KOMISSION RAPORTTI EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE YLEISESTÄ TUOTETURVALLISUUDESTA ANNETUN DIREKTIIVIN 92/59/ETY SOVELTAMISESTA SAADUISTA KOKEMUKSISTA

SISÄLLYSLUETTELO

I. Raportin tausta

II. Yleistä

1. Direktiivin soveltamisala

2. Direktiivin pääsisältö

III. Direktiivin soveltaminen käytännössä

1. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

2. Institutionaaliset ja hallinnolliset järjestelyt jäsenvaltioissa

3. Yleistä tuoteturvallisuutta koskevan direktiivin ja yhteisön alakohtaisen lainsäädännön suhde (1 artikla)

4. Direktiivin soveltamisala (2 artikla)

5. Yleinen turvallisuusvaatimus (3 ja 4 artikla)

6. Jäsenvaltioiden velvollisuudet ja oikeudet (5 ja 6 artikla)

7. Ilmoitukset ja tietojen vaihtaminen

8. Hätätilanteet ja toiminta yhteisön tasolla

IV. Päätelmät

1. Direktiivin täytäntöönpano jäsenvaltioissa

2. Institutionaaliset ja hallinnolliset järjestelyt kansallisella tasolla

3. Suhde yleisen tuoteturvallisuusdirektiivin ja yhteisön alakohtaisen lainsäädännön välillä (1 artikla)

4. Soveltamisala (2 artikla)

5. Yleinen turvallisuusvaatimus (3 ja 4 artikla)

6. Markkinoiden valvonta (5 ja 6 artikla)

7. Ilmoitukset ja tietojen vaihtaminen (7 artikla)

8. Nopea tietojenvaihtojärjestelmä (8 artikla)

9. Kiireelliset toimet yhteisön tasolla (9 artikla)

10. Komitea (10 artikla)

11. Salassapitovelvollisuus (12 artikla)

Täytäntöönpanolait jäsenvaltioissa

Täytäntöönpanolain soveltamisesta vastaavat kansalliset viranomaiset

I. Raportin tausta

Yleistä tuoteturvallisuutta koskeva neuvoston direktiivi 92/59/ETY annettiin 29. kesäkuuta 1992, ja jäsenvaltioiden piti panna se täytäntöön viimeistään 29. kesäkuuta 1994. Direktiivi perustuu perustamissopimuksen 100 a artiklaan (nykyinen 95 artikla), ja se annettiin - yhdessä Euroopan parlamentin kanssa - ennen Maastrichtin sopimuksen voimaantuloa.

Direktiivin 16 artiklassa todetaan seuraavasti:

"Neljän vuoden kuluttua 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta päivästä neuvoston on komission saatujen kokemusten nojalla antaman selostuksen perusteella päätettävä, onko tätä direktiiviä muutettava, erityisesti niin että laajennetaan 1 artiklan 1 kohdassa ja 2 artiklan a kohdassa määriteltyä soveltamisalaa, ja onko V osaston säännöksiä muutettava.".

Komissio on tarkastellut ja arvioinut perusteellisesti direktiivin täytäntöönpanoa ja käytännön soveltamista. Komission yksiköt ovat myös tutkineet nopeaa tietojenvaihtojärjestelmää tekemällä kaikille jäsenvaltioille laajan kyselyn (jäljempänä 'kysely'), jonka avulla on kartoitettu ongelma-alueet.

Lisäksi direktiivin oikeudellisesta ja käytännön soveltamisesta on tehty tutkimus, jossa käsitellään ongelma-alueiden kartoitusta ja tarvetta muutoksiin. Tutkimuksen (jäljempänä 'tutkimus') on toteuttanut komission toimeksiannosta Leuvenin katolisen yliopiston kuluttajalainsäädännön keskus, ja siinä käsitellään kaikkia EU:n jäsenvaltioita sekä ETA-maista Norjaa ja Islantia.

Komission yksiköt ovat ottaneet asiaan liittyviä tahoja mukaan toimintaan, jonka tarkoituksena on arvioida direktiivin soveltamista ja tarkastella ongelmia ja mahdollisten tarkistusten sisältöä. Jäsenvaltioita, kuluttajajärjestöjä, Euroopan standardointielimiä ja ANECia (kuluttajien edustusta standardoinnissa yhteensovittavaa eurooppalaista yhdistystä - European Association for the Co-ordination of Consumer Representation in Standardisation) on kuultu useita kertoja kuluttajansuojatyöryhmän puitteissa. Myös eurooppalaisia työmarkkinaosapuolia on kuultu. Talous- ja sosiaalikomitea antoi tänä aikana omasta aloitteestaan lausunnon yleisestä tuoteturvallisuudesta.

Raportin päätelmät perustuvat eri lähteistä kerättyihin tietoihin ja komission yksiköiden kokemuksiin. Direktiivin pääasiallinen tarkoitus elintarvikkeiden osalta on käytännössä 8 artiklassa säädetty nopea tietojenvaihtomenettely hätätilanteissa. Tämän vuoksi raportissa käsitellään elintarvikkeita vain vähäisessä määrin ja vain silloin, kun käsitellään 8 artiklaa.

Raportissa on tarkoitus tehdä lyhyt tiivistelmä arvioinnin tuloksista. Kuluttajalainsäädännön keskuksen komissiolle tekemä tutkimus löytyy seuraavasta osoitteesta: http://europa.eu.int/comm/dgs/health_consumer/index.

Komissio on hiljattain antanut elintarviketurvallisuudesta valkoisen kirjan, jossa arvioidaan alaan liittyviä tarpeita ja esitellään komission suunnitelmia.

II. Yleistä

1. Direktiivin soveltamisala

Direktiivillä säännellään kulutustavaroiden turvallisuutta, ja sen tavoitteena on varmistaa, että markkinoilla olevat tuotteet ovat turvallisia. Soveltamisalaan kuuluvat kuluttajille tarkoitetut tuotteet tai kuluttajien todennäköisesti käyttämät tuotteet, jotka toimitetaan elinkeinotoiminnan yhteydessä. Tähän sisältyvät uudet, käytetyt tai kunnostetut tuotteet - antiikkitavaroita ja ennen käyttöä korjattavia tai kunnostettavia tuotteita lukuun ottamatta - sillä edellytyksellä, että toimittaja ilmoittaa tästä kuluttajalle. Direktiivissä annetaan yleinen määritelmä 'turvallisesta tuotteesta'. Direktiivin yleisenä tavoitteena on yhdenmukaistaa jäsenvaltioiden toimenpiteet, joiden tarkoituksena on säätää yleisestä velvollisuudesta saattaa markkinoille ainoastaan turvallisia tuotteita. Näin pyritään turvaamaan johdonmukainen ja korkea kuluttajan terveyden suojelun taso koko EU:ssa ja sisämarkkinoiden moitteeton toiminta.

Direktiivin johdanto-osan mukaan tarvitaan laaja-alaista lainsäädäntöä, joka kattaa myös tuotteet, joihin ei sovelleta yhteisön alakohtaista erityislainsäädäntöä, ja joka "kattaa myös nykyisessä tai tulevassa erityislainsäädännössä olevat aukot". Direktiivillä on näin ollen tarkoitus täydentää yhteisön alakohtaista lainsäädäntöä, jotta

*katettaisiin tuotteet, jotka eivät kuulu alakohtaisen lainsäädännön soveltamisalaan

*katettaisiin myös tuotteet, jotka kuuluvat (nykyisen ja tulevan) alakohtaisen lainsäädännön soveltamisalaan niiden riskiluokkien, turvallisuusnäkökohtien sekä hallinto- ja valvontavaatimusten osalta, joita alakohtaisessa lainsäädännössä ei käsitellä.

Direktiivin johdanto-osassa kuitenkin selvennetään, että jos yhteisön lainsäädännössä on jäsenvaltioiden lainsäädäntöä yhdenmukaistavia säännöksiä tuoteturvallisuuteen liittyvistä velvoitteista, elinkeinonharjoittajille ei pitäisi asettaa tällaisten säännösten soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden markkinoille saattamista koskevia lisävelvoitteita. Tämä koskee yleensä "uutta lähestymistapaa" hyödyntävien direktiivien soveltamisalaan kuuluvia tuotteita. Direktiivin 1 artiklassa todetaan lisäksi seuraavasti: "Jos yhteisön lainsäädännön erityissäännöksissä on ainoastaan tiettyjä kyseisten tuotteiden turvallisuuteen tai niiden aiheuttamaan vaaraan liittyviä seikkoja koskevia säännöksiä, kyseisiä säännöksiä sovelletaan tällaisiin tuotteiden turvallisuutta tai niiden aiheuttamaa vaaraa koskeviin seikkoihin."

2. Direktiivin pääsisältö

Lyhyesti sanottuna direktiiviin 92/59/ETY sisältyvät seuraavat tärkeimmät säännökset:

Tuottajien velvollisuutena on

*saattaa vain turvallisia tuotteita markkinoille

*antaa kuluttajille asianmukaista tietoa tuotteeseen liittyvien riskien arvioimiseksi

*toteuttaa toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että tuottajat saavat tietoa toimittamiensa tuotteiden aiheuttamista riskeistä, ja toimia riskien estämiseksi, tarvittaessa myös vetää tuotteet markkinoilta.

Jakelijoiden velvollisuutena on

*olla jakelematta tuotteita, jotka he tietävät tai heidän pitäisi tietää vaarallisiksi

*osallistua jakelemiensa tuotteiden turvallisuuden valvontaan ja toimiin, joilla estetään tuotteiden aiheuttamat riskit.

Tuoteturvallisuuden arviointiperusteiden määrittely ja päätös edellytyksistä, joiden vallitessa tuotetta voidaan pitää turvallisena:

*tuotteiden, jotka ovat sen jäsenvaltion lainsäädännön erityissäännösten mukaisia, jossa niitä pidetään kaupan, katsotaan olevan yleistä tuoteturvallisuutta koskevan direktiivin yleisen turvallisuus vaatimuksen mukaisia

*muulloin tuotteen turvallisuus arvioidaan ottaen huomioon eurooppalaiset tai kansalliset vapaaehtoiset standardit, yhteisön tekniset määritelmät, hyviä toimintatapoja koskevat ohjeet, senhetkinen tiedon taso ja kuluttajien odotukset.

Jäsenvaltioiden velvollisuutena on

*toteuttaa toimia, joilla saadaan tuottajat ja jakelijat noudattamaan niiden velvollisuuksia. Näihin toimiin kuuluu erityisesti sellaisen markkinoiden valvontaviranomaisen perustaminen ja nimeäminen, jolla on toimivalta toteuttaa erilaisia valvonta- ja täytäntöönpanotoimia ja määrätä sanktioita, jos direktiivin velvoitteita ei ole noudatettu.

*ilmoittaa komissiolle toimenpiteistä, joita ne ovat toteuttaneet tuotteiden markkinoille saattamisen rajoittamiseksi tai niiden vetämiseksi pois markkinoilta. Ilmoituksen jälkeen komissio tutkii toimenpiteen syyt ja ilmoittaa kaikille jäsenvaltioille, jos toimenpide sen mielestä on perusteltu.

*varmistaa, että jäsenvaltioiden virkamiehet ja virastot eivät paljasta salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja, joita he ovat saaneet direktiivin täytäntöönpanoa varten. Poikkeuksena ovat tuotteen turvallisuuteen liittyvät tiedot, jotka on julkistettava ihmisten terveyden ja turvallisuuden suojelemiseksi. Tämä koskee myös komission virkamiehiä.

Nopean tietojenvaihtojärjestelmän (Rapex) perustaminen vakavan ja välittömän vaaran aiheuttavia tuotteita varten

Jos jäsenvaltio toteuttaa tai aikoo toteuttaa hätätoimenpiteitä ehkäistäkseen, rajoittaakseen tai asettaakseen erityisehtoja sellaisten tuotteiden kaupan pitämiselle tai käytölle, joista aiheutuu vakavaa ja välitöntä vaaraa, sen on Rapex-järjestelmän mukaisesti ilmoitettava tästä komissiolle, joka puolestaan ilmoittaa muille jäsenvaltioille. Järjestelmän toiminnasta annetaan yksityiskohtaisia määräyksiä direktiivin liitteessä.

Yhteisön laajuisiin toimenpiteisiin liittyvät menettelyt

Komissio, jota komitea avustaa, voi hyväksyä - tiettyjen menettelyä koskevien ehtojen mukaisesti - väliaikaisia yhteisön laajuisia toimenpiteitä sellaisten tuotteiden osalta, joista aiheutuu vakavaa ja välitöntä vaaraa.

Komitea

Sääntelykomitean (ent. "3b") tehtävänä on avustaa komissiota liitteeseen tehtävissä Rapex-menettelyitä koskevissa muutoksissa ja yhteisön toimenpiteiden hyväksymisessä hätätilanteissa.

III. Direktiivin soveltaminen käytännössä

1. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

Jotkin maat olivat antaneet yleistä tuoteturvallisuutta koskevia lakeja jo ennen direktiivin antamista (Itävalta 1983 [1], Suomi 1986, Ranska 1983, Yhdistynyt kuningaskunta 1987, Norja 1976, Ruotsi 1989 ja Alankomaat 1935). Joissakin maissa useimmat direktiivin tavoitteista oli saavutettu jo ennen sen antamista. Niissä myös keskusteltiin siitä, ovatko direktiivin mukaiset muutokset tarpeen, jos samat tavoitteet saavutetaan erilaisella sanamuodolla. Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat lisäsivät lainsäädäntöönsä ne velvoitteet, joita siihen ei sisältynyt, esimerkiksi elinkeinonharjoittajia sitovat tiedottamis-, valvonta- ja markkinoilta poistovaatimukset.

[1] Laki ei kuitenkaan ollut täydellinen, ja se on muutettu kokonaan uudella vuonna 1995 annetulla lailla, jolla direktiivi pannaan täytäntöön.

Belgiassa ja Saksassa laaja-alainen (tai erityis-) lainsäädäntö kattoi useat mutta ei kaikkia direktiivin soveltamisalaan kuuluvia kulutustavaroita. Näissä maissa hyväksyttiin uusi laki, jota sovellettiin ainoastaan aiemmin sääntelemättömiin tuotteisiin, vaikka sen nimi oli yleisestä kulutustavaroiden turvallisuudesta annettu laki. Näissä maissa uusi lainsäädäntö tarkoitti siis pääasiassa elinkeinonharjoittajille asetettavia lisävaatimuksia, jotka kylläkin oli rajoitettu tiettyihin tuotteisiin, joita ei ollut säännelty muualla, ja hätätilannetta koskevien järjestelyiden laajentamista koskemaan näitä tuotteita.

Islannissa direktiivi paransi huomattavasti tuoteturvallisuuteen liittyviä lainsäädäntöpuitteita. Ennen direktiivin voimaantuloa sovelletut lait olivat erittäin vanhentuneita (1936) ja koskivat vain hyvin kaukaisesti tuoteturvallisuutta.

Muissa maissa (Espanjassa, Irlannissa, Italiassa, Kreikassa, Luxemburgissa, Portugalissa ja Tanskassa), joissa ei ollut täydellistä tai laaja-alaista yleistä tuoteturvallisuutta koskevaa lainsäädäntöä, direktiivi saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä lähes sanasta sanaan. Direktiivin soveltamisala rajoitettiin kuitenkin yleensä - esimerkiksi Tanskassa - tuotteisiin, joita alakohtaiset säännöt eivät koskeneet, ja näin lain vaikutus käytännössä pieneni huomattavasti.

Luettelo eri jäsenvaltioiden lainsäädännöstä, jolla direktiivi on pantu täytäntöön, on liitteessä 1.

2. Institutionaaliset ja hallinnolliset järjestelyt jäsenvaltioissa

Vastuu lainsäädännön käsittelystä kansallisella tasolla annettiin yleensä jo olemassa oleville elimille kunkin maan keskushallinnon tai liittovaltion hallintorakenteen mukaisesti. Tuoteturvallisuuden valvonta oli hoidettu hajautetusti jo kauan aikaa joissakin maissa: alue- ja paikallishallinnolle on annettu merkittävästi vastuuta Saksassa ja Espanjassa ja vähemmässä määrin Itävallassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Käytännössä Irlannissa, Espanjassa, Ranskassa, Alankomaissa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa yksi valtakunnallinen tai useat alue- tai paikallisviranomaiset ovat vastuussa kaikista kulutustavaroista (muista kuin elintarvikkeista), riippumatta siitä, sovelletaanko niihin direktiivin täytäntöönpanolakia vai alakohtaisia sääntöjä. Norjassa laista vastaa kaksi ministeriötä.

Muissa maissa erikseen nimetty viranomainen on vastuussa vain joistakin kulutustavaroista, yleensä pääasiassa niistä, jotka kuuluvat direktiivin soveltamisalaan. Jotkin erityislainsäädännön piiriin kuuluvat alat saattavat myös kuulua niiden toimivaltaan mutta eivät suinkaan järjestelmällisesti.

Luettelo täytäntöönpanolainsäädännön soveltamisesta vastaavista viranomaisista on liitteessä 2.

Koordinointielimet

Ruotsi on perustanut erityisen elimen (SWEDAC), jonka tehtävänä on koordinoida markkinoiden valvontaa asiasta vastuussa olevien eri viranomaisten puolesta. Italiassa on hiljattain perustettu elin, joka on vastuussa koordinoinnin järjestämisestä ("Conferenza di Servizi").

Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1978 perustettu elintarvikkeisiin ja kaupankäyntiin liittyviä standardeja käsittelevä paikallisviranomaisten koordinointielin (Local Authorities Coordinating Body on Food and Trading Standards - LACOTS) antaa maan paikallisviranomaisille täytäntöönpanoon liittyviä ohjeita ja neuvoo oikeudellisissa seikoissa.

Neuvoa-antavat elimet

Seitsemään maahan on perustettu kuluttajansuojakomitea tai vastaava elin: Itävaltaan, Espanjaan (teknistä turvallisuutta käsittelevä komitea), Suomeen (tuoteturvallisuusasiain neuvottelukunta), Ranskaan, Belgiaan, Alankomaihin (tuoteturvallisuuslakia käsittelevä neuvoa-antava komitea) ja Portugaliin. Useimmiten komitea oli jo olemassa ennen direktiivin antamista. Portugalissa elimellä on päätösvaltaa, mutta muissa maissa sillä on neuvoa-antava tehtävä, ja se toimii foorumina, jossa asiaan liittyvät tahot (elinkeinonharjoittajat, kuluttajajärjestöt ja viranomaiset) voivat jakaa tietojaan ja kokemuksiaan. Tutkimuksen mukaan kaikki tahot tunnustavat, että sillä on merkittävä tehtävä.

Jotkin kansalliset viranomaiset järjestävät elinkeinonharjoittajille direktiivin täytäntöönpanoon liittyvää koulutusta ja tiedotustoimintaa (Itävalta, Alankomaat ja Suomi).

Kuluttajajärjestöjen asema

Neljässä maassa kuluttajajärjestöillä on erityinen asema tuoteturvallisuusasioissa: Ranskassa (lobbaaminen ja asioiden vieminen tuomioistuimeen), Tanskassa (markkinoiden valvonta), Itävallassa (markkinoiden valvonta ja lainsäädännöstä tiedottaminen) sekä Alankomaissa (turvallisuustestit, alan ammattilaisille suunnattu tiedotus ja koulutus, hätätilanteissa sovellettavia menettelyitä koskevien käytännesääntöjen laatiminen). Muissa maissa kuluttajajärjestöjen tehtävänä on yleensä suorittaa vertailevia testejä, joiden tulokset julkaistaan lehdissä, ja ottaa vastaan kuluttajien tekemiä valituksia. Irlannissa, Kreikassa, Ruotsissa, Suomessa, Portugalissa ja Luxemburgissa kuluttajajärjestöillä on suhteellisen merkityksetön asema ainakin tuoteturvallisuusasioissa.

3. Yleistä tuoteturvallisuutta koskevan direktiivin ja yhteisön alakohtaisen lainsäädännön suhde (1 artikla)

Direktiivin tämänhetkinen sanamuoto, joka koskee direktiivin suhdetta muuhun yhteisön lainsäädäntöön, ei ole tulkinnaltaan täysin selvä, ja sitä onkin tulkittu eri tavalla kansallisessa lainsäädännössä. Tutkimuksessa kävi ilmi, että 1 artiklan tulkinta voi vaihdella maan sisälläkin. Näin ollen täytäntöönpanosäädösten soveltamisala on epäselvä.

Artiklan säännökset on joissakin tapauksissa siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä ymmärtämättä täysin, mitä ne merkitsevät, ja tästä on seurannut epäselvyyksiä. Näillä epäselvyyksillä on vaikutuksia siihen, mitä toimivaltuuksia alakohtaisille viranomaisille annetaan ja siihen, mitä velvoitteita elinkeinonharjoittajien on noudatettava. Elinkeinonharjoittajat eivät monissa tapauksissa tunne direktiiviä hyvin, ja se on todennäköisesti syynä siihen, miksei lailla ole ollut toivottua vaikutusta. Tutkimuksen mukaan useimmat elinkeinonharjoittajat ovat samaa mieltä siitä, että tuotevastuuta koskevan direktiivin, jolla on selkeästi määritelty soveltamisala, täytäntöönpanemiseksi annettujen tuotevastuulakien ehkäisevä vaikutus on huomattavasti suurempi kuin direktiivin 92/59/ETY täytäntöönpanemiseksi annettujen lakien.

Useimmat maat ovat jättäneet lähes täysin täytäntöönpanolakien soveltamisalan ulkopuolelle tuotealat, joita on osittain tai täydellisesti säännelty yhteisön ja kansallisilla alakohtaisilla säännöillä. Joissakin maissa, esimerkiksi Itävallassa, Belgiassa ja Ranskassa nämä tuotteet kuitenkin kuuluvat soveltamisalaan hätämenettelyiden osalta. Tanskassa, Kreikassa, Espanjassa, Islannissa, Irlannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Alankomaissa (elinkeinonharjoittajille asetettuja lisävelvoitteita lukuun ottamatta), Norjassa ja Ranskassa yleinen laki kattaa kaiken muun paitsi yhteisön erityisdirektiiveissä jo katetut turvallisuusnäkökohdat.

4. Direktiivin soveltamisala (2 artikla)

Belgiassa, Tanskassa, Suomessa, Ranskassa, Islannissa, Norjassa [2], Ruotsissa, Portugalissa [3] ja Espanjassa [4] täytäntöönpanolain soveltamisalaan kuuluvat kuluttajille tarkoitetut tuotteet ja palvelut, minkä ansiosta ne voivat välttää harmaat alueet, jotka johtuvat siitä, miten direktiivin ilmaisu "kuluttajien todennäköisesti käyttämät tuotteet" tulkitaan. Pohjoismaat ovat asiasta yhtä mieltä, vaikkakin Tanskassa, Norjassa (täytäntöönpanolaissa) ja Islannissa soveltamisalaan kuuluvat vain tuotteisiin liittyvät palvelut. Niissä maissa, joissa palvelut kuuluvat täytäntöönpanolain soveltamisalaan, lakia on kuitenkin sovellettu näihin vain erittäin harvoissa tapauksissa.

[2] Norjassa kaikkiin palveluihin on sovellettu vuodesta 1993 erillistä lakia.

[3] Maan kuluttajansuojalaissa.

[4] Maan kuluttajansuojalaissa.

Useimmissa maissa täytäntöönpanotekstit kattavat vain kulutustavarat ja/tai palvelut, mutta Ranskan, Alankomaiden (tuoteturvallisuuslaki "Warenwet") ja Norjan säädöksissä ei ole tällaisia rajoituksia, ja niissä sääntöjä sovelletaan kaikkiin markkinoilla oleviin tuotteisiin ja palveluihin, millä suojellaan sekä työntekijöitä että kuluttajia. Ruotsissa täytäntöönpanolaki kattaa esimerkiksi koulujen, sairaaloiden ja kuntien toimittamat tuotteet, kun taas Suomessa siihen sisältyvät myös elinkeinonharjoittajien näille laitoksille toimittamat tuotteet.

Lisäepävarmuutta aiheuttaa kysymys siitä, kuuluvatko tietyt tuotteet direktiivin soveltamisalaan. Ongelmia on aiheutunut ensinnäkin sellaisista tuotteista, jotka on alunperin tarkoitettu vain ammattikäyttöön mutta joita nyt käyttävät myös kuluttajat. Toiseksi joskus kuluttajat saavat tuotteet palveluiden tarjoajalta tai osana palvelutoimintaa. Joissakin tapauksissa toimitettuun tuotteeseen liittyvät palvelut voivat vaikuttaa tuotteen turvallisuuteen. Useat jäsenvaltiot ovat sitä mieltä, että direktiivin soveltamisala olisi ulotettava myös palveluihin.

*Määritelmät (2 artikla)

- Tuote

Ranskan täytäntöönpanolainsäädännössä ei määritellä tuotetta olleenkaan, kun taas muissa maissa on otettu käyttöön direktiivin 2 artiklan b kohdan määritelmä. Joissakin maissa käsitellään erikseen kiinteää ja irtainta omaisuutta (Itävallan, Portugalin ja Alankomaiden täytäntöönpanolain soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty kiinteistöt) tai aineettomia ja aineellisia tuotteita. Useimmissa maissa soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty - direktiivin tavoin - antiikkitavaroina toimitettavat käytetyt tavarat samoin kuin tuotteet, jotka on korjattava tai kunnostettava ennen käyttöä. Suomen, Ranskan, Alankomaiden (tuoteturvallisuuslaki "Warenwet") ja Ruotsin lainsäädännössä ei kuitenkaan ole mainitaan tällaisesta poikkeuksesta, kun taas Belgian lainsäädännössä soveltamisalaan eivät kuulu antiikkitavarat mutta kylläkin käytetyt tavarat, jotka on korjattava tai kunnostettava ennen käyttöä.

- Elinkeinonharjoittajat

Useimpiin täytäntöönpanolakeihin sisältyy määritelmä soveltamisalaan kuuluvista elinkeinonharjoittajista. Ruotsin, Suomen, Ranskan, Alankomaiden (Warenwet) ja Norjan täytäntöönpanolaeissa elinkeinonharjoittajan määritelmää ei ole annettu, koska lakeihin sisältyviä velvoitteita sovelletaan poikkeuksetta kaikkiin, jotka ovat mukana myynti- tai jakeluketjussa. Käytännössä useimmissa näissä maissa kuitenkin tunnustetaan, että lainsäädännössä asetetut velvoitteet koskevat pääasiassa tuottajia ja maahantuojia.

5. Yleinen turvallisuusvaatimus (3 ja 4 artikla)

Kaikkien muiden maiden kuin Ruotsin lainsäädäntöön sisältyy eksplisiittisesti yleinen turvallisuusvaatimus, vaikka sanamuoto toisinaan poikkeaakin direktiivistä. Useissa maissa (Tanskassa, Suomessa, Ranskassa, Kreikassa, Espanjassa ja Alankomaissa) sovelletaan yleistä turvallisuusvaatimusta poikkeuksetta kaikkiin elinkeinonharjoittajiin, mutta rajoitetaan niiden velvollisuuksia kunkin toiminnasta riippuen eikä tehdä eroa tuottajien ja jakelijoiden välille. Pohjoismaissa keskitytään enemmän tuotteen mahdollisiin vaikutuksiin ja tarpeeseen ehkäistä ongelmien esiintymistä. Ruotsissa yleinen turvallisuusvaatimus johdetaan implisiittisesti viranomaisille annetusta toimivallasta.

Oikeastaan vain Ruotsissa ja Ranskassa on laajaa oikeuskäytäntöä yleisestä turvallisuusvaatimuksesta. Viranomaisilla ei toisinaan ole mitään tietoja tuomioistuimen ratkaistavaksi vietyjen asioiden seurannasta ja tuloksista.

*tiedottamista, valvontaa ja markkinoilta vetämistä koskevat velvoitteet

Useimpien jäsenvaltioiden lainsäädäntöön sisältyy yleisen turvallisuusvaatimuksen lisäksi direktiivissä säädetyt tiedottamista, valvontaa ja markkinoilta vetämistä koskevat velvoitteet, jotka on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä lähes sanatarkasti. Saksassa ei vaadita vaarallisen tuotteen vetämistä markkinoilta ja säädetään vain velvoitteesta välttää vaaroja. Yleisen turvallisuusvaatimuksen lisäksi Ranskassa pidetään vastuullisena ainoastaan sitä, joka ensimmäisenä saattaa tuotteen markkinoille. Ruotsissa rajoitutaan vaatimaan, että elinkeinonharjoittajien on annettava tietoja.

Tutkimuksen mukaan velvoitteilla on ollut erittäin vähän vaikutusta, koska elinkeinonharjoittajat eivät ole yleisesti tietoisia niistä. Tämä koskee kaikkia maita paitsi Ranskaa, jossa ei ole erityisvaatimuksia mutta jossa velvoitteet johdetaan yleisen turvallisuusvaatimuksen ja yleisesti koko ranskalaisen järjestelmän noudattamisesta.

Tuottajat ja jakelijat saattavat havaita tuotteeseen liittyviä vaaroja, tai heille voidaan ilmoittaa sellaisista. Kokemusten mukaan tätä tapahtuu verrattain usein. Viranomaisille kuitenkin ilmoitetaan näistä havainnoista ja toimenpiteistä vain harvoin.

Itävallassa, Belgiassa, Suomessa ja Norjassa vaaditaan elinkeinonharjoittajia ilmoittamaan viranomaisille niiden tietoon tulleista vaaroista ja toimenpiteistä, joihin ne tämän johdosta ovat vapaaehtoisesti ryhtyneet.

Niissäkin jäsenvaltioissa, joissa tämän tiedon toimittaminen viranomaisille on pakollista, näin ei tapahdu, paitsi Itävallassa ja Suomessa, joissa suuret yritykset ilmoittavat toteuttamistaan toimenpiteistä.

*Jakelijoiden velvoitteet

Useimmat maat, jotka erottavat toisistaan tuottajat ja jakelijat, ovat sisällyttäneet täytäntöönpanolakiinsa jakelijoita koskevat velvoitteet. Itävallassa jakelijoilla on lisäksi velvoite ilmoittaa viranomaisille vaarallisista tuotteista. Irlannin lainsäädännössä on myös vahvistettu jakelijoiden velvoitteita edellyttämällä, että ne valvovat tuotteiden turvallisuutta. Toisaalta Saksa ei ole sisällyttänyt lainsäädäntöönsä velvoitetta osallistua tuotteiden valvontaan tai toimia yhteistyössä vaarojen välttämiseksi (ainoa velvoite on noudattaa yleistä turvallisuusvaatimusta).

Käytännössä jakelijatkaan eivät tiedä velvoitteistaan. Vaikuttaa siltä, että niiden noudattaminen riippuu alasta ja yrityksen koosta. Suurilla jakelijoilla on usein resursseja kehittää järjestelmiä kuluttajien tekemien valitusten arvioimiseksi, ottaa näytteitä ennen ja jälkeen tilausten tekemistä sekä pitää yllä läheisiä yhteyksiä tuottajiin. Pienillä jakelijoilla ja vähittäismyyjillä näitä resursseja ei useinkaan ole.

*Yleisen turvallisuusvaatimuksen noudattaminen

Direktiivin 4 artiklassa säädettyä vaatimusta yleisen turvallisuusvaatimuksen mukaisuudesta ei sisälly Ranskan, Suomen, Alankomaiden, Islannin, Norjan ja Ruotsin lainsäädäntöön. Tutkimuksen mukaan useimmat näistä maista ovat katsoneet, että periaatteiden soveltaminen on selvää ilman nimenomaista mainintaakin. Muissa maissa 4 artiklan vaatimukset on esitetty tietyin eroavaisuuksin.

Käytännössä suhtautuminen direktiivin 4 artiklaan vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioiden ja yksilöiden välillä. Tutkimuksen mukaan 4 artikla on vähiten tunnettu Ranskassa ja Suomessa, joissa sitä ei ole edes siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä, vaikkakin asiaan liittyvät tahot toteavat soveltavansa sitä käytännössä. Tutkimuksen mukaan artikla on huonosti ymmärretty useissa maissa eikä sitä useinkaan sovelleta Ruotsissa ja Irlannissa (joka kuitenkin on saattanut sen osaksi kansallista lainsäädäntöään).

Tutkimuksessa esitettiin seuraavanlaisia 4 artiklaan liittyviä erilaisia näkökantoja jäsenvaltioissa: Italiassa artiklaa pidetään erittäin hyödyllisenä elinkeinonharjoittajille, Belgiassa, Itävallassa ja Tanskassa viranomaiset pitävät artiklaa erittäin hyödyllisenä päivittäisen työnsä kannalta, koska siinä annetaan niille perusta toimenpiteiden hyväksymiselle ja pelkän muodollisen noudattamisen ylittäville toimille, Portugalin ja Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten mielestä huomioon otettavien perusteiden arviointijärjestystä olisi muutettava. Näin onkin jo tehty Tanskassa, jossa kuluttajien perustellut odotukset ovat tärkeämpiä kuin toimintasääntöjen noudattaminen. Saksassa merkityksellistä on vain saksalaisten ja eurooppalaisten standardien noudattaminen.

Esimerkiksi Alankomaiden ja Ruotsin viranomaiset ovat ryhtyneet valmistelemaan perusteita, joilla määriteltäisiin turvalliset tuotteet tuotealoittain.

6. Jäsenvaltioiden velvollisuudet ja oikeudet (5 ja 6 artikla)

*Markkinoiden valvonta

Ennen direktiivin antamista joissakin jäsenvaltioissa ei ollut keinoja hoitaa hätätilanteita tai edes ottaa näytteitä tavanomaisen markkinoiden valvonnan puitteissa. Direktiivin 6 artiklassa säädetyt oikeudet on otettu käyttöön lähes sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa, joissa sellaisia ei ollut ennen direktiivin täytäntöönpanoa. Kaikki toimivaltaiset viranomaiset eri tasoilla tunnustavat nyt oikeuden markkinoiden valvontaan eli oikeuden tehdä tarkastuksia, ottaa näytteitä, vaatia tietoa asianosailta ja asettaa ennakkoehtoja tuotteen markkinoille saattamiselle.

Tutkimuksessa kuitenkin todetaan, että markkinoiden valvontaan suhtaudutaan huomattavan eri tavalla eri jäsenvaltioissa: useissa jäsenvaltioissa valvotaan markkinoita vuosittaisilla ohjelmilla, jotka perustuvat esimerkiksi EHLASS-järjestelmästä [5] saatuihin tuloksiin, kuluttajavalituksiin tai Rapex-järjestelmään tehtyihin ilmoituksiin. Näin tehdään esimerkiksi Belgiassa, Tanskassa, Espanjassa, Suomessa, Ranskassa ja Alankomaissa.

[5] Kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskeva yhteisön seurantajärjestelmä, joka kuuluu henkilövahinkojen ehkäisemistä koskevaan yhteisön toimintaohjelmaan osana kansanterveyden alan toimia (1999-2003).

Vuosittaisten ohjelmien lisäksi - tai jollei tällaisia ole - useimmissa maissa tehdään myös satunnaisia tarkastuksia markkinoille saatettaville uusille tuotteille tai tilanteen vaatiessa. Näin tehdään erityisesti Belgiassa, Alankomaissa, Ranskassa, Ruotsissa, Itävallassa ja Italiassa. Luxemburgin ja Irlannin viranomaiset tekevät useimmiten tarkastuksia Rapex-järjestelmästä saatavien tietojen perusteella. Alankomaissa, Ruotsissa ja Tanskassa julkaistaan tehtyihin tarkastuksiin perustuva vuosiraportti, joka on yleisesti saatavilla. Espanjassa ja Suomessa ohjelmia laaditaan myös itsenäisten kuntien ja alueiden tasolla, ja nämä ohjelmat voivat poiketa koko valtiota koskevasta ohjelmasta. Saksan osavaltiot (Länder) toimivat tällä alalla itsenäisesti. Useimmat jäsenvaltioiden tekemistä tarkastuksista kohdistuvat vähittäismyyntiin. Esimerkiksi Ranskassa ja Alankomaissa tehdään tarkastuksia myös tuotannon tasolla, ja tämä on havaittu tehokkaaksi tavaksi estää mahdollisesti vaarallisten tuotteiden markkinoille pääsy ajoissa. Norjassa pyritään valvomaan järjestelmiä, joita yritykset ottavat käyttöön varmistaakseen, etteivät niiden tuotteet aiheuta vaaraa terveydelle tai turvallisuudelle.

Tutkimuksen puitteissa tehdyissä haastatteluissa lähes kaikki kansalliset viranomaiset valittivat henkilö- ja laiteresurssien puutetta. Tutkimuksen mukaan ongelma on pahin Portugalissa, Irlannissa, Italiassa ja Kreikassa. Espanjan ja Saksan liittovaltiorakenteen vuoksi eri alueiden välillä on suuria eroja. Useissa maissa (Ranskassa, Suomessa, Espanjassa ja Itävallassa) on pidetty erityisen ongelmallisena valvoa halpatuotteita, joita myydään vain lyhyen aikaa halvoilla hinnoilla ja joiden maahantuojat katoavat nopeasti.

*Viranomaisten toimenpiteet

Riskitilanteissa, joissa viranomaisten on puututtava asiaan, on - niissä maissa, joissa tämä ei vielä sisältynyt lainsäädäntöön - otettu käyttöön oikeus kieltää vaarallisen tuotteen markkinoille saattaminen tilapäisesti tai lopullisesti ja oikeus vaatia, että mahdollisesti vaaralle alttiiksi joutuville ihmisille on ilmoitettava tästä.

Oikeus poistaa vaarallinen tuote tehokkaasti ja välittömästi markkinoilta on sisällytetty kaikkien niiden maiden täytäntöönpanolakiin, joissa ei vielä tästä oikeudesta säädetty.

Alankomaissa tai Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei tätä oikeutta kuitenkaan ole nimenomaisesti sisällytetty lainsäädäntöön, koska on katsottu, että viranomaisten käytössä olevat keinot (esim. kehotus, kielto, kiellon julkaiseminen, tuomioistuimen päätös) riittävät käytännössä pakottamaan elinkeinonharjoittajat vetämään tuotteensa pois markkinoilta.

Eri maissa markkinoilta vetämistä koskevat päätökset ovat muodoltaan hyvin erilaisia samoin kuin päätöksestä vastaavat tahotkin. Belgiassa, Suomessa, Ranskassa, Islannissa, Norjassa ja Ruotsissa viranomaisilla on oikeus vaatia elinkeinonharjoittajia varmistamaan, että kuluttajat palauttavat tuotteet (mikä eroaa tuotteiden vetämisestä pois vähittäismyyjiltä ja jakeluketjusta) ja palauttamaan hinnan kuluttajalle tai korvaamaan tai korjaamaan tuotteet. Joissakin jäsenvaltioissa (Ranskassa, Belgiassa, Alankomaissa, Itävallassa, Norjassa ja Ruotsissa) viranomaisilla on oikeus kieltää tuotteen vienti.

Tutkimuksen mukaan jotkin maat eivät ole koskaan tai käytännöllisesti katsoen koskaan käyttäneet niille annettuja oikeuksia hätätilanteessa (Itävalta, Kreikka, Irlanti ja Luxemburg). Niiden mukaan elinkeinonharjoittajat ovat kaikissa tapauksissa toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet vapaaehtoisesti. Myös Saksa, jossa osavaltiot (Länder) ovat vastuussa hätätilanteiden hoitamisesta, on ilmoittanut, että ongelma ratkaistaan yleensä neuvottelemalla. Tutkimuksen mukaan tilanne on sama useimmissa maissa, mutta vaikka käytännössä tuotteet yleensä vedetään markkinoilta vapaaehtoisesti, maiden mielestä on kuitenkin erittäin tärkeää, että tarvittaessa on mahdollista soveltaa pakkotoimia. Jotkin maat (Ranska, Alankomaat ja Belgia) kuitenkin käyttävät säännöllisesti niille annettuja oikeuksia, myös vientikielto-oikeutta. Oikeutta määrätä tuotteet hävitettäviksi käytetään harvemmin.

Joissakin maissa hätätoimenpiteiden hyväksymiseen käytettävä aika on ongelma. Esimerkiksi Ruotsissa seurauksena voi olla pitkällinen, kallis ja epävarma menettely, jos elinkeinonharjoittaja ei suostu yhteistoimintaan.

Useat kansalliset viranomaiset ilmoittivat, että ne toivoisivat voivansa määrätä kuluttajilla jo olevien vaarallisten tuotteiden palauttamisesta. Joissakin maissa (Itävallassa, Norjassa, Alankomaissa ja Tanskassa) ei ole eroa sillä, pyydetäänkö kuluttajia palauttamaan tuote vai vedetäänkö se vähittäismyynnistä tai jakeluketjusta. Tutkimuksen mukaan niissä on mahdoton kuvitella, että tuote voitaisiin vetää pois markkinoilta ilman että se "vedettäisiin pois" myös loppukuluttajalta (vaikka tätä ei olekaan helppo saavuttaa). Useimmat tutkimuksessa haastatellut viranomaiset kannattivat vientikieltoa.

Kuluttajajärjestöille on annettu oikeus nostaa kieltokanteita tuoteturvallisuuteen liittyvällä alalla joissakin maissa (Ranskassa, Ruotsissa, Kreikassa, Alankomaissa ja Portugalissa).

7. Ilmoitukset ja tietojen vaihtaminen (7 artikla)

*Suojalauseke (7 artikla)

Kokemukset ovat osoittaneet, että kansalliset viranomaiset eivät tunne tätä menettelyä eivätkä tiedä, milloin niiden pitäisi tehdä ilmoitus. Niiden mukaan menettelyä on myös vaikea erottaa 8 artiklan ja muiden direktiivien mukaisista ilmoittamisvaatimuksista. Monien jäsenvaltioiden mielestä komissio reagoi hitaasti, ja tämä ei kannusta niitä ilmoittamiseen. Ne saattavat saada tietoonsa jonkin jäsenvaltion toteuttaman toimenpiteen kuukausia tai jopa vuosia sen toteuttamisen jälkeen. Komissiolla ei lisäksi ole velvoitetta ilmoittaa kaikille jäsenvaltioille, jos se ei hyväksy toteutettua toimenpidettä.

Lisäksi menettelyn aiheuttama hallinnollinen taakka komissiolle on raskas, mikä selittää siihen kuluvaa aikaa. Komission on kuultava asiaan liittyviä osapuolia silloinkin, kun ne ovat hyväksyneet toimenpiteen, ja sen on annettava muodollinen lausunto kustakin tapauksesta. Muita kansallisten viranomaisten tutkimuksessa esiin tuomia ongelmia olivat henkilökunnan vähyys tai heikko koordinointi kansallisella tasolla sekä päällekkäisyys direktiivin 98/34/EY mukaisen menettelyn kanssa.

8. Hätätilanteet ja toiminta yhteisön tasolla (8, 9, 10 ja 12 artikla)

*Nopea tietojenvaihtojärjestelmä (8 artikla)

Komission kyselyn mukaan jäsenvaltiot ovat yleisesti tyytyväisiä nopeaan tietojenvaihtojärjestelmään ja pitävät sitä tehokkaana. Tutkimuksen mukaan järjestelmän kautta ilmoitetut tiedot toimitetaan Belgiassa ja Ruotsissa kaupan etujärjestöjen kautta myös jakelijoille, jotta he olisivat tietoisia ongelmista ja voisivat avustaa tuotteen jäljittämisessä. Suomessa vaikuttaa siltä, että kyseisen alan elinkeinonharjoittajiin (jakelijoihin tai tuottajiin) otetaan järjestelmällisesti yhteyttä, kun Rapex-ilmoitus lähetetään. Saksa raportoi, että ilmoitukset toimivat usein perustana valvontaviranomaisten toteuttamille yksittäisille toimenpiteille. Jäsenvaltiot toivat kuitenkin myös esiin lukuisia ongelmia ja korostivat tarvetta parantaa järjestelmää.

-Järjestelmän toiminta komission tasolla

Järjestelmä kattaa toimenpiteet, jotka liittyvät markkinoille saatettuihin tuotteisiin, jotka aiheuttavat vakavan ja välittömän vaaran kuluttajille. Järjestelmään sisältyy kaksi yhteystahoverkkoa, toinen elintarvikkeille ja toinen muille tuotteille.

Komissio analysoi ja vahvistaa jokaisen jäsenvaltiolta tai ETA-/EFTA-maalta saamansa ilmoituksen ennen sen siirtämistä virallisiin yhteyspisteisiin muissa jäsenvaltioissa. Tällä hetkellä EU:n ulkopuolisilla mailla ei ole pääsyä järjestelmään.

-Järjestelmän rakenne ja toiminta jäsenvaltioissa

Verkon rakenne on erilainen eri jäsenvaltioissa. Joissakin jäsenvaltiossa kansalliset yhteyspisteet kuuluvat samaan ministeriöön tai elimeen kuin markkinoiden valvonnasta vastaavat paikallisviranomaiset. Joissakin taas tilanne on toinen, esimerkiksi niissä valtioissa, joissa on liittovaltiorakenne (Saksassa, Espanjassa ja Itävallassa). Kussakin jäsenvaltiossa nopeassa tietojenvaihtojärjestelmässä mukana olevalla elimellä on muitakin tehtäviä, ja niillä harvoilla työntekijöillä, jotka vastaavat suoraan järjestelmän toiminnasta, on yleensä muitakin tehtäviä.

Yleisesti voidaan todeta, että kansallisella yhteyspisteellä on suodattava tehtävä, kun viranomainen lähettää ilmoituksen komissiolle. Niillä voi olla tämä tehtävä myös silloin, kun ne saavat ilmoituksen toisesta jäsenvaltiosta komission kautta ja ennen kuin ne lähettävät sen omille viranomaisilleen. Useimmissa maissa elinkeinonharjoittajat ja kuluttajajärjestöt eivät ole suoraan mukana järjestelmässä, vaan niille annetaan useimmiten tietoa tapauskohtaisesti.

Vain harvoilla kansallisilla viranomaisilla on yhteyksiä muihin muodollisiin tietojenvaihtojärjestelmiin, jotka koskevat vaarallisia tuotteita. Poikkeuksena ovat Pohjoismaat, jotka kuuluvat Pohjoismaiden tietojenvaihtojärjestelmään.

-Elintarvikkeita ja muita tuotteita koskevissa järjestelmissä esiintyviä ongelmia

Jäsenvaltioiden viranomaisten yleisenä arviona on, että ilmoitusten nykyistä määrää on vaikea käsitellä henkilöstöpulan vuoksi. Monet kansalliset viranomaiset ovat lisäksi sitä mieltä, että kaikkien ilmoitusten riskitaso ei ole riittävä 8 artiklan mukaisen ilmoituksen tekemiseksi.

Useimpien kansallisten viranomaisten mielestä se, että 'vakavaa ja välitöntä vaaraa' ei ole määritelty tarkasti, on syynä yhtenäisyyden puutteeseen järjestelmän käytössä. Myös ilmoituksiin sisältyvän tiedon luottamuksellisuus aiheuttaa hämmennystä useimmille kansallisille viranomaisille, ja käsitettä olisikin selvennettävä EU:n tasolla. Monet kansalliset viranomaiset toivat esiin selvyyden ja yksityiskohtien puutteen lukuisissa ilmoituksissa; tämä koski erityisesti tietoja niiden tuotteiden kierrosta, joista oli tehty tuomioistuimen päätös. Joissakin jäsenvaltiossa omankielisen käännöksen puute on hidastanut tietojenvaihtoa.

Useimmat viranomaiset olivat sitä mieltä, että komission olisi toimittava aktiivisemmin ilmoitusten arvioinnissa ja suodattamisessa, ja suurin osa oli sitä mieltä, että hälytysilmoitusten teknistä seurantaa on parannettava.

-Muiden kuin elintarviketuotteiden alalla kohdattuja erityisongelmia

Monien jäsenvaltioiden on vaikea tunnistaa eroa direktiivin 7 ja 8 artiklan välillä ja vertikaalisten, uutta lähestymistapaa hyödyntävien direktiivien suojalausekkeiden välillä. Tämä on myös kuormittanut järjestelmää.

-Elintarvikealalla kohdattuja erityisongelmia

Kun otetaan huomioon, että direktiivin 7 artiklaa hyödynnetään erittäin harvoin elintarvikesektorilla, sen hälytysjärjestelmää kuormitetaan tiedoilla, joita ei suoranaisesti voida pitää hätäilmoituksina. Kun Shift-järjestelmä [6] ei ole ollut käytössä, on sovittu, että käytetään Rapex-/Rasff-verkkoa Shift-tietojen siirtämiseen; tämä on ennestään kuormittanut järjestelmää joissakin maissa.

[6] SHIFT on rajatarkastusasemien verkko niistä EU:n ulkopuolisista maista tuleville eläimille ja eläintuotteille, jotka eivät täytä EU:n vaatimuksia.

*Hätätoimet yhteisön tasolla (9 artikla)

Tutkimuksen yhteydessä haastatelluilla kansallisilla viranomaisilla oli eriäviä mielipiteitä siitä, miten Euroopan komission olisi toimittava 9 artiklan osalta. Belgian, Tanskan, Espanjan, Kreikan, Italian, Luxemburgin ja Alankomaiden viranomaiset antaisivat komissiolle tärkeämmän aseman ja haluaisivat sen toimivan aktiivisemmin tuoteturvallisuuden alalla. Nämä maat haluaisivat 9 artiklaan liittyvän menettelyn yksinkertaistamista ja sen käyttöön liittyvien rajoitusten lieventämistä. Lisäksi joissakin maissa menettelyn katsotaan vahvistavan niiden omaa markkinavalvontaa, koska ne voivat hyödyntää muiden jäsenvaltioiden tai komission tekemiä testejä ja tarkastuksia. Jotkin viranomaiset ehdottivat eurooppalaisen tuoteturvallisuusviraston perustamista. Myös monet tutkimuksen aikana haastatelluista elinkeinonharjoittajista kannattivat sitä, jotta voitaisiin poistaa - pääosin havaitusta käänteisestä syrjinnästä johtuvat - kilpailun vääristymät alalla.

*Komitea (10 artikla)

Kiireellisiä tuoteturvallisuusasioita käsittelevä komitea toimii epävirallisesti myös neuvoa-antavana komiteana. Komitea on toimintavuosinaan toiminut komission neuvonantajana yleiseen tuoteturvallisuuteen liittyvissä asioissa ja tietojenvaihtofoorumina jäsenvaltioille. Näitä tehtäviä pidetään yleisesti merkittävinä, ja niille olisi luotava paremmat puitteet.

*Salassapitovelvollisuus (12 artikla)

Saatujen kokemusten mukaan 12 artiklassa säädetyn salassapitovelvollisuuden tarkoista vaikutuksista on epävarmuutta. Joissakin tapauksissa salassapitovaatimukset ovat rajoittaneet viranomaisten toiminnan tehokkuutta. Muutamissa maissa tietojen julkistaminen voisi aiheuttaa ongelmia maiden oikeusjärjestelmien vuoksi, kun taas toisissa, erityisesti Pohjoismaissa ja Itävallassa, korostetaan, että tietoja ei pitäisi pitää luottamuksellisina ja ne olisi toimitettava kuluttajajärjestöille.

IV. Päätelmät

1. Direktiivin täytäntöönpano jäsenvaltioissa

*Vaikutus lainsäädäntöön

Täytäntöönpanolakien rakenne ja sisältö on yleensä lähempänä direktiiviä niissä jäsenvaltioissa, jotka antoivat täysin uutta lainsäädäntöä.

Yleisesti ottaen täytäntöönpanolakien sisällössä on havaittu vain vähäisiä eroavaisuuksia. Tutkimuksen mukaan direktiivin vaikutus käytännössä on ollut vähäistä. Tämä ei kuitenkaan välttämättä merkitse sitä, että markkinoilla on vaarallisia tuotteita. Esimerkiksi Ranskassa ja Alankomaissa kaikkia direktiivin säännöksiä ei ole saatettu virallisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä, mutta vaikuttaa kuitenkin siltä, että niissä on saavutettu direktiivin tavoitteet. Tietyistä ongelmista huolimatta myös Suomessa, Itävallassa, Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Saksassa on saavutettu direktiivin tavoitteet. Toisissa maissa täytäntöönpanolla on kuitenkin ollut huomattavasti vähäisempi vaikutus resurssien puutteen ja täytäntöönpanoon liittyvien vaikeuksien vuoksi.

*Täytäntöönpanolakien soveltamisala

Yli puolessa täytäntöönpanolaeista jätetään soveltamisalan ulkopuolelle alat, joihin jo sovelletaan - osittain tai kokonaan - yhteisön tai muita alakohtaisia sääntöjä. Näin ollen näiden lakien soveltamisala on hyvin kapea. Niiden yleiseen soveltamisalaan kuuluvat esimerkiksi lastenhoitotuotteet, sytyttimet, huonekalut, pullot, leikkiaseet, laserosoittimet, öljylamput, nahkatuotteet, urheiluvälineet ja tee-se-itse -tarvikkeet (ei koneet).

*Täytäntöönpanon tehokkuus

Direktiivin soveltamisessa on ollut tiettyjä ongelmia. Tähän on kolme mahdollista selitystä: (i) täytäntöönpanolakien erittäin kapea soveltamisala, jolloin niistä on tullut pikemminkin täydentäviä kuin yleisiä lakeja, (ii) tietyissä maissa oli jo annettu yleistä lainsäädäntöä ennen direktiivin antamista ja (iii) täytäntöönpanolaeissa säädettyjä sanktioita ei ole koskaan tai käytännöllisesti katsoen koskaan pantu täytäntöön joitakin maita lukuun ottamatta (pääasiassa Ranskassa ja Alankomaissa). Useimmat muista maista ovat sitä mieltä, että sanktioilla ei ole ehkäisevää vaikutusta. Tutkimuksen mukaan Espanjassa ja Portugalissa useimmat elinkeinonharjoittajat ovat sitä mieltä, että on loppujen lopuksi halvempaa maksaa sakot kuin noudattaa lainsäädäntöä. Vaikuttaa siltä, että elinkeinonharjoittajat ovat huomattavasti huolestuneempia siitä, että heitä pidetään vastuullisina tuotevastuulain perusteella.

2. Institutionaaliset ja hallinnolliset järjestelyt kansallisella tasolla

Täytäntöönpanolakien varsin kapea soveltamisala ja nimettyjen viranomaisten rajoitettu toimivalta ovat yhdessä heikentäneet tuoteturvallisuuteen liittyvää vastuullisuutta monissa maissa. Tämä voi johtaa päällekkäisyyksiin tai aukkoihin markkinoiden valvonnassa, haitata kiireellisten tilanteiden ratkaisua (ensin on päätettävä, mikä viranomaistaho on vastuussa) ja aiheuttaa koordinointiin ja tiedotukseen liittyviä ongelmia ja yleistä epäyhtenäisyyttä hyväksytyissä toimintatavoissa tuotesektorista riippuen.

Monesta vastuussa olevasta viranomaistahosta johtuvia ongelmia ei ole vielä ratkaistu riittävillä koordinointijärjestelyillä. Laaja-alaiseen koordinointiin liittyvät ongelmat eivät oikeastaan tule esiin maissa, joissa on nimetty yksi viranomainen vastaamaan kaikista kulutustavaroista alueella. Niissä maissa taas, joissa on useita eri viranomaisia (joskus yli kymmenenkin) jakamassa vastuuta tuoteturvallisuudesta, koordinointi lain täytäntöönpanosta vastaavan viranomaisen ja muiden välillä on yleensä heikkoa tai sitä ei ole lainkaan.

3. Suhde yleisen tuoteturvallisuusdirektiivin ja yhteisön alakohtaisen lainsäädännön välillä (1 artikla)

Direktiivin käytännön soveltamisen tarkastelu on osoittanut, että direktiivin tiettyjen säännösten sovellettavuudesta on epäselvyyttä, erilaisia käsityksiä tai tiedon puutetta silloin, kun kyseessä ovat alakohtaisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvat tuotteet. Epäselvyyksiä esiintyy erityisesti seuraavilla aloilla: (i) direktiivin mukaisten turvallisuusvaatimusten tunnistaminen ja niiden soveltaminen tuotteiden eri vaaratyyppeihin ja turvallisuusnäkökohtiin ja (ii) direktiivin soveltaminen seuraaviin seikkoihin: tuottajien ja jakelijoiden velvollisuudet, nopea tietojenvaihtojärjestelmä, yhteisön kiireelliset toimenpiteet ja markkinoiden valvontaa koskevat säännökset niiden tuotteiden osalta, jotka kuuluvat alakohtaisen lainsäädännön piiriin.

4. Soveltamisala (2 artikla)

Kaikki eivät ole varmoja siitä, kuuluvatko tietyt tuotteet direktiivin soveltamisalaan. Täytäntöönpanolakeihin sisältyvät määritelmät eivät yleensä aiheuta ongelmia käytännössä. Suurin ongelma näyttäisivät olevan tuotteet, jotka on alunperin tarkoitettu ammattikäyttöön mutta joita kuluttajat nyt käyttävät.

5. Yleinen turvallisuusvaatimus (3 ja 4 artikla)

Direktiivissä asetetaan velvollisuuksia tuottajille ja jakelijoille. Nykyiset vaatimukset vaikuttavat asianmukaisilta, mutta kokemukset ovat osoittaneet, että ne eivät ole täydellisiä ja että direktiivin nykyisessä muotoilussa ei ole otettu huomioon joitakin tärkeitä näkökohtia.

Tuottajat ja jakelijat eivät esimerkiksi aina ilmoita viranomaisille havaitessaan tuotteeseen liittyvän vaaran, ja näin ollen viranomaiset eivät pysty tekemään tarvittavia tarkastuksia samanlaisille tuotteille ja vaihtamaan asiaankuuluvia tietoja muiden jäsenvaltioiden ja komission kanssa.

Tuottajien ja jakelijoiden yhteistyö markkinoiden valvontaviranomaisten kanssa toimii tietenkin eri tavalla eri maissa. Tämä on johtanut lisävaikeuksiin, kun kyseessä ovat jo myydyt vaaralliset tuotteet. Sen lisäksi, että vaarallinen tuote on poistettava markkinoilta, tuottajien ja jakelijoiden on myös tiedotettava kuluttajille jo myydyn tuotteen aiheuttamasta vaarasta.

Niissäkin maissa, joissa elinkeinonharjoittajat on velvoitettu ilmoittamaan viranomaisille, velvoitetta ei useinkaan noudateta. Seuraavat syyt saattavat selittää, miksi velvoitetta ei noudateta: velvoitteen laiminlyönnistä ei rangaista, sen olemassaolosta ei tiedetä eikä ole olemassa ohjeita siitä, mistä pitäisi ilmoittaa ja missä ajassa. Viranomaisille olisi kuitenkin erittäin hyödyllistä, että velvoitetta noudatettