Se, että CCCTB pannaan uudelleen vireille, on merkittävässä asemassa komission oikeudenmukaisemman verotuksen alalla suunnittelemien hankkeiden joukossa. Ehdotus on tarkoitus esitellä suurelle yleisölle samana päivänä kuin direktiiviehdotus verokohtelun eroavuuksista, joihin liittyy kolmansia maita, (ehdotuksella muutetaan ATA-direktiiviä) ja direktiiviehdotus riitojen ratkaisemisesta. Lisäksi ehdotus rakentuu hiljattain hyväksytyille verotusalan hankkeille. ATA-direktiivin lisäksi kyseessä ovat emo-tytäryhtiödirektiivin (PS-direktiivi) tarkistukset (vuosina 2014 ja 2015) ja korko- ja rojaltidirektiivin (IR-direktiivi) uudelleenlaadintaehdotus (vuonna 2011). PS-direktiivialoite ja jotkin IR-direktiivin yhteydessä keskustellut muutokset heijastavat nykyisiä poliittisia painopisteitä, joiden mukaan EU:n verolainsäädäntöä olisi lujitettava aggressiivisia verosuunnittelukäytäntöjä vastaan.

Tässä direktiiviehdotuksessa keskitytään vaiheittaisen lähestymistavan niin sanottuun ”toiseen vaiheeseen”, toisin sanoen sen jälkeiseen aikaan, kun yhteisen yhteisöveropohjan osatekijöistä on päästy poliittiseen sopimukseen. Siihen saakka CCCTB:tä koskeva ehdotus on edelleen tarkasteltavana neuvostossa. CCCTB:ssä säädetään ryhmään kuulumisen edellytyksistä ja vahvistetaan ryhmän mahdolliset muodot. Lisäksi se sisältää veropohjien yhdistämisen teknisiä sääntöjä. Ryhmään liittymistä tai siitä poistumista koskevien tarvittavien oikaisujen ohella tekstissä käsitellään yritysten uudelleenorganisointia keskittyen rajatylittävien ryhmien erityispiirteisiin ja erityisesti tappioiden ja realisoitumattomien pääomavoittojen kohteluun. Mukana on myös säännöksiä ryhmän ja muiden yksiköiden välisistä suhteista. Ne liittyvät pääasiassa lähdeverojen ja kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi annettavan hyvityksen käsittelyyn. Yksi tärkeimmistä osatekijöistä ehdotuksessa on kaavamainen jako eli mekanismi, jossa käytetään painotuksia kohdennettaessa ryhmän yhdistettyä veropohjaa asianomaisille jäsenvaltioille. Vaikka yritykset voivat yhteisen yhteisöveropohjan sääntöjen mukaan edelleen periaatteessa soveltaa kansallisia sääntöjä verojensa hallinnointiin, CCCTB edellyttää kuitenkin hallinnollista erityiskehystä rajatylittävien ryhmien rakenteiden huomioon ottamiseksi.

Neuvostossa vuodesta 2011 alkaen käydyt keskustelut ovat osoittaneet olevan epätodennäköistä, että CCCTB-ehdotus, joka on hyvin kunnianhimoinen hanke, hyväksyttäisiin kokonaisuudessaan, jos ei sovelleta vaiheittaista lähestymistapaa. Joistakin tekijöistä (erityisesti veropohjan yhdentämisestä) käydyt keskustelut ovat olleet vaikeita, ja ne saattavat jarruttaa edistymistä järjestelmän muiden keskeisten osatekijöiden suhteen. Jotta asiassa päästäisiin eteenpäin, komissio esitti kesäkuun 2015 toimintasuunnitelmassaan vaiheittaista lähestymistapaa CCCTB:hen. Komissio ehdotti, että veropohjien yhdentämistä koskevia ponnisteluja lykättäisiin siihen saakka, kun päästään ensin sopimukseen yhteisen yhteisöveropohjan (CCTB) eli yhteisen pohjan pakollisesta sääntökokonaisuudesta. Tämä ei kuitenkaan muuta sitä tosiseikkaa, että komissio esittää kaksi ehdotusta, eli toisen yhteisestä yhteisöveropohjasta ja toisen CCCTB:stä, yhtä aikaa ja osana yhtä aloitetta. CCCTB:tä koskeva vuoden 2011 ehdotus, joka on edelleen käsiteltävänä neuvostossa, perutaan samalla, kun komissio esittää uudet ehdotukset. Tässä suhteessa on olennaista, että veropohjien yhdistäminen säilyy CCCTB-aloitteen keskeisenä osana, sillä yhtiöiden unionissa kohtaamista keskeisistä verotuksellisista esteistä voidaan selvitä tehokkaimmin konsernilähtöisesti.

Erona verrattuna vuoden 2011 ehdotukseen on se, että uudelleen vireille pannussa aloitteessa vahvistettaisiin pakolliset säännöt tiettyä kokoa suuremmille ryhmille, jotta järjestelmä kestäisi paremmin aggressiivisia verosuunnittelukäytäntöjä. Toisaalta on myös tärkeää, että säännöt asetetaan vaihtoehtona sellaisten yksiköiden saataville, joiden on maksettava unionissa yhtiöveroa mutta jotka eivät täytä perusteita yhteisen kehyksen soveltamisesta niihin.

Sen lisäksi, että CCCTB:llä voidaan estää verojen kiertämistä, uudelleen vireille pantu hanke säilyttäisi myös piirteensä yhteisöverojärjestelmänä, jolla helpotettaisiin kauppaa ja investointeja rajojen yli sisämarkkinoilla. Nykyisin yritysten, jotka harjoittavat liiketoimintaa yli rajojen, on noudatettava jopa 28:aa erilaista yhtiöverojärjestelmää. Tämä on työläs prosessi niin ajankäytön kannalta kuin taloudellisesti ja vie voimavaroja itse liiketoiminnan harjoittamiselta. Uudelleen vireille pantu CCCTB tarjoaisi edelleen samat edut kuin vuoden 2011 ehdotus sikäli, että yritysryhmiin, jotka ovat verotuksellisesti läsnä vähintään yhdessä jäsenvaltiossa, sovellettaisiin yhtä sääntökokonaisuutta niiden veropohjan laskemiseksi Euroopan unionissa (EU), ja tämän myötä ne olisivat vastuussa yhdelle verohallinnolle (’yhden luukun järjestelmä’). Tappioiden hyvitys rajojen yli tapahtuisi edelleen ilman eri toimenpiteitä konsolidoinnin seurauksena, eikä siirtohinnoittelusääntöjä sovellettaisi ryhmän sisällä, sillä koko ryhmää koskevien tulojen jako tehtäisiin kaavamaisesti.

Koska Euroopan ensisijaisena tavoitteena nykyisin on kestävän kasvun ja investointien edistäminen sekä oikeudenmukaiset ja yhdentyneemmät markkinat, tarvitaan uutta kehystä yritysten voittojen verottamiseksi oikeudenmukaisella ja tehokkaalla tavalla. Tässä yhteydessä CCCTB on tehokas väline tulojen kohdentamiseksi sinne, missä arvo tuotetaan, hyödyntämällä kaavaa, jossa on kolme yhtäläisesti painotettua tekijää (eli omaisuuserät, työvoima ja myynti). Koska nämä tekijät ovat sidoksissa paikkaan, jossa yhtiö saa voittonsa, ne kestävät paremmin aggressiivisia verosuunnittelukäytäntöjä kuin laajalti käytetyt voiton kohdentamisen siirtohinnoittelumenettelyt.

Kansainväliselle yhteisölle on viime aikoina tullut selväksi, etteivät yhteisöverotuksen tämänhetkiset säännökset enää vastaa nykyaikaa. Vaikka yritysten tuloja yleisesti ottaen verotetaankin kansallisella tasolla, talouden toimintaympäristö on muuttunut entistä globaalimmaksi, liikkuvammaksi ja digitaalisemmaksi. Liiketoimintamallit ja yritysrakenteet ovat yhä monimutkaisempia, mikä on tehnyt voittojen siirtämisestä helpompaa. Lisäksi kansallisten yhteisöverojärjestelmien erot ovat mahdollistaneet aggressiivisen verosuunnittelun lisääntymisen kymmenen viime vuoden aikana. Näin ollen, kun kansallisia sääntöjä laaditaan ottamatta huomioon liiketoiminnan rajatylittävää ulottuvuutta, erilaisten kansallisten yhteisöverojärjestelmien keskinäinen vaikutus synnyttää todennäköisesti eroavuuksia. Tällaiset eroavuudet aiheuttavat kaksinkertaisen verotuksen ja kaksinkertaisen verottamatta jättämisen riskejä ja vääristävät sen myötä sisämarkkinoiden toimintaa. Näissä olosuhteissa jäsenvaltioiden on yhä vaikeampaa taistella tehokkaasti yksipuolisin toimin aggressiivisia verosuunnittelukäytäntöjä vastaan suojellakseen kansallisia veropohjiaan rapautumiselta ja puolustautuakseen voitonsiirroilta.

Komissio teki 16. maaliskuuta 2011 ehdotuksen yhteistä yhdistettyä yhtiöveropohjaa (CCCTB) koskevasta direktiivistä. Kyseistä ehdotusta käsitellään edelleen neuvostossa. Se on yksi komission REFIT-aloitteista, ja sen tavoitteena on tarjota yhtiöille yhtenäiset verosäännöt liiketoiminnan harjoittamiseksi koko sisämarkkinoiden alueella. Vuonna 2011 tehty CCCTB-ehdotus antaisi näin ollen yhtiöille mahdollisuuden pitää unionia yhteisöverotarkoituksissa yhtenä markkinana ja sen myötä helpottaisi yritysten rajatylittävää toimintaa sekä edistäisi kauppaa ja investointeja.

Tarkoituksena on rajata uudelleen vireille pantua CCCTB:tä niin, että pakottavat säännöt koskisivat vain tarvittavia verovelvollisten luokkia eli tietyn koon ylittäviä yritysryhmiä. Tämä johtuu siitä, että ryhmillä, joilla on suuret tulot, on yleensä riittävät resurssit toteuttaa aggressiivisia verosuunnittelustrategioita.

Vaikka komissio on johdonmukaisesti tähdentänyt tarvetta koordinoida kansallisia verokäytäntöjä, on selvää, ettei koordinointi yksinään riitä poistamaan veroihin liittyviä vääristymiä sisämarkkinoilla. Kokemus on osoittanut, että koordinointi on hidas prosessi ja että tulokset ovat olleet tähän mennessä vaatimattomia. Verokoordinoinnissa myös tyypillisesti puututaan vain erityisiin kysymyksiin, eikä sen avulla voida ratkaista yhtiöiden sisämarkkinoilla kohtaamien ongelmien koko kirjoa, joka edellyttää kokonaisvaltaista ratkaisua.

Kaiken lisäksi veron kiertämisen käytännöt vaikuttavat nykyisin ennen kaikkea rajatylittävissä yhteyksissä. Erilaisten verojärjestelmien keskinäinen vaikutus nimenomaan luo tilaisuuksia väärinkäyttöön tai helpottaa kansallisten yhteisöverosääntöjen keskinäisestä vaikutuksesta aiheutuvien eroavuuksien käyttämistä hyväksi. Lisäksi se seikka, että EU on hyvin pitkälle yhdentynyt sisämarkkina-alue, luo paljon rajatylittävää toimintaa, mikä korostaa sitä, miten tärkeää on sopia koordinoiduista ratkaisuista.

Vaikka ongelmat ja syyt sille, miksi tarvitaan toimia, kuten edellisissä jaksoissa on selitetty, ovat alkuperältään erilaiset, vaikuttaa siltä, että haitallisiin vaikutuksiin voidaan puuttua tehokkaasti vain yhteisen ratkaisun kautta: näin ollen yhteisöverojärjestelmien lähentäminen unionissa lieventäisi markkinavääristymiä luomalla oikeudenmukaisemman ja yhtenäisemmän verotusympäristön, jossa yritykset voivat toimia. On selvää, että jotta tämä tavoite toteutuisi, tarvitaan unionin tason toimia sen sijaan, että jäsenvaltiot toimisivat erillään ja koordinoimattomalla tavalla. Jos jäsenvaltiot suunnittelisivat ja toteuttaisivat aloitteita yksin, tilanne jatkuisi nykyisellään tai jopa vaikeutuisi entisestään, sillä verovelvollisten olisi edelleen oltava tekemisissä 28 erilaisen ja joskus keskenään ristiriitaisen verojärjestelmän kanssa.

Jotta päästäisiin oikeasuhteisella tavalla tavoitteeseen eli siihen, että verojärjestelmä olisi oikeudenmukainen, CCCTB:n osalta parhaana pidetty vaihtoehto olisi tehdä järjestelmästä pakollinen vain osalle yrityksistä, perustuen niiden kokoon. Mikroyritykset ja pk-yritykset vapautetaan siten CCCTB:n pakollisesta soveltamisesta. Kun pakollinen soveltaminen rajoitetaan ryhmiin, joiden konsolidoitu liikevaihto on yli 750 miljoonaa euroa, soveltamisen piiriin saadaan suurin osa (noin 64 %) ryhmien liikevaihdosta, kun samalla rajoitetaan riskiä, että soveltamisen piiriin tulisi puhtaasti kotimaisia ryhmiä. Kynnysarvo on yhdenmukainen sen lähestymistavan kanssa, joka on omaksuttu muissa veron kiertämisen estämistä koskevissa EU:n aloitteissa. Samaan aikaan ehdotuksessa tarjotaan niille yhtiöille, joille CCCTB:n soveltaminen ei ole pakollista, mahdollisuus soveltaa CCCTB-järjestelmää vapaaehtoisesti. Näin pk-yrityksille ja mikroyrityksille saadaan mahdollisimman paljon joustoa, ja niille tarjotaan mahdollisuus hyötyä CCCTB:n eduista tekemättä järjestelmästä kuitenkaan pakollista näille yrityksille.

