EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 18.11.2020 COM(2020) 744 final EHDOTUS:

KOMISSION JA NEUVOSTON YHTEINEN TYÖLLISYYSRAPORTTI





SISÄLLYSLUETTELO ESIPUHE KESKEISET VIESTIT 1. KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA 1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset 1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset 2. KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN 2.1 Tulostaulu 2.2 Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö 3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN TULOKSET JA TOIMET 3.1 Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen 3.1.1 Keskeiset indikaattorit 3.1.2 Jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet 3.2 Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan parantaminen sekä työhön pääsyn, taitojen ja osaamisen parantaminen 3.2.1 Keskeiset indikaattorit 3.2.2 Jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet 3.3 Suuntaviiva 7: Työmarkkinoiden toiminnan ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun toimivuuden parantaminen 3.3.1 Keskeiset indikaattorit 3.3.2 Jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet

3.4 Suuntaviiva 8: Yhtäläisten mahdollisuuksien ja sosiaalisen osallisuuden edistäminen sekä köyhyyden torjuminen 3.4.1 Keskeiset indikaattorit 3.4.2 Jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet



ESIPUHE Euroopan komission ja neuvoston yhteisestä työllisyysraportista määrätään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 148 artiklassa. Euroopan komission ehdotus raportiksi on osa syyspakettia. Yhteisessä työllisyysraportissa esitetään vuotuinen katsaus työllisyys- ja sosiaalipolitiikan keskeisiin kehityssuuntauksiin Euroopan unionissa sekä uudistustoimiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti. Raportti seurailee suuntaviivojen rakennetta: työvoiman kysynnän lisääminen (suuntaviiva 5), työvoiman tarjonnan parantaminen sekä työhön pääsyn, taitojen ja osaamisen parantaminen (suuntaviiva 6), työmarkkinoiden toiminnan ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun toimivuuden parantaminen (suuntaviiva 7) sekä yhtäläisten mahdollisuuksien ja sosiaalisen osallisuuden edistäminen ja köyhyyden torjuminen (suuntaviiva 8). Lisäksi yhteisessä työllisyysraportissa seurataan jäsenvaltioiden tuloksia suhteessa sosiaali-indikaattoreiden tulostauluun, joka liittyy Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin. Pilarista annettiin 17. marraskuuta 2017 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission yhteinen julistus. Siinä yksilöidään periaatteita ja oikeuksia kolmella alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) oikeudenmukaiset työolot sekä iii) sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Näillä aloilla saavutettua edistystä seurataan pilariin liitetyn sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun yksityiskohtaisen analyysin pohjalta. Yhteinen työllisyysraportti rakentuu seuraavasti: johdantoluvussa (luku 1) raportoidaan alustukseksi keskeisistä työmarkkinoiden ja sosiaalialan suuntauksista Euroopan unionissa. Luvussa 2 esitetään tärkeimmät tulokset Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyvän sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun analyysistä. Luvussa 3 kuvataan yksityiskohtaisesti keskeiset indikaattorit maittain (myös sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta) ja tarkastellaan jäsenvaltioiden suorituskykyä, haasteita ja niiden työllisyyspolitiikan suuntaviivojen mukaisesti toteuttamia toimia.

KESKEISET VIESTIT Ennen koronaviruskriisin puhkeamista EU:n työllisyyskasvu oli vakaata joskin hidastumassa. Vuonna 2013 alkanut positiivinen työmarkkinakehitys jatkui ja työllisyys kasvoi edelleen vuonna 2019 ja oli ennätystasolla vuoden lopulla. Jäsenvaltioiden talouskriisin jälkeen toteuttamat uudistustoimet edistivät tätä työpaikkoja luovaa talouskasvua, joskin joissakin jäsenvaltioissa ja joillakin alueilla esiintyi sitkeitä haasteita, muun muassa muita heikommassa asemassa olevien ryhmien työmarkkinoille integroitumisessa. Koronaviruspandemia käänsi tämän suuntauksen ja muutti äkillisesti työ- ja elintapoja. Se on vaatinut ihmishenkiä ja kohdistanut talouteen ennennäkemättömän iskun. Euroopan tason ja jäsenvaltioiden viranomaiset ovat toimineet nopeasti. Kansalaisten terveyden ja työpaikkojen suojaamisesta on tullut ensisijainen poliittinen tavoite. Jäsenvaltiot ovat tukeneet etenkin niitä ryhmiä ja toimialoja, joihin vaikutus on erityisesti kohdistunut. Näillä toimilla on tähän mennessä estetty massatyöttömyys ja sosiaalinen kriisi EU:ssa. Edelleen on kuitenkin monia epävarmuustekijöitä, jotka liittyvät esimerkiksi pandemian kestoon, kestävän taloudellisen elpymisen toteutumiseen ja kaikkein heikoimmassa asemassa oleviin kohdistuviin seurauksiin. Tilanne vaihtelee maittain, myös menneisyyden painolastin vuoksi. Jäsenvaltiot, joissa oli vakavia sosioekonomisia haasteita jo ennen pandemiaa, ovat nyt entistäkin haavoittuvampia. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin täytäntöönpano on keskeisellä sijalla sen varmistamiseksi, että elpyminen on oikeudenmukaista ja osallistavaa. Pilarin periaatteiden yhdessä sen kolmen ulottuvuuden (yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, oikeudenmukaiset työolot sekä sosiaalinen suojelu, terveys ja sosiaalinen osallisuus) kanssa on ohjattava työntekijöiden ja kotitalouksien tueksi tarkoitettujen toimenpiteiden suunnittelua. Pandemian vaikutusten torjuminen ja elpymiseen valmistautuminen edellyttävät, että edistetään sosiaalista palautumiskykyä ja ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä asettamalla ihmiset toimien keskiöön. Hiljattain hyväksyttyihin työllisyyden suuntaviivoihin sisältyy erityisiä ohjeita, joilla on tarkoitus lieventää koronaviruksen aiheuttamia työllisyys- ja sosiaalipoliittisia vaikutuksia ja antaa jäsenvaltioille konkreettisia ohjeita tavoista, joilla työmarkkinainstituutioita, koulutusjärjestelmiä sekä sosiaalisen suojelun ja terveydenhuoltojärjestelmiä voidaan nykyaikaistaa, jotta niistä tulisi osallistavampia ja oikeudenmukaisempia. Niihin sisältyy myös uusia tekijöitä, jotka kuvastavat unionin prioriteetteja, etenkin sosiaalisesti oikeudenmukaisen vihreän ja digitaalisen siirtymän osalta. Euroopan vihreän kehityksen ohjelmassa keskeistä on muuttaa ilmasto- ja ympäristöhaasteet mahdollisuuksiksi ja tehdä siirtymästä oikeudenmukainen ja osallistava kaikkien kannalta. EU on reagoinut kriisiin nopeasti ja voimakkaasti. Jäsenvaltioille on tarjottu ennennäkemätöntä taloudellista tukea kriisin taloudellisten, sosiaalisten ja terveysvaikutusten lieventämiseksi ja elpymisen tehostamiseksi muun muassa uuden SURE-välineen ja hätätilanteen tukivälineen kautta sekä lisäämällä joustavuutta koheesiopolitiikan rahastojen käytössä koronaviruksen vaikutusten lieventämistä koskevan investointialoitteen mukaisesti. Lisäksi elpymis- ja palautumistukivälineestä – joka on Next Generation EU -välineen kulmakivi – tarjotaan laajamittaista taloudellista tukea uudistuksiin ja investointeihin, joilla on tarkoitus tukea työpaikkojen luomista sekä parantaa EU:n talouden, yhteiskuntien ja terveydenhuoltojärjestelmien sietokykyä ja tehdä niistä paremmin valmistautuneita vihreään ja digitaaliseen siirtymään. Kyseessä on ainutlaatuinen mahdollisuus tehostaa investointeja ihmisiin ja vauhdittaa talouden elpymistä. Tämä nopea reagointi sopii pitkän aikavälin strategiaan ja vahvistaa unionin kapasiteettia saavuttaa pitkän aikavälin tavoitteet. Yhteisen työllisyysraportin tarkoituksena on auttaa jäsenvaltioita tunnistamaan helpommin prioriteettialoja uudistuksia ja investointeja varten. Yhteisestä työllisyysraportista määrätään Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 148 artiklassa, ja raportissa tehdään yleiskatsaus työllisyys- ja sosiaalipolitiikan keskeisiin kehityssuuntauksiin Euroopassa ja työllisyyden suuntaviivojen täytäntöönpanoon. Se on ollut olennainen osa eurooppalaista ohjausjaksoa alusta lähtien, ja siinä on tuotu esiin keskeiset vuotuiset työllisyys- ja sosiaalipolitiikkaan liittyvät haasteet osana syyspakettia. Vuoden 2021 poikkeuksellisessa eurooppalaisessa ohjausjaksossa yhteinen työllisyysraportti voi lisäksi auttaa jäsenvaltioita määrittämään uudistusten ja investointien prioriteettialoja, jotka sisällytetään niiden elpymis- ja palautumissuunnitelmiin työllisyyden suuntaviivojen pohjalta. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liitetyn sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun tulokset esitetään yhteisessä työllisyysraportissa, ja niitä voidaan hyödyntää kansallisten suunnitelmien laatimisessa. Komissio arvioi suunnitelmien sisällön analyysiasiakirjoissa, jotka liitetään neuvoston täytäntöönpanosäädöksiä koskeviin ehdotuksiin, käyttäen taustana myös yhteistä työllisyysraporttia. Komissio seuraa edelleen tiiviisti – yhteistyössä työllisyyskomitean ja sosiaalisen suojelun komitean kanssa – kaikkea työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikassa tapahtuvaa kehitystä päivittämällä säännöllisesti työllisyyskehityksen seurantavälinettä ja sosiaalisen suojelun kehityksen seurantavälinettä. ********* Koronaviruskriisi on vaikuttanut voimakkaasti EU:n työmarkkinoiden tuloksiin. Työllisyysluvut osoittivat merkkejä kasvun hidastumisesta jo vuoden 2019 jälkipuoliskolla, mutta useimpien työmarkkinaindikaattoreiden myönteinen suuntaus keskeytyi pandemian puhjetessa. Kokonaistyöllisyys (joka oli kasvanut 15 miljoonalla vuoden 2013 puolivälistä lähtien) putosi 6,1 miljoonalla henkilöllä vuoden 2019 viimeisen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä. Tämä on jyrkin pudotus, joka on todettu kahdella peräkkäisellä neljänneksellä. Kuuden vuoden positiivisen kehityksen jälkeen työllisyysaste siirtyi vuonna 2020 kauemmas Eurooppa 2020 -strategian työllisyystavoitteesta. Lyhennettyä työaikaa koskevien järjestelyjen ja muiden työmarkkinoilla pysymiseen tähtäävien toimenpiteiden nopea käyttöönotto yhdessä työvoimaosuuden laskun kanssa on tähän mennessä johtanut työttömyysasteen vain maltilliseen alle 1 prosenttiyksikön nousuun syyskuuhun 2020 mennessä. Nuorten (15–24-vuotiaiden) työttömyys on kuitenkin kohonnut merkittävämmin kuin muiden ikäryhmien työttömyys, ja työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien nuorten (ns. NEET-nuoret) osuus on kasvanut jyrkästi. Tilanne on vaikuttanut vakavasti myös EU:n ulkopuolella syntyneisiin työntekijöihin. Nämä tulokset vaihtelevat huomattavasti maittain, alueittain ja toimialoittain ja edellyttävät tiivistä seurantaa ja poliittisia toimia, jotta vältetään vieläkin kielteisemmät vaikutukset lyhyellä aikavälillä. Lyhennettyä työaikaa koskevien järjestelyjen mittavan käytön ansiosta työmarkkinoihin kohdistuneen iskun seuraukset lieventyivät. Tehtyjen työtuntien määrä työntekijää kohti putosi äkillisesti 11,3 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä vuoden 2019 viimeiseen neljännekseen verrattuna. Samaan aikaan työstä poissaolot lisääntyivät vuoden 2019 viimeisen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä 9,7 prosentista 21,8 prosenttiin (noin puolet lisääntymisestä johtui tilapäisisistä lomautuksista). Kriisin puhkeamisen jälkeen jäsenvaltioissa on laajennettu lyhennettyä työaikaa koskevia järjestelyjä tai muita työpaikkojen säilyttämiseen tähtääviä järjestelyjä (tai otettu käyttöön, jos sellaisia ei aiemmin ole ollut), joiden tavoitteena on rajoittaa työpaikkojen menetyksiä, välttää inhimillisen pääoman häviäminen ja ylläpitää kokonaiskysyntää. Euroopan unioni tukee tätä hätätilasta aiheutuvien työttömyysriskien lieventämiseen tarkoitetulla tilapäisellä SURE-tukivälineellä. Lyhennettyä työaikaa koskevien järjestelyjen poikkeuksellisella ja synkronisoidulla käytöllä autettiin puuttumaan kriisin välittömiin seurauksiin ja estettiin työttömyyden äkillinen kasvu. Mitä pidempään kriisi kestää, sitä suurempana riskinä on, että tuetaan työpaikkoja yrityksissä, jotka eivät ole enää elinkelpoisia. Sen vuoksi harkittaessa lyhennettyä työaikaa koskevien järjestelyjen vaiheittaista poistamista olisi punnittava huolellisesti yhtäältä tarvetta suojella yrityksiä ja työntekijöitä niin kauan kuin taloudelliset olosuhteet sitä vaativat ja toisaalta sellaisten toimien käyttöönottoa, joilla edistetään rakennemuutosta ja työntekijöiden kohdentamista uudelleen (esim. hyvin suunniteltujen työhönottokannustimien ja uudelleenkoulutustoimien kautta). Koronaviruskriisi on rikkonut kuuden vuoden mittaisen positiivisen suuntauksen työmarkkinoilla 6,1 miljoonaa

vähemmän työllisiä vuoden 2020 toisella neljänneksellä verrattuna vuoden 2019 viimeiseen neljännekseen 72 %:

työllisyysaste vuoden 2020 toisella neljänneksellä (1,1 prosenttiyksikköä alempi kuin vuotta aiemmin) 7,5 %:

työttömyysaste syyskuussa 2020 (1 prosenttiyksikön korkeampi kuin maaliskuussa) -11,3 %

tehtyjä työtunteja työntekijää kohti vuoden 2020 toisella neljänneksellä verrattuna vuoden 2019 viimeiseen neljännekseen Työvoimaosuus, työttömyysaste ja NEET-aste EU27-maissa, % Tehdyt työtunnit työntekijää kohti ja työstä poissaolot EU27-maissa Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kausitasoitetut tiedot, ei kalenterikorjattu.

