[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 7.8.2008

KOM(2008) 510 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO

liikuntarajoitteisten lentomatkustajien tuhoutuneita, vahingoittuneita tai kadonneita liikkumisvälineitä koskevan lentoliikenteen harjoittajien ja lentoasemien korvausvastuun laajuudesta ETA:n kannalta merkityksellinen teksti

KOMISSION TIEDONANTO

liikuntarajoitteisten lentomatkustajien tuhoutuneita, vahingoittuneita tai kadonneita liikkumisvälineitä koskevan lentoliikenteen harjoittajien ja lentoasemien korvausvastuun laajuudesta ETA:n kannalta merkityksellinen teksti

1. TAUSTAA

Neuvosto ja Euroopan parlamentti antoivat 5. heinäkuuta 2006 asetuksen (EY) N:o 1107/2006 vammaisten ja liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksista lentoliikenteessä[1] (jäljempänä ”asetus”). Asetuksella pyritään varmistamaan, ettei vammaisia ja liikuntarajoitteisia henkilöitä syrjitä lentoliikenteessä. Kun komission ehdotuksesta kyseiseksi asetukseksi käytiin poliittisia neuvotteluja, komissio jätti tulevaan 12 artiklaan ”Korvaus kadonneista tai vahingoittuneista pyörätuoleista, muista liikkumisvälineistä ja apuvälineistä” liittyen 30. marraskuuta 2005 pöytäkirjaan merkittäväksi lausuman[2], jossa se sitoutui käynnistämään tutkimuksen ja raportoimaan siitä. Tutkimus käsitteli mahdollisuutta parantaa yhteisön lainsäädännössä sekä kansallisessa tai kansainvälisessä lainsäädännössä sellaisille lentomatkustajille taattuja oikeuksia, joiden pyörätuolit tai muut liikkumisvälineet ovat tuhoutuneet, vahingoittuneet tai kadonneet lentoasemalla tapahtuvan käsittelyn tai lentokuljetuksen aikana.

Komissio julkaisi hankintailmoituksen[3] ”Tutkimus liikuntarajoitteisille lentomatkustajille kuuluvien laitteiden ja välineiden vaurioitumista tai katoamista koskevista korvausrajoista” (jäljempänä ”tutkimus”), joka on saatavilla komission Internet-sivustolla. Tämän tiedonannon tarkoituksena on raportoida tutkimuksen tuloksista ja mahdollisuudesta parantaa nykyisiä oikeuksia.

2. ONGELMAN LAAJUUS

”Matkatavaroiden vahingoittuminen tai katoaminen on ärsyttävää. Liikkumisvälineiden vahingoittuminen tai katoaminen voi pilata koko matkan ja hankaloittaa elämää huomattavasti vielä pitkään. Se merkitsee itsenäisyyden ja arvokkuuden menettämistä[4].”

Huomattavalla osalla EU:n väestöstä on liikkumisongelmia, jotka edellyttävät esimerkiksi pyörätuolin, muiden liikkumisvälineiden tai apuvälineiden (jäljempänä ”liikkumisvälineet”) käyttöä. Liikuntarajoitteisten henkilöiden osuus todennäköisesti kasvaa EU:n väestön ikääntymisen myötä.

Komissio ei halua toistaa tässä tiedonannossa tietoja, jotka sisältyvät jo tiedonantoa täydentävään tutkimukseen. Näiden tietojen pohjalta komissio kuitenkin toteaa olevan selviä viitteitä siitä, että liikuntarajoitteiset matkustajat, jotka tarvitsevat liikkumisvälineitä, matkustavat lentäen muuta väestöä vähemmän. On hyvin todennäköistä, että pelko liikkumisvälineiden katoamisesta, vahingoittumisesta tai tuhoutumisesta on yksi tekijä, joka estää liikuntarajoitteisia matkustajia matkustamasta lentäen ja siten integroitumasta tältä osin yhteiskuntaan. Tämä pelko perustuu useisiin objektiivisiin syihin:

1. Pyörätuolien tai muiden liikkumisvälineiden katoaminen tai vahingoittuminen vie liikuntarajoitteisilta henkilöiltä itsenäisyyden ja vaikuttaa jokaiseen heidän arkielämänsä osa-alueeseen siihen saakka, kunnes ongelma on ratkaistu asianmukaisesti.

2. Liikuntarajoitteisten henkilöiden terveys ja turvallisuus vaarantuvat, jos heidän liikkumisvälineensä katoavat, vahingoittuvat tai tuhoutuvat, koska korvaavia välineitä ei ole aina saatavilla ja, vaikka niitä olisikin saatavilla, ne eivät aina sovellu asianomaisen henkilön tarpeisiin.

3. Liikkumisvälineiden vahingoittumisesta tai katoamisesta aiheutuvien käytännön ongelmien ratkaiseminen vie lentoyhtiöiltä tai lentoasemilta liian kauan asian kiireellisyyteen nähden.

4. Useimpien lentoyhtiöiden ja lentoasemien nykyiset menettelyt ja henkilöstön keskimääräinen koulutustaso eivät anna riittäviä edellytyksiä toimia tilanteissa, joissa liikkumisvälineet ovat kadonneet tai vahingoittuneet.