Verohallinnoille koituu hyötyä, sillä siirtohinnoittelukysymyksiä tarvitsee käsitellä vähemmän ja tapauksia on vähemmän, koska yritysryhmän verotuskysymykset käsittelee suurimmaksi osaksi emoyhtiön sijaintijäsenvaltion hallinto. Toisaalta, niin kauan kuin CCCTB ei ole pakollinen kaikille yrityksille, kansallisille hallinnoille koituu säännösten noudattamisesta ylimääräisiä kustannuksia, koska on ylläpidettävä kahta rinnakkaista järjestelmää.

Eri vaihtoehtojen arvioinnin jälkeen päädyttiin parhaaksi katsottuun vaihtoehtoon: CCCTB, joka on pakollinen suurille yhtiöille ja johon yhdistetään kasvu- ja investointivähennys ja T&K-menojen vähennys. Kasvu- ja investointivähennyksellä tehdään vähennykset velan ja oman pääoman rahoituskustannuksista noudattaen tiettyjä enimmäismääriä väärinkäytön ja verosuunnittelun välttämiseksi. T&K-menojen vähennyksen tarkoituksena on vähintään säilyttää nykyiset T&K-verokannustimet. Arvioinnin mukaan CCCTB:llä on selkeitä etuja verrattuna siihen vaihtoehtoon, ettei toimia toteutettaisi.

1. Euroopan komission yhteisen tutkimuskeskuksen CORTAX-tutkimus. CORTAX-malli on yleisen tasapainon malli, jonka tarkoituksena on arvioida yhteisöverouudistusten vaikutuksia 28 EU-maassa. Mallissa käytetään erilaisista tietolähteistä saatavia yksityiskohtaisia tietoja.

Sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa jokin ryhmän jäsen pitää kotipaikkaansa tai johon se on sijoittautunut, voi riitauttaa pääasiallisen veroviranomaisen päätöksen ryhmän olemassaolosta tai verotuspäätöksen oikaisun. Tätä varten on nostettava kanne pääasiallisen veroviranomaisen jäsenvaltion tuomioistuimissa. Verovelvollisten ja veroviranomaisten väliset erimielisyydet on käsiteltävä hallintoelimessä, joka on pääasiallisen veroviranomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti toimivaltainen käsittelemään muutoksenhaut ensimmäisessä oikeusasteessa.

Kaavamainen jako: (ei muutoksia vuoden 2011 ehdotukseen verrattuna) Kaavassa on kolme yhtäläisesti painotettua jakotekijää (työvoima, omaisuuserät ja myynti määränpäittäin). Tämä yhdistelmä edustaa tasapainoista lähestymistapaa verotettavien voittojen jakamisessa asianomaisten jäsenvaltioiden kesken. Työvoimatekijä jaetaan henkilöstömenojen ja työntekijöiden lukumäärän perusteella (niin että kummankin osuus on puolet), jotta voidaan ottaa huomioon palkkatasojen erot eri puolilla unionia ja jotta jako on oikeudenmukaisempi. Omaisuuseriä koskevaan jakotekijään on kuuluttava kaikki aineelliset hyödykkeet. Aineettomia hyödykkeitä ja rahoitusvaroja ei oteta huomioon kaavassa, koska ne eivät ole paikkaan sidottuja ja ne aiheuttavat järjestelmän kiertämisen vaaran. Näillä jakotekijöillä ja painotuksilla olisi varmistettava, että voitot verotetaan siellä missä ne on todellisesti ansaittu. Poikkeuksellisesti silloin, kun jakamisen tulos ei vastaa oikeudenmukaisella tavalla liiketoiminnan laajuutta, suojalausekkeella säädetään mahdollisuudesta käyttää vaihtoehtoista tulonjakomenetelmää.

Ehdotuksessa on sääntöjä, joilla puututaan käyttöomaisuuden arvoa kasvattaneisiin realisoimattomiin pääomavoittoihin, kun käyttöomaisuudesta luovutaan lyhyen ajan kuluttua siitä, kun yhtiö on liittynyt ryhmään tai poistunut siitä. Jäsenvaltiolle (jos kyseessä on ryhmään liittyminen) tai ryhmälle (jos kyseessä on ryhmästä poistuminen) annetaan oikeus verottaa perusteena olevia pääomavoittoja siinä määrin kuin ne ovat syntyneet niiden verotustoimivallan alueella. Itse tuotettuihin aineettomiin hyödykkeisiin liittyvien pääomavoittojen verokohteluun tarvitaan lisäksi yksilöityä lähestymistapaa, jossa niitä arvioidaan käyttäen soveltuvaa muuttujaa, eli tiettynä aikana syntyneitä tutkimus-, kehitys-, markkinointi- ja mainontakustannuksia.

Ryhmän määritelmä: (ei muutoksia vuoden 2011 ehdotukseen verrattuna) Kelpoisuus kuulua ryhmään, jonka veropohjat yhdistetään, on määritettävä kaksiosaisella testillä, joka pohjautuu i) valvontaan (yli 50 prosenttia äänioikeuksista) ja ii) omistusoikeuteen (yli 75 prosenttia pääomasta) tai oikeuteen voitonjaosta (yli 75 prosenttia voitonjakoon oikeuttavista oikeuksista). Näitä valvonnan ja omistusoikeuden tai voitonjakoa koskevien oikeuksien kahta kynnysarvoa on noudatettava koko verovuoden ajan; muussa tapauksessa kynnysarvoista jäävän yhtiön on poistuttava ryhmästä viipymättä. Ryhmään kuulumiselle vahvistetaan lisäksi vähintään yhdeksän peräkkäisen kuukauden vaatimus.

Soveltamisala: Toisin kuin vuoden 2011 ehdotus, jossa säädettiin kaikille vapaaehtoisesta järjestelmästä, tämä ehdotus on pakollinen kaikille tiettyä kokoa suuremmille yritysryhmille. Kokoon liittyvän kynnysarvon määrittämisperuste liittyy sen konsernitilinpäätöksen tekevän ryhmän konsolidoituihin kokonaistuloihin, johon yhtiö kuuluu. Lisäksi yhteisiä sääntöjä on mahdollista soveltaa monenlaisiin ryhmiin, jotka jäävät kooltaan soveltamiskynnyksen alapuolelle.

(10)Yhdistetyn veropohjan jakokaavaan olisi kuuluttava kolme yhtäläisesti painotettua jakotekijää, jotka ovat työvoima, omaisuuserät ja myynti määränpäittäin. Näiden yhtäläisesti painotettujen tekijöiden olisi edustettava tasapainoista lähestymistapaa verotettavien voittojen jakamisessa asianomaisten jäsenvaltioiden kesken, ja niiden olisi varmistettava, että voitot verotetaan siellä missä ne on tosiasiallisesti ansaittu. Työvoima ja omaisuuserät olisi sen vuoksi kohdennettava siihen jäsenvaltioon, jossa työtä tehdään tai jossa omaisuuserät sijaitsevat, jolloin ne antavat asianmukaisen painoarvon alkuperäjäsenvaltion intresseille, kun taas myynti olisi kohdennettava tavaroiden tai palvelujen määräjäsenvaltioon. Jotta voidaan ottaa huomioon palkkatasojen erot eri puolilla unionia ja jotta yhdistetyn veropohjan jako olisi oikeudenmukainen, työvoimaa koskevan jakotekijän olisi sisällettävä sekä henkilöstömenot että työntekijöiden lukumäärä (niin että kummankin osuus on puolet). Omaisuuseriä koskevaan jakotekijään taasen olisi kuuluttava kaikki aineelliset hyödykkeet muttei aineettomia hyödykkeitä eikä rahoitusvaroja, koska ne eivät ole paikkaan sidottuja ja tästä seuraisi riski, että tämän direktiivin sääntöjä voitaisiin kiertää. Silloin, kun jakamisen tulos ei poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi vastaa oikeudenmukaisella tavalla liiketoiminnan laajuutta, olisi säädettävä suojalausekkeella mahdollisuudesta käyttää vaihtoehtoista tulonjakomenetelmää.

(9)Osakkeiden luovutuksesta saatavien voittojen verovapauden kiertämisen estämiseksi, tämä veroton käsittely olisi kiellettävä, jos se laajennetaan lainvastaisesti koskemaan muiden omaisuuserien kuin osakkeiden myyntiä. Tällainen tilanne syntyy, jos omaisuuseriä siirretään ryhmän jäsenelle ryhmän sisäisillä liiketapahtumilla ilman verovaikutuksia niin, että tarkoituksena on myöhemmin myydä kyseisen ryhmän jäsenen osakkeet ja sisällyttää kyseiset omaisuuserät tähän kauppaan. Tällaisessa tapauksessa omaisuuserät hyötyisivät osakkeiden myynnin verukkeella verovapautuksesta, joka koskee osakkeiden luovutusta. Vastaavasti olisi myös puututtava ryhmän sisäisiin omaisuuserien siirtoihin, kun omaisuuserät myydään ryhmän ulkopuolelle kahden vuoden kuluessa. Olisikin tehtävä oikaisu, jotta omaisuuserän voidaan katsoa poistuneen ryhmästä siinä jäsenvaltiossa, jossa se alun perin oli, eli ennen ryhmän sisäistä siirtoa, ja kannustaa näin välttämään ryhmän sisäisiä omaisuuserien (muiden kuin osakkeiden) keinotekoisia siirtoja jäsenvaltioihin, joiden verotusjärjestelmä on omaisuuserien luovutusten pääomavoittojen kannalta suotuisa.

(7)Yritysten uudelleenorganisointia koskevilla säännöillä olisi varmistettava, että uudelleenjärjestelyjen vaikutukset jäsenvaltioiden nykyisiin verotusoikeuksiin jäävät mahdollisimman pieniksi. Aina kun jokin yhtiö liittyy ryhmään, jäsenvaltioille, joissa muilla ryhmän jäsenillä on verotuksellinen kotipaikka tai joissa ne sijaitsevat, ei saisi tämän vuoksi aiheutua ylimääräisiä kustannuksia tappioista, joita ryhmään liittyvälle yhtiölle syntyi niiden toisen yhteisöverojärjestelmän sääntöjen mukaan, joita yhtiöön sovellettiin ennen tämän direktiivin sääntöjä. Ryhmään liittyvän yhtiön ennen yhdistämistä syntyneet kaupalliset tappiot olisi siis siirrettävä eteenpäin kuitattaviksi kyseisen yhtiön jako-osuutta vastaan. Ryhmän jäsenelle ryhmään liittymisen aikana aiheutuneita tappioita ei siis pitäisi kohdentaa pelkästään kyseiselle ryhmän jäsenelle vaan ne olisi jaettava koko ryhmälle. Kun on kyse laajemmista uudelleenjärjestelyistä, joissa useampi kuin yksi yhtiö on poistumassa tappiollisesta ryhmästä, olisi tärkeää vahvistaa kynnysarvo sen määrittämiseksi, missä olosuhteissa yhtiöt eivät enää saisi jättää tappiollista ryhmää ilman, että niille kohdennetaan eteenpäin siirrettäviä tappioita. Samanlainen oikaisu olisi tehtävä niiden pääomavoittojen osalta, jotka johtuvat tiettyjen omaisuuserien luovutuksesta lyhyen ajan kuluessa siitä, kun kyseiset omaisuuserät liitettiin ryhmään tai poistettiin siitä ryhmään liittyvän tai siitä poistuvan yhtiön mukana. Tällaisissa tapauksissa sille jäsenvaltiolle tai niille jäsenvaltioille, jossa tai joissa nämä voitot kertyivät, olisi annettava oikeus verottaa niitä siitä huolimatta, etteivät omaisuuserät mahdollisesti enää ole niiden verotuksellisella lainkäyttöalueella. Itse tuotettuihin aineettomiin hyödykkeisiin liittyvien pääomavoittojen verokohteluun tarvitaan lisäksi yksilöityä lähestymistapaa, koska näitä omaisuuseriä ei useinkaan kirjata yhtiön tilinpäätöksiin eikä niiden tarkan arvon laskeminen näytä olevan mahdollista. Kertyneet pääomavoitot olisi sen vuoksi arvioitava käyttäen soveltuvaa muuttujaa, eli tiettynä aikana syntyneitä tutkimus-, kehitys-, markkinointi- ja mainontakustannuksia.

(4)Koska on tarpeen toimia nopeasti, jotta varmistettaisiin sisämarkkinoiden asianmukainen toiminta muuttamalla sisämarkkinat yhtäältä kaupankäyntiä ja investointeja suosivimmiksi ja toisaalta paremmin veronkiertojärjestelyjä kestäviksi, on tarpeen jakaa kunnianhimoinen CCCTB-aloite kahdeksi eri ehdotukseksi. Ensimmäisessä vaiheessa olisi sovittava yhteisöveropohjaa koskevista yhteisistä säännöistä ennen kuin toisessa vaiheessa ryhdytään käsittelemään veropohjien yhdistämistä.

(2)Sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan tukemiseksi yhteisöveroympäristö olisi unionissa muokattava sen periaatteen mukaisesti, että yhtiöt maksavat oikeudenmukaisen osuuden verosta sillä lainkäyttöalueella, jolla (niillä lainkäyttöalueilla, joilla) niiden voitot syntyvät. Sen vuoksi on tarpeen säätää mekanismeista, joilla estettäisiin yhtiöitä hyödyntämästä kansallisten verojärjestelmien välisiä eroavuuksia maksaakseen vähemmän veroja. Yhtä tärkeää on myös edistää kasvua ja taloudellista kehitystä sisämarkkinoilla helpottamalla rajojen yli käytävää kauppaa ja yritysten investointeja. Tätä varten on tarpeen poistaa sekä kaksinkertaisen verotuksen että kaksinkertaisen verottamatta jättämisen riskit unionissa kitkemällä kansallisten yhteisöverojärjestelmien keskinäisessä vaikutuksessa olevat eroavuudet. Samaan aikaan yhtiöt tarvitsevat helposti täytäntöön pantavan vero- ja oikeudellisen kehyksen liiketoimintansa kehittämiseksi ja laajentamiseksi yli rajojen unionissa. Tässä yhteydessä olisi myös päästä eroon vielä vallitsevista syrjivistä tilanteista.