Talouteen kohdistunut isku näkyy eri tavalla eri toimialoilla ja työntekijäryhmissä. Työllisyysluvut kaikilla talouden toiminnan aloilla rakennusalaa lukuun ottamatta ovat alentuneet vuoden 2020 toisella neljänneksellä edellisvuoteen verrattuna, mutta jyrkintä lasku on ollut hotelli- ja ravintola-alalla, kulttuuri- ja viihdealalla ja asiantuntijatoiminnassa. Työllisyyden lasku on vaikuttanut enemmän epätyypillisissä työsuhteissa oleviin työntekijöihin, joskin maiden välillä on suuria eroja. Vaikutus on kohdistunut voimakkaasti määräaikaisiin työntekijöihin, joiden määrä on vähentynyt 16,7 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä edellisvuoteen verrattuna, kun taas vakituisten työntekijöiden määrä on pysynyt vakaana, myös poliittisten toimien ansiosta. Tämän johdosta määräaikaisten työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä on vähentynyt merkittävästi, joskin maiden välillä on jälleen suuria eroja. Pandemia on vaikuttanut eri tavoin työpaikkoihin ja toimialoihin 4,2 miljoonaa vähemmän määräaikaisessa työsuhteessa olevia työntekijöitä vuoden 2020 toisella neljänneksellä edellisvuoteen verrattuna Työllisyys on kasvanut rakennusalalla, julkishallinnossa sekä tieto- ja viestintätekniikan alalla Suurin suhteellinen pudotus kaupan, taiteiden ja viihteen sekä maatalouden alalla Työllisyys (15–64 vuotiaiden) työsopimustyypeittäin: prosentuaalinen muutos vuosien 2019 ja 2020 toisten neljännesten välillä Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Huomautus: * NACE Rev.2 -toiminta. Koronavirusepidemian vuoksi nuorisotyöttömyys saattaa kohota jyrkästi jäsenvaltioissa, mikä edellyttää uudistuksia ja lisätukea. Nuorisotyöttömyys aleni jatkuvasti vuonna 2019 koko EU:ssa mutta hyppäsi maaliskuun 2020 matalalta tasolta 14,9 prosentista 17,1 prosenttiin syyskuussa. Nuorisotyöttömyys kasvoi nopeammin kuin kokonaistyöttömyys. Kriisi johti myös työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien 15–24-vuotiaiden osuuden suurimpaan kasvuun kahden peräkkäisen vuosineljänneksen välillä siitä lähtien, kun Eurostat ryhtyi keräämään asiaa koskevia tietoja vuonna 2006 (vuoden 2020 ensimmäisen ja toisen vuosineljänneksen välillä 10,4 prosentista 11,6 prosenttiin). Vuonna 2019 yksi kymmenestä 18–24-vuotiaasta lähti yleissivistävästä tai ammatillisesta koulutuksesta keskiasteen tutkintoa alemmalla tutkinnolla ja yli neljänneksellä 30–34-vuotiaista ei ollut tutkintoa (keskiasteen yleissivistävän tai ammatillisen koulutuksen tai korkea-asteen tutkintoa), joka tarjoaisi suoran pääsyn työmarkkinoille. Komission ehdotuksissa ammatillista koulutusta koskevasta suosituksesta ja eurooppalaisesta koulutusalueesta esitettiin tavoitteita koulutustason parantamiseksi sekä ammatillisessa koulutuksessa että korkea-asteen koulutuksessa. Koska NEET-asteen kohoaminen johtuu suureksi osaksi työvoiman kysynnän vähenemisestä, on keskeisen tärkeää toteuttaa uudistuksia, joilla tuetaan työpaikkojen luomista, koulutusta ja taitoja. Tässä on ratkaisevassa asemassa vahvistetun nuorisotakuun onnistunut täytäntöönpano, jossa hyödynnetään hyvin toimivia julkisia työvoimapalveluja ja koulutusjärjestelmiä. Nuorten NEET-naisten osalta – joiden keskuudessa työelämän ulkopuolella oleminen on miehiä yleisempää – uudistuksiin olisi sisällyttävä myös toimenpiteitä, joilla poistetaan työnteon verotuksellisia pidäkkeitä ja autetaan työn ja hoivavelvollisuuksien yhteensovittamista (ks. myös jäljempänä). Koronaviruskriisi kasvatti merkittävästi NEET-asteita 11,6 %:

NEET-nuoria (15–24-vuotiaita) vuoden 2020 toisella neljänneksellä (1,2 prosenttiyksikköä enemmän kuin edellisellä neljänneksellä) -12 %:

matalan koulutustason nuoria työssä vuoden 2019 lopun ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä 26 %:lla

nuorista (30–34-vuotiaista) on tutkinto (keskiasteen ammatillinen tai korkea-asteen), joka ei tarjoa suoraa pääsyä työmarkkinoille Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevat 15–24-vuotiaat (NEET-nuoret), (vuoden 2020 toinen neljännes)

Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Sukupuolten työllisyysero pysyi samana ja palkkaero kaventui viiden viime vuoden aikana, mutta kriisi on synnyttänyt uusia riskejä ja korostanut tarvetta uudistuksiin ja investointeihin. Naisten työllisyysasteen kohoamisesta ja naisten keskimäärin korkeammasta koulutustasosta huolimatta sukupuolten palkkaero on kaventunut vain vähän vuodesta 2013. Naisten yliedustus matalapalkka-aloilla ja -ammateissa on tehnyt heistä erityisen haavoittuvia koronaviruskriisin runtelemilla työmarkkinoilla. Sukupuolten työllisyyserot ovat suuremmat niiden naisten osalta, joilla on pieniä lapsia: vuonna 2019 heidän työllisyysasteensa oli 14,3 prosenttiyksikköä pienempi kuin lapsettomien naisten, kun taas samassa tilanteessa olevien miesten työllisyysaste oli 9,6 prosenttiyksikköä korkeampi kuin lapsettomien miesten. Työllisyystulokset ovat heikommat erityisesti ikääntyneiden, EU:n ulkopuolella syntyneiden, matalan osaamistason ja toimintarajoitteisten naisten ryhmissä. Naisten osallistumista työmarkkinoille voitaisiin vahvistaa uudistuksilla ja investoinneilla varhaiskasvatus- ja pitkäaikaishoitopalveluihin sekä työ- ja yksityiselämän tasapainottamista edistävällä politiikalla, kuten naisten ja miesten välillä tasapuolisesti jaetuilla vanhemman- ja hoitovapailla. Muihin uudistuksiin ja investointeihin voisi sisältyä yhtäläisen urakehityksen takaavia toimenpiteitä, palkkauksen avoimuutta koskevia toimenpiteitä sekä vero- ja etuusjärjestelmän mukautukset, kuten erillis- eikä yhteisverotus ja perhe-, puoliso- ja siirrettävät vähennykset. Sukupuolten työllisyys- ja palkkaerot ovat edelleen merkittäviä useissa jäsenvaltioissa 11,6 prosenttiyksikköä:

sukupuolten työllisyysero vuoden 2020 toisella neljänneksellä, lähes vakaa vuodesta 2013 lähtien



14,3 prosenttiyksikköä

vanhemmuuden vaikutus työllisyyteen (pikkulasten äitien työllisyysaste on alempi lapsettomiin naisiin verrattuna) Tasoittamaton sukupuolten palkkaero vuosina 2014 ja 2018

