LIITE

Lyhenneluettelo

AT1-instrumentit – vakavaraisuusasetuksen 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut ensisijaisen lisäpääoman instrumentit

CET1-pääoma – vakavaraisuusasetuksen 50 artiklassa tarkoitettu ydinpääoma

EAMV – Euroopan arvopaperimarkkinaviranomainen

Ensimmäinen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi – direktiivi (EU) 2014/59/EU ilman muutoksia

Ensimmäinen yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus – asetus (EU) N:o 806/2014 ilman muutoksia

G-SII-laitos – maailmanlaajuinen järjestelmän kannalta merkittävä laitos

Kokoluokaltaan suurimmat pankit – pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklan 5 kohdassa tarkoitetut kriisinratkaisun kohteena olevien konsernien kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, joiden varat ovat yli sata miljardia euroa

Maksu- ja selvitysjärjestelmiä koskeva direktiivi – Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/26/EY (1)

M-MDA – pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklassa tarkoitettuun omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrää koskevaan vähimmäisvaatimukseen liittyvä jakokelpoinen enimmäismäärä

MREL-vähimmäisvaatimus – omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrää koskeva vähimmäisvaatimus

NCWO – periaate, jonka mukaan velkojat eivät saa jäädä huonompaan asemaan kuin maksukyvyttömyysmenettelyssä

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi – Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2014/59/EU (2), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/879 (3)

Rahoitusmarkkinadirektiivi – Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/65/EU (4)

Sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus – omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrää koskeva vähimmäisvaatimus, jota sovelletaan kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tai kolmannen maan yhteisön tytäryhtiöihin, jotka eivät itse ole pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 f artiklassa tarkoitettuja kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä

T2-instrumentit – pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 73 alakohdassa tarkoitetut toissijaisen pääoman instrumentit

TEM – vakavaraisuusasetuksen 429 ja 429 a artiklan mukaan laskettu vastuiden kokonaismäärä

TLAC – kokonaistappionkattamiskyky

TLAC-standardi – finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmän marraskuussa 2015 julkaisema kokonaistappionkattamiskykyä koskeva asiakirja

TLAC-vähimmäisvaatimus – vakavaraisuusasetuksen 92 a ja 92 b artiklassa ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 d artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu maailmanlaajuisten järjestelmän kannalta merkittävien laitosten TLAC-standardin yhdenmukaistettu vähimmäistaso

TREA – vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 3 kohdan mukaisesti laskettu kokonaisriskin määrä

Ulkoinen MREL-vähimmäisvaatimus – kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin sovellettava ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 e artiklassa tarkoitettu omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrää koskeva vähimmäisvaatimus

Vakavaraisuusasetus – Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) No 575/2013 (5), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2019/876 (6)

Vakavaraisuusdirektiivi – Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/36/EU (7), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2019/878 (8)

Yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annettu asetus – Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 806/2014 (9), sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2019/877 (10)

Ellei toisin mainita, kaikki tämän liitteen viittaukset artikloihin on ymmärrettävä viittauksiksi pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin artikloihin.

A. KYSYMYKSET PANKKIEN ELVYTYS- JA KRIISINRATKAISUDIREKTIIVIN 16 A ARTIKLASSA TARKOITETUISTA VALTUUKSISTA KIELTÄÄ TIETYT VOITON- JA MUUT JAOT

1. Kysymys (16 a artikla)

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan nojalla kriisinratkaisuviranomaisille annetaan valtuudet kieltää tietyt voiton- ja muut jaot, kun yhteisö ei täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta, kun se otetaan huomioon MREL-vähimmäisvaatimuksen lisäksi. Vakavaraisuusdirektiivin 141 artiklassa puolestaan on säännöksiä toimivaltaisten viranomaisten valtuuksista kieltää tietyt voitonjaot, kun yhteisö ei täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta, kun se otetaan huomioon omia varoja koskevien vaatimusten lisäksi. Vaikka nämä valtuudet annetaan kahdelle eri viranomaiselle, niiden välistä suhdetta ei ole täsmennetty. Vakavaraisuusdirektiivissä ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ei kummassakaan täsmennetä valtuuksien soveltamisjärjestystä, kun yhteisö jättää molemmat vaatimukset täyttämättä. Tarkoittaako se, että kansallinen lainsäätäjä voi toimia sen osalta joustavasti?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan 1 kohdassa määritetään edellytykset, joiden täyttyessä kriisinratkaisuviranomaiset voivat käyttää valtuuksia kieltää yhteisöä jakamasta suurempaa määrää kuin omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevaan vähimmäisvaatimukseen liittyvä jakokelpoinen enimmäismäärä (M-MDA), eli valtuuksia rajoittaa tiettyjä voiton- ja muita jakoja. Säännöksen mukaan kyseiset valtuudet otetaan käyttöön tilanteessa, jossa yhteisö täyttää yhteenlasketun puskurivaatimuksen vakavaraisuusdirektiivin 141 a artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdassa tarkoitettujen omia varoja koskevien vaatimusten lisäksi, mutta se ei täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c ja 45 d artiklassa tarkoitettujen vaatimusten (eli MREL-vähimmäisvaatimuksen) lisäksi.

Tämä tarkoittaa, että kun yhteisö ei täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta asianomaisten omia varoja koskevien vaatimusten lisäksi, yhteisö ei ole 16 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, vaikka se ei ehkä myöskään täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta MREL-vähimmäisvaatimuksen lisäksi. Tämä tarkoittaa, että vakavaraisuusdirektiivin 141 artiklaa sovelletaan tässä tapauksessa yksinomaisesti ja että yhteisön on automaattisesti rajoitettava tiettyjä voitonjakoja kyseisessä säännöksessä annettujen sääntöjen mukaisesti. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklassa tarkoitetut kriisinratkaisuviranomaisten valtuudet rajoittaa tiettyjä voiton- ja muita jakoja otetaan käyttöön vain, jos yhteisö täyttää yhteenlasketun puskurivaatimuksen ja asianomaiset omia varoja koskevat vaatimukset mutta ei yhteenlaskettua puskurivaatimusta ja MREL-vähimmäisvaatimusta.

Viime kädessä tämä tarkoittaa, että vakavaraisuusdirektiivin 141 artiklaa ei voida soveltaa yhtä aikaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan kanssa.

2. Kysymys (16 a artikla)

Onko niin, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklalla otettiin käyttöön kaksi vaihetta kriisinratkaisuviranomaisen päätökselle kieltää yhteisöä jakamasta suurempaa määrää kuin omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevaan vähimmäisvaatimukseen liittyvä jakokelpoinen enimmäismäärä (M-MDA) eli että

— yhdeksän kuukauden aikana yhteisön tekemän ilmoituksen jälkeen ei tarvitse asettaa M-MDA:ta, ja kriisinratkaisuviranomainen arvioi kuukausittain, käyttääkö se kyseisiä valtuuksia, ja

— yhdeksän kuukautta yhteisön tekemän ilmoituksen jälkeen on käytettävä valtuuksia kieltää M-MDA:n ylittävät voiton- ja muut jaot, paitsi jos kriisinratkaisuviranomainen katsoo arvioinnin perusteella, että vähintään kaksi pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettua edellytystä täyttyy?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan 1 kohdassa tarkoitetut kriisinratkaisuviranomaisten valtuudet rajoittaa yhteisöjen tiettyjä voiton- ja muita jakoja otetaan käyttöön vain, kun yhteisö täyttää yhteenlasketun puskurivaatimuksen yhdessä asianomaisten omia varoja koskevien vaatimusten kanssa mutta ei yhdessä MREL-vähimmäisvaatimuksen kanssa eli kun MREL-vähimmäisvaatimus ei täyty yhteenlasketun puskurivaatimuksen vuoksi. Kyseiset valtuudet ovat harkinnanvaraisia. Harkintavallan laajuus riippuu yhteenlasketun puskurivaatimuksen täyttämättä jäämisen ajankohdasta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti. Ensimmäisenä yhdeksänä kuukautena yhteisön tekemän rikkomisilmoituksen jälkeen kriisinratkaisuviranomaisen on arvioitava ilman aiheetonta viivytystä, kun ilmoitus on saatu, ja sen jälkeen vähintään kuukausittain, käyttääkö se valtuuksia vai ei, ja otettava siinä huomioon pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tekijät. Yhdeksän kuukauden kuluttua kriisinratkaisuviranomaisen on käytettävä kyseisiä valtuuksia, ellei vähintään kaksi pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua edellytystä täyty.

3. Kysymys (16 a artiklan 3 kohta)

Direktiivin 16 a artiklan 3 kohdan mukaan kriisinratkaisuviranomaisen on toimivaltaista viranomaista kuultuaan käytettävä 16 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtuuksia, paitsi jos kriisinratkaisuviranomainen katsoo arvioinnin jälkeen, että vähintään kaksi kyseisessä 3 kohdassa esitetyistä edellytyksistä täyttyy.

Onko niin, että arvioidessaan 16 a artiklan 3 kohdassa esitettyjä edellytyksiä kriisinratkaisuviranomaisen on kuultava muita viranomaisia (esimerkiksi toimivaltaista viranomaista tai makrotason vakauden valvonnasta vastaavaa viranomaista)?

Vastaus

Itse 16 a artiklan 3 kohdassa edellytetään, että kriisinratkaisuviranomainen ottaa toimivaltaisen viranomaisen mukaan kyseisen säännöksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettujen edellytysten arviointiin.

Direktiivin 16 a artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan kriisinratkaisuviranomaisen on kuultava toimivaltaista viranomaista ennen kuin se käyttää valtuuksiaan kieltää yhteisöjä jakamasta enemmän kuin omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevaan vähimmäisvaatimukseen liittyvä jakokelpoinen enimmäismäärä (M-MDA). Direktiivin 16 a artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaan kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle päätöksestään olla käyttämättä valtuuksiaan ja selitettävä arviointiaan kirjallisesti.

Ensimmäisessä tapauksessa kriisinratkaisuviranomaisen on nimenomaisesti kuultava toimivaltaista viranomaista siitä, että 16 a artiklan 1 kohdan edellytykset sen valtuuksien käyttämättä jättämisestä eivät täyty. Toisessa tapauksessa kriisinratkaisuviranomaisen on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle siitä, että 16 a artiklan 3 kohdan edellytykset sen valtuuksien käyttämättä jättämisestä eivät täyty, ja selitettävä arviointinsa kirjallisesti toimivaltaiselle viranomaiselle.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ei edellytetä, että kriisinratkaisuviranomaiset kuulevat muita viranomaisia (esimerkiksi nimettyjä makrovakausvalvonnasta vastaavia viranomaisia), mutta sillä ei myöskään estetä sitä.

4. Kysymys vakavaraisuusasetuksesta (92 artiklan 1 a kohta), vakavaraisuusdirektiivistä (141 c artikla), pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivistä (16 a artikla)

Vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 a kohdassa säädetään seuraavaa: ”Vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevan vaatimuksen täyttämiseen käytettyä ensisijaista pääomaa (T1) ei saa käyttää tässä asetuksessa ja direktiivissä 2013/36/EU säädettyjen muiden vähimmäisomavaraisuuteen perustuvien vaatimusten täyttämiseen, ellei mainituissa säädöksissä nimenomaisesti toisin säädetä.”

Onko laitosten täytettävä samaan aikaan vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 a kohdassa säädetty vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskeva vaatimus sekä ei-riskiperusteinen kokonaistappionkattamiskykyä (TLAC) koskeva vaatimus ja ulkoinen ja sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus?

Vastaus

Kun luetaan yhdessä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviä (16 a artiklan 1 kohta) ja vakavaraisuusdirektiiviä (128 artiklan neljäs alakohta), yhteenlaskettu puskurivaatimus pitäisi lisätä ainoastaan vakavaraisuusasetuksen 92 a ja 92 b artiklassa ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c ja 45 d artiklassa esitettyihin vaatimuksiin (eli TLAC-vähimmäisvaatimukseen sekä ulkoiseen ja sisäiseen MREL-vähimmäisvaatimukseen) riskiperusteisten tekijöiden lisäksi.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 16 a artiklassa annetaan vastaavasti kriisinratkaisuviranomaisille valtuudet kieltää omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevaan vähimmäisvaatimukseen liittyvän jakokelpoisen enimmäismäärän (M-MDA) ylittävät voiton- ja muut jaot vain, jos asianomainen laitos ei täytä yhteenlaskettua puskurivaatimusta, kun se otetaan huomioon kokonaisriskin määrän (total risk exposure amount, TREA) perusteella lasketun MREL-vähimmäisvaatimuksen lisäksi (ks. myös direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 24 kappale).

Tämä tarkoittaa, että yhteenlasketun puskurivaatimuksen sekä riskiperusteisen TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen välisen suhteen osalta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ja vakavaraisuusdirektiivissä todetaan yksiselitteisesti, että i) TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi käytettyä ydinpääomaa ei voida käyttää yhteenlasketun puskurivaatimuksen täyttämiseksi ja ii) jos yhteenlaskettua puskurivaatimusta ei täytetä, kun se otetaan huomioon yhdessä riskiperusteisen TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen yhdistelminä, kriisinratkaisuviranomaisille annetaan valtuudet kieltää M-MDA:n ylittävät voiton- ja muut jaot.

Vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 a kohdassa tarkoitetun vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevan vaatimuksen sekä ei-riskiperusteisen TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen välisestä suhteesta ei kuitenkaan ole vastaavia säännöksiä. Vakavaraisuusdirektiivin 141 c artiklassa katsotaan, että vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 a kohdassa tarkoitettua vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevaa vaatimusta ei täytetä ainoastaan, jos laitoksella ei ole tarpeeksi ensisijaista pääomaa täyttämään samanaikaisesti kyseinen puskuria koskeva vaatimus sekä vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 kohdan d alakohdassa ja vakavaraisuusdirektiivin 104 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut vaatimukset. Vakavaraisuusdirektiivissä tai pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ei viitata siihen, että vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskeva vaatimus olisi täytettävä yhtä aikaa TLAC-vähimmäisvaatimuksen ei-riskiperusteisten tekijöiden ja MREL-vähimmäisvaatimuksen kanssa. Vakavaraisuusdirektiivin 141 b artiklassa säädetään vain automaattisista rajoituksista vähimmäisomavaraisuusasteeseen liittyvän jakokelpoisen enimmäismäärän ylittäville voitonjaoille, kun laitos ei täytä edellä mainitussa vakavaraisuusdirektiivin 141 c artiklassa tarkoitettua vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevaa vaatimusta. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ei ole 16 a artiklaa mukailevaa säännöstä vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevasta vaatimuksesta. Se tarkoittaa, että kriisinratkaisuviranomaisella ei ole valtuuksia rajoittaa voiton- ja muita jakoja, kun vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskeva vaatimus ei täyty, kun se otetaan huomioon vastuiden kokonaismäärän perusteella lasketun MREL-vähimmäisvaatimuksen kanssa.

Siksi vakavaraisuusasetuksen 92 artiklan 1 a kohdan toista alakohtaa ei voida lukea niin, että sillä estettäisiin ydinpääoman laskeminen kahteen kertaan vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevan vaatimuksen sekä vastuiden kokonaismäärän perusteella laskettujen TLAC-vähimmäisvaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämistä varten. Unionin lainsäädännössä säädetään yksiselitteisesti i) tilanteista, joissa pääoman laskeminen kahteen kertaan puskurivaatimuksen ja MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämistä varten ei ole sallittu, ja ii) puskurivaatimuksen täyttämättä jättämisen seurauksista, kun se otetaan huomioon yhdessä MREL-vähimmäisvaatimuksen kanssa. Kumpikaan niistä ei koske vähimmäisomavaraisuusastepuskuria koskevaa vaatimusta.

B. KYSYMYKSET VALTUUKSISTA KESKEYTTÄÄ MAKSU- JA TOIMITUSVELVOITTEITA 33 A ARTIKLAN JA 69 ARTIKLAN NOJALLA

5. Kysymys (33 a artikla)

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 33 a artiklan nojalla kriisinratkaisuviranomaisille annetaan valtuudet keskeyttää tiettyjä velvoitteita, kun on todettu, että laitos on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatumassa (moratorio). Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 33 a artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että kriisinratkaisuviranomaiset myöntävät tallettajille päivittäisen summan. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin yhteydessä yhteisen kriisinratkaisuneuvoston toimeksiannon piiriin kuuluvien laitosten osalta kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi käytettävä keskeyttämisvaltuuksia, jotta ne voivat panna täytäntöön kaikki kriisinratkaisuneuvoston niille osoittamat päätökset (yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 29 artikla).

Jotta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 33 a artiklan 3 kohdan mukaista päivittäistä summaa koskeva kansallinen vaihtoehto voidaan saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä, onko asianmukaista säätää, että kansallinen kriisinratkaisuviranomainen voi yhteisen kriisinratkaisuneuvoston toimeksiantoon kuuluvien laitosten osalta myöntää päivittäisen summan, kun yhteinen kriisinratkaisuneuvosto sitä edellyttää ja sen edellyttämässä laajuudessa?

Vastaus

Valtuudet panna keskeytys täytäntöön annetaan kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, myös pankkiunionin yhteydessä. Kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi käytettävä näitä valtuuksia pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin kansallista täytäntöönpanoa koskevassa lainsäädännössä annetussa muodossa ja kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti. Tämä perustuu yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 29 artiklan 1 kohdan toiseen alakohtaan.

Sen mukaan, miten pankkien elvytys- ja kriisinratkaisumekanismin 33 a artikla saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, päivittäisen summan myöntämistä ja sen määrän asettamista koskevia valtuuksia voitaisiin rajata tarkemmin suoraan kansallista täytäntöönpanoa koskevassa laissa tai kyseisessä laissa voitaisiin säätää perusteista, joiden nojalla kansallinen kriisinratkaisuviranomainen määrittää summan. Kansallisen lainsäätäjän olisi joka tapauksessa määritettävä nämä tekijät, kun pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 33 a artikla saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Kansallisen kriisinratkaisuviranomaisen olisi noudatettava näitä kriteereitä valtuuksia käyttäessään.

Kun tämä säännös saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, ei tarvitse viitata yhteiseen kriisinratkaisuneuvostoon, koska yhteisen kriisinratkaisuneuvoston asema johtuu yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 29 artiklasta, joka on sovellettavissa suoraan.

Näitä valtuuksia käytettäessä on kuitenkin suotavaa koordinoida toimintaa yhteisen kriisinratkaisuneuvoston kanssa, jotta voidaan varmistaa kattava johdonmukaisuus yhteisen kriisinratkaisuneuvoston ohjeiden ja kansallista täytäntöönpanoa koskevassa laissa kansalliselle kriisinratkaisuviranomaiselle annettujen valtuuksien välillä. Tämä voisi helpottaa kriisinratkaisujärjestelmän osana toteutettavien toimenpiteiden sujuvaa täytäntöönpanoa.

6. Kysymys (33 a artiklan 3 kohta)

Millä välineillä, tekijöillä tai perusteilla voidaan auttaa määrittämään sen päivittäisen summan asianmukaisuus, johon tallettajilla olisi oltava pääsy? Tämän osalta kansallista täytäntöönpanoa koskevaan lakiin voitaisiin sisällyttää määrä, joka kattaa päivittäiset vähimmäiselinkustannukset. Kyseisen määrän pitäisi myös olla pakollinen kriisinratkaisuviranomaiselle, kun se päättää luvasta saada riittävä rahamäärä.

Pitäisikö tämän määrittämisen olla kriisinratkaisuviranomaisen vastuulla tapauskohtaisesti vai olisiko riittävän tason määrittämisen kuuluttava kansallisen lainsäätäjän tehtävään?

Mitä muita merkityksellisiä indikaattoreita voitaisiin ottaa tässä yhteydessä huomioon?

Vastaus

Direktiivin 33 a artiklassa annetaan jäsenvaltioille laaja harkintavalta määrittää päivittäisen summan määrää koskevat asiaankuuluvat kriteerit sekä niiden soveltaminen, kun ne saattavat artiklaa osaksi kansallista lainsäädäntöä.

7. Kysymys (33 a artiklan 3 kohta ja 69 artiklan 5 kohta)

Onko molempien lainsäätäjien tarkoituksena 33 a artiklan 3 kohdassa ja 69 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun ”asianmukaisen päivittäisen summan” osalta, että jäsenvaltiot määräävät ”asianmukaisen” summan kansallista täytäntöönpanoa koskevassa lainsäädännössä vai voiko kriisinratkaisuviranomainen tehdä joustavasti tapauskohtaisia päätöksiä?

Vastaus

Säännös ei ole tässä suhteessa yksiselitteinen, ja jäsenvaltiot voivat joustavasti päättää, miten se saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jotkin jäsenvaltiot haluavat ehkä määrittää kiinteän päivittäisen summan suoraan lainsäädännössä tai säätää sen nimenomaisista laskemisperusteista. Toiset taas ehkä haluavat antaa kriisinratkaisuviranomaisen määrittää asianomaisen summan.

8. Kysymys (33 a artiklan 5 kohta)

Direktiivin 33 a artiklan 5 kohdassa ei esitetä selkeästi, mitä konkreettisia velvoitteita siitä johtuu kriisinratkaisuviranomaisille. Epäselvää on, miten viranomainen pystyy todistamaan, että se on tarkastellut ”voimassa olevia kansallisia sääntöjä sekä valvonta- ja tuomiovaltaa”, pyrkinyt turvaamaan ”velkojien oikeuksien ja velkojien yhdenvertaisen kohtelun [...] tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä” ja ottanut huomioon sen, ”sovelletaanko laitokseen tai yhteisöön mahdollisesti kansallisia maksukyvyttömyysmenettelyjä”. Onko komissio miettinyt mitään konkreettisia toimia, joita voidaan vaatia tämän säännöksen soveltamiseksi?

Vastaus

Säännöksen tarkoituksena on antaa tiettyjä takeita, joilla voidaan varmistaa, että kriisinratkaisuviranomaiselle myönnettyjä kattavia keskeyttämisvaltuuksia käytetään asianmukaisesti. Direktiivin 33 a artiklan 5 kohdan sanamuoto viittaa siihen, että 33 a artiklassa tarkoitettuja keskeyttämisvaltuuksia voidaan käyttää, kun todetaan kaatuminen tai todennäköinen kaatuminen, ja että silloin ei ehkä ole määritetty 32 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti, että kriisinratkaisu on yleisen edun mukainen. Siksi on mahdollista, että keskeyttämisen käyttöönoton jälkeen kriisinratkaisuviranomainen toteaa, että yleistä etua ei ole ja että on sovellettava kansallisia maksukyvyttömyysmenettelyjä. Tietyissä jäsenvaltioissa nämä menettelyt eivät edellytä laitoksen välitöntä sulkemista ja sen varojen likvidaatiota, vaan laitoksen annetaan jatkaa toimintaansa. Näistä menettelyistä vastaa muu viranomainen kuin kriisinratkaisuviranomainen.

Tässä säännöksessä esitettyjen ehtojen tarkoituksena on varmistaa, että molemmat viranomaiset koordinoivat toimintaansa ja mahdollisesti sopivat yhdessä keskeyttämisen asianmukaisuudesta kyseessä olevissa erityisissä olosuhteissa. Tämän vuoksi sanamuodon tarkoituksena on varmistaa, että kriisinratkaisuviranomainen ottaa huomioon keskeyttämisen mahdollisen vaikutuksen velkojien ja niiden saatavien eri luokkiin. Näin voidaan esimerkiksi välttää se, että keskeyttäminen, jota sovelletaan joihinkin velkojiin ja saataviin mutta ei kaikkiin, johtaisi syrjintään siinä, miten niitä kohdellaan maksukyvyttömyystilassa.

9. Kysymys (33 a artiklan 11 kohta)

Direktiivin 33 a artiklan 11 kohdassa säädetään, että jos kriisinratkaisuviranomainen on käyttänyt valtuuksia keskeyttää maksu- tai toimitusvelvoitteet 33 a artiklan 1 tai 10 kohdassa tarkoitetuissa olosuhteissa, kriisinratkaisuviranomainen ei saa käyttää 69 artiklan 1 kohdan, 70 artiklan 1 kohdan tai 71 artiklan 1 kohdan mukaisia valtuuksiaan. Kuitenkin vain 33 a artiklan 1 kohta koskee maksu- tai toimitusvelvoitteiden keskeyttämisvaltuuksia. Direktiivin 33 a artiklan 10 kohta koskee valtuuksia rajoittaa vakuudellisia velkojia ja valtuuksia keskeyttää purkamisoikeudet.

Estäisikö 33 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen maksu- ja toimitusvelvoitteiden keskeyttämisvaltuuksien käyttäminen sellaisenaan kriisinratkaisuviranomaista käyttämästä 69 artiklan 1 kohdassa (tiettyjen velvoitteiden keskeyttäminen), 70 artiklan 1 kohdassa (vakuudellisten velkojen rajoittamisvaltuudet) ja 71 artiklan 1 kohdassa (purkamisoikeuksien keskeyttäminen) tarkoitettuja valtuuksiaan myöhemmin? Vai rajoitetaanko kriisinratkaisuviranomaisen 70 artiklan 1 kohdassa ja 71 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtuuksia vain tilanteissa, joissa kriisinratkaisuviranomainen on myös käyttänyt 33 a artiklan 10 kohdassa tarkoitettuja valtuuksiaan?

Vastaus

Direktiivin 33 a artiklan 11 kohdan säännöksen tarkoituksena on estää se, että samoja valtuuksia käytetään kahdesti peräkkäin. Säännöksen tarkoituksena on varmistaa, että velkojien oikeuksien keskeyttämisen tai rajoittamisen enimmäiskesto ei ylitä 33 a artiklan 4 kohdan säännöksen mukaan laskettua kahden päivän enimmäiskestoa.

