KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE - Ydinturvallisuus Euroopan unionissa

JOHDANTO

1. Vihreä kirja "Energiahuoltostrategia Euroopalle", jonka komissio antoi 29. marraskuuta 2000 [1], käynnisti vilkkaan, puolueettoman ja avoimen keskustelun ydinenergiasta. Komissio antoi 26. kesäkuuta 2002 vihreää kirjaa koskevan loppuraportin [2], jonka mukaan "jäsenvaltioilla on - rajoittamatta niiden omaa päätösvaltaa energiakysymyksissä - oltava käytettävissään mahdollisimman laaja energiavaihtoehtojen valikoima. Myös ydinvoimavaihtoehto on avoinna niille Euroopan unionin jäsenvaltioille, jotka haluavat sitä käyttää."

[1] KOM(2000) 769 lopullinen, 29.11.2000. "Energiahuoltostrategia Euroopalle", Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto, 2001, ISBN 92-894-0319-5.

[2] KOM(2002) 321 lopullinen, annettu 26. kesäkuuta 2002, loppuraportti vihreästä kirjasta "Energiahuoltostrategia Euroopalle".

2. Euroopan unionin ydinenergiatoimista siviilialalla määrätään vuonna 1957 allekirjoitetussa Euratomin perustamissopimuksessa. Perustamissopimuksella perustettiin hankintakeskus, jonka tehtävänä on huolehtia säännöllisestä ja tasapuolisesta ydinmateriaalien hankkimisesta eurooppalaisille käyttäjille, ja Euratomin ydinmateriaalivalvontatoimisto, jonka tehtävänä on tarkastaa, ettei ydinmateriaaleja käytetä muihin kuin ilmoitettuihin tarkoituksiin. Tässä tehtävässä toimii 250 tarkastajaa. Komission nimeämän korkean tason asiantuntijaryhmän raportissa helmikuulta 2002 todettiin, että ydinturvallisuuden kokonaisvaltaista käsittelyä varten olisi suotavaa, että tarkastajien tehtäväpiiriä laajennettaisiin turvajärjestelyjen alalle [3]. Perustamissopimuksella ja yhteisön lainsäädännöllä perustettu järjestelmä varmistaa maailman tehokkaimman ydinmateriaalien valvonnan. Euratomin hankintatoimisto ja ydinmateriaalivalvontatoimisto täydentävät toisiaan, ja niihin keskittyy unionin yleinen toimivalta, joka kattaa koko polttoainekierron niin ydinmateriaalien kuin jätteiden osalta.

[3] SEC(2002) 658, Loyola de Palacion ja Neil Kinnockin tiedonanto Euratomin ydinmateriaalivalvontaviraston tehtävästä ja energian ja liikenteen pääosaston organisaatiokaavion tarkistuksesta, 26. kesäkuuta 2002.

Euratom-perustamissopimuksen tärkeimpänä tehtävänä oli kuitenkin valvoa ydinvoimaloiden toiminnan turvallisuutta, joka taataan muun muassa terveyden suojelua koskevien toimintalinjojen avulla. Säteilysuojelun alalla on laadittu tärkeä erityislainsäädäntö erillään Kansainvälisen atomienergiajärjestön määräyksistä. On paradoksaalista, ettei ydinlaitosten turvallisuusnormien osalta ole tapahtunut samanlaista kehitystä, vaikka niiden pitäisi nimenomaan vastata väestön konkreettisesta suojelusta ionisoivaa säteilyä vastaan ja vaikka komissiolla on ollut jo useita vuosia käytettävissään kiistatonta teknistä asiantuntemusta Yhteisessä tutkimuslaitoksessa (YTK). Säteilysuojelua koskevia säännöksiä olisi täydennettävä vahvistamalla yhteisiä sekä käytössä olevien että käytöstä poistettavien ydinlaitosten turvallisuusnormeja, kuten Eurooppa-neuvosto on vaatinut erityisesti Laekenin huippukokouksessa ja kuten Euroopan parlamentti on puolestaan edellyttänyt 8. heinäkuuta 2002 hyväksymässään Rübigin mietinnössä, joka koskee komission kertomusta Euratomin ydinmateriaalitoimiston toiminnasta vuosina 1999-2000.

3. Useiden Keski- ja Itä-Euroopan maiden liittyminen piakkoin, vuonna 2004, Euroopan unioniin on ainutlaatuinen tapahtuma yhteisön historiassa. Näiden maiden 1900-luvun historia ja niiden talouden kehitys on tuonut esiin kysymyksen, jota unionin edellisten laajennusten yhteydessä käsiteltiin vähän, nimittäin ydinenergia-alan. Kuten energiahuoltoa käsittelevässä vihreässä kirjassa korostetaan, ehdokasmaiden riippuvuus energian tuonnista ja niiden energiatase eroavat vain vähän unionin 15 jäsenvaltion vastaavista asioista. Siitä huolimatta ydinenergia-alaan on kiinnitettävä aiempaa enemmän huomiota Euroopan unionin laajenemisen yhteydessä.

Ehdokasmaista seitsemällä on ydinvoimaloita, joissa on kaikkiaan 22 reaktoria. Vuonna 2004 unioniin liittyy viisi maata, joilla on käytössä 19 ydinreaktoria. Kun otetaan huomioon hakijamaiden suhteet Venäjän federaation kanssa, jotka perustuvat entiseen riippuvuuteen Neuvostoliitosta, sekä hakijamaiden velvollisuus saattaa yhteisön säädökset osaksi kansallista lainsäädäntöä, voidaan todeta, että yhteisön toimet ydinalalla ovat tarpeen riippumatta energiapoliittisista valinnoista tai niistä valinnoista, joita niin uudet kuin vanhat jäsenvaltiot tulevat jatkossa tekemään.

4. Tämä viides laajentuminen on tuonut esille myös ydinturvallisuuteen liittyvät kysymykset. Agenda 2000 -asiakirjassa yksilöitiin ensinnäkin ydinturvallisuusviranomaisten tekemän analyysin pohjalta ne reaktorit, jotka on poistettava käytöstä lähitulevaisuudessa, koska niitä ei parantaa kohtuullisin kustannuksin. Lisäksi muiden reaktorien ja ydinlaitosten turvallisuusarviointi on johtanut siihen, että neuvosto on yhteistyössä komission kanssa vahvistanut selvät suuntaviivat niille parannuksille, jotka on tehtävä, jotta ehdokasmaat voisivat saavuttaa Kölnin Eurooppa-neuvoston kesäkuussa 1999 edellyttämän korkean turvallisuustason.

Yhteisön toteuttaman arvion myötä on kehitetty eurooppalaiset suuntaviivat ydinturvallisuuden alalla. Laekenin Eurooppa-neuvosto vahvisti ne joulukuussa 2001. Eurooppa-neuvosto edellytti, että ydinturvallisuudesta unionissa esitetään säännöllisesti raportteja. Tätä varten on yhteisössä ensin kehitettävä vertailukehys ydinturvallisuusnormeille. Yhteisö on siis toteuttanut konkreettisia toimia ydinlaitosten turvallisuuskysymyksissä nimenomaan ehdokasmaiden hyödyksi. Nykyinen tilanne on kuitenkin sikäli hiukan paradoksaalinen, että yhteisön toiminta ydinturvallisuuden alalla kolmansissa maissa on kansainvälisesti tunnustettua ja kiitettyä, mutta toiminta yhteisön sisällä on rajoitettua.

5. Huomattavan moni Euroopan unionissa sijaitseva ydinlaitos on saapumassa käyttöikänsä päähän. Jotkin valtiot ovat asettaneet kyseenalaiseksi ydinlaitosten ylläpitämisen alueellaan Belgian tapaan. Saksa on puolestaan tehnyt lopullisen päätöksen ja se sulkee viimeisen ydinvoimalan vuonna 2021. Euroopan unioni on vaatinut kahdeksan reaktorin sulkemista ehdokasmaissa vuosina 2008-2009: Bohunice 1 ja 2, Kozloduy 1-4 ja Ignalina 1 ja 2. Tämä seikka - riippumatta jäsenvaltioiden tulevista energiavalinnoista - vaikuttaa erityisesti siten, että sähköalan on laadittava selkeä voimaloiden käytöstäpoistoon tarkoitettujen rahastojen järjestelmä kaikkia jäsenvaltioita ja ehdokasmaita varten. Järjestelmän on taattava se, että käytöstäpoisto voidaan suorittaa turvallisesti. Ydinvoimaloiden käytöstäpoisto vaatii kuitenkin huomattavia rahoitusvaroja. Ydinvoimalan sijoituspaikan ennallistamiseksi tarvitaan noin 15 prosenttia koko suljettavan reaktorin investointikustannuksista, mikä merkitsee sitä, että tarvittava summa voi olla 200 miljoonasta yli miljardiin euroon.

Jäsenvaltiot, joilla on ydinvoimaloita, ovat antaneet rahoitusta koskevia säännöksiä, joilla varmistetaan, että käytöstäpoistotoimien aiheuttamien menojen kattamiseksi on riittävästi varoja, mutta näitä varoja koskevat säännöt vaihtelevat huomattavasti eri jäsenvaltioissa. Tällaiset erot haittaavat sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja tässä tapauksessa sähköalan kilpailua.

Myös Euroopan parlamentti on korostanut (sähkön sisämarkkinoiden yhteisistä säännöistä annettua direktiiviehdotusta koskevan keskustelun yhteydessä) haittavaikutuksia, joita käytöstäpoistorahastojen vääränlaisella käytöllä voi olla kilpailuympäristöön. Näin ollen sen lisäksi, että varmistetaan käytöstäpoistotoimiin tarkoitettujen varojen riittävä saatavuus, on varmistettava, että varat käytetään yksinomaan kyseisiin toimiin.

Ehdokasmailla on samanlaisia säädöksiä tämän tyyppisten rahastojen kokoamisesta, mutta käytettävissä olevat varat ovat yleensä riittämättömiä, koska niiden kokoaminen on aloitettu myöhään. Jos voimaloita on suljettava ennen suunniteltua ajankohtaa, on määrärahaongelma vielä kärjistetympi. Näitä puutteita voidaan tietenkin osittain korjata Phare-ohjelman rahoituksella ja Euratom-lainoilla, mutta sekä sisämarkkinoiden toteuttaminen että ympäristönsuojelu edellyttävät, että määrärahojen saatavuus ja riittävyys taataan laajentuneessa unionissa koko yhteisöä koskevilla säännöillä.

6. Riippumatta siitä, mikä on ydinalan tulevaisuus, mihin ydinvoimaa käytetään - sähköntuotantoon tai lääketieteellisiin tarkoituksiin - ja suhtaudutaanko ydinvoimaan myönteisesti vai kielteisesti, alalla syntyvät radioaktiiviset jätteet edellyttävät radikaaleja ratkaisuja. Vihreästä kirjasta laaditussa loppuraportissa todetaan "käydyn keskustelun osoittaneen, että ydinvoiman tulevaisuus edellyttää selkeää, varmaa ja avointa vastausta kysymykseen radioaktiivisten jätteiden käsittelystä ja kuljettamisesta" [4].

[4] Koska radioaktiivisten materiaalien kuljetus on tärkeä asia, komissiolla on tarkoitus antaa asiasta erillinen tiedonanto, johon mahdollisesti liitetään ehdotuksia alalla annettaviksi säädöksiksi.

Toistaiseksi ei ole ollut olemassa aktiivista politiikkaa, joka koskisi nimenomaan korkea-aktiivisten jätteiden loppusijoitusta. Korkea-aktiivista jätettä on kertynyt lähes puolen vuosisadan ajan välivarastointioloissa, jotka vaihtelevat eri jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa. Jätteitä on säilytetty joko voimaloissa (säteilytettyjen polttoaine-elementtien muodossa) tai välivarastoissa. Syyskuun 11. päivän 2001 tapahtumien jälkeen tällaiset väliaikaiset, usein maanpinnalla sijaitsevat välivarastointipaikat tuntuvat epävarmoilta.

Kuten energiahuoltoa käsittelevässä vihreässä kirjassa korostetaan, ydinvoiman käyttöä voidaan jatkaa vain sillä edellytyksellä, että ydinjäteongelma ratkaistaan tyydyttävästi ja mahdollisimman avoimesti. Komission hiljattain tekemät mielipidetutkimukset [5] ovat vahvistaneet tämän päätelmän ja osoittaneet, että selkeä jätepolitiikan määrittely lisää selvästi yleistä ydinvoiman hyväksyntää. Unionin on varmistettava, että jäsenvaltiot tekevät päätöksensä kohtuullisessa ajassa ja ottavat tulevat sukupolvet huomioon.