(prosenttiyksikköä) Lähde: Eurostat Kriisi vaikuttaa todennäköisesti suhteettomasti EU:n ulkopuolelta tuleviin maahanmuuttajiin, joiden työmarkkinoille integroitumista varten tarvitaan lisätoimia. EU:n ulkopuolelta tulevien maahanmuuttajien keskimääräinen työllisyysaste koheni vuosien 2017 ja 2019 välillä (61,5 prosentista 64,2 prosenttiin). Kriisin alkamisen jälkeen heidän työllisyysasteensa kuitenkin putosi merkittävästi (60,8 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä), mikä liittyy heidän yliedustukseensa määräaikaisissa työsuhteissa ja toimialoilla, joihin kriisi vaikutti voimakkaasti, vaikkakin heillä oli ratkaiseva asema pandemian kannalta keskeisissä ammateissa. Lisäksi ensimmäisen sukupolven maahanmuuttajatyöntekijät päätyvät todennäköisemmin matalan osaamistason ammatteihin, vaikka heillä olisi korkea-asteen koulutus. Maahanmuuttajien integroitumista työmarkkinoille on tähän mennessä helpotettu jäsenvaltioiden toimilla, jotka liittyvät kielikoulutuksen, yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen ja työmarkkinaohjauksen tarjoamiseen sekä taitojen ja tutkintojen tunnustamiseen. Näiden toimien jatkaminen ja vahvistaminen voivat tehdä elpymisestä osallistavampaa, ja siinä voitaisiin hyödyntää maahanmuuttajien, myös pakolaisten, taitoja ja potentiaalia. Sosiaalisen palautumiskyvyn parantamisen kannalta keskeistä on työmarkkinoiden segmentoitumisen syihin puuttuminen, myös mukauttamalla lainsäädäntöä ja varmistamalla, että käytössä on oikeanlaiset kannustimet vakituisiin työsuhteisiin palkkaamiseksi. Määräaikaisten työsuhteiden määrä vaihtelee huomattavasti maittain, ja nuoret ja naiset ovat suhteellisesti enemmän edustettuina tässä ryhmässä. Jäsenvaltioissa, joissa on merkittävä osuus määräaikaisia työntekijöitä, työllisyys on vaihdellut eniten kriisin aikana. Tästä näkökulmasta on keskeisen tärkeää varmistaa, että määräaikaisilla työsopimuksilla tuetaan työmarkkinoille tulemista mutta että ne toimivat vain ponnahduslautana pysyvään työsuhteeseen, jotta voidaan lisätä sosiaalista palautumiskykyä ja tukea oikeudenmukaista ja osallistavaa elpymistä. Tähän liittyen on tärkeää toteuttaa uudistuksia työsuojelulainsäädännön nykyaikaistamiseksi, muun muassa asettamalla selvät ehdot määräaikaisten työsopimusten käytölle, estämällä työsuhteet, jotka johtavat epävarmoihin työoloihin, ja tarjoamalla oikeanlaisia kannustimia, jotta työntekijöitä palkattaisiin vakituisiin työsuhteisiin. Jäsenvaltioiden olisi kuitenkin varmistettava, että työnhakijoilla, joilla on epävarmoja työsuhteita työhistoriassaan, on asianmukaiset mahdollisuudet päästä sosiaalisen suojelun ja työttömyysetuuksien piiriin mukautettavissa olevien tukikelpoisuusvaatimusten ansiosta ja saada koulutusta ja täydennyskoulutusta. Monilla työntekijöillä ei edelleenkään ole riittävien vähimmäispalkkojen tarjoamaa suojaa. Lakisääteiset vähimmäispalkat ovat usein matalia verrattuna talouden muihin palkkoihin, vaikka niitä on hiljattain korotettu monissa jäsenvaltioissa. Vähimmäispalkka ei yleensä riitä suojaamaan työntekijöitä köyhyysriskiltä. Lisäksi kattavuudessa on aukkoja sekä maissa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka (koska tietyt ryhmät on suljettu soveltamisalan ulkopuolelle), että maissa, joissa palkat määritetään yksinomaisesti työehtosopimusneuvotteluilla (koska jotkin työntekijät eivät kuulu työehtosopimusten piiriin). Kuultuaan työmarkkinaosapuolia komissio on ehdottanut direktiiviä, jolla varmistettaisiin, että kaikilla työntekijöillä unionissa olisi riittävän vähimmäispalkan tarjoama suoja. Ehdotuksella pyritään edistämään palkkoja koskevia työehtosopimusneuvotteluja kaikissa jäsenvaltioissa. Maissa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, olisi luotava edellytykset sille, että vähimmäispalkat määritetään riittäville tasoille, esimerkiksi selvät ja vakaat kriteerit vähimmäispalkan määrittämiselle, suuntaa-antavat viitearvot, jotka ohjaavat riittävyyden arviointia, sekä säännölliset ja oikea-aikaiset päivitykset. Näitä maita pyydetään myös varmistamaan lakisääteisten vähimmäispalkkojen vaihteluiden ja niistä tehtävien vähennysten oikeasuhteinen ja perusteltu käyttö sekä työmarkkinaosapuolten tosiasiallinen osallistuminen lakisääteisten vähimmäispalkkojen määrittämiseen ja päivittämiseen. Ehdotuksessa esitetään myös kussakin maassa määritetyn vähimmäispalkkasuojan parempaa täytäntöönpanoa ja seurantaa. Työolojen mukauttamisesta on tullut keskeistä pandemian aikana, ja se pysyy keskeisenä jatkossakin. Se edellyttää investointeja työpaikkaan ja uudistuksia, joilla parannetaan joustavien työjärjestelyjen saatavuutta. Monissa jäsenvaltioissa on mukautettu työehtoja ja -oloja esimerkiksi laajentamalla etätyön käyttöä. Tässä on kiinnitetty erityishuomiota muita heikommassa asemassa olevien työntekijöiden suojeluun. Terveyteen liittyvän hätätilanteen aikana etätyö on osoittautunut erittäin tärkeäksi keinoksi, jolla voidaan varmistaa liiketoiminnan jatkuvuus ja tarjota samalla laajempia vaihtoehtoja uusiin hoivatarpeisiin vastaamiseksi. Siihen saattaa kuitenkin liittyä myös riskejä, muun muassa kotoa käsin työskentelevien etätyöntekijöiden työterveyteen ja fyysiseen ja henkiseen hyvinvointiin liittyviä riskejä. Pandemian vuoksi ryhdytään ajattelemaan uudelleen työpaikkojen organisointia ja työ- ja yksityiselämän tasapainottamista. Etätyöhön liittyvän kansallisen sääntelyn sisällössä ja kattavuudessa on eroja, esimerkiksi tätä varten tarkoitetun tieto- ja viestintätekniikan edistämisen osalta. Jäsenvaltioiden olisi työehtosopimusneuvotteluja koskevien nykyisten kansallisten käytäntöjen pohjalta varmistettava, että työympäristöt ovat turvallisia ja sopivia ja että joustavia työjärjestelyjä on kattavasti saatavilla työ-, perhe- ja yksityiselämän tasapainottamiseksi. Lisähuomiota on myös kiinnitettävä haavoittuvassa asemassa olevien työntekijöiden työolojen parantamiseen ja pimeää työtä tekevien houkuttelemiseen virallisen työn piiriin. Pandemia on tuonut esiin myös työvoimapulan tietyissä terveydenhuoltoalan ammateissa ja tarpeen mukauttaa tai parantaa työoloja ja taitoja. Etätyön yleisyys kriisin aikana vaihtelee merkittävästi työntekijäprofiilien ja toimialojen mukaan 60 prosenttiyksikköä: ero etätyömahdollisuuksissa korkean ja matalan osaamistason työntekijöiden välillä 61 %:lla kaupungeissa asuvista oli mahdollisuus etätyöhön verrattuna 41 %:iin pikkukaupungeissa asuvista Koulutus- ja hallintoalan työntekijät tekivät laajalti etätyötä Kotona työskentely koronaviruskriisin aikana, työntekijöiden pääominaisuudet (EU27-maat, %). Lähde: Eurofound (2020), Living, working and COVID-19, verkkokysely. Aktiivinen työmarkkinapolitiikka on keskeisessä asemassa, jotta voidaan tukea työmarkkinoiden mukautuksia koronaviruskriisin aiheuttaman iskun jälkeen. Työllisyyskriisin puhjetessa aktiivisen työmarkkinapolitiikan kattavuus oli eri tasoista jäsenvaltioissa. Osallistavan kasvun kannalta on olennaista tukea kitkattomia työmarkkinasiirtymiä ja ehkäistä samalla taitojen polarisoitumisen riskiä. Tämä on erityisen tärkeää niille jäsenvaltioille, joissa on edelleen korkea pitkäaikaistyöttömyysaste, koska se todennäköisesti pahenee koronaviruskriisin aiheuttaman iskun seurauksena. Jäsenvaltiot ovat muuttaneet nykyisiä tai ottaneet käyttöön uusia aktiivisen työmarkkinapolitiikan järjestelmiä voidakseen reagoida paremmin työmarkkinaoloihin ja edistää työllisyyttä ja täydennys- ja uudelleenkoulutusta, usein Euroopan sosiaalirahaston tuella. Nyt niillä olisi mahdollisuus yhdistää koheesiopolitiikan varoja elpymis- ja palautumistukivälineen varoihin edistääkseen edelleen kohdennettua aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, myös täydennys- ja uudelleenkoulutustoimilla. Työttömyysetuusjärjestelmät, joissa etuuksien taso ja kesto on riittävä, ovat keskeisessä asemassa: niillä voidaan lieventää kriisin negatiivisia vaikutuksia ja tukea työttömien siirtymistä uusiin työpaikkoihin. Riittävän suuruisten, kestoltaan kohtuullisten ja kaikkien työntekijöiden, myös epätyypillisissä työsuhteissa olevien, saatavilla olevien työttömyysetuuksien tarjoaminen on keskeisessä asemassa tuettaessa työnhakijoita siirtymävaiheissa. Erityishuomiota on kiinnitettävä henkilöihin, joilla on lyhyt tai katkonainen työhistoria, koska he eivät useinkaan kuulu näiden järjestelmien piiriin. Useat jäsenvaltiot ovat vahvistaneet työttömyysturvajärjestelmiään pandemian johdosta. Näitä järjestelmiä on ehkä vielä tarkistettava taloudellisten olosuhteiden muuttuessa, jotta voidaan pitää yllä riittävää tulotasoa ja tukea vaikuttavia aktiivisia työmarkkinatoimia niiden osalta, joihin vaikutukset kohdistuvat. Julkisten työvoimapalvelujen on mentävä perinteisiä toimintatapojaan pidemmälle voidakseen puuttua työnhakijoiden määrän äkilliseen kasvuun ja tukea heidän uudelleenkohdentamistaan eri ammatteihin tai toimialoille. Julkisia työvoimapalveluita työnhakuun käyttävien työttömien osuus on pienentynyt viime vuosina, joskin jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja. Nuoret, heikosti koulutetut ja ikääntyneet työnhakijat ovat edelleen yliedustettuina julkisten työvoimapalvelujen puoleen kääntyvien joukossa. Jotta nykytilanteessa voidaan vastata asianmukaisesti ja tehokkaasti työnhakijoiden ja työnantajien tarpeisiin, on ehkä tehostettava kapasiteettia, joka liittyy profilointijärjestelmien parantamiseen ja työnhakijoiden ohjaus- ja mentorointikapasiteetin vahvistamiseen. Investoinnit ajantasaisiin tieto- ja viestintäteknisiin ratkaisuihin ja työvoimapalvelujen henkilöstön uudelleenkoulutukseen ovat tärkeitä kapasiteetin vahvistamiseksi. Yksilöllisiin toimintasuunnitelmiin perustuvalla vahvemmalla tuella voitaisiin auttaa kriisistä kärsiviä saamaan työpaikkoja tulevan elpymisen yhteydessä. Julkiset työvoimapalvelut voivat olla ratkaisevassa asemassa kitkattomien siirtymien helpottamisessa ja nopean elpymisen edistämisessä 45 prosenttiyksikköä: julkisten työvoimapalvelujen käyttö työnhakuun – ero suurimman ja pienimmän tason välillä vuonna 2019 Heikosti koulutetut ja ikääntyneet työnhakijat ovat mittavasti edustettuina julkisten työvoimapalvelujen puoleen kääntyvien joukossa. Pandemiaa edeltäneet korkeat pitkäaikaistyöttömyysasteet voivat lisätä haasteita pyrittäessä saamaan elpymisestä hyötyä kaikille. Tiettyä työnhakumenetelmää käyttävien työttömien osuus (2019) Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu ja työmarkkinaosapuolten osallistuminen poliittiseen päätöksentekoon ovat avaintekijöitä, jotta voidaan edistää oikeudenmukaista ja kestävää elpymistä ja tukea osallistavaa kasvua. Useissa jäsenvaltioissa työehtosopimukset ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu ovat olleet avuksi suunniteltaessa ja toteutettaessa välittömiä sosioekonomisia toimia koronaviruskriisissä, muun muassa toimenpiteitä, joilla mukautetaan nopeasti työskentelymalleja, kuten etätyön edistäminen, ja suojellaan etulinjan ja keskeisten työntekijöiden terveyttä, tuloja ja työpaikkoja. Työmarkkinaosapuolten kuuleminen kriisiin liittyvistä toimista oli edelleen kattavaa niissä jäsenvaltioissa, joissa on jo vakiintuneet työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun rakenteet. Muissa jäsenvaltioissa kriisi on heikentänyt työmarkkinaosapuolten jo ennestäänkin heikkoa osallistumista. Jotta voidaan varmistaa elpymis- ja palautumistukivälineen mukaisten uudistus- ja investointiohjelmien tehokas ja kitkaton suunnittelu ja toteutus vuosina 2021–2023, on ratkaisevan tärkeää, että jäsenvaltiot ottavat työmarkkinaosapuolet mukaan kansallisten elpymis- ja palautumissuunnitelmien valmisteluun. Eriarvoisuus koulutuksessa vaarantaa sosiaalisen yhteenkuuluvuuden ja osallistavan kasvun ja edellyttää uudistuksia, joilla koulutusjärjestelmistä tehdään osallistavampia ja parannetaan tuloksia, tuetaan kaikkein heikoimmassa asemassa olevia ja investoidaan koulutusinfrastruktuuriin, myös digitaaliseen opetukseen. Alempiin sosioekonomisiin ryhmiin kuuluvilla lapsilla on usein koulutustasoon liittyviä merkittäviä haasteita. He osallistuvat merkittävästi vähemmän varhaiskasvatukseen ja saavuttavat muita harvemmin peruslukutaidon keskiasteen opinnoissa. He ovat myös aliedustettuina korkea-asteen koulutuksessa, samoin kuin maaseutualueilta tulevat, toimintarajoitteiset sekä EU:n ulkopuolelta tulevat maahanmuuttajat. Sulkutoimien aikana käyttöön otettu etäopetus toi esiin tämän epäedullisen aseman: alempiin sosioekonomisiin ryhmiin kuuluvien oppilaiden digitaalitaitojen lähtötaso oli tyypillisesti heikompi, eikä heillä useinkaan ollut tietokonetta tai internetyhteyttä. Perustaitojen saavuttamisessa ja korkea-asteen tutkinnon suorittamisessa on myös kasvava sukupuolten välinen ero poikien suoriutuessa tyttöjä heikommin. Riskinä on, että näiden tekijöiden yhdistelmä johtaa epäedulliseen asemaan koko työelämän aikana, myös kun otetaan huomioon jo ennestään suuri työllisyysero matalan ja korkean osaamistason työntekijöiden välillä (29,1 prosenttiyksikköä vuonna 2019). Koulutustason, työmarkkinoilla menestymisen ja yhteiskunnan toimintaan osallistumisen välillä on vahva yhteys, mikä korostaa osallistavan koulutuksen merkitystä, jotta varmistetaan oikeudenmukainen elpyminen ja vahvistetaan sosiaalista palautumiskykyä. Uudistuksilla voitaisiin muun muassa ehkäistä varhain tapahtuvaa koulutuksen eriyttämistä, ottaa käyttöön tukipalveluja ja kohdennettuja rahoitusjärjestelyjä ja palveluja muita heikommassa asemassa oleville kouluille, perheille ja nuorille, edistää apua tarvitsevien lasten koulutukseen pääsyä, muun muassa integroimalla yleiseen oppimisympäristöön ne, joilla on oppimiseen liittyviä erityistarpeita, ja investoida infrastruktuuriin ja laitteisiin. Sosioekonominen huono-osaisuus vaikuttaa edelleen voimakkaasti koulutukseen osallistumiseen ja oppimistuloksiin. 36,4 % oppilaista joilla on heikommat taloudelliset, sosiaaliset ja kulttuuriset lähtökohdat, ei saavuta peruslukutaitoa 11,3 prosenttiyksikköä: ero varhaiskasvatukseen osallistumisessa köyhyysriskissä tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien lasten ja muiden lasten välillä vuonna 2016



22,5 % EU:n ulkopuolella syntyneistä nuorista lopettaa koulunkäynnin varhain (verrattuna 10,2 %:iin EU:n laajuisesti) Heikko menestyminen lukemisessa taloudellisen, sosiaalisen ja kulttuurisen aseman mukaan (prosenttiyksikköinä 15-vuotiaista, 2018) Huomautus: ESCS = economic, social and cultural status (taloudellinen, sosiaalinen ja kulttuurinen asema) Lähde: PISA 2018, OECD.

Taitojen parantaminen ja uusien taitojen hankkiminen ovat ensisijaisen tärkeitä edistettäessä osallistavaa elpymistä ja tuettaessa siirtymistä digitaaliseen ja vihreään talouteen. Ennen kriisiä EU:n yritykset pitivät osaavien työntekijöiden puutetta ensisijaisena esteenä investoinneille. Jäsenvaltioista 20 ei saavuttanut EU:n laajuista aikuiskoulutustavoitetta, joka on 15 prosenttia vuoteen 2020 mennessä. Matalan koulutustason aikuiset osallistuvat merkittävästi vähemmän koulutukseen, vaikka he tarvitsevat sitä eniten. Neljänneksellä nuorista aikuisista ei ole pätevyyttä, joka mahdollistaisi suoran pääsyn työmarkkinoille. Joillakin aloilla, kuten tieto- ja viestintätekniikan alalla, avointen työpaikkojen ja alan tutkinnon suorittaneiden välillä on suuri ero. Monissa jäsenvaltioissa on edelleen liian vaikeaa päästä yleissivistävään ja ammatilliseen jatkokoulutukseen virallisen koulutuksen päättämisen jälkeen ja taitojen validointi on edelleen alikehittynyttä. Samalla digitaaliseen ja vihreään talouteen siirtyminen synnyttää uusia taitoihin liittyviä haasteita, ja tämän vuoksi on tuettava ammatillisen koulutuksen ja korkea-asteen koulutuksen muuttamista. Euroopan uusi osaamisohjelma ja eurooppalainen koulutusalue muovaavat elinikäistä oppimista ja täydennys- ja uudelleenkoulutusta koskevaa politiikkaa, mukaan luettuna Euroopan osaamissopimus ja taitostrategiat, ennusteet, ohjaus ja validointi. Uudelleen- ja täydennyskoulutusta koskevassa lippulaivahankkeessa jäsenvaltioita kannustetaan voimakkaasti tekemään uudistuksia ja investointeja taitoihin, erityisesti digitaalitaitoihin, uudesta elpymis- ja palautumistukivälineestä saatavan rahoituksen avulla perinteisesti Euroopan sosiaalirahastosta annetun rahoituksen lisäksi ja sen täydennykseksi. Aikuiskoulutukseen osallistumisen lisääminen on keskeistä urakehityksen ja onnistuneiden työpaikanvaihdosten tukemiseksi 28,3 prosenttiyksikköä: matalan ja korkean osaamistason työntekijöiden työllisyysasteen ero

6,5 prosenttiyksikköä: ero matalan osaamistason työntekijöiden ja muiden työntekijöiden osallistumisessa aikuiskoulutukseen 20 jäsenvaltiossa alle 15 prosenttia aikuisista osallistui aikuiskoulutukseen Puolet aikuisista: osuus, jonka pitäisi osallistua aikuiskoulutukseen vuodessa vuoteen 2025 mennessä Euroopan osaamisohjelman mukaan (verrattuna 38 prosenttiin vuonna 2016) Työllisyysaste koulutustason mukaan (% 25–64-vuotiaista, 2019) Koulutukseen osallistuvien aikuisten ja matalan osaamistason aikuisten osuus (% 25–64-vuotiaista, 2019) Lähde: Eurostat Koronaviruskriisi korosti entisestään digitaalitaitojen vahvistamisen tärkeyttä. Pandemian aikana digitaalitaidot osoittautuivat olennaisen tärkeiksi liiketoiminnan ja opetuksen jatkuvuuden kannalta ja myös sen kannalta, että voitiin varmistaa palvelujen, myös terveydenhoitopalvelujen, saanti suurelle osalle EU:n kansalaisista. Digitaalitaidot ovat yhä tärkeämpiä, jotta tulevaisuudessa on mahdollista osallistua täysimääräisesti työmarkkinoille ja yhteiskunnan toimintaan. Niillä myös tuetaan vihreään ja digitaaliseen talouteen siirtymistä. Edistyminen digitaalisissa perustaidoissa on kuitenkin ollut hidasta: vaatimattomista parannuksista huolimatta useammalla kuin neljällä ihmisellä kymmenestä EU:ssa ei ollut vuonna 2019 perustason digitaalitaitoja, etenkään ikääntyneillä ja niillä, joilla on matala koulutustaso. Lisäksi digitaalialan asiantuntijoista ja niistä, joilla on edistyneet digitaalitaidot, on systemaattisesti puutetta. Haasteen taustalla on merkittävässä määrin naisten aliedustus luonnontieteiden, teknologian, insinööritieteiden ja matematiikan (ns. STEM-aineet) korkea-asteen tutkinnon suorittaneissa ja tietotekniikka-alan työpaikoissa. Vaikka tytöt suoriutuvat poikia paremmin digitaalitaidoissa nuorina, he valitsevat niihin liittyvän opinto- tai urapolun merkittävästi harvemmin kuin pojat. Digitaalitaitojen vahvistamiseen tähtääviä uudistuksia ovat muun muassa opetussuunnitelmien päivittäminen, tietotekniikkakurssien opettaminen alemmalla perusasteella, tietotekniikan opettaminen omana aineenaan keskiasteen koulutuksessa, tuki opettajille ja kouluttajille (myös tyttöjen kiinnostuksen kannustamiseksi), aikuiskoulutusmahdollisuudet digitaalitaitojen alalla, STEM-aineiden ja tietotekniikan alan opintojen houkuttelevuuden lisääminen, yhteistyön tiivistäminen yritysten, tutkimuskeskusten ja tiedeyhteisön välillä sekä investoinnit digitaali-infrastruktuuriin ja -laitteisiin. Digitaalitaitojen puute on edelleen merkittävä 46 %:lla

16–74-vuotiaista ei ollut digitaalisia perustaitoja vuonna 2019

13,5 miljoonaa

avointa työpaikkaa, joihin haettiin tietotekniikkaan liittyviä taitoja vuosina 2018 ja 2019

57 %

yrityksistä raportoi vaikeuksista tietotekniikka-asiantuntijoiden rekrytoinnissa vuonna 2019 50,9 %

opettajista ei saanut tietotekniikkaopetusta virallisessa koulutuksessaan Henkilöt, joilla on digitaaliset perustaidot tai perustaitoja korkeammat taidot (2019, prosenttiyksikköä, 16–74-vuotiaat)

