Kuten kuvassa 2 on esitetty, lämmitys- ja jäähdytyssektori on edelleen suurin sektori absoluuttisessa uusiutuvan energian käyttöönotossa. Uusiutuvien energialähteiden osuus ja kasvu ovat kuitenkin suurimmat sähkösektorilla, missä uusiutuvan energian osuus kasvoi 1,4 prosenttiyksikköä vuodessa ajanjaksolla 2004–2014. Uusiutuvien energialähteiden osuus lämmitys- ja jäähdytyssektorilla kasvoi samalla ajanjaksolla 0,8 prosenttiyksikköä vuodessa, kun taas liikennesektorilla kasvu oli hitainta, keskimäärin 0,5 prosenttiyksikköä vuodessa.

Vuonna 2014 uusiutuvien energialähteiden osuus oli 16 prosenttia energian kokonaisloppukulutuksesta. EU28:ssa uusiutuvien energialähteiden keskimääräinen osuus oli vuosina 2013–2014 yhteensä 15,5 prosenttia, mikä oli huomattavasti suurempi kuin EU28:n ohjeellisen kehityspolun mukainen 12,1 prosentin osuus (2013–2014). Vuonna 2015 uusiutuvien energialähteiden osuuksien arvioidaan olevan noin 16,4 prosenttia energian kokonaisloppukulutuksesta, kun taas vuosien 2015–2016 ohjeellisen kehityspolun mukainen osuus on 13,8 prosenttia. Koska kehityspolku kuitenkin jyrkkenee tulevina vuosina, on tehostettava toimia, jotta pysytään aikataulussa, kuten kuvasta 1 käy ilmi.

Vuonna 2014 EU ja suurin osa jäsenvaltioista olivat aikataulussa vuoden 2020 sitovien tavoitteidensa saavuttamisessa. Edistys on ollut nopeinta sähkösektorilla, mutta suurin absoluuttinen vaikutus on edelleen lämmitys- ja jäähdytyssektorilla. Hitaimmin on tähän mennessä edistynyt liikennesektori. Lämmitys- ja jäähdytyssektorin sekä liikennesektorin suuret hyödyntämättömät mahdollisuudet vaativat lisätoimia, kuten on todettu ehdotuksessa uusiutuvaa energiaa koskevan direktiivin uudelleenlaatimisesta vuoden 2020 jälkeiselle ajalle, joka on osa marraskuussa 2016 esiteltyä ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” pakettia. Paketissa vahvistetaan Euroopan komission sitoutuminen Euroopan unionin saamiseen maailman kärkeen uusiutuvan energian käytössä ja varmistetaan energian kuluttajien etujen toteutuminen.

Ensinnäkin uusiutuvilla energialähteillä on ollut energiavarmuuden kannalta suuri merkitys. Niiden arvioitu osuus fossiilisten polttoaineiden tuonnin säästöistä oli vuonna 2015 yhteensä 16 miljardia euroa, ja vuonna 2030 sen ennustetaan olevan 58 miljardia euroa. Toiseksi kustannusten pienentyessä tekniikan edistymisen ansiosta erityisesti sähköntuotantoalalla uusiutuvia energialähteitä voidaan myös edelleen asteittain integroida markkinoille. Uudelleenlaadittu uusiutuvaa energiaa koskeva direktiivi vuoden 2020 jälkeiselle ajalle yhdessä markkinoiden rakennetta koskevien ehdotusten kanssa, jotka ovat osa ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” pakettia, mahdollistavat uusiutuvien energialähteiden osallistumisen markkinoille muiden energialähteiden kanssa tasavertaisin edellytyksin. Kolmanneksi uusiutuvat energialähteet kulkevat myös käsi kädessä energiatehokkuuden kanssa. Sähkösektorilla siirtyminen poltettavien fossiilisten polttoaineiden käytöstä uusiutuvien ei-poltettavien energialähteiden käyttöön voisi vähentää primäärienergian kulutusta. Rakennussektorilla uusiutuvaan energiaan perustuvat ratkaisut voivat parantaa rakennusten energiatehokkuutta kustannustehokkaasti. Neljänneksi uusiutuvat energialähteet ovat myös unionin energiajärjestelmän hiilestä irtautumisen kannalta ratkaiseva tekijä. Uusiutuvien energialähteiden avulla vuonna 2015 saavutettu kasvihuonekaasupäästöjen kokonaisvähennys vastaa määrältään Italian päästöjä. Viidenneksi uusiutuvat energialähteet ovat myös tärkeässä roolissa, jotta EU:sta voi tulla maailmanlaajuinen johtaja innovoinnissa. EU on ollut tällä alalla edelläkävijä: sillä on 30 prosenttia uusiutuvaan energiaan liittyvistä maailmanlaajuisista patenteista. EU on myös sitoutunut asettamaan etusijalle tutkimuksen ja innovoinnin energiakäänteen edistämiseksi.

Uusiutuva energia on yksi energiaunionin keskeisistä painopisteistä. Uusiutuvaa energiaa koskeva direktiivi on ollut ja tulee jatkossakin olemaan energiaunionipolitiikan keskiössä ja keskeinen tekijä, jotta voidaan tuottaa puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille, saada EU maailman kärkeen uusiutuvan energian käytössä sekä edistää samalla energiaunionin viittä ulottuvuutta.

Liikenne on ainoa sektori, joka tällä hetkellä alittaa kansallisten uusiutuvaa energiaa käsittelevien toimintasuunnitelmien mukaisten koottujen kehyspolkujen tason EU:n tasolla kuuden prosentin osuudellaan uusiutuvasta energiasta vuonna 2015. Tämä vahvistaa sen, että edistyminen kohti liikenteen pakollista 10 prosentin tavoitetta on melko hidasta, mikä johtuu eri ongelmista, kuten suhteellisen suurista kasvihuonekaasujen vähentämisen kustannuksista sekä sääntelyyn liittyvästä epävarmuudesta. Tällä sektorilla uusiutuva energia on pääosin peräisin biopolttoaineista (88 prosenttia) ja sähkön osuus on paljon rajallisempi tässä vaiheessa.

Aurinkosähkö yleistyi nopeasti, ja vuonna 2015 sen osuus kaikesta uusiutuvasta sähköstä oli 12 prosenttia. Vuonna 2013 sen käyttö ohitti ensimmäisen kerran kiinteän biomassan. Vuonna 2015 EU28:n aurinkosähköstä 38 prosenttia tuotettiin Espanjassa, Italiassa ja Saksassa. Aurinkosähkön huomattavaa kasvua on vauhdittanut tekniikan nopea edistyminen, kustannusten pienentyminen ja suhteellisen lyhyet hankkeiden kehittämisajat. Se on mahdollistanut nopean ja kustannustehokkaan käyttöönoton ja edistänyt myös kuluttajan asettamista energiakäänteen keskiöön. Kuluttajien vaikutusmahdollisuuksien lisäämiseen liittyvää tavoitetta ovat vahvistaneet ehdotus uusiutuvaa energiaa koskevan direktiivin uudelleenlaatimisesta sekä markkinoiden rakennetta koskevat ehdotukset. Alueellinen yhteistyö lisääntyi, kun Saksa ja Tanska allekirjoittivat heinäkuussa 2016 yhteistyösopimuksen aurinkopaneeliasennuksista järjestettävien huutokauppojen vastavuoroisesta avaamisesta. Sopimus on askel siihen suuntaan, että tukijärjestelmiä avataan rajat ylittävälle osallistumiselle, mitä ehdotetaan uudelleenlaaditussa uusiutuvaa energiaa koskevassa direktiivissä.

Tuulivoiman käyttöönotto yli nelinkertaistui ajanjaksolla 2004–2015, ja tällä hetkellä sen osuus uusiutuvasta sähköstä on noin kolmasosa. Maatuulivoiman käyttöönotto on näiden vuosien mittaan ollut lähellä ennakoitua kehityspolkua. Suurimmat osuudet siitä ovat peräisin Espanjasta ja Saksasta. Merituulivoimassa neljän maan (Ruotsi, Saksa, Yhdistynyt kuningaskunta ja Tanska) arvioidaan myös ylittävän vuoden 2015 ennakoidun kehityspolun tason. EU:n tasolla merituulivoiman käyttöönotto on kuitenkin edistynyt odotettua hitaammin ja poikkesi vuonna 2015 kansallisissa toimintasuunnitelmissa kaavaillusta tasosta 12 prosenttia, mikä johtui suurimmaksi osaksi alun perin korkeista kustannuksista (jotka ovat nyt huomattavasti pienemmät) ja verkkoyhteysongelmista. Kehitys on kuitenkin nopeutunut huomattavasti viime vuosina.