(1)Yhtiöt, jotka haluavat harjoittaa unionin sisällä rajatylittävää liiketoimintaa, kohtaavat vakavia esteitä ja markkinavääristymiä, koska erilaisia ja keskinäisessä vaikutuksessa olevia yhtiöverojärjestelmiä on 28. Lisäksi verosuunnittelun rakenteista on tullut ajan myötä yhä kehittyneempiä, kun näitä rakenteita kehitetään ulottumaan useille lainkäyttöalueille ja niissä hyödynnetään tehokkaasti verojärjestelmän muotoseikkoja taikka kahden tai useamman verojärjestelmän eroavuuksia yhtiöiden maksettaviksi tulevien verojen vähentämiseksi. Vaikka näissä tilanteissa korostuvat puutteet, jotka ovat luonteeltaan täysin erilaisia, ne molemmat luovat esteitä, jotka estävät sisämarkkinoiden asianmukaista toimintaa. Toimissa näiden ongelmien korjaamiseksi olisi sen vuoksi puututtava molemmantyyppisiin markkinoiden toimintapuutteisiin.

(15)Euroopan tietosuojavaltuutettua on kuultu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 45/2001 28 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Tämän direktiivin yhteydessä harjoitettavan henkilötietojen käsittelyn on tapahduttava direktiivin 95/46/EY (joka korvataan asetuksella (EU) 2016/679) täytäntöön panevien tietosuojaa koskevien kansallisten sääntöjen ja asetuksen (EY) N:o 45/2001 mukaisesti.

(13)Tarkastusten käynnistämisen ja koordinoimisen olisi periaatteessa kuuluttava pääasialliselle veroviranomaiselle, mutta koska ensimmäinen vaihe veropohjan laskemisessa tapahtuu paikallisesti, minkä tahansa sellaisen jäsenvaltion kansallisten viranomaisten, jossa jonkin ryhmän jäsenen voitot ovat veronalaisia, olisi myös voitava pyytää tarkastuksen käynnistämistä. Vastaavasti sen jäsenvaltion toimivaltaisella viranomaisella, jossa on jokin ryhmän jäsen verotuksellinen kotipaikka tai johon se on sijoittautunut kiinteän toimipaikan muodossa, olisi kansallisen veropohjan suojaamiseksi oltava mahdollisuus riitauttaa pääasiallisen veroviranomaisen jäsenvaltion tuomioistuimissa kyseisen veroviranomaisen päätös ryhmän perustamista koskevasta ilmoituksesta tai verotuspäätöksen oikaisusta. Verovelvollisten ja veroviranomaisten väliset erimielisyydet olisi tuomioistuimeen päätyvien tapausten määrän rajoittamiseksi käsiteltävä hallintoelimessä ensimmäisessä oikeusasteessa. Kyseinen elin olisi organisoitava ja sen olisi toimittava pääasiallisen veroviranomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti ja oltava toimivaltainen käsittelemään muutoksenhakuja ensimmäisessä oikeusasteessa.

(12)Jotta koko EU:n kattavista yksistä yhteisöverosäännöistä saataisiin paras mahdollinen hyöty ryhmien yhdistetyn veropohjan määrittämiseksi, ryhmien olisi voitava asioida vain yhden verohallinnon kanssa, jäljempänä ’pääasiallinen veroviranomainen’. Periaatteena on, että pääasiallisen veroviranomaisen olisi oltava siinä jäsenvaltiossa, jossa ryhmän emoyhtiön, jäljempänä ’pääasiallinen verovelvollinen’, verotuksellinen kotipaikka on. Tässä yhteydessä on oleellista vahvistaa järjestelmän hallinnointia koskevat menettelysäännöt.

3.Yhtiö, joka täyttää 1 kohdan a, b ja d alakohdan edellytykset muttei mainitun kohdan c alakohdan edellytyksiä, voi valita, myös muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien kiinteiden toimipaikkojensa osalta, että se soveltaa tämän direktiivin säännöksiä viiden verovuoden ajan. Tätä ajanjaksoa pidennetään ilman eri toimenpiteitä viiden verovuoden pituisten peräkkäisten soveltamiskausien ajaksi, jollei anneta 47 artiklan toisessa alakohdassa tarkoitettua lopettamisilmoitusta. Edellä olevan 1 kohdan a, b ja d alakohdan edellytysten on täytyttävä joka kerta, kun pidennys tehdään.

27)’pääasiallisella veroviranomaisella’ tarkoitetaan sen jäsenvaltion toimivaltaista viranomaista, jossa on pääasiallisen verovelvollisen verotuksellinen kotipaikka tai, kun kyseessä on unionin ulkopuolella verotuksellista kotipaikkaansa pitävän verovelvollisen kiinteä toimipaikka, jossa pääasiallisen verovelvollisen kiinteä toimipaikka sijaitsee;

22)’ryhmän jäsenellä’ tarkoitetaan samaan 5 ja 6 artiklassa tarkoitettuun ryhmään kuuluvaa verovelvollista. Jos verovelvollisella on veronalaista toimintaa yhdessä tai useammassa muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa on sen verotuksellinen kotipaikka, kutakin veronalaista toimintaa on pidettävä ryhmän jäsenenä;

b)voitonjakoon oikeuttavat oikeudet ja omistusoikeus pääomaan on laskettava kertomalla suorat ja välilliset omistusosuudet tytäryhtiöissä kullakin tasolla. Laskennassa on otettava huomioon myös emoyhtiöllä suoraan tai välillisesti olevat enintään 75 prosentin omistusoikeudet, mukaan lukien oikeudet yhtiöissä, jotka pitävät verotuksellista kotipaikkaansa jossakin kolmannessa maassa.

4.Unionissa asuvan verovelvollisen mistä tahansa lähteestä saama tulo, tuleepa se siitä jäsenvaltiosta, jossa verovelvollisella on verotuksellinen kotipaikka, tai sen ulkopuolelta, on yhteisöveron alaista tuloa.

3.Jos meri- tai sisävesiliikennettä harjoittavan ryhmän jäsenen tosiasiallisen johdon sijaintipaikka on aluksella tai laivalla, sen verotuksellisen kotipaikan katsotaan olevan jäsenvaltiossa, jossa aluksen tai laivan kotisatama sijaitsee, tai jos tällaista kotisatamaa ei ole, jäsenvaltiossa, jossa on liikenteenharjoittajan verotuksellinen kotipaikka.

2.Jos yhtiöllä on verotuksellinen kotipaikka useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa, sen katsotaan pitävän verotuksellista kotipaikkaansa siinä jäsenvaltiossa, jossa on sen tosiasiallisen johdon sijaintipaikka.

2.Verovelvollisesta tulee ryhmän jäsen päivänä, jona 5 artiklassa säädetyt kynnysarvot saavutetaan. Kynnysarvojen on ylityttävä vähintään yhdeksän peräkkäisen kuukauden ajan, tai muussa tapauksessa verovelvollista on kohdeltava ikään kuin siitä ei olisi koskaan tullut ryhmän jäsentä.

1.Verovelvollisen, joka on ryhmän jäsen, on täytettävä 5 artiklassa tarkoitetut kynnysarvot keskeytyksettä koko verovuoden ajan.

2.Jos yhdistetty veropohja on negatiivinen, tappio on siirrettävä eteenpäin ja kuitattava seuraavaa positiivista yhdistettyä veropohjaa vastaan. Jos yhdistetty veropohja on positiivinen, se on jaettava VIII luvun mukaisesti.

3. Maksukyvyttömästä tai selvitystilassa olevasta yhtiöstä ei voi tulla ryhmän jäsentä. Verovelvollisen, joka on todettu maksukyvyttömäksi tai joka joutuu selvitystilaan, on viipymättä poistuttava ryhmästä.

d)muut unionissa verotuksellista kotipaikkaansa pitävät verovelvolliset, mukaan lukien niiden jossakin jäsenvaltiossa sijaitsevat kiinteät toimipaikat, kun kaikki nämä unionissa verotuksellista kotipaikkaansa pitävät verovelvolliset ovat sellaisen muun kuin verovelvollisen, jonka verotuksellinen kotipaikka on kolmannessa maassa ja joka vastaa yhtiömuodoltaan jotakin liitteessä I luetelluista yhtiömuodoista ja täyttää 2 artiklan 1 kohdan c alakohdan edellytyksen, vaatimukset täyttäviä tytäryhtiöitä.

Ryhmään verovuoden aikana liittyvän tai siitä poistuvan verovelvollisen omaisuuserien poistot on laskettava suhteessa siihen, kuinka monen kalenterikuukauden ajan verovelvollinen on kuulunut ryhmään verovuoden aikana.

Jos ryhmän jäsenelle verovuonna jaettu jako-osuus ei riitä vähentämään kokonaan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa tarkoitettuja määriä, vähentämättä jäävät määrät on siirrettävä eteenpäin tuleville vuosille, kunnes ne on kuitattu kyseisen ryhmän jäsenen jako-osuutta vastaan.

3.Jos ryhmän jäsenelle verovuonna jaettu jako-osuus ei riitä tasaamaan kokonaan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja vähennyskelpoisia määriä, vähentämättä jäävät määrät on siirrettävä eteenpäin tuleville vuosille, kunnes ne on kuitattu kyseisen ryhmän jäsenen jako-osuutta vastaan.

2.Tulot, joita on ennen kuin verovelvolliseen ryhdyttiin soveltamaan tämän direktiivin sääntöjä verotettu kansallisen yhteisöverolainsäädännön nojalla suuremmalla määrällä kuin sillä, joka olisi sisällytetty veropohjaan direktiivin 2016/xx/EU 22 artiklan 2 kohdan nojalla, on vähennettävä asianomaisen ryhmän jäsenen jako-osuudesta ensimmäisenä verovuonna, jona tämän direktiivin sääntöjä sovelletaan.

2.Edellä 1 kohdassa tarkoitettu oikaisu on tehtävä myös rahoitusvaroihin, lukuun ottamatta omia osakkeita ja osuuksia, joista saatava tulo on verovapaata.

1.Kun verovelvollinen on ryhmään liittymispäivänä poistokelvottoman tai yksittäin poistokelpoisen käyttöomaisuuden taloudellinen haltija ja mistä tahansa näistä omaisuuseristä luovutaan viiden vuoden kuluessa ajankohdasta, jona verovelvollinen liittyi ryhmään, sen ryhmän jäsenen jako-osuutta, jolla oli liittymispäivänä näiden omaisuuserien taloudellinen omistusoikeus, on oikaistava siten, että luovutuksesta saatu tuotto lisätään jako-osuuteen, josta vähennetään poistokelvottomia omaisuuseriä koskevat menot sekä poistokelpoisten omaisuuserien verotusarvo. Oikaisu on tehtävä sinä verovuonna, jonka aikana omaisuuseristä luovuttiin.

Kun verovelvollinen, joka on yhden tai useamman itse tuotetun aineellisen hyödykkeen taloudellinen haltija, poistuu ryhmästä, yhdistettyyn veropohjaan, sellaisena kuin se on verovuoden lopussa, on lisättävä määrä, joka vastaa kyseisten hyödykkeiden tutkimuksesta, kehityksestä, markkinoinnista ja mainonnasta edellisten viiden vuoden aikana aiheutuneita menoja. Lisätty määrä ei saa kuitenkaan olla suurempi kuin omaisuuserien arvo silloin, kun verovelvollinen poistuu ryhmästä. Menot on kohdennettava ryhmästä poistuvalle verovelvolliselle ja niitä on käsiteltävä noudattaen kansallista yhteisöverolainsäädäntöä, jota vastedes sovelletaan kyseiseen verovelvolliseen tai, jos verovelvollinen liittyy toiseen ryhmään, menot on kohdennettava sinä verovuonna, jona verovelvollinen liittyi toiseen ryhmään.

Tuotto, joka saadaan luovuttaessa poistokelvottomasta tai yksittäin poistokelpoisesta käyttöomaisuudesta kolmen vuoden kuluessa siitä, kun kyseisten omaisuuserien taloudellisena haltijana oleva verovelvollinen poistuu ryhmästä, on lisättävä ryhmän yhdistettyyn veropohjaan luovutusvuonna, paitsi jos kyseessä on 24 artiklan mukaisen osittaisen vapautuksen alainen käyttöomaisuus. Poistokelvottomaan käyttöomaisuuteen liittyvät menot ja yksittäin poistokelpoisen käyttöomaisuuden verotusarvo on vähennettävä tästä veropohjasta.

Ryhmän jäsenen ryhmän ulkopuoliselle edunsaajalle maksamista koroista ja rojalteista voidaan kantaa lähdevero sovellettavan kansallisen lainsäädännön ja mahdollisen kaksinkertaista verotusta koskevan sopimuksen mukaisesti siinä jäsenvaltiossa, jossa ryhmän jäsenellä on verotuksellinen kotipaikka tai jossa se sijaitsee, tapauksen mukaan. Lähdevero on jaettava jäsenvaltioiden kesken VIII luvun mukaisesti käyttämällä kaavaa, jota sovelletaan sinä verovuonna, jona vero kannetaan.

2.Edellä 1 kohdassa tarkoitettu verovähennys on laskettava erikseen kunkin jäsenvaltion tai kolmannen maan sekä kunkin tulotyypin osalta. Se ei saa olla suurempi kuin määrä, joka saadaan, kun verovelvolliselle tai kiinteälle toimipaikalle kohdennettuun tuloon sovelletaan sen jäsenvaltion yhteisöverokantaa, jossa verovelvollisella on verotuksellinen kotipaikka tai jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee.

3.Jos luovutettujen osakkeiden tosiasiallinen edunsaaja on muu kuin verovelvollinen tai unionin ulkopuolella verotuksellista kotipaikkaansa pitävä verovelvollinen, jonka päätoimipaikkaan tai kolmannessa maassa sijaitsevaan kiinteään toimipisteeseen kyseiset osakkeet oli kohdennettu, sen verovelvollisen, jolla oli omaisuuserät hallussaan ennen 1 kohdassa tarkoitettua ryhmän sisäistä liiketapahtumaa, on katsottava vastaanottaneen kyseisen omaisuuserän tai kyseisten omaisuuserien luovutushetken markkina-arvon, johon ei sisälly verotusarvo.

1.Jos verovelvollinen poistuu ryhmästä osakkeiden luovutuksen seurauksena ja kyseinen verovelvollinen on kuluvan tai edellisen verovuoden aikana saanut ryhmän sisäisessä liiketapahtumassa muuta käyttöomaisuutta kuin omaisuuserien ryhmässä poistettuja omaisuuseriä, tätä käyttöomaisuutta vastaava määrä suljetaan direktiivin 2016/xxx/EU 8 artiklan c alakohdassa säädetyn verovapautuksen ulkopuolelle, ellei voida osoittaa, että ryhmän sisäinen liiketapahtuma suoritettiin pätevistä kaupallisista syistä.

2.Jos pääasiallisista verovelvollisista kaksi tai useampi sulautuu neuvoston direktiivin 2009/133/EY 2 artiklan a alakohdan i ja ii alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ryhmän mahdolliset vähentämättömät tappiot on kohdennettava sen jäsenille VIII luvun mukaisesti sen verovuoden lopussa sovellettavien jakotekijöiden perusteella, jona sulautuminen tapahtuu. Vähentämättömät tappiot on siirrettävä eteenpäin tuleville vuosille.

1.Kun yritysten uudelleenorganisoinnin seurauksena yhdestä tai useammasta ryhmästä taikka kahdesta tai useammasta ryhmän jäsenestä tulee toisen ryhmän osa, aiemman ryhmän tai aiempien ryhmien mahdolliset vähentämättömät tappiot on kohdennettava kaikille näille ryhmän jäsenille VIII luvun mukaisesti sen verovuoden lopussa sovellettavien jakotekijöiden perusteella, jona yritysten uudelleenorganisointi tapahtuu. Aiemman ryhmän tai aiempien ryhmien vähentämättömät tappiot on siirrettävä eteenpäin tuleville vuosille.

2.Jos kaikki verovelvollisen omaisuuserät siirtyvät yrityksen uudelleenorganisoinnin vuoksi tai ryhmän jäsenten välillä kahden vuoden kuluessa suoritettavan peräkkäisten liiketapahtumien sarjan vuoksi olennaisilta osin toiseen jäsenvaltioon, mikä johtaa omaisuuseriä koskevan jakotekijän olennaisia osia koskevaan muutokseen, siirretyt omaisuuserät on kohdennettava siirtävän verovelvollisen omaisuuserää koskevalle tekijälle enintään viiden vuoden ajan kyseisestä siirrosta niin kauan kuin jokin ryhmän jäsen on edelleen kyseisten omaisuuserien taloudellinen haltija.

Tekijöihin, joita käytetään määritettäessä sellaisen ryhmän jäsenen jako-osuutta, jolla on omistusosuus läpinäkyvässä yksikössä, on kuuluttava läpinäkyvän yksikön myynti, työvoima ja omaisuuserät suhteessa verovelvollisen osuuteen kyseisen yksikön voitoista ja tappioista.

Ryhmään verovuoden aikana liittyvän tai siitä poistuvan verovelvollisen jako-osuus on laskettava suhteessa siihen, kuinka monen kalenterikuukauden ajan verovelvollinen on kuulunut ryhmään verovuoden aikana.

Sellaisessa kolmannessa maassa sijaitsevan yksikön kohtelu, johon vähintään kahdella ryhmän jäsenellä on omistusosuus, määritetään asianomaisten jäsenvaltioiden välisellä sopimuksella. Pääasiallisen veroviranomaisen on tehtävä päätös, jos sopimusta ei ole.

2.Liisattu omaisuuserä on sisällytettävä sen ryhmän jäsenen omaisuuseriä koskevaan jakotekijään, joka on kyseisen omaisuuserän liisauksen antaja tai ottaja, paitsi jos kyseessä on ryhmän jäsenten välinen liisaus. Tätä sovelletaan myös vuokrattuihin omaisuuseriin.

1.Sen estämättä, mitä 22 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään, omaisuuserä on sisällytettävä sen taloudellisen haltijan omaisuuseriä koskevaan jakotekijään. Jos taloudellista haltijaa ei voida määrittää, omaisuuserä on sisällytettävä laillisen haltijan omaisuuseriä koskevaan jakotekijään.

2.Viiden vuoden ajan sen jälkeen, kun verovelvollinen on liittynyt olemassa olevaan tai uuteen ryhmään, sen omaisuuseriä koskevaan jakotekijään on sisällyttävä myös verovelvolliselle tutkimuksesta, kehityksestä, markkinoinnista ja mainonnasta ryhmään liittymistä edeltäneiden kuuden vuoden aikana syntyneiden menojen kokonaismäärä.

1.Omaisuuseriä koskevan jakotekijän osoittajana on ryhmän jäsenen omistamien, vuokraamien tai liisaamien kaikkien aineellisten hyödykkeiden keskimääräinen arvo, ja sen nimittäjänä on ryhmän omistamien, vuokraamien tai liisaamien kaikkien aineellisten hyödykkeiden keskimääräinen arvo.

1.Työvoimaa koskevan jakotekijän ensimmäisessä osamäärässä osoittajana on ryhmän jäsenen henkilöstömenojen kokonaismäärä ja nimittäjänä ryhmän henkilöstömenojen kokonaismäärä, ja sen toisessa osamäärässä osoittajana on ryhmän jäsenen työntekijöiden lukumäärä ja nimittäjänä ryhmän työntekijöiden lukumäärä. Kun ryhmän jäsenen työvoimaa koskevaan jakotekijään sisällytetään yksi työntekijä, myös kyseistä työntekijää koskevat henkilöstömenot on kohdennettava saman ryhmän jäsenen työvoimaa koskevaan jakotekijään.

5.Jos jäsenvaltiossa, jonne tavarat toimitetaan tai jossa palvelut tarjotaan, on useampi kuin yksi ryhmän jäsen, myynti on sisällytettävä kaikkien kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevien ryhmän jäsenten myyntiä koskevaan jakotekijään suhteessa niiden työvoimaa ja omaisuuseriä koskeviin jakotekijöihin.

1.Tavaroiden myynti on sisällytettävä siinä jäsenvaltiossa sijaitsevan ryhmän jäsenen myyntiä koskevaan jakotekijään, jossa tavaroiden lähetys tai kuljetus ne hankkineelle henkilölle päättyy. Jos tätä paikkaa ei voida määrittää, tavaroiden myynti on kohdennettava siinä jäsenvaltiossa sijaitsevalle ryhmän jäsenelle, jossa tavaroiden viimeinen määritettävissä oleva paikka sijaitsee.

1.Myyntiä koskevan jakotekijän osoittajana on ryhmän jäsenelle kohdennettu kokonaismyynti, mukaan lukien kiinteät toimipaikat, joiden katsotaan olevan olemassa 22 artiklan 3 kohdan nojalla, ja sen nimittäjänä on ryhmän kokonaismyynti.

Ryhmän jäsenen, joka antaa vuokralle tai liisaa omaisuuserän, jonka taloudellinen haltija se ei ole, on arvostettava vuokrattu tai liisattu omaisuuserä määrään, joka on kahdeksan kertaa vuosittaisten vuokra- tai liisausmaksujen nettomäärä.