5. Liikkumisvälineiden katoamisen, vahingoittumisen tai tuhoutumisen taloudelliset vaikutukset muodostavat lisäriskin liikuntarajoitteisille lentomatkustajille muihin lentomatkustajiin verrattuna.

6. Vahingoittuneita, tuhoutuneita tai kadonneita liikkumisvälineitä korvataan eri tavalla eri lentoyhtiöissä ja lentoasemilla.

3. TUTKIMUKSEN TULOKSET: HAASTEET

Liikkumisvälineisiin liittyvien onnettomuuksien ja tapausten määrä vuotta ja lentoyhtiötä kohden on hyvin alhainen. Liikkumisvälineitä koskevia valituksia tehdään yhteensä 600–1000 vuosittain, kun Euroopan unionissa kuljetetaan 706 miljoonaa lentomatkustajaa vuodessa[5]. Tämä tarkoittaa, että valituksia tehdään noin 1–1,5 miljoonaa matkustajaa kohden.

Tutkimuksessa analysoidaan sekä Yhdysvalloissa saatuja kokemuksia että tilannetta Euroopassa. Näiden kahden analyysin perusteella voidaan kohtuudella katsoa, että tämä arvio on lähellä tosiasiallista määrää. Tutkimuksessa on myös todettu, että ratkaisematta on vielä useita kysymyksiä. Ne liittyvät ongelman seuraaviin määrällisiin ja laadullisiin osatekijöihin:

3.1. Määrällinen tavoite: tapausten määrän vähentäminen

Liikuntarajoitteisten henkilöiden liikkumisvälineiden tuhoutumista, vahingoittumista tai katoamista koskevien tapausten määrä liittyy liikkumisvälineiden asianmukaiseen käsittelyyn ja säilytykseen lentokuljetuksen aikana ja lentoasemilla. Liikkumisvälineiden asianmukainen käsittely ja säilytys on keskeinen liikuntarajoitteisten henkilöiden kuljettamisen edellytys, jotta heidän tarpeensa voidaan täyttää, ja taito, johon henkilöstön on saatava asianmukaista koulutusta. Tavoitteena olisi oltava, että liikuntarajoitteiset henkilöt voivat käyttää mahdollisimman paljon omia henkilökohtaisia välineitään. Ihanteellista olisi, että liikuntarajoitteiset henkilöt luovuttavat liikkumisvälineet ja saavat ne takaisin haltuunsa lentokoneen ovella kaikissa niissä tapauksissa, joissa liikuntarajoitteiset henkilöt eivät voi käyttää omia liikkumisvälineitään lentokoneessa. Muita menettelyjä voidaan ottaa käyttöön, jos turvallisuus tai käytännön syyt sitä edellyttävät.

Enemmistö eurooppalaisista kansallisista lentoyhtiöistä on allekirjoittanut vuonna 2001 lentoyhtiöiden asiakaspalvelusitoumuksen[6] (jäljempänä ”lentoyhtiöiden sitoumus”). Sen liitteessä todetaan, että sitoumuksen allekirjoittaneiden lentoyhtiöiden on ryhdyttävä kaikkiin kohtuullisiin toimenpiteisiin, jotta liikkumisvälineet tai muut apuvälineet eivät vahingoittuisi tai katoaisi. Sitoumuksen allekirjoittaneet lentoyhtiöt laativat oman palvelusuunnitelmansa lentoyhtiöiden sitoumuksen periaatteiden mukaisesti. Ne laativat myös henkilöstökoulutusohjelmia ja kehittävät tietokonejärjestelmiään siten, että ne sopivat paremmin lentoyhtiöiden sitoumuksen periaatteiden toteuttamiseen. Sitoumuksen liitteen mukaan ”liikuntarajoitteisille on luotava edellytykset toimia itsenäisesti milloin tämä vain on mahdollista”.

Eurooppalaiset lentoasemat ovat laatineet Kansainvälisen lentokenttäneuvoston Euroopan osaston (Airports Council International Europe) johdolla lentoasemien matkustajaliikennepalveluja koskevan vapaaehtoisen sitoumuksen (jäljempänä ”lentoasemien sitoumus”)[7]. Sitoumuksessa todetaan, että ”henkilökunta koulutetaan asiaankuuluvasti ymmärtämään ja kohtaamaan liikuntarajoitteisten tarpeet”. Sitoumuksen allekirjoittaneiden lentoasemien tarkoituksena on laatia oma sitoumuksen periaatteiden mukainen yksilöllinen palvelusuunnitelma ja sisällyttää siihen Euroopan siviili-ilmailukonferenssin (ECAC) asiakirjan n:o 30 (5 jakson)[8] ja Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön (ICAO:n liitteen 9)[9] asianmukaiset määräykset.

ECAC:n asiakirjan n:o 30[10] 5.2.3.2 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on edistettävä esitteen jakamista lentoyhtiöiden ja lentoaseman pitäjän henkilöstölle liikuntarajoitteisten auttamiseen sovellettavista käytänteistä ja liikuntarajoitteisille tarjottavista palveluista. Esitteen tulisi sisältää kaikki tarvittavat tiedot tällaisten henkilöiden kuljetusehdoista ja avustamisesta sekä liikuntarajoitteisilta edellytettävistä toimenpiteistä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että lentoyhtiöt sisällyttävät ohjeisiinsa kaikki liikuntarajoitteisia koskevat käytänteet.” Saman asiakirjan 5.5 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että liikuntarajoitteisille tarjotaan lentoasemilla maahuolintapalveluita, jotka käsittävät pätevän henkilöstön, joka on koulutettu ottamaan heidän tarpeensa huomioon – – asianmukaiset välineet heidän auttamisekseen”.