Kansalliset tukijärjestelmät vaihtelevat eri puolilla unionia, ja niitä on muutettu lukuisia kertoja. Ehdotus uusiutuvaa energiaa koskevan direktiivin uudelleenlaadinnasta sisältää useita säännöksiä, joiden tarkoituksena on lisätä investoijien luottamusta niin, että sovelletaan Euroopan laajuista ja markkinalähtöistä lähestymistapaa ja estetään taannehtivat muutokset, jotka vaarantavat tuettujen hankkeiden talouden.

Lämpöpumppuihin perustuva tuotanto kasvoi tasaisesti 1,8 Mtoe:sta vuonna 2004 aina 9,7 Mtoe:iin vuonna 2015 ylittäen näin kansallisten uusiutuvaa energiaa käsittelevien toimintasuunnitelmien ohjeellisen kehityspolun tason (7,3 Mtoe). Italia on lämpöpumppujen käyttöönotossa johtava maa, ja siellä on eniten lämpöpumppuja, joita tosin käytetään ensisijaisesti jäähdytykseen. EU:n lämpöpumppumarkkinat ovat hidastuneet vuodesta 2013, mutta niillä on hyvät kasvumahdollisuudet tulevina vuosina.

Jäsenvaltiot ovat edistyneet hallinnollisten rasitteiden vähentämisessä uusiutuvaa energiaa koskevan direktiivin voimaantulon jälkeen. Suurin osa niistä on asettanut enimmäismääräajat lupamenettelyille ja helpottanut menettelyjä pienen mittakaavan hankkeiden osalta. Useimmat niistä osoittavat myös tiettyjä maantieteellisiä alueita uusiutuvan energian hankkeisiin. Lisäksi entistä useampi jäsenvaltio tarjoaa hankkeiden kehittäjille mahdollisuuden hakemusten jättämiseen verkossa. Kuten kuvasta 7 käy ilmi, esteitä on edelleen: keskitetty asiointipiste puuttuu tai lupaa ei myönnetä automaattisesti, vaikka määräaika ylittyisi.

Hallinnolliset esteet lisäävät kehittämiskustannuksia epävarmuuden vuoksi, mikä vaikuttaa erityisesti uusiutuvaan energiaan liittyviin hankkeisiin, koska niillä on suuremmat pääomakustannukset kuin perinteiseen energiaan liittyvillä hankkeilla. Tällaiset esteet voivat johtaa käyttöönoton viivästymiseen tai jopa estää hankkeiden toteutumisen. Teknologiakustannusten pienentyessä nopeasti hallintomenettelyjen osuus uusiutuvaan energiaan liittyvien hankkeiden kokonaiskustannuksista on suhteellisesti ottaen kasvussa. Uusiutuvaa energiaa koskevassa direktiivissä edellytetään, että uusiutuvaan energiaan liittyviä hankkeita koskevat jäsenvaltioiden lupamenettelyt ovat oikeasuhteisia ja tarpeellisia. Siinä asetetaan jäsenvaltioille myös velvollisuus ilmoittaa ensimmäisessä edistymistä koskevassa kertomuksessaan, aikovatko ne i) perustaa yksittäisen hallintoelimen vastaamaan uusiutuvan energian tuotantolaitosten hakemuksista, ii) päättää, että laitoksen lupahakemus katsotaan automaattisesti hyväksytyksi, jos lupaviranomainen ei ole vastannut asetetussa määräajassa, tai iii) osoittaa maankäytön suunnittelussaan tiettyjä maantieteellisiä alueita soveltuviksi uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian tuotantoon.

PRIMESin viiteskenaariossa 2016 oletetaan, että EU kokonaisuudessaan ja suurin osa jäsenvaltioista toteuttaa vuoteen 2020 mennessä riittävästi toimia näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Jäsenvaltioilla, jotka eivät tämän hetkisen ennusteen mukaan saavuta kansallisia uusiutuvan energian osuuden sitovia tavoitteitaan vuoteen 2020 mennessä, on mahdollisuus käyttää yhteistyömekanismeja. Taulukko 1 on yhteenveto aiemmasta, nykyisestä ja odotetusta uusiutuvan energian käyttöönotosta jäsenvaltiotasolla, mukaan lukien nykyinen liikennesektorin kehityspolku verrattuna 10 prosentin erityistavoitteeseen.

EU:n ulkopuolelta tuodaan bioetanolin raaka-aineeksi Ukrainasta maissia ja vehnää, Kanadasta vehnää, Venäjältä ja Moldovasta ohraa ja ruista ja Serbiasta sokerijuurikasta. Biodieselin raaka-aineita tuotiin EU:hun eniten Indonesiasta ja Malesiasta (palmuöljy) sekä Brasiliasta ja Yhdysvalloista (soijapapu). Rapsiöljystä suurin osa on peräisin EU:sta. Raaka-aineiden käyttömahdollisuudet kehittyneiden uusiutuvien polttoaineiden valmistuksessa ovat hyvin suuret, mutta kaupallisen mittakaavan tuotantolaitoksia on edelleen vähän.

EU:ssa maaperän laatuun kohdistuvia riskejä torjutaan yhteisellä maatalouspolitiikalla ja unionin sekä jäsenvaltioiden ympäristölainsäädännöllä. Kolmansissa maissa voisi tapahtua maan kasvukunnon heikkenemistä, jos biopolttoaineiden raaka-aineiden viljely laajenisi maille, jotka eivät sovi hyvin maatalouskäyttöön. Tutkimukset osoittavat, että joillakin EU:n biopolttoaineiden raaka-aineiden kauppakumppaneilla (esimerkiksi Brasilialla, Kanadalla, Perulla, Ukrainalla ja Venäjällä) on viljelymaa-alueita, jotka soveltuvat ominaisuuksiltaan huonosti viljelyyn (riippumatta siitä, miten viljelykasvia käytetään), mikä vaikuttaa maaperään.

EU:ssa ei raportoitu biopolttoaineiden tuotannon vaikutuksista veden saatavuuteen. Saksa on ilmoittanut veden laatuun kohdistuvista kielteisistä vaikutuksista. Niiden syynä ovat nitraatit alueilla, joilla on paljon karjaa ja yli 50 prosenttia maatalousmaasta käytetään maissin tuotantoon biokaasua varten, mitä käytetään kuitenkin pääasiassa sähköntuotantoon. Kolmansista maista ei ole näyttöä siitä, että biopolttoaineita EU:hun vievien kauppakumppaneiden biopolttoainetuotannon ja vesistressin välillä olisi suora yhteys.

Elintarvikkeiden hinnoista on syytä huomata, että maataloushyödykkeiden hinnat laskivat vuosina 2012–2015. Vuonna 2015 kasviöljyjen hinnat olivat alhaisimmillaan vuoden 2005 jälkeen (Yhdysvaltain dollareissa), kun taas rehuna käytettävien öljysiemenpohjaisten jauhojen ja kakkujen hinnat nousivat. Kasviöljyjen pienempi kysyntä biopolttoaineiden tuotannossa oli yksi öljyjen ja rasvojen hintojen putoamiseen vaikuttaneista tekijöistä. Muita tekijöitä olivat viljojen suuri tarjonta ja suuret varastot, jauhojen korvaaminen viljatuotteilla ja alhaiset raakaöljyn hinnat.

EU:n etanolin kulutuksella oli hyvin vähän vaikutusta viljanhintoihin, koska EU:n osuus etanolin maailmanmarkkinoilla oli alle seitsemän prosenttia ja tärkein viljojen maailmanmarkkinoita edistävä tekijä on rehun kysyntä. Tulevaisuudessa biopolttoaineiden kulutuksen odotetaan kasvavan eniten kehitysmaissa, ja samalla ennustetaan, että kasvavan ja entistä vauraamman väestön elintarvikkeiden ja rehun kysyntään vastataan lähinnä tuottavuutta kasvattamalla. Tuottavuuden paranemisen odotetaan lisäävän satoja noin 80 prosenttia.

