhteen. Innovatiivisten ratkaisujen kuten resurssitehokkaampien tuotantomenetelmien tai kehittyneiden materiaalien ja nanotekniikan kaltaisten uusien tekniikoiden kehittämisellä voi olla vaikutuksia mm. ulkoistamispäätöksiin. Ne ovat esimerkkejä toiminnoista, jotka voisivat olla osa liiketoiminnan päivittäistä dynamiikkaa, jonka avulla elinkelpoinen yritys pysyy kilpailukykyisenä. Tehokkaan sopeutumisen edellytykset Yritykset ja sektorit tietävät yleensä itse parhaiten uudistamistarpeensa. Jotta sopeutuminen sujuisi tehokkaasti, yritysten on voitava toimia ympäristössä, jossa asianmukaiset toimintaedellytykset mahdollistavat sopeutumisen. Kaikki sopeutumisen tiellä olevat esteet haittaavat pitkällä aikavälillä kilpailukykyä ja työllisyyttä. Sisämarkkinoiden avulla on luotava toimintaedellytyksiä ja mahdollisuuksia koko Euroopassa. Työmarkkinoiden toimivuus ja liikkuvuus on tässä tärkeä näkökohta. Muita tärkeitä aloja yritysten ja koko yhteiskunnan kannalta ovat pääomamarkkinoiden toimivuus (rahoituksen saanti), kilpailun aste tuotemarkkinoilla, T&K:n ja innovaatiojärjestelmien tehokkuus, yrittäjyysympäristö, mekanismit tietämyksen siirtoa ja teknologian käyttöönottoa varten, tehokas koulutusjärjestelmä ja laajemmat yhteiskunnalliset haasteet. Nämä eivät ole pelkästään sääntelyyn liittyviä tekijöitä. Sisämarkkinoiden toimenpidepaketilla ja lippulaivahankkeella ”Innovaatiounioni” tähdätään näiden esteiden järjestelmälliseen poistamiseen, jotta yritykset voivat saada hyvät ideansa nopeammin markkinoille, mukautua ja kasvaa. Huippuinnovatiivisista pk-yrityksistä ja innovaatioklustereista on tulossa innovaatio- ja tuotantoprosessin tärkein kanava. Tämä näkyy yhä kasvavana klusteripolitiikan ja älykkään erikoistumisen tarpeena sekä tarpeena hankkia osaamista ja kohdennettua tietämystä tulevaisuuden markkinoista ja niihin liittyvistä keskeisistä teknologioista. Rakennemuutos Rakennemuutos voi koskea yhtä yksittäistä yritystä, liittyä sen liiketoiminnan jatkuvaan kehittämiseen tai olla yhteydessä aikaisempien investointien epäonnistumiseen. Rakennemuutos voi koskea myös kokonaista toimialaa tai sen joitakin segmenttejä. Sektorien välillä on myös selkeitä eroja, ja edellä mainitut paineet vaikuttavat toisiin sektoreihin enemmän kuin toisiin. Koneet, kemikaalit, moottoriajoneuvot ja sähkölaitteet ovat esimerkkejä teollisuudenaloista, joihin globaali kilpailu ja teknologinen kehitys vaikuttavat voimakkaasti. Tällä on vaikutuksia niiden tehokkaan rakennemuutoksen tarpeeseen. Autoteollisuus on viimeaikainen esimerkki siitä, miten yritykset ja sektorit pyrkivät rakennemuutokseen haastavissa taloudellisissa ja yhteiskunnallisissa oloissa. Siitä kertoo korkean tason CARS 21 -ryhmän 2. joulukuuta 2011 antama väliraportti (ks. liitteenä oleva komission yksiköiden valmisteluasiakirja ”Restructuring in Europe 2011”[20]). Joillakin rakenneuudistustoimilla (kuten toimitusketjujen osien lopettamisella tai työntekijöiden tilapäisellä irtisanomisella) on kielteisiä vaikutuksia ympäröivään talouteen. Tämä merkitsee sitä, että poliittisia vaikuttajia tarvitaan, mutta ollakseen tehokkaita poliittisten toimien ei pitäisi viivyttää tai estää tehokkuutta lisääviä tarpeellisia uudistuksia. Niiden pitäisi sen sijaan helpottaa resurssien siirtämistä toisiin yrityksiin tai toisille sektoreille. Erityisesti rahoituksen saanti on elintärkeää taloudelliselle toiminnalle, sillä ulkoisten varojen rajallinen saanti voi viivyttää tai estää investointeja edellyttävien uudistusten tekemistä. Rahoituksen saantiin vaikuttavat pääomamarkkinoiden ja julkisen rahoitustuen lisäksi myös muut sääntelyyn liittyvät tekijät kuten yritysverotus ja konkurssisäännöt. Pitkälliset ja raskaat konkurssimenettelyt voivat tehokkaasti estää sen, että rehelliset epäonnistuneet yrittäjät aloittaisivat liiketoiminnan uudestaan ja näin säilyttäisivät olemassa olevia työpaikkoja ja loisivat uusia. Näin on siitäkin huolimatta, että on paljon näyttöä siitä, että tällaiset ”uuden mahdollisuuden” yritykset kasvavat nopeammin ja ovat elinvoimaisempia