Näitä vapaaehtoisia sopimuksia ei kuitenkaan aina noudateta asianmukaisesti. Ensinnäkin vain harvat lentoyhtiöt ja lentoasemat EU:ssa ovat todellakin laatineet oman palvelusuunnitelmansa tai asiakaspolitiikkansa pannakseen nämä vapaaehtoiset sopimukset täytäntöön. Toiseksi ne, jotka ovat tehneet näin, ovat ottaneet käyttöön niin erilaisia suunnitelmia tai toimintaperiaatteita, että liikuntarajoitteisten henkilöiden suojelun taso vaihtelee suuresti eri lentoyhtiöissä ja lentoasemilla. Kolmanneksi näitä suunnitelmia ja toimintaperiaatteita ei aina julkisteta, minkä vuoksi liikuntarajoitteisten henkilöiden on hyvin vaikea tietää etukäteen, mitä heillä on odotettavissaan.

Lentoasemien sitoumuksen periaatteiden mukaisesti suurin osa lentoasemista tarjoaa omaehtoisesti apua liikuntarajoitteisille matkustajille. Käytännöt, joissa liikuntarajoitteiset henkilöt voivat siirtyä lentokoneen ovelle asti omalla pyörätuolillaan tai saada oman pyörätuolinsa koneen laskeuduttua, vaihtelevat kuitenkin lentoasemittain.

3.2. Laadullinen tavoite: ongelmatapauksen vaikutusten minimoiminen

3.2.1. Tällä hetkellä ei ole yhteistä menettelyä, jolla ongelmat voitaisiin ratkaista välittömästi tapahtumapaikalla

Liikkumisvälineille aiheutuneiden vahinkojen laajuudella voi olla vakavia seurauksia, eikä vain näiden välineiden hinnan vuoksi. Kyse on myös sekä ajasta, jolloin liikuntarajoitteiset henkilöt eivät pysty käyttämään välineitään, että korvausten maksamiseen kuluvan ajan pituudesta. Sen selvittäminen, minne vahinkoja koskevat valitukset lähetetään ja mistä vieraalla lentoasemalla voi pyytää apua, on usein hankalaa. Tämä pidentää aikaa ja lisää stressiä, jotka liittyvät edes tilapäisen ratkaisun löytämiseen käytännön ongelmiin, kun jokapäiväisestä elämästä on selvittävä ilman liikkumisvälineitä.

Tällä hetkellä ei ole kansainvälistä, yhteisön tai kansallista lainsäädäntöä välittömän avun tarjoamisesta liikuntarajoitteisille henkilöille, joiden liikkumisvälineet ovat kadonneet, vahingoittuneet tai tuhoutuneet. Myöskään sitä, miten tätä välitöntä apua olisi annettava tai mitkä ovat tällaisen avun keskeiset osatekijät, ei ole säännelty lainsäädännössä.

Lentoyhtiöiden sitoumukseen ei sisälly yksityiskohtaisia ohjeita siitä, miten tällaisiin tapauksiin liittyviä korvausvaateita on käsiteltävä tai mihin toimiin tapahtumapaikalla on ryhdyttävä, kun pyörätuoli tai muu liikkumisväline on vahingoittunut tai kadonnut.

Useimmilla lentoasemilla ei ole omia toimintaperiaatteita vahingoittuneita tai tuhoutuneita pyörätuoleja tai liikkumisvälineitä koskeville vaateille. Korvauksen maksaminen ja menettelytavat, joilla lentoasemat tarjoavat korvaavia välineitä, vaihtelevat lentoasemittain lentoasemien sitoumuksesta huolimatta[11]. Tämä saattaa johtaa puutteisiin ja epäjohdonmukaisuuksiin korvaavien välineiden tarjoamisessa ja korvausten maksamisessa liikuntarajoitteisille henkilöille, joiden liikkumisvälineet ovat tuhoutuneet tai vahingoittuneet sinä aikana, jona ne ovat lentoaseman vastuulla. Tämä varmasti aiheuttaa epävarmuutta ja hämmennystä liikuntarajoitteisissa henkilöissä, jotka eivät koskaan tiedä, miten toimia tai kenen puoleen kääntyä, jos heidän liikkumisvälineilleen tapahtuu jotain.

3.2.2. Lentoyhtiöiden korvausvastuun ja lentoasemien korvausvastuun luonnetta ja rajoja koskevat erot

Lentoyhtiöiden ja lentoasemien korvausvastuun luonne ja rajat ovat perinteisesti olleet erilaiset. Tämä ero saattaa aiheuttaa hämmennystä osapuolissa.