Lähde: Eurostat. Tuloerot pienivät kaikkiaan viime vuosina ennen koronaviruspandemiaa mutta kasvoivat tulojakauman alapäässä viime vuosikymmenen aikana, mikä herättää kysymyksiä talouskasvun osallistavuudesta. Kotitalouksien rikkaimman 20 prosentin tulot ovat keskimäärin EU:ssa noin viisi kertaa niin suuret kuin köyhimmän 20 prosentin. Viime vuosina tuloerot ovat kasvaneet enemmän tulojakauman alapäässä (S50/S20) kuin yläpäässä (S80/S50). Alustavien arvioiden mukaan automaattisilla vakauttajilla ja hätätilanteen ratkaisemiseksi toteutetuilla poliittisilla toimenpiteillä on tähän mennessä vaimennettu koronaviruskriisin vaikutusta eriarvoisuuteen. Tuloerojen torjuminen edellyttää jäsenvaltioilta uudistuksia eri aloilla. Tällaisia ovat esimerkiksi vero- ja etuusjärjestelmien suunnittelu, palkanmääritysmekanismit, osallisuus ja yhdenvertaiset mahdollisuudet koulutuksessa (varhaisesta iästä lähtien) sekä kohtuuhintaisten ja korkealaatuisten palvelujen saatavuus kaikille. Toimien tulonjakovaikutusten arviointi olisi varmistettava, etenkin vihreää ja digitaalista siirtymää tukevien toimien osalta. Tuloerot ovat supistuneet hiljattain mutta kasvaneet tulojakauman alapäässä Viisinkertainen:

rikkaimman 20 prosentin tulojen suhde köyhimmän 20 prosentin tuloihin vuonna 2019

21,4 %:

väestön köyhimmän 40 prosentin tulo-osuus, joka on kasvanut vuodesta 2015 lähtien Ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhde (S80/S20) eriteltynä tulojakauman ylä- ja alapään mukaan

Lähde: laskelmat Eurostatin tietojen perusteella. Ennen koronaviruskriisiä köyhyysriskissä tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten määrä oli laskussa seitsemättä vuotta, joskin hidas edistyminen korkean köyhyysasteen maissa viittaa sosiaalisen suojelun järjestelmiin liittyviin haasteisiin. Vuonna 2019 köyhyys- tai syrjäytymisriskissä oli noin 92,4 miljoonaa ihmistä, joka on 2,3 miljoonaa vähemmän kuin edellisenä vuonna. Vuoden 2012 huipputason jälkeen vakava aineellinen puute on se komponentti, joka on kohentunut eniten, ja sen jälkeen niiden ihmisten osuus, jotka asuvat erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa. Tämä on kriisiä edeltäneen vankan työmarkkinatuloksen ansiota, joskin köyhyysriskiaste aleni vähemmän. Tämä positiivinen kehitys osoitti kuitenkin hidastumista monissa jäsenvaltioissa. Työssäkäyvien köyhyys ja köyhyyden syvyys vähenivät hitaasti, myös erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa elävien ihmisten osalta. Koronaviruskriisin ja siihen liittyvän kasvaneen työttömyyden ja työelämän ulkopuolella olemisen vuoksi on erittäin epätodennäköistä, että saavutettaisiin Eurooppa 2020 -strategian tavoite vähentää 20 miljoonalla (vuoteen 2008 verrattuna) köyhien ja sosiaalisesti syrjäytyneiden määrää. Tämänhetkinen tilanne aiheuttaa haasteita sosiaalisen suojelun järjestelmille, etenkin siltä osin kuin on kyse kestävyydestä riittävien tulojen takaamiseksi ja laadukkaiden palvelujen tarjoamisesta varsinkin niitä eniten tarvitseville. Köyhyys pysyi korkeana kaikkein heikoimmassa asemassa olevissa ryhmissä (esim. lapsiperheet, toimintarajoitteiset ja EU:n ulkopuolella syntyneet), joihin kaikkiin koronaviruskriisi iski suhteettomasti. Terveydenhuolto- ja koulutusjärjestelmiin ja sosiaalisen suojelun järjestelmiin, etenkin sosiaalipalveluihin, on kohdistunut ennennäkemätön paine, joka pahensi entisestään kaikkein haavoittuvimmassa asemassa olevien ihmisten haasteita. Lasten (alle 18-vuotiaiden) köyhyys- tai syrjäytymisriski on pienentynyt viime vuosina, mutta se oli edelleen 1 prosenttiyksikön korkeampi kuin työikäisellä väestöllä ja erittäin korkea joissakin jäsenvaltioissa. Riittävän tulotason lisäksi palvelujen, muun muassa koulutus-, terveydenhuolto- ja asumispalvelujen, saannilla on keskeinen asema lapsiperheiden tukemisessa ja yhdenvertaisten mahdollisuuksien takaamisessa. Komissio aikoo ehdottaa vuonna 2021 eurooppalaista lapsitakuuta, jolla tarjottaisiin EU:n tason toimintapuitteet. Toimintarajoitteisten ja EU:n ulkopuolella syntyneiden henkilöiden köyhyys- ja syrjäytymisriski on suurempi, ja myös nämä ryhmät vaativat vankempaa tukea. Komissio käynnistää vuonna 2021 uuden vammaisten oikeuksia koskevan strategian, jolla pyritään edistämään vammaisten taloudellista ja sosiaalista osallisuutta. Siinä käsitellään useita aloja, esimerkiksi koulutusta, työllisyyttä, riittävää sosiaaliturvaa, esteettömyyttä ja syrjimättömyyttä. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarissa muistutetaan ihmisten oikeudesta saada laadukkaita palveluja. Palvelujen, myös sosiaalipalvelujen ja itsenäistä asumista ja yhteiskunnallista osallisuutta edistävien yhteisöllisten ja kotihoitopalvelujen, saatavuuden parantaminen tulee esiin useissa komission tulevissa aloitteissa ja toimintalinjoissa, kuten edellä mainituissa strategioissa ja uudessa muuttajataustaisten ihmisten kotoutumista ja osallisuutta tukevassa toimintaohjelmassa. AROPE-aste oli laskussa ennen koronaviruskriisiä, joskin hitaasti 92,4 miljoonaa

ihmistä on köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä EU27-maissa vuonna 2019, mikä on 2,3 miljoonaa vähemmän kuin vuonna 2018 22,5 % lapsista

on köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä 9 % työntekijöistä

on köyhyysriskissä Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste ja sen alakomponentit EU:ssa

Lähde: Eurostat. Asumiskustannukset ovat edelleen erittäin korkeat suurella osalla kotitalouksista, ja kriisi edellyttää toimia varsinkin kaikkein heikoimmassa asemassa olevien suojelemiseksi. Joka kymmenennen eurooppalaisen asumiskustannukset ovat kohtuuttomat. Eniten kärsivät pienituloisimmat kotitaloudet ja kaupungeissa asuvat. Asuntomarkkinoilta syrjäytymisen äärimmäisin muoto, asunnottomuus, on lisääntynyt viime vuosikymmenen aikana useimmissa jäsenvaltioissa. Terveyskriisi on antanut lisänäyttöä asumiseen liittyvistä vaikeuksista. Monissa jäsenvaltioissa toteutettiin hätätoimenpiteitä kaikkein heikoimmassa asemassa olevien suojelemiseksi, muun muassa tarjoamalla hätämajoitusta asunnottomille. Jäsenvaltioiden olisi kiinnitettävä uudistuksissa erityishuomiota asuinrakennusten ja sosiaalisen asuntotuotannon asuntojen kunnostukseen ja jälkimmäisten saatavuuden parantamiseen. Koronaviruskriisi on ollut hyvä muistutus sosiaalisen suojelun järjestelmien merkityksestä ja niiden roolista vähentyneen taloudellisen toiminnan taloudellisten ja sosiaalisten vaikutusten lieventäjänä. Koronaviruskriisi todennäköisesti lisää työttömyysetuuksien ja muiden tulotukien piiriin putoavien ihmisten määrää ja testaa sosiaalisen suojelun järjestelmien stressinsietokykyä. Maat ovat laajentaneet olemassa olevia järjestelmiä ja tukikelpoisuusedellytyksiä tilapäisesti. Elpymisvaiheessa tarvitaan jatkuvia toimia, jotta voidaan pitää yllä ja vahvistaa kaikkiin ulottuvaa sosiaalista suojelua kestävällä tavalla. Kriisitoimien perusteella itsenäisten ammatinharjoittajien ja epätyypillisessä työsuhteissa olevien työntekijöiden suojelua olisi parannettava edelleen rakenteellisesti sosiaalisen suojelun saatavuutta koskevan suosituksen mukaisesti. Uudistuksilla olisi puututtava muun muassa sosiaalisen suojelun kattavuuteen ja riittävyyteen ja oikeuksien siirrettävyyteen sekä työkykyisten työmarkkinoille integroitumiseen annettavaan tukeen. Useimmissa jäsenvaltioissa vähimmäistoimeentulotaso jää köyhyysrajan alle Sosiaaliset tulonsiirrot (pois lukien eläkkeet) vähentävät köyhyyttä keskimäärin 32,7 %

63,9 %

köyhyysriskissä olevasta EU:n väestöstä sai jonkinlaisia etuuksia vuonna 2018 Vähimmäistoimeentulon saajien nettotulot (tulovuosi: 2018) Lähde: OECD:n ja Eurostatin tietoja koskevat laskelmat. Koronaviruskriisi on kohdistanut jäsenvaltioiden terveydenhuolto- ja pitkäaikaishoitojärjestelmiin ennennäkemätöntä painetta. Terveydenhuoltojärjestelmien kriisitoimintavalmius on joutunut usein koetukselle, ja olemassa olevat rakenteelliset haasteet, jotka liittyvät terveydenhuollon tehokkuuteen, saatavuuteen ja kestävyyteen, ovat pahentuneet. Taustalla olevia syitä ovat terveysalan investointien (myös investoinnit kriisivalmiuteen ja -toimintaan) riittämätön rahoitus, rajoittunut hoidon koordinointi ja integrointi, heikko perusterveydenhuolto, jatkuvat esteet hoitoon pääsyssä ja täyttymättömät hoitotarpeet. Tällaiset vaikeudet vaikuttavat voimakkaasti kaikkein heikoimmassa asemassa oleviin. Kuten edellä mainitaan, pandemia on tuonut esiin myös työvoimapulan tietyissä terveydenhuoltoalan ammateissa sekä työolojen ja taitojen mukauttamisen tai parantamisen merkityksen. Uudistuksilla olisi erityisesti vahvistettava terveydenhuollon kapasiteettia jäsenvaltioissa (etenkin puskuri- ja kriisinhallintakapasiteettia), parannettava koordinointia avo- ja vuodeosastohoidon ja perusterveydenhuollon välillä, annettava täydennys- ja uudelleenkoulutusta terveydenhuollon työntekijöille ja parannettava heidän työolojaan, parannettava digitaalista terveydenhuoltoa ja alennettava käyttäjien maksettavaksi tulevia maksuja. Pandemia on vaikuttanut voimakkaasti myös pitkäaikaishoitojärjestelmiin, koska niiden käyttäjät ja henkilökunta ovat erittäin alttiita koronavirukselle. Pitkäaikaishoitojärjestelmien haasteet – kuten työntekijöiden ja epävirallisten omaishoitajien vaikea tilanne, palvelujen katkonaisuus ja kapasiteettiongelmat – ovat nousseet esiin. Uudistuksissa olisi käsiteltävä muun muassa ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä, kuten aktiivisena ja terveenä ikääntymistä, sekä reaktiivisia toimenpiteitä, kuten asianmukaisesti integroitujen terveydenhuolto- ja sosiaalipalvelujen perustaminen, saatavuuden ja kattavuuden laajentaminen, etenkin kotihoidon ja yhteisöllisten palvelujen osalta, työntekijöiden täydennys- ja uudelleenkoulutusta sekä integroitujen hoitopalvelujen ja itsenäisen asumisen tukemista. Useissa jäsenvaltioissa tulotaso vaikuttaa terveydenhuollon saatavuuteen 1,8 % EU:n väestöstä ilmoitti täyttymättömistä sairaanhoitotarpeista vuonna 2019 ennen koronaviruskriisiä 11 jäsenvaltiossa käyttäjien maksamat maksut ovat yli 20 % terveydenhuoltomenoista Vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen, asianomaisen oma ilmoitus tarkastelu tulotasoittain, 2019 Lähde: laskelmat Eurostatin tietojen perusteella. Väestörakenteen muutos aiheuttaa edelleen pitkän aikavälin haasteita eläkejärjestelmiin. Eläkkeiden riittävyys pysyi yleisesti ottaen vakaana vuonna 2019. Eläketulot laskivat hieman suhteessa työtuloihin, mutta vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien ikääntyneiden osuus pieneni edelleen. Sukupuolten eläke-ero on edelleen suuri, vaikka se on pienentynyt asteittain viimeisten kymmenen vuoden aikana. Kriisin vaikutus etenkin epätyypillisessä työsuhteessa olevien työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien työllisyyteen ja työtuloihin kasvattaa eläkkeiden riittävyyteen liittyviä riskejä pitkällä aikavälillä. Uudistuksilla olisi pyrittävä rakentamaan osallistavia ja kestäviä eläkejärjestelmiä, tarjoamaan riittävä pääsy järjestelmiin ja säästömahdollisuudet sekä miehille että naisille samoin kuin eri tyyppisissä työsuhteissa ja eri toimialoilla työskenteleville. Samalla olisi turvattava riittävä vähimmäistoimeentulo vanhuusiässä. Jäsenvaltioiden olisi toteutettava toimia voidakseen puuttua tässä yhteisessä työllisyysraportissa yksilöityihin työllisyys- ja sosiaalipolitiikan haasteisiin ja taitohaasteisiin. Raportissa esitetyssä analyysissä tuodaan esiin uudistusten ja investointien prioriteettialoja. Niillä olisi edistettävä työpaikkojen luomista, helpotettava siirtymistä työttömyydestä työllisyyteen ja eri toimialojen välillä, parannettava taloudellista ja sosiaalista palautumiskykyä sekä lievennettävä kriisin työllisyys- ja sosiaalipoliittisia vaikutuksia. EU:n rahoituksella, myös Euroopan sosiaalirahasto plussan (yhdessä REACT-EU-välineestä tarjottujen lisäresurssien kanssa) ja uuden elpymis- ja palautumistukivälineen kautta, tarjotaan tukea jäsenvaltioille, jotta ne voivat vauhdittaa toimien täytäntöönpanoa näillä aloilla. Työllisyyden suuntaviivojen mukaisesti jäsenvaltioita kehotetaan