[5] Euroopan komission loka-marraskuussa 2001 teettämässä kyselyssä valtaosa (2/3) kyselyyn osallistuneista oli sitä mieltä, että jos ydinjätehuoltoon löydetään riittävän turvallinen ratkaisu, ydinvoima on säilytettävä yhtenä sähköntuotannon vaihtoehtona (Eurobarometri 2001 - Ydinjätteitä koskeva yleinen mielipide Euroopassa).

Suurin osa asiantuntijoista on sitä mieltä, että jätteiden geologinen loppusijoitus on paras ratkaisu radioaktiivisten jätteiden pitkän aikavälin huoltoon. Jätehuoltotekniikoita koskeva tutkimus, jonka tarkoituksena on selvittää, miten pitkäikäisten radioaktiivisten aineiden määrää voitaisiin vähentää, ei ole toteuttamiskelpoinen vaihtoehto geologiselle loppusijoitukselle. Tutkimuksia on kuitenkin jatkettava, jotta tulevilla sukupolvilla olisi mahdollisuus turvautua uusiin jätehuoltotekniikoihin, kuten transmutaatioon, jotta maahan haudattavien jätteiden määrää voitaisiin aikanaan vähentää tuntuvasti. Tätä varten kuudennessa tutkimuksen puiteohjelmassa vuosille 2002-2006 on osoitettu 90 miljoonaa euroa radioaktiivisten jätteiden tutkimukseen. YTK puolestaan pyrkii kuudennessa tutkimuksen puiteohjelmassa toteuttamaan merkittävää tutkimusta radioaktiivisten jätteiden huollon alalla.

7. Laajentumisen yhteydessä myös ratkaisemattomat ongelmat Venäjän federaation kanssa käytävässä ydinmateriaalien kaupassa ovat joutuneet uuteen valoon. Venäjä on merkittävä ydinmateriaalien (luonnonuraanin) toimittaja ja rikastuspalvelujen tarjoaja. 1990-luvun alusta lähtien Venäjä on myynyt markkinoilla suuria määriä luonnonuraania ja erityisesti uraanin rikastuspalveluja maailmanmarkkinoiden hintoja halvempaan hintaan.

Tämä tilanne on johtanut siihen, että Euratomin hankintatoimisto on vuodesta 1992 lähtien pyrkinyt monipuolistamaan hankintalähteitään, jotta vältettäisiin liiallinen riippuvuus Uusista itsenäisistä valtioista. Ensimmäinen luonnos ydinmateriaalien kauppaa koskevaksi sopimukseksi ei onnistunut, koska venäläiset vaativat edullisempia ehtoja. Neuvottelut, jotka aloitettiin myöhemmin Korfussa 24. kesäkuuta 1994 allekirjoitetun kumppanuus- ja yhteistyösopimuksen puitteissa, eivät myöskään tuottaneet tulosta, ja ydinmateriaalien kauppa jätettiin tässä yhteydessä lopulta mainitsematta [6].

[6] Koska osapuolet eivät ole päässeet asiasta sopimukseen, sopimus ei koske suoraan ydinmateriaalien kauppaa. Sopimuksen 22 artiklassa määrätään, että osapuolet sopivat 1 päivään tammikuuta 1997 mennessä kaikkien tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta sopiakseen järjestelystä, joka kattaa ydinmateriaalien kaupan.

Koska osapuolet eivät päässeet asiasta sopimukseen, neuvosto ja komissio ovat hyväksyneet yhteisen lausuman (ns. Korfun julistuksen [7]), jonka mukaan eurooppalaisten uraanin rikastajien osuus on säilytettävä noin 80 prosentissa Euroopan markkinoista. Samanlaista periaatetta on ryhdytty soveltamaan myös luonnonuraanin osalta.

[7] Korfun julistusta ei ole koskaan julkaistu.

Venäjän ja Euroopan unionin välillä lokakuussa 2000 aloitetussa energia-alan vuoropuhelussa Venäjä on tiukentanut vaatimuksiaan. Sen mukaan Korfun julistuksen puitteissa toteutetut toimenpiteet ovat Maailman kauppajärjestön kansainvälistä kauppaa koskevien sääntöjen vastaisia. Lisäksi se pitää tahallaan yllä epätietoisuutta siitä, onko olemassa 30 prosentin kiintiö kaikille unioniin tuoduille energiatuotteille. Tämä vaikuttaa neuvotteluihin, joita käydään muista yhteistä etua koskevista aiheista. Jokainen virallinen tapaaminen, myös Euroopan unionin ja Venäjän huippukokoukset, on Venäjälle uusi tilaisuus ilmaista tyytymättömyytensä sille asetettuihin rajoituksiin ja vaatia tyydyttävää ratkaisua vuodesta 1994 jäädytettyyn ydinmateriaalien kauppaan. Toukokuun 29 päivänä 2002 päättyneen Euroopan unionin ja Venäjän huippukokouksen päätelmien mukaan Venäjä on huolestunut tilanteesta, joka vallitsee ydinmateriaalien tuonnissa EU:n jäsenvaltioihin. Huippukokouksessa sovittiin kumppanuus- ja yhteistyösopimuksen 22 artiklan mukaisesti ja EU:n laajentuminen huomioon ottaen, että molempia osapuolia tyydyttävään ratkaisuun pyritään [8].

[8] Yhteinen julkilausuma. V.V. Putin, Venäjän federaation presidentti, J.M. Aznar, Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja / EU:n yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja, sekä R. Prodi, Euroopan yhteisöjen komission puheenjohtaja, Moskova, 29. toukokuuta 2002. Liite 2.

Ydinmateriaalimarkkinat ovat muuttuneet paljon 1990-luvun alusta niin koko maailmassa kuin Euroopassa ja Venäjälläkin. Ydinaseiden riisumista koskevat sopimukset ja erityisesti sellaisten maiden liittyminen EU:hun, joissa on neuvostotyyppisiä ydinvoimaloita ja jotka hankkivat polttoaineensa lähes yksinomaan Venäjältä, antavat aiheen pohtia uutta pitkän aikavälin kehystä nykyiselle polttoaineenhankintapolitiikalle. Tämä on myös Euroopan unionille oivallinen tilaisuus vakuuttaa Venäjän viranomaisille, että ydinmateriaalien kauppaa koskevien neuvottelujen aloittamisen pitäisi myös mahdollistaa konkreettisten keskustelujen käynnistäminen Venäjällä vielä toiminnassa olevien ensimmäisen sukupolven voimaloiden turvallisuudesta.

8. Aloja, joilla yhteisön lainsäädäntöä olisi täydennettävä, ovat ydinlaitosten turvallisuutta koskevan yhteisön viitekehyksen puute ja käytöstäpoiston turvallisuuden takaavien rahoitusvarojen epävarmuus, turvallisten jätehuoltoratkaisujen puute sekä Venäjän kanssa käytävää ydinmateriaalikauppaa koskevan kehyksen puuttuminen.

Kun komissio antoi vihreän kirjan seurantaraportin 26. kesäkuuta 2002, se sitoutui tekemään pikapuoliin ehdotuksen, joka avaisi tien tehokkaalle ydinturvallisuutta koskevalle yhteisön lähestymistavalle. Lisäksi se lupasi toimia, jotka mahdollistavat nopean edistymisen radioaktiivisten jätteiden huoltoa koskevien ja kestävää kehitystä edistävien ratkaisujen tekemisessä.

A KOKONAISVALTAINEN LÄHESTYMISTAPA YDINTURVALLISUUTEEN EUROOPAN UNIONISSA SUUNNITTELUSTA LAITOSTEN KÄYTÖSTÄPOISTOON

1. Ydinlaitosten turvallisuus: yhteisön toimivaltaa on syvennettävä

1.1 Ydinlaitosten turvallisuuden parantaminen: välttämättömyys laajentuneessa unionissa

a) Unionin toimintakeinot ovat riittämättömät

Euroopan atomienergiayhteisön (Euratomin) perustamissopimus sisältää määräyksiä, joiden nojalla yhteisö voi antaa säännöksiä ydinenergian käytöstä jäsenvaltioissa erityisesti ydinenergian käytön turvaamisen ja terveyden suojelun alalla.

Ydinenergian käytön turvaaminen [9] kuuluu yhteisön toimivaltaan Euratomin perustamissopimuksen VII luvun perusteella. Valvontaa suorittavat Euratomin ydinmateriaalivalvontatoimiston 250 tarkastajaa, joiden tehtävänä on varmistaa, ettei ydinmateriaaleja käytetä muihin kuin ilmoitettuihin tarkoituksiin.

[9] Ydinenergian käytön turvaaminen käsittää ydinmateriaalien ja radioaktiivisten aineiden saantiin, suojeluun ja käyttöön liittyvät toimenpiteet. Käytännössä se kattaa turvajärjestelyt ja ydinaineiden leviämisen estämiseen liittyvän valvonnan.

Ydinlaitosten [10] turvallisuutta [11] koskevaa toimivaltaa ei ole yhtä yksiselitteisesti määrätty Euratomin perustamissopimuksessa. Kun perustamissopimuksesta neuvoteltiin 50-luvun alussa, ydinteollisuus oli vielä lapsenkengissä. Siinä yhteydessä oli itsestään selvää, että ydinalaa oli edistettävä. Siitä syystä ydinlaitosten turvallisuus kuuluu kansallisten viranomaisten alaisuudessa olevien ydinalan toimijoiden velvollisuuksiin.

[10] Ydinlaitoksilla tarkoitetaan yleisesti ydinpolttoainekiertoon kuuluvia laitoksia (erityisesti siviilikäyttöön tarkoitettuja reaktoreja, tutkimusreaktoreja. jälleenkäsittelylaitoksia ja rikastuslaitoksia).

[11] Ydinturvallisuus (ydinvoiman käytön turvaaminen) koskee toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on varmistaa, että ydinlaitokset on suunniteltu tehokkaiksi ja turvallisiksi ja että niitä käytetään tehokkaasti ja turvallisesti.

Euratomin perustamissopimuksen (2 artiklan b alakohta) nojalla komissio kyseisessä perustamissopimuksessa määrätyin edellytyksin "laatii yhtenäiset turvallisuusmääräykset väestön ja työntekijöiden terveyden suojelemiseksi sekä huolehtii niiden noudattamisesta". Terveyden suojelua koskevassa kyseisen perustamissopimuksen III luvussa on määräyksiä perusnormeista, jotka koskevat suojelemista ionisoivalta säteilyltä.

Perustamissopimuksen III lukua on sovellettu erityisesti säteilysuojelussa. Perustamissopimuksen laatimisen aikoihin säteilysuojelu oli jo monien vuosien ajan herättänyt huolta erityisesti radioaktiivisten aineiden lääketieteellisen käytön vuoksi. Säteilysuojelun ala onkin itse asiassa eriytynyt lääketieteellisestä radiologiasta, koska on nimenomaisesti haluttu suojella röntgensäteilylaitteita käyttävää sairaalahenkilökuntaa.

Joka tapauksessa on kiistatonta, että korkeatasoisen ydinturvallisuuden ylläpito on sisällytetty Euroopan atomienergiayhteisön tehtäviin. Ydinturvallisuus ja säteilysuojelu liittyvät nykyisin läheisesti yhteen, sillä molemmilla tähdätään yhteiseen tavoitteeseen eli terveyden suojeluun. Näin ollen näiden kahden tieteenalan välillä ei ole enää mahdollista eikä toivottavaa tehdä eroa.

Yhteisö ei ole tähän mennessä käyttänyt kaikkea toimivaltaansa ydinturvallisuuden alalla. Komissio on jo yli 25 vuoden ajan toiminut aktiivisesti ydinturvallisuuskäytänteiden yhdenmukaistamiseksi erityisesti ydinturvallisuuden [12] teknisiä ongelmia koskevien 22. heinäkuuta 1975 [13] ja 18. kesäkuuta 1992 [14] annettujen neuvoston päätöslauselmien perusteella. Näkyvissä oleva laajentuminen korostaa tehokkaamman toiminnan tarvetta.

[12] Tässä tarkoitetaan "ydinenergian käytön turvaamista". Ranskankieliset termit "sécurité" ja "sûreté" sekoitetaan usein. Sekaannus johtuu englanninkielisen termin "safety" käännöksestä.

[13] EYVL C 185, 14.8.1975, s. 1.

[14] EYVL C 172, 18.6.1992, s. 2.

Euroopan unioni alkoi kantaa huolta Keski- ja Itä-Euroopan maiden sekä entisen Neuvostoliiton tasavaltojen ydinlaitosten turvallisuudesta sen jälkeen kun Tsernobylissä sattui vuonna 1986 ydinalan historian kiistatta vakavin onnettomuus. Toinen merkittävä tapahtuma tässä suhteessa oli vuonna 1992 Münchenissä pidetty G-7-maiden huippukokous.