3.2.2.1. Välineiden lentokuljetus (lentoyhtiön korvausvastuu)

Tällä hetkellä lentoliikenteen harjoittajat tarjoavat apua liikuntarajoitteisille henkilöille maahuolinnan yhteydessä. Lentoliikenteen harjoittajat voivat tarjota apua joko suoraan tai antaa sitä koskevan toimeksiannon kolmannelle yritykselle tai lentoasemalle, kun se toimii palveluntarjoajana lentoliikenteen harjoittajalle. Lentoyhtiöiden korvausvastuuta rajoittavat nykyisin useat erilaiset kansainväliset yleissopimukset[12], niiden täytäntöönpanemiseksi EU:ssa annetut yhteisön asetukset[13] sekä oikeudelliset tai hallinnolliset menettelyt, joita muut maat asettavat kansallisille markkinoilleen haluaville EU:hun sijoittautuneille yhtiöille. Lentoyhtiöt voivat luopua rajoitetusta korvausvastuustaan ja sopia korvaavansa kadonneet liikkumisvälineet tai niiden korjauksen täydestä arvosta.

Kaikki nämä oikeudelliset tekstit toimivat saman mekanismin mukaisesti: lentoliikenteen harjoittaja on korvausvastuussa kirjatuista matkatavaroista[14]. Tämä tarkoittaa sitä, ettei uhrin tarvitse osoittaa, että syy oli lentoliikenteen harjoittajan, jotta tämän korvausvastuu syntyy. Liikuntarajoitteisten henkilöiden on ainoastaan osoitettava, että vahingoittuminen tai katoaminen tapahtui sinä aikana, jona lentoliikenteen harjoittaja huolehti liikkumisvälineistä (käytetään yleisesti myös nimitystä ”kuljetusajanjakso”).

Sellaisten liikkumisvälineiden osalta, jotka on kirjattu lähtöselvityksessä (aina lentoliikenteen harjoittajan toimesta tai puolesta) ja merkitty näin ollen matkatavaroiksi, on aivan selvää, että kuljetusajanjakso alkaa lähtöselvityksen alkamishetkellä. Sama pätee ”matkustamossa luovutettaviin matkatavaroihin”. Vaikka liikkumisvälineet voidaan merkitä ennen niiden varsinaista luovuttamista lentoliikenteen harjoittajalle (lähtöportilla tai lentokoneen ovella), lentoliikenteen harjoittajan korvausvastuun pitäisi alkaa vasta sillä hetkellä, kun välineet luovutetaan fyysisesti lentoliikenteen harjoittajalle (tapahtuupa se sitten lähtöportilla tai lentokoneen ovella).

3.2.2.2. Välineiden käsittely lentoasemalla (lentoaseman korvausvastuu)

Lentoasemat ovat olleet vastuussa avun antamisesta liikuntarajoitteisille henkilöille siitä alkaen, kun asetus tuli täysimääräisesti voimaan 26. heinäkuuta 2008. Lentoaseman korvausvastuu on periaatteessa rajaton[15] ja määräytyy kansallisen korvausvastuuta tai siviilioikeudellista vastuuta koskevan lainsäädännön perusteella. Lentoasemiin sovelletaan erilaisia säännöksiä kuin lentoyhtiöihin, joten niiden korvausvastuu on hyvin erilainen kahdessa suhteessa. Ensinnäkin lentoaseman korvausvastuu perustuu pääsääntöisesti lentoaseman pitäjän todistettuun virheeseen. Toiseksi lentoaseman korvausvastuuta ei ole rajoitettu, toisin kuin lentoyhtiön. Tämä tarkoittaa, että lentoasemien osalta liikuntarajoitteisten henkilöiden on todistettava virheen tapahtuminen tuomioistuimessa, jos lentoasema ei hyväksy sitä koskevaa vaadetta (toisin kuin siinä tapauksessa, että syy on lentoliikenteen harjoittajan). Toisaalta liikuntarajoitteiset henkilöt voivat saada vahingosta täyden korvauksen (toisin kuin siinä tapauksessa, että korvausvastuussa on lentoliikenteen harjoittaja, koska sen korvausvastuuta on yleensä rajoitettu).

3.2.3. Korvaus: määrä ja menettely

Liikuntarajoitteisia henkilöitä edustavat järjestöt ovat pitkään vaatineet rajoittamatonta korvausvastuuta liikkumisvälineille lentoasemalla tapahtuvan käsittelyn tai lentokuljetuksen aikana sattuneista vahingoista. Tämän lähestymistavan taustalla ovat nykyaikaisten liikkumisvälineiden korkea hinta[16], kansainvälisissä yleissopimuksissa matkatavaroiden osalta määrätty verrattain alhainen korvausvastuun raja ja erityisesti Montrealin yleissopimus[17], jossa viitataan siihen, että kansainvälisissä yleissopimuksissa määrätyn korvauksen määrä ei ehkä ole riittävä kaikissa tapauksissa.

Useimmat lentoliikenteen harjoittajat maksavat korvausta Montrealin yleissopimuksen mukaisesti. Liikkumisvälineille aiheutuneet, 1 000 SDR:n ylittävät vahingot ovat matkustajan omalla vastuulla, ellei matkustaja ole luovuttaessaan kirjatun matkatavaran lentoliikenteen harjoittajalle erityisesti ilmoittanut sen etuuden määrää, joka liittyy matkatavaran toimittamiseen määräpaikkaan, ja suorittanut mahdollisesti vaadittavan lisämaksun[18]. Vain vähemmistö lentoliikenteen harjoittajista ja muutamat lentoasemat tarjoavat erityistä vakuutusta liikuntarajoitteisten henkilöiden liikkumisvälineitä varten. Useimmat lentoliikenteen harjoittajat ja lentoasemat eivät tarjoa erityistä vakuutusta, joka kattaisi vahingoittuneet tai tuhoutuneet pyörätuolit tai liikkumisvälineet.