-pitämään työajan lyhentämisjärjestelyt voimassa niin kauan kuin on tarpeen ja yhdistämään niihin täydennys- ja uudelleenkoulutusjärjestelyjä; ottamaan käyttöön heti olosuhteiden salliessa tuki työvoiman uudelleenkohdentamiseen (esim. hyvin suunniteltujen työhönottokannustimien kautta) etenkin vihreään ja digitaalitalouteen siten, että työntekijöitä suojellaan siirtymisen aikana; -varmistamaan, että työympäristöt ovat turvallisia ja soveltuvia uusiin sosiaalista etäisyyttä koskeviin vaatimuksiin ja että joustavia työjärjestelyjä on laajalti saatavilla; -vahvistamaan työmarkkinatukea ja täydennyskoulutusmahdollisuuksia, jotta voidaan puuttua nuorisotyöttömyyden kasvuun, esimerkiksi tukemalla oppisopimuskoulutusta (etenkin pk-yrityksissä), työhönottotukia sekä oppimisinfrastruktuuria, -teknologiaa ja -laitteita; -investoimaan julkisiin työvoimapalveluihin etenkin vahvistamalla niiden kapasiteettia, modernisoimalla niiden tietotekniikkainfrastruktuuria, vahvistamalla profilointijärjestelmiä ja tarjoamalla henkilökunnalle asianmukaiset taidot; -edistämään työehtosopimusneuvotteluja ja työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua; jos käytössä on vähimmäispalkat, varmistamaan edellytykset sille, että vähimmäispalkat määritetään riittäville tasoille selvien ja vakaiden kriteerien perusteella, sekä varmistamaan säännölliset ja oikea-aikaiset päivitykset ja työmarkkinaosapuolten tosiasiallinen osallistuminen; -uudistamaan työmarkkinoiden sääntelyä sekä vero- ja etuusjärjestelmiä sen varmistamiseksi, että vähennetään työmarkkinoiden segmentoitumista ja että elpymisellä edistetään laadukkaita työpaikkoja; varmistamaan, että epätyypillisissä työsuhteissa olevat työntekijät ja itsenäiset ammatinharjoittajat pääsevät sosiaalisen suojelun piiriin; -investoimaan täydennys- ja uudelleenkoulutukseen, etenkin digitaalitaitoihin, vahvistamalla ammatillisen koulutuksen järjestelmiä, tukemalla laajamittaisia useita sidosryhmiä käsittäviä kumppanuuksia yksityisen ja julkisen sektorin toimijoiden kanssa osaamissopimuksen mukaisesti, tarjoamalla suurempia kannustimia yrityksille ja työntekijöille täydennys- ja uudelleenkoulutukseen sitoutumiseksi, investoimalla infrastruktuuriin ja laitteisiin, myös digitaalisiin, ja tukemalla opettajia ja kouluttajia; varmistamaan yhdenvertainen pääsy yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen; -investoimaan kestävään sosiaaliseen suojeluun tukemalla uudistuksia suojelun tason ylläpitämiseksi ja vahvistamiseksi ja parantamalla niiden suojelua, jotka eivät kuulu suojelun piiriin; varmistamaan riittävät etuudet, oikeuksien siirrettävyys ja palvelujen saatavuus ja tukemaan työkykyisten työmarkkinoille integroitumista; investoimaan varhaiskasvatuksen ja pitkäaikaishoitopalvelujen laatuun ja saatavuuteen; arvioimaan toimien tulonjakovaikutuksia; -investoimaan asuinrakennusten ja sosiaalisen asuntotuotannon asuntojen kunnostukseen; helpottamaan pääsyä sosiaalisen asuntotuotannon asuntoihin ja kohtuuhintaisiin asuntoihin tarpeen mukaan; -investoimaan terveydenhuoltojärjestelmien kapasiteettiin, myös puskurikapasiteettiin, perusterveydenhuoltoon, hoidon koordinointiin, terveydenhuollon työntekijöihin ja sähköisiin terveyspalveluihin; alentamaan käyttäjien maksettavaksi tulevia maksuja, parantamaan terveydenhuollon kattavuutta ja edistämään terveydenhuollon työntekijöiden täydennys- ja uudelleenkoulutusta.

1.KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus kehityssuuntauksiin ja haasteisiin työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla Euroopan unionissa kokonaisuudessaan. 1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset Talouskasvu tuki työpaikkojen luomista vuonna 2019, joskin hitaammin kuin aiempina vuosina. Vuoden 2019 viimeisellä neljänneksellä EU27-maissa oli työllisiä 209,3 miljoonaa, mikä on kaikkien aikojen korkein taso (1,9 miljoonaa enemmän kuin vuoden 2018 viimeisellä neljänneksellä). Työllisyyskasvun vauhdittajina toimivat edelleen pääosin ikääntyneet ja korkean osaamistason työntekijät, joiden tuella 20–64-vuotiaiden kokonaistyöllisyysaste kohosi 73 prosenttiin vuonna 2019. Työttömyys oli ennätysalhaisella tasolla (6,5 prosenttia) vuoden 2019 viimeisellä neljänneksellä. Myös nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyys olivat laskussa, joskin ne olivat edelleen korkealla tasolla joissakin jäsenvaltioissa. Koronaviruskriisi on kääntänyt päinvastaiseksi viimeisten kuuden vuoden positiivisen työllisyyskehityksen EU27-maissa. Pandemian aiheuttamalla talouden taantumalla on ollut voimakas vaikutus työmarkkinoihin. Kokonaistyöllisyys on vähentynyt kiihtyvällä vauhdilla vuoden 2020 kahden ensimmäisen neljänneksen aikana, ja työllisten määrä laski 203,1 miljoonaan vuoden 2020 toisella neljänneksellä. Tämä on noin 6,1 miljoonaa (eli 2,9 %) työllistä vähemmän, mikä on jyrkin kahdella peräkkäisellä neljänneksellä todettu pudotus sitten vuoden 1995. Vuositasolla kokonaistyöllisyyden – joka kasvoi 1 prosentin vuonna 2019 – ennustetaan putoavan 4,5 prosenttia vuonna 2020 ja sen jälkeen elpyvän 1,8 prosenttia vuonna 2021. Ennusteeseen liittyy suuria hitaamman kasvun riskejä, jotka riippuvat pandemia kehittymisestä. Nopeasta poliittisesta reagoinnista ja työpaikkojen menetysten hillitsemiseksi toteutetuista toimista huolimatta 20–64-vuotiaiden työllisyysaste on pudonnut. Vuonna 2019 EU27-maiden työllisyysaste kohosi keskimäärin 73,1 prosenttiin (72,7 % euroalueella), mikä on 0,7 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuonna 2018 (sekä EU:ssa että euroalueella; kaavio 1). Vuoden 2019 toisella neljänneksellä saavutetun huipun (73,3 %) jälkeen se alkoi laskea hitaasti vuoden jälkipuoliskolla. Koronaviruskriisin puhjettua työllisyysaste putosi 72 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä, mikä on 1,1 prosenttiyksikköä alempi kuin vuoden 2019 viimeisellä neljänneksellä ja 1,3 prosenttiyksikköä alempi kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä. Euroalueen työllisyysaste putosi vielä selvemmin 71,4 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä, mikä on 1,2 prosenttiyksikköä alempi kuin vuoden 2019 viimeisellä neljänneksellä ja 1,5 prosenttiyksikköä alempi kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä Naisten työllisyysaste laski vähemmän (0,9 prosenttiyksikköä EU27-maissa ja 1 prosenttiyksikön euroalueella) kuin miesten (1,1 prosenttiyksikköä ja 1,3 prosenttiyksikköä), mutta ero pysyi suunnilleen pandemiaa edeltäneellä tasolla (11,7 prosenttiyksikköä vuonna 2019 ja noin 11,4 prosenttiyksikköä vuoden 2020 toisella neljänneksellä). Lähennyttyään kuusi vuotta Eurooppa 2020 -strategian 75 prosentin tavoitetta työllisyysaste alkoi siirtyä kauemmas siitä, ja samalla vallitsee suuri epävarmuus talouden toiminnan tulevasta kehityksestä ja sen vaikutuksista työllisyyteen. Kaavio 1: Pandemia on aiheuttanut merkittävän häiriön työmarkkinoilla ja katkaissut kuusi vuotta kestäneen positiivisen kehityksen Työllisyys- ja työttömyysasteet EU:ssa ja euroalueella

* Vuoden 2020 ensimmäisen ja toisen vuosineljänneksen keskiarvo, kausitasoitettuna. Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kriisin vaikutus työttömyysasteeseen kaikkialla Euroopassa on kuitenkin kohtuullinen verrattuna BKT:hen kohdistuneeseen iskuun. Työttömyysaste aleni edelleen vuoden 2019 aikana sekä EU:ssa että euroalueella (kaavio 1). Vuoden 2020 toisella neljänneksellä työvoimasta oli työttömänä 6,7 prosenttia, mikä on 0,2 prosenttiyksikköä alle vuoden 2019 viimeisen neljänneksen tason (kaikkien aikojen alhaisin taso EU27-maissa) ja samalla tasolla kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä. Euroalueella työttömyysaste oli korkeampi: 7,3 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä, mikä on sama kuin vuoden 2019 neljännellä neljänneksellä mutta 0,2 prosenttiyksikköä alempi kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä. Erot ovat kuitenkin selvempiä, kun tarkastellaan eri ikäryhmiä. Etenkin nuorten (15–24-vuotiaiden) työttömyysaste on kohonnut, kun se vuonna 2019 putosi edelliseen vuoteen verrattuna. Se kohosi vuoden 2019 neljännen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä 1,2 prosenttiyksikköä EU27-maissa ja 1,1 prosenttiyksikköä euroalueella. Sitä vastoin 55–74-vuotiaiden työttömyys itse asiassa väheni (-0,4 prosenttiyksikköä EU27-maissa ja -0,5 prosenttiyksikköä euroalueella). Kun tarkastellaan kuukausittaisia tietoja, työttömyysaste on noussut tasaisesti pandemian alusta lähtien ja oli syyskuussa EU27-maissa 7,5 prosenttia (euroalueella 8,3 prosenttia). Tämän seurauksena EU27-maissa oli 16 miljoonaa työtöntä, mikä on noin 1,8 miljoonaa enemmän kuin vuoden 2019 saman kuukauden aikana (euroalueen vastaavat luvut 13,6 miljoonaa ja 1,4 miljoona enemmän). Työttömyyden verkkaiselle reaktiolle voisi olla kaksi pääselitystä: Ensinnäkin tehtyjen työtuntien (työllistä kohti) määrän merkittävä vähennys (enimmäkseen työajan lyhentämistä koskevien toimenpiteiden nopean hyväksymisen ansiosta) ja useissa jäsenvaltioissa käyttöön otetut irtisanomisrajoitukset auttoivat rajoittamaan työpaikkojen häviämistä. Toiseksi talouteen kohdistunut isku työnsi monet työttömät työelämän ulkopuolelle (”lannistuneet työntekijät” -vaikutus). Tilanne jäsenvaltioissa on kuitenkin erittäin epäyhtenäinen (ks. kaavio 2 ja jakso 3.1.1). Pitkäaikaistyöttömien osuus työvoimasta on 2 prosenttia, mikä on kaikkien aikojen alin taso EU27-maissa (euroalueella se oli 2,4 prosenttia). Kriisin mahdollinen vaikutus tähän indikaattoriin näkyy vasta viiveellä. Tehtyjen työtuntien kokonaismäärä väheni jyrkästi, mikä liittyy suurelta osin pandemian torjumiseksi toteutettuihin rajoittamistoimenpiteisiin. Koronavirusepidemia käänsi vuonna 2013 elpymisen myötä alkaneen positiivisen suuntauksen. Taloudessa työskenneltyjen tuntien kokonaismäärä kohosi huippuunsa eli noin 85 miljardiin vuoden 2020 viimeisellä neljänneksellä. Sen jälkeen se putosi jyrkästi 3,1 prosenttia vuoden 2020 ensimmäisellä neljänneksellä ja 10,7 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä edelliseen vuosineljännekseen verrattuna. Tehtyjen työtuntien määrä työllistä kohti EU27-maissa oli jo laskusuunnassa (kaavio 2), ja se putosi 2,7 prosenttia vuoden 2020 ensimmäisellä neljänneksellä ja 10,1 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä (edelliseen vuosineljännekseen verrattuna). Jyrkkä lasku johtuu suurelta osin lyhennetyn työajan tai tilapäisten lomautusten laajamittaisesta käytöstä sekä useiden jäsenvaltioiden asettamista irtisanomisrajoituksista, joiden tarkoituksena on auttaa säilyttämään työsuhteet. Pandemian aiheuttamalla työllisyyden häiriöillä saattaa olla pitkäaikainen vaikutus myös tehtyihin työtunteihin. Tätä voivat vielä pahentaa pitkän aikavälin suuntaukset, kuten osa-aikatyön suuri määrä, digitaalisilla alustoilla tarvittaessa tehtävä työ (keikkatyö) ja työllisyyden rakenteellinen siirtyminen vähemmän työvoimavaltaisille aloille. Kaavio 2: Pandemia on vaikuttanut vakavasti työllisyyden suuntauksiin ja tehtyihin työtunteihin Työllisyyden (15–64-vuotiaiden) kasvu ja tehtyjen työtuntien määrä työllistä kohti EU27-maissa ja euroalueella (kumulatiivinen muutos, neljännesvuosittaiset tiedot – indeksi vuoden 2008 neljäs neljännes=100) Lähde: Eurostat, kansantalouden tilinpito, kausitasoitetut ja kalenterikorjatut tiedot (työllisyyden pääosaston laskelmat). Työmarkkinoille osallistuminen laski jyrkästi pandemian aikana. Vuoden 2019 toisella neljänneksellä työvoimaosuus 20–64-vuotiaiden ikäryhmässä oli huipussaan eli EU27-maissa 78,4 prosenttia ja euroalueella 78,8 prosenttia, mistä se putosi vuoden 2020 toisella neljänneksellä 77 prosenttiin EU27-maissa ja 76,9 prosenttiin euroalueella. Maiden välillä on merkittäviä eroja. Työvoimaosuus on laskenut yhdessä työllisyysasteen kanssa useimmissa jäsenvaltiossa (ks. kaavio 3 ja luku 3.1). Vähenemisessä ei ole merkittäviä sukupuolten välisiä eroja (EU27-maissa -1,4 prosenttiyksikköä miesten ja -1,5 prosenttiyksikköä naisten osalta ja euroalueella -1,9 prosenttiyksikköä miesten ja -1,8 prosenttiyksikköä naisten osalta), mutta se on vaikuttanut voimakkaammin nuoriin (15–24-vuotiaisiin) kuin ikääntyneisiin työntekijöihin (55–64-vuotiaisiin). Kaavio 3: Pandemian vaikutukset näkyvät eri tavoin jäsenvaltioissa Työllisyys-, työttömyys- ja työvoimaosuus EU27-maissa: kumulatiivinen muutos (prosenttiyksikköä) vuoden 2019 neljännen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Kausitasoitetut tiedot, ei kalenterikorjattu. Avointen työpaikkojen aste on pudonnut merkittävästi, joskin putoaminen alkoi jo ennen koronaviruskriisiä. Beveridge-käyrä (kaavio 4) osoittaa voimakkaan laskun avointen työpaikkojen määrässä sekä työttömyyden vähäisen kohoamisen (15–74-vuotiaiden). Avointen työpaikkojen aste EU27-maissa oli 1,6 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä. Vuoden 2020 ensimmäisellä neljänneksellä aste oli 1,9 prosenttia ja vuoden 2019 toisella neljänneksellä 2,3 prosenttia. Tuoreimmat kehityssuuntaukset osoittavat, että avointen työpaikkojen asteen jatkuva joskin maltillinen kasvu vuoden 2014 ja vuoden 2019 alun välillä ennen kriisiä (1,3 prosenttia vuoden 2014 ensimmäisellä neljänneksellä ja 2,3 prosenttia vuoden 2019 ensimmäisellä neljänneksellä) on pysähtynyt. Työntekijöiden ja työpaikkojen paremman yhteensovittamisen odotetaan olevan keskeisessä asemassa tässä uudessa tilanteessa pyrittäessä kasvattamaan työmarkkinoiden häiriönsietokykyä ja kilpailukykyä (ks. jakso 3.3). Jäsenvaltioissa on hyvin erilaisia tilanteita työvoiman kysynnän suhteen, mutta kyky yksilöidä muutoksia taitotarpeissa ja valmistautua niihin vaikuttaa merkittävästi avointen työpaikkojen asteen kehitykseen kriisin jälkeisenä aikana. Kaavio 4: Avoimet työpaikat vähenevät, mutta työttömyys lisääntyy maltillisesti Beveridge-käyrä, EU, 2008–2020, neljännesvuosittaiset tiedot Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus ja avoimia työpaikkoja koskevat tilastot. Huomautus: Kausitasoitetut tiedot (lukuun ottamatta avointen työpaikkojen astetta vuosina 2008 ja 2009).

Talouteen kohdistunut isku on vaikuttanut työllisyyteen kaikilla sektoreilla, joskin toimialojen välillä on suuria eroja. Työllisyys on heikentynyt kaikilla toimialoilla lukuun ottamatta rakennusalaa (NACE-luokitus) vuosien 2019 ja 2020 toisen neljänneksen välillä. Absoluuttisesti tarkasteltuna suurimmat vaikutukset ovat kohdistuneet ”tukku- ja vähittäiskauppaan, majoitustoimintaan ja kuljetukseen” EU27-maissa (2,8 miljoonaa vähemmän työntekijöitä kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä eli 5,5 prosentin vähennys), minkä jälkeen tulee ”ammatillinen, tieteellinen ja tekninen toiminta” (eli hallinto- ja tukipalvelut), jossa työskenteli miljoona henkeä vähemmän kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä (3,6 prosentin vähennys). Suhteellisesti tarkasteltuna työllisyys on vähentynyt eniten ”taide-, viihde- ja virkistysalalla” (5 prosenttia) sekä ”maa-, metsä- ja kalatalouden alalla” (4,3 prosenttia). Maatalouden alalla pandemian vaikutus työllisyyteen on saattanut vauhdittaa sen pitkän aikavälin laskusuuntausta. Rakennusalalla työskentelevien määrä kuitenkin kohosi hieman vuoden 2019 toiseen neljännekseen verrattuna (0,4 prosenttia). Nuoret kuuluvat niihin, joihin työmarkkinatilanteen heikkeneminen vaikuttaa eniten, joskin jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja. Vuonna 2019 nuorten (15–24-vuotiaiden) työllisyysaste kohosi 33,5 prosenttiin EU27-maissa, mikä on 0,6 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2018 (euroalueen vastaavat luvut 34 prosenttia ja 0,6 prosenttiyksikköä). Koronaviruskriisin alkaessa työllisyys väheni 1,6 prosenttiyksikköä vuoden 2020 toisella neljänneksellä edellisvuoteen verrattuna ja oli 31,2 prosenttia (euroalueen vastaavat luvut -1,5 prosenttiyksikköä ja 31,8 prosenttia). Nuorten (15–24-vuotiaiden) työttömyysaste, joka saavutti vähimmäistason vuonna 2019, kohosi 1,4 prosenttiyksikköä EU27-maissa (1,2 prosenttiyksikköä euroalueella) vuoden 2019 neljännen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä. EU:ssa oli vuoden 2020 toisella neljänneksellä työttömänä 2,8 miljoonaa nuorta, ja luku kasvaa 5,4 miljoonaan, jos huomioon otetaan kaikki nuoret, jotka eivät ole työelämässä tai koulutuksessa (ns. NEET-nuoret). Neljännesvuosittainen NEET-aste kohosi vuoden 2020 toisella neljänneksellä EU:ssa 11,6 prosenttiin (9,8 prosenttia vuotta aiemmin) ja euroalueella 12 prosenttiin (9,9 prosenttia vuotta aiemmin). Ikääntyneet työntekijät ovat selviytyneet pandemian vaikutuksista paremmin työmarkkinatulosten perusteella. Ikääntyneiden (55–64-vuotiaiden) työntekijöiden työvoimaosuus jatkoi kasvuaan vuoden 2019 aikana. Se oli 62,2 prosenttia vuoden 2020 toisella neljänneksellä, mikä on vain hieman (0,2 prosenttiyksikköä) vähemmän kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä mutta edelleen 9,3 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuoden 2013 toisella neljänneksellä, jolloin aiempi elpyminen alkoi. Työttömyysaste (55–74-vuotiaiden) on pysynyt alhaisena ja suuntaus on ollut vakaasti aleneva (4,4 % vuoden 2020 toisella neljänneksellä ja 4,8 % vuotta aiemmin), mikä viittaa mahdollisesti siihen, että tilanteella on ollut lannistava vaikutus vanhempien työntekijöiden työnhakuun. 55–64-vuotiaiden työllisyysaste oli vuoden 2020 toisella neljänneksellä 59,2 prosenttia (kohottuaan vakaasti 10,6 prosenttiyksikköä vuoden 2013 toisesta vuosineljänneksestä) ja on pysynyt suhteellisesti parempana kuin muilla ikäryhmillä. Siinä ei esimerkiksi ole muutosta vuoden 2019 toiseen neljännekseen verrattuna (kun taas 15–24-vuotiaiden työllisten määrä väheni 2,5 prosenttiyksikköä samalla kaudella). Parhaassa työiässä olevien aikuisten (25–54-vuotiaiden) työllisyysaste supistui 1,1 prosenttiyksikköä ja oli vuoden 2020 toisella neljänneksellä 79,4 prosenttia. Koronaviruskriisi on vaikuttanut naisten työllisyysasteeseen hieman vähemmän kuin miesten, mutta sukupuolten välisiä eroja esiintyy edelleen ja niitä on seurattava jatkossakin. Vuonna 2019 naisten työllisyysaste kohosi 67,3 prosenttiin, joka on 0,8 prosenttiyksikköä korkeampi kuin edellisenä vuonna. Naisten työllisyysaste laski vuoden 2020 toisella neljänneksellä maltillisemmin (-1 prosenttiyksikköä vuoden 2020 ensimmäiseen neljännekseen nähden ja -1,2 prosenttiyksikköä vuoden 2019 toiseen neljännekseen nähden) kuin miesten (-1,3 prosenttiyksikköä ja -1,5 prosenttiyksikköä). Tämä hiljattainen kehitys ei kuitenkaan kavenna merkittävästi sukupuolten työllisyyseroa, joka vuoden 2020 toisella neljänneksellä oli 11,4 prosenttiyksikköä (hieman alempi kuin vuoden 2019 toisen neljänneksen taso 11,7 prosenttiyksikköä). Kriisin vaikutus työllisyystuloksiin sukupuolen mukaan edellyttää tarkempaa seurantaa, koska eron kaventuminen saattaa johtua pandemian merkittävämmästä – ja väliaikaisesta – vaikutuksesta miesten työllisyyteen pikemminkin kuin naisten suuremmasta kiinnittymisestä työmarkkinoille. Naisten ja miesten työllisyysero laski 25-49-vuotiaiden ryhmässä vuoden 2020 toisella neljänneksellä 11,5 prosenttiyksikköön ja pysyi 55–64-vuotiaiden ryhmässä 13 prosenttiyksikössä. Vuonna 2019 ero oli matalan osaamistason naisten osalta 22,1 prosenttiyksikköä eli merkittävästi korkeampi kuin keskitason osaamistason (12,1 prosenttiyksikköä) ja korkean osaamistason (6,4 prosenttiyksikköä) naisten osalta. Pandemia on vaikuttanut voimakkaasti EU:n ulkopuolella syntyneiden työllisyysasteeseen. Ennen kriisiä tämä indikaattori (20–64-vuotiaiden ryhmässä) kohosi vakaasti vuoteen 2019 asti. Sen jälkeen se putosi 60,8 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä (3,6 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuoden 2019 toisella neljänneksellä), mikä absoluuttisina lukuina vastaa 1,4 miljoonan henkilön vähenemistä (16,2 miljoonasta 14,8 miljoonaan) ja suhteellisesti tarkasteltuna lähes 9 prosenttia. Epätyypillisissä työsuhteissa olevien työntekijöiden määrä on vähenemässä mutta edelleen suuri, ja siihen liittyy yksilöllinen ja sosiaalinen haavoittuvuus työmarkkinoiden mukautuksia kohtaan. Kaikista (15–64-vuotiaista) työntekijöistä EU27-maissa vuonna 2019 (167 miljoonaa) lähes 85 prosenttia työskenteli vakituisessa työsuhteessa (+1,3 % vuoteen 2018 verrattuna) ja loput 25,2 miljoonaa työskenteli määräaikaisessa työsuhteessa (-1,3 % vuoteen 2018 verrattuna). Pandemia on tuonut selvemmin esiin määräaikaisten työntekijöiden määrän vähentymisen. Vuoden 2020 toisella neljänneksellä EU27-maissa oli noin 21,2 miljoonaa työntekijää (15–64-vuotiaat, kausitasoitetut tiedot) määräaikaisessa työsuhteessa, mikä on 4,1 miljoonaa vähemmän kuin vuotta aiemmin. Tämän seurauksena määräaikaisten työsopimusten osuus koko työllisyydestä putosi 11,1 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä (2,9 prosenttiyksikön vähennys edelliseen vuoteen nähden). Osuus on hieman suurempi euroalueella (11,7 prosenttia). Osa-aikatyöntekijöiden (15–64-vuotiaiden) osuus kokonaistyöllisyydestä putosi 1,4 prosenttiyksikköä (17 prosenttiin vuoden 2020 toisella neljänneksellä) ja vielä enemmän euroalueella (1,8 prosenttiyksikköä). Näistä vastentahtoisten osa-aikatyöntekijöiden osuus putosi 1,5 prosenttiyksikköä vuosien 2018 ja 2019 välillä, ja se on nyt 6,2 prosenttiyksikköä alempi kuin huippuvuonna 2014 (32,7 %). Luku on hieman korkeampi euroalueella (26,9 % vuonna 2019). Niiden työllisten lukumäärä, joilla on toinen työpaikka, lisääntyi edelleen vakaasti vuonna 2019 (8,2 miljoonaa vuonna 2019 ja 7,8 miljoonaa vuonna 2014). Kaavio 5: Kriisin vaikutusten erot sukupuolen ja iän mukaan Työllisyysasteet (kotimaan käsite) sukupuolen ja ikäryhmän mukaan EU:ssa, kausitasoitetut tiedot Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Koulutustaso on edelleen keskeinen tekijä työllistyvyyden ja työmarkkinatulosten parantamiseksi. Ennen pandemiaa korkeasti koulutettujen (25–64-vuotiaiden) työllisyys kasvoi vakaasti (0,5 prosenttiyksikköä vuosien 2018 ja 2019 välillä) niin, että ryhmän työllisyysaste oli 86,2 prosenttia. Keskitason osaamistason (eli keskiasteen tutkinnon suorittaneiden) työntekijöiden työllisyysaste oli 76,5 prosenttia vuonna 2019. Se on 0,5 prosenttiyksikköä enemmän kuin edellisenä vuonna ja 4,7 prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 2014. Muutokset kuvastavat sitä, että työvoiman kysyntä on vähitellen siirtynyt korkeammalle osaamistasolle, mukaan lukien digitaalitaidot. Tällainen suuntaus on usein vastannut työmarkkinoille tulevien uusien ikäluokkien keskimäärin korkeampaa osaamistasoa. Matalan osaamistason työntekijöiden (enintään ylemmän perusasteen koulutus) osuus kohosi 0,7 prosenttia viime vuonna (ja 1 prosenttiyksikön vuosien 2017 ja 2018 välillä). Vuonna 2019 tämän ryhmän työllisyysaste oli 56,3 prosenttia. Matalan ja korkean osaamistason työntekijöiden työllisyysasteen ero oli 30 prosenttiyksikköä vuonna 2019, mikä korostaa täydennys- ja uudelleenkoulutuksen tarvetta.



1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset Ennen koronaviruskriisiä köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä, olevien ihmisten määrä väheni edelleen EU27-maissa. , Laskusuuntaus jatkui vuonna 2019 seitsemättä vuotta (kaavio 6) ja köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrä putosi 92,4 miljoonaan (eli 21,1 %:iin kokonaisväestöstä). Tämä on noin 2,3 miljoonaa vähemmän kuin vuonna 2018 (noin 3,8 prosenttiyksikköä alle vuoden 2012 huipputason). Yleinen suuntaus oli laskussa kaikkien kolmen alaindikaattorin osalta, jotka ovat vakavan aineellisen puutteen aste (-0,5 prosenttiyksikköä), erittäin alhainen työssäkäyntiaste (-0,3 prosenttiyksikköä) ja köyhyysriskiaste (-0,3 prosenttiyksikköä). Tämä kehitys seurailee työllisyyden ja käytettävissä olevien tulojen kasvua vuonna 2019 (ks. jakso 3.4). Koronaviruskriisin vaikutukset eivät kuitenkaan vielä näy kaikissa näissä indikaattoreissa. Kun otetaan huomioon työtulojen merkitys kotitalouksien toimeentulolle sekä työllisyysasteen aleneminen ja työtuntien väheneminen, kotitalouksien tulotilanne ja työssäkäyntiaste todennäköisesti heikkenevät vuonna 2020. Tämän seurauksena köyhyys- ja syrjäytymisriskiasteen (AROPE) positiivinen suuntaus saattaa katketa, ja Eurooppa 2020 -strategian tavoite (20 miljoonaa ihmistä vähemmän köyhyys- tai syrjäytymisriskissä) saattaa siirtyä kauemmas. Köyhyysriskissä sosiaalisten tulonsiirtojen jälkeen elävien ihmisten osuus väheni vuonna 2019 mutta oli edelleen korkea. Kriisin vaikutusta on vaikea arvioida. Köyhyysriski-indikaattori pysyi suhteellisen vakaana ja aleni vuonna 2019 vain vähän 16,5 prosenttiin (16,8 prosentista vuonna 2018; vuotta aiempien tulojen perusteella). Sellaisissa kotitalouksissa asuvia ihmisiä, joiden ekvivalentit käytettävissä olevat tulot ovat alle 60 prosenttia kansallisesta mediaanista, on hieman yli 84,5 miljoonaa, mikä on 1,5 miljoona ihmistä vähemmän kuin edellisenä vuonna. Eurostatin alustavat arviot vuoden 2019 tuloista viittaavat melko vakaaseen tilanteeseen. Raporttia laadittaessa vuoden 2020 (eli kriisin vaikutuksia kuvaavia) tuloja koskevia alustavia arvioita ei ollut vielä saatavilla. Vuoden 2020 muutoksia on melko vaikea ennakoida, myös siksi, että kriisi vaikuttaa todennäköisesti mediaanituloihin. Simulaatioiden tulokset osoittavat, että kriisin johdosta toteutettujen poliittisten toimien ansiosta köyhyysriskiasteen kohoaminen saattaa jäädä vain 0,1 prosenttiyksikköön keskimäärin EU:ssa. Ankkuroitu köyhyysriskiaste (eli aste, joka on laskettu perusvuoteen kiinnitettyyn köyhyysrajaan nähden) sen sijaan kohoaisi 1,7 prosenttiyksikköä, mikä kuvastaa tulotasojen huomattavaa odotettua laskua kiinteään köyhyysrajaan nähden. Vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien määrän jyrkkä lasku ennen pandemiaa edisti ylöspäin suuntautuvaa sosiaalista lähentymistä. Vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivien määrä väheni yli 2 miljoonalla vuonna 2019 niin, että nyt se on 24,4 miljoonaa eli 5,6 prosenttia EU:n väestöstä. Tilanne on siis kohentunut merkittävästi seitsemäntenä peräkkäisenä vuotena. Sen taustalla on hyvä tulos niissä jäsenvaltioissa, joissa vakavasta aineellista puutteesta kärsivien henkilöiden määrä on suurin (ks. jakso 3.4), mikä edistää ylöspäin suuntautuvaa sosiaalista lähentymistä (joskin vuonna 2019 hitaammin kuin aiempina vuosina). Kaavio 6: Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten osuus oli pienenemässä ennen koronaviruskriisiä, mutta köyhyysriskissä olevien osuus on edelleen suhteellisen vakaa Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä (AROPE) olevan väestön prosenttiosuus ja alaindikaattorit (2010–2019) Lähde: Eurostat, indikaattorit t2020_50, t2020_51, t2020_52, t2020_53. Tiedot viittaavat EU27-jäsenvaltioihin helmikuusta 2020 alkaen.

Pandemiaa edeltänyt hyvä työmarkkinatulos on auttanut vähentämään edelleen vajaatyöllisissä kotitalouksissa elävien henkilöiden määrää. Erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa asuvien ihmisten määrä väheni yli 1 miljoonalla vuonna 2019. Tämä edustaa 8,5:tä prosenttia koko väestöstä, ja osuus on edelleen laskenut vuoden 2014 huipustaan. Koska koronaviruskriisi vaikutti suhteellisesti useampiin työntekijöihin, jotka ovat vähemmän vakaissa työsuhteissa (ks. jakso 3.3), tämä indikaattori saattaa heikentyä voimakkaasti vuonna 2020. Vaikka köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riski pieneni huomattavasti vuonna 2019, se on edelleen korkeampi lasten osalta. Vuosien 2018 ja 2019 välillä köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien lasten (alle 18-vuotiaiden) määrä väheni EU27-maissa 674 000 eli 3,6 prosenttia. Tämän tuloksena lasten köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste oli 22,5 prosenttia, kun se vuonna 2018 oli 23,4 prosenttia. Se on edelleen korkea verrattuna työikäisen väestön (18–64-vuotiaiden) 21,5 prosentin ja ikääntyneiden (vähintään 65-vuotiaiden) 18,6 prosentin asteeseen. Työssäkäyvien köyhyysriski väheni hieman vuonna 2019 mutta oli edelleen korkealla tasolla, ja köyhyys oli erittäin syvää alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa asuvilla. Työssäkäyvien köyhyysriskissä olevien osuus laski 0,3 prosenttiyksikköä eli 9 prosenttiin vuonna 2019, mikä on edelleen alle vuonna 2016 saavutetun huipun (9,8 %) mutta ylittää 0,5 prosenttiyksiköllä vuonna 2010 saavutetun alimman tason. Osa-aikatyötä tekevät ja määräaikaisessa työsuhteessa olevat ovat edelleen alttiimpia riskille, ja heidän köyhyysriskiasteensa ovat 15,1 prosenttia ja 16,2 prosenttia (ks. myös jaksot 3.1.1 ja 3.4.1). Suhteellinen tuloköyhyysvaje (mediaaniarvo), jolla mitataan sitä, miten kaukana köyhyysriskissä olevien tulotaso on köyhyysrajasta (eli kuinka vakavaa köyhyys on), oli 24,4 prosenttia vuonna 2019, lähes sama kuin vuonna 2018. Tilanteet jäsenvaltioissa ovat erilaiset (ks. tarkemmin jakso 3.4.1). Kokonaisuudessaan vajaatyöllisessä tai työttömässä kotitaloudessa asuvan työikäisen väestön (18–64-vuotiaat) köyhyysvaje pysyi vuonna 2019 vakaasti 36,2 prosentissa, mikä viittaa etuuksien alhaiseen riittävyyteen ja kattavuuteen. Tuloerot olivat edelleen suuret vuonna 2019 ja lähentyminen hidastui. Jäsenvaltioiden kotitalouksien rikkaimman 20 prosentin tulotaso on keskimäärin noin viisi kertaa niin suuri kuin köyhimmän 20 prosentin. Näyttö viittaa siihen, että viime vuosikymmenen aikana tuloerojen yleinen kasvu on johtunut erojen lisääntymisestä tulojakauman alapäässä (ks. jakso 3.4). Vähäiset parannukset, etenkin maissa, joissa erot ovat suuria, viittaavat lähentymisen hidastumiseen. Tulojakauman alimpaan 40 prosenttiin kuuluvien kotitalouksien tulo-osuus kasvoi vuoteen 2019 asti samansuuntaisesti muiden tuloeroja kuvaavien indikaattoreiden maltillisen kohenemisen kanssa. EU27-maiden keskiarvo oli 21,4 prosenttia vuonna 2019 ja 21,2 prosenttia vuosina 2018 ja 2017 (alimmillaan 20,9 prosenttia vuosina 2014 ja 2015). Näiden seikkojen pitkän aikavälin luonteen vuoksi on tärkeää pyrkiä ymmärtämään syvällisesti järjestelmällisillä ennakoivilla analyyseillä mahdollisia tapoja, joilla niissä voidaan edistyä, ja vahvistaa EU:n palautumiskykyä.

2.KATSAUS SOSIAALI-INDIKAATTOREIDEN TULOSTAULUUN Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarista annettiin 17. marraskuuta 2017 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission yhteinen julistus. Siinä vahvistetaan 20 periaatetta ja oikeutta, joilla tuetaan yhtäläisiä mahdollisuuksia ja pääsyä työmarkkinoille, oikeudenmukaisia työoloja sekä sosiaalista suojelua ja sosiaalista osallisuutta. Se on tarkoitettu antamaan suuntaa jäsenvaltioiden lähentymisprosessille, jolla parannetaan sosioekonomisia oloja. Etenkin tämänhetkisessä kriisitilanteessa Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin täytäntöönpano on etusijalla. Komissio esittää kunnianhimoisen toimintasuunnitelman vuoden 2021 ensimmäisellä neljänneksellä varmistaakseen pilarin täysimääräisen täytäntöönpanon. Toimintasuunnitelma on komission keskeinen väline, jolla edistetään sosioekonomista elpymistä ja selviytymiskykyä keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä sekä vahvistetaan sosiaalista oikeudenmukaisuutta siirryttäessä digitaaliseen ja vihreään talouteen. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilariin liittyy sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu, jolla seurataan tuloksia ja suuntauksia jäsenvaltioissa. Tulostaulussa on joukko indikaattoreita (pääindikaattorit ja toissijaiset indikaattorit), joilla seurataan jäsenvaltioiden tuloksia työllisyys- ja sosiaalipolitiikan alalla pilarissa yksilöidyillä kolmella laajalla alalla: i) yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille, ii) dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot sekä iii) julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus. Vuoden 2018 versiosta lähtien sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu sisältyy yhteiseen työllisyysraporttiin. Tulostaulun tulokset esitetään tiivistettynä tässä luvussa pääindikaattoreiden osalta. Tämä analyysi kuuluu laajempaan uudistusten yhteyteen (ks. luku 3). 2.1 Tulostaulu Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu on keskeinen väline seurattaessa tuloksia työllisyys- ja sosiaalipolitiikan alalla ja lähentymistä parempien työ- ja elinolojen alalla. Sen avulla on helpompi seurata jäsenvaltioiden tilannetta pilarin mitattavissa olevilla aloilla, ja sillä täydennetään olemassa olevia seurantavälineitä, erityisesti työllisyyskehityksen seurantavälinettä ja sosiaalisen suojelun kehityksen seurantavälinettä. Tulostaulu sisältää seuraavat 14 pääindikaattoria, joilla arvioidaan työllisyys- ja sosiaalipolitiikan kehityssuuntauksia: -Yhtäläiset mahdollisuudet ja pääsy työmarkkinoille: §Koulupudokkaiden osuus, 18–24-vuotiaat §Sukupuolierot työllisyysasteessa, 20–64-vuotiaat §Tuloerot mitattuna ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhteena (S80/S20) §Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste §Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevat nuoret (NEET-aste), 15–24-vuotiaat -Dynaamiset työmarkkinat ja oikeudenmukaiset työolot: §Työllisyysaste, 20–64-vuotiaat §Työttömyysaste, 15–74-vuotiaat §Pitkäaikaistyöttömyysaste, 15–74-vuotiaat §Kotitalouksien käytettävissä oleva reaalibruttotulo henkeä kohti

§Keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansiot -Julkiset tuet / sosiaalinen suojelu ja sosiaalinen osallisuus: §Sosiaalisten tulonsiirtojen (muiden kuin eläkkeiden) vaikutus köyhyyden vähentämiseen §Virallisen varhaiskasvatuksen piirissä olevat alle 3-vuotiaat lapset §Vaille tarvittavaa sairaanhoitoa jääminen, asianomaisen oma ilmoitus §Osuus väestöstä, jolla on vähintään perustason digitaaliset taidot. Pääindikaattoreiden analyysissä käytetään työllisyyskomiteassa ja sosiaalisen suojelun komiteassa sovittua yhteistä menetelmää (ks. tarkemmin liite 3). Menetelmässä arvioidaan jäsenvaltioiden tilannetta ja kehitystä tarkastelemalla kunkin tulostauluun sisältyvän pääindikaattorin tasoja ja vuotuisia muutoksia. Tasot ja muutokset luokitellaan sen mukaan, millä etäisyydellä ne ovat (painottamattomista) EU:n keskiarvoista. Tämän jälkeen jäsenvaltioiden tulokset tasojen ja muutosten suhteen kootaan yhteen (käyttämällä ennalta määriteltyä matriisia) niin, että kukin jäsenvaltio asetetaan yhteen seitsemästä luokasta (”parhaiten suoriutuvat”, ”keskiarvoa paremmat”, ”hyvät mutta tarpeen seurata”, ”keskimääräiset/neutraalit”, ”heikot mutta paranemassa”, ”seurattavat” ja ”kriittisessä tilanteessa olevat”). Tämän perusteella taulukossa 1 esitetään tiivistelmä tulostaulusta kustakin indikaattorista saatavilla olevien tuoreimpien tietojen mukaan. Luvussa 3 esitetään tarkka analyysi 14 indikaattorista, myös pitkän aikavälin suuntauksista ja täydentävistä indikaattoreista tarpeen mukaan. Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun avulla voidaan yksilöidä työllisyys- ja sosiaalipolitiikkaan liittyviä haasteita jäsenvaltioissa. Tulostaulusta saatua näyttöä on käytetty säännöllisesti talouspolitiikan EU-ohjausjakson puitteissa maaraporteissa, jotta saadaan tietoa maakohtaisten haasteiden analysoimiseen. Jäsenvaltioiden tasolla sitä on hyödynnetty myös kansallisten uudistusohjelmien sekä vakaus- ja lähentymisohjelmien valmistelussa. Näin on saatu – yhdessä tarkempien analyysien kanssa, jotka sisällytetään työllisyyskehityksen seurantavälineeseen ja sosiaalisen suojelun kehityksen seurantavälineeseen – analyyttinen perusta komission myöhemmille maakohtaisia suosituksia koskeville ehdotuksille. Tässä prosessissa taulukon tulkinnassa on syytä olla varovainen, eikä sitä pidä lukea mekaanisesti, ja siinä otetaan huomioon myös muita sekä laadullisia että määrällisiä tekijöitä. Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu tukee kansallisten uudistusohjelmien ja elpymis- ja palautumistukivälineen tärkeimpien viiteasiakirjojen, elpymis- ja palautumissuunnitelmien, valmistelua. Kuten vuotuisessa kestävän kasvun strategiassa 2021 todettiin, elpymis- ja palautumistukivälineeseen tehdään muutoksia vuoden 2021 eurooppalaisen ohjausjakson aikana. Jäsenvaltioita kannustetaan toimittamaan kansallinen uudistusohjelmansa ja elpymis- ja palautumissuunnitelmansa yhtenä asiakirjana, koska niillä täydennetään eurooppalaista ohjausjaksoa. Kuten elpymis- ja palautumissuunnitelmia koskevissa ohjeissa jäsenvaltioille korostetaan, jäsenvaltioita pyydetään selittämään yleisesti, miten suunnitelmat ovat johdonmukaisia Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin täytäntöönpanon kanssa ja miten niillä edistetään sitä. Niitä pyydetään antamaan kokonaiskuva suunnitelman taloudellisista ja sosiaalisista vaikutuksista (yhdessä makrotaloudellisen arvioinnin kanssa) ja esittämään asiaan liittyvät indikaattorit, myös sosiaali-indikaattoreiden tulostauluun sisältyvät. Niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka toimittavat suunnitelmansa vuonna 2021, komissio arvio suunnitelmien sisällön analyysiasiakirjoissa, jotka liitetään neuvoston täytäntöönpanosäädöksiä koskeviin ehdotuksiin. Vuoden 2021 yhteisessä työllisyysraportissa sosiaali-indikaattoreiden tulostauluun sisällytetään alueellinen ulottuvuus. Valtakunnallisen tason indikaattoreiden kehitykseen voi kätkeytyä merkittäviä eroja alueellisella tasolla (ja monissa jäsenvaltioissa monet toimintapoliittiset ja rahoituspäätökset tehdään usein tällä tasolla). Näin ollen työllisyysraportissa esitetään nyt toisen kerran näyttöä alueellisesta tilanteesta sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella. Liitteessä 4 esitetään karttoja, joissa jäsenvaltiot on eritelty alueittain joidenkin sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreiden mukaan. Lisäksi luvussa 3 olevassa analyysissä raportoidaan tarpeen mukaan tuloksista jäsenvaltioiden alueiden tasolla, jos NUTS 2 -tason alueiden välillä on suuria eroja. Tietojen ja havaintojen perusteella voidaan ymmärtää paremmin, miten maan eri alueet suoriutuvat joillakin pilarin keskeisillä aloilla, ja voidaan seurata lähentymistä maiden sisällä, arvioida aluepolitiikan vaikutusta ja muokata alueellista päätöksentekoa. 2.2 Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta saatu näyttö Sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu kuvastaa työllisyyteen liittyviä edellytyksiä koronaviruskriisin jälkeen mutta sosiaalisia ja taitoihin liittyviä edellytyksiä ennen pandemiaa tietojen saatavuuden vuoksi. Sen jälkeen kun tulostaulu esitettiin, jäsenvaltioiden tilanteen arviointi pääindikaattorien osalta (edellisessä jaksossa kuvatun menetelmän mukaisesti) on tehty tuoreimpien saatavilla olevien vuotuisten tietojen perusteella, sekä tasojen että muutosten osalta. Nykytilanteessa tämä lähestymistapa tarkoittaa vuoden 2019 tietoja (ja muutoksia vuoteen 2018 nähden) useimpien indikaattoreiden osalta. Vuotuisia tietoja käyttämällä ei kuitenkaan olisi mahdollista havainnoida viimeisimpiä työmarkkinoiden kehityssuuntauksia kriisin yhteydessä ja niiden suuntaa aiempiin (pandemiaa edeltäviin) suuntauksiin nähden. Tämän vuoksi työllisyyskomitean indikaattorityöryhmä päätti tilapäisesti poiketa vuotuisten lukujen käytöstä sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun arvioinnissa ja käyttää sen sijaan viimeisimpiä neljännesvuosittaisia lukuja seuraavien viiden työmarkkinoiden pääindikaattorin osalta, joista ne ovat tosiasiallisesti saatavilla (työvoimatutkimuksen perusteella): ·Työllisyysaste, 20–64-vuotiaat ·Sukupuolierot työllisyysasteessa, 20–64-vuotiaat ·Työttömyysaste, 15–74-vuotiaat ·Pitkäaikaistyöttömyysaste, 15–74-vuotiaat ·Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevat nuoret (NEET-aste), 15–24-vuotiaat Pääindikaattorit osoittavat työmarkkinatilanteen heikkenemistä vuoden 2020 alkupuoliskolla. Viidestä edellä mainitusta työmarkkinaindikaattorista työllisyysaste ja NEET-aste ovat heikentyneet EU27-maissa vuoden 2020 toisella neljänneksellä vuoden 2019 samaan neljännekseen verrattuna, kun taas työttömyysaste on pysynyt samana. Sukupuolten työllisyysero ja pitkäaikaistyöttömyysaste ovat sitä vastoin parantuneet hieman (tarkempia tietoja hiljattaisista suuntauksista luvussa 1).

Sosiaali-indikaattorit ja taitoihin liittyvät indikaattorit, joista on saatavilla vain koronaviruskriisiä edeltäviä tietoja, kohenivat edelleen vuonna 2019. Muut yhdeksän pääindikaattoria osoittavat positiivista tai enimmäkseen vakaata suuntausta vuositasolla (eli joko vuonna 2019 tai 2018 tietojen saatavuuden mukaan). Keskimääräistä kohentumista todettiin köyhyyttä ja eriarvoisuutta koskevissa indikaattoreissa ja niihin liittyvissä indikaattoreissa (esim. köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien osuus, tuloviidennesten tulo-osuus, kotitalouksien käytettävissä olevat bruttotulot henkeä kohti, keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman työntekijän nettoansiot) sekä koulutukseen, lastenhoitoon ja taitoihin liittyvissä indikaattoreissa (koulupudokkaat, varhaiskasvatukseen osallistuvat alle 3-vuotiaat, osuus väestöstä, jolla on vähintään perustason digitaaliset taidot). Suuntaus oli melko vakaa tarkasteltaessa sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutusta köyhyyden vähentämiseen ja itse ilmoitettuja täyttymättömiä sairaanhoitotarpeita. Kuten sirontakuvioita sisältävistä kaavioista luvussa 3 käy ilmi, useimpien työmarkkinaindikaattoreiden osalta jäsenvaltioiden välillä on havaittavissa eriytyvä suuntaus (lukuun ottamatta pitkäaikaistyöttömyysastetta). Tämä tarkoittaa sitä, että jäsenvaltioissa, joissa alkutilanne oli heikompi, heikkeneminen on ollut keskimäärin voimakkaampaa vuoden 2020 toisella neljänneksellä edellisvuoteen verrattuna. Muiden pääindikaattoreiden osalta voidaan kuitenkin todeta jonkinasteista lähentymistä (joissakin tapauksissa suuntaus ei kuitenkaan ole selvä). Lähes kaikissa jäsenvaltioissa on haasteita ainakin yhdessä pääindikaattorissa. Tarkasteltaessa kolmea ongelmallisinta luokitusta yhteensä (”kriittinen tilanne”, ”seurattava” ja ”heikko mutta paranemassa”) niistä jokin esiintyy kaikissa jäsenvaltioissa ainakin kerran Saksaa lukuun ottamatta. Jos tarkastellaan vain ”kriittistä tilannetta” (eli indikaattoreita, joiden taso on paljon keskiarvoa heikompi eikä ole parantunut riittävän nopeasti tai on heikentynyt entisestään viime vuoden aikana), tällainen luokitus oli 15 jäsenvaltiolla, mikä on yksi enemmän kuin vuoden 2020 työllisyysraportissa. Itävalta, Unkari ja Portugali liittyivät tähän maaryhmään (tai kaksi viimeksi mainittua palasivat siihen poistuttuaan siitä edellisenä vuotena), kun taas Viro ja Liettua poistuivat siitä. Arvioiduilla 14 alalla on yksilöity yhteensä 116 tapausta, jotka ovat ”kriittisessä tilanteessa”, ”seurattavia” tai ”heikkoja mutta paranemassa”. Tämä on noin 33 prosenttia kaikista arvioinneista (yksi prosenttiyksikkö enemmän kuin vuoden 2020 työllisyysraportissa). Näistä 41 oli ”kriittisessä tilanteessa”, mikä on 11,1 prosenttia kaikista arvioinneista (vuoden 2019 työllisyysraportissa lukumäärä oli 40 ja osuus 10,3 %). Kuten aiempinakin vuosina, jäsenvaltioiden tilanne ja haasteiden vakavuus vaihtelevat suuresti ja kuvastavat myös kriisin vaikutusta työmarkkinaindikaattoreiden osalta. Romaniassa ja Espanjassa on ”kriittisessä tilanteessa”, ”seurattavia” tai ”heikkoja mutta paranemassa” olevia arviointeja vähintään kymmenen indikaattorin alalla ja Bulgariassa ja Kreikassa yhdeksän indikaattorin alalla (ks. taulukko 1). Näistä maista Bulgariassa, Romaniassa ja Espanjassa on eniten ”kriittisiä tilanteita” (6 kussakin) ja niiden jälkeen tulee Kreikka (4). Kreikassa, Romaniassa ja Espanjassa on kuitenkin myös joitakin positiivisia arviointeja (ennen pandemian alkua): Kreikka on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa koulupudokkaita ja ”keskimääräistä parempien” joukossa tuloeroja ja digitaalitaitojen tasoa koskevissa indikaattoreissa, Espanja on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa varhaiskasvatukseen osallistumista koskevassa indikaattorissa ja ”keskimääräistä parempien” joukossa itse ilmoitettuja täyttymättömiä sairaanhoitotarpeita koskevassa indikaattorissa. Romania on ”parhaiten suoriutuvien” joukossa kotitalouksien käytettävissä olevien tulojen (henkeä kohti) kasvun alalla. Kokonaistilannetta tarkasteltaessa näiden jälkeen tulevat Italia (7 haastetta), Kypros, Unkari ja Latvia (6 haastetta). Sitä vastoin Tšekki ja Alankomaat ovat ”parhaiten suoriutuvia” tai ”keskimääräistä parempia” 10 pääindikaattorissa, ja niiden jälkeen tulevat Tanska ja Ruotsi (9 kummassakin) ja Saksa (8). Taulukko 1. Tiivistelmä sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun pääindikaattoreista Huomautus: päivitetty 28. lokakuuta 2020. Tuloviidennesten tulo-osuus: tiedot puuttuvat Irlannin, Ranskan, Italian, Latvian ja Slovakian osalta. Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste: tiedot puuttuvat Irlannin ja Italian osalta. NEET-aste ja pitkäaikaistyöttömyysaste: tiedot puuttuvat Saksan osalta. Kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvu henkeä kohti: tiedot puuttuvat Bulgarian, Kreikan, Luxemburgin, Maltan ja Puolan osalta. Keskimääräistä palkkaa saavan kokoaikaisen naimattoman lapsettoman työntekijän nettoansiot: tiedot eivät ole luotettavia (eikä niitä ole raportoitu) Tanskan osalta. Sosiaalisten tulonsiirtojen vaikutus köyhyyden vähentämiseen: tiedot puuttuvat Irlannin, Italian ja Slovakian osalta. Itse ilmoitetut täyttymättömät sairaanhoitotarpeet: tiedot puuttuvat Irlannin, Ranskan, Italian ja Slovakian osalta. Varhaiskasvatukseen osallistuvat alle 3-vuotiaat: tiedot puuttuvat Ranskan, Irlannin, Italian ja Slovakian osalta. Digitaalitaitojen taso: tiedot puuttuvat Italian osalta (vuoden 2017 tiedot puuttuvat). Katkokset aikasarjoissa ja muut tilastollisesti merkitykselliset seikat ilmoitetaan liitteissä 1 ja 2. 3. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLITIIKAN UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN TULOKSET JA TOIMET Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus tuoreisiin keskeisiin työllisyys- ja sosiaalialan indikaattoreihin ja toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet ensisijaisilla aloilla, jotka on yksilöity neuvoston hyväksymissä EU:n työllisyyspolitiikan suuntaviivoissa vuonna 2020. Se perustuu jäsenvaltioiden vuoden 2020 kansallisiin uudistusohjelmiin ja Euroopan komission lähteisiin. Ellei toisin todeta, raportissa esitetään vain kesäkuun 2019 jälkeen toteutetut toimenpiteet. Perusteellinen analyysi työmarkkinoiden hiljattaisesta kehityksestä löytyy julkaisusta ”Labour Market and Wage Developments Annual Review 2020” ja ”Employment and Social Developments in Europe Annual Review 2020”. 3.1 Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 5 täytäntöönpanoa. Suuntaviivassa kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman kysyntää ja työpaikkojen luomista. Ensin tehdään katsaus työttömyys- ja työllisyysasteisiin jäsenvaltioittain ja täydennetään luvussa 1 tehtyä EU-tason analyysiä. Tämän jälkeen tarkastellaan itsenäiseen ammatinharjoittamiseen liittyviä suuntauksia, palkkakehitystä sekä vähimmäispalkkaan ja verokiilaan liittyvää kehitystä. Jaksossa 3.1.2 raportoidaan jäsenvaltioiden näillä aloilla toteuttamista toimenpiteistä ja kiinnitetään erityishuomiota poliittisiin toimiin, joilla pyritään säilyttämään työllisyyttä ja tukemaan työpaikkojen luomista pandemian yhteydessä. 3.1.1 Keskeiset indikaattorit Työllisten määrä putosi vuoden 2020 toisella neljänneksellä koronaviruskriisin vaikutuksesta. Vuonna 2019 kokonaistyöllisyys kasvoi tai pysyi vakaana kaikissa jäsenvaltioissa vuoteen 2018 verrattuna (lukuun ottamatta pientä laskua Puolassa ja Romaniassa). Työllisyyskasvu hidastui tai kääntyi negatiiviseksi useissa jäsenvaltioissa vuoden 2020 ensimmäisellä neljänneksellä (keskimäärin -0,2 prosenttia EU:ssa edelliseen vuosineljännekseen verrattuna). Myöhemmin se putosi kaikissa jäsenvaltioissa (Maltaa lukuun ottamatta) toisella vuosineljänneksellä (keskimäärin -2,7 prosenttia EU:ssa). Vuoden 2019 neljännen neljänneksen työllisyyshuippuun verrattuna pudotus oli yli kuusi miljoonaa ihmistä. Suurinta pudotus oli Espanjassa (-8,4 %, mikä vastaa 1,7:ää miljoonaa ihmistä), Irlannissa (-6,1 %), Virossa ja Unkarissa (-5,6 %). Työllisyyskasvu oli alle -2 prosenttia muissa 13 jäsenvaltiossa (kaavio 7). Pudotus oli maltillisempaa Kyproksella (-0,9 %), Puolassa (-0,4 %) ja Luxemburgissa (-0,3 %). Malta oli ainoa maa, jossa työllisyys kasvoi (1,7 %). Kaavio 7: Työllisyys putosi huomattavasti EU:ssa Prosentuaalinen muutos kokonaistyöllisyydessä ja tehdyissä työtunneissa vuoden 2019 viimeisen neljänneksen ja vuoden 2020 toisen neljänneksen välillä Lähde: Eurostat, kansantalouden tilinpito.

Huomautus: kausitasoitetut ja kalenterikorjatut tiedot, paitsi vain kausikorjatut Tšekin, Kreikan, Ranskan, Malta, Puolan, Portugalin (työllisyys) ja Maltan ja Slovakian (tehdyt työtunnit) osalta. Tehtyjä työtunteja koskevia tietoja ei ole saatavilla Belgian osalta. Kaavio 8: Työstä poissaolot lisääntyivät äkillisesti kaikkialla EU:ssa Työstä poissaolojen osuus kokonaistyöllisyydestä (20–64-vuotiaat) Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus. Huomautus: kausitasoitetut luvut. Saksaa koskevat tiedot puuttuvat vuoden 2020 toiselta neljännekseltä. Lyhennettyä työaikaa koskevilla järjestelyillä autettiin rajoittamaan työpaikkojen häviämistä. Jäsenvaltioissa on kriisin puhkeamisen jälkeen toteutettu ja vahvistettu lyhennettyä työaikaa koskevia järjestelyjä tai muita työpaikkojen säilyttämistä koskevia järjestelyjä, joiden tavoitteena on rajoittaa työpaikkojen menetyksiä, välttää inhimillisen pääoman menetys yritysten tasolla ja ylläpitää kokonaiskysyntää merkittävässä talouden taantumassa. Samaan aikaan työnantajat ovat myös itsenäisesti mukauttaneet työvoiman kysyntäänsä varmistaakseen toimintansa kestävyyden. Kuten jo jaksossa 1 esitetään ja kaaviosta 8 käy ilmi, tehdyt työtunnit ovat vähentyneet merkittävästi enemmän kuin työllisyys (-13,5 % ja -2,9 % EU:ssa vuoden 2020 toisella neljänneksellä verrattuna vuoden 2019 neljänteen neljännekseen), minkä voidaan katsoa johtuvan suureksi osaksi lyhennettyä työaikaa koskevista järjestelyistä. Maittain suurimmat erot näiden kahden indikaattorin välillä havaittiin Luxemburgissa, Slovakiassa, Kyproksella, Kreikassa, Tšekissä, Saksassa, Ranskassa ja Italiassa. Samalla työelämästä poissaolevien työntekijöiden määrä (osuutena kokonaistyöllisyydestä) kasvoi äkillisesti EU:ssa 12,1 prosenttiyksikköä (viime vuosikymmenen vakaan suuntauksen jälkeen 9,7 %:sta vuoden 2019 neljännellä neljänneksellä 21,8 %:iin vuoden 2020 toisella neljänneksellä), kuten kaaviosta 8 käy ilmi. Pelkästään tilapäisesti lomautettujen osuus kaikista työelämästä poissaolevista oli lähes puolet (äkillinen nousu 0,2 %:sta vuoden 2019 neljännellä neljänneksellä 10,3 %:iin vuoden 2020 toisella neljänneksellä). Työelämästä poissaolevien osuus kas