Maankäyttöoikeuksien osalta uusimmat raportit suuren mittakaavan maakaupoista vahvistavat komission vuoden 2015 uusiutuvan energian tilannekatsauksen tulokset, joiden mukaan vain hyvin pieni osa EU:n ulkopuolisista biopolttoainehankkeista on kehitetty EU:n markkinoita silmällä pitäen. Monet 2000-luvun alussa käynnistetyt maanhankintahankkeet myös epäonnistuivat eivätkä toteutuneet todellisina biopolttoaineen tuotantohankkeina. Investoijien kiinnostus oli vuosina 2014–2015 vähäistä, ja hieman yli puolet (51 prosenttia) hankitusta maasta jäi käyttämättä (67 prosenttia Saharan eteläpuolisessa Afrikassa). Kauppoja on vaikea yhdistää selvästi biopolttoaineisiin, koska sato saattaa päätyä elintarvikeketjuun sen mukaan, mitkä ovat hyödykkeiden hinnat sadonkorjuun aikana, tai muiden tekijöiden vuoksi. On myös syytä huomata, että YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö (FAO) vastasi kehitysmaissa paikallisyhteisöihin ja maankäyttöoikeuksiin kohdistuvia vaikutuksia koskeviin huoliin hyväksymällä vuonna 2012 maaomistuksen vastuullista hallintoa koskevat ohjeet (”Guidelines on Responsible Governance of Tenure”) ja vuonna 2014 vastuullista investoimista maatalouteen koskevat ohjeet (”Guidelines for Responsible Investments in Agriculture”). Kehitysmaissa EU:n useita sidosryhmiä koskevat kestävyyden sertifiointijärjestelmät (esimerkiksi ISCC, RSPO RED ja RSB EU RED) kattavat myös sosiaaliset ja taloudelliset sekä ympäristöön liittyvät kestävyysnäkökohdat, jotka menevät pidemmälle kuin EU:n pakolliset kestävyyskriteerit.





4. PÄÄTELMÄT

Uusiutuvan energian käytön edistäminen on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 194 artiklan mukaisesti olennainen osa EU:n energiapolitiikkaa ja vaikuttaa merkittävästi energiaunionin puitestrategian täytäntöönpanoon. Komission marraskuussa 2016 osana ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” pakettia ehdottama uusi lainsäädäntökehys vuoden 2020 jälkeiselle ajalle perustuu kokemuksiin, joita on kertynyt nykyisen uusiutuvaa energiaa koskevan direktiivin voimassaolon aikana. Sen tarkoituksena on ”eurooppalaistaa” uusiutuvaa energiaa koskevaa politiikkaa ja maksimoida uusiutuvan energia käyttö rakennus-, liikenne- ja teollisuussektoreilla. Komissio on ehdottanut tehostettuja säännöksiä, joilla luodaan sopivat olosuhteet investoinneille, mukaan lukien tukien asteittainen rajat ylittävä avaaminen, takautumattomuuden periaate, nopeutetut hallintomenettelyt ja kuluttajien vaikutusmahdollisuuksien parantaminen. Sähkö-, liikenne- sekä lämmitys- ja jäähdytyssektorille kohdistetaan uusia konkreettisia toimenpiteitä, ja samalla ehdotetaan vuoden 2020 kansallisten tavoitteiden käyttöä perustasona tarkasteltaessa jäsenvaltioiden edistymistä vuoden 2020 jälkeen. Bioenergiaan liittyen komissio on ehdottanut EU:n bioenergian kestävyyskehyksen vahvistamista laajentamalla sitä kattamaan myös biomassan ja biokaasun, joita käytetään lämmön- ja sähköntuotantoon suurissa energiantuotantolaitoksissa.

EU:ssa ja suurimmassa osassa jäsenvaltioita uusiutuvan energian osuus oli 16 prosenttia energian loppukulutuksesta vuonna 2014, ja ne ovat näin uusiutuvan energian käyttöönoton ohjeellisessa kehityspolussa kaavaillulla tasolla. Vuoden 2015 arviot kuitenkin osoittavat, että jäsenvaltioiden on edelleen toteutettava toimia saavuttaakseen niille vuodeksi 2020 asetetut sitovat tavoitteet, koska kehityspolku jyrkkenee. Tämä koskee erityisesti Ranskaa, Luxemburgia ja Alankomaita, joiden on kasvatettava osuuksiaan huomattavasti vuonna 2016, jotta ne saavuttaisivat oman kehityspolkunsa tason. Pidemmälle tulevaisuuteen ulottuvat ennusteet osoittavat, että EU kokonaisuudessaan saavuttaisi 20 prosentin tavoitteensa vuoteen 2020 mennessä. Joidenkin jäsenvaltioiden, kuten Irlannin, Luxemburgin, Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan, on ehkä lisättävä yhteistyötä muiden jäsenvaltioiden kanssa ja käytettävä tilastollisten siirtojen kaltaisia yhteistyömekanismeja saavuttaakseen kansalliset sitovat tavoitteensa ajoissa.