Siitä johtuu, että rajoitusta sovelletaan vain, kun samoja valtuuksia käytetään toistuvasti, eikä silloin, kun kahta eri valtuutta käytetään eri aikoina.

Näin ollen kysymyksen toisessa osassa esitetyn nimenomaisen ongelman osalta todetaan, että kriisinratkaisuviranomaisen 70 artiklan 1 kohdassa ja 71 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtuuksia rajoitetaan vain tilanteissa, joissa kriisinratkaisuviranomainen on käyttänyt myös 33 a artiklan 10 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuja valtuuksiaan.

C. KYSYMYKSET ETUOIKEUDELTAAN HUONOMPIEN HYVÄKSYTTÄVIEN VELKOJEN MYYNNISTÄ YKSITYISASIAKKAILLE

10. Kysymys (44 a artikla)

Mitä tarkoitetaan käsitteellä ”myyjä” 44 a artiklassa?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklaa sovelletaan rahoitusmarkkinadirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sijoituspalveluyrityksiin, luottolaitoksiin, yhteissijoitusyrityksen rahastoyhtiöihin ja vaihtoehtoisen sijoitusrahaston hoitajiin, jotka tarjoavat sijoituspalveluja tai harjoittavat sijoitustoimia, joiden perusteella yksityisasiakkaille siirretään etuoikeudeltaan huonompi hyväksyttävä velka eli joka täyttää vakavaraisuusasetuksen 72 a artiklassa tarkoitetut ehdot, lukuun ottamatta vakavaraisuusasetuksen 72 a artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 72 b artiklan 3–5 kohtaa. Tällaiset yhteisöt ovat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa tarkoitettuja ”myyjiä”.

11. Kysymys (44 a artikla)

Pitäisikö pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa tarkoitettua suojaa laajentaa yksittäisiin nimettyihin instrumentteihin tai pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä tai vakavaraisuusdirektiivissä määritettyjen instrumenttien erityisluokkiin?

Vastaus

Yksityisasiakkaiden suojaa koskevien erityissääntöjen soveltamisala määritetään pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdassa.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta koskee lähtökohtaisesti vain ”hyväksyttäviä velkoja, jotka täyttävät kaikki asetuksen (EU) N:o 575/2013 (vakavaraisuusasetus) 72 a artiklassa, lukuun ottamatta kyseisen asetuksen 72 a artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 72 b artiklan 3–5 kohtaa, tarkoitetut vaatimukset” eli etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta laajentaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa annettujen sääntöjen soveltamisalaa omien varojen tai muiden alentamiskelpoisten velkojen, muun muassa muiden kuin etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen, myyntiin.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 7 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden ei edellytetä soveltavan tätä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklaa velkoihin, jotka on laskettu liikkeeseen ennen direktiivin (EU) 2019/879 soveltamispäivämäärää (eli 28 päivää joulukuuta 2020).

12. Kysymys (44 a artikla)

Mihin tapahtuman osapuolet sijoittautuvat jäsenvaltioissa, jotka ovat käyttäneet pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa tarkoitettuja kansallisia vaihtoehtoja eri tavoin? Määrittääkö liikkeeseenlaskijan, välittäjän vai asiakkaan sijainti, minkä jäsenvaltion sääntöjä sovelletaan?

Vastaus

Jos jäsenvaltio soveltaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohtaa, sovelletaan myyjän sijoittautumispaikan lainsäädäntöä, koska myyjän on pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdan nojalla tehtävä soveltuvuustesti rahoitusmarkkinadirektiivin 25 artiklan 2 kohdan mukaisesti sellaisena kuin se on saatettu osaksi kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädäntöä. Jos jäsenvaltio on saattanut pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 artiklan 5 kohdan osaksi kansallista lainsäädäntöä 44 a artiklan 1–4 kohdasta ”poiketen”, sen on varmistettava, että sen oikeudenkäyttöalueelle sijoittautuneiden yhteisöjen liikkeeseen laskemien etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen vähimmäisnimellisarvo on vähintään 50 000 euroa ja että vain etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja, joiden vähimmäisnimellisarvo on vähintään 50 000 euroa, voidaan myydä yksityisasiakkaille kyseisessä jäsenvaltiossa. Muita pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdassa annettuja sääntöjä ei sovelleta. Näiden sääntöjen rajatylittävä soveltaminen riippuu kansallisista toimenpiteistä, joilla on päätetty saattaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artikla (eli 44 a artiklan 1–4 kohta, 44 a artiklan 5 kohta tai 44 a artiklan 6 kohta) osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Tähän liittyy useita skenaarioita:

Ensimmäisessä skenaariossa sellaiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden yhteisöjen liikkeeseen laskemat etuoikeudeltaan huonommat hyväksyttävät velat, joilla ei ole sääntöä etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen vähimmäisnimellisarvolle (jäsenvaltio A), myydään sellaisen jäsenvaltion yksityisasiakkaille, jossa sovelletaan vähimmäisnimellisarvoa koskevaa sääntöä (jäsenvaltio B): Tässä tapauksessa jäsenvaltion B on varmistettava, että sen oikeudenkäyttöalueella yksityisasiakkaille voidaan myydä vain etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja, joissa noudatetaan vähimmäisnimellisarvoa koskevaa sääntöä.

Päinvastaisessa skenaariossa, jossa jäsenvaltioon B sijoittautuneen yhteisön etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja myydään jäsenvaltion A yksityisasiakkaille, kyseisten etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myynnissä on noudatettava pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohtaa. Käytännössä tämä tarkoittaisi, että yksityisasiakkaalle voidaan myydä vain yksi enintään 50 000 euron arvoinen etuoikeudeltaan huonompi hyväksyttävä velka, jos pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdan edellytykset täyttyvät, sellaisena kuin jäsenvaltio on ne saattanut osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Jäsenvaltiossa (jäsenvaltiossa A) liikkeeseen laskettuja etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja, joiden vähimmäisnimellisarvo on 50 000 euroa, ei voida myydä sellaisenaan yksityisasiakkaille toisessa jäsenvaltiossa (jäsenvaltio B), joka soveltaa korkeampaa vähimmäisnimellisarvoa (esim. 250 000 euroa) koskevaa sääntöä. Vain etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja, joissa noudatetaan jäsenvaltion B vähimmäisnimellisarvoa (eli 250 000 euroa) koskevaa sääntöä, voidaan myydä yksityisasiakkaille jäsenvaltiossa B.

Jäsenvaltioiden, jotka ovat saattaneet pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdan osaksi kansallista lainsäädäntöä, olisi varmistettava, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 2 kohdan b alakohtaa sovelletaan vain sellaisten etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myyntiin yksityisasiakkaille, jotka ovat jäsenvaltioihin sijoittautuneiden kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen liikkeeseen laskemia (tarkistetaan vain sijoituksen koko). Kriisinratkaisuyhteisöjen liikkeeseen laskemien etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myyntiin muiden jäsenvaltioiden yksityisasiakkaille sovelletaan niiden omien jäsenvaltioiden lakeja. Kun toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yhteisöjen liikkeeseen laskemia etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja myydään yksityisasiakkaille, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdan vaihtoehtoa käyttävän jäsenvaltion on päätettävä, saattaako se osaksi kansallista lainsäädäntöä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdan vai pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdassa tarkoitetun vähimmäisnimellisarvoa koskevan säännön. Tämä tarkoittaisi, että tällaisten etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myyntiin yksityisasiakkaille pitäisi joko soveltaa pitkälle kehitettyä soveltuvuusjärjestelmää / salkun tarkastusta tai asianomaisten etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen vähimmäisnimellisarvon olisi oltava vähintään 50 000 euroa. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdassa tarkoitettuun etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myyntiin yksityisasiakkaille sovellettavat säännöt eivät ole niin tiukkoja, koska etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen markkinat yhdessä jäsenvaltiossa ovat pienemmät ja vähemmän likvidit kuin määritetty 50 miljardin euron kynnysarvo. Nämä perustelut eivät koske toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden laitosten liikkeeseen laskemia etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja.

13. Kysymys (44 a artikla)

Koska pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa säädetään tietyistä vaatimuksista, jotka koskevat rahoitusmarkkinadirektiiviä (joka ei kuulu kriisinratkaisuviranomaisten toimivaltaan), kriisinratkaisuviranomainen ei voi olla ainoa nimetty toimivaltainen viranomainen. Voisivatko jäsenvaltiot päättää nimetä markkinakäyttäytymistä valvovan viranomaisen tai nimetä yhteisesti kriisinratkaisuviranomaisen ja markkinakäyttäytymistä valvovan viranomaisen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan täytäntöönpanoa varten?

Vastaus

Direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 15 ja 16 kappaleessa esitetään yksityiskohtaisesti pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklassa annettujen sääntöjen perustelut, niiden suhde laitosten purkamismahdollisuuteen, se, miten kyseiset säännöt pitäisi panna täytäntöön, sekä niiden vuorovaikutus rahoitusmarkkinadirektiivissä säädettyjen yleisten sijoittajasuojasääntöjen täytäntöönpanon kanssa.

Direktiivin 2019/879/EU johdanto-osan 15 ja 16 kappaleessa täsmennetään seuraavasti:

”(15) Kriisinratkaisuviranomaisten olisi komission delegoidun asetuksen (EU) 2016/1075 (8) mukaisesti tutkittava yksittäisen laitoksen tai yhteisön MREL-vähimmäisvaatimuksen mukaisten instrumenttien sijoittajapohja. Jos merkittävä osa laitoksen tai yhteisön MREL-vähimmäisvaatimuksen mukaisista instrumenteista on sellaisten vähittäissijoittajien hallussa, jotka eivät välttämättä ole saaneet asianmukaista kuvaa merkityksellisistä riskeistä, tämä voi sinänsä olla purkamismahdollisuuksien este. Jos lisäksi suuri osa laitoksen tai yhteisön MREL-vähimmäisvaatimuksen mukaisista instrumenteista on muiden laitosten tai yhteisöjen hallussa, alaskirjauksen tai muuntamisen vaikutukset järjestelmään voisivat myös olla purkamismahdollisuuksien este. Jos kriisinratkaisuviranomainen havaitsee tietyn sijoittajapohjan koosta tai luonteesta johtuvan purkamismahdollisuuksien esteen, sen olisi voitava kehottaa laitosta tai yhteisöä puuttumaan kyseiseen esteeseen. (16) Sen varmistamiseksi, etteivät vähittäissijoittajat sijoita liikaa tiettyihin velkainstrumentteihin, jotka ovat hyväksyttäviä MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi, jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että tällaisten instrumenttien vähimmäisnimellisarvo on suhteellisen korkea tai että sijoitukset tällaisiin instrumentteihin eivät edusta kohtuuttoman suurta osuutta sijoittajan salkusta. Tätä vaatimusta olisi sovellettava ainoastaan niihin instrumentteihin, jotka on laskettu liikkeeseen sen päivän jälkeen, jona tämä direktiivi saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tätä vaatimusta ei ole riittävällä tavalla katettu direktiivissä 2014/65/EU, joten sitä olisi noudatettava direktiivin 2014/59/EU nojalla ja sen ei pitäisi rajoittaa direktiivissä 2014/65/EU säädettyjen sijoittajansuojasääntöjen soveltamista. Jos kriisinratkaisuviranomaiset havaitsevat tehtäviään suorittaessaan todisteita direktiivin 2014/65/EU mahdollisesta rikkomisesta, niiden olisi voitava vaihtaa luottamuksellisia tietoja markkinakäyttäytymistä valvovien viranomaisten kanssa kyseisen direktiivin täytäntöön panemiseksi. Lisäksi myös jäsenvaltioiden olisi voitava rajoittaa edelleen tiettyjen muiden instrumenttien markkinointia ja myyntiä tietyille sijoittajille.”

Näissä johdanto-osan kappaleissa säädetään seuraavista tekijöistä:

— Kriisinratkaisuviranomaisten olisi tutkittava hyväksyttävien velkojen sijoittajapohja, jotta voidaan tunnistaa mahdolliset purkamismahdollisuuden esteet, jotka johtuvat tietyn sijoittajapohjan koosta tai luonteesta. Hyväksyttävien velkojen huomattavat yksityisomistukset voivat olla tällaisia esteitä.

— Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan säännöillä pyritään varmistamaan, että vähittäissijoittajat eivät sijoita liikaa hyväksyttäviin velkoihin.

— Kriisinratkaisuviranomaisten olisi tehtävä yhteistyötä markkinakäyttäytymistä valvovien viranomaisten kanssa vaihtamalla luottamuksellisia tietoja rahoitusmarkkinadirektiivin täytäntöönpanoa varten, ”[j]os kriisinratkaisuviranomaiset havaitsevat tehtäviään suorittaessaan todisteita direktiivin 2014/65/EU (rahoitusmarkkinadirektiivi) mahdollisesta rikkomisesta”.

Vaikka pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä ei viitata mihinkään tiettyyn viranomaiseen, joka on vastuussa direktiivin täytäntöönpanosta, direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 15 ja 16 kappaleen osatekijät osoittavat, että hyväksyttävien velkojen yksityisomistusten koon, vähittäissijoittajien suojan ja laitosten purkamismahdollisuuden välillä on yhteys.

Tämä tarkoittaa, että jäsenvaltiot voivat nimetä minkä tahansa asianmukaisen viranomaisen tai asianmukaiset viranomaiset pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan täytäntöönpanoa varten, myös rahoitusmarkkinadirektiivin mukaisesti nimetyt viranomaiset (markkinakäyttäytymistä valvovat viranomaiset). Rahoitusmarkkinadirektiivin mukaisten yleisten sijoittajasuojasääntöjen vuorovaikutus, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan nimenomaiset säännöt ja kriisinratkaisuviranomaisten valtuudet puuttua laitosten yksityisomistuksista johtuviin purkamismahdollisuuden esteisiin tarkoittavat, että markkinakäyttäytymistä valvovien viranomaisten, pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan täytäntöönpanosta vastaavien asianomaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä tiivistä yhteistyötä omien toimeksiantojensa toteuttamisessa.

14. Kysymys (44 a artiklan 1 kohta)

Koskeeko 44 a artiklan 1 kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvä kansallinen harkintavalta 44 a artiklan soveltamisalan laajentamisesta omiksi varoiksi luettuihin instrumentteihin vain 1 kohdan säännöksiä vai kaikkia kyseisen artiklan säännöksiä?

Vastaus

Direktiivin 44 a artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta laajentaa 44 a artiklassa annettujen sääntöjen soveltamisalaa omien varojen tai alentamiskelpoisten velkojen myyntiin.

Tätä mahdollisuutta ei rajata ainoastaan 44 a artiklan 1 kohdan soveltamiseen vaan se koskee koko säännöstä. Direktiivin 44 a artiklan 2, 3 ja 5 kohdassa tehdään ristiviittaus 44 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin velkoihin kokonaisuudessaan eikä vain 44 a artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuihin velkoihin. Tätä näkökohtaa selvennetään myös direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 16 kappaleessa seuraavasti:

”Lisäksi myös jäsenvaltioiden olisi voitava rajoittaa edelleen tiettyjen muiden instrumenttien (korostus lisätty) markkinointia ja myyntiä tietyille sijoittajille.”

15. Kysymys (44 a artiklan 1 kohta)

Miten 44 a artiklan 1 kohdan b alakohtaa pitäisi tulkita eli mitä tarkoittaa ilmaisu ”myyjä on [...] varmistunut”?

Vastaus

Direktiivin 44 a artiklan 1 kohdan b alakohtaa pitäisi tulkita siten, että myyjä katsoo soveltuvuustestin tekemisen perusteella, että sijoittaminen etuoikeudeltaan huonompiin hyväksyttäviin velkoihin soveltuu asianomaiselle yksityisasiakkaalle.

16. Kysymys (44 a artiklan 5 kohta)

Miten pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdassa tarkoitettua poikkeusta on määrä soveltaa? Vaihtoehtoisia tulkintoja on useita:

— Onko pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohta tarkoitettu vähämerkityksiseksi poikkeukseksi, jolloin pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdassa tarkoitettuja täydentäviä suojatoimia ei sovelleta sellaisten etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen liikkeeseenlaskuihin, joiden nimellisarvot on asetettu vähimmäisnimellisarvon alle? Tämä tarkoittaisi, että vain rahoitusmarkkinadirektiivin 25 artiklan säännöksiä sovellettaisiin vähimmäisnimellisarvon alittavia etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja vähittäissijoittajille myyviin. Jos tämä on oikea tulkinta, onko myös niin, että jäsenvaltiot voivat vapaasti asettaa vähämerkityksisen raja-arvon vähintään 50 000 euroon, kuten ilmaisu ”vähintään” antaa ymmärtää? Tällainen tulkinta voisi johtaa tilanteeseen, jossa jäsenvaltiot asettavat erittäin korkeita raja-arvoja, jolloin täydentävät suojatoimet jäävät lähes jokaisessa tapauksessa ulkopuolelle.

— Vai onko pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohta tarkoitettu poikkeukseksi erittäin korkean arvon instrumentteja (vähintään 50 000 euron arvoisia) varten? Siinä tapauksessa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdassa tarkoitettuja täydentäviä suojatoimia ei sovelleta sellaisten instrumenttien myyntiin, joiden nimellisarvo ylittää jäsenvaltion asettaman raja-arvon, koska vähittäissijoittajat sijoittavat todennäköisesti vähempiarvoisiin instrumentteihin.

— Vai onko pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdan tarkoituksena antaa jäsenvaltioiden rajoittaa tapaa, jolla liikkeeseenlaskijat muodostavat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdan soveltamisalaan kuuluvia etuoikeudeltaan huonompia hyväksyttäviä velkoja, säätämällä, että asianomaisten erityisten instrumenttien nimellisarvon olisi ylitettävä jäsenvaltion vähintään 50 000 euroon asettama raja-arvo?

Vastaus

Jotta voidaan varmistaa, että vähittäissijoittajat eivät sijoita liikaa tiettyihin hyväksyttäviin instrumentteihin, jäsenvaltioiden on joko

a) saatettava pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohdassa tarkoitetut vaatimukset osaksi kansallista lainsäädäntöä tai

b) kyseisistä vaatimuksista poiketen sovellettava vain pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdassa tarkoitettua vaatimusta eli vähintään 50 000 euron vähimmäisnimellisarvoa.

Näin ollen jäsenvaltioiden, jotka päättävät asettaa etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen vähimmäisnimellisarvoksi vähintään 50 000 euroa, ei tarvitse saattaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdassa esitettyjä säännöksiä osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 16 kappaleessa selvennetään, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1–4 kohtaa ja 5 kohtaa ei pitäisi saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä yhdessä, vaan ne ovat kaksi erillistä vaihtoehtoa:

”Sen varmistamiseksi, etteivät vähittäissijoittajat sijoita liikaa tiettyihin velkainstrumentteihin, jotka ovat hyväksyttäviä MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi, jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että tällaisten instrumenttien vähimmäisnimellisarvo on suhteellisen korkea tai että sijoitukset tällaisiin instrumentteihin eivät edusta kohtuuttoman suurta osuutta sijoittajan salkusta (korostus lisätty).”

17. Kysymys (44 a artiklan 5 kohta)

Mihin yhteisöihin on määrä soveltaa 44 a artiklan 5 kohdan vähimmäisnimellisarvoa koskevaa sääntöä?

Vastaus

Direktiivin 44 a artiklan 5 kohdan mukaista vähimmäisnimellisarvoa koskevaa vaatimusta sovelletaan kaikkiin sijoituspalveluyritysten, luottolaitosten, yhteissijoitusyrityksen rahastoyhtiöiden ja vaihtoehtoisen sijoitusrahaston hoitajien yksityisasiakkaille suunnattuihin etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen liikkeeseenlaskuihin ja myynteihin.

18. Kysymys (44 a artiklan 5 kohta)

Onko niin, että vaatimuksesta tehdä soveltuvuustesti rahoitusmarkkinadirektiivin mukaisesti ei luovuta, kun jäsenvaltio päättää käyttää pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdassa esitettyä vaihtoehtoa?

Vastaus

Rahoitusmarkkinadirektiivin 25 artiklan 2 kohdan mukaan soveltuvuustestiä edellytetään vain, kun tarjotaan sijoitusneuvonta- ja tai salkunhoitopalveluja. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 1 kohdassa säädetään soveltuvuustestin tekemisen laajemmasta soveltamisalasta kaikissa etuoikeudeltaan huonompien hyväksyttävien velkojen myynneissä yksityisasiakkaille. Jäsenvaltion, joka saattaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 5 kohdan osaksi kansallista lainsäädäntöä, on edelleen varmistettava, että rahoitusmarkkinadirektiivin 25 artiklan 2 kohtaa sovelletaan tosiasiallisesti.

19. Kysymys (44 a artiklan 6 kohta)

Direktiivin 44 a artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yhteisöjen, jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioon ja joihin sovelletaan 45 e artiklassa tarkoitettua vaatimusta, kokonaisvarojen arvo on enintään 50 miljardia euroa, kyseinen jäsenvaltio voi tämän artiklan 1–5 kohdassa säädetyistä vaatimuksista poiketen soveltaa ainoastaan tämän artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä vaatimusta.”

Koskeeko 50 miljardin euron raja-arvo kaikkia kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä jäsenvaltiossa kokonaisuudessaan?

Vastaus

Direktiivin 44 a artiklan 6 kohdassa säädetään osaksi kansallista lainsäädäntöä saattamista koskevasta erityisestä vaihtoehdosta jäsenvaltioille, joiden markkinat ovat pieniä ja vähemmän likvidejä. Se poikkeaa kahdesta muusta mahdollisesta vaihtoehdosta, jolla 44 a artikla voidaan saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tässä vaihtoehdossa osaksi kansallista lainsäädäntöä saatetaan vain 44 a artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu vaatimus eli se, että vähittäissijoittajan sijoituksen etuoikeudeltaan huonompiin hyväksyttäviin velkoihin on oltava kooltaan vähintään 10 000 euroa.

Kriteeri, jolla arvioidaan jäsenvaltioiden hyväksyttävien velkojen markkinoiden kokoa, perustuu kaikkien niiden asianomaiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen kokonaisvarojen arvoon, joihin sovelletaan 45 e artiklaa (eli ulkoista MREL-vähimmäisvaatimusta kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin konsolidoidulla tasolla). Tämän vaihtoehdon käyttäminen edellyttää, että arvo ei ole yli 50 miljardia euroa.

20. Kysymys (44 a artiklan 6 kohta)

Pitäisikö pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdassa tarkoitettua 50 miljardin euron raja-arvoa arvioida vain silloin, kun direktiivi (EU) 2019/879 saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, vai pitäisikö seurata säännöllisesti, täyttyykö raja-arvo edelleen?

Onko kansallisessa lainsäädännössä, jolla direktiivi (EU) 2019/879 saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, säädettävä erityisestä velvoitteesta seurata raja-arvoa?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdassa säädetään rajatummasta osaksi kansallista lainsäädäntöä saattamista koskevasta erityisestä vaihtoehdosta jäsenvaltioille, joiden markkinat ovat pieniä ja vähemmän likvidejä kuin mihin direktiivissä esitetty 50 miljardin euron raja-arvo perustuu.

Tähän osaksi kansallista lainsäädäntöä saattamista koskevaan vaihtoehtoon sovelletaan raja-arvon ehdollisuutta. Siksi jäsenvaltioiden velvollisuutena on seurata ja arvioida säännöllisesti, täyttävätkö niiden markkinat 50 miljardin euron raja-arvon ja onko pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 44 a artiklan 6 kohdassa tarkoitetun vaihtoehdon käyttö perusteltua. Jos raja-arvoa ei enää täytetä, jäsenvaltioiden pitäisi valita jompikumpi kahdesta keskeisestä vaihtoehtoisesta mahdollisuudesta, jolla pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja säätää kyseisistä säännöistä kansallisessa lainsäädännössä.

D. KYSYMYKSET OMIA VAROJA JA HYVÄKSYTTÄVIÄ VELKOJA KOSKEVASTA VÄHIMMÄISVAATIMUKSESTA

a) Yleistä

21. Kysymys (yleistä)

Mitä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä tarkoitetaan ”määräysvallalla”?

Koska säädöksessä ei näytetä antavan määritelmää, onko järkevää käyttää vakavaraisuusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan 37 alakohdassa annettua määritelmää? Kyseisen määritelmän mukaan määräysvallalla tarkoitetaan emoyrityksen ja tytäryrityksen välistä sidosta, siten kuin se on määritelty direktiivin 83/349/ETY (11) 1 artiklassa tai tilinpäätösstandardeissa, joita laitokseen sovelletaan asetuksen (EY) N:o 1606/2002 (12) nojalla, taikka samankaltaista luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön ja yrityksen välistä sidosta.

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä viitataan useasti asianomaisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön määräysvaltaan tytäryrityksessä (esim. pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 3 kohdan b alakohta, 45 f artiklan 2 kohdan a alakohdan i ja iv alakohta sekä 45 f artiklan 2 kohdan b alakohdan ii alakohta). Viittaamista ”määräysvaltaan” perustellaan sen varmistamisella, että niiden instrumenttien omistusrakenne, joita tytäryritys käyttää sen sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen noudattamiseen, ei johtaisi kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin kriisinratkaisun tapauksessa tai sovellettaessa arvonalennusta tai valtuuksien siirtämistä asianomaiselle tytäryhtiölle siihen, että se ei enää olisi asianomaisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritys (eli muutoksiin konsernin rakenteessa tai konsolidoinnin soveltamisalaan vakavaraisuusasetuksen 18 artiklan mukaisesti).

Vakavaraisuusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan 16 alakohdan (entinen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 5 alakohta) mukaan ”’tytäryrityksellä’ [tarkoitetaan]

a) direktiivin 83/349/ETY 1 ja 2 artiklassa tarkoitettua tytäryritystä;

b) direktiivin 83/349/ETY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tytäryritystä ja kaikkia yrityksiä, joihin emoyrityksellä on tosiasiassa määräävä vaikutusvalta.

Tytäryritysten kaikkien tytäryritysten katsotaan myös olevan sen yrityksen tytäryrityksiä, joka on niiden alkuperäinen emoyritys.”

Siksi MREL-vähimmäisvaatimusta koskevat viittaukset ”määräysvaltaan” pitäisi tulkita viittauksiksi emoyrityksen ja tytäryrityksen väliseen suhteeseen.

22. Kysymys (yleistä)

Mitä tarkoittaa ilmaisu ”yhteisö, joka on osa G-SII-laitosta”? Vaikuttaa siltä, että tämän pitäisi sisältää tytäryritys tai yhteisö, jossa tietty osuus on ja joka otettiin huomioon, kun asianomainen laitos määritettiin G-SII-laitokseksi.

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 d artiklassa tarkoitettu ”yhteisö, joka on [...] osa G-SII-laitosta”, on pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 1 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdassa tarkoitettu laitos tai yhteisö, joka kuuluu G-SII-laitokseksi määritetyn konsernin konsolidoidun tason vakavaraisuusvalvonnan soveltamisalaan vakavaraisuusdirektiivin 131 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti.

23. Kysymys (ensimmäisen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 11 kohta)

Ensimmäisen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 11 kohdassa annettiin konsernitason kriisinratkaisuviranomaiselle valtuudet luopua unionissa emoyrityksenä toimivaan laitokseen sovellettavasta erillisestä MREL-vähimmäisvaatimuksesta. Sisältyykö tämä vapautus voimassa olevaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin?

Vastaus

Ensimmäisen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 11 kohdassa myönnettiin konsernitason kriisinratkaisuviranomaiselle harkintavalta luopua unionissa emoyrityksenä toimivan laitoksen erillisestä MREL-vähimmäisvaatimuksesta tietyin edellytyksen.

Voimassa olevan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin nojalla unionissa emoyrityksenä toimiviin laitoksiin ei sovelleta erillistä MREL-vähimmäisvaatimusta. Näin ollen vapautusta kyseisestä vaatimuksesta ei enää sovelleta. Tällaisiin laitoksiin sovelletaan MREL-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella seuraavissa tilanteissa:

— kun ne ovat kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, niihin sovelletaan ulkoista MREL-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla (45 e artiklan 1 kohta) tai

— kun ne ovat unionissa toimivia emoyrityksiä, jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä mutta jotka ovat kolmansien maiden yhteisöjen tytäryrityksiä, niihin sovelletaan sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella (45 f artiklan 1 kohdan kolmas alakohta).

b) Kiinnitysluottolaitokset

24. Kysymys (45 a artikla)

Annetaanko pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivissä tai vakavaraisuusasetuksessa mahdollisuus jättää TLAC-vähimmäisvaatimuksen konsolidoinnin soveltamisalan ulkopuolelle kiinnitysluottolaitokset, jotka ovat G-SII-laitosten tytäryrityksiä ja jotka on vapautettu MREL-vähimmäisvaatimuksesta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Vastaus

Vakavaraisuusasetuksen 92 a tai 92 b artiklassa tarkoitettujen vaatimusten (TLAC-vähimmäisvaatimus) konsolidoinnin soveltamisala esitetään asetuksen 18 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa. Säännöksen mukaan laitosten, joiden on noudatettava TLAC-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella, on tehtävä kaikkien niiden laitosten ja rahoituslaitosten täydellinen konsolidointi, jotka ovat niiden tytäryrityksiä asianomaisessa kriisinratkaisun kohteena olevassa konsernissa (eli samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvat yhteisöt).

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan 2 kohdassa todetaan, että MREL-vähimmäisvaatimuksesta vapautetut kiinnitysluottolaitokset eivät saa olla osa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 e artiklan 1 kohdassa tarkoitettua konsolidointia. Tässä kohdassa puolestaan säädetään, että kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen on noudatettava pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b–45 d artiklan MREL-vähimmäisvaatimuksia konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla.

Näiden säännösten ei voida tulkita poikkeavan vakavaraisuusasetuksen 18 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta TLAC-vähimmäisvaatimuksen osalta.

G-SII-laitosten tai yhteisöjen, jotka ovat osa G-SII-laitosta, osalta pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan 2 kohtaa sovellettaisiin vain pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 d artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti määritettyyn MREL-vähimmäisvaatimuksen osaan eli kriisinratkaisuviranomaisen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin mukaisesti määrittämään omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja koskevaan laitoskohtaiseen lisävaatimukseen. Kyseinen vaatimus riippuu konsernille valitusta kriisinratkaisustrategiasta (eli likvidoidaanko kiinnitysluottolaitokset vai ei konsernin kriisinratkaisusuunnitelman mukaan ja voidaanko niin ollen käyttää pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettua poikkeusta).

25. Kysymys (45 a artikla)

Pitäisikö 45 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettua pakollista vapautusta soveltaa, jos erityisillä maksukyvyttömyysmenettelyä koskevilla säännöillä täytetään a ja b alakohdassa tarkoitetut edellytykset kiinnitysluottolaitosten osalta jäsenvaltioiden tasolla? Vai voidaanko pakollinen vapautus myöntää vain, kun kriisinratkaisuviranomainen katsoo kriisinratkaisusuunnitelmassa, että kiinnitysluottolaitos on likvidoitava tavallisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muuntyyppisissä 45 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa kuvatuissa menettelyissä? Jos valittu kriisinratkaisustrategia on yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli ja koko pankin velan arvoa alennetaan pankkikonsernin osalta (jos kiinnitysluottolaitos on emopankin tytäryritys), täyttyisivätkö pakollista vapautusta koskevat edellytykset?

Jos kiinnitysluottolaitos vapautetaan MREL-vähimmäisvaatimuksesta 45 a artiklan 1 kohdan mukaisesti, mitkä kiinnitysluottolaitoksen vakavaraisuustekijät olisi suljettava pois laskettaessa konsolidoitua MREL-vähimmäisvaatimusta 45 a artiklan 2 kohdan mukaisesti?

Vastaus

Direktiivin 45 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetään, että kiinnitysluottolaitoksen kriisinratkaisusuunnitelmassa määrätään sen likvidoinnista kansallisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muuntyyppisissä näitä laitoksia varten säädetyissä ja 38, 40 tai 42 artiklan mukaisesti täytäntöön pantavissa menettelyissä. Pelkästään tällaisen menettelyn olemassaolo ei riitä perustelemaan vapautuksen myöntämistä: vapautus voidaan myöntää vain, jos kriisinratkaisusuunnitelmassa määrätään kyseisten menettelyjen soveltamisesta kiinnitysluottolaitoksen kaatuessa.

Jos konsernin kriisinratkaisusuunnitelman mukaan kiinnitysluottolaitos likvidoidaan 45 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa kuvatuissa menettelyissä ja kyseisillä menettelyillä varmistetaan, että velkojat kantavat tappioita siten, että 45 a artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetut kriisinratkaisutavoitteet täytetään, vapautus on myönnettävä. Siinä tapauksessa kiinnitysluottolaitoksen varoja ei pitäisi ottaa huomioon, kun lasketaan kriisinratkaisuin kohteena olevan konsernin kokonaisriskin määrää ja vastuiden kokonaismäärää. Sen sijaan kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön konsernin sisäiset vastuut kiinnitysluottolaitokselle olisi otettava huomioon. Lisäksi kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava pääomainstrumenteista johtuvat emoyhteisön vastuut kiinnitysluottolaitokselle kokonaisuudessaan huomioon, kun ne laskevat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön konsolidoidun MREL-vähimmäisvaatimuksen määrää, joka tarvitaan tappioiden kattamiseksi, jotta noudatetaan 45 c artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa. Kriisinratkaisuviranomaisen on päätettävä erityinen menetelmä, jolla pääomainstrumenteista johtuvat vastuut otetaan huomioon kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ulkoisessa MREL-vähimmäisvaatimuksessa, mutta valitulla menetelmällä on varmistettava, että kriisinratkaisun kohteena olevalla yhteisöllä on riittävästi omia varoja ja hyväksyttäviä velkoja, jotta kaikki kyseisistä vastuista johtuvat tappiot voidaan kattaa kokonaisuudessaan.

Jos kyse on kiinnitysluottolaitoksesta, joka on kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritys ja jos 45 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettua vapautusta ei voida myöntää, kyseisen artiklan 2 kohtaa ei sovelleta. Näin ollen kiinnitysluottolaitos olisi osa kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin konsolidointia.

26. Kysymys (45 a artikla)

Mikä on 45 a artiklan soveltamisala, kun sovelletaan siinä säädettyjä kiinnitysluottolaitosten vapautuksia? Pitäisikö 45 a artiklaa soveltaa vain laitokseen, jolla on valtuudet myöntää katetuilla joukkovelkakirjalainoilla rahoitettua kiinnitysluottoa? Vai pitäisikö 45 a artiklan kattaa myös muut luottolaitokset, jotka käytännössä vain myöntävät katetuilla joukkovelkakirjalainoilla rahoitettua kiinnitysluottoa mutta joilla on valtuudet harjoittaa muita toimia?

Voisiko kiinnitysluottolaitokseksi katsottu ja 45 a artiklan nojalla vapautettu kiinnitysluottolaitos kuulua kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan soveltamisala esitetään 1 kohdan johdanto-osassa. Kiinnitysluottolaitoksia ovat

— luottolaitoksia,

— luottolaitokset,

— jotka kansallisen lainsäädännön nojalla eivät saa ottaa vastaan talletuksia.

Luottolaitoksia, jotka eivät käytännössä ota talletuksia vastaan mutta joilla on kuitenkin lupa tehdä niin, ei voida sisällyttää pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklan soveltamisalaan, koska ne eivät täytä vaatimusta siitä, että ne eivät saa kansallisen lainsäädännön nojalla ottaa vastaan talletuksia. Tällaisiin luottolaitoksiin ei voida siksi soveltaa pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 a artiklassa tarkoitettua vapautusta.

Tässä yhteydessä myös Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/2162 (13) 3 artiklan 8 alakohdan määritelmä ”erikoistuneesta kiinnitysluottolaitoksesta” voi olla hyödyllinen. Säännöksen mukaan ”’erikoistuneella kiinnitysluottolaitoksella’ [tarkoitetaan] luottolaitosta, joka rahoittaa lainoja ainoastaan tai pääasiallisesti laskemalla liikkeeseen katettuja joukkolainoja ja jolla lain mukaan on oikeus harjoittaa ainoastaan kiinnitysluottojen sekä julkisen sektorin lainojen antoa eikä ole lupaa vastaanottaa talletuksia, mutta joka vastaanottaa yleisöltä muita takaisinmaksettavia varoja”.

Se, kuuluuko kiinnitysluottolaitos, joka on kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryritys, kyseisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin, riippuu pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 12 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti konsernin kriisinratkaisusuunnitelmassa esitetystä strategiasta.

c) Kohteena olevien yhteisöjen hyväksyttävät velat

27. Kysymys (45 b artiklan 1 kohta)

Tarkoittaako pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 1 kohdan toinen alakohta, että vakavaraisuusasetuksen 72 e artiklassa tarkoitettuja hyväksyttävien velkojen eristä tehtäviä vähennyksiä ei sovelleta MREL-vähimmäisvaatimukseen kuuluviin hyväksyttäviin velkoihin?

Vastaus

Vakavaraisuusasetuksen 72 e artiklassa säädettyä vähennysjärjestelmää sovelletaan vain vakavaraisuusasetuksen 92 a ja 92 b artiklan soveltamisalaan kuuluviin yhteisöihin (eli kriisinratkaisun kohteena oleviin yhteisöihin, jotka ovat G-SII-laitoksia tai G-SII-laitoksen osia, ja tiettyihin yhteisöihin, jotka ovat EU:n ulkopuolisen G-SII-laitoksen osia) ja vain kyseisten säännösten noudattamista varten. Tämä järjestelmä ei koske

— yhteisöjä, jotka eivät ole G-SII-laitoksia tai G-SII-laitoksen osia tai EU:n ulkopuolisen G-SII-laitoksen osia, tai

— niiden lisävaatimusten noudattamista, joita yhteisöille, jotka ovat G-SII-laitoksia tai G-SII-laitoksen osia tai EU:n ulkopuolisen G-SII-laitoksen osia, on säädetty pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 d artiklan 3 kohdan mukaisesti.

28. Kysymys (45 b artiklan 3 kohta)

Voitaisiinko ”nykyisille osakkeenomistajille” liikkeeseen lasketut hyväksyttävät velat ottaa huomioon sisäisessä MREL-vähimmäisvaatimuksessa siinä määrin kuin ne ovat osakkeenomistajan hallussa riippumatta siitä, onko kyseisestä osakkeenomistajasta tullut osakkeenomistaja velkojen merkinnän tai ostamisen jälkeen?

Vastaus

Kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryhtiön ”nykyiselle osakkeenomistajalle” tekemä instrumenttien liikkeeseenlasku on yksi hyväksyttävyyden edellytys pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 f artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohtaa (sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus), pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiiviin 45 b artiklan 3 kohtaa (ulkoinen MREL-vähimmäisvaatimus) ja vakavaraisuusasetuksen 88 a artiklan b alakohtaa (kriisinratkaisun kohteena oleviksi yhteisöiksi määritettyjen G-SII-laitosten tai G-SII-laitosten osien TLAC-vähimmäisvaatimus) sovellettaessa. Jos hankkiva yhteisö ei ole velan liikkeeseenlaskun aikaan osakkeenomistaja, velkaa ei voida hyväksyä MREL-vähimmäisvaatimuksen ja TLAC-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseksi. Jotta instrumentti voidaan hyväksyä, se olisi laskettava liikkeeseen nykyiselle osakkeenomistajalle, sen pitäisi täyttää kaikki muut edellytykset, ja sen pitäisi olla sen jälkeen vain nykyisten osakkeenomistajien hallussa.

29. Kysymys (45 b artiklan 3 kohta)

Miten 45 b artiklan 3 kohdan ilmaisu ”ja kun tämä tytäryritys kuuluu samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuin kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö” pitäisi ymmärtää koko artiklan yhteydessä?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 f artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdassa säädetään kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryrityksen mahdollisuudesta laskea liikkeeseen hyväksyttäviä velkoja kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön lisäksi myös vähemmistöosakkaalle tietyin edellytyksin. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 3 kohdassa edellytetään, että ”kyseiset velat sisällytetään kyseisen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön omiin varoihin ja hyväksyttäviin velkoihin” kohdassa esitetyin edellytyksin. Kyseiset velat ovat etuoikeudeltaan huonompia, koska niiden on 45 f artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan nojalla täytettävä vakavaraisuusasetuksen 72 b artiklan 2 kohdan d alakohdan edellytykset. Näitä velkoja voidaan sellaisenaan käyttää täyttämään sen kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 4, 5 ja 7 kohdan mukaiset sekä ulkoiset MREL-vähimmäisvaatimukset että ulkoiset etuoikeudeltaan huonommat MREL-vähimmäisvaatimukset, joka on osa samaa kriisinratkaisun kohteena olevaa konsernia kuin kyseiset velat liikkeeseen laskenut tytäryritys.

30. Kysymys (45 artiklan b alakohta)

Hyväksytäänkö tytäryritysten, joka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, liikkeeseen laskemat kuoletetut toissijaisen pääoman instrumentit, jotka ovat kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin ulkopuolisilla yrityksillä ja jotka voidaan hyväksyä sisäiseen MREL-vähimmäisvaatimukseen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 f artiklan 2 kohdan b alakohdan ii alakohdan nojalla, myös ulkoiseen MREL-vähimmäisvaatimukseen? Pitäisikö pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 a alakohdan toisessa osassa oleva viittaus kuoletettuihin toissijaisen pääoman instrumentteihin tulkita siten, että se viittaa kuoletettuihin toissijaisen pääoman instrumentteihin yksittäisten laitosten tasolla vai kuoletettuihin toissijaisen pääoman instrumentteihin kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin konsolidoinnin perusteella?

Vastaus

Kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt voivat täyttää ulkoiset MREL-vähimmäisvaatimuksensa seuraavilla veloilla:

— kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla konsolidoidut omat varat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 e artiklan 1 kohdan mukaisesti;

— hyväksyttävät velat, joihin kuuluvat — pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan edellytykset täyttävät alentamiskelpoiset velat. Kyseisessä artiklassa tehdään ristiviittaus muun muassa vakavaraisuusasetuksen 72 b artiklaan, jonka 2 kohdan b alakohdassa edellytetään, että velat ovat laitoksen suoraan liikkeeseen laskemia tai nostamia (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 a alakohdan ensimmäinen osa) — toissijaisen pääoman instrumentit, jotka täyttävät vakavaraisuusasetuksen 72 a artiklan 1 kohdan b alakohdan edellytykset eli kuoletetut toissijaisen pääoman instrumentit, joiden jäljellä oleva maturiteetti on vähintään yksi vuosi (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 a alakohta)

— tietyt hyväksyttävät velat, jotka on laskenut liikkeeseen tytäryritys, joka kuuluu vähemmistöosakkaan samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin (pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 3 kohta).

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 a alakohdassa viitataan vakavaraisuusasetuksen 72 a artiklan 1 kohdan b alakohtaan. Vakavaraisuusasetuksen 11 artiklan 3 a kohdan ja 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti kriisinratkaisun kohteena oleviksi yhteisöiksi määritettyjen emolaitosten, jotka ovat G-SII-laitoksia, G-SII-laitoksen osia tai EU:n ulkopuolisen G-SII-laitoksen osia, on noudatettava vakavaraisuusasetuksen 92 a artiklaa (eli TLAC-vähimmäisvaatimusta) niiden asianomaisen kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla konsolidoinnin perusteella. Tämä rajoittaa niiden instrumenttien määrää, joita voidaan käyttää TLAC-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseen. Se myös selkeyttää, että ellei toisin säädetä (nimenomaan niiden hyväksyttäviä velkoja koskevien instrumenttien osalta, jotka laitoksen on laskettava liikkeeseen tai nostettava suoraan vakavaraisuusasetuksen 72 b artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla), instrumentit on otettava huomioon konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Tämä koskee sekä omia varoja että sitä toissijaisen pääoman instrumenttien osaa, jonka jäljellä oleva maturiteetti on vähintään yksi vuosi ja jota vakavaraisuusasetuksen 64 artiklan nojalla ei enää katsota toissijaisen pääoman eriksi eikä siten voida sisällyttää laitoksen omiin varoihin.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin ja ulkoisen MREL-vähimmäisvaatimuksen noudattamisen yhteydessä pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 a alakohdan viittaus vakavaraisuusdirektiivin 72 a artiklan 1 kohdan b alakohtaan edellyttää, että kyseisellä säännöksellä on tulkittava olevan sama soveltamisala eli että se viittaa kuoletettuihin toissijaisen pääoman instrumentteihin konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Tällä tulkinnalla varmistetaan myös pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 e artiklan 1 kohdan noudattaminen. Siinä edellytetään, että ulkoinen MREL-vähimmäisvaatimus on täytettävä konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla.

Tämä tarkoittaa, että pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 71 b alakohtaa ja 45 b artiklan 4–9 kohtaa sovellettaessa kuoletetut toissijaisen pääoman instrumentit, jotka kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin ulkopuolisten yhteisöjen saman kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tytäryritykset ovat laskeneet liikkeeseen, sisältyvät käsitteeseen ”etuoikeusasemaltaan huonommat hyväksyttävät instrumentit”, ja niitä pitäisi siksi käyttää MREL-vähimmäisvaatimuksen etuoikeudeltaan huonomman osan noudattamista varten.

31. Kysymys (45 b artiklan 4 kohta)

Pitäisikö 45 b artiklan 4 kohdan tulkita koskevan myös kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, jotka ovat osa G-SII-laitosta?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 4 kohdan pitäisi tulkita koskevan myös kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, jotka ovat osa G-SII-laitosta tai EU:n ulkopuolista G-SII-laitosta. G-SII-konsernilla voi itse asiassa olla enemmän kuin yksi kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, johon sovelletaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklaa, tai EU:n ulkopuolisella G-SII-laitoksella voi olla unioniin sijoittautunut kriisinratkaisuin kohteena oleva yhteisö, jos sen kriisinratkaisusuunnitelmassa määrätään usean kriisinratkaisuviranomaisen mallia koskevasta kriisinratkaisustrategiasta. Näin ollen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 2 artiklan 1 kohdan 83 a alakohdan määritelmän ”kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö” ja 83 b alakohdan määritelmän ”kriisinratkaisun kohteena oleva konserni” pitäisi myös olla yhteensopivia usean kriisinratkaisuviranomaisen mallia koskevien strategioiden kanssa, kuten direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 4 kappaleessa yksiselitteisesti todetaan:

”TLAC-standardin mukaisesti direktiivissä 2014/59/EU olisi jatkossakin tunnustettava kriisinratkaisustrategioina sekä yhden kriisinratkaisuviranomaisen malli että usean kriisinratkaisuviranomaisen malli. Yhden kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena on ainoastaan yksi konserniyhteisö, yleensä emoyritys, kun taas muut konsernin yhteisöt, yleensä operatiiviset tytäryritykset, eivät kuulu kriisinratkaisun piiriin vaan niiden tappiot ja pääomapohjan vahvistamistarpeet siirretään kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle. Usean kriisinratkaisuviranomaisen mallissa kriisinratkaisun kohteena voisi olla useampia konserniyhteisöjä. On tärkeää määrittää selvästi kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt, jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt’, eli yhteisöt, joihin kriisinratkaisutoimia voitaisiin soveltaa, sekä niihin kuuluvat tytäryritykset, yhdessä jäljempänä ’kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit’, jotta haluttua kriisinratkaisustrategiaa voidaan soveltaa tehokkaasti. Määrittäminen on tärkeää myös siksi, että voidaan määritellä tappionkattamiskykyä ja pääomapohjan vahvistamiskykyä koskevien sääntöjen soveltamisen taso, jota laitosten ja yhteisöjen olisi noudatettava. Sen vuoksi on tarpeen ottaa käyttöön käsitteet ”kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö” ja ”kriisinratkaisun kohteena oleva konserni” ja muuttaa direktiiviä 2014/59/EU konsernin kriisinratkaisusuunnitelman osalta siten, että siinä nimenomaisesti edellytetään, että kriisinratkaisuviranomaiset määrittävät kriisinratkaisun kohteena olevat yhteisöt ja kriisinratkaisun kohteena olevat konsernit konsernin sisällä ja tarkastelevat asianmukaisesti suunniteltujen toimien vaikutuksia konsernin sisällä konsernin kriisinratkaisun tehokkuuden varmistamiseksi.” [korostus lisätty]

32. Kysymys (45 b artiklan 5 kohta)

Vaikka 45 b artiklan 5 kohdan viimeisessä alakohdassa asetetaan rajaksi kymmenen prosenttia, jonka ylittyessä kriisinratkaisuviranomaisen on arvioitava säännöksen b alakohdassa tarkoitettua riskiä, voiko kriisinratkaisuviranomainen harkintansa mukaan tehdä arvioinnin, vaikka asianomainen raja-arvo ei täyty?

Lisäksi 45 b artiklan 5 kohta näyttää viittaavan vain velan arvon alentamiseen. Miten näitä periaatteita sovellettaisiin muiden kriisinratkaisuvälineiden (esim. omaisuudenhoitoyhtiön) osalta?

Vastaus

Direktiivin 45 b artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään kriisinratkaisuviranomaisten mahdollisuudesta pyytää, että tietty taso kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen MREL-vähimmäisvaatimuksesta täytetään etuoikeudeltaan huonommilla veloilla, jos kyseisen alakohdan edellytykset täyttyvät. Yhteen tällaiseen ehtoon viitataan kyseisen alakohdan b alakohdassa (riski NCWO-periaatteen rikkomisesta). Toisen alakohdan mukaan kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä ensimmäisen alakohdan b alakohdassa tarkoitetun edellytyksen arviointi, jos siinä esitetty kymmenen prosentin raja-arvo saavutetaan.

Näiden kahden alakohdan vuorovaikutuksen tuloksena kriisinratkaisuviranomainen voi harkintansa mukaan arvioida milloin tahansa, täyttyvätkö ensimmäisen alakohdan edellytykset, myös riskin NCWO-periaatteen rikkomisesta. NCWO-periaatteen rikkomisen riski on kuitenkin arvioitava aina, kun kymmenen prosentin raja-arvo saavutetaan.

Direktiivin 37 artiklan 4 kohdan mukaan ”kriisinratkaisuviranomaiset voivat soveltaa kriisinratkaisuvälineitä yksittäin tai minä tahansa yhdistelmänä”. Direktiivin 45 b artiklan säännöksiä sovelletaan samalla tavalla riippumatta siitä, käytetäänkö velan arvon alentamista yksittäin vai yhdistelmänä muiden kriisinratkaisuvälineiden kanssa. Kun muita kriisinratkaisuvälineitä käytetään käyttämättä samaan aikaan velan arvon alentamista, 45 b artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan säännöksiä pitäisi myös soveltaa. Näin voidaan varmistaa, että kriisinratkaisussa noudatetaan 34 artiklan 1 kohdan g alakohdan periaatetta, myös 45 c artiklan 1 kohdan a ja c alakohdan perusteella.

33. Kysymys (45 b artiklan 6 kohta)

Vakavaraisuusdirektiivin 128 artiklassa todetaan, että laitokset eivät saa käyttää ydinpääomaa, jota ylläpidetään sen käyttämiseksi yhteenlasketun puskurivaatimuksen täyttämiseen, täyttämään vakavaraisuusasetuksen 92 a artiklassa ja 92 b artiklassa (TLAC-vähimmäisvaatimus) ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c ja 45 d artiklassa (ulkoinen ja sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus) säädettyjä vaatimusten riskiperusteisia osia.

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön omat varat, joita käytetään yhteenlasketun puskurivaatimuksen noudattamiseksi, on hyväksyttävä 45 b artiklan 4, 5 ja 7 kohdassa tarkoitettujen vaatimusten (MREL-vähimmäisvaatimuksen etuoikeusasemaa koskeva vaatimus) noudattamiseen.

Liittyykö 45 b artiklan 6 kohta MREL-vähimmäisvaatimuksen etuoikeusaseman määrittämistä koskevaan vaatimukseen, joka ilmaistaan sekä kokonaisriskin määränä että vastuiden kokonaismääränä?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 artiklan 2 kohdassa säädetään, että MREL-vähimmäisvaatimus voidaan ilmaista vain prosenttiosuutena kokonaisriskin määrästä (riskiperusteinen osa) ja vastuiden kokonaismäärästä (ei-riskiperusteinen osa).

Näin ollen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 4, 5 ja 7 kohdassa tarkoitetut MREL-vähimmäisvaatimuksen etuoikeusaseman määrittämistä koskevat vaatimukset on myös ilmaistava prosenttiosuuksina kokonaisriskin määrästä (riskiperusteinen osa) ja vastuiden kokonaismäärästä (ei-riskiperusteinen osa).

Vakavaraisuusdirektiivin 128 artiklan neljännessä alakohdassa tarkoitettuja periaatteita ei sovelleta MREL-vähimmäisvaatimuksen etuoikeusaseman määrittämistä koskevaan vaatimukseen, kun se ilmaistaan prosenttiosuutena vastuiden kokonaismäärästä (eli yhteenlaskettua puskurivaatimusta ei lisätä MREL-vähimmäisvaatimuksen ei-riskiperusteiseen osaan, ja siksi yhteenlasketun puskurivaatimuksen täyttämiseen käytetty ensisijainen pääoma voidaan hyväksyä MREL-vähimmäisvaatimuksen ei-riskiperusteisen osan täyttämiseen).

Yhteenlasketun puskurivaatimuksen täyttämiseen käytettyä ensisijaista pääomaa ei voida kuitenkaan käyttää minkään kokonaisriskin määränä ilmaistun MREL-vähimmäisvaatimuksen täyttämiseen riippumatta siitä, onko se etuoikeudeltaan huonompi vai ei. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 6 kohdan viittauksella 5 kohtaan pyrittiin takamaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 7 kohdassa tarkoitetun vakavaraisuuskaavan raja-arvon johdonmukainen soveltaminen. Sitä sovelletaan myös muihin kuin G-SII-laitoksiin pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 5 kohdan mukaisesti.

Näin ollen pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 6 kohdan toinen alakohta ja vakavaraisuusdirektiivin 128 artikla ovat keskenään yhdenmukaisia.

34. Kysymys (45 b artiklan 8 kohta)

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 8 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus vahvistaa ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu prosenttiosuus tasolle, joka on korkeampi kuin 30 prosenttia. Voisiko jäsenvaltio vahvistaa sen sadan prosentin tasolle ottaen huomioon kansallisen pankkialansa erityispiirteet?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 8 kohdassa säädetään, että kriisinratkaisuviranomaiset voivat soveltaa etuoikeusaseman määrittämistä koskevaa vaatimusta, joka on korkeampi kuin kahdeksan prosenttia kaikista veloista ja omista varoista enintään 30 prosentille kaikista kriisinratkaisun kohteena olevista yhteisöistä, joihin kyseistä säännöstä sovelletaan (G-SII-laitokset, kokoluokaltaan suurimmat pankit ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklan 6 kohdan soveltamisalaan kuuluvat yhteisöt).

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 8 kohdan viimeisessä alakohdassa säädetään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta vahvistaa korkeampi prosenttiosuus. Jäsenvaltio voi näin ollen päättää, että kriisinratkaisuviranomaisella olisi oltava valtuudet määrätä korkeampi etuoikeusaseman määrittämistä koskeva vaatimus kaikille asianomaiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille kriisinratkaisun kohteena oleville yhteisöille, joihin sovelletaan pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 8 kohtaa (ottaen huomioon kansallisen pankkialansa erityispiirteet ja kyseessä olevien kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen määrän).

Käytännössä tätä mahdollisuutta ei kuitenkaan voida soveltaa yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen soveltamisalaan kuuluviin yhteisöihin, koska kyseisen asetuksen 12 c artiklan 8 kohdassa ei säädetä tästä mahdollisuudesta. Tällaista suurempaa prosenttiosuutta ei siis sovellettaisi mihinkään laitokseen, joka kuuluu yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen soveltamisalaan riippumatta siitä, kuuluvatko ne yhteisen kriisinratkaisuneuvoston suoraan toimivaltaan vai kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten toimivaltaan yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 7 artiklassa esitetyn tehtävänjaon mukaisesti. Jos osallistuva jäsenvaltio käyttää pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan 8 kohdassa säädettyä mahdollisuutta, kyseistä kansallista säännöstä sovellettaisiin vain yhteisöihin, jotka kuuluvat pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin soveltamisalaan sen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti mutta jotka eivät kuulu yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen soveltamisalaan sen 2 artiklan mukaisesti. Tämä mahdollisuus koskee pääasiassa sijoituspalveluyrityksiä, jotka eivät kuuluu emoyrityksen konsolidoituun valvontaan.

Tällä varmistetaan, että kaikkiin yhteisen kriisinratkaisumekanismin soveltamisalaan kuuluviin yhteisöihin sovelletaan samoja yhdenmukaisia sääntöjä ja yhdenmukaisia menettelyjä yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti. On syytä panna merkille, että yhteisestä kriisinratkaisumekanismista annetun asetuksen johdanto-osan 28 kappaleen viimeisessä virkkeessä säädetään, että ”[t]ietyissä tilanteissa kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten olisi suoritettava tehtävänsä tämän asetuksen perusteella ja sen mukaisesti käyttäen samalla valtuuksia, jotka niille on annettu sillä kansallisella lainsäädännöllä, jolla direktiivi 2014/59/EU saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja kyseisen lainsäädännön mukaisesti, jos se ei ole ristiriidassa tämän asetuksen kanssa”.

d) Omien varojen ja hyväksyttävien velkojen määrää koskeva vähimmäisvaatimuksen (MREL-vähimmäisvaatimus) määrittäminen

35. Kysymys (45 c artiklan 1 kohta)

Miten kokoa, liiketoimintamallia, rahoitusmallia ja riskiprofiilia käytetään yhteisön MREL-vähimmäisvaatimuksen tarkistamiseen?

Vastaus

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklassa viitataan useisiin tilanteisiin, joissa nämä kriteerit voisivat vaikuttaa MREL-vähimmäisvaatimuksen arviointiin kokonaisuudessaan. Tilanteissa muun muassa

— määritetään toimivaltaisen viranomaisen kuulemisen jälkeen vakavaraisuusdirektiivin 104 a artiklassa tarkoitetut omien varojen lisävaatimukset, joita sovellettaisiin yhteisöön kriisinratkaisun jälkeen (3 kohdan viides alakohta)

— sovelletaan 6 kohdassa tarkoitettua harkintavaltaa valita laitokset, jotka kuuluisivat 5 kohdan soveltamisalaan ja pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 b artiklan sovellettavien säännösten soveltamisalaan (ottaen huomioon rahoitusmalliin liittyvät ehdot)

— otetaan huomioon arvon alentamista koskeva vähimmäissääntö (johon viitataan 3 kohdan neljännessä alakohdassa – vuorovaikutus MREL-vähimmäisvaatimuksen kokonaistason kanssa vaihtelee liiketoiminta- ja rahoitusmallin mukaan, koska ne vaikuttavat yhteisön keskimääräiseen riskipainoon

— arvioidaan, pitäisikö MREL-vähimmäisvaatimusta rajoittaa tappioiden kattamiseksi tarvittavaan määrään (kuten 2 kohdassa säädetään) niiden yhteisöjen osalta, joiden ensisijainen kriisinratkaisustrategia on likvidaation tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muu vastaava kansallinen menettely

— sovelletaan ja/tai tarkistetaan 3 kohdassa tarkoitettua määrää, joka tarvitaan luottamuksen säilyttämiseksi markkinoilla

36. Kysymys (45 c artiklan 1 kohta)

Miten 45 c artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettu vaikutus rahoitusvakauteen näkyy yhteisön MREL-vähimmäisvaatimuksessa?

Vastaus

Direktiivin 45 c artiklassa viitataan useisiin tilanteisiin, joissa vaikutus rahoitusvakauteen voisi vaikuttaa MREL-vähimmäisvaatimuksen arviointiin kokonaisuudessaan. Tilanteissa muun muassa

— sovelletaan 6 kohdassa tarkoitettua harkintavaltaa valita laitokset, jotka kuuluisivat 5 kohdan soveltamisalaan ja 45 b artiklan sovellettavien säännösten soveltamisalaan

— otetaan huomioon arvon alentamista koskeva vähimmäissääntö (johon viitataan 45 c artiklan 3 kohdan neljännessä alakohdassa)

— arvioidaan, pitäisikö MREL-vähimmäisvaatimusta rajoittaa tappioiden kattamiseksi tarvittavaan määrään (kuten 45 c artiklan 2 kohdassa säädetään) niiden yhteisöjen osalta, joiden ensisijainen kriisinratkaisustrategia on likvidaation tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muu vastaava kansallinen menettely.

37. Kysymys (45 c artiklan 2 kohta)

Miten vaikutus rahoitusvakauteen näkyisi tarkistettaessa sellaisen yhteisön tappioiden kattamiseksi tarvittavaa määrää, jonka kriisinratkaisusuunnitelmassa määrätään, että se on likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä?

Vastaus

Kriisinratkaisuviranomaisten on käytettävä omaa harkintaansa tätä säännöstä soveltaessaan. Direktiivin 45 c artiklan 9 kohdan mukaisesti siinä tarkoitetut tekijät olisi otettava huomioon MREL-päätöksessä.

Merkittävät korotukset kyseisten laitosten pääomapohjan vahvistamiseen tarvittaviin määriin olisivat kuitenkin epäyhdenmukaisia 45 c artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdan kanssa. Siinä täsmennetään, että pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavan määrän tarkoituksena on, että yhteisöt pystyvät täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot kriisinratkaisutoimien soveltamisen tai alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käyttämisen jälkeen. Tässä yhteydessä ei odoteta, että yhteisöjen, jotka on kriisinratkaisusuunnitelman mukaisesti määrä likvidoida tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä, on täytettävä toimiluvalle asetetut ehdot. Niillä ei siksi yleisesti pitäisi olla pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavaa määrää.

Jos kriisinratkaisuviranomainen lisäksi arvioi, että MREL-vähimmäisvaatimuksen rajoittaminen tappion kattamiseksi tarvittavaan määrään voisi vaikuttaa huomattavasti rahoitusvakauteen tai levitä rahoitusjärjestelmään, se voi osoittaa, että yhteisön likvidointi ensisijaisen kriisinratkaisustrategian mukaisesti ei ole toteuttamiskelpoista eikä uskottavaa ja että sen purkamismahdollisuus olisi arvioitava uudelleen.

Tämän osalta 15 artiklan 1 kohdassa säädetään, että koko yhteisö katsotaan purkamiskelpoiseksi, ”jos kriisinratkaisuviranomainen pystyy uskottavasti joko selvittämään sen tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä tai toteuttamaan sen kriisinratkaisun soveltaen eri kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia laitokseen välttäen mahdollisimman pitkälle aiheuttamasta merkittävää haittaa sen jäsenvaltion, johon laitos on sijoittautunut, tai muiden jäsenvaltioiden tai unionin rahoitusjärjestelmille, olipa kyse laajemmasta rahoitusalan epävakaudesta tai koko järjestelmän laajuisista tapahtumista”.

38. Kysymys (45 c artiklan 2 kohta)

Voidaanko direktiivin nojalla olla vahvistamatta MREL-vähimmäisvaatimusta yhteisöille, joiden MREL-vähimmäisvaatimus vastaa omien varojen vaatimuksia (eli yhteisöille, joiden kriisinratkaisusuunnitelman mukaan niiden likvidointi tehdään tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muilla vastaavilla kansallisilla menettelyillä)?