4.Omaisuuserän vuokraajan tai liisauksen ottajan, joka ei ole omaisuuserän taloudellinen haltija, on arvostettava vuokrattu tai liisattu omaisuuserä määrään, joka on kahdeksan kertaa vuosittaisten vuokra- tai liisausmaksujen nettomäärä vähennettynä alivuokrauksesta tai -liisauksesta mahdollisesti saatavilla määrillä.

40 artikla

Rahoituslaitoksen omaisuuseriä ja myyntiä koskevien jakotekijöiden laskeminen

1.Direktiivin 2016/xx/EU 4 artiklan 29 kohdan a, d, e, f, g, h ja i alakohdassa tarkoitetun rahoituslaitoksen omaisuuseriä koskevan jakotekijän on oltava 10 prosenttia rahoitusvarojen arvosta, lukuun ottamatta omia osakkeita ja osuuksia, joista saatava tulo on verovapaata. Rahoitusvaroihin on sisällytettävä direktiivin 2016/xx/EU 21 artiklassa tarkoitetut kaupankäyntitarkoituksessa pidettävät varat. Rahoitusvarat on sisällytettävä sen ryhmän jäsenen omaisuuseriä koskevaan jakotekijään, jonka kirjanpidossa kyseiset omaisuuserät olivat silloin, kun siitä tuli ryhmän jäsen.

2.Direktiivin 2016/xx/EU 4 artiklan 29 kohdan a, d, e, f, g, h ja i alakohdassa tarkoitettuun rahoituslaitoksen myyntiä koskevaan jakotekijään on sisällyttävä 10 prosenttia sen korkoina, palkkioina ja provisioina saamasta tulosta ja arvopapereista saamasta tulosta, pois lukien arvonlisävero sekä muut verot ja tullit. Ryhmän sisäistä myyntiä ei oteta huomioon. Kun kyseessä ovat vakuudelliset luotot, 38 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa rahoituspalvelut on katsottava suoritetun siinä jäsenvaltiossa, jossa arvopaperi sijaitsee, tai jos tätä jäsenvaltiota ei voida määrittää, siinä jäsenvaltiossa, jossa arvopaperi on rekisteröity. Muut rahoituspalvelut on katsottava suoritetun lainanottajan tai sen henkilön jäsenvaltiossa, joka maksaa palkkiot, provisiot tai muut tuotot. Jos lainanottajaa tai henkilöä, joka maksaa palkkiot, provisiot ja muut tuotot, tai jäsenvaltiota, jossa arvopaperi sijaitsee tai jossa se on rekisteröity, ei voida määrittää, myynti on kohdennettava kaikille ryhmän jäsenille suhteessa niiden työvoimaa ja omaisuuseriä koskeviin jakotekijöihin.

41 artikla

Vakuutusyrityksen omaisuuseriä ja myyntiä koskevien jakotekijöiden laskeminen

1.Direktiivin 2016/xx/EU 4 artiklan 29 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetun vakuutusyrityksen omaisuuseriä koskevan jakotekijän on oltava 10 prosenttia 40 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen rahoitusvarojen arvosta.

2.Direktiivin 2016/xx/EU 4 artiklan 29 kohdan b ja c kohdassa tarkoitettuun vakuutusyrityksen myyntiä koskevaan jakotekijään on sisällyttävä 10 prosenttia kaikista saaduista vakuutusmaksutuotoista, joista on vähennetty jälleenvakuutukset, muusta kuin vakuutusteknisestä laskelmasta siirretyistä kohdennetuista sijoitustuotoista, muista teknisistä tuloista, joista on vähennetty jälleenvakuutukset, sekä sijoitustuloista, palkkioista ja provisioista, pois lukien arvonlisävero sekä muut verot ja tullit. Edellä 38 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa vakuutuspalvelut on katsottava suoritetun vakuutuksenottajan jäsenvaltiossa. Muut myynnit on kohdennettava kaikille ryhmän jäsenille suhteessa niiden työvoimaa ja omaisuuseriä koskeviin jakotekijöihin.

42 artikla

Öljy ja kaasu

Poiketen siitä, mitä 38 artiklan 1, 2 ja 3 kohdassa säädetään, öljyn ja kaasun etsinnän tai tuotannon alalla pääasiallista liiketoimintaansa harjoittavan ryhmän jäsenen myynti on kohdennettava ryhmän jäsenelle siinä jäsenvaltiossa, jossa öljyä tai kaasua on tarkoitus porata tai tuottaa.

Poiketen siitä, mitä 38 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädetään, jos jäsenvaltiossa, jossa öljyä tai kaasua etsitään tai tuotetaan, ei ole yhtään ryhmän jäsentä tai jos etsintä tai tuotanto suoritetaan kolmannessa maassa, jossa öljyn tai kaasun etsintää tai tuotantoa harjoittavalla ryhmän jäsenellä ei ole kiinteää toimipaikkaa, myynti on kohdennettava kyseiselle ryhmän jäsenelle.

43 artikla

Meri-, sisävesi- ja lentoliikenne

Ryhmän jäsenen, jonka pääasiallisena liiketoimintana on kansainvälisen meri- tai lentoliikenteen tai sisävesiliikenteen harjoittaminen, tuloja, menoja ja muita vähennyskelpoisia eriä ei sisällytetä yhdistettyyn veropohjaan eikä niitä jaeta 28 artiklassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti. Nämä tulot, menot ja muut vähennyskelpoiset erät on sen sijaan kohdennettava kyseiselle ryhmän jäsenelle liiketoimikohtaisesti, ja niihin on tehtävä hintaoikaisut direktiivin 2016/xx/EU 56 artiklan mukaisesti.

Omistusosuudet ryhmän jäsenessä ja ryhmän jäsenen omistusosuudet on otettava huomioon sen määrittämiseksi, onko 5 ja 6 artiklassa tarkoitettu ryhmä olemassa.

44 artikla

Jako-osuudesta vähennettävät erät

Seuraavat erät on vähennettävä jako-osuudesta:

a)edellä 15 artiklassa tarkoitetut vähentämättömät tappiot, jotka ovat aiheutuneet verovelvolliselle ennen kuin tämän direktiivin sääntöjä alettiin soveltaa verovelvolliseen;

b)edellä 15 artiklassa yhdessä 18 artiklan b alakohdassa ja 23 artiklassa tarkoitetut ryhmän tasolla syntyneet vähentämättömät tappiot;

c)edellä 11 artiklassa tarkoitettua käyttöomaisuuden luovutusta koskevat määrät, 12 artiklassa tarkoitettuihin pitkäaikaishankkeisiin liittyvät tulot ja menot sekä 13 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut tulevat menot;

d)kun kyseessä ovat vakuutusyritykset, direktiivin 2016/xx/EU 28 artiklan d alakohdassa tarkoitetut vapaaehtoiset tekniset varaukset;

e)direktiivin 2016/xx/EU 9 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut hyväntekeväisyysyhteisöille annettavat lahjat tai lahjoitukset, jotka ovat vähennyskelpoisia kansallisen lainsäädännön nojalla;

f)direktiivin 2016/xx/EU 24 artiklassa tarkoitetut eläkevaraukset, jotka ovat vähennyskelpoisia kansallisen lainsäädännön nojalla.