Tutkimuksen mukaan vain pieni osa EU:hun sijoittautuneista lentoyhtiöistä antaa liikuntarajoitteisille henkilöille mahdollisuuden ilmoittaa, että heidän liikkumisvälineidensä arvo ylittää 1 000 SDR:ä, ja siten vaatia vastaavaa korvausta. Jotkin näistä yhtiöistä rajoittavat arvotavaran ilmoittamisen tiettyyn summaan, joka ylittää kansainvälisissä ja EU:n säännöissä määritetyn korvaustason mutta ei vastaa liikkumisvälineiden todellista arvoa. Useat lentoliikenteen harjoittajat huomauttivat, että erityisen etuuden ilmoittamiseen liittyy ”lisämaksu, joka matkustajan on maksettava”.

Kaikki osapuolet ovat yhtä mieltä siitä, ettei liikuntarajoitteisten henkilöiden tarpeiden huomioon ottamisesta aiheutuvia kustannuksia saa siirtää suoraan liikuntarajoitteisten henkilöiden maksettaviksi. Vain harvat toimijat ovat kuitenkin tehneet tästä loogisen johtopäätöksen ja korvaavat vahingoittuneet tai kadonneet liikkumisvälineet niiden täydestä arvosta. Asetuksessa vakiinnutetaan periaate, jonka mukaan apua on tarjottava liikuntarajoitteisille henkilöille ilman lisäkustannuksia[19], mutta siinä ei säädetä nimenomaisesta korvaussummasta, vaan se jää määritettäväksi ”kansainvälisten, yhteisön ja kansallisten säännösten mukaisesti”[20].

On syytä huomata, että rautatieliikenteen osalta yhteisön lainsäädännössä asetetaan rautatieyrityksille täysimääräistä korvausta koskeva velvoite, jos rautatieyritys on vastuussa liikkumisvälineiden täydellisestä tai osittaisesta katoamisesta tai vaurioitumisesta[21].

3.2.4. Liikkumisvälineiden sisällyttäminen tai sisällyttämättä jättäminen matkatavaroiden määritelmään

Tutkimukseen liittyneeseen kyselyyn vastanneet liikuntarajoitteisia henkilöitä edustavat järjestöt ja useimmat siviili-ilmailuviranomaiset ovat sitä mieltä, ettei liikkumisvälineitä pitäisi luokitella matkatavaroiksi. Tällä pyritään siihen, ettei liikkumisvälineisiin sovellettaisi kansainvälisissä yleissopimuksissa määrättyjä, lentoyhtiöiden rajoitettua korvausvastuuta koskevia sääntöjä. Näin ollen lentoyhtiöiden ja lentoasemien olisi korvattava täysimääräisenä kadonneiden liikkumisvälineiden hinta tai niiden korjaamiskustannukset.

Yhdysvaltojen Air Carrier Access Act -nimisessä laissa (jäljempänä ACAA) ei määritellä liikkumisvälineitä eikä nimenomaisesti jätetä niitä matkatavaroiden määritelmän ulkopuolelle. Siinä kuitenkin asetetaan liikkumisvälineiden osalta täysimääräinen, objektiivinen korvausvastuu, jolle ei aseteta ylärajaa, kaikille sellaisille lentoliikenteen harjoittajille, jotka haluavat liikennöidä Yhdysvaltojen sisäisillä reiteillä[22]. Yhdysvaltojen liikenneministeriö aikoo muuttaa lähiaikoina ACAA:n täytäntöönpanoasetusta siten, että Yhdysvaltoihin ja Yhdysvalloista liikennöiviin ulkomaisiin lentoliikenteen harjoittajiin aletaan soveltaa useimpia nykyisin yhdysvaltalaisiin lentoliikenteen harjoittajiin osan 382 nojalla sovellettavia vammaisiin liittyviä vaatimuksia, liikkumis- ja apuvälineiden käsittely mukaan lukien.

Kanadan voimassa oleva liikuntarajoitteisia lentomatkustajia koskeva lainsäädäntö on nimeltään ”Part VII of the Air transport Regulations: Terms and Conditions of Carriage Regulations” (Lentoliikennettä koskevat säännökset, osa VII: kuljetussäännösten ehdot)[23]. Kanadan liikennevirasto vaikuttaa määrittelevän liikkumisvälineet priority-merkillä varustetuiksi ja kirjatuiksi henkilökohtaisiksi tavaroiksi, vaikka liikkumisvälineitä ei olekaan tarkasti ottaen jätetty matkatavaroiden määritelmän ulkopuolelle. Näin Kanadan liikennevirasto ei salli alueellaan toimivien yritysten soveltaa liikkumisvälineisiin kansainvälisiin yleissopimuksiin sisältyviä määräyksiä, jotka liittyvät tuhoutuneita, vahingoittuneita tai kadonneita matkatavaroita koskevaan rajoitettuun korvausvastuuseen. Vallitsevan yhteisymmärryksen mukaan lentoliikenteen harjoittajan on noudatettava Kanadan säännöksiä voidakseen laskeutua Kanadaan. Yksikään ulkomainen lentoliikenteen harjoittaja ei näytä kyseenalaistaneen tätä yhteisymmärrystä.