Yhteisössä on tehty työtä, jotta ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuus saataisiin korkealle tasolle, ja tässä yhteydessä on kehitetty ydinturvallisuuden eurooppalaiset suuntaviivat. Nämä suuntaviivat, jotka on laadittu ehdokasmaita varten, ovat yleisesti sovellettavissa, ja niiden on oltava perustana vertailumenetelmälle, jota yhteisössä käytetään jäsenvaltioiden ydinlaitosten turvallisuuden arviointiin.

Kansainvälisessä atomienergiajärjestössä IAEA:ssa laaditut normit ovat samaten tärkeitä ydinturvallisuuden parantamisessa. Ne eivät kuitenkaan ole oikeudellisesti velvoittavia eikä niitä voida aina käytännössä suoraan soveltaa Euroopan ydinteollisuuden tekniikoihin. Yhteisön menettelyt sääntöjen antamiseksi ja niiden mukauttamiseksi ovat sitä paitsi paljon nopeampia kuin hallitusten välisen päätöksenteon mekanismit. Samanlaisiin ongelmiin Euroopan yhteisö on jo törmännyt meriliikenteen ja ilmailun alalla.

Suojeleminen ionisoivalta säteilyltä ei rajoitu pelkästään ydinlaitoksen toimintakauteen. Ydinlaitoksen lopullinen sulkeminen onkin alku uudelle vaiheelle, jonka tavoitteena on vapauttaa ydinlaitoksen sijoituspaikka laitoksen toiminnasta johtuvista, säteilysuojelua koskevista rajoituksista. Nämä rajoitukset johtuvat siitä, että laitoksessa on suuria määriä radioaktiivisia aineita: rakennemateriaaleja, laitteita, käytöstä aiheutuneita jätteitä ja käytettyä polttoainetta.

Nämä materiaalit on poistettava ja ne on käsiteltävä tavalla, joka vastaa niiden fysikaalisia ominaisuuksia ja radioaktiivisuuden tasoa. Tässä on noudatettava voimassa olevia turvamääräyksiä. Kaikissa näissä toiminnoissa, joita kokonaisuutena kutsutaan ydinvoimalan käytöstäpoistoksi, muodostuu runsaasti jätteitä. Radioaktiivisten jätteiden loppusijoitus onkin käytöstäpoiston suurin kustannuserä.

Jäsenvaltioissa on myös voimassa oikeudellisia säännöksiä, joissa vahvistetaan ydinlaitosten käytöstäpoistostrategiat. Kyseisissä säännöksissä määritellään asiaan liittyviä erilaisia toimintoja koskevat vastuut ja säädetään mekanismeista, joiden avulla voidaan koota riittävät rahoitusvarat niiden menojen kattamiseksi, jotka aiheutuvat käytöstäpoistoprosessin kunkin vaiheen erilaisista toiminnoista, radioaktiivisten jätteiden ja käytetyn polttoaineen pitkän aikavälin huolto mukaan luettuna.

Rahoitusvarojen määrissä on eri maiden välillä suuria eroja, jotka eivät johdu ainoastaan ydinvoimaloiden lukumääristä vaan myös käytöstäpoistoon tarvittavien varojen arvioinnissa käytetyistä erilaisista menetelmistä. Rahoituksen määrä riippuu paljolti valituista käytöstäpoistostrategioista, tulevien kustannusten laskumenetelmistä ja rahoitusmuuttujien kehitysarvioista. Käytöstäpoistoon tarvittavien rahoitusvarojen sääntelyä koskeva lähestymistapa vaihtelee myös huomattavasti unionin jäsenvaltioiden välillä.

Koska sähkömarkkinoiden toiminnanharjoittajilla ei ole suojaa rahoitusriskien varalta, on pohdittava, mitä seuraisi, jos rahastoja ei olisikaan käytettävissä tarvittaessa. Tilannetta, jossa jäsenvaltion pitäisi huolehtia käytöstäpoistokustannuksista ydinlaitoksen toiminnanharjoittajan maksukyvyttömyyden vuoksi, ei voitaisi perustella veronmaksajille. Myöskään toiset toiminnanharjoittajat, jotka ovat osoittaneet riittävästi varoja rahastoihinsa tai hallinnoineet niitä paremmin, eivät hyväksyisi sellaista.

Käytöstäpoistotoimet edellyttävät merkittäviä taloudellisia voimavaroja. Ihmisten terveyttä ja ympäristöä uhkaavien vaarojen poistamiseksi on tarpeen varmistaa yhteisön tasolla, että ydinlaitosten käytöstäpoistoon liittyvissä toimissa noudatetaan turvallisuusnormeja ja että toimiin on saatavilla riittävästi varoja. Riittävien varojen saatavuuden varmistamiseksi on annettava erityiset säännöt käytöstäpoistorahastojen perustamisesta, ja ydinlaitosten toiminnanharjoittajien on suoritettava maksuja rahastoihin säännöllisesti koko laitoksen tuotannossa olon ajan. Näiden erityisten sääntöjen on taattava varojen käytettävyys ja riittävyys käytöstäpoistotoimien aikana.

b) Komission ja neuvoston tekemät arvioinnit ehdokasmaiden tilanteesta

Yhteisen vertailupohjan puuttuessa komission ja neuvoston on täytynyt laatia oma arviointimenetelmä. Samaan aikaan Temelinin voimalaa koskeva kiista Itävallan ja Tsekin viranomaisten välillä on tuonut esille sen, että yhteinen vertailumenetelmä on tarpeen.

Arviointimenetelmä

Komissio ja neuvosto laativat vuonna 2000 menetelmän, jonka perustana olivat oikeudelliselta statukseltaan erilaiset asiakirjat ja selvitykset. Kaksi tärkeää osatekijää yksilöitiin. Toinen oli IAEA:n ydinturvallisuutta koskeva yleissopimus ja toinen "unionin yhteiset periaatteet ja kannat" (kuten neuvosto niitä luonnehtii). Tähän liittyen todettiin, että unionissa on havaittavissa tällä hetkellä teknisten ja organisatoristen vaatimusten merkittävää lähentymistä.

Menetelmässä, jossa määritellään korkea ydinturvallisuuden taso, joka ehdokasmaiden olisi saavutettava, verrataan ehdokasmaissa voimassa olevia toimintatapoja ja säännöksiä unionin jäsenvaltioiden vastaaviin. Menetelmän on tarkoitus olla yleispätevä ja muodostaa perusta vertailumenetelmälle, jota sovelletaan myös jäsenvaltioiden ydinlaitosten turvallisuuden arvioinnissa.

Komissio ja neuvosto tekivät tätä menetelmää soveltaen arvioinnin vuonna 2001. Sen perusteella laadittiin suositukset, jotka komissio on toimittanut kullekin ehdokasmaalle heinäkuussa 2001. Suosituksissa täsmennetään, että niiden on katsottava olevan jäsenyysneuvottelujen energiaa koskevaan neuvottelulukuun (14) liittyvän neuvoston yhteisen kannan ydinturvallisuutta koskevia täsmennyksiä. Ehdokasmaita on kehotettu hyväksymään suositukset virallisesti ja ilmoittamaan aikataulu niiden täytäntöönpanoa varten.

Tästä arvioinnista voidaan nostaa esille kaksi perustavaa laatua olevaa tekijää. Toisaalta vahvistus sille, että reaktorit, joita ei voi kohtuudella saattaa korkealle turvallisuustasolle (Kozloduy 1-4 Bulgariassa, Ignalina 1 ja 2 Liettuassa ja Bohunice 1 ja 2 Slovakiassa), on suljettava. Toisaalta se seikka, että ehdokasmaiden muiden reaktorien turvallisuus voidaan saattaa suurempien tai pienempien parannusten avulla tasolle, joka vastaa nykyisin Euroopan unionissa vallitsevaa vastaavien reaktorien turvallisuustasoa.

Komissio ja neuvosto seuraavat näiden suositusten täytäntöönpanoa. Tammikuussa 2002 aloitettujen töiden päätteeksi julkaistiin kesäkuussa 2002 vertaisarviointia koskeva tilanneraportti. On kuitenkin todennäköistä, että tiettyjen suositusten täytäntöönpano jaksottuu useiden vuosien ajalle ja erityisesti laajentumista seuraavalle ajanjaksolle. Seurantaa tarvitaankin, jotta voidaan olla varmoja siitä, että kyseiset maat noudattavat ennen liittymistä tekemiään sitoumuksia.

Jos liittymistä seuraavana aikana ei olisi olemassa yhteistä vertailukehystä suositusten täytäntöönpanon seurantaa varten, unionia voitaisiin moittia siitä, että se kohtelee eri tavalla uusia ja nykyisiä jäsenvaltioita. Unioni siis seuraisi vain joidenkin valtioiden ydinlaitosten turvallisuutta. Sellaisessa tilanteessa kaikki eivät olisi tasavertaisia.

Temelinin erityistapaus

Tsekin tasavallassa Itävallan rajan lähellä sijaitsevan Temelinin voimalan käynnistämistä koskeva kiista Itävallan ja Tsekin viranomaisten välillä on erityisen kiinnostava esimerkki ajateltaessa liittymistä seuraavaa aikaa.

Temelinin voimalan käynnistäminen on huonontanut huomattavasti kyseisten maiden välejä. Komissio on yrittänyt toimia tilanteessa välittäjänä helpottaakseen vuoropuhelua Itävallan ja Tsekin viranomaisten välillä. Neuvottelut saatettiin virallisesti päätökseen, kun Itävallan ja Tsekin viranomaiset allekirjoittivat joulukuussa 2000 pöytäkirjan Melkissä järjestetyssä tilaisuudessa, johon myös komissio osallistui.

Kyseisen pöytäkirjan ydinturvallisuutta koskevan IV luvun mukaisesti Tsekin tasavalta, Itävalta ja komissio ovat aloittaneet kolmenvälisen vuoropuhelun 29:stä Itävallan viranomaisia huolestuttavasta kysymyksestä. Käydyistä keskusteluista laaditussa loppuraportissa korostetaan, että vaikka kaikista asioista ei voitu päästä sopimukseen, tässä ns. Melkin prosessissa saavutettiin kuitenkin se tavoite, että vuoropuhelua kyseisten valtioiden välillä voitiin helpottaa.

Komission väliintulon ansiosta Tsekin tasavalta ja Itävalta pystyivät aloittamaan keskustelut uudelleen kiihkottomammassa ilmapiirissä. Kyseiset valtiot sopivat 29. marraskuuta 2001, edelleen komission välitystyön avulla, Melkin pöytäkirjan täytäntöönpanon seurannasta. Seuranta toteutetaan kahdenvälisen sopimuksen puitteissa. Tämän sopimuksen perusteella Itävallalla on mahdollisuus tarkastaa tsekkiläisen ydinvoimalan turvallisuus.

Se, että valtio voi tarkastaa toisen valtion ydinlaitoksen turvallisuuden, on epätyypillinen toimintatapa. On selvä, että jos olisi jo ollut olemassa yhteiset normit, ratkaisu olisi ollut paljon yksinkertaisempi. Itävalta olisi soveltanut kyseisiä normeja, ja Tsekin tasavalta olisi saattanut ne osaksi kansallista lainsäädäntöään yhteisön lainsäädännön puitteissa. Komissio olisi voinut luonnollisella tavalla todentaa, että yhteisön säännöstö on otettu Tsekin lainsäädännössä asianmukaisesti huomioon.

Mainittakoon vielä, että samanaikaisesti tämän prosessin kanssa komissio ja neuvosto arvioivat Temelinin voimalan turvallisuuden samalla tavalla kuin ehdokasmaiden muiden ydinlaitosten turvallisuuden. Arvioinnin tulokset osoittivat, että kyseisen voimalan ydinturvallisuustaso on tyydyttävä, kunhan annetut suositukset pannaan täytäntöön.

Yhteisön on jo aika käyttää täyttä toimivaltaansa ydinturvallisuuden alalla. Olisi omituista, jos yhteisö voisi arvioida ydinlaitosten turvallisuutta ehdokasmaissa mutta toimisi laajentuneessa unionissa vain rajoitetusti. Yhteisöllä on käytössään tähän sopiva oikeusperusta.

1.2 Oikeudelliset keinot ydinlaitosten turvallisuuden parantamiseksi

Ydinturvallisuutta ei nykyisin voida enää pitää puhtaasti kansallisena asiana. Vain yhteinen toiminta voi taata korkeatasoisen ydinturvallisuuden laajentuneessa unionissa, jossa on 28 jäsenvaltiota. Yhteisön toiminnalla tällä alalla on oltava vakaa perustamissopimuksiin nojaava oikeusperusta. Tältä pohjalta voidaan laatia uusi lähestymistapa ydinturvallisuuden alalla.