Vastaus

Direktiivin 45 artiklan 1 kohdassa säädetään, että 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitettujen laitosten ja yhteisöjen on täytettävä jatkuvasti MREL-vähimmäisvaatimukset 45 a–45 i artiklan mukaisesti, jos näissä artikloissa sitä edellytetään.

Nämä artiklat liittyvät seuraaviin MREL-vähimmäisvaatimusta koskeviin vapautuksiin, jotka kriisinratkaisuviranomaiset myöntävät, kun niissä esitetyt edellytykset täyttyvät:

— Kiinnitysluottolaitokset voidaan vapauttaa 45 a artiklan nojalla.

— Laitokset, jotka ovat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryrityksiä mutta jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, voidaan vapauttaa MREL-vähimmäisvaatimuksesta 45 f artiklan 3 tai 4 kohdan nojalla.

— Keskusyhteisöt ja keskusyhteisöön pysyvästi liittyneet luottolaitokset voidaan vapauttaa 45 g artiklan nojalla.

Lisäksi 45 f artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että 45 f artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vaatimuksen (eli sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen) soveltaminen 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitettuun yhteisöön, joka on kriisinratkaisun kohteensa olevan yhteisön tytäryritys mutta joka ei itse ole kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, ei ole pakollista, koska se riippuu kriisinratkaisuviranomaisen päätöksestä, jonka se tekee kuultuaan toimivaltaista viranomaista. On kuitenkin syytä panna merkille, että 45 f artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että unionissa emoyrityksenä toimivien yritysten, jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä mutta jotka ovat kolmansien maiden yhteisöjen tytäryrityksiä, on noudatettava sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella. Tämä tarkoittaa, että 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitetuille yhteisöille, jotka täyttävät kyseisen kolmannen alakohdan edellytykset, on määritettävä sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus.

Ellei siis yhteisö ole jonkin edellä mainitun tilanteen soveltamisalan ulkopuolella, kriisinratkaisuviranomaisen on tehtävä MREL-päätös silloinkin, kun kriisinratkaisusuunnitelman mukaan yhteisö on likvidoitava tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muilla vastaavilla kansallisilla menettelyillä. Tämän vahvistaa myös se, että 45 c artiklan 2 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa tämä tilanne tunnustetaan yksiselitteisesti ja annetaan säännöt yhteisöjen MREL-vähimmäisvaatimuksen laskemiseen tässä tilanteessa.

39. Kysymys (45 c artiklan 2 kohta)

Kun otetaan huomioon 45 artiklan 1 kohta, 45 a artikla ja 45 c artiklan 2 kohdan toinen alakohta, MREL-vähimmäisvaatimus olisi asetettava, vaikka ensisijainen kriisinratkaisustrategia olisi likvidointi. Pitäisikö MREL-vähimmäisvaatimus tässä tapauksessa laskea yksittäisten laitosten vai konsolidoinnin perusteella?

Vastaus

Direktiivin 45 e artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen ulkoinen MREL-vähimmäisvaatimus on määritettävä ja sitä on noudatettava konsolidoinnin perusteella kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tasolla. Näitä säännöksiä perustellaan sillä, että kriisinratkaisun kohteena olevassa konsernissa kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön pitäisi kantaa kyseiseen kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluville yhteisöille koituvat tappiot, ja sillä pitäisi olla riittävät tappion kattamiseen tarvittavat varat, jotta koko kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tarpeet voidaan kattaa. Tämä tavoite saavutetaan soveltamalla kriisinratkaisutoimia kriisinratkaisun kohteena olevaan yhteisöön ja siirtämällä tappioita sen tytäryrityksiltä ylöspäin ja myöhemmin siirtämällä pääomaa alaspäin käyttämällä alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia 59 artiklan mukaisesti. Tämän vuoksi kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen on laskettava liikkeeseen hyväksyttäviä instrumentteja ja eriä ulkopuolisille kolmannen osapuolen velkojille (ks. direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 19 kappale).

Sitä vastoin niiden yhteisöjen sisäiset MREL-vähimmäisvaatimukset, jotka ovat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tytäryrityksiä mutta jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, on määritettävä ja niitä on noudatettava yksittäisten laitosten tasolla 45 c artiklan 7 kohdan ja 45 f artiklan 1 kohdan nojalla (sanotun rajoittamatta 45 f artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa ja 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja tilanteita, joissa sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta on noudatettava konsolidoinnin tai alakonsolidoinnin tasolla). Näiden tytäryritysten kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen olisi yleisesti ottaen katettava niiden tappionkattamistarpeet ja pääomapohjan vahvistamistarpeet siten, että ne hankkivat suoraan tai välillisesti kyseisten tytäryritysten liikkeeseen laskemia omien varojen instrumentteja ja hyväksyttäviä velkainstrumentteja (ks. direktiivin (EU) 2019/879 johdanto-osan 20 kappale).

Jos on kyse yhteisöistä, jotka ovat konsolidoidun valvonnan piiriin kuuluvan konsernin osa ja jotka on niiden kriisinratkaisusuunnitelman mukaan likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä tai muussa vastaavassa kansallisessa menettelyssä, edellä konsernin kriisinratkaisua koskevien tilanteiden osalta selitettyjä sääntöjä ei sovelleta. Kyseisten yhteisöjen kaatumista käsitelläänkin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, joka toteutetaan oikeushenkilön tasolla. Maksukyvyttömyystilassa emoyritys vastaa vain omista tappioistaan eikä sitä vaadita antamaan tukea tytäryrityksilleen. Sen tytäryritysten omat varat ja tietyt hyväksyttävät velat eivät myöskään olisi käytettävissä tappioiden kattamiseen emoyrityksen yksittäisessä selvitystilassa. Tällaisessa tilanteessa, joissa emoyritys likvidoidaan, ei siis olisi asianmukaista asettaa MREL-vähimmäisvaatimusta konsolidoinnin perusteella.

Näin ollen emoyritysten, jotka on kriisinratkaisusuunnitelman mukaan määrä likvidoida tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä tai muissa vastaavissa kansallisissa menettelyissä, osalta niiden MREL-vähimmäisvaatimus olisi määritettävä ja sitä olisi noudattava ainoastaan laitoskohtaisesti.

40. Kysymys (45 c artiklan 2, 3, 4 ja 7 kohta)

Direktiivin 45 c artiklan 2, 3, 4 ja 7 kohtaa sovellettaessa on epäselvää, miten ilmaisu ”tietyn ajanjakson ajan, joka ei ole vuotta pidempi” pitäisi tulkita. Tarkoittaako se, että pääomapohjan vahvistamiseen tarvittava määrä olisi asetettava tasolle, jolla varmistetaan luottamus markkinoilla yhteisön kriisinratkaisun jälkeen vain vuodeksi?

Vastaus

Direktiivin 45 c artiklan 3 ja 7 kohdassa säädetään, että pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavaan määrään kuuluva markkinoiden luottamuksen säilyttämistä edellyttämä määrä on asetettava tasolle, joka tarvitaan markkinoiden luottamuksen säilyttämiseksi tietyn ajanjakson ajan, joka ei ole vuotta pidempi.

Yhden vuoden määräajan soveltaminen on oikeasuhteista ja johdonmukaista, koska samaa määräaikaa käytetään laitosten vakavaraisuusvaatimusten arvioinnissa. Tämä on merkityksellistä, koska vakavaraisuusvaatimukset ovat keskeisiä tekijöitä MREL-vähimmäisvaatimuksen tason määrittämisessä.

41. Kysymys (45 c artiklan 3 ja 7 kohta)

Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklan 3 ja 7 kohdassa viitataan siihen, että MREL on säilytettävä tietyllä tasolla, jotta voidaan varmistaa, että yhteisöt kykenevät edelleen täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot ja jatkamaan toimintoja, joita varten niille on myönnetty toimilupa neljännen vakavaraisuusdirektiivin nojalla. Näitä säännöksiä sovelletaan myös pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 1 artiklan b, c ja d alakohdan soveltamisalaan kuuluviin yhteisöihin. Jotkin kyseisistä yhteisöistä eivät kuitenkaan kuulu vakavaraisuusdirektiivin nojalla vaan erityisten kansallisten säännösten nojalla annettavan toimiluvan piiriin. Miten toimilupaa koskevien ehtojen noudattamisen tarvetta koskevat viittaukset olisi saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä näiden yhteisöjen osalta?

Vastaus

Mikäli pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 1 artiklan 1 kohdan b, c tai d alakohdassa tarkoitettujen yhteisöjen hyväksyntä tai toimilupa ei kuulu vakavaraisuusdirektiivin tai rahoitusmarkkinadirektiivin piiriin vaan muiden vastaavien kansallisten ja unionin säädösten piiriin, asianmukainen viittaus voitaisiin sisällyttää kansalliseen lakiin, jolla pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklan 1 kohdan b alakohta saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Pankkien elvytys- ja kriisinratkaisudirektiivin 45 c artiklan 2 kohdan b alakohta mahdollistaa tämän osalta kyseisenlaisen laajemman tulkinnan, koska siinä todetaan, että yhteisöjen pääomapohja vahvistetaan tasolle, joka on tarpeen, jotta ne kykenevät edelleen täyttämään toimiluvalle asetetut ehdot vakavaraisuusdirektiivin, rahoitusmarkkinadirektiivin tai ”muun vastaavan säädöksen nojalla”.

42. Kysymys (45 c artiklan 3 kohdan viides alakohta)

Mikä on 45 c artiklan 3 kohdan viidennen alakohdan a alakohdassa edellytetty kokonaisriskin määrän ja vastuiden kokonaismäärän tarkistus?

Vastaus

Kun määritetään pääomapohjan vahvistamiseen tarvittavaa määrää, on tarkistettava asiaankuuluvan kokonaisriskin määrän tai vastuiden kokonaismäärän tuoreimmat ilmoitetut arvot, jotta voidaan ottaa huomioon vaikutus, joka kriisinratkaisusuunnitelmassa esitettyjen kriisinratkaisutoimien soveltamisella olisi kokonaisriskin määrään ja vastuiden kokonaismäärään.

Tässä yhteydessä 54 c artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan ii alakohdan ja b alakohdan ii alakohdan mukaisesti kriisinratkaisutoimet, joiden perusteella tuoreimpia ilmoitettuja määriä olisi tarkistettava, olisivat niitä, jotka muodostavat ensisijaisen kriisinratkaisustrategian.

e) Sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltaminen yhteisöihin, jotka eivät itse ole kriisinratkaisuin kohteena olevia yhteisöjä

43. Kysymys (45 f artiklan 1 kohta)

Sovelletaanko sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta koskevaa 45 f artiklan 1 kohtaa myös G-SII-yhteisöihin, jotka eivät ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä?

Vastaus

Direktiivin 45 f artiklan säännöksiä sovelletaan kaikkiin laitoksiin, jotka ovat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tai kolmannen maan yhteisön tytäryrityksiä ja jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä. Tämä sisältää myös G-SII-yhteisöt.

44. Kysymys (45 f artiklan 1 kohta)

Sovelletaanko 45 f artiklan 1 kohdan toista alakohtaa siinä tarkoitettuihin yhteisöihin yksittäisten laitosten tasolla?

Vastaus

Direktiivin 45 f artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään, että laitosten, jotka ovat kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön tai kolmannen maan yhteisön tytäryrityksiä mutta jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, on noudatettava sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta yksittäisenä laitoksena. Kohdan toisessa alakohdassa annetaan kriisinratkaisuviranomaisille mahdollisuus soveltaa sisäistä MREL-vähimmäisvaatimusta 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitettuihin yhteisöihin. Myös 45 f artiklan 1 kohdan toista alakohtaa sovelletaan laitoskohtaisesti, ellei yhteisö kuulu 45 f artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan soveltamisalaan.

Kyseisen 45 f artiklan 1 kohdan kolmas alakohta, jossa säädetään mahdollisuudesta noudattaa 45 c ja 45 d artiklan vaatimuksia, koskee vain unionissa emoyrityksenä toimivia yrityksiä, jotka ovat kolmansien maiden yhteisöjen tytäryrityksiä.

Kyseisen 45 f artiklan 4 kohdan nojalla annetaan kuitenkin kriisinratkaisuviranomaiselle mahdollisuus luopua sisäisen MREL-vähimmäisvaatimuksen soveltamisesta tytäryritykseen, joka ei itse ole kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, jos useat edellytykset täyttyvät eli jos sekä tytäryritys että sen emoyritys ovat sijoittautuneet samaan jäsenvaltioon ja ne kuuluvat samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin ja jos emoyritys täyttää konsolidoinnin perusteella ulkoisen MREL-vähimmäisvaatimuksen.

Jos siis sisäisestä MREL-vähimmäisvaatimuksesta luovutaan 45 f artiklan 4 kohdan mukaisesti, sisäinen MREL-vähimmäisvaatimus voidaan täyttää 1 artiklan 1 kohdan b, c ja d alakohdassa tarkoitettujen yhteisöjen osalta