4. VASTAUS HAASTEISIIN: ASETUS N:O 1107/2006

4.1. Määrällinen tavoite: onnettomuuksien määrän vähentäminen

Kuten tämän tiedonannon 3.1 kohdassa todetaan, pyörätuolien tai muiden liikkumisvälineiden käsittelyä koskevien erityisten menettelyjen puuttuminen ja se, etteivät kaikki lentoasemat tai lentoyhtiöt tarjoa koulutusta pyörätuolien ja muiden liikkumisvälineiden käsittelyssä, osoittavat, että tilanteessa on selväsi parantamisen varaa. Asetuksessa on tartuttu tähän laatimalla oikeudelliset velvoitteet, jotka koskevat liikuntarajoitteisille henkilöille annettavan riittävän avun varmistamiseksi tarvittavia menettelyjä ja henkilöstön koulutusta[24].

Näihin oikeudellisiin velvoitteisiin kuuluu muun muassa liikkumisvälineiden käsittely lentoasemalla tai niiden kuljettaminen lentokoneessa. Näin ollen lentoyhtiöiden ja lentoliikenteen harjoittajien antaman avun laadun pitäisi parantua merkittävästi, ja apua pitäisi olla saatavilla aiempaa enemmän. Erityiset lähtöselvitystä koskevat menettelyt ja henkilöstölle liikkumisvälineiden käsittelyssä annettava koulutus lisäävät sekä työnantajien että työntekijöiden tietoisuutta ja auttavat vähentämään entisestäänkin onnettomuuksien määrää ja vakavuutta, samoin kuin henkilöstökustannuksia ja taloudellisia kustannuksia.

4.2. Laadullinen tavoite: tapauksen vaikutusten minimoiminen

Tämän tiedonannon 3.2.1 kohdassa korostetaan puutteita, joita aiheutuu siitä, että tällä hetkellä ei ole yhteistä menettelyä, jolla ongelmat voitaisiin ratkaista välittömästi tapahtumapaikalla , jos liikkumisvälineet ovat vahingoittuneet tai kadonneet. Asetuksella 1107/2006 täytetään osittain tämä oikeudellinen tyhjiö. Ensinnäkin asetuksen 1107/2006 liitteessä I sisällytetään lentoasemalla annettavan avun määritelmään nimenomaisesti ”vaurioituneiden tai kadonneiden liikkumisvälineiden tilapäinen korvaaminen, tosin ei välttämättä aivan vastaavilla välineillä”[25]. Toiseksi asetuksen 9 artiklassa asetetaan lentoasemille oikeudellinen velvoite, jonka mukaan niiden on vahvistettava ”laatuvaatimukset liitteessä I määritellylle avulle ja määritettävä niiden noudattamiseksi tarvittavat voimavarat”.

Tämän tiedonannon 3.2.2 kohdassa mainittujen lentoyhtiöiden ja lentoasemien korvausvastuun luonnetta ja rajoja koskevien erojen osalta asetuksen 1107/2006 12 artiklassa asetetaan velvoite maksaa korvaus ”kansainvälisten, yhteisön ja kansallisten säännösten mukaisesti”.

Komissio seuraa tarkasti, miten lentoasemat ja lentoyhtiöt noudattavat tätä velvoitetta asetuksella luodussa uudessa oikeudellisessa kehyksessä. Näin se voi arvioida tulevaisuudessa, olisiko lentoaseman korvausvastuun määritelmää suositeltavaa täsmentää asetuksessa 889/2002 lentoliikenteen harjoittajia koskevien säännösten mukaisesti.

Tämän tiedonannon 3.2.3 kohdassa tarkastellaan korvauksen määrää ja korvausmenettelyä . Tältä osin on syytä todeta, että liikkumisvälineitä koskevien tapausten määrä on jo nykyisellään pieni. Asetuksen 1107/2006 tarjoaman uuden suojan pitäisi auttaa edelleen vähentämään näiden tapausten määrää ja vaikutuksia. Näin ollen on selvää, että jos korvaukseen nykyisin sovellettavia sääntöjä muutettaisiin, näiden onnettomuuksien mahdollisten taloudellisten seurausten vaikutus lentoliikenteen harjoittajiin tai lentoasemiin jäisi vähäiseksi.

Lopuksi tämän tiedonannon 3.2.4 kohdassa käsitellään sitä, olisiko liikkumisvälineiden katsottava sisältyvän matkatavaroiden käsitteeseen . Tämä kysymys on olennainen, koska se liittyy korvauksen määrään, sillä kansainvälisissä yleissopimuksissa korvausvastuulle asetettuja rajoituksia sovelletaan vain matkatavaroihin. Jotkin yhteisön suurimmista lentoliikennealan kumppaneista ovat jo kehittäneet yksityiskohtaisia hallinnollisia menettelyjä, jotka koskevat liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksia tässä kysymyksessä. Yleisesti ottaen näissä hallinnollisissa menettelyissä asetetaan objektiivinen korvausvastuu ja täysimääräinen korvausvelvoite lentoliikenteen harjoittajille ja toisinaan myös lentoasemille. Eurooppalaiset lentoliikenteen harjoittajat, jotka liikennöivät mannertenvälisillä reiteillä Kanadaan tai Yhdysvaltojen tai Kanadan sisäisillä reiteillä, noudattavat jo näitä sääntöjä yhteisön rajojen ulkopuolella. Jotkin lentoyhtiöt ovat jo luopuneet rajoitetusta korvausvastuustaan oman asiakaspolitiikkansa tai sisäisten laatuvaatimustensa myötä.

Kuten nämä esimerkit osoittavat, tuhoutuneista, vahingoittuneista tai kadonneista liikkumisvälineistä maksettavan korvauksen määrän osalta voidaan harkita erilaisia vaihtoehtoja, jotta korvaus vastaisi paremmin välineiden todellista arvoa. Tämä tavoite voidaan saavuttaa tulkitsemalla tai määrittelemällä matkatavaroiden käsite siten, ettei se kata liikkumisvälineitä, samalla kun taataan edelleen liikkumisvälineiden kuuluminen asianomaisten kansainvälisten yleissopimusten soveltamisalaan. Vaihtoehtoisesti voidaan poistaa tai tarkastella uudelleen rajoituksia, joita näissä kansainvälisissä yleissopimuksissa asetetaan taloudelliselle korvaukselle. Lentoyhtiöt ja lentoasemat voisivat lisäksi vapaaehtoisesti luopua nykyisestä liikkumisvälineitä koskevasta rajoitetusta korvausvastuustaan.

Komissio katsoo, että tätä kysymystä on syytä käsitellä ICAO:ssa tavoitteena poistaa tai tarkastella uudelleen rajoituksia, joita Montrealin yleissopimuksessa on asetettu kadonneita, vahingoittuneita tai tuhoutuneita liikkumisvälineitä koskevalle taloudelliselle korvausvastuulle. Komissio on tietoinen kansainvälisen yleissopimuksen uudelleenneuvottelemiseen liittyvistä vaikeuksista. Muutamat ICAO:n jäsenet ovat kuitenkin päättäneet yksipuolisesti muuttaa sääntöjään ja asettaa sisäisillä reiteillään liikkumisvälineitä koskevan täyden korvausvastuun, mikä on osoitus siitä, että tällainen EU:n aloite voi saada poliittista tukea.

Komissio katsoo, että keskipitkällä aikavälillä asetuksen 1107/2006 täysimääräisen soveltamisen ansiosta voidaan paremmin seurata ja valvoa niitä liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksia, jotka liittyvät tuhoutuneiden, vahingoittuneiden tai kadonneiden liikkumisvälineiden korvaamiseen ja/tai korvaavien välineiden hankkimiseen, sekä tapahtumapaikalla annettavan avun laatua. Komissio toteaa, että on syytä odottaa asetuksen täysimääräistä soveltamista, ennen kuin komissio päättää lainsäädäntöehdotuksen esittämisestä näistä kysymyksistä ja ennen kuin arvioidaan asetuksen vaikutusta tapausten määrän todennäköiseen vähenemiseen. Kun otetaan huomioon muiden maiden nykyiset käytännöt ja rautatieliikennettä koskeva yhteisön lainsäädäntö, komissio kannustaa lyhyellä aikavälillä lentoyhtiöitä luopumaan vapaaehtoisesti rajoitetusta korvausvastuustaan.

5. PÄÄTELMÄT

7. Komissio muistuttaa lentoasemia ja lentoyhtiöitä niiden velvoitteesta vahvistaa laatuvaatimukset ja ottaa käyttöön tarvittavaa koulutusta ja menettelyjä, jotka koskevat liikkumisvälineiden käsittelyä ja liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksia heidän liikkumisvälineitään koskevissa vahinkotapauksissa, erityisesti ECAC:n asiakirjan n:o 30 ja sen asian kannalta merkityksellisten liitteiden mukaisesti.

8. Jotta korvauksen määrä vastaisi paremmin liikkumisvälineiden todellista arvoa, komissio ehdottaa neuvostolle, että yhteisö tekee yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa ICAO:ssa aloitteen, jonka tarkoituksena on selventää matkatavaroiden käsitettä tai määritellä se siten, ettei se kata liikkumisvälineitä. Aloitteella voidaan vaihtoehtoisesti pyrkiä poistamaan tai tarkastelemaan uudelleen rajoituksia, joita Montrealin yleissopimuksessa on asetettu kadonneita, vahingoittuneita tai tuhoutuneita liikkumisvälineitä koskevalle korvausvastuulle.

9. Komissio kannustaa EU:hun sijoittautuneita lentoyhtiöitä luopumaan vapaaehtoisesti nykyisistä korvausvastuuta koskevista rajoituksistaan, jotta korvauksen määrä vastaisi paremmin liikkumisvälineiden todellista arvoa.

10. Komissio seuraa vuosina 2008–2009, miten jäsenvaltiot, lentoliikenteen harjoittajat ja lentoasemat noudattavat yhteisön lainsäädäntöä, asetus 1107/2006 mukaan lukien.

11. Komissio kannustaa osapuolia keräämään aktiivisemmin ja järjestelmällisemmin tietoja liikkumisvälineisiin liittyvistä vaateista.

12. Komissio sisällyttää asetuksen 1107/2006 17 artiklassa tarkoitettuun kertomukseen luvun sellaisten liikuntarajoitteisten henkilöiden oikeuksista, joiden liikkumisvälineet ovat kadonneet, vahingoittuneet tai tuhoutuneet. Tämän jälkeen komissio arvioi asetuksen 1107/2006 voimaantulon jälkeistä kehitystä ja näiden päätelmien 2 kohdassa mainitun aloitteen edistymistä ICAO:ssa. Jos arvio osoittaa, ettei tarvittavaa parannusta ole saavutettu, komissio esittää asianmukaisen lainsäädäntöehdotuksen jotta voidaan parantaa yhteisön oikeudessa sellaisille lentomatkustajille taattuja oikeuksia, joiden pyörätuolit tai muut liikkumisvälineet ovat tuhoutuneet, vahingoittuneet tai kadonneet lentoasemalla tapahtuvan käsittelyn tai lentokuljetuksen aikana. Tässä yhteydessä tarkastellaan muun muassa nykyisen korvausrajan tarkistamista ja tarvetta määritellä paremmin lentoaseman korvausvastuu.

[1] EUVL L 204, s. 1, 26.7.2006.

[2] Neuvoston työasiakirja nro 15206/05 (COD 2005/007).

[3] Hankintailmoitus 2006/S 111-118193, 14.6.2006.

[4] Ote erään liikuntarajoitteisia henkilöitä edustavan yhdistyksen vastauksesta konsulteille.

[5] Lentomatkustajien määrä EU:ssa vuonna 2005 oli 705,8 miljoonaa.

[6] Lentoyhtiöiden asiakaspalvelusopimus (The Airline Passenger Service Commitment): ks. 8 artikla ja liite.

[7] ACI Europe (2001): Lentoasemien matkustajaliikennepalveluja koskeva vapaaehtoinen sopimus (Airport Voluntary Commitment on Air Passenger Service) ja siihen liitetty erityispöytäkirja liikuntarajoitteisten henkilöiden tarpeiden huomioon ottamisesta (Special Protocol to Meet the Needs of People with Reduced Mobility).

[8] ECAC Policy Statement in the Field of Civil Aviation Facilitation (ECAC.CEAC DOC No. 30 (PART I), 10. painos/joulukuu 2006.

[9] Standards and Recommended Practices of the International Civil Aviation Organization (Chicagon yleissopimuksen liite 9).

[10] Ks. alaviite 8.

[11] Ks. alaviite 6.

[12] Nämä yleissopimukset ovat: 1) Yleissopimus eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtäläistämisestä, allekirjoitettu Varsovassa 12 päivänä lokakuuta 1929, ns. Varsovan yleissopimus (1929). 2) Varsovassa 12 päivänä lokakuuta 1929 allekirjoitetun eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämistä koskevan yleissopimuksen muuttamisesta tehty pöytäkirja, allekirjoitettu Haagissa 28 päivänä syyskuuta 1955, ns. Haagin pöytäkirja (1955). 3) Yleissopimus eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä, allekirjoitettu Montrealissa 28 päivänä toukokuuta 1999, ns. Montrealin yleissopimus (1999).

[13] Lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta onnettomuustapauksissa annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2027/97 muuttamisesta 13 päivänä toukokuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 889/2002.

[14] Ks. asetuksen (EY) N:o 889/2002 1 artiklan 10 kohta.

[15] Lentoaseman korvausvastuuta ei ole käsitelty kansainvälisissä yleissopimuksissa tai yhteisössä.

[16] Esimerkiksi sähkökäyttöiset pyörätuolit voivat maksaa jopa 10 000 euroa.

[17] Enintään 1 000 SDR:ä (IMF:n 10.3.2008 noteeraamaan SDR:n arvoon perustuva pyöristetty euromäärä: 1 060 euroa).

[18] Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kohdan ja asetuksen 889/2002 1 artiklan 5 kohdan mukaisesti.

[19] Ks. asetuksen 8 artikla.

[20] Ks. asetuksen 12 artikla.

[21] Rautatieliikenteen matkustajien oikeuksista ja velvollisuuksista 23 päivänä lokakuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1371/2007 (EUVL L 315, 3.12.2007, s. 14) 25 artikla.

[22] ACAA:ssa kielletään vammaisten syrjintä lentoliikenteessä. Yhdysvaltojen liikenneministeriö antoi ACAA:n täytäntöön panemiseksi asetuksen (14 CFR Part 382), jossa nimenomaisesti viitataan liikkumisvälineiden käsittelyyn.

[23] Kuljetussäännösten ehdoista säädettiin Kanadan liikennelaissa (Transportation Act) annetuin valtuuksin. Liikennelain V osassa käsitellään vammaisten kuljettamista. Sen 155 kohdassa selitetään vahingoittuneita tai kadonneita apuvälineitä koskevat säännökset.

[24] Ks. asetuksen 9 ja 11 artikla.

[25] Ks. asetuksen 1107/2006 liite I.