kuin perinteiset uusyritykset[21]. Komission tiedonannossa vuodelta 2008 ”Pienet ensin, Eurooppalaisia pk-yrityksiä tukeva aloite”[22] ja sitä seuraavassa tiedonannossa vuodelta 2011 ”Eurooppalaisia pk-yrityksiä tukevan Small Business Act -aloitteen uudelleentarkastelu”[23] jäsenvaltioita kehotettiin toteuttamaan kaksi erityistoimea tämän ongelman ratkaisemiseksi. Vuoden 2008 tiedonannossa jäsenvaltioita kehotettiin ”pyrkimään siihen, että kaikki oikeudelliset menettelyt yrityksen purkamiseksi saadaan päätökseen vuoden kuluessa, kun on kyse konkurssista, johon ei liity petosta”, ja vuoden 2011 tiedonannossa niiden toivottiin edistävän ”toisen mahdollisuuden antamista yrittäjille rajoittamalla rehellisten yrittäjien konkurssien jälkeinen velkojen vanhentumisaika ja velkasaneerausjärjestely enintään kolmeen vuoteen” vuoteen 2013 mennessä. Valtiontukisäännöillä[24] on osuutensa joissakin rakennemuutostapauksissa. Tämäntyyppinen tuki sallitaan yrityksille, joiden katsotaan olevan elinkelpoisia mutta vaikeuksissa ja jotka joutuisivat konkurssiin ilman valtion tukea, koska yksikään yksityinen taho ei ole halukas antamaan niille pääomaa. Siksi tällainen tuki liittyy vain äärimmäisiin tilanteisiin, joissa yrityksillä ei kenties ole ollut aikaa reagoida ajoissa muuttuviin olosuhteisiin. Komissio haluaisi kuulla sidosryhmien näkemyksiä seuraavista kysymyksistä: - Minkälaiset toimintapuitteet ovat parhaat onnistuneen teollisen mukauttamisen mahdollistamiseksi? - Mitä rakennemuutokseen liittyviä rahoituksen saantia koskevia nykyisiä toimia voidaan pitää hyvinä käytäntöinä? - Mihin lisätoimenpiteisiin on ryhdyttävä konkurssimenettelyjen parantamiseksi? 4. Yritysten sopeutumiskykyä ja työntekijöiden työllistettävyyttä koskeva haaste — yritykset rakenneuudistusprosessin keskiössä EU on onnistunut suojelemaan taloutensa tuotantopohjaa taantuman pahimpien vuosien yli. Nykyisissä epävarmoissa makrotaloudellisissa oloissa Euroopan teollisuuden kyky pysyä kilpailukykyisenä ja pitää kiinni työpaikoista on yhä enemmän riippuvainen sen kyvystä innovoida ja sopeutua nopeasti ja kitkattomasti muutokseen, joka on seurausta tekniikan edistymisestä sekä kaupankäyntimalleissa, sääntelykehyksessä, liiketoimintamalleissa ja kuluttajien käyttäytymisessä tapahtuvista muutoksista. EU:n on eri politiikan aloilla toteuttamien toimiensa avulla tuettava yrityssektoria näiden muutosten keskellä. Ympäristöön, talouteen, teknologiaan, markkinoihin ja yhteiskuntaan liittyvien haasteiden edellyttämä perusteellinen sopeutuminen on pannut liikkeelle valtavan taloudellisen ja sosiaalisen rakennemuutoksen, jota vakava taantuma vielä kiihdyttää. Työllisyyden näkökulmasta siihen sisältyy sekä työpaikkojen syntymistä ja katoamista että ennen kaikkea työn sisällön muuntumista (uudenlaisia työtehtäviä, taitovaatimuksia ja työjärjestelyjä). Vaikka ammattitaitoinen työvoima on yksi Euroopan talouden kilpailukyvyn avaintekijöistä, sitä ei voida pitää itsestäänselvyytenä, ja sen ylläpitäminen vaatii ennakoivaa lähestymistapaa. Juoheva sopeutuminen muutokseen edellyttää selkeästi taitotarpeita ja riittäviä investointeja inhimilliseen pääomaan. Älykkään, kestävän ja osallistavan kasvun ylläpitämiseksi on tärkeää varmistaa, että yrityksillä on asianmukaisesti koulutettua työvoimaa, jotta vältetään kysynnän ja tarjonnan epäsuhta ja osaamisvaje. Korkean työllisyyden ylläpitämiseksi on myös elintärkeää ennakoida tulevaisuudessa tarvittavia taitoja (esim. ympäristöalan ja terveys- ja sosiaalihuollon alan taitojen tarve) ja sitä myötä mukauttaa koulutusjärjestelmiä, opetussuunnitelmia ja tutkintoja yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa sekä kehittää harjoitteluun perustuvaa uudelleenkoulutusta alalla jo toimiville työntekijöille osana elinikäistä oppimista. Jos ammattitaitoisesta työvoimasta tulee pulaa, yritysten olisi oltava valmiita etsimään sitä myös ulkomailta. Tätä varten on välttämätöntä investoida tieto- ja viestintätekniikkataitoihin ja digitaaliseen lukutaitoon. Työpaikkoja syntyy mm. uusien energiatehokkaiden puolijohteiden tuotannossa, tietotekniikan etäresurssipalveluissa, tietoverkkoturvallisuuden alalla ja virtuaalisovellusten tarjoamisen alalla. Siksi näiden alojen osaajilla on suuri kysyntä, joten tietoteknisten taitojen hankkimista koskevia erityisiä aloitteita olisi edistettävä. Talous- ja finanssikriisi ja samanaikaisesti kiihtyvä muutosvauhti ovat johtaneet tarpeeseen uudistaa tiettyjä aloja ja työvoiman alakohtaista jakautumista. Siksi on tärkeämpää kuin koskaan, että Euroopassa puututaan nykyisiin heikkouksiin yritysten sopeutumiskyvyssä ja työntekijöiden työllistyvyydessä. Komissio haluaa kannustaa yrityksiä sopeutumaan pitkäjänteisesti nopeasti muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin ja säilyttämään samalla työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkean tason asianmukaisten tukitoimien avulla. Resurssien uudelleenkohdentamista yritysten ja toimialojen välillä on ehdottomasti tuettava, ja korkeasti koulutettujen mutta yhä useammin työttömiksi jäävien nuorten potentiaali on hyödynnettävä. Kun rakennemuutos ennakoidaan ja hallitaan paremmin, työntekijät ja yritykset pystyvät paremmin sopeutumaan ylikapasiteetista, nykyaikaistamisesta ja rakenteellisista muutoksista seuraaviin siirtymiin. Yritystasolla johto ja työntekijöiden edustajat ovat avainasemassa keskusteltaessa tulevaisuuteen suuntautuvista rakennemuutosstrategioista. Sosiaalisten ongelmien välttämiseksi ja uusien taitojen ja työpaikkojen edistämiseksi rakennemuutokseen liitetään poliittisia toimenpiteitä, joilla helpotetaan taloudellista muutosta ja työelämän siirtymiä. Tuotannontekijöiden tarvittavan uudelleenkohdentamisen helpottamiseksi poliittisilla linjauksilla olisi pyrittävä poistamaan työmarkkinoiden jäykkiä rakenteita ja varmistamaan, ettei niiden taitorakenteesta tule estettä mukautumiselle ja talouskasvulle. Samanaikaisesti on tehokkaasti puututtava sosiaalisiin ja terveydellisiin vaikutuksiin, joita työpaikkojen epävarmuus, mukautuminen, irtisanomiset ja pitkäaikaistyöttömyys aiheuttavat. Tavoitteena on työntekijöiden sopeutuminen työpaikoilla tapahtuviin muutoksiin, nopea paluu työmarkkinoille ja siirtymien terveysvaikutusten lieventäminen. Yrityksissä ja sektoritasolla on syntymässä uusia käytäntöjä tällä alalla, jopa kriisiaikoina. Muutosta ajavien tekijöiden vahvistumisella on ollut syvällinen vaikutus tapaan, jolla työmarkkinaosapuolet ja viranomaiset ovat puuttuneet ongelmaan. Monissa jäsenvaltioissa on viime vuosina vallinnut selkeä suuntaus siirtyä pois puhtaasti korjaavasta strategiasta kohti ennaltaehkäiseviä toimia eli ennakoivampaa strategiaa, jolla pyritään minimoimaan rakennemuutosprosessiin liittyvät sosiaaliset vaikutukset. Rakennemuutoksiin liittyvät riskit sisällytetään ennaltaehkäiseviin strategioihin, ja tuloksena voi olla sekä muutoksen kohteena olevien työntekijöiden positiivinen ammatillinen liikkuvuus että yritysten kilpailukyvyn paraneminen. Eurooppalaisten rakenneuudistusprosessien tarkastelu kuitenkin osoittaa, että alan käytännöt ovat joskus pikemminkin reaktiivisia kuin ennakoivia ja proaktiivisia. Toimia toteutetaan liian myöhäisessä vaiheessa päätöksentekoprosessia eikä niihin oteta mukaan ulkopuolisia tahoja, jotka voisivat osallistua rakennemuutoksen sosiaalisten vaikutusten vaimentamiseen. Passiivisen asenteen ja muutosvastarinnan taloudellinen kustannus on valtava ja uhkaa investointeja ja työllisyyden kasvua. Siksi on tärkeää luoda keskinäisen luottamuksen ilmapiiri, joissa yhteiskunnan kaikki segmentit (yritykset, työntekijät ja heidän edustajansa, viranomaiset jne.) voivat kohdata tulevaisuuden dynaamisella tavalla. Onko ennakoiva lähestymistapa muutoksen hallinnointiin ja rakennemuutokseen toteuttamiskelpoinen? Miten rakennemuutosta koskevia nykyisiä linjauksia ja suuntaviivoja voidaan parantaa kriisistä saatujen kokemusten ja uusien taloudellisten ja yhteiskunnallisten haasteiden valossa? Miten kriisistä saatuja oppeja voidaan levittää ja ottaa käyttöön? 5. Synergiavaikutuksen luominen teollisuuden muutosprosessissa Komissio haluaisi kuulla kaikkien sidosryhmien näkemyksiä hyvistä käytännöistä ja mahdollista synergiaeduista seuraavilla aloilla: a) rakennemuutosprosessien ennakointi, b) rakennemuutosprosessien valmistelu ja hallinta, c) arviointi ja raportointi, d) työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun merkitys ja e) passiivisen suojelun uudelleentarkastelu, kuten jäljempänä hahmotellaan. (a) Rakennemuutosprosessien ennakointi Pitkän aikavälin strateginen suunnittelu Muutoksen ennakointi onnistuu paremmin, jos se sisällytetään konkreettisesti yritysten ja alueiden pitkän aikavälin strategioihin pitkän aikavälin kestävyyden ja kilpailukyvyn vahvistamiseksi ja jos innovaatiosuuntautunutta toimintatapaa edistetään. Sen lisäksi, että yritykset ja viranomaiset ennakoivat muutosta pitkän aikavälin suunnittelussaan, ne voisivat tarttua uusiin tilaisuuksiin ja luoda kasvua ja työllisyyttä. Myönteinen esimerkki tästä on vähähiilisen ja resurssitehokkaan teknologian kehittäminen, mikä on osoittautunut kestävän kasvun ja työllisyyden lähteeksi EU:n eri alueilla. Yrityksen pitkän aikavälin strategiseen suunnitteluun sisältyy inhimillisiin resursseihin, työllisyyteen ja osaamiseen liittyviä tavoitteita, jotka koskevat yrityksen työntekijöiden taitojen ja osaamisen jatkuvaa kehittämistä. Sillä voidaan lisätä yrityksen tuottavuutta ja sitä kautta sen kilpailukykyä ja kannattavuutta sekä sen kykyä mukautua ja innovoida. Jatkuvan kehittämisen avulla voidaan myös parantaa työntekijöiden työllistettävyyttä ja tukea heidän liikkuvuuttaan sekä yrityksen sisällä että sen ulkopuolella. Alue- ja paikallisviranomaiset voivat olla tärkeässä roolissa myös alueidensa pitkän aikavälin kilpailukyvyn parantamisessa, erityisesti kehittämällä älykkään erikoistumisen strategioita. Miten voitaisiin edistää strategisten ja innovatiivisten pitkän aikavälin lähestymistapojen kehittämistä muutoksen hallintaa varten, myös työllisyyden ja osaamisen alalla? Miten voitaisiin parantaa yritysten, paikallisviranomaisten ja muiden paikallisten toimijoiden välistä synergiaa?Miten tietyt vastuut ja tehtävät tällä alalla olisi jaettava yritysten, työmarkkinaosapuolten ja viranomaisten kesken? Työvoima- ja taitotarpeiden aikainen ennakointi Joissakin yrityksissä ovat kehitetty työllisyyden ja osaamisen kauaskantoista suunnittelua koskevia mekanismeja yhteistyössä työntekijöiden edustajien ja/tai ammatillisen koulutuksen tarjoajien kanssa. Myös julkisilla työvoimapalveluilla ja alakohtaisilla järjestöillä voi olla tärkeä rooli sellaisten työntekijöitä uudelleenkouluttamisessa, joiden on pakko vaihtaa ammattia tai alaa. Näin helpotetaan työvoiman siirtämistä yritysten ja sektorien välillä. Kaikkien asianosaisten kumppanien on toimittava yhteistyössä, jotta pystytään määrittämään oikeanlainen koulutus ja tarvittavat taidot ja mistä ne voivat tulevaisuudessa löytyä ottaen myös huomioon väestörakenteen muutokseen liittyvät haasteet. Yritysten ja ammattioppilaitosten välinen yhteistyö on tässä erittäin tuloksekasta, kunhan sen rakenne ja puitteet ovat kunnossa. Myös paikalliset aloitteet voivat olla merkittäviä, kuten osaamiskumppanuudet, joita alue- ja paikallisviranomaiset voivat muodostaa tiiviissä yhteistyössä ulkopuolisten tahojen kanssa, esim. yliopistojen ja muiden koulutuksen tarjoajien, teknologiainstituuttien, innovaatiokeskusten ja kehittämisvirastojen sekä terveydenhuolto- ja sosiaaliturvalaitosten kanssa. Yritykset voivat myös myötävaikuttaa työllisyys- ja osaamisasiain seurantaryhmien toimintaan ja osallistua muihin asiaa koskeviin aloitteisiin kyseisellä alueella ja/tai sektorilla. Miten yrityksiä voidaan vielä enemmän kannustaa luomaan työvoima- ja taitotarpeita ennakoivia tehokkaita käytäntöjä? Miten koulutuksesta kehitetään pysyvä osa inhimillisten resurssien hallintaa? Miten voidaan edistää yritysten toimien ja julkisen sektorin aloitteiden välistä synergiaa tarkoituksenmukaisen työllisyys- ja koulutuspolitiikan tukemiseksi? (b) Rakennemuutosprosessien valmistelu ja hallinta Varhainen valmistelutyö Aika on ratkaiseva tekijä rakennemuutoksen onnistuneessa hallinnassa. Ennen rakennemuutostoimien käynnistämistä olisi mahdollisuuksien mukaan suoritettava asianmukaisia valmistelutoimia, joihin kaikki tärkeät sidosryhmät osallistuvat. Näin ehkäistään tai lievennetään rakennemuutoksen taloudellisia, sosiaalisia ja alueellisia vaikutuksia. Sektoritasolla hyviä esimerkkejä tästä ovat puolustuksen, autonosien ja televiestinnän aloilla toteutetut toimialan laajuiset toimet. Valmistelut olisi ihannetapauksessa suoritettava mahdollisimman aikaisessa vaiheessa ja aloitettava heti, kun rakennemuutoksen tarve todetaan. Huomioon on otettava sektorin, alueen tai yrityksen tasolla mahdollisesti jo neuvotellut menetelmät ja menettelyt. Riittävän aikainen aloittaminen helpottaa rakennemuutoksen taloudellisten, sosiaalisten ja alueellisten vaikutusten minimointiin tähtäävien toimenpiteiden toteuttamista. Miten yrityksiä ja niiden työntekijöitä voidaan kannustaa ryhtymään riittävän aikaisessa vaiheessa ja riittävässä määrin muutoksen hyväksymistä edistäviin rakennemuutosprosessien valmistelutoimiin? Mitkä ovat alan parhaita käytäntöjä? Keskinäisen luottamuksen rakentaminen ja yhteinen tilannearvio Keskinäinen luottamus syntyy ja yhteiseen tilannearvioon päästään kaikkien asianosaisten sidosryhmien jatkuvan ja laadukkaan viestinnän avulla. Yritysten pitkän aikavälin strategisista tavoitteista ja vaatimuksista tai lyhyen aikavälin rajoitteista olisi tiedotettava mahdollisimman tarkoin, samoin suunnitelluista toimenpiteistä ja muista mahdollisista vaihtoehdoista kaikki etunäkökohdat huomioon ottaen. Yritysten sosiaalinen vastuu ja avoin lähestymistapa voivat rohkaista kaikkia sidosryhmiä, etenkin työntekijöiden edustajia, tekemään yhteistyötä ja etsimään kumpaakin osapuolta tyydyttäviä ratkaisuja ilman turhia viivytyksiä ja epävarmuutta. Mikä vaikutus keskinäisellä luottamuksella ja yhteisellä tilannearviolla voi olla rakennemuutoksen hyvässä hallinnassa? Miten niitä voidaan edistää sekä yrityksissä että laajemmissa yhteyksissä? Sosiaalisten vaikutusten minimointi Yritykset, joiden on tehtävä rakenneuudistuksia, turvautuvat irtisanomisiin yleensä vasta harkittuaan kaikkia muita mahdollisia vaihtoehtoja samalla kun ne pyrkivät säilyttämään kilpailukykynsä ja pitkän aikavälin kannattavuutensa. Yritykset myös pyrkivät usein löytämään ja toteuttamaan tarkoituksenmukaisia tukitoimia. Työntekijöiden edustajien olisi avoimesti neuvoteltava joustavista ratkaisuvaihtoehtoisista irtisanomisille. Talouskriisi on osoittanut, että joustavuus kuuluu luonnostaan nykyjärjestelmään. Monet yritykset kautta Euroopan ovat toteuttaneet työpaikkojen säilyttämiseksi tilapäisiä aloitteita, jollaisia ovat lyhennetty työaika, tuotantoseisokit, velvoite ottaa vuosilomaa, työviikon tai ‑päivän lyhentäminen, työaikatilijärjestelyjen enenevä käyttö, vuorotteluvapaat ja sapattivapaat. Silloin kun irtisanomisia ei voida välttää tai osana vaihtoehtoista pakettia, yrityksiä, paikallisviranomaisia ja kaikkia asianosaisia sidosryhmiä, myös terveydenhuolto- ja sosiaaliturvalaitoksia, kannustetaan tekemään yhteistyössä järjestelyjä irtisanottujen työntekijöiden hyväksi, jotta nämä voivat parantaa työllistettävyyttään ja palata työmarkkinoille mahdollisimman nopeasti. On osoitettu, että huonosti hallitulla rakennemuutoksella voi inhimillisten ja psykologisten seuraustensa myötä olla merkittävä pitkäaikainen ja kielteinen vaikutus yritysten työntekijöihin, mikä heikentää tätä kilpailukyvyn kannalta tärkeää resurssia. Eräiden erityisen suurten muutosten kohteena olevien sektorien yritykset ja työmarkkinaosapuolet ovatkin sopineet henkistä terveyttä työpaikoilla koskevista suuntaviivoista ja pyrkivät yhä enemmän puuttumaan näihin haasteisiin. Mitä yritykset ja työntekijät voivat tehdä rakennemuutostoimien työllisyyteen ja yhteiskuntaan suuntautuvien vaikutusten minimoimiseksi? Miten julkisella politiikalla voidaan helpottaa näitä muutoksia? Ulkoisten taloudellisten, sosiaalisten, ympäristöllisten ja alueellisten vaikutusten minimointi Tarve puuttua rakennemuutoksen alueellisiin vaikutuksiin tuli esille työmarkkinaosapuolten työn aikana. Kun rakennemuutoksen vaikutukset ovat erityisen suuria jollakin alueella, yritykset pyrkivät useimmiten sovittamaan valmistelutoimensa kaikkien muiden toimijoiden toimiin. Pyrkimyksenä on maksimoida työntekijöiden uudelleentyöllistymismahdollisuudet, tukea kyseisen alueen taloudellista ja sosiaalista muutosta ja kehittää työpaikkoja synnyttäviä uusia taloudellisia toimintoja. Tätä varten yritykset usein keskustelevat valmisteilla olevista toimenpiteistä alue- tai paikallisviranomaisten tai muiden asianomaisten sidosryhmien, myös terveydenhuolto- ja sosiaaliturvalaitosten, kanssa. Joskus yritykset myös osallistuvat ja/tai myötävaikuttavat jonkin sellaisen työryhmän tai verkoston toimintaan, joka on perustettu alue- tai sektoritasolla toimen vaikutusten minimoimiseksi. Alueella, jolla jotkin suuret yritykset käyvät läpi rakennemuutosta, edellä kuvatut toimenpiteet kohdistuvat joissakin tapauksissa myös muiden yritysten, myös pk-yritysten, työntekijöihin. Pk-yrityksille annettava tiedotus ja apu auttaa niitä mukauttamaan omaa liiketoimintaansa ja hallitsemaan rakennemuutosprosessia. Mitä hyödyllistä yritykset, paikallisviranomaiset ja muut sidosryhmät voivat tehdä minimoidakseen rakennemuutoksen alueelliset vaikutukset? Miten yritystä, johon toisen yrityksen rakennemuutos vaikuttaa, voidaan tukea sen omassa sopeutumisprosessissa? Miten erityisesti pk-yrityksille voidaan tiedottaa ja niitä voidaan avustaa rakennemuutosprosessissa? (c) Arviointi ja raportointi Välineet, joilla säännöllisesti arvioidaan rakennemuutostoimia ja raportoidaan niistä yhteistyössä työntekijöiden edustajien ja prosesseissa mukana olevien ulkopuolisten tahojen kanssa, voivat joissakin tilanteissa olla hyödyllisiä, esim. oppimisprosessin sujuvoittamisessa. Mikä merkitys aikaisempien rakennemuutostoimien arvioinnilla ja niistä raportoinnilla voi olla sidosryhmien tietämyksen lisäämisessä ja niiden käytäntöjen parantamisessa? (d) Työmarkkinaosapuolten rooli Koska johto ja työntekijöiden edustajat kuuluvat avaintoimijoihin rakennemuutosstrategioita koskevissa keskusteluissa, olisi syytä nostaa työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu tärkeään rooliin parhaiden käytäntöjen levittämisessä ja edistämisessä. Mikä rooli työmarkkinaosapuolten vuoropuhelulla voisi olla rakennemuutoksen ennakointia ja hallintaa koskevien parhaiden käytäntöjen levittämisessä ja edistämisessä? (e) Passiivisen suojelun uudelleentarkastelu Siirtyminen työllisyyden passiivisesta suojelusta sen aktiiviseen suojeluun on joustoturvan ydinajatus. Yksi mahdollinen tapa toteuttaa tämä ajatus on siirtyä yksittäisten työpaikkojen suojelemisesta työntekijöiden koko työelämän mittaiseen suojeluun. Toinen mahdollisuus on lisätä niin kutsuttua sisäistä joustavuutta, jolla pyritään suojelemaan työpaikkoja sellaisin toimenpitein, joilla taataan joustava sopeutuminen muuttuviin olosuhteisiin. Aina tällaiseen muutokseen ei kuitenkaan ole liittynyt olemassa olevan työsuhdeturvajärjestelmän perinpohjaista tarkastelua varsinkaan rasitteiden ja kustannusten osalta. Kuten millä tahansa muullakin yrityksen toiminnolla, muutoksen ennakoinnilla ja ennakoivilla rakenneuudistuksilla on kustannuksensa, mutta niistä on kaikille asianomaisille myös hyötyä: yritysten sopeutumiskyky lisääntyy, työntekijöiden työllistettävyys paranee ja alueiden taloudellinen dynaamisuus kasvaa. Komissio on täysin tietoinen valtavista eroista jäsenvaltioiden välillä tässä suhteessa, ja se haluaisi kuulla sidosryhmien (varsinkin kansallisten viranomaisten ja työmarkkinaosapuolten) näkemyksiä siitä, onko työsuhdeturvajärjestelmää tarkistettava, kun otetaan huomioon suunniteltu siirtyminen kohti työllisyyden ennakointia ja proaktiivista turvaamista. 6. Paikallis- ja alueviranomaisten rooli Ennakoiva ja dynaaminen rakenneuudistus saa usein vauhtia, kun viranomaiset tukevat rakenneuudistustoimia ja niitä ennakoivia prosesseja helpottamalla ulkopuolisten sidosryhmien ja yritysten välistä yhteistyötä. Viranomaiset myös usein luovat, edistävät ja tukevat mekanismeja, joilla kannustetaan pieniä ja keskisuuria yrityksiä toteuttamaan tämäntyyppisiä toimenpiteitä. Lisäksi ne tukevat ennakoivia prosesseja ja rakenneuudistustoimia niiden taloudellisten, alueellisten ja sosiaalisten vaikutusten lieventämiseksi. Seuraavassa kuvataan eräitä Euroopassa havaituista parhaista käytännöistä. Eräitä parhaita käytäntöjä Euroopassa: · Viranomaisilla, myös julkisilla työvoimapalveluilla, on merkittävä rooli rakennemuutoksen kohteena olevilla alueilla: ne perustavat pysyviä elimiä, verkostoja tai seurantakeskuksia muutosprosessien seuraamiseksi ja edistävät alueellisia työllisyyssopimuksia työpaikkojen luomiseksi ja sopeuttamiseksi. Ne tukevat tai luovat mekanismeja työelämän siirtymien helpottamiseksi, järjestävät koulutusta pk-yrityksille ja niiden työntekijöille ja edistävät vuoropuhelua ja yhteistyötä pk-yritysten ja suurten yritysten välillä. Lisäksi ne tukevat alueellista työllisyyttä sekä taloudellista ja yhteiskunnallista muutosta. · Joissakin tapauksissa viranomaiset käynnistävät yhteistyössä yritysten kanssa nopean toiminnan palveluja ja tukijärjestelyjä sellaisten työntekijöiden auttamiseksi, joilla on edessään työelämän siirtymä tai irtisanominen. Rajoittamatta kansallisista laeista ja/tai käytännöistä johtuvia yritysten velvoitteita viranomaiset osallistuvat joskus työllisyystoimien, kuten siirrettävien taitojen hankkimisen, rahoittamiseen. Älykkään erikoistumisen strategiat voivat myös olla tärkeä väline, jota alueet voivat käyttää rakennemuutosprosessissaan.[25] EU-tasolla tuetaan koheesiopolitiikan toimin, erityisesti Euroopan sosiaalirahastosta ja Euroopan globalisaatiorahastosta, sekä ennakoivia toimia että toimenpiteitä niiden työntekijöiden auttamiseksi, joiden työpaikka on uhattuna joidenkin tiettyjen rakenneuudistustoimien vuoksi. Huomioon otetaan myös työmarkkinoiden uudet tarpeet, jotka johtuvat siirtymisestä vähähiiliseen ja resurssitehokkaaseen talouteen. Miten viranomaisten roolia varsinkin aluetason ennakointiprosessien ja erityisten rakenneuudistustoimien tukemisessa voitaisiin kannustaa, kun otetaan huomioon erilaiset kansalliset perinteet viranomaisten osallistumisessa yritysten sisäisiin prosesseihin? KUULEMINEN Komissio kehottaa kaikkia asiasta kiinnostuneita tahoja vastaamaan tässä vihreässä kirjassa esitettyihin kysymyksiin ja lähettämään mahdollisia lisäkommentteja 30. maaliskuuta 2012 mennessä. Vihreä kirja ja vastauslomake ovat saatavissa Europa-verkkosivustolla: http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=333&langId=en Vastaukset voi lähettää sähköpostilla osoitteeseen: EMPL-GREEN-PAPER-RESTRUCTURING@ec.europa.eu tai postitse osoitteeseen: European Commission Directorate-General for Employment, Social Affairs and Inclusion Green Paper on Restructuring Unit C2 Rue Joseph II, 27 Office 06/044 B-1000 Brussels [1] KOM(2010) 2020. [2] Komission tiedonanto ”Globalisaation aikakauden yhdennetty teollisuuspolitiikka – Kilpailukyky ja kestävyys keskeiselle sijalle”, 27. lokakuuta 2010, KOM(2010) 614 lopullinen. [3] Komission tiedonanto ”Uuden osaamisen ja työllisyyden ohjelma”, KOM(2010) 682 lopullinen. [4] Mm. komission rakennemuutosta koskeva kuulemisasiakirja tammikuulta 2002, Euroopan työmarkkinaosapuolten sen seurauksena suorittaman työn tulokset ja joukko viime vuosina tehtyjä muita raportteja ja tutkimuksia, eritoten komission vuodesta 2005 järjestämien rakennemuutosfoorumien yhteydessä. Hyödyllinen yhteenveto siitä, mitä kaikki eri sidosryhmät ovat rakennemuutoksesta oppineet, on esitetty ”rakennemuutosta varten laaditussa tarkistuslistassa”, joka on osa komission 3. kesäkuuta 2009 esittämää tiedonantoa ”Yhteinen sitoutuminen työllisyyteen”. [5] KOM(2011) 815 — Vuotuinen kasvuselvitys 2012, http://ec.europa.eu/europe2020/reaching-the-goals/monitoring-progress/annual-growth-surveys/index_fi.htm. [6] Komission tiedonanto ”Uuden osaamisen ja työllisyyden ohjelma”, KOM(2010) 682 lopullinen, kohta 1.2. [7] Älykäs erikoistuminen on edellytys hyvin toimiville kansallisille ja alueellisille tutkimus- ja innovaatiojärjestelmille. Se on innovaatiounionin itsearviointiväline ja olennainen osa uudistettua koheesiopolitiikkaa. Sitä ehdotetaan ennakkoehdoksi Euroopan aluekehitysrahaston varojen käyttämiselle rakennerahastojen seuraavalla ohjelmakaudella 2014–2020. Kesäkuussa 2011 perustettiin älykkään erikoistumisen foorumi, joka auttaa alueita ja jäsenvaltioita kehittämään tällaisia strategioita. [8] Cohesion Policy: Responding to the economic crisis. A review of the implementation of cohesion policy measures adopted in support of the European Economic Recovery Plan, (SEK(2010) 1291 lopullinen). [9] Eurooppa 2020 -lippulaivahanke ”Innovaatiounioni”, komission tiedonanto SEK(2010) 1161, ja kertomus innovaatiounionin tilasta vuonna 2011, KOM(2011) 849. [10] ”Innovation Union Competitiveness report 2011”, ec.europa.eu/iuc2011. [11] Joustoturvan käsite on komission ja jäsenvaltioiden kehittämän yhdennetyn strategian ydin. Perustana on laaja yksimielisyys siitä, että Euroopan on löydettävä uusia parempia tapoja tehdä työmarkkinoistaan joustavammat ja samalla tarjota uusia ja parempia turvallisuuden muotoja. Kyseessä on kokonaisvaltainen vastaus haasteisiin, joita globalisaatio ja teknologinen ja demografinen muutos Euroopan työmarkkinoille ja yhteiskunnille tuovat. Joustoturva on osa Eurooppa 2020 -strategiaa ja lippulaivahanketta ”Uuden osaamisen ja työllisyyden ohjelma”. [12] ”EU Employment and social situation report quarterly review September 2011” – ESTAT. [13] Lähde: Labour market developments in Europe 2011, Euroopan komissio, European Economy 2/2011. [14] Työllisyys reagoi viiveellä elpymiseen myös siksi, että työvoimaa hamstrattiin taantuman aikana. Kehitys kulki samaa tahtia työvoiman tuottavuuden huomattavan ponnahduksen kanssa. [15] http://www.eurofound.europa.eu/publications/htmlfiles/ef0973.htm. Katso myös ERM:n vuoden 2011 raportti: http://www.eurofound.europa.eu/publications/htmlfiles/ef1165.htm. [16] Komission kyselytutkimuksessa ”PES adjustment to the crisis 2011” 13 vastaajaa 21:stä ilmoitti rahoitusresurssiensa vähenevän seuraavien 12 kuukauden aikana. Kyseisistä 13 vastaajasta 9 ilmoitti vähennysten olevan jopa 10 prosenttia. [17] Alfonso Arpaia et al., ”Short time working arrangements as response to cyclical fluctuations”, Euroopan komissio, European Economy Occasional Paper No 64, heinäkuu 2010. [18] Alexander Hijzen and Danielle Venn, ”The role of short-time work schemes during the 2008-09 recession” OECD Working Paper 115, tammikuu 2011. [19] Katso mm. ENTR-pääosaston tutkimus ”Measuring and benchmarking the structural adjustment performance of EU industry”, joka on saatavilla osoitteessa: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/industrial-competitiveness/industrial-policy/future-of-manufacturing/files/key_findings_measuring_and_benchmarking_en.pdf. [20] Ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirjan kohta 4.3.2. Raportti on saatavilla osoitteessa: http://ec.europa.eu/enterprise/sectors/automotive/competitiveness-cars21/cars21/index_en.htm. [21] Liiketoiminnan dynamiikkaa koskeva tutkimus (http://ec.europa.eu/enterprise/policies/sme/business-environment/files/business_dynamics_final_report_en.pdf) on koonnut tällaista näyttöä, laajasti tietoa jäsenvaltioiden konkurssilainsäädännöstä ja analyysejä erilaisten konkurssimenetelyjen vaikutuksista yrittäjiin ja yrityksiin. Lisätietoja ja esimerkkejä rehellisiä epäonnistuneita yrittäjiä tukevista parhaista käytännöistä on ”toisen mahdollisuuden” portaalissa osoitteessa: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/sme/business-environment/failure-new-beginning/index_en.htm. [22] KOM(2008) 394 lopullinen, 25.6.2008. [23] KOM(2011) 78 lopullinen, 23.2.2011. [24] Yhteisön suuntaviivat valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2004:244:0002:0017:FI:PDF. [25] Ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja ”Restructuring in Europe 2011”, kohta 4.1.3.