KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - Kymmenen vuotta Rion konferenssin jälkeen: Valmistautuminen kestävän kehityksen huippukokoukseen vuonna 2002

TIIVISTELMÄ

Rio de Janeirossa vuonna 1992 järjestetty maailman ympäristökonferenssi herätti suuria odotuksia. Kansainvälinen yhteisö sopi kunnianhimoisesta ja kattavasta strategiasta pystyäkseen vastaamaan ympäristö- ja kehitysyhteistyöhaasteisiin maailmanlaajuisen kestävän kehityksen kumppanuuden kautta.

Vaikka jonkinlaista edistystä on tapahtunut, odotukset eivät ole toteutuneet. Ympäristöön ja luonnonvaroihin kohdistuvat paineet ovat Rion konferenssin jälkeen kasvaneet ja köyhyys lisääntyy jatkuvasti kaikkialla maailmassa. Lupaukset tuotanto- ja kulutusmallien muuttamisesta kestävän kehityksen mukaisiksi ovat edelleenkin enemmänkin sanahelinää kuin todellisuutta.

Maailmanlaajuisten ongelmien ratkaiseminen vaatii toimia niin pohjoisen kuin etelänkin valtioilta, ja se voi toteutua ainoastaan poliittisesti haastavien muutosten kautta. Kymmenen vuotta Rion konferenssin jälkeen vuonna 2002 järjestettävä kestävän kehityksen huippukokous tarjoaa mahdollisuuden elvyttää Rion konferenssin tavoitteet ja sitouttaa uudelleen kaikki maat kestävän kehityksen saavuttamiseen. Euroopan unionilla on velvollisuus omaksua johtava asema vuoden 2002 huippukokouksen valmisteluissa sekä itse kokouksessa.

Tämän tiedonannon tavoitteena on varmistaa EU:n tehokas panos vuoden 2002 huippukokoukseen, ja sillä käynnistetään EU:n koordinoitu valmisteluprosessi:

(1) tekemällä ehdotuksia EU:n strategisista tavoitteista ja avainkysymyksistä huippukokousta varten,

(2) korostamalla valmisteluprosessin ja muiden vastaavien prosessien, erityisesti EU:n kestävän kehityksen strategian, ympäristöalan tulevan toimintaohjelman, Cardiffissa aloitetun ympäristön sisällyttämistä päätöksentekoon koskevan prosessin ja muiden vastaavien alakohtaisten strategioiden (esimerkiksi energia-alan ja liikenteen), yhteisvaikutusta, johon EU:n uskottava ja päättäväinen panos huippukokouksessa perustuu,

(3) määrittelemällä valmistelevia toimenpiteitä, joita voidaan toteuttaa ennen huippukokousta.

Tiedonannossa ehdotetaan Rion konferenssin jälkeen tapahtuneesta edistyksestä tehdyn arvioinnin perusteella neljää strategista tavoitetta, jotka EU:n olisi saavutettava huippukokouksessa:

- maailmanlaajuisen oikeudenmukaisuuden lisääntyminen ja toimiva kestävän kehityksen kumppanuus,

- eri toimien täydentävyys ja johdonmukaisuus kansainvälisellä tasolla,

- ympäristöön ja kehitykseen liittyvät tavoitteet poliittisen sitoutumisen elvyttämiseksi ja terävöittämiseksi sekä

- kansallisen tason toimien tehostaminen ja kansainvälinen valvonta.

Huippukokouksen asialistan olisi oltava tavoitteiltaan selkeä ja tulevaisuuteen suuntautuva, eikä Agenda 21:een tai Rion konferenssin tuloksiin pidä enää palata neuvotteluissa. Aiheiksi ehdotetaan neljää toisiinsa liittyvää asiakokonaisuutta:

- Taloudellisen kehityksen perustana olevien luonnonvarojen suojelu: Ekotehokkuuden korostaminen ja mahdollisuus luoda tavoite ekotehokkuudelle sekä mitattavissa olevat tavoitteet luonnonvarojen ehtymisen pysäyttämiseksi vuoteen 2015 mennessä. Etusijalle olisi asetettava luonnonvaroja koskevat kysymykset, jotka liittyvät läheisesti taloudelliseen kehitykseen, eli makeavesi, energia ja maaperä.

- Ympäristöasioiden yhdistäminen köyhyyden poistamiseen: Huippukokouksessa olisi lisättävä tietämystä köyhyyden ja ympäristön rappeutumisen välisistä yhteyksistä. Lisäksi siinä olisi edistettävä kestävän kehityksen toimintaohjelmien ja kansainvälisten rahoituslaitosten köyhyyden poistamiseksi tekemän työn täydentävyyttä ja johdonmukaisuutta yhdistämällä kestävän kehityksen kolme osa-aluetta paremmin toisiinsa.

- Kestävän kehityksen mukainen maailmanlaajuistuminen: Talouden maailmanlaajuistuminen tuo mukanaan mahdollisuuksia ja haasteita. Kansainvälisen kaupan ja investointivirtojen kasvusta on tehtävä kestävää kehitystä jatkuvasti enemmän tukeva tekijä. Usein tämä edellyttää myös kaupan ja investointien ulkopuolista toimintaa, muun muassa puuttumista maailmanlaajuistumisesta aiheutuvien etujen, kuten tietotekniikan, epätasaiseen jakautumiseen alueiden ja valtioiden kesken, sekä kumppanuuksien luomista liike-elämän ja teollisuuden kanssa.

- Hyvän hallintotavan ja kansalaisten osallistumismahdollisuuksien lisääminen sekä kansainvälisesti että kansallisesti: Kansainvälisesti kysymys on siitä, pystytäänkö nykyisellä institutionaalisella kehyksellä vastaamaan talouden maailmanlaajuistumisen ja kestävän kehityksen uusiin haasteisiin. Kansallisella tasolla vuoden 2002 huippukokouksessa olisi korostettava demokratian, hyvä hallintotavan, tiedonsaannin ja oikeussuojan sekä kansalaisten osallistumismahdollisuuksien kaltaisten periaatteiden tärkeyttä.

EU:n olisi toimittava joustavasti voidakseen varmistaa, että kokoukseen saadaan tasapainoinen asialista, jota myös kehitysmaat tukevat. EU:n kantoja sisältökysymyksissä ei pidä lyödä lukkoon, vaan niitä olisi kehitettävä vähitellen ottaen huomioon myös yhteisössä sovitut tavoitteet.

Kestävään kehitykseen myönnettävä taloudellinen ja tekninen tuki on edelleen yksi keskeisistä aiheista. Kehitysmaat kokevat tulleensa petetyiksi, koska rikkaat maat eivät ole täyttäneet poliittisia velvoitteitaan. EU:n on pyrittävä suuntaamaan keskustelua tuleviin toimiin, jotta niissä voitaisiin saavuttaa suurempaa edistystä. Vuoden 2002 huippukokouksessa on tunnustettava kotimaisten voimavarojen ensisijainen merkitys sekä se, millainen asema kaupan vapauttamisella ja yksityisillä rahoitusvirroilla, erityisesti suorilla ulkomaisilla sijoituksilla, voi olla kestävän kehityksen voimavarojen lisäämisessä. Samalla huippukokouksessa olisi tunnustettava, että kansainvälisiä rahavirtoja on kanavoitava niin, että saavutetun edistyksen lieveilmiönä ei esiintyisi kielteisiä vaikutuksia ympäristöresursseihin ja yhteiskunnalliseen oikeudenmukaisuuteen.

EU:n on ehdottoman tärkeää pohtia vuodeksi 2002 suunniteltavien toimien täytäntöönpanokeinoja eli rahoitusta, kuten teknologian siirtoon ja valmiuksien kehittämiseen myönnettävää tukea. Vieläkin tärkeämpää on luoda vakaa perusta kestävän kehityksen saavuttamiseksi EU:ssa, mikä edistää myös maailmanlaajuista kestävää kehitystä.

Tämän vuoksi tiedonannossa vedetään yhteyksiä myös muihin EU:n tason prosesseihin niiden tuloksesta riippumatta, ja tähdennetään, että näiden prosessien olisi täydennettävä ja vahvistettava toisiaan. Rion konferenssin seurantakokouksessa (Rio+5) tehty yhteinen sitoumus, jonka mukaan maiden on saatettava voimaan oma kestävän kehityksen strategiansa vuoteen 2002 mennessä, edellyttää, että huippukokoukseen mennessä EU:lla on oma toimiva strategiansa.

Lisäksi EU:n on nopeutettava valmisteluprosessiaan. On ehdotettu erityistä ohjausryhmää hoitamaan valmisteluja Euroopan tasolla ja suurta yleisötapahtumaa, jossa arvioitaisiin Rion julistuksen tähänastista täytäntöönpanoa. Kansalaisjärjestöjen tehtävää kestävän kehityksen puolestapuhujina on myös tuettava entistä enemmän. Lisäksi vaaditaan kädenojennusta kehitysmaille, kansalaisyhteiskunnan osallistumisen tukemista sekä alueellisia valmisteluja Euroopan laajuisesti.

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Kymmenen vuotta Rion konferenssin jälkeen: Valmistautuminen kestävän kehityksen huippukokoukseen vuonna 2002

1. Vuoden 2002 poliittiset haasteet

Rio de Janeirossa vuonna 1992 järjestetyssä Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristö- ja kehityskonferenssissa kansainvälinen yhteisö sopi kunnianhimoisesta ja kattavasta strategiasta ympäristö- ja kehitysyhteistyöhaasteisiin vastaamiseksi maailmanlaajuisen kestävän kehityksen kumppanuuden kautta. Rion konferenssi herätti suuria odotuksia. Konferenssista on nyt kulunut kahdeksan vuotta, ja kestävän kehityksen perimmäiset haasteet ovat säilyneet ennallaan. Vuoden 1992 jälkeen ympäristöpolitiikkaa on kehitetty kansallisesti ja kansainvälisesti tasolla ja köyhyyden poistamista varten on asetettu maailmanlaajuisia tavoitteita. Luonnonvarat vähenevät kuitenkin jatkuvasti, erityisesti ilman ja merten pilaantuminen lisääntyy ja yhä useammat ihmiset syntyvät tai ajautuvat köyhyyteen ja joutuvat elämään alle dollarilla päivässä. Taloudellinen ja sosiaalinen kuilu rikkaimpien ja köyhimpien kansakuntien välillä syvenee entisestään.

Rion konferenssin tulosten 10-vuotisarviointi vuonna 2002 tarjoaa mahdollisuuden Rion konferenssille ominaisen solidaarisuuden ja poliittisen päättäväisyyden elvyttämiseen. Tällä kertaa onnistuminen riippuu useista eri tekijöistä.

Ennen kaikkea kokouksen onnistuminen edellyttää, että teollisuusmaat sitoutuvat konkreettisesti kestämättömien tuotanto- ja kulutusmalliensa muuttamiseen. EU:n osalta tämä merkitsee joidenkin kunnianhimoisten kestävää kehitystä tukevien hankkeiden toteuttamista. Näihin kuuluu kestävän kehityksen strategian hyväksyminen tulevassa Göteborgin huippukokouksessa muun muassa Cardiffin huippukokouksen jatkotoimena laadittujen strategioiden perusteella [1]. Ilmaston muuttumiseen liittyvä edistys, erityisesti seuraavan ilmastonmuutoskonferenssin COP-6:n onnistuminen, maailman metsiä koskevissa kysymyksissä saavutettava edistys sekä joidenkin äskettäin tehtyjen kansainvälisten ympäristösopimusten ratifiointi ja täytäntöönpano vaikuttavat huippukokouksen ilmapiiriin ja onnistumisen mahdollisuuksiin vuonna 2002.

[1] Liikenne-, energia-, maatalous-, kehitys-, teollisuus-, sisämarkkina-, kalastus-, Ecofin- ja yleisten asiain neuvostot.

Toiseksi yleiseen ilmapiiriin vaikuttaa se, miten kehitysmaiden odotusten ja OECD-maiden kehitysavun rahoituksessa tapahtuneiden laiminlyöntien aiheuttama pattitilanne ratkaistaan.

Euroopan unioni antoi merkittävän panoksensa Rion konferenssiin. Se on pyrkinyt pitämään Agenda 21:n esillä Euroopan ja maailman poliittisten painopisteiden joukossa. Eurooppa on maailmanlaajuisen sosioekonomisen yhteistyön liikkeellepaneva voima, EU:n olisi omaksuttava johtava asema myös vuonna 2002.

Voidakseen vastata näihin haasteisiin EU:n on ehdottomasti suhtauduttava kokouksessa käsiteltäviin asioihin yhtenäisesti, johdonmukaisesti ja kaukonäköisesti. Sen vuoksi on välttämätöntä aloittaa valmisteluprosessi, johon osallistuvat kaikki EU:n jäsenvaltiot, sidosryhmät ja kumppanit ympäri maailmaa. Varhain aloitettuja ja avoimia valmisteluja tarvitaan, jotta EU pystyy antamaan kokouksessa tehokkaan panoksensa ja toimimaan johtavassa asemassa.

Tämän tiedonannon tavoitteena on Rion konferenssin jälkeen saavutetusta edistyksestä tehtävän arvioinnin perusteella varmistaa EU:n tehokas panos vuoden 2002 huippukokouksessa, ja sillä käynnistetään EU:n koordinoitu valmisteluprosessi:

(1) tekemällä ehdotuksia EU:n strategisista tavoitteista ja mahdollisista avainkysymyksistä, joita huippukokouksessa käsitellään,

(2) korostamalla valmisteluprosessin ja muiden EU:n vastaavien prosessien yhteisvaikutusta, johon EU:n uskottava ja päättäväinen panos huippukokouksessa perustuu,

(3) määrittelemällä valmistavia toimenpiteitä, joita voidaan toteuttaa ennen huippukokousta.

Tiedonannon tarkoituksena ei ole määritellä EU:n mahdollisia kantoja huippukokouksen asiakysymyksistä tai arvioida ennalta käynnissä olevien EU:n prosessien vaikutuksia niihin. Siinä yksilöidään joitakin kestävän kehityksen keskeisimpiä ongelma-alueita, joiden ratkaisuista maailmalla on päästävä yhteisymmärrykseen vuoteen 2002 mennessä. Siinä tarkastellaan myös eri prosessien välisiä yhteyksiä niin Euroopassa kuin maailmanlaajuisestikin.

Lähestymistavalla korostetaan tarvetta saada EU:ssa aikaan vahva ja kunnianhimoinen Euroopan kestävän kehityksen strategia. Muita välttämättömiä strategioita ovat Cardiffin Eurooppa-neuvoston päätöstä toteuttavat alakohtaiset strategiat ympäristön sisällyttämiseksi muuhun päätöksentekoon, tuleva ympäristöalan toimintaohjelma, biologisen monimuotoisuuden säilyttämisen strategiaan kuuluvat tehokkaat toimintasuunnitelmat, joihin sisältyy myös kehitysyhteistyönäkökohtia, Euroopan ilmastonmuutosohjelma ja EU:n kemiallisten aineiden strategia. Lisäksi on edistyttävä nopeasti uuden kehitysyhteistyöpolitiikan toteuttamisessa sekä lisättävä ympäristö-, kehitys-, kauppa-, energia-, liikenne-, maatalous-, kalastus- sekä t&k-politiikan keskinäistä johdonmukaisuutta. Yhdessä nämä kaikki osa-alueet muodostavat EU:n kannan vuonna 2002.

Vastaavasti vähiten kehittyneitä maita käsittelevä YK:n konferenssi ja YK:n kehitysrahoitusohjelma sekä OECD:n harjoittama kestävän kehityksen työ tarjoavat laajempia foorumeja, joissa EU voi pohjustaa yksimielisyyttä huippukokousta varten.

2. Taustaa

2.1. Rion prosessi

Rio de Janeirossa vuonna 1992 järjestetty Yhdistyneiden Kansakuntien ympäristö- ja kehityskonferenssi (UNCED) oli merkittävä läpimurto kansainvälisessä diplomatiassa ja kansainvälisen oikeuden kehityksessä, ja se oli ensimmäinen YK:n huippukokouksista 1990-luvulla. Siinä vahvistettiin Brundtlandin komission käyttöön ottama kestävän kehityksen käsite eli ajatus tämän päivän tarpeiden tyydyttämisestä ilman, että tulevat sukupolvet joutuvat tinkimään mahdollisuuksistaan tyydyttää omansa. Ajatusta on muokattu edelleen erityisesti Kööpenhaminassa järjestetyssä sosiaalisen kehityksen yleismaailmallisessa huippukokouksessa, niin että nykyisin kestävän kehityksen katsotaan koostuvan kolmesta osa-alueesta: taloudellisesta kehityksestä, sosiaalisesta kehityksestä ja ympäristönsuojelusta.

Konferenssissa hyväksyttiin Rion periaatteet, Agenda 21 ja metsäperiaatteet. Ilmastonmuutoksesta ja biologisen monimuotoisuuden säilyttämisestä tehtiin kaksi merkittävää, oikeudellisesti sitovaa yleissopimusta, ja neuvottelut aloitettiin aavikoitumisen estämiseen tähtäävästä yleissopimuksesta sekä pieniä kehittyviä saarivaltioita koskevasta Barbadoksen toimintaohjelmasta. Molemmat neuvottelut saatettiin päätökseen vuonna 1994. Konferenssissa perustettiin YK:n kestävän kehityksen toimikunta (CSD) valvomaan Agenda 21:n täytäntöönpanoa.

Agenda 21 on erittäin laaja asiakirja, joka koostuu 40 luvusta, yli 100 ohjelma-alueesta ja 3 000 suosituksesta. Siinä käsitellään avainaloja, kuten maataloutta, teollisuutta ja kaupunkikehitystä, erilaisia ympäristöasioita, kuten biologisen monimuotoisuuden säilyttämistä, valtamerten ja merten suojelua, ilmastonmuutosta, ongelmajätteitä, myrkyllisiä kemikaaleja ja vesiensuojelua sekä useita monialaisia kysymyksiä, kuten teknologian siirtoa, köyhyys- ja väestökysymyksiä ja kauppaa. Siinä on otettu huomioon eri osapuolten näkemykset ja näin siitä on muodostunut 2000-luvun kestävän kehityksen pitkän aikavälin suunnitelma.

Kestävän kehityksen toimikunnassa on käynnistetty useita kansainvälisiä prosesseja, kuten neuvottelut, jotka johtivat YK:n sopimukseen kalakannoista (UNFSA), ja valtameriä ja merioikeutta koskeva YK:n epävirallinen kuulemisprosessi (UNICPOLOS). Metsiä varten perustettiin ensin hallitustenvälinen metsäpaneeli (IPF) ja sitten hallitustenvälinen metsäfoorumi (IFF), jonka seurauksena puolestaan perustettiin YK:n metsäfoorumi (UNFF).

YK:n yleiskokouksen 19. erikoisistunnossa (Rio+5) vuonna 1997 hallitukset arvioivat Rion konferenssin sitoumusten täytäntöönpanossa saavutettua edistystä. Vaikka edistystä on saavutettu, tarkastelussa kävi selkeästi ilmi yleinen tyytymättömyys todellisten muutosten hitauteen. Kehitysmaat olivat myös pettyneitä siihen, etteivät teollisuusmaat olleet sitoumustensa mukaisesti lisänneet kehitysapunsa määrää ja ettei riittävästi uutta rahoitusta oltu kohdennettu maailmanlaajuisten ongelmien ratkaisemiseen vaadittavien lisäkustannusten kattamiseen.

Rion konferenssin seurantakokouksessa vuonna 1997 asetettiin kuitenkin kaksi tärkeää uutta tavoitetta. Tavoitteena on saavuttaa enemmän mitattavissa olevaa edistystä ja saattaa voimaan kansalliset kestävän kehityksen strategiat seuraavaan, vuodeksi 2002 sovittuun seurantakokoukseen mennessä. Siinä myös asetettiin uusiksi painopistealueiksi talouden avainalat, kuten energiahuolto, liikenne ja matkailu.

2.2. Valmistelujen tämänhetkinen tilanne

YK:n yleiskokous antoi Rio+10:stä päätöslauselman 55. istunnossaan joulukuussa 2000. Päätöslauselman mukaan Etelä-Afrikassa järjestetään vuonna 2002 huipputason YK-konferenssi nimeltä "kestävän kehityksen huippukokous".

Kestävän kehityksen huippukokouksen valmisteluista vastaa kestävän kehityksen toimikunnan kymmenes istunto, joka alkaa huhtikuussa 2001 menettelytapaistunnolla. Sen jälkeen pidetään vuonna 2002 kolme sisältöä valmistelevaa kokousta (PrepCom), joista kolmas ja viimeinen ministeritason kokous pidetään Indonesiassa.

Neuvottelujen tulokset noudattelevat Rio+10:tä koskevaa EU:n kantaa, jonka EU laati kestävän kehityksen toimikunnan kahdeksatta istuntoa varten huhtikuussa 2000. YK:n yleiskokouksen päätöslauselmassa ei kuitenkaan yksilöidä käsiteltäviä avainkysymyksiä [2].

[2] CSD-8:ssa EU:n ehdotuksia olivat: köyhyys ja ympäristö, kestävän kehityksen sosiaalinen ulottuvuus mukaan luettuna, luonnonvarojen ehtymisen pysäyttäminen paremman energiatehokkuuden avulla, ympäristö ja turvallisuus (ympäristöpaineiden aiheuttamien konfliktien uhka), kestävän kehityksen strategioiden kansallinen ja paikallinen täytäntöönpano, kestävän kehityksen kansainvälisen ja kansallisen institutionaalisen kehyksen vahvistaminen sekä seuranta ja uusi uudelleenarviointi, kestävän kehityksen toimikunnan tuleva työohjelma mukaan luettuna.

EU:n jäsenvaltiot ja muut keskeiset toimijat ovat jo aloittaneet valmistelut huippukokousta varten, samoin kuin ympäristö- ja kehitysyhteistyöalan kansalaisjärjestöt sekä liike-elämän edustajat. YK:n yleiskokouksen päätöslauselma antaa myös YK:n pääsihteeristölle viralliset valtuudet aloittaa kestävän kehityksen huippukokouksen valmistelut.

3. Saavutukset ja haasteet

3.1. Rion konferenssin jälkeinen kehitys

Rion konferenssi herätti toiveita ympäristö- ja kehitysyhteistyöongelmien ratkaisemisesta maailmanlaajuisen kestävän kehityksen kumppanuuden kautta.

1990-luvulla saavutettiin monenlaista myönteistä kehitystä, kuten talouskasvu, terveyspalveluiden entistä laajempi saatavuus, paremmat viestintä- ja liikenneyhteydet, merkittävä edistyminen biotieteissä ja niihin liittyvässä teknologiassa, kansalaisyhteiskunnan aktiivinen osallistuminen ja lisääntynyt tietoisuus ympäristökysymyksistä.

Kansainvälinen yhteisö on myös puuttunut useisiin maailmanlaajuisiin ympäristökysymyksiin, ja joihinkin niistä varsin menestyksekkäästi, kuten ilmakehän otsonikadon torjumiseen.

Yleisesti ottaen Rion konferenssin aikoihin vallinneet kestävän kehityksen vastaiset kehityssuuntaukset ovat kuitenkin edelleen ennallaan. Ympäristöön ja luonnonvaroihin kohdistuvat paineet pikemminkin lisääntyvät niin pohjoisessa kuin etelässä.

Monia luonnonvaroja (kuten vettä, maata ja maaperää, metsiä ja kalakantoja) hyödynnetään jo nyt aivan niiden äärirajoilla tai ylikin. Jätteet ja saastepäästöt ovat vakava vaara maailman väestön terveydelle.

Maailman väestön määrä on noussut 6 miljardiin, ja vaikka kasvu on hidastunut, sen odotetaan saavuttavan huippunsa, noin 9 miljardia, vuoteen 2050 mennessä. Suurin osa tästä kasvusta tapahtuu kehitysmaissa, ja siihen saattaa liittyä kielteisiä ympäristöön ja yhteiskuntaan kohdistuvia vaikutuksia. Seuraavien 50 vuoden aikana kolmella miljardilla lisääntyvän väestön tarpeiden tyydyttämiseen vaadittavat ponnistelut ovat nykyiselläkin kulutustasolla valtavat [3]. Nykyiset ongelmat pahenevat entisestään, kun yhä useammissa maissa kulutus lisääntyy ja niissä omaksutaan runsaasti luonnonvaroja kuluttavia taloudellisia toimintamalleja.

[3] GEO 2000, UNEP 1999.

Seuraavat esimerkit kuvaavat esteitä, jotka kansainvälisen yhteisön on pystyttävä voittamaan, jotta ihmiskunnalle voidaan taata kestävä tulevaisuus:

* Vaikka maailman energiankulutus on kasvanut merkittävästi [4], maailmassa on kaksi miljardia ihmistä, joilla ei ole käytettävissään kohtuuhintaisia ja riittäviä energiapalveluja. Puu on edelleen pääasiallinen energialähde kolmannekselle maailman väestöstä. Vaikka BKT:n kasvun ja energiankulutuksen lisääntymisen välinen yhteys on katkennut OECD-maissa, energiankulutuksen taso näyttää kasvavan selvästi tulevina vuosikymmeninä. Myös siirtyminen uusiutuviin energialähteisiin on ollut hidasta.

[4] Vuonna 1990 maailman energiankulutus oli yhteensä 101,29 x 1012 kWh, vuonna 1997 se oli noussut 111,37 x 1012 kWh :iin ja sen odotetaan saavuttavan 146,54 x 1012 kWh vuoteen 2010 mennessä. Vuosina 1990-1997 hiilidioksidipäästöt lisääntyivät 5,836 x 106 Mt:sta 6,175 x 106 Mt:iin (Lähde: Energy Information Administration (EIA)).

* Vedenkulutus kasvaa joka vuosi kahdesta kolmeen prosenttia. Makeavesivaroja kulutetaan nopeammin kuin luonto pystyy tuottamaan niitä. Noin kolmannes maailman väestöstä elää jo maissa, joissa on kohtalainen tai suuri vesipula. 20 prosentilta maailman väestöstä puuttuu puhdas juomavesi ja 50 prosentilta kunnollinen puhtaanapito. Lisäksi jokien, järvien ja pohjaveden pilaantuminen on edelleen yksi suurista huolenaiheista kaikkialla maailmassa [5].

[5] GEO 2000, UNEP 1999.

* Vuoteen 1990 mennessä huonot maatalouskäytännöt olivat pilanneet 562 miljoonaa hehtaaria maata eli noin 38 prosenttia maailman 1,5 miljardista hehtaarista viljelysmaata. Vuoden 1990 jälkeen menetykset ovat kasvaneet entisestään: joka vuosi menetetään viidestä kuuteen miljoonaa hehtaaria lisää vakavan maaperän köyhtymisen vuoksi [6]. Afrikassa yksinomaan eroosiosta aiheutuvien tuotantotappioiden arvioidaan olevan yli 8 prosenttia, ja joissakin Aasian ja Lähi-idän maissa luku nousee 20 prosenttiin.

[6] GEO I, UNEP 1997.

* Biologisen monimuotoisuuden osalta 25 prosenttia nisäkäslajeista ja 11 prosenttia lintulajeista on vakavassa vaarassa kuolla sukupuuttoon [7]. Tämä johtuu pääasiassa luontotyyppien tuhoutumisesta. Ekosysteemeihin leviää uusia lajeja, mikä johtaa vahvojen yleislajien leviämiseen erikoistuneempien lajien kustannuksella [8].

[7] IUCN, 2000.

[8] Environment in Europe at the turn of the century, EEA 1999.

* Vuosina 1990-1995 koko maailmassa tuhoutui yhteensä 56 miljoonaa hehtaaria metsää. Kehitysmaissa menetykset olivat yhteensä 65 miljoonaa hehtaaria, mikä vastaa 0,65 prosentin metsäalan vähenemistä vuosittain (pääasiassa biologisesti monimuotoisissa luonnonmetsissä), mutta tilannetta tasoitti jonkin verran metsäalan lisääntyminen teollisuusmaissa lähes 9 miljoonalla hehtaarilla [9].

[9] FAO.

* Kaikkialla maailmassa jatkuu altistuminen ympäristön vaarallisille kemikaaleille, kuten kasvinsuojeluaineille, lyijylle ja elohopealle ja markkinoille tuleville uusille kemikaaleille. Raskasmetallit ja pysyvät orgaaniset saasteet ovat erityinen huolenaihe, koska ne säilyvät ympäristössä vuosia, ne ovat levinneet laajalle ja vaikuttavat ihmisten terveyteen ravintoketjun kautta. [10]

[10] GEO 2000, UNEP 1999.

* Monista tekijöistä, kuten ylimitoitetusta kalastuskapasiteetista, johtuen noin 44 prosenttia tärkeimmistä kalakannoista on täysin hyödynnetty, 16 prosenttia ylikalastettu ja 6 prosenttia kalastettu loppuun [11]. Merten tuottama kalasaalis pienenee, ja joissakin tapauksissa tuotanto on laskenut. Vesiviljely yleistyy nopeasti, ja sillä on ollut joitakin kielteisiä vaikutuksia ekosysteemeihin. Myös merelliset luontotyypit, kuten koralliriutat ja mangrovemetsät, ovat heikentymässä.

[11] The state of world fisheries and aquaculture, FAO 1998.

Maailma ei myöskään ole tullut oikeudenmukaisemmaksi. Rikkaiden ja köyhien väliset tuloerot sekä valtioiden sisällä että rikkaampien ja köyhempien valtioiden kesken kasvavat entisestään, mikä merkitsee sitä, että maailman oikeudenmukaisuus vähenee. Suhteellisen pieni osuus maailman ihmisistä ja kansakunnista käyttää edelleen suurimman osan maailman taloudellisista resursseista ja luonnonvaroista.

Maailmanlaajuinen väestönkasvu on johtanut siihen, että absoluuttisessa köyhyydessä elävien määrä maailmassa on lisääntynyt jatkuvasti: yksi ihminen viidestä elää alle dollarilla päivässä [12]. Niiden maiden määrä, joissa lasten aliravitsemus ylittää 40 prosenttia, lähes kaksinkertaistui vuosina 1992-1998 seitsemästä kolmeentoista, pääasiassa Etelä-Aasiassa.

[12] A better world for all, YK-Maailmanpankki-IMF-OECD, 2000.

Voimakkaasti velkaantuneet köyhät maat ovat erityinen huolenaihe: BKTL asukasta kohti on pienentynyt vuodesta 1992 lähtien pääasiassa vähentyneiden vientitulojen, hitaan talouskasvun ja nopean väestönkasvun takia. Muihin alhaisen tulotason maihin verrattuna voimakkaasti velkaantuneet köyhät maat ovat edistyneet muita hitaammin lukutaidottomuuden vähentämisessä, lapsikuolleisuuden alentamisessa ja syntyvyyden vähentämisessä. G7-maiden myöntämät velkahuojennukset ovat antaneet toivoa paremmasta, mutta varsinainen toteutus on hidasta.

Yhteiskunnallinen kehitys on kuitenkin ollut jossain määrin rohkaisevaa. Erityisesti osallistuminen peruskoulutukseen lisääntyy useimmilla alueilla. Myös tyttöjen ja poikien väliset erot koulutukseen osallistumisessa ovat kaventumassa, ja aikuisten lukutaito on lisääntynyt koko 1990-luvun.

Terveysindikaattorit ovat myös kohentuneet taloudellisen kehityksen ja terveydenhoitopalveluiden paremman saatavuuden myötä. Merkittäviä alueellisia eroja on kuitenkin edelleen, ja muutamat kehityssuuntaukset ovat huolestuttavia:

- kehitysmaissa kuolee edelleen 20 prosenttia lapsista ennen 5. ikävuottaan, kun teollisuusmaissa vastaava luku on alle prosentin [13]. Jos nykyinen suuntaus jatkuu, OECD:n ja kehitysapukomitean tavoitetta alentaa imeväis- ja lapsikuolleisuutta kahdella kolmanneksella vuoteen 2015 mennessä ei tulla saavuttamaan. Osittain tämä selittyy sillä, että maailman väestöstä 20 prosentilta puuttuu puhdas juomavesi ja lähes kaksinkertaiselta joukolta kunnollinen puhtaanapito [14].

[13] A better world for all, YK-Maailmanpankki-IMF-OECD, 2000.

[14] GEO 2000, UNEP 1999.

- AIDS:n seurauksena eliniänennuste kehitysmaissa ei pidentynyt 1990-luvulla vaan oli sekä vuonna 1993 että vuonna 1997 keskimäärin 65 vuotta. Päinvastoin AIDSin takia eliniänennuste on lyhentynyt 33 maassa (pääasiassa Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa) vuoden 1990 jälkeen [15].

[15] WHO, 2000.

3.2. Tärkeimmät ongelmat Rion toimintaohjelman toteuttamisessa

Kestämättömien kulutus- ja tuotantomallien muuttaminen ei ole onnistunut

Teollisuus- ja kehitysmaiden kulutustasot ja "ekologiset jalanjäljet" poikkeavat toisistaan jyrkästi [16]. Esimerkiksi yksi yhdysvaltalainen kuluttaa elinaikanaan jopa 50 kertaa enemmän luonnonvaroja kuin keskivertohenkilö useimmissa kehitysmaissa. Teollisuusmaiden jatkuva taloudellinen kasvu sekä kehitysmaiden väestönkasvu ja luonnollinen halu parantaa materiaalista hyvinvointiaan aiheuttavat kasvavia paineita ympäristölle ja luonnonvaroille.

[16] Living Planet -raportti 2000, WWF 2000.

Kestämättömät kulutus- ja tuotantomallit ovat ympäristölle haitallisia, taloudellisesti tehottomia ja tuhlaavaisia. Nykyisten suuntausten kääntäminen on siten välttämätöntä niin ympäristön kuin taloudenkin kannalta. On myös tarpeen tukea kehitysmaiden kehitysprosesseja ja varmistaa, että köyhien ihmisten perustarpeiden tyydyttämiseen on riittävästi resursseja. Se, että kestämättömien tuotanto- ja kulutusmallien muuttamisessa ei ole edistytty, johtuu suurelta osin siitä, että ympäristökustannuksia ei ole onnistuttu sisällyttämään osaksi taloudellista toimintaa.

Kuluttajille on myös annettava merkityksellistä, tarkkaa ja ymmärrettävää tietoa, jonka avulla he voivat tehdä tietoisia valintoja ympäristöystävällisten ja kilpailevien tuotteiden ja palvelujen välillä. Yhtä tärkeää on tehdä yhteistyötä yritysten kanssa teollisuuden ympäristönsuojelun parantamiseksi.

Puutteelliset rahoitusresurssit

Agenda 21 nosti esiin tärkeän kysymyksen kestävän kehityksen rahoittamisesta keskittymällä erityisesti kehitysmaiden ja siirtymätalouksien tarpeisiin. Vuonna 1992 tunnustettiin täysin, että maailmanlaajuisten ympäristöongelmien ratkaisemiseen tarvitaan uusia lisäresursseja. Tämä ei kuitenkaan ole näkynyt kehitysmaille annettavan taloudellisen avun määrän kasvuna. Päinvastoin kehitysapu (velkahuojennukset mukaan luettuina), joka vuonna 1992 vastasi 0,33 prosenttia rahoittajien BKTL:sta, oli vuoteen 1998 mennessä laskenut 0,22 prosenttiin [17] (mikä on kylläkin sen jälkeen hieman noussut). Rion konferenssissa kehitysavun tavoitteeksi asetettu 0,7 prosenttia BKTL:sta ei ole lähimainkaan toteutunut.

[17] EU:n jäsenvaltiot antavat apua keskimäärin 0,34 prosenttia BKTL:sta ja EU:n ulkopuoliset avunantajat 0,18 prosenttia BKTL:sta.

Kehitysapu muodostaa keskimäärin vain 1,7 prosenttia julkisista investoinneista kehitysmaissa. Olisi hyödytöntä keskittyä vain kehitysapuun kestävän kehityksen ainoana rahoituslähteenä, koska tärkeimmät rahoituslähteet ja resurssit ovat lähes aina kotimaisia. Sillä on kuitenkin strategista merkitystä kestävään kehitykseen siirtymisen kertaluonteisten kustannusten kattamisessa (valmiuksien kehittäminen, lainsäädännön uudistaminen jne.). Lisäpainoa olisi pantava julkiseen tukeen sekä rahoituksen että muun tuen osalta, jotta voitaisiin tarjota julkisia hyödykkeitä, joita ei yleensä tarjota yksityisen rahoituksen piirissä. Tähän sisältyy esimerkiksi tarkoin määritelty ja toteuttamiskelpoinen resurssien saatavuus ja hallinta sekä vakaa taloudellinen viitekehys. Köyhimmille maille kehitysapu on erityisen suuri osa valtion budjettia, ja niiden kohdalla avun väheneminen on samalla merkinnyt ympäristönsuojelutoimiin käytettävissä olevien resurssien pienenemistä.

Samalla kun apu on määrällisesti vähentynyt, sen laatu on parantunut siinä mielessä, että ympäristönäkökohdat on saatu entistä paremmin sisällytettyä osaksi poliittista vuoropuhelua ja konkreettisia paikalla toteutettavia ohjelmia. Osaltaan tähän vaikuttaa se, että monenvälisissä ja kahdenvälisissä avustusohjelmissa tehdään entistä järjestelmällisemmin ympäristöarviointeja. Suunnitelmien, ohjelmien ja politiikan tasolla niillä kiistämättä olisi kaikkein suurin vaikutus kestävään kehitykseen.

Lisäksi kaupankäynnin ja kehitysmaihin suuntautuvien yksityisten pääomavirtojen, muun muassa suorien ulkomaisten sijoitusten, lisääntyminen vuodesta 1992 on tasoittanut huomattavasti kehitysavun tason laskun vaikutuksia ja saanut aikaan teknologian siirtoa. Tällaisesta kehityksestä voitaisiin saada suurempiakin hyötyjä. Kaupalla voisi olla ratkaiseva osuus kestävän kehityksen rahoituksesta, jos tuotteet valmistetaan kestävällä tavalla ja kuljetuskustannukset sisällytetään niiden hintaan. Suorilla ulkomaisilla sijoituksilla voidaan edistää merkittävästi kestävää kehitystä varsinkin, jos kotimaassa harjoitetaan niitä tukevaa avointa ja ennakoitavaa politiikkaa. Nämä yksityiset rahavirrat eivät kuitenkaan poista kehitysavun tarvetta, sillä ne tahtovat hyödyttää vain tiettyjä maita ja tiettyjä toimintoja näissä maissa. Yksityisiä investointeja ei yleensä ole suunnattu julkisiin hyödykkeisiin, kuten instituutioiden kehittämiseen, kehitysyhteistyön ongelmien tutkimiseen ja ympäristönsuojeluun.

Kansainvälisten instituutioiden puutteelliset toimet

Kansainvälinen yhteisö ei ole vastannut haasteisiin riittävän tehokkaasti. Vuoden 1992 Rion konferenssissa osoitettiin tehtäviä useille YK:n erityiselimille, ja se johti myös kestävän kehityksen toimikunnan (CSD) perustamiseen elimeksi, jonka tarkoitus oli saada YK:n järjestelmä toimimaan kestävän kehityksen puolesta ja sisällyttää taloudelliset, yhteiskunnalliset ja ympäristöön liittyvät näkökohdat YK:n toimintaan. Kestävän kehityksen toimikunta onkin koonnut yhteen tärkeitä ryhmittymiä kansainväliselle foorumille ja käynnistänyt erilaisia prosesseja (esimerkiksi metsiä ja valtameriä koskevia), mutta sen päätöksillä ei näytä olleen toivottua vaikutusta kestävän kehityksen toteutumiseen käytännössä. Yhtenä syynä tähän voi olla se, että Rion kestävän kehityksen toimintaohjelman ja YK:n muiden kehitysohjelmien välinen suhde on epäselvä. Tarvitaan enemmän johdonmukaisuutta eri kehitystavoitteiden välillä, kuten YK:n yleiskokouksen vuosituhannen vaihteen huippukokouksen päätösjulistuksessa korostettiin.

Agenda 21 on kyllä kattava asiakirja, mutta siitä puuttuvat selkeät painopistealueet, ja vaikka se sisältää valtavan määrän päivämääriin ja toimiin liittyviä tavoitteita, siitä puuttuu monialainen, poliittisesti yhdistävä tavoite. Lisäksi puuttuvat ohjeet siitä, kuinka Agenda 21:n joskus hyvinkin yleisluonteiset tavoitteet olisi muutettava käytännön toimiksi.

Kansallisen hallinnon ja valmiuksien heikkoudet

Kansallisella tasolla kiinnostus kestävän kehityksen tavoitteita kohtaan on lisääntynyt, mutta edistys on epätasaista. Useat maat ovat ottaneet käyttöön kansallisia kestävän kehityksen strategioita Rion konferenssin sitoumusten perusteella. Tähän mennessä 70 maata on ilmoittanut ottaneensa käyttöön tällaisia strategioita [18]. Niiden todellista tehokkuutta ei kuitenkaan vielä tiedetä. Useisiin maihin on myös perustettu myös kansallisia kestävän kehityksen neuvostoja tai vastaavia elimiä, jotka edustavat eri sidosryhmiä kansallisella tasolla, mutta useimmissa maailman maissa kansalaisyhteiskunnalta puuttuu edelleen mahdollisuus saada tietoa ja osallistua päätöksentekoon. Institutionaalisten valmiuksien vahvistaminen tai uusien poliittisten mekanismien luominen ei aina ole johtanut onnistuneeseen käytännön toteutukseen. Tutkimustiedon saaminen sekä kestävämmän ja puhtaamman teknologian soveltaminen ja käyttöönotto on ollut hidasta.

[18] Earth Council, 2000.

4. Kuinka saada eu:lle maailmanlaajuista vaikutusvaltaa

EU:n on huippukokouksessa kyettävä osoittamaan, että se on saavuttanut edistystä sekä yhteisössä että suhteessa yhteisön ulkopuolisiin maihin. Useiden EU:ssa käynnissä olevien prosessien tulisi antaa perustaa tämän tavoitteen saavuttamiselle.

EU:n kestävän kehityksen strategian ja sitä toteuttavien alakohtaisten strategioiden, tulevan ympäristöalan toimintaohjelman ja Cardiffin strategioiden tulisi täydentää ja vahvistaa toisiaan. Nämä muut poliittiset asiakirjat vaikuttavat EU:n kantoihin huippukokouksessa tai jopa määräävät, millaiseksi ne muodostuvat. Kestävän kehityksen strategia on EU:n vastaus Rion viisivuotisseurantakokouksessa tehtyihin sitoumuksiin kansallisten kestävän kehityksen strategioiden laatimisesta. Kun uusi ympäristöalan toimintaohjelma on hyväksytty, sen pitäisi muodostaa tämän prosessin ympäristöosuus.

Muut EU:n viimeaikaiset aloitteet ovat sidoksissa kestävän kehityksen taloudellisiin ja sosiaalisiin ulottuvuuksiin, jotka kattavat esimerkiksi Luxemburgin työllisyysaloitteen, Lissabonin aloitteen työllisyyden, talousuudistuksen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittamiseksi osana osaamistaloutta, ja äskettäin laaditun EU:n sosiaalipoliittisen toimintaohjelman. Myös liikenteen ja energian alalla on saavutettu merkittävää poliittista kehitystä [19] niin, että niissä otetaan nyt huomioon yhdennetysti kestävän kehityksen kolme pilaria: taloudellinen, sosiaalinen ja ympäristöä koskeva.

[19] Energian toimitusvarmuutta koskeva vihreä kirja, 29.11.2000, komission tiedonanto öljynsaannista (KOM(2000)631) ja tuleva katsaus yhteisestä liikennepolitiikasta.

Viemällä eteenpäin näitä toisiinsa sidoksissa olevia prosesseja niin, että ne tukevat toisiaan, EU voi vahvistaa kansainvälistä uskottavuuttaan huomattavasti. Lisäksi on varmistettava yhdenmukaisuus ja täydentävyys EU:n jäsenvaltioiden strategioiden kanssa.

Samalla huippukokouksen avulla saadaan EU:n suuren yleisön tuki, ja sillä tuodaan kiireellisyyden tuntua kestävästä kehityksestä käytävään poliittiseen keskusteluun. Huippukokouksessa tuetaan edistystä kohti ympäristön ja kehityksen yhdentämistä EU:n politiikkaan.

Kaikki eurooppalaisessa strategiassa käsiteltävät aiheet eivät ole maailmanlaajuisesti oleellisia, eikä toisaalta kaikkia vuoden 2002 huippukokouksessa käsiteltäviä aiheita pidä sisällyttää EU:n strategiaan. Göteborgin kestävän kehityksen strategian ja muiden edellä mainittujen prosessien olisi kuitenkin osaltaan luotava perusta EU:n kannoille huippukokouksen asiakysymyksistä. Esimerkiksi:

* EU voi vaikuttaa myönteisesti ympäristötavoitteiden sisällyttämiseen muiden alojen politiikkaan. Cardiffin prosessista opitut asiat voidaan siirtää kansainväliselle tasolle.

* Ollakseen uskottava esimerkiksi luonnonvarojen käytön tehokkuuteen liittyvissä kysymyksissä EU:n kannan on huippukokouksessa perustuttava sisäisesti sovittuihin toimiin ja tavoitteisiin. Uuden ympäristöalan toimintaohjelman, ilmastonmuutosstrategian ja biologisen monimuotoisuuden säilyttämiseen tähtäävien toimintasuunnitelmien kansainvälisten näkökohtien olisi oltava perustana EU:n tavoitteille konkreettisissa ympäristökysymyksissä. Sisäisesti sovittujen periaatteiden ja toimenpiteiden tulisi samalla tavalla muodostaa perusta yksittäisiä aloja (kuten liikenne ja energia) koskeville EU:n kannoille.

Keskeistä on edistyä muutamissa meneillään olevissa kansainvälisissä prosesseissa, erityisesti seuraavassa ilmastonmuutoksen yleissopimukseen liittyvässä konferenssissa (COP-6) toukokuussa 2001. Kaikkien asiaankuuluvien kansainvälisten sopimusten ratifiointi ja täytäntöönpano EU:ssa asetettujen tavoitteiden mukaisesti on asia, joka vaikuttaa ratkaisevasti EU:n kannan uskottavuuteen vuonna 2002. Näistä ehkä tärkein on Kioton sopimuksen ratifiointi, mutta tärkeää on myös saada ratifioitua Rotterdamin yleissopimus, bioturvallisuutta koskeva Cartagenan pöytäkirja sekä tuleva POP-yleissopimus. Myös Århusin yleissopimus ja muut YK:n ja Euroopan talouskomission puitteissa tehdyt sopimukset liittyvät samaan aiheeseen, samoin kuin kalastusta koskevat kansainväliset sopimukset.

Euroopan unionin laajentuminen saattaa itse asiassa olla suurin yksittäinen panos, jonka EU voi antaa maailmanlaajuiseen kestävään kehitykseen. EU:n politiikan ja lainsäädännön laajentaminen Keski- ja Itä-Eurooppaan on valtava kehitysaskel, joka myötävaikuttaa ympäristönsuojeluun, sosiaaliseen kehitykseen ja taloudelliseen kasvuun. Tietoisuus tähän liittyvistä haasteista tulee todennäköisesti vain lisääntymään lähestyttäessä vuotta 2002. Kyseinen alue on sattumoisin ainoa, jonka tukimäärärahat ovat kasvaneet koko 1990-luvun.

Suhteessa kehitysmaihin EU:n sitoutuminen maailmanlaajuiseen kestävään kehitykseen näkyy hyvin selkeästi EU:n kehitysyhteistyössä. Euroopan yhteisö ja jäsenvaltiot antavat yhteensä noin 55 prosenttia kaikesta kansainvälisestä kehitysavusta ja yli kaksi kolmannesta avustuksista. Neuvosto hyväksyi äskettäin Euroopan yhteisön uuden kehitysyhteistyöpolitiikan, jossa hahmotellaan toimia, joilla EY:n kehitysyhteistyö voidaan kohdentaa uudelleen köyhyyden vähentämiseen. Tiedonantoa täydennetään Cardiffin prosessissa valmisteltavalla strategialla, jonka tavoitteena on ympäristökysymysten yhdentäminen muuhun politiikkaan, sekä muun muassa köyhyyttä, tarttuvia tauteja, liikennettä ja kalastusta koskevilla tiedonannoilla.

5. EU:n strategiset tavoitteet huippukokousta varten

Kuten edellä on osoitettu, Rion prosessi on menettänyt tehoaan useista eri syistä. Yleisesti ottaen kestävän kehityksen huippukokouksessa olisi pyrittävä ensisijaisesti elvyttämään Rion tavoitteita ja uudistamaan Agenda 21:n täytäntöönpanoon vaadittava poliittinen sitoutuminen. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi huippukokouksessa on saavutettava edistystä tietyissä strategisissa kysymyksissä, joita käsitellään seuraavaksi.

Oikeudenmukaisuus ja kumppanuus

Huippukokouksessa olisi saatava aikaan uusi kumppanuuden ilmapiiri teollisuusmaiden ja kehitysmaiden kesken. Yksi keino on saada kehitysmaat uudelleen vakuuttuneiksi siitä, että teollisuusmaiden maailmanlaajuiset ympäristöpyrkimykset eivät aja kehitysyhteistyötavoitteiden ohi. Alkuperäinen ajatus siitä, että kestävässä kehityksessä taloudellinen kehitys, sosiaalinen kehitys ja ympäristönsuojelu ovat toisistaan riippuvaisia ja vahvistavat toinen toistaan, olisi otettava huippukokouksen ohjenuoraksi.

Huippukokouksen valmisteluiden ja tuloksien on myös heijastettava todellista oikeudenmukaisuutta niin, että niissä toteutuisi ajatus yhteisestä mutta kullekin erilaisesta vastuusta Rion ympäristö- ja kehitysyhteistyöperiaatteiden 7. kohdan mukaisesti. Tärkeänä ohjenuorana olisi pidettävä myös sukupolvien välistä oikeudenmukaisuutta, eli tuleville sukupolville on varmistettava kestävä tulevaisuus. Tämä on osa kestävän kehityksen käsitettä.

Täydentävyys ja johdonmukaisuus kansainvälisellä tasolla

Samalla tavoin kuin EU pyrkii toteuttamaan Amsterdamin sopimuksen yhdentämisperiaatteita kaikessa politiikassaan, huippukokouksessa olisi myös edistettävä ympäristöön liittyvien, sosiaalisten ja taloudellisten tavoitteiden sisällyttämistä kaikkeen muuhun kansainvälisen tason toimintaan sekä YK:n järjestelmässä että sen ulkopuolella.

Myös tärkeimpien YK:n huippukokousten (Rio, Kairo, Beijing ja Kööpenhamina) seurantakokousten välillä olisi pyrittävä lisäämään kansainvälisen yhteistyön johdonmukaisuutta YK:n vuosituhannen vaihteen huippukokouksen päätösjulistuksen mukaisesti.

Ympäristö- ja kehitysyhteistyötavoitteet

Rion toimintaohjelman ongelmana on liika epätarkkuus. Poliittista sitoutumista olisi elvytettävä ja terävöitettävä hyväksymällä selkeitä tavoitteita.

Rion konferenssin jälkeen kansainväliset rahoittajat ovat ottaneet käyttöön niin kutsuttuja kansainvälisiä kehitysyhteistyötavoitteita, jotka on yleensä hyväksytty YK:n huippukokouksissa tai niiden seurantakokouksissa. Ne on nyt vahvistettu YK:n vuosituhannen vaihteen huippukokouksessa ja ne olisi tarkoitus sisällyttää kaikkiin YK:n prosesseihin, Rion toimintaohjelma mukaan luettuna. Ainoa Rion prosessissa hyväksytty tavoite on kuitenkin kansallisten kestävän kehityksen strategioiden saattaminen voimaan vuoteen 2002 mennessä. Toisin kuin muut sovitut YK:n tavoitteet se on prosessitavoite. Muista yksityiskohtaisemmista kestävän kehityksen tavoitteista voitaisiin sopia (ks. luku 6.1 jäljempänä)

Tehokkaat toimet kansallisella tasolla ja kansainvälinen valvonta - kansalliset kestävän kehityksen strategiat

Huippukokouksessa olisi edistettävä Rion konferenssin tavoitteisiin kuuluvan kestävän kehityksen strategioiden täytäntöönpanoa. OECD:n ja kehitysapukomitean työskentelyssä useiden kehitysmaiden kanssa keskitytään suunnitteluprosessissa sovellettaviin periaatteisiin ja lähestymistapoihin, joiden avulla tuetaan kestävän kehityksen toteuttamista kussakin maassa. Huippukokouksessa olisi omaksuttava tällainen tavoitteiden laajempi ja tehokkaampi määrittely ja perustettava mekanismeja, joilla tuetaan yksittäisiä maita strategioiden toteuttamisessa sekä valvotaan edistystä. Huippukokouksen tuloksena voisi olla esimerkiksi jatkuva vertaisryhmän tarkastelu vuosittaista kestävän kehityksen toimikunnalle raportointia koskevan velvollisuuden lisäksi.

Lisäksi huippukokouksessa olisi laadittava asialista ja yksityiskohtaiset säännöt Agenda 21:n jatketun täytäntöönpanon seurantaa ja valvontaa varten tulevaisuudessa. Paikallisen tason seuranta on myös tärkeää ja sitä olisi tuettava paikallisten Agenda 21- tai Habitat-ohjelmien muodossa.

6. Huippukokouksen asialistan tärkeimmät aiheet

Huippukokouksen asialistaa on tasapainotettava niin, että siinä otetaan huomioon sekä pohjoisen että etelän huolenaiheet ja ympäristö- ja kehitysyhteistyökysymykset. Sen olisi oltava valtioiden ja hallitusten päämiehiä kiinnostava, eli siinä olisi oltava riittävästi poliittista sisältöä, ja sen olisi oltava uraauurtava Rion konferenssin tapaan.

Kun perusteeksi otetaan Agenda 21:n täytäntöönpanoa koskeva kattava arviointi, jota on määrä käsitellä kestävän kehityksen toimikunnan 10. istunnossa vuoden 2002 alussa, ja kun tarkoituksena on saavuttaa edellä esitetyt strategiset tavoitteet, huippukokouksen painopisteen olisi oltava tulevaisuudessa.

Tässä vaiheessa olisi liian aikaista esittää kovin viimeisteltyjä näkemyksiä huippukokouksessa käsiteltävistä asiakysymyksistä, sillä asialistan on perustuttava yksimielisyyteen arvioinnin tuloksista. Sitä paitsi ei ole EU:n etujen mukaista liian varhain lyödä lukkoon kantoja eri asiakysymyksistä. Sitä vastoin olisi järkevää säilyttää joustavuus, mikä antaa paremmat mahdollisuudet pohjoisen ja etelän välisen hyvän tasapainon löytämiseen.

EU:n kantojen yksityiskohtaisempaa sisältöä huippukokouksessa mahdollisesti käsiteltävistä asiakysymyksistä on kehitettävä ottaen huomioon muut aiheeseen liittyvät prosessit, erityisesti Göteborgin kestävän kehityksen strategia, Cardiffin strategiat, uusi ympäristöalan toimintaohjelma, kehitysyhteistyöpolitiikka ja EY:n maakohtaiset tukistrategiat.

On kuitenkin jo selvää, että huippukokouksessa ei pidä ottaa Agenda 21:tä tai muita Rion konferenssin tuloksia uudelleen neuvoteltaviksi. Siinä olisi puututtava tärkeisiin asiakokonaisuuksiin, jotka ovat osoittautuneet erityisen vaikeiksi ratkaista, pyrkiä edistymään joissakin Rion konferenssissa kesken jääneissä asioissa, kuten teknologian siirtoon ja valmiuksien kehittämiseen liittyvissä kysymyksissä, ja pohtia Rion konferenssin jälkeen ilmenneitä uusia kehityssuuntia.

Monialaiset teemat, eli köyhyyden lieventäminen ja kestävät tuotanto- ja kulutusmallit, joista sovittiin jo vuonna 1997, ovat edelleen ajankohtaisia. Vaikka köyhyyteen ja kehitysyhteistyökysymyksiin keskittyminen on kestävän kehityksen kannalta olennaisen tärkeää, yhtälailla huomiota on kiinnitettävä myös ympäristönsuojeluun ja luonnonvarojen kestävään hallintaan. Muutoin Rion prosessille ei ole mitään perusteita, vaan se on vain YK:n muiden kehitysohjelmien toisinto.

Tasapainoisen ja tulevaisuuteen suuntautuvan asialistan suunnittelussa on otettava huomioon neljä läheisesti toisiinsa sidoksissa olevaa asiakokonaisuutta ja käsiteltävä niitä yhtenäisesti:

- Taloudellisen kehityksen perustana olevien luonnonvarojen suojelu

- Ympäristöasioiden yhdistäminen köyhyyden poistamiseen

- Kestävän kehityksen mukainen maailmanlaajuistuminen

- Hyvän hallintotavan ja kansalaisten osallistumismahdollisuuksien lisääminen

1. Taloudellisen kehityksen perustana olevien luonnonvarojen suojelu

Kestävän kehityksen huippukokouksessa olisi keskityttävä niihin luonnonvaroja koskeviin kysymyksiin, jotka ovat erityisen tärkeitä taloudellisen kehityksen kannalta. Luonnonvarojen ehtymisen ja turvallisuuteen liittyvien kysymysten välisiin yhteyksiin olisi myös kiinnitettävä huomiota. Näin huippukokouksessa voitaisiin edistää ympäristönsuojelun sisällyttämistä ehkäisevän turvallisuuspolitiikan päätöksenteon ytimeen.

Huippukokouksessa olisi keskityttävä kysymyksiin, joita ei ole riittävästi käsitelty muissa hallitustenvälisissä prosesseissa. Luonnonvaroihin, kuten valtameriin, meriin ja metsiin, liittyviä kysymyksiä sekä kansainvälisten yleissopimusten kattamia alueita, kuten ilmastonmuutosta ja biologisen monimuotoisuuden säilyttämistä, voi olla tärkeää käsitellä riippuen siitä, millaista edistystä näillä aloilla saavutetaan ennen vuotta 2002, mutta periaatteessa niistä ei saa tulla huippukokouksen asialistan tärkeimpiä kysymyksiä.

Kestämättömiin tuotanto- ja kulutusmalleihin liittyvistä asioista sopiminen säilyy toisaalta tärkeysjärjestyksen kärkipäässä, kuten Rion tulosten viisivuotistarkastelussa vuonna 1997 todettiin. Talouskasvun ja ympäristöpaineiden toisistaan erottamisen on oltava yksi huippukokouksessa käytävien keskustelujen avainkysymyksistä. Eri mailla on yhteisiä mutta kullekin erilaisia vastuita, mutta tämä kysymys on tärkeä myös monille kehitysmaille. Tärkein viesti on, että kasvua on muutettava, ei rajoitettava. Ekotehokkuustavoitteen asettaminen voisi olla yksi huippukokouksen päätavoitteista, jolla vastattaisiin tuotanto- ja kulutusmallien muutostarpeeseen erityisesti teollisuusmaissa. Se voisi olla määrällinen tavoite tai pelkkä prosessitavoite (esimerkiksi poliittisten toimenpiteiden ja välineiden kehittäminen kestävän tuotannon ja kulutuksen edistämiseksi).

Kestävän kehityksen toimikunta on määritellyt joitakin luonnonvaroihin liittyviä avainkysymyksiä, joissa maailmanlaajuinen yhteistyö on osoittautunut erityisen vaikeaksi. Näillä kysymyksillä on maailmanlaajuista merkitystä, vaikka ne ovat todennäköisesti tärkeämpiä kehitysmaille kuin teollisuusmaille, kuten 3 luvussa selvitettiin.

* Energia: Energiakysymykset koskevat energian saatavuutta ja sen käytön ympäristövaikutuksia. Niihin kuuluvia aloja ovat esimerkiksi ilmansaasteet ja luonnonvarojen kestävä käyttö. EU on ottanut ohjat käsiinsä sellaisten "yhteisten toimintatavoitteiden" aikaansaamiseksi, joiden avulla voitaisiin taata turvallinen ja kestävä energiansaanti kaikille, ja sen on saatava tukea aloitteelleen. Voitaisiin myös harkita määrällistä tavoitetta uusiutuvien energialähteiden osuudelle tai ajoneuvojen vaihtoehtoisten polttoaineiden markkinalevinneisyydelle.

* Makea vesi: Puhtaan veden saatavuus on yksi tärkeimmistä esteistä taloudellisen kehityksen tiellä, ja sen merkitys kasvaa koko ajan. Makeaan veteen liittyvistä kysymyksistä on järjestetty useita maailmanlaajuisia ja alueellisia konferensseja. Ne tarjoavat perustan, mutta huippukokouksessa voitaisiin hyväksyä kattava toimintasuunnitelma, johon olisi sisällyttävä myös jätevesi- ja viemäröintiasiat.

* Maaperän köyhtyminen tulee olemaan tärkeä kysymys, jonka käsittelyä varsinkin Afrikan kehitysmaat tulevat ajamaan voimakkaasti. Se on monialainen kysymys, joka koskee monia talouden eri aloja, kuten maataloutta.

Maailmanlaajuiseksi tavoitteeksi voitaisiin sopia sen varmistaminen, että ympäristöresurssien hupenemisen nykyiset kehityssuuntaukset muutetaan konkreettisesti maailmanlaajuisella ja kansallisella tasolla vuoteen 2015 mennessä, mikä tällä hetkellä on OECD:n ja kehitysapukomitean tavoite, sekä lisäksi alakohtaisia tavoitteita (esim. metsät, vesi, maaperä) mahdollisesti erilaisten indikaattoreiden perusteella.

2. Ympäristöasioiden yhdistäminen köyhyyden poistamiseen

Vaikka vuoden 2000 huippukokouksessa ei pidä toistaa muiden käynnissä olevien YK:n ohjelmien tavoitteita sellaisenaan (esim. Kööpenhaminan kokous, kehitysrahoitusohjelma, kehitysmaakonferenssi vuonna 2001 tai YK:n vuosituhannen vaihteen huippukokouksen seurantakokous), köyhyyden poistamiseen liittyvien kysymysten on kuitenkin oltava huippukokouksessa keskeisesti esillä.

Rion konferenssi osoitti, että köyhyyden ja ympäristön pilaantumisen välillä on selviä yhteyksiä. Monet ympäristöongelmat johtuvat sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ja taloudellisen kehityksen puutteesta, ja toisaalta monet ympäristöongelmat jarruttavat köyhyyden vähentämistä ja taloudellista kehitystä. Ympäristön pilaantuminen esimerkiksi kohdistuu usein pahimmin juuri köyhiin, ja he myös kärsivät eniten peruspalvelujen, kuten puhtaan veden ja puhtaanapitojärjestelmien puutteesta. On olemassa monia onnistuneita esimerkkejä molempien ongelmien ratkaisemiseen tähdänneistä lähestymistavoista, joilla on parannettu sekä yhteiskunnallista tilannetta että ympäristön laatua. Usein niissä on ollut kysymys siitä, että köyhille on annettu enemmän valtaa hallita oman asuinalueensa luonnonvaroja.

Ympäristönsuojelun ja köyhyyden poistamisen välisten yhteyksien ymmärtäminen on ratkaisevan tärkeää. Yksi Rion konferenssin olennaisimmista tuloksista oli yksimielisyys siitä, että on vihdoin päästävä eroon uskomuksesta, jonka mukaan ympäristöongelmiin voidaan puuttua vasta sitten, kun on ensin saavutettu talouskasvua. Tulevassa huippukokouksessa olisi vahvistettava tätä yksimielisyyttä ja korostettava positiivisia yhteyksiä.

Näin ollen vuosituhannen vaihteen huippukokouksen päätösjulistuksen määräämiä linjoja noudattaen vuoden 2002 huippukokouksessa on edettävä kohti YK:n huippukokouksissa 1990-luvulla asetettujen kehitysyhteistyötavoitteiden yhtenäisempää ja johdonmukaisempaa seurantaa. Vuoden 2002 huippukokouksessa olisi edistettävä ympäristönäkökohtien sisällyttämistä kaikkien näiden tavoitteiden saavuttamiseen esimerkiksi terveydenhuollon, koulutuksen ja sukupuolten välisen tasa-arvon aloilla kaikkien hallitusten, asianomaisten kansainvälisten järjestöjen ja rahoituslaitosten aloitteesta. Tähän on myös otettava mukaan kaikkien muiden prosessien keskeisimmät aiheet.

3. Kestävän kehityksen mukainen maailmanlaajuistuminen

Maailmanlaajuistuminen vaikuttaa merkittävästi taloudellisiin, yhteiskunnallisiin ja ympäristöön liittyviin toimintamalleihin kaikkialla maailmassa ja sitä kautta myös kestävään kehitykseen. Vuoden 2002 huippukokouksessa tulisi yksilöidä ja käsitellä tästä johtuvia kysymyksiä.

Kansainvälinen tavara- ja palvelukauppa sekä kansainväliset pääoma-, muutto- ja osaamisvirrat ovat osa maailmanlaajuistumista ja taloudellista kasvua. On yleisesti hyväksytty, että tämä prosessi edistää talouden kehittymistä, mutta sen kokonaisvaikutukset kestävään kehitykseen riippuvat siitä, johtavatko maailmanlaajuistuminen ja taloudellinen kasvu ympäristön kannalta tehokkaampaan resurssien käyttöön vai kasvavaan paineeseen niukkoja ympäristöresursseja kohtaan. Investointien ja kaupan vapauttamisen vaikutukset kestävään kehitykseen onkin otettava huomioon [20].

[20] Tähän liittyen komissio on käynnistänyt koko kansalaisyhteiskunnan laajuisen keskustelun. Komission tarkoitus on ottaa kestävyyteen liittyvät näkökohdat paremmin huomioon kauppapolitiikassa.

WTO:lla ymmärretään kaupankäynnin avoimuutta ja syrjimättömyyttä, ja kestävä kehitys on mainittu ensimmäisessä johdanto-osan kappaleessa Marrakechin sopimuksessa, jolla WTO perustettiin. Vaikka kestävän kaupan toteuttaminen riippuu myös WTO-sopimusten ulkopuolelle jäävistä kansallisista toimista, on tärkeää aloittaa uusi monenvälisten kauppaneuvottelujen kierros, jossa kestävä kehitys on keskeinen tavoite. Uusi kierros hyödyttäisi kaikkia osapuolia varsinkin mahdollistamalla paremmat markkinamahdollisuudet ja monenväliset säännöt.

* Kauppa voi ja sen pitäisi vaikuttaa ratkaisevasti kestävään kehitykseen edistämällä entisestään kehitysmaiden, myös vähiten kehittyneiden maiden, osallistumista ja oikeudenmukaista yhdentymistä maailmantalouteen. Paikallisten markkinoiden vahvistamisen tärkeys on tunnustettava, mutta vähiten kehittyneiden maiden ja monien matalan tulotason maiden olisi käytettävä hyväkseen monenvälisen järjestelmän tarjoamia mahdollisuuksia, kuten nopeasti kasvavia maailmanlaajuisia palvelumarkkinoita (esim. matkailu). Niiden pitäisi kyetä myös hyötymään paremmasta markkinoille pääsystä ja paremmasta monenvälisten sääntöjen viitekehyksestä, jotka uusi WTO-kierros toisi mukanaan. Aloitetta, jonka tavoitteena on taata vähiten kehittyneiden maiden vientiyrityksille vapaa pääsy Euroopan markkinoille, olisi seurattava hyödyllisenä askeleena, jolla voidaan tarjota köyhimmille maille uusia tulomahdollisuuksia. Muiden teollisuusmaiden olisi seurattava esimerkkiä. Pelkkä parempi markkinoille pääsy ei ole kuitenkaan ihmelääke vähiten kehittyneiden maiden ongelmiin. Näissä maissa tarvittavissa uudistuksissa kaivataan apua sellaisten valmiuksien kehittämiseen, joilla nykyisiä sopimuksia voidaan panna täytäntöön. Lisäksi tarvitaan tehostettua kaupan alan teknistä apua. Tähän sisältyy tehostettuja ja parannettuja tuotannon vahvistamiseen tähtääviä tukiohjelmia (esimerkiksi uusien investointien edistämisessä, koulutuksessa, teknologian siirrossa, kuljetus- ja vientijärjestelmien vahvistamisessa, markkinointikanavien kehittämisessä).

* Mitä tulee WTO:n ja ympäristöpolitiikan väliseen suhteeseen, tärkeimmät seikat ovat: i) WTO:n sääntöjen selkeyttäminen erityisesti merkintöjen sekä prosessi- ja tuotantomenetelmien osalta, monenvälisten ympäristösopimusten mukaisen kaupankäynnin ja varotoimien osalta, ja ii) ympäristöystävällisten tuotteiden ja palvelujen kaupan edistäminen. Tämän osalta on tutkittava konkreettisia keinoja, joiden avulla voitaisiin helpottaa kehitysmaista peräisin olevien ympäristöystävällisten tuotteiden vientiä. Samaan aikaan tarvitaan yhä enemmän vahvaa kansallista ja kansainvälistä politiikkaa, jolla nykyiset ja syntyvät ympäristöongelmat voidaan ratkaista, jotta voidaan varmistaa, että kauppa ja ympäristö ovat toisiaan tukevassa vuorovaikutussuhteessa.

* Kestävän kehityksen sosiaalisen ulottuvuuden osalta kauppa voi osaltaan edistää yhteiskunnallista kehitystä parantamalla elin- ja työskentelyolosuhteita ja torjua syrjäytymistä erityisesti kehitysmaissa. WTO:n tulisi keskittyä analyyttiseen työhön ja vuoropuheluun ILO:n kanssa.

Yritysten eduilla on ratkaiseva asema varmistettaessa maailmanlaajuistumisen myötävaikutus kestävään kehitykseen. Ne ovat osallistuneet toimintaan yhä tiiviimmin Rion konferenssista lähtien, mutta nyt niiden olisi todella sitouduttava asiaan. Kun Rion konferenssissa otettiin mukaan kansalaisjärjestöt, tulevassa huippukokouksessa olisi otettava mukaan teollisuus, erityisesti monikansalliset yhtiöt. Tarvitaan uudenlaista ympäristövastuuta, kuten ensimmäisen kansainvälisen ministeritason ympäristöfoorumin (29.-31. toukokuuta 2000) antamassa Malmön julistuksessa tähdennettiin. Kuluttajien tietoisuus julkisista sitoumuksista, saavutetusta edistymisestä ja kysymysten vakavuudesta voivat olla tehokas tapa muuttaa sitoumukset todellisuudeksi. Kesäkuussa 2000 perustetulla Rio+10-ryhmällä, johon kuuluu monia eri etupiirejä, on myös tärkeä osuus.

Viime vuosina asiassa on edistytty, ja yritysvastuun käsitettä on nostettu yhä selkeämmin esiin. OECD:n äskettäin hyväksymät monikansallisten yhtiöiden toimintaohjeet tarjoavat arvokkaan välineen vastuullisuuden lisäämisessä. Lisäksi eri organisaatiot, kuten World Business Council for Sustainable Development (WBCSD), ovat harjoittaneet olleet aktiivisia ja saavuttaneet jonkin verran edistystä - erityisesti suurissa kansainvälisissä yrityksissä - resurssien tehokkaammassa käytössä sekä päästöjen ja jätteen vähentämisessä. Vaikka tällainen kehitys on rohkaisevaa, paljon on kuitenkin vielä tehtävä ennen kuin yksityiset toimijat todella laajemmin ja järjestelmällisemmin soveltavat parhaita käytäntöjä.

Uuden tietoyhteiskunnan syntyminen on toinen merkittävä maailmanlaajuistumiseen liittyvä tekijä. Se herättää kysymyksiä tietotekniikan epätasaisesta jakautumisesta eri maiden, teollisuusmaiden ja kehitysmaiden sekä sukupolvien kesken. Olisi tutkittava tietoyhteiskunnan mahdollisuuksia tukea taloudellista kehitystä niin, että ympäristöpaineet vähenisivät samalla kun taattaisiin kehitysmaiden ja köyhien ihmisten mahdollisuudet ja kyky osallistua tietoyhteiskuntaan.

Kestävän maailmanlaajuistumisen edistämiseksi olisi kannustettava kaikkia merkittäviä kansainvälisiä instituutioita entistä enemmän hyödyntämään osaamistaan ja kehittämään synergioita. On myös tarpeen varmistaa, että kansainväliset rahoituslaitokset ottavat kestävän kehityksen tarpeet paremmin huomioon.

4. Hyvän hallintotavan ja kansalaisten osallistumismahdollisuuksien lisääminen

Huippukokoukseen kohdistuu yhä suurempia paineita huomion kiinnittämiseksi kestävän kehityksen kansainväliseen hallinnointiin. Nykyinen institutionaalinen kehys suunniteltiin kauan sitten, eikä sillä välttämättä pystytä enää vastaamaan maailmanlaajuistumisen uusiin haasteisiin. Sen vuoksi onkin välttämätöntä pohtia kestävän kehityksen kansainvälisen hallinnoinnin vahvistamista. Selvitykset olisi kohdistettava kestävän kehityksen toimikunnan rooliin ja YK:n nykyisten rakenteiden riittävyyteen kestävään kehitykseen liittyvien kysymysten käsittelyssä, ottaen huomioon YK:n yleiset kehitysrakenteet. Alueellisten rakenteiden puuttuminen suuressa osassa maailmaa on toinen tutkimisen arvoinen seikka.

Hyvä hallintotapa on kestävän kehityksen ehdoton edellytys. Kansallisella tasolla avoimista, demokraattisista ja vastuullisista elimistä koostuvan oikeudellisen kehyksen luominen tai vahvistaminen, johon sisältyvät myös ihmisoikeuksien edistäminen ja turvaaminen, aktiivisen ja järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan tukeminen sekä korruption torjuminen, ovat välttämättömiä edellytyksiä kestävälle kehitykselle. YK:n vuosituhannen vaihteen huippukokouksessa tunnustettiin erityisesti hyvän hallintotavan merkitys kansallisella tasolla. Sitä kuitenkin voidaan vielä kehittää, ja maailmanlaajuinen huippukokoustason hyväksyntä on tässä eduksi.

Paikallisilla yhteisöillä on oltava ensisijainen rooli kestävän kehityksen strategioiden hahmottelussa, suunnittelussa ja toteuttamisessa. Tämä edellyttää suurempaa investointia ihmisiin ja erityisesti paikallisväestöön.

Kansalaisyhteiskunta (ympäristö- ja kehitysyhteistyöasioiden kanssa tekemisissä olevat kansalaisjärjestöt, liike-elämä ja teollisuus, työmarkkinaosapuolet jne.) on noussut kansallisesti ja kansainvälisesti merkittäväksi tekijäksi. Esimerkiksi työmarkkinaosapuolilla on tärkeä asema, jota on entisestäänkin vahvistettava paikallisella tasolla yhteenkuuluvuuden ja kestävän kehityksen varmistamiseksi. Monissa maissa, samoin kuin kansainvälisissä toimielimissä ja prosesseissa, on kuitenkin edelleen kansalaisyhteiskunnan toimintaa rajoittavia tekijöitä. Århusin yleissopimukseen kirjattuja kansalaisten tiedonsaannin ja oikeusturvan sekä osallistumisen periaatteita olisi noudatettava myös kansainvälisesti. Voitaisiin ehkä tutkia, olisiko mahdollista tukea alueellisten ympäristökeskusten kaltaisia rakenteita. Nuorille on myös annettava entistä enemmän mahdollisuuksia osallistumiseen.

Maailmanlaajuistumisen yhteydessä myös tiedotusvälineiden merkitys kasvaa. Tiedon lisääminen ja yhteisten arvojen luominen on välttämätöntä kestävän kehityksen eteenpäin viemiseksi kaikilla tasoilla. Siihen tarvitaan riippumattomia ja objektiivisia tiedotusvälineitä. Huippukokous on jo itsessään mediatapahtuma, mutta samalla se tarjoaa tiedotusvälineille hyvän tilaisuuden käsitellä aihetta pidemmällä aikavälillä.

7. Toteuttamiskeinot

Kehitysavun taso tulee teknologian siirron ja valmiuksien kehittämisen ohella jatkossakin olemaan yksi kehitysmaita eniten kiinnostavista kysymyksistä. Etelälle tärkein mittari, jolla pohjoisen poliittista sitoutumista mitataan, on edelleen pohjoisen edistyminen kehitysavun tavoitteeksi asetetun 0,7 prosentin BKTL:sta saavuttamisessa, ja se on strategisesti tärkeä kysymys siitä huolimatta, että yksityiset rahoitusvirrat ovat nykyään taloudellisesti paljon merkittävämpiä. Jotta vuoden 2002 huippukokous voisi onnistua, avun toteutuksessa on päästävä kansainvälisesti lähemmäksi etelän toivomaa tasoa.

Tällaisessa peruskysymyksessä syntyneen umpikujan ratkaisemiseksi on löydettävä tehokkaita strategioita. Niiden olisi liityttävä kehitysavun tasoon, laatuun ja sisältöön. Ensin mainitun osalta tärkeimpien rahoittajien poliittisissa lausunnoissa on nähtävissä jonkinlaisia myönteisiä merkkejä, mutta lupausten toteutumisesta käytännössä ei juurikaan ole todisteita. Lisäksi EU:n olisi oltava valmis taloudellisesti tukemaan tiettyjä yksityiskohtaisia ehdotuksia muutamista avainkysymyksistä, kuten energiaan, makean veden huoltoon ja maaperän köyhtymiseen liittyvistä ongelmista.

Näyttää siltä, että kehitysavun rahoituksen monimutkaisuus on alettu tunnustaa. YK:n kehitysrahoitusprosessi saattaa onnistua osittain murtamaan aiheeseen liittyvän pattitilanteen, ja tuloksena voidaan odottaa syntyvän uudenlaisia rahoitusmekanismeja. YK:n kolmas vähiten kehittyneitä maita koskeva konferenssi on tältä osin merkittävässä asemassa. Kestävä kehitys on sisällytettävä näihin prosesseihin.

Lisäksi yleismaailmallisen ympäristörahaston täydentäminen (GEF) on tarkoitus saada loppuun huhtikuussa 2002, ja se tulee vaikuttamaan huippukokouksen tuloksiin. EU:n asemaa yleismaailmallisesta ympäristörahastosta ja laajemmasta kehitysavusta käytävissä rahoituskeskusteluissa on pohdittava uudelleen. Vaikka EU esiintyy ympäristöasioista keskusteltaessa yhtenäisenä, rahoituksessa se ei toimi kollektiivisesti.

Kehitysmaihin suuntautuvat yksityiset rahoitusvirrat sen sijaan ovat lisääntyneet jyrkästi 1990-luvulla, vaikka eri alueiden välillä on suuria eroja ja vaikka niiden määrä vaihtelee myös ajallisesti. Tällä hetkellä yksityiset rahoitusvirrat ovat yli viisinkertaiset kehitysavun määrään verrattuna. Se merkitsee sitä, että kehitysmailla on todellisia intressejä kehittää kumppanuuksia maailmanlaajuisen liiketoiminnan kanssa.

Myös tieteen ja teknologian alan yhteistyö kehitysmaiden kanssa on kriittinen tekijä, jotta saavutettaisiin teknologian siirtoa ja valmiuksien kehittämistä koskevat Rion tavoitteet. Tarvitaan objektiivinen ja tieteellisesti vankka osaamisperusta, joka kehitetään yhdessä yhteistyökumppaneiden kanssa. Politiikan, ekosysteemien hallinnan ja kehityksen inhimillisten ulottuvuuksien sekä erityisteknologian tutkimuksen kautta EU voi muodostaa strategisia yhteistyöryhmittymiä ja edistää tehokkaasti kestävää kehitystä. Tutkimuksen olisi oltava ongelmalähtöistä, monitieteellistä ja monialaista. Olisi otettava huomioon tarvittavan osaamisen sosiokulttuuriset, taloudelliset ja ekologiset erityispiirteet sekä tarve investoida inhimilliseen pääomaan ja institutionaalisiin rakenteisiin kumppanuusmaissa.

Tutkimuksessa on pyrittävä parempaan tasapainoon maatalouden prioriteettien ja ekosysteemien monimuotoisuuden välillä. Keskeistä on, että kansallisessa ja kansainvälisessä maatalouden tutkimustyössä (kuten kansainvälisten maataloustutkimuslaitosten konsultatiiviryhmän (CGIAR) toiminnassa) omaksutaan ja hyödynnetään uutta osaamista ja teknologiaa yhdessä perinteisen osaamisen ja menetelmien kanssa kestävämpien tuotteiden ja käytäntöjen kehittämiseksi talouden, yhteiskunnan ja ympäristön tarpeisiin.

8. EU:n sisäinen valmisteluprosessi

Voidakseen saavuttaa kansainvälisen johtavan aseman EU:n on aloitettava oma valmisteluprosessinsa hyvissä ajoin, kohdennetusti ja niin, että kehitysmaakumppanit osallistuvat siihen mahdollisimman tiiviisti. Valmistelun on oltava yhdenmukaista EU:n kantojen kanssa. Tämän vuoksi valmisteluja varten on luotava tehokas kehys. Sen täytyy kattaa EU:n toimielimet, jäsenvaltiot, kansalaisyhteiskunnan toimijat (kansalaisjärjestöt, yritysten edut, työmarkkinaosapuolet jne.) ja kumppanit.

8.1. Toimivan EU:n koordinoinnin ja toimielinten välisen vuoropuhelun varmistaminen

EU:n on osoitettava vuoteen 2002 mennessä saavuttaneensa merkittävää mitattavissa olevaa edistystä Rion tulosten viisivuotistarkastelussa vuonna 1997 asetettujen tavoitteiden saavuttamisessa. Agenda 21:n sekä Rion sopimusten, kansainväliset yleissopimukset mukaan luettuina, täytäntöönpanosta EU:ssa käytävän vuoropuhelun, johon myös Euroopan parlamentti ja jäsenvaltiot voisivat osallistua, olisi oltava perusteena huippukokoukseen liittyvistä asioista toteutettavalle säännölliselle raportoinnille. Tavoitteena olisi lisätä yksimielisyyttä Agenda 21:n täytäntöönpanon tämänhetkisestä tilanteesta.

Komissio laatii tällaisen raportin kestävän kehityksen toimikunnan 10. istuntoon, johon muun muassa Euroopan ympäristökeskuksen on määrä osallistua. Raportin on tarkoitus olla yhteenveto siitä, miten EU on täyttänyt Rion sitoumukset, ja myös siitä, miten Agenda 21 ja kestävän kehityksen toimikunnan työskentelyn tulokset ovat vaikuttaneet kehitysyhteistyöhön ja taloudelliseen yhteistyöhön.

Työnjakoa EU:n jäsenvaltioiden kesken tarvitaan, jotta EU voisi maksimoida panoksensa. Tukena tarvitaan tiedonvaihtoa, jotta vältetään päällekkäiset toimet ja varmistetaan johdonmukaisuus. EU:n sisäistä koordinointia YK:ssa (erityisesti New Yorkissa ja Nairobissa) on vahvistettava.

Kansainvälisten kehitysprosessien keskinäisen yhdenmukaisuuden takaamiseksi olisi pyrittävä parantamaan yhteyksiä muihin YK:n prosesseihin myös niin, että muut ministeriöt osallistuisivat entistä tehokkaammin huippukokouksen valmisteluihin neuvostossa. Neuvoston ryhmien välisiä yhteyksiä olisi lisättävä.

Parlamenttien välinen yhteistyö lisääntyy kansainvälisesti ja tuo uusia ulottuvuuksia hallitusten välisiin prosesseihin. Euroopan parlamentin olisi tuotava aktiivisesti oma panoksensa valmisteluihin, ja sen olisi myös oltava edustettuna huippukokouksessa osana yhteisön valtuuskuntaa. Alueiden komitea sekä talous- ja sosiaalikomitea olisi myös saatava mukaan.

8.2. Kansalaisyhteiskunnan kanssa käytävän vuoropuhelun edistäminen

Yksi Rion prosessin tärkeimmistä vaikutuksista on ollut kansalaisyhteiskunnan lisääntynyt ja järjestelmällisempi osallistuminen. Kansalaisyhteiskunta, teollisuus ja paikallisyhteisöt ovat jo aloittaneet valmistelut, ja ne olisi saatava mukaan hallitustason prosesseihin ja tekemään sitoumuksia huippukokouksessa. Näiden ryhmien edustajat olisi otettava mukaan huippukokoukseen lähetettäviin EU:n valtuuskuntiin neuvonantajiksi. Tarkoituksena on perustaa EU:n ohjausryhmä tukemaan kansalaisjärjestöjen ja muiden kansalaisyhteiskunnan osapuolten aktiivista osallistumista valmisteluihin alueellisella tasolla.

Komissio varmistaa huippukokousvalmistelujensa avoimuuden muun muassa Europa-palvelimella olevan www-sivustonsa ja kansalaisyhteiskunnan kanssa käytävän vuorovaikutteisen keskustelun avulla.

Kansalaisyhteiskunnan osallistumismahdollisuudet olisi taattava myös jäsenvaltioiden tasolla, ja kaikkien intressitahojen ja toimijoiden olisi voitava osaltaan myötävaikuttaa kestävään kehitykseen. Kansalliset kestävän kehityksen neuvostot ja vastaavat elimet ovat jo käyneet alustavia keskusteluja Rion kymmenvuotisarvioinnin valmisteluista Euroopassa ja kansainvälisesti, mutta ne voitaisiin ottaa enemmänkin mukaan huippukokouksen valmisteluihin.

Vuoden 2001 lopulle voitaisiin suunnitella suurta kansalaisyhteiskunnan tapahtumaa mahdollisesti yhteistyössä Euroopan parlamentin ja jäsenvaltioiden kanssa. Euroopan parlamentti voisi myötävaikuttaa edellä mainittuun EU:n Agenda 21:n toteutuksen arviointiin ja pohtia vaikutuskanaviaan huippukokousta varten.

8.3. Kumppaneiden kanssa käytävän vuoropuhelun vahvistaminen

Euroopan unioni ei voi toimia eristäytyneenä, joten sen on hyödynnettävä kaikki käytettävissä olevat mekanismit ja prosessit, joilla voidaan varmistaa maailmanlaajuinen sitoutuminen huippukokoukseen. Ensinnäkin EU:n olisi käynnistettävä huippukokouksen valmisteluja koskeva vuoropuhelu ehdokasmaiden kanssa. Yksi mahdollisuus olisi epävirallisten ministerikokousten järjestäminen.

Toiseksi EU:n olisi turvattava huippukokouksen Euroopan laajuiset valmistelut YK:n Euroopan talouskomission kautta. Kansalaisyhteiskunnan osallistumismahdollisuuksien tukeminen Keski- ja Itä-Euroopan maissa voitaisiin antaa alueellisten ympäristökeskusten tehtäväksi.

Barcelonan prosessin ja Euro-Välimeri-vuoropuhelun elvyttäminen on yksi mahdollisuus sitouttaa eteläiset naapurit mukaan valmisteluihin ja käyttää hyväksi Välimeren alueen kestävän kehityksen toimikuntaa. Samoin Baltic 21 antaa hyvän taustan Itämeren alueen yhteistyölle.

OECD:n kestävän kehityksen hanke ja OECD:n ympäristökatsaus ja -strategia, jotka on tarkoitus hyväksyä OECD:n neuvostossa ministeritasolla toukokuussa 2001, voisivat myös osaltaan vaikuttaa yksimielisyyden luomiseen teollisuusmaiden kesken.

Myös alueellisten prosessien (kuten YK:n aluekomissiot) välille olisi luotava yhteyksiä varhaisessa vaiheessa, samoin kuin niiden ja maailmanlaajuisen valmisteluprosessin sekä kansalaisyhteiskunnan valmistelujen välille.

Lisäksi vuoropuhelu kehitysmaiden kanssa on välttämätöntä, mikäli vuonna 2002 halutaan saavuttaa myönteisiä tuloksia. Kansainväliseltä yhteisöltä vaaditaan todellista sitoutumista prosessiin ja sen asiakysymysten valmisteluun. Kehitysmaiden ja myös niiden kansalaisyhteiskunnan valmisteluihin annettava tuki on tärkeää. Tukea tarvitsevat myös kehitysmaiden alueelliset prosessit. Kahdenväliset järjestelyt hallitusten tai alueiden välillä voivat olla käyttökelpoisia välineitä kehitysmaiden osallistumismahdollisuuksien parantamisessa.

Yksi mahdollinen vuoropuhelun aihe on säännönmukainen kehitysyhteistyötoiminta, jossa Rion toimintaohjelmaa on mahdollisuus toteuttaa käytännössä. Esimerkiksi EY:llä on siihen runsaasti mahdollisuuksia kehitysyhteistyönsä kuudella painopistealueella (kauppa ja kehitys, alueellinen yhdentyminen ja yhteistyö, makrotalouspolitiikan ja sosiaali-alan tukeminen, liikenne, elintarviketurvallisuus ja maaseudun kestävä kehitys sekä institutionaalisten valmiuksien luominen ja hyvä hallintotapa).

9. Päätelmät

Riossa vuonna 1992 järjestetty maailman ympäristökonferenssi oli maailmanlaajuisen kumppanuuden käännekohta ja herätti suuria odotuksia kestävän kehityksen suhteen. Yleisesti ottaen Riossa tunnustetut perimmäiset haasteet ovat kuitenkin säilyneet ennallaan. Vuoden 2002 huippukokous tarjoaa mahdollisuuden 10 vuotta sitten tehtyjen sitoumusten uudistamiseen, ja sen lisäksi se on ennen kaikkea tilaisuus herättää yleisön huomio ja suunnata poliittinen tahto vahvempiin sitoumuksiin kestävän kehityksen edistämiseksi.

Euroopan unioni antoi merkittävän panoksensa Rion konferenssiin. Se on pyrkinyt pitämään Agenda 21:n esillä Euroopan ja maailman poliittisten painopisteiden joukossa. EU:n olisi omaksuttava johtava asema myös vuonna 2002. Tätä varten:

* On pyrittävä saavuttamaan vahva yhdenmukaisuus ja täydentävyys vuoden 2002 huippukokouksen valmistelujen ja toisaalta Euroopan kestävän kehityksen strategian, uuden ympäristöalan toimintaohjelman, Euroopan työllistämisstrategian, uuden kehitysyhteistyöpolitiikan sekä EY:n maakohtaisten strategioiden välillä.

* EU:n on tuettava keskitettyä asialistaa, jossa pääpaino on tärkeimmissä kestävän kehityksen kysymyksissä, joissa voidaan saavuttaa mitattavissa olevia tuloksia ja joissa sitoumukset ovat realistisia. Lisäksi on tuettava tasapainoista asialistaa, jossa otetaan huomioon niin pohjoisen kuin etelän valtioiden huolenaiheet sekä ympäristö- ja kehitysyhteistyökysymykset.

* EU:n on oltava uskottava eli sen on sitouduttava vahvasti kestävän kehityksen saavuttamiseen EU:ssa. Sen on myös edistettävä kestävää kehitystä maailmanlaajuisesti.

* Täytäntöönpanokeinojen riittävyyden varmistaminen on tärkeää. Poliittisten aloitteiden taustatukena on oltava rahoitusvälineitä, kuten teknologian siirtoon sekä valmiuksien ja instituutioiden kehittämiseen tarkoitettua tukea.

* Joissakin kansainvälisissä kysymyksissä on tärkeä saavuttaa edistystä jo ennen vuotta 2002, koska näin voidaan luoda suotuisa poliittinen ilmapiiri, joka edesauttaa tulosten syntymistä. Tähän sisältyvät muun muassa tärkeät ympäristöalan yleissopimukset, kuten ilmastonmuutossopimus, erilaiset kehitysyhteistyöprosessit, kuten YK:n kehitysrahoitusohjelma, velkahuojennukset sekä kauppaan ja investointeihin liittyvä kehitys.

* Valmistelut, joissa myös kansalaisyhteiskunta on mukana, on aloitettava mahdollisimman pian, ja ne on ulotettava kaikkiin kumppaneihin muuallakin maailmassa. Myös Itä-Euroopan ja kehitysmaiden valmisteluprosesseja on tuettava.