Koska on kyse ydinenergian käyttöön liittyvästä alasta, on oikeusperustaa luonnollisesti haettava Euratom-perustamissopimuksesta. Terveyden suojelua koskevien perustamissopimuksen säännösten tarjoamat yleiset puitteet sisältävät jo lähtökohtaisesti tekijät, jotka muodostavat yhteisön toimivallan oikeusperustan ydinturvallisuuden alalla ja mahdollistavat perusnormien kehittämisen. Puhtaasti oikeudellisten kysymysten lisäksi voidaan todeta, että myös neuvosto tunnustaa tämän toimivallan.

a) Yhteisön toimivalta

Euratomin perustamissopimuksen johdanto-osassa määrätään, että jäsenvaltiot ovat yhtäältä "päättäneet luoda tarvittavat edellytykset [...] sellaisen voimakkaan ydinteollisuuden kehittämiselle" ja toisaalta "pyrkivät saamaan aikaan sellaiset turvallisuusolosuhteet, että väestön elämää ja terveyttä vaarantavat tekijät poistuvat". Lisäksi 2 artiklan b alakohdan mukaan yhteisö "laatii yhtenäiset turvallisuusmääräykset väestön ja työntekijöiden terveyden suojelemiseksi sekä huolehtii niiden noudattamisesta".

Terveyden suojelua koskevassa kyseisen perustamissopimuksen III luvussa on määräyksiä perusnormeista, jotka koskevat suojelemista ionisoivalta säteilyltä. Perustamissopimuksessa on huolehdittu siitä, että yhteisölle annetaan nimenomainen toimivalta terveyden suojelua koskevissa asioissa. Se koskee niin säteilysuojelua kuin ydinturvallisuutta.

Säteilysuojelu voidaan määritellä niiksi toimenpiteiksi, joilla pyritään suojelemaan ihmisiä ja ympäristöä ionisoivalta säteilyltä. Turvallisuus taas koskee toimenpiteitä, joilla pyritään ottamaan käyttöön ja ylläpitämään ydinlaitoksissa tehokkaita suojakeinoja mahdollisia säteilyvaaroja vastaan ihmisten, yhteiskunnan ja ympäristön suojelemiseksi kyseisistä laitoksista tulevan ionisoivan säteilyn haitallisilta vaikutuksilta. Näillä kahdella tieteenalalla on siis yhteinen terveyden suojeluun liittyvä tavoite: suojelu ionisoivaa säteilyä vastaan.

Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus komission muutoksenhausta neuvoston päätökseen, jonka mukaan yhteisö voi liittyä ydinturvallisuutta koskevaan yleissopimukseen [15], antaa hyödyllistä tietoa asiasta. Ratkaisuehdotuksessa todetaan, että "Nykyisen tieteellisen tietämyksen valossa ei ole mahdollista eikä toivottavaakaan ylläpitää keinotekoisia rajoja säteilysuojelun ja ydinturvallisuuden tieteenalojen välillä. Siinä todetaan edelleen, että "Se seikka, että jäsenvaltiot säilyttävät itsellään yksinomaisen toimivallan ydinturvallisuuden teknisiä aspekteja koskevissa asioissa, ei estä yhteisöä hyväksymästä lainsäädäntöä, jolla perustetaan turvallisuuteen, lupamenettelyyn, tarkastuksiin ja arviointeihin liittyviä vaatimuksia tai pakkokeinomekanismeja".

[15] Julkisasiamiehen Francis G. Jacobsin päätelmät 13.12.2001 asiassa C29/99.

Tämä analyysi näyttäisi vahvistavan, että nämä kaksi käsitettä ovat hyvin lähellä toisiaan. Yhteisön toimivalta ulottuu laajemmalle kuin pelkästään säteilysuojeluun. Kuten julkisasiamiehen edellä mainitussa ratkaisuehdotuksessa korostetaan, "tulkinta myöhemmän käytännön valossa on erityisen oikeutettua ja tarkoituksenmukaista silloin, kun määräykset on laadittu kauan sitten, eikä niitä ole muutettu". Euratomin perustamissopimus on laadittu jo 1950-luvulla eikä sitä ole olennaisilta osin muutettu sen jälkeen. Todettakoon vielä, että tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vahvistettu säteilysuojelun tavoitteen laajuus.

Euratomin perustamissopimuksen III luvun määräysten perusteella voidaan todeta, että yhteisöllä on toimivaltaa ydinlaitosten turvallisuuskysymyksissä. Perustamissopimuksen 30 artiklassa määrättyjä perusnormeja on kuitenkin täydennettävä tämän alan osalta. Tätä silmällä pitäen 32 artiklassa määrätään, että perusnormeja voidaan tarkistaa tai täydentää. Perustamissopimuksen laatijat ovat luoneet kehittämisen mahdollistavan järjestelmän, jotta yhteisö voisi paitsi muuttaa terveyspolitiikkaansa myös laajentaa sen soveltamisalaa. Tässä yhteydessä on hyvä muistuttaa, että Euratomin perustamissopimuksen toisen osaston III luvun nojalla annettu johdettu lainsäädäntö, jonka tärkein säädös on direktiivin 96/29/Euratom [16], on johdonmukainen ja kehittyvä kokonaisuus, johon kuuluu nykyisin parikymmentä eri tavalla velvoittavaa säädöstä, joissa säädetään erityisesti ionisoivan säteilyn lääketieteellisistä sovelluksista [17], tiedottamisesta väestölle säteilyhätätilanteessa [18], radioaktiivisen jätteen ja radioaktiivisten aineiden siirroista [19] jne.

[16] EYVL L 159, 29.6.1996, s. 1.

[17] Direktiivi 97/43/ Euratom (EYVL L 180, 9.7.1997, s. 22).

[18] Päätös 87/600/ Euratom (EYVL L 371, 30.12.1987, s. 76) ja direktiivi 89/618 (EYVL L 357, 7.12.1989, s. 31).

[19] Direktiivi 92/3/ Euratom (EYVL L 35, 12.2.1992, s. 24) ja asetus (Euratom) N:o 1493/93 (EYVL L 148, 19.6.1993, s. 1).

b) Toimivalta, jonka neuvosto tunnustaa

Euroopan ydinteollisuuden kehittyessä on käynyt ilmi, että tarvitaan lähentämistä yhteisön tasolla, jotta kyettäisiin tukemaan jäsenvaltioita näiden pyrkimyksissä yhdenmukaisten turvallisuuskäytäntöjen käyttöön ottamiseksi. Neuvosto toteaa 22. heinäkuuta 1975 antamassaan ydinturvallisuuteen liittyviä teknologisia ongelmia koskevassa päätöslauselmassa, että komission on toteutettava "toimia aloitteiden aikaan saamiseksi" kansainvälisellä tasolla ydinturvallisuutta koskevissa asioissa. Tämän päätöslauselman perusteella komissio on perustanut useita asiantuntijaryhmiä käsittelemään ydinturvallisuuskysymyksiä. Näissä ryhmissä on jäsenvaltioiden turvallisuusviranomaisten edustajia, ja ne ovat myötävaikuttaneet aktiivisesti ydinturvallisuuskäytäntöjen yhdenmukaistamiseen. Toisen, 18. kesäkuuta 1992 annetun neuvoston päätöslauselman nojalla näihin ryhmiin on voitu ottaa edustajia myös Keski- ja Itä-Euroopan maista (KIE-maista) ja entisen Neuvostoliiton tasavalloista (uusista itsenäisistä valtioista).

Muistettakoon myös, että Yhteinen tutkimuskeskus (YTK) on jo monen vuoden ajan tehnyt tärkeää tutkimusta ydinlaitosten turvallisuuden parantamiseksi. Keskuksen tekninen asiantuntemus polttoainekierron ja reaktorien turvallisuuteen liittyvissä kysymyksissä on kiistaton ja se tunnustetaan kansainvälisesti. YTK avustaa myös komissiota Phare- ja Tacis-ohjelmissa tehtyjen hanke-ehdotusten ja niiden perusteella toteutettujen toimien tulosten arvioinnissa.

Neuvosto on 21. maaliskuuta 1994 tekemällään päätöksellä valtuuttanut komission ottamaan lainaa, joka puolestaan käytetään lainojen muodossa sellaisten hankkeiden rahoittamiseen, joiden tarkoituksena on parantaa tiettyjen KIE-maiden ja uusien itsenäisten valtioiden ydinlaitosten turvallisuutta ja tehokkuutta. Tätä mekanismia on käytetty esimerkiksi Bulgariassa sijaitsevan Kozloduyn voimalan reaktorien 5 ja 6 turvallisuuden parantamiseksi. Yhteisö on myös vuodesta 1990 lähtien antanut noin 220 miljoonaa euroa ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuuden parantamiseen.

Kuten edellä todettiin, kesäkuussa 1999 Kölnissä kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti komissiota varmistamaan, että Keski- ja Itä-Euroopassa sovelletaan korkeatasoisia turvallisuusnormeja. Jatkotoimena komissio ja neuvosto arvioivat vuonna 2001 ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuuden, minkä perusteella laadittiin eurooppalaiset ydinturvallisuuden suuntaviivat, jotka komissio ja 15 jäsenvaltiota hyväksyivät.

Tilanne, jossa yhteisön toiminta ydinturvallisuuden alalla kolmansissa maissa on kansainvälisesti tunnustettua ja kiitettyä, mutta sen toiminta unionissa on rajoitettua, ei voi enää jatkua nyt, kun entisiä suurempi laajeneminen on ovella ja ydinturvallisuuskysymykset ovat olennaisen tärkeitä. Laekenin Eurooppa-neuvosto totesi joulukuussa 2001, että pelkän laajentumisen yhteydessä toteutettavan pohdinnan sijasta on muodostettava kokonaisvaltainen poliittinen näkemys, jossa otetaan huomioon koko laajentunut unioni. Laekenin kokouksen päätelmissä todetaankin, että "Eurooppa-neuvosto sitoutuu säilyttämään korkean ydinturvallisuustason unionissa". Se tähdentää, että ydinlaitosten turvallisuutta ja varmuutta on tarpeen valvoa. Se pyytää säännöllisiä raportteja jäsenvaltioiden ydinenergia-alan asiantuntijoilta, jotka pitävät tiiviisti yhteyttä komissioon".

Laekenin Eurooppa-neuvoston päätelmillä tehdään Kölnin päätelmistä unionia koskevia. Päätelmien tavoite on yhteinen, korkean ydinturvallisuustason säilyttäminen. Koska ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuuden arviointiin laaditun menetelmäkokonaisuuden on tarkoitus olla "yleisesti sovellettavissa" neuvoston sanojen mukaan, sen pitäisi olla käyttökelpoinen myös unionissa tehtävään samanlaiseen arviointiin.

Komissio katsoo, että oikeudellinen ja poliittinen tilanne ovat tänä päivänä sellaiset, että voidaan ottaa käyttöön ydinlaitosten turvallisuutta koskeva yhteisön järjestelmä.

2 Uusi lähestymistapa ydinlaitosten turvallisuuteen

Yhteinen lähestymistapa on nykyisin välttämätön. Se mahdollistaa velvoittavan oikeudellisen ja valvontakehyksen käyttöön oton sekä yhteisten perusteiden käyttöön oton normien tulkintaan. Ydinlaitosten turvallisuutta koskevassa yhteisön lähestymistavassa on voimassa olevien kansallisten järjestelmien tavoin oltava kaksi osaa: yhtäältä normit ja toisaalta mekanismi, jolla niiden noudattaminen voidaan todentaa. Siinä pitää myös olla mahdollisuus määrätä tarvittaessa seuraamuksia, jos yhteisön normeja ei noudateta.

2.1 Yhteiset normit

Yhteisön lähestymistapa ydinlaitosten turvallisuuteen ei välttämättä edellytä yksityiskohtaisten teknisten turvallisuusnormien määräämistä. Tämänkaltaisessa järjestelmässä ei pidä toistaa määräyksiä, jotka ovat jo voimassa jäsenvaltioissa.

Sen sijaan on otettava huomioon se, mitä jäsenvaltiot ovat jo toteuttaneet. Toisaalta on myönnettävä, että yhä lisääntyvästä yhdenmukaistamisesta huolimatta jäsenvaltioiden toimenpiteet ydinturvallisuuden alalla ovat vielä hyvin erilaisia. Kansallisten sääntöjen ja periaatteiden erilaisuus ei kuitenkaan estä sitä, että ydinturvallisuus on unionissa nykyisin korkealla tasolla. Tästä huolimatta korkean turvallisuustason säilyttäminen ei ole varmaa. Juuri tähän seikkaan yhteisön lähestymistavassa on pureuduttava.

a) Voimassa olevat normit

On olemassa joukko periaatteita, jotka voivat muodostaa perustan oikeudellisesti velvoittavalle yhteisön lähestymistavalle. Ne voitaisiin virallistaa yhteisön säädöksessä, joka perustuisi aluksi olennaisilta osin IAEA:n ydinturvallisuutta koskevan yleissopimuksen tiettyihin osiin. Kyseinen yleissopimus ei sisällä yksityiskohtaisia teknisiä määräyksiä. Siinä määritetään kuitenkin täsmällinen oikeudellinen kehys, joka muodostaa ydinturvallisuusjärjestelmän perustan. Kaikki unionin jäsenvaltiot ja suurin osa ehdokasmaista (Viroa ja Maltaa lukuun ottamatta) ovat ydinturvallisuutta koskevan yleissopimuksen sopimuspuolia.

Huomattakoon, että yleissopimusta sovelletaan vain ydinvoimaloihin. Euroopan ydinteollisuuden kehittyminen huomioon ottaen vaikuttaa tarpeelliselta, että käytössä olisi järjestelmä, jonka soveltamisala olisi laajempi ja joka käsittäisi kaikki siviilikäyttöön tarkoitetut ydinlaitokset.

Olemassa olevien normien virallistaminen yhteisön säädöksellä täydentäisi Euratomin perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitettuja perusnormeja ja kattaisi ydinlaitosten turvallisuuden. Perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen kyseisiä perusnormeja on tarkistettu useilla direktiiveillä, viimeksi 13. toukokuuta 1996 annetulla direktiivillä 96/29/Euratom [20]. Nyt ei ole kyse perusnormit vahvistavan direktiivin tarkistamisesta, vaan uuden, perusnormeja täydentävän säädöksen antamisesta. Perusnormin käsitteen on katettava konkreettisesti kaksi asiaa, säteilysuojelu ja ydinlaitosten turvallisuus.

[20] EYVL L 159, 29.6.1996, s. 1.

On selvää, ettei tällaisessa yhteisön lähestymistavassa voida rajoittua pelkästään ydinturvallisuutta koskevan yleissopimuksen määräysten saattamiseen osaksi yhteisön säännöstöä. Yleissopimuksen säännökset voivat kuitenkin muodostaa perustan, jota jäsenvaltiot eivät kiistä, koska niiden on jo muutenkin noudatettava kyseisiä määräyksiä. Tälle perustalle rakennetaan sitten muita osatekijöitä jäsenvaltioita oikeudellisesti velvoittavan järjestelmän laatimiseksi.

b) Kehittyvät normit

Ydinlaitosten turvallisuutta koskevien yhteisten normien kehittäminen edellyttää niiden tarkistamista, joka on tehtävä Euratomin perustamissopimuksen 32 artiklan mukaan tiettyä menettelyä noudattaen. Perustamissopimuksen 31 artiklassa määrätään, että komissio laatii perusnormit saatuaan lausunnon asiantuntijaryhmältä, jonka tieteellis-tekninen komitea nimeää jäsenvaltioiden tieteellisten asiantuntijoiden keskuudesta, ja ottaa huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon. Euroopan parlamenttia kuultuaan neuvosto vahvistaa määräenemmistöllä komission ehdotuksesta perusnormit.

Eurooppalaisten turvallisuusnormien laatimisessa on käytännössä otettava huomioon ydinturvallisuutta koskevat IAEA:n työn tulokset. IATA on työskennellyt useita vuosia tämän kysymyksen parissa. Lisäksi on otettava huomioon erityisesti ydinalan sääntelyviranomaisten työryhmän (NRWG) työn tulokset, eritoten ryhmän laatimat yhteiset kannat, sekä Länsi-Euroopan ydinalan sääntelyviranomaisten järjestön (WENRA) työ yhdenmukaistamisen alalla. Lisäksi on otettava huomioon komission ja neuvoston laatimat menetelmät ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuuden arviointia varten.

Koska tällä alalla on olemassa tärkeitä kansallisia säännöksiä, on toivottavaa, että komissio pystyisi hyödyntämään jäsenvaltioiden kokemusta yhteisten normien kehittämiseksi yhdenmukaisesti. Tässä työssä sen on turvauduttava Euratomin perustamissopimuksen 31 artiklassa tarkoitetun komitean apuun.

Yhteisön järjestelmässä vahvistetaan aluksi vähimmäisnormit. Se muodostaa kuitenkin oikeudellisen kehyksen, johon kuuluu myös mekanismi kyseisten normien kehittämiseksi. Euratomin perustamissopimuksen 31 artiklassa tarkoitetun komitean ensimmäisiä tehtäviä on siis laatia erityisesti edellä mainittujen selvitysten pohjalta operationaalisia normeja, joita voidaan käyttää yhteisenä vertailukohtana. Jäsenvaltioissa voidaan sitten tehdä tarkastuksia näiden normien perusteella. Jotta nykyisiin ja tuleviin jäsenvaltioihin ei kohdistettaisi erilaista kohtelua, oikeudellisen järjestelmän on oltava toimintavalmis unionin laajentumispäivänä eli 1. tammikuuta 2004. Sinä päivänä aletaan käytännössä soveltaa tätä yhteisön lähestymistapaa, jota kehitetään edelleen myöhemmin.

Yhteiset normit ovat osa dynaamista prosessia. Kyseessä ei ole teknisten normien laatiminen sovellettavaksi ydinlaitoksissa. Yhteisön normien tavoitteena on varmistaa korkean ydinturvallisuustason säilyttäminen unionissa. On siis välttämätöntä, että järjestelmä tukeutuu kansallisten turvallisuusviranomaisten asiantuntemukseen. Yhteisön järjestelmä täydentää kansallisia järjestelmiä.

c) Määräaikaisraportit

Ydinturvallisuutta koskevan yleissopimuksen mallin mukaisesti ja Laekenin Eurooppa-neuvoston päätelmien perusteella jäsenvaltioiden velvollisuutena on toimittaa raportteja toimenpiteistä, joita ne ovat toteuttaneet täyttääkseen velvollisuutensa, sekä niiden valvonnassa olevien ydinlaitosten turvallisuustilanteesta. Jäsenvaltiot ja komissio tarkastelevat näitä raportteja vertaisarviointimenetelmällä.

2.2 Riippumaton tarkastusjärjestelmä

Riippumattoman tarkastusjärjestelmän luominen on ydinlaitosten turvallisuutta koskevan yhteisön lähestymistavan uskottavuuden ja tehokkuuden välttämätön osatekijä. Toisin kuin Euratomin ydinmateriaalivalvontatoimiston tekemiä tarkastuksia, joita voidaan tehdä samassa laitoksessa lyhyin väliajoin ydinaseiden leviämisen valvontaan liittyvistä syistä, ydinturvallisuutta varten tehtäviä tarkastuksia ei tarvitsee yleensä tehdä kovin usein.

Tarkastusjärjestelmän on myös perustuttava olennaisilta osin kansallisten turvallisuusviranomaisten teknisen asiantuntemuksen hyödyntämiseen. Siihen ei siis tarvita yhteisön tarkastajien ryhmää kuten ydinmateriaalivalvonnassa. Yhteisön tekemässä tarkastuksessa keskityttäisiin todentamaan, miten turvallisuusviranomaiset hoitavat tehtävänsä. Tarkoituksena ei ole mennä paikan päälle todentamaan ydinlaitosten turvallisuustilannetta.

Jäsenvaltiot todennäköisesti hyväksyvät paremmin tällaisen järjestelmän. Sen etuna olisi, että komissiolla olisi käytettävissään ydinturvallisuusasiantuntijoita, joista aiheutuisi vain vähän budjettivaikutuksia tai ainakin vähemmän kuin pysyvästä tarkastajien ryhmästä. Tällainen järjestelmä sopisi erittäin hyvin toteutettavien toimien luonteeseen. Jäsenvaltioiden velvollisuus on ehdottaa asiantuntijoita ja ilmoittaa kunkin erityispätevyys. Komissio voisi käyttää heitä riippumattomien tarkastusten tekemiseen jäsenvaltioissa. Vain komissiolla olisi toimivalta päättää näistä tarkastuksista ja niiden mahdollisista seurauksista. Komissio laatii aina vuoden alussa tarkastusohjelman, jonka se aikoo toteuttaa kyseisenä vuonna. Kun ohjelma on vahvistettu, komissio ottaa yhteyden turvallisuusviranomaisten etukäteen nimeämiin asiantuntijoihin, joita se aikoo käyttää kulloistenkin tarkastusten aiheiden mukaan, varmistaakseen, että asiantuntijat ovat käytettävissä haluttuina päivinä. Komissio pyrkii mahdollisuuksien mukaan siihen, ettei se häiritse kansallisten turvallisuusviranomaisten tavanomaista toimintaa pyytäessään saada näitä asiantuntijoita käyttöönsä.

Asiantuntijoille lähetetään hyvissä ajoin ennen tarkastusta tarpeelliset asiakirjat. Komission tiloissa järjestetään koordinointikokous ennen tarkastusta. Tarkastuksesta ilmoitetaan sen jäsenvaltioiden viranomaisille, jossa tarkastus tehdään. Viimeksi mainittu voi perustelluista syistä esittää huomautuksia tarkastukseen valtuutetun asiantuntijaryhmän kokoonpanosta.

Komissio voi tarkastuksista laadittujen raporttien perusteella esittää huomioita, jotka voivat koskea jopa toimenpiteitä laitosten turvallisuuden varmistamiseksi. Komission on myös julkaistava joka toinen vuosi raportti ydinturvallisuudesta Euroopan unionissa.

Kuten edellä on mainittu, tarve suojella ionisoivalta säteilyltä ei lopu ydinlaitoksen käytön loppuessa. Turvallisuuteen liittyy eri asteista huolta myös käytöstäpoiston aikana.

3. Riittävät rahoitusvarat turvallisuutta varten

3.1 Käytöstäpoistorahastojen käytettävyyden varmistaminen

Korkean turvallisuustason ylläpito ydinlaitoksissa niin käytön kuin käytöstäpoiston aikana edellyttää riittävien voimavarojen käytettävissä oloa.

Ydinlaitoksen käytöstäpoisto on teollisuudelle raskas operaatio, joka voi kestää useita vuosia. Käytöstäpoistoon liittyvät kustannukset voivat olla erittäin korkeat. Kustannuksista selviytyminen edellyttää taloudellisten voimavarojen olemassa oloa. Toiminnanharjoittajan on kerättävä kyseiset varat ydinlaitoksen käyttövaiheen aikana. On välttämätöntä, että käytöstäpoistoon ryhdyttäessä toimet voidaan toteuttaa korkeatasoisissa turvallisuusolosuhteissa.

Yleisön, kansallisten virkamiesten ja toiminnanharjoittajien keskeisenä huolenaiheena on sen varmistaminen, että turvallisuutta ja säteilysuojelua koskevat velvollisuudet täytetään käytöstäpoistoprosessin yhteydessä. Siksi on tarpeen taata ydinlaitosten käytöstäpoistoon tarkoitettujen rahoitusvarojen käytettävyys.

Kansallisten säädösten on oltava sellaisia, ettei ydinlaitoksen käytöstäpoistoa ole mahdollista lykätä suunniteltua määräaikaa myöhemmäksi, ettei sen toteuttamista asianmukaisin menetelmin voi laiminlyödä ja ettei hankkeesta voi luopua kesken kaiken varojen puutteen vuoksi.

Jos käytöstäpoistoa lykättäisiin, olisi seurauksena suuria määriä riittämättömästi valvottuja ja huollettuja radioaktiivisia materiaaleja, millä olisi merkittäviä seurannaisvaikutuksia säteilysuojelun kannalta. Tällöin ei siis saavutettaisi yhtä Euratomin perustamissopimuksen perustavoitteista. Euratomin perustamissopimuksen 2 artiklan mukaan komissio kyseisessä perustamissopimuksessa säädetyin edellytyksin "laatii yhtenäiset turvallisuusmääräykset väestön ja työntekijöiden terveyden suojelemiseksi sekä huolehtii niiden noudattamisesta". Yhteisö on vahvistanut tätä varten säteilysuojelua koskevat perusnormit [21]. Euratomin perustamissopimuksen III luku on siis se oikeusperusta, johon yhteisön toiminta tällä alalla perustuu.

[21] KOM 96/29 Euratom.

Toiminnanharjoittajat voivat nykyisin joko tehdä sisäisiä varauksia yhtiön taseeseen tai suorittaa maksuja erilaisilla mekanismeilla tätä tarkoitusta varten perustettuihin ulkoisiin rahastoihin.

Ydinsähköä tuotetaan ydinvoimaloissa, joiden käyttöikä on varsin pitkä. Se on keskimäärin 40 vuotta (mikäli poliittisista syistä ei tehdä päätöksiä luopua ydinvoimasta tai pidentää laitosten käyttöikää). Toiminnanharjoittajan on sisällytettävä tarkasteluunsa jo ydinlaitoksen tuotantovaiheesta lähtien tuotantokustannuksiin liittyvien teknologisten, yhteiskunnallisten ja taloudellisten näkökohtien lisäksi myös koko hankkeen (laitosten käytöstäpoisto mukaan luettuna) taloudellinen elinkelpoisuus, koska tarvittava rahoitus on suuri ja siitä huolimatta, että varat käytetään käytöstäpoistotoimiin vasta myöhemmin.

Vaikka käytöstäpoiston toteuttamista ja radioaktiivisten jätteiden ja käytetyn polttoaineen huollon varmistamista varten onkin muodostettu rahastoja, olennainen kysymys on, miten näiden varojen olemassaolo voidaan taata pitkällä aikavälillä, useiden kymmenien vuosien aikajänteellä. Tämän vuoksi toiminnanharjoittajista oikeudellisesti erillisten, erityisesti laitosten käytöstäpoistoon tarkoitettujen rahastojen perustaminen on paras vaihtoehto laitosten käytöstäpoiston toteuttamiseksi riittävän turvatusti. Mikäli tällainen erottaminen ei erityisistä, asianmukaisesti perustelluista syistä ole mahdollista, toiminnanharjoittaja voi kuitenkin hallinnoida kyseisiä rahastoja sillä edellytyksellä, että käytöstäpoistotoimiin tarkoitettujen varojen käytettävissä olo taataan.

Komissio laatii jäsenvaltioiden säännöllisesti joka kolmas vuosi toimittamien tietojen perusteella määräaikaisraportin rahastojen tilanteesta ja toteuttaa tarvittaessa toimenpiteitä korjatakseen poikkeavat tilanteet, jotka voisivat vaarantaa käytöstäpoiston toteutuksen.

Järkevästi hallinnoitujen ulkopuolisten rahastojen perustamisen ansiosta voidaan varmistaa varojen käytettävissä olo pitkällä aikavälillä. Siten varmistetaan myös korkea ydinturvallisuuden taso käytöstäpoistotoimien aikana.

Edellä on jo korostettu sitä, että käytöstäpoiston tulevien kustannusten arviointiin käytettävät menetelmät on yhdenmukaistettava. Lisäksi on säädettävä siirtymäkauden toimenpiteistä, jotta yritykset voivat tarvittaessa torjua vaikutuksia, joita aiheutuu erittäin huomattavien sisäisten varojen siirtämisestä ulkopuoliseen rahastoon.

Komissio kaavailee kolmen vuoden siirtymäkautta sen jälkeen kun ne säädökset, joilla jäsenvaltiot saattavat tämän neuvoston direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään, ovat tulleet voimaan.

3.2 Ehdokasmaiden tilanne

Kesäkuussa 1999 pidetyssä Kölnin Eurooppa-neuvostossa komissiota kehotettiin valvomaan, että Keski- ja Itä-Euroopassa noudatetaan korkeatasoisia ydinturvallisuusnormeja. Komissio on tämän toimeksiannon perusteella edennyt kahdessa vaiheessa. Se on ensinnäkin yksilöinyt reaktorit, jotka pitäisi sulkea. Toiseksi se on neuvoston kanssa laatinut menetelmät, joilla arvioidaan ehdokasmaiden ydinlaitosten turvallisuus.

Kuten vihreässä kirjassa korostettiin, ydinenergia-alan tulevaisuus Euroopassa on epävarma. Se riippuu monista tekijöistä, muun muassa ehdokasmaiden reaktorien turvallisuudesta. Sen vuoksi unioni on pyytänyt tiettyjä ehdokasmaita sulkemaan ydinreaktoreja. Korvaukseksi unioni osallistuu käytöstäpoiston kustannuksiin ja tarjoaa rahoitusvälineitä.

a) Reaktorit, joita sulkeminen koskee

Ydinreaktoreja olisi suljettava ennenaikaisesti kolmessa ehdokasmaassa: Bulgariassa (Kozloduy 1-4), Liettuassa (Ignalina 1 ja 2) ja Slovakiassa (Bohunice 1 ja 2). Liettua sitoutui kesäkuussa 2002 sulkemaan Ignalina 2:n vuoteen 2009 mennessä. Komissio odottaa, että Bulgaria päättäisi vuorostaan tänä vuonna Kozloduyn 3- ja 4-reaktorien sulkemisesta ennenaikaisesti. Euroopan unionin mielestä reaktorit olisi suljettava vuonna 2006. Sulkemispäivämäärät on vahvistettava liittymissopimuksissa.

Kansainvälisten asiantuntijoiden mielestä reaktorien suunnittelussa on merkittäviä puutteita, joita ei pystytä korjaamaan realistisesti ja kohtuullisin kustannuksin. Lisäksi Länsi-Euroopan ydinalan sääntelyviranomaisten järjestön WENRAn (Western European Nuclear Regulators Association [22]), johon kuuluu yhdeksän unionin jäsenvaltion turvaviranomaisten edustajia, maaliskuussa 1999 julkaistussa raportissa vahvistetaan selvästi, että kaikista kyseisissä reaktoreissa jo toteutetuista parannusyrityksistä huolimatta ne eivät voi koskaan saavuttaa länsimaisten normien mukaista turvallisuustasoa.

[22] Saksa, Belgia, Espanja, Suomi, Ranska, Italia, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta, Ruotsi.

Komissio on pyytänyt apua näiltä kansainvälisiltä asiantuntijoilta laatiessaan Agenda 2000 -asiakirjaa, jossa vahvistetaan viiden reaktoriyksikön sulkemispäivämäärät ja edellytetään, että lopulliset päätökset muista kolmesta reaktorista tehdään vuonna 2002.

b) Käytöstäpoiston kustannukset ja rahoitusvälineet

Yhteisö on Phare-ohjelman kautta rahoittanut jo vuosien ajan ehdokasmaiden ydinalan hankkeita, joista monet koskevat lopulliseen sulkemiseen liittyviä toimia: jätteiden käsittelyä, polttoaineen varastointia, toimien suunnittelua ym.

Käytöstäpoiston kustannukset ovat suuret

Yhteisö on Phare-ohjelman välityksellä pääasiallisena rahoittajana kansainvälisissä käytöstäpoistorahastoissa, joita Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki hallinnoi. Edellä mainituilla kolmella maalla, joiden pitäisi sulkea voimaloita ennenaikaisesti, ei selvästikään ole käytöstäpoistoon tarkoitetuissa kansallisissa rahastoissa riittävästi varoja kaikkiin töihin, joita täydellinen purkaminen edellyttää.

Neuvosto totesi viimeisimmässä kokouksessaan Brysselissä 24. ja 25. lokakuuta 2002, että Liettua on vahvistanut, että Ignalinan ydinvoimalan ensimmäinen yksikkö suljetaan ennen vuotta 2005, ja se on sitoutunut siihen, että toinen yksikkö suljetaan vuoteen 2009 mennessä. Tätä varten perustetaan ohjelma, jolla tuetaan Ignalinan ydinvoimalan käytöstä poistamiseen liittyviä toimia. Ohjelmaan varatut maksusitoumusmäärärahat tulevat olemaan 70 miljoonaa euroa kullekin vuodelle kaudella 2004-2006. Neuvosto vahvistaa solidaarisuudesta Liettuaa kohtaan olevansa valmis myöntämään asianmukaista yhteisön lisätukea ydinvoimalan käytöstä poistamiselle myös vuoden 2006 jälkeen. Slovakiassa sijaitsevan Bohunicen ydinvoimalan käytöstä poistamiseen on varattu Phare-ohjelman mukaisen liittymistä edeltävän tuen jatkamiseksi 20 miljoonaa euroa maksusitoumusmäärärahoina kullekin vuodelle kaudella 2004-2006. «

Eurooppa-neuvosto täsmensi, että kyseisiä arvioida voidaan tarkistaa tarvittaessa Ignalinan ja Bohunicen ydinvoimaloiden käytöstäpoistorahastojen käytöstäpoistotoimintoihin tarkoitettujen määrärahojen käyttötavan perusteella. Phare-ohjelman mukaiset sitoumukset ovat odotettua suuremmat Ignalinan osalta ja odotettua pienemmät Bohunicen osalta.

Rahoitusnäkymät

Komissio ei ole tehnyt sitoumuksia vuotta 2006 kauemmas, vaikka juuri sitä seuraavina vuosina rahoitustarve tulee olemaan suurimmillaan purkamisaikataulusta johtuen.

Liettua ja Bulgaria epäröivät selvästikin sitoutua sulkemislupauksiin siksi, ettei komissiolla ole selkeää rahoitussuunnitelmaa erityisesti vuosille 2007-2010. Komission onkin kiinnitettävä erityistä huomiota näihin maihin valmistellessaan seuraavaa rahoituspakettia.

B. säteilytetyn polttoaineen ja radioaktiivisen jätteen huolto

Ydinenergian kehitystyö ja sen myötä radioaktiivisten jätteiden kertyminen on jatkunut maailmassa jo puolen vuosisadan ajan. Siitä huolimatta sen enempää Euroopassa kuin muuallakaan maailmassa ei ole kehitetty valtioiden tasolla lähestymistapoja, joiden avulla voitaisiin ratkaista lopullisesti kaikkien ydinenergia-alalta peräisin olevien jätteiden aiheuttamat ongelmat. Kuten energiahuoltoa käsittelevässä vihreässä kirjassa [23] todetaan, ydinvoimateollisuus voi jatkaa toimintaansa vain, jos ydinjäteongelma ratkaistaan tyydyttävästi ja avoimesti. Komission hiljattain tekemät mielipidetutkimukset [24] ovat vahvistaneet, että jätteiden turvallinen ja luotettava huolto on aihe, jota on ehdottomasti käsiteltävä kaikessa ydinalan tulevaisuutta koskevassa keskustelussa.

[23] KOM(2000) 769 lopullinen, 29.11.2000. "Energiahuoltostrategia Euroopalle", Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto, 2001, ISBN 92-894-0319-5.

[24] Eurobarometri nro 56, 2001 - Europeans and Radioactive Waste (Eurooppalaiset ja radioaktiivinen jäte) (http://europa.eu.int/comm/energy/nuclear/pdf/eb56_radwaste_en.pdf)

Kysymys koskee erityisesti polttoainekierron loppupään vaarallisimpia jätteitä. Niiden osuus on vain 5 % ydinjätteiden kokonaismäärästä, mutta 95 % radioaktiivisuudesta. Näitä jätteitä säilytetään toistaiseksi väliaikaisvarastoissa maan pinnalla tai välittömästi pinnan alla. Erityisesti syyskuun 11. päivän 2001 tapahtumien jälkeen tällaiset väliaikaiset, toistaiseksi määräämättömäksi ajaksi rakennetut välivarastointipaikat herättävät huolta niiden haavoittuvuuden vuoksi.

Lopullista ratkaisua jätteiden loppusijoitukselle etsitään yhä. Varastointimahdollisuuksia on kehitettävä uusimpien ja korkeimman turvallisuustason tarjoavien teknologian saavutusten pohjalta.

Näiden kokemusten pohjalta voidaan todeta, että jätteiden sijoittaminen syvälle maaperään on nykyisin parhaiten toteutettavissa oleva ja luotettavin vaihtoehto ja että rakennus- ja käyttötekniikat ovat riittävän pitkälle kehitettyjä toteuttamista varten. Euroopan unionissa ja Sveitsissä on useita maanalaisia laboratorioita, joissa tutkitaan tarkemmin lupaavimpia geologisia kerrostumia. EU:ssa Ruotsi ja Suomi ovat jo valinneet syväsijoituksen ja aloittaneet toteutettavuustutkimukset. Jätteitä ei kuitenkaan voida sijoittaa valittuihin paikkoihin ennen vuosia 2015-2020. Arviot sijoituksen kustannuksista vaihtelevat maasta toiseen, mutta ne ovat kuitenkin vain pieni osa tehollisen kilowattitunnin tuotantokustannuksista.

Vaikka sijoitus maaperään on periaatteessa lopullinen ratkaisu, voidaan ajatella, että jätteet voitaisiin palauttaa maan pinnalle, jos tulevaisuudessa saadaan käyttöön parempia teknologioita, jotka tarjoaisivat korkeamman turvallisuuden kohtuulliseen hintaan. Se on mahdollista, kun jätteet "konsentroidaan ja eristetään", mikä varmistaa sen, että jätteet eivät ole kosketuksissa ympäristön kanssa ja että ne pysyvät muuttumattomina vuosisatojen ajan hautaamisen jälkeen.

Uusia jätehuoltotekniikoita, joiden avulla pitkäikäisten radioaktiivisten aineiden määrää voitaisiin vähentää, ei voida pitää vaihtoehtoina varastoinnille maaperään, vaan ne ovat tärkeitä täydentäviä vaihtoehtoja. Samalla kun kehitetään syväsijoituspaikkoja, on jatkettava uusien teknologioiden kehittämistä, jotta tuleville sukupolville voidaan tarjota mahdollisuus valita entisiä menetelmiä tehokkaampia jätteidenkäsittelytekniikoita, kuten jätteiden erottaminen ja transmutaatio. Tätä varten Euratomin kuudennessa tutkimuksen puiteohjelmassa vuosille 2002-2006 on osa radioaktiivisten jätteiden tutkimukseen varatuista määrärahoista osoitettu uusien teknologioiden tutkimukseen samalla kun osa on varattu varastotutkimuksiin. Riippumatta tulevaisuuden energiapoliittisista valinnoista, on nykyiset jätteet varastoitava siten, että kansanterveys ja ympäristön suojelu voidaan turvata pitkällä aikavälillä.

1. Jätehuolto: ratkaistavia kysymyksiä

Ydinenergiaa on hyödynnetty siviilitarkoituksiin jo viisi vuosikymmentä. Koko tänä ajanjaksona kertyneiden jätteiden määrää voidaan luonnehtia suhteellisen vähäiseksi, eikä kysymystä jätteiden tulevaisuudesta ole koskaan tuotu esille julkiseen keskusteluun. Olisi kuitenkin huolehdittava siitä, ettei radioaktiivisten jätteiden huollon pitkän aikavälin ratkaisua siirretä tuleville sukupolville.

1.1 Nykytilanne

Radioaktiivisia jätteitä syntyy pääasiassa seuraavissa toiminnoissa:

- ydinsähkön tuotanto, mukaan luettuina polttoainekierron loppupään toiminnot ja käytöstäpoisto,

- tutkimusreaktorien käyttö,

- säteilyn ja radioaktiivisten aineiden käyttö lääketieteessä, maataloudessa, teollisuudessa ja tutkimuksessa,

- luonnon radionuklideja sisältävien materiaalien käsittely.

a) Tilanne Euroopan unionissa

Koko Euroopan unionissa syntyy yhteensä noin 40 000 kuutiometriä jätteitä vuodessa, suurin osa ydinsähköntuotantoon liittyvissä toiminnoissa.

Vaikka heikosti radioaktiivisten ja lyhytikäisten jätteiden loppusijoitus voidaan toteuttaa toimivaksi osoitetulla teknologialla, näin tehdään vain viidessä jäsenvaltiossa, joissa on ydinreaktoreita (Suomi, Ranska, Espanja, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta). Saksassa tällaisten jätteiden loppusijoitustoimia on toteutettu aiemmin. Belgiassa ja Alankomaissa sen sijaan ei ole kehitetty tällaisia toimia, ja kyseiset maat varastoivat nykyisin jätteensä keskitettyihin ja väliaikaisiin kansallisiin sijoituspaikkoihin. Jäsenvaltioissa, joilla ei ole ydinohjelmia, jätteet varastoidaan samanlaisiin väliaikaisvarastoihin määräämättömäksi ajaksi.

Säteilytetty polttoaine ja korkea-aktiiviset pitkäikäiset jätteet varastoidaan voimaloiden läheisyyteen tai jälleenkäsittelylaitoksiin taikka muihin paikkoihin, joissa ne on tuotettu, pysyvää ratkaisua odoteltaessa. Missään maailman maassa ei vielä ryhdytty loppusijoittamaan tällaisia jätteitä, ja eri maissa on edistytty eri tavalla pysyvän ratkaisun etsimisessä. Euroopan unionissa Suomi ja Ruotsi ovat ehkä pisimmällä. Ne ovat toteuttaneet jo pitkään ohjelmia, joissa kehitetään syväsijoitusmenetelmiä. Kuitenkaan edes Suomessa ei lopullista lupaa ainoan nykyisin tutkittavana olevan sijoituspaikan rakentamiseksi ole tiedossa vielä ainakaan kahdeksaan vuoteen. Belgiassa syväsijoitusta on tutkittu jo useita vuosia. Ranskassa ollaan rakentamassa maanalaisen laboratorion sisäänmenokuilua. Saksassa on tiedossa lupaava paikka, mutta sitä ei toistaiseksi voida käyttää poliittisista syistä. Jotkin jäsenvaltiot aikovat arvioida kaikki vaihtoehtonsa ja niihin liittyvät päätöksentekomenettelynsä uudelleen. Toiset ovat lähinnä odottavalla kannalla.

b) Ehdokasmaissa sijaitsevien välivarastojen ongelmat

Niissä ehdokasmaissa, joilla on Neuvostoliiton rakentamia ydinvoimaloita ja tutkimusreaktoreja, säteilytetyn polttoaineen huollosta on tullut viime vuosikymmenen aikana hankala kysymys, koska säteilytettyä polttoainetta ei voida enää palauttaa Venäjälle jälleenkäsiteltäväksi tai varastoitavaksi entisin ehdoin. Näissä maissa on täytynyt rakentaa kiireisesti käytetyn polttoaineen väliaikaisia varastointilaitoksia. Käytetyn polttoaineen huoltoa koskevien pitkän aikavälin ohjelmien laadinnassa on edistytty vähän tai ei ollenkaan.

Ainoastaan Tsekin tasavallalla ja Slovakialla on käytössä paikkoja ydinvoimaloiden vähemmän vaarallisten toiminnasta syntyvien jätteiden varastointiin. Useissa maissa on neuvostotyyppisiä varastopaikkoja sellaisille radioaktiivisille jätteille, jotka eivät ole peräisin ydinpolttoainekierrosta. Nämä laitokset eivät vieläkään ole unionissa voimassa olevien turvallisuusnormien mukaisia. Joissakin tapauksissa jätteet pitäisi voida ottaa varastoista ja loppusijoittaa muualle.

1.2. Yhteisön säännökset ja kansainväliset määräykset ovat rajoitettuja

Periaatteiden, jotka koskevat erilaisten vaarallisten jätteiden huoltoa, pitäisi taata väestön ja työntekijöiden turvallisuuden korkea taso ja ympäristön suojelu. Näitä periaatteita soveltamalla pitäisi olla mahdollista varmistaa, että ihmisiä, yhteiskuntaa ja ympäristöä suojellaan säteilytetystä ydinpolttoaineesta ja radioaktiivisista jätteistä peräisin olevan ionisoivan säteilyn haitallisilta vaikutuksilta.

Myös yhteisön viime vuosien toimissa, niin tutkimustoimissa kuin poliittisissa ja lainsäädännöllisissä aloitteissakin, on kiinnitetty huomiota juuri näihin periaatteisiin.

Yhteisön toimintasuunnitelmassa [25]ja siihen liittyvässä strategiassa omaksuttu lähestymistapa rohkaisee yhdenmukaistamiseen ja jäsenvaltioiden yhteistyöhön yhtäläisen ja hyväksyttävän turvallisuuden tason varmistamiseksi koko Euroopan unionissa. Tuorein raportti radioaktiivisten jätteiden huollosta EU:ssa julkaistiin vuonna 1999 [26]. Komissio on hiljattain julkaissut myös vastaavan raportin ehdokasmaista [27].

[25] Neuvoston päätöslauselma (92/C 158/02), 15. kesäkuuta 1992, radioaktiivisia jätteitä koskevan yhteisön toimintasuunnitelman jatkamisesta.

[26] Komission tiedonanto neuvostolle "Komission tiedonanto ja neljäs kertomus ydinjätehuollon nykytilasta ja tulevaisuudennäkymistä Euroopan unionissa", KOM(98) 799 (11.1.1999).

[27] Komission raportti EUR19154.

Radioaktiivisten jätteiden huolto on ollut ja on yhä ydinfissiota koskevien yhteisön tutkimusohjelmien tärkeimpiä aiheita. Eräs keskeinen osa-alue on maanalaisten tutkimuslaitosten toiminnan tukeminen. Niiden avulla saadaan tärkeitä tietoja varastoksi tarkoitetun maakerroksen ominaisuuksista ja kokeilla varastointitekniikoita, joita voitaisiin käyttää loppusijoitukseen. Tärkeitä tutkimusaloja ovat myös pitkälle kehitetyt kemialliset ja ydinfysikaaliset erotustekniikat (joita yleensä kutsutaan yhteisnimityksellä "erotus ja transmutaatio") ja pitkäikäisten jätteiden vähentäminen.

Perusnormit, jotka koskevat väestön ja työntekijöiden terveyden suojelemista ionisoivasta säteilystä aiheutuvilta vaaroilta, ovat perustana myös ydinjätehuollon olennaisten periaatteiden yhdenmukaistamiselle. Normit takaavat saman ja kansainvälisesti hyväksytyn tason säteilysuojelulle koko Euroopan unionissa. Perusnormeja on tarkistettu viimeksi vuonna 1996 [28], ja tarkistukset oli määrä saattaa osaksi kansallista lainsäädäntöä 13. toukokuuta 2000 mennessä. Lisäksi Euratomin perustamissopimuksen toisen osaston III luvussa määrätään radioaktiivisen jätteen kansainvälisten siirtojen valvonnasta ja tarkkailusta vastaavan yhteisön järjestelmän perustamisesta [29]. Myös Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen ympäristöä koskevaan lukuun perustuva tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annettu direktiivi muutoksineen [30] [31] on tärkeä radioaktiivisten jätteiden kannalta.

[28] Neuvoston direktiivi 96/29/Euratom (13.5.1996).

[29] Neuvoston direktiivi 92/3/Euratom (3.2.1992).

[30] Neuvoston direktiivi 85/337/ETY, 27.6.1985.

[31] Neuvoston direktiivi 97/11/ETY, 3.3.1997.

On myös joitakin kansainvälisiä yleissopimuksia, joilla on huomattava merkitys tiettyjen yhteisten toimintatapojen ja turvallisuustasojen vakiintumiseen kansainvälisesti. Tärkein niistä on IAEA:n puitteissa neuvoteltu käytetyn polttoaineen ja radioaktiivisen jätteen huollon turvallisuutta koskeva yleissopimus [32], joka tuli voimaan 18. kesäkuuta 2001. Komissio on tehnyt (parhaillaan käsiteltävän olevan) ehdotuksen [33] Euroopan yhteisön ja Euratomin liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen. IAEA valmistelee myös parhaillaan kaikkia radioaktiivisten jätteiden huollon näkökohtia koskevaa aineistoa. Siihen sisältyvät muun muassa kaikentyyppisten radioaktiivisten jätteiden turvallista loppusijoitusta koskevat suositukset.

[32] IAEA -INFCIRC/546, 24.12.1997.

[33] KOM(2001) 520 lopullinen, 15.10.2001.

2 Kohti turvallista ratkaisua

Komissio katsoo, että on aika tehdä käytännön päätöksiä radioaktiivisten jätteiden huollon alalla erityisesti loppusijoituksen edistämiseksi ja alan tutkimuksen lisäämiseksi yleensä. Tämä ei suinkaan estä etsimästä muista ratkaisuja mahdollisen tieteen myöhemmän kehityksen johdosta.

2.1 Loppusijoituksen suosiminen parhaana vaihtoehtona

Vaikka Euroopan unionissa on tähän mennessä jo loppusijoitettu huomattavia määriä (yli 2 miljoonaa kuutiometriä) vähiten vaarallisia radioaktiivisia jätteitä, kaikilla mailla ei tällä hetkellä ole käytössä olevia varastointipaikkoja. Tämäntyyppisten jätteiden, joiden volyymi on paljon suurempi kuin vaarallisempien jätteiden volyymi, loppusijoitus ei aiheuta teknisiä vaikeuksia, mutta jätteitä on kuitenkin valvottava tarkasti välivarastoinnin aikana.

Vaarallisempien jätteiden osalta vallitsee laaja kansainvälinen yhteisymmärrys siitä, että ne olisi haudattava syvälle geologisesti stabiileihin maaperäkerrostumiin loppusijoitusta varten. Tällaiset jätteet voidaan eristää erittäin pitkäksi ajaksi moninkertaisten päästöesteiden avulla ja valitsemalla sijoituskallio asianmukaisesti. Tämä takaa sen, että radioaktiivisuuden jäännöspitoisuudet ovat merkityksettömiä. Syväsijoitusstrategia pienentää huomattavasti vaaraa, että ihmiset pääsisivät vahingossa jätteiden sijoituspaikkaan. Sijoitustapa on olennaisilta ominaisuuksiltaan passiivinen ja pysyvä eikä edellytä ihmisten toimien lisäämistä tai institutionaalista valvontaa.

Monissa jäsenvaltioissa on kuitenkin viivytelty huolestuttavasti sopivien paikkojen etsimisessä ja lupien myöntämisessä erityisesti syvällä maaperässä sijaitseville paikoille. Säteilytetyn ydinpolttoaineen ja maanpinnalle välivarastoihin sijoitettujen radioaktiivisten jätteiden määrä kasvaa kaiken aikaa. Maanpinnalla sijaitsevat laitteet ja tilat edellyttävät aktiivisia toimia, kuten valvontaa ja ylläpitoa, jotta voidaan varmistaa jatkuvasti korkea turvallisuuden ja ympäristönsuojelun taso. Tällaista taakkaa ei saa jättää tuleville sukupolville. Lisäksi syyskuun 11. päivän 2001 tapahtumien jälkeen tällaisten pintasijoituspaikkojen alttius terroriteoille edellyttää nopeaa toimintaa.

Vuosia kestäneiden, erityisesti poliittiseen vastahakoisuuteen liittyneiden epäilyjen ja epäröintien jälkeen jäsenvaltioiden on lopultakin korkea aika sitoutua laatimaan aikataulu kaikkien radioaktiivisten jätteiden varastoinnin toteuttamiseksi. Erityisesti on tarpeen, että Euroopan unionin jäsenvaltiot vahvistavat kansalliset ohjelmat korkea-aktiivisten ja pitkäikäisten radioaktiivisten jätteiden syvävarastointia varten. Niiden olisi tehtävä lupapäätökset sijoituspaikkoja ja kyseisten paikkojen käyttöönottoa varten tiettyihin määräpäiviin mennessä. Komissio ehdottaa tätä varten, että jäsenvaltioiden on vahvistettava ennalta laaditun aikataulun mukaisesti kansalliset radioaktiivisten jätteiden varastointiohjelmat ja erityisesti korkea-aktiivisten jätteiden geologista sijoittamista koskevat ohjelmat. Jäsenvaltioiden on päätettävä lupien antamisesta korkea-aktiivisten jätteiden varastointipaikan valintaa varten (kansallisella tai alueellisella tasolla) viimeistään vuonna 2008, ja sijoituspaikan on oltava toiminnassa viimeistään vuonna 2018. Matala-aktiivisten ja lyhytikäisten jätteiden varastointi on järjestettävä vuoteen 2013 mennessä. Komissio valvoo, miten jäsenvaltiot noudattavat aikataulua, mikä ei estä toteuttamasta muita ratkaisuja mahdollisen tieteen myöhemmän kehityksen johdosta.

2.2 Tutkimusrahoituksen lisääminen

Vaikka geologinen sijoitus takaa jätteiden eristyksen erittäin pitkäksi ajaksi, on tutkimusta kuitenkin jatkettava ja tehostettava teknologian ja sovellusmenetelmien optimoimiseksi. Syväsijoitus ei saa johtaa radioaktiivisten jätteiden huollon muiden osa-alueiden tutkimuksen tason alenemiseen. Tällaisia osa-alueita ovat uudet teknologiat, joilla jätteiden määrää voidaan vähentää; näillä osa-alueilla saatetaan tulevaisuudessa kehittää uusia vaihtoehtoja.

Yhteisön puiteohjelmalla on ollut ja on edelleen tärkeä tehtävä tutkimuksen ja teknologian kehittämisen edistämisessä radioaktiivisten jätteiden alalla. Kuudennessa tutkimuksen puiteohjelmassa vuosille 2002-2006 on osoitettu 90 miljoonaa euroa radioaktiivisten jätteiden tutkimukseen. YTK puolestaan osoittaa merkittävän osan varoistaan jätteitä koskeviin tutkimustoimiin. Useilla jäsenvaltioilla on omat tutkimus- ja kehitysohjelmansa, joiden rahoittajana on joko valtio tai ydinenergia-ala itse. Näiden ohjelmien puitteissa ei kuitenkaan kyetä käsittelemään kaikkia kysymyksiä.

Saastuttaja maksaa -periaatteen mukaan jätteitä tuottavien toimijoiden on osallistuttava muita tahoja voimakkaammin ja näkyvämmin tutkimus- ja kehitystyöhön. Lisätäkseen yhteistyötä näiden ohjelmien välillä ja tietojenvaihtoa yhteisössä komissio aikoo tehdä myöhemmässä vaiheessa ehdotuksen neuvostolle yhden tai useamman Euratomin perustamissopimuksen toisen osaston V luvussa tarkoitetun yhteisyrityksen perustamisesta. Näiden yritysten tehtävänä olisi ohjata jätehuoltoa koskevia erityisiä tutkimusohjelmia. Nämä yhteisyritykset, jotka perustettaisiin teollisuuden ja jäsenvaltioiden kanssa tehtävällä vapaaehtoisella sopimuksella, kokoaisivat yhteen Yhteisen tutkimuskeskuksen, jäsenvaltioiden ja yritysten varoja.

päätelmät

Ottaen huomioon ydinturvallisuuden parantamisen tarpeen ja unionin sitoutumisen yhteisön tason lähestymistavan käyttöön ottoon ja saatuaan lausunnon Euratomin perustamissopimuksen 31 artiklassa tarkoitetulta asiantuntijaryhmältä komissio ehdottaa neuvostolle johdonmukaisia ja toisiaan täydentäviä toimenpiteitä, jotta neuvosto antaisi:

- puitedirektiivin, jossa määritellään laajentuneelle unionille perusvelvollisuudet ja yleiset periaatteet niin käytössä olevien kuin käytöstä poistettavien ydinlaitosten turvallisuuden alalla. Myöhemmässä vaiheessa määritellään yhteiset turvallisuusnormit ja valvontamekanismit, jotka takaavat yhteisten menetelmien ja kriteerien käytön koko laajentuneessa Euroopassa. Direktiivissä säädetään myös riittävien rahoitusvarojen käytettävyydestä sekä käytössä olevien että käytöstä poistettavien ydinlaitosten turvallisuustarpeita varten.

- radioaktiivisia jätteitä koskevan direktiivin. Tässä direktiivissä suositaan jätteiden geologista loppusijoitusta, joka on nykytiedon mukaan turvallisin tapa. Direktiivissä säädetään, että Euroopan unionin jäsenvaltioiden on vahvistettava ennalta laaditun aikataulun mukaisesti kansalliset radioaktiivisten jätteiden varastointiohjelmat ja erityisesti korkea-aktiivisten jätteiden geologista sijoittamista koskevat ohjelmat. Jäsenvaltioiden on päätettävä lupien antamisesta korkea-aktiivisten jätteiden varastointipaikan valintaa varten kansallisella tai alueellisella tasolla.

Lisäksi komissio toimittaa neuvostolle luonnoksen neuvoston päätökseksi komission valtuuttamisesta neuvottelemaan Euratomin ja Venäjän federaation välinen sopimus ydinmateriaalien kaupasta. Tämä sopimus perustuu Euratomin perustamissopimukseen asiaa koskeviin määräyksiin, ja siinä on otettava huomioon laajentuneen unionin markkinoiden realiteetit ja ehdokasmaiden erityissuhteet Venäjän federaation kanssa ydinenergia-alalla. Samalla siinä on otettava huomioon Euroopan kuluttajien edut ja Euroopan teollisuuden, erityisesti rikastuslaitosten, taloudellinen elinkyky. Siinä on määrättävä ydinmateriaalien kaupan säännöllisestä seurannasta, joka kattaa sähköntuottajille ja rikastusteollisuudelle tarkoitetut ydinmateriaalit. Tästä päätöksestä laaditaan erillinen tiedonanto.

LIITE

Liite A - Ydinlaitosten käytöstäpoistoprosessi

Ydinlaitoksen käytöstäpoistoon kuuluvat kaikki tekniset ja sääntelyyn liittyvät toimet, joiden tavoitteena on vapauttaa kyseinen laitos kaikkien säteilyyn liittyvien rajoitusten soveltamisesta.

Käytännössä laitos katsotaan poistetuksi käytöstä, kun tiukasti ydinalan toimintoihin käytetyt rakennukset on purettu ja hävitetty. Laitosalueella ei saa olla enää radioaktiivisia aineita ja se voidaan osoittaa uuteen käyttötarkoitukseen. IAEA on esittänyt käytöstäpoistoprosessiin kolmen päävaiheen määrittelyä, jota ydinenergia-alalla pidetään edelleenkin mallina:

* Vaihe 1: Ydinmateriaalit ja laitoksen käytön aikana syntyneet radioaktiiviset jätteet poistetaan laitoksesta. Erilaiset päästöesteet pidetään kunnossa. Läpiviennit ja kulkuaukot salvataan ja sinetöidään. Laitoksen säteilyvalvontaa jatketaan ja turvajärjestelyt pidetään yllä.

* Vaihe 2: Eristetty alue pienennetään mahdollisimman pieneksi. Kaikki laitteet ja rakennukset dekontaminoidaan ja/tai puretaan, lukuun ottamatta ydinvoimaloiden reaktorirakennusta ja siihen liittyviä materiaaleja. Valvontaa vähennetään.

* Vaihe 3: Jäljellä olevien rakenteiden ja materiaalien purku. Kaikki materiaalit, joiden radioaktiivisuus on määrättyä raja-arvoa suurempi, lähetetään loppusijoitukseen. Laitosalue vapautetaan muuhun käyttöön.

Edellä mainitut kolme vaihetta voidaan toteuttaa viivytyksettä peräkkäin tai niiden välillä voi olla pitkiäkin odotusaikoja (jopa sata vuotta kakkos- ja kolmosvaiheen välillä). Puhutaan välittömästä ja viivästetystä käytöstäpoistosta.

Strategia valitaan säteilyturvanäkökohtien ja rahoitusmahdollisuuksien perusteella, mutta siihen voivat vaikuttaa myös poliittiset näkökohdat.

Ydinlaitoksen toiminnanharjoittaja vastaa strategiasta sekä purkutöihin ja jätehuoltoon tarvittavien varojen hankinnasta. Näihin päätöksiin vaikuttaa kuitenkin voimakkaasti se, minkälaista kansallista ydinenergiapolitiikkaa toteutetaan seuraavien tavoitteiden saavuttamiseksi:

- sekä ydinenergiaan että yritystoimintaan liittyvien toimenpiteiden varmuus

- radioaktiivisten ja tavanomaisten jätteiden määrän minimointi

- syntyneiden jätteiden huollon pitkän aikavälin varmuus

- säteilyyn ja yritystoimintaan liittyvien riskien minimointi

- ympäristövaikutusten minimointi

- - sosioekonomisten seurauksien minimointi.

Mitä pidemmälle tiettyjen toimenpiteiden toteuttamista siirretään, sitä enemmän niiden säteilyvaikutus vähenee, mikä samalla pienentää käytöstäpoistotoimenpiteiden kokonaiskustannuksia (nykyhinnoissa).

Myös tulevia rahoitusmuuttujia koskevat oletukset ovat tärkeitä kustannusten arvioinnissa, kun otetaan huomioon käytöstäpoiston eri vaiheiden pituus (useita kymmeniä ja jopa yli sata vuotta).

Käytöstäpoistotoimien toteutusaikataulua koskevat strategiset päätökset vaikuttavat sen vuoksi merkittävästi sen arvioimiseen, paljonko varoja käytöstäpoistorahastossa pitäisi olla laitoksen käytön lopussa.

Liite B - Käytöstäpoiston rahoitusjärjestelmien tilanne jäsenvaltioittain

Käytöstäpoiston rahoitusjärjestelmä tilanne jäsenvaltioittain

>TAULUKON PAIKKA>

EU:n ydinvoimaloiden käytöstäpoistohankkeet

(Päivitetty huhtikuussa 2002)

>TAULUKON PAIKKA>

Termien kuvaus:

REAKTORITYYPIT

GCR // Kaasujäähdytteinen reaktori

HWR // Raskasvesihidasteinen reaktori

PWR // Painevesireaktori

PR // Allastyyppinen reaktori

FBR // Nopea hyötöreaktori

BWR // Kiehutusvesireaktori

HTR // Korkealämpötilareaktori

Arg // Argonaut-tyyppinen reaktori

AGR // Kehittynyt kaasujäähdytteinen reaktori

GR // Ilmajäähdytteinen grafiittireaktori

KÄYTÖSTÄPOISTOVAIHEET

0 // Käytöstäpoistosta on ilmoitettu

1 // Vaihe 1

2 // Vaihe 2

3 // Vaihe 3

3* // Vaihe 3 ilman maa- ja vesirakennustöitä

-x // Käytöstäpoisto siirtymässä vaiheeseen x

TÄYDENTÄVIÄ TIETOJA

a // Osittain muutettu museoksi

b // Muutettu käytetyn polttoaineen laitokseksi

c // Laitteet purettu, rakennus on tarkoitus ottaa uudelleen käyttöön.

be // käyttötarkoitus

d // Sisältää vahingoittuneita polttoaine-elementtejä

e // Piippu osittain purettu

f // Käytetään radioaktiivisen jätteen varastona.

S // Sellafield (UK)

C // Capenhurst (UK)