Lämmitys- ja jäähdytyssektorin osuus energian loppukulutuksesta EU:n tasolla on noin puolet, ja se on edelleen eniten energiaa käyttävä sektori. Se on myös merkittävin tekijä uusiutuvaa energiaa koskevan tavoitteen saavuttamisessa, koska kyseisellä sektorilla kulutetaan puolet uusiutuvasta energiasta, vaikka sen kasvuvauhti onkin ollut hitaampaa kuin sähkösektorilla. Vuonna 2015 EU:n lämmitys- ja jäähdytysenergiasta saatiin uusiutuvista energialähteistä 18,1 prosenttia, ja siitä biomassan osuus oli selvästi suurin.

Sähkösektorilla uusiutuvien energialähteiden osuuden kasvu on ollut nopeinta, ja se on nyt 28,3 prosenttia sähkön kokonaistuotannosta. Vuonna 2015 suurin uusiutuvan sähkön tuottaja oli edelleen vesivoima. Eniten kasvua tapahtui maatuulivoimassa. Aurinkosähkön kehitys on ollut epätasaista: siinä nähtiin kasvupiikki vuosina 2011 ja 2012, mutta kasvuluvut ovat olleet sen jälkeen joka vuosi pienemmät. Vaihtelevan uusiutuvan energian osuus on yhteensä 12 prosenttia EU:n bruttosähköntuotannosta.

Liikennesektorilla uusiutuvien energialähteiden kasvu oli edelleen hitainta, keskimäärin 0,5 prosenttiyksikköä vuodessa vuosina 2005–2014, ja kasvu hidastui selvästi vuoden 2011 jälkeen. Uusiutuvan energian osuus oli tällä sektorilla 5,9 prosenttia vuonna 2014 (ja arviolta vain 6,0 prosenttia vuonna 2015), kun sen sektorikohtainen tavoite vuodeksi 2020 on 10 prosenttia. Tämä hidas edistys johtuu monista ongelmista, kuten sääntelyyn liittyvästä epävarmuudesta ja edistyneiden biopolttoaineiden myöhästyneestä käyttöönotosta.

Jäsenvaltiot ovat edistyneet hallinnollisten esteiden poistamisessa, mutta tämä edistys ei ole ollut yhdenmukaista koko unionissa. Parantamisen varaa on vielä runsaasti erityisesti luvan myöntämisessä automaattisesti hallintomenettelyn määräajan ylittyessä ja keskitettyjen asiointipisteiden perustamisessa.

EU:ssa kulutetuista biopolttoaineista suurin osa valmistetaan unionissa kotimaisista raaka-aineista. Niiden ei ole todettu aiheuttavan merkittäviä suoria haitallisia vaikutuksia biologiseen monimuotoisuuteen, maaperään, veteen, elintarviketurvallisuuteen tai kehitysmaihin. Epäsuorien maankäytön muutosten riski on silti edelleen olemassa. Mallinnusanalyysissä havaittiin epäsuorien maankäytön muutosten riskejä, jotka johtuvat ravintokasveista tuotetuista biopolttoaineista. Siksi EU on epäsuoria maankäytön muutoksia koskevan direktiivin hyväksyessään rajoittanut näiden biopolttoaineiden osuuden 10 prosenttiin liikennesektorin uusiutuvan energian tavoitteesta. Lisäksi komissio on hiljattain ehdottanut, että ravintokasveista tuotettujen biopolttoaineiden osuutta pienennetään asteittain vuoden 2020 jälkeen ja niiden vähittäistä korvaamista kehittyneillä biopolttoaineilla ja uusiutuvalla sähköllä edistetään.

Ehdotus uusiutuvista lähteistä peräisin olevaa energiaa koskevan direktiivin uudelleenlaadinnasta sekä ”Puhdasta energiaa kaikille eurooppalaisille” paketin muut ehdotukset ovat nyt Euroopan parlamentin ja neuvoston tarkasteltavina. Niiden tarkoituksena on poistaa edellä mainitut esteet, jotka rajoittavat edelleen uusiutuvien energialähteiden käytön kasvua. Tämä osoittaa Euroopan komission pyrkivän määrätietoisesti saamaan Euroopan unionin maailman kärkeen uusiutuvan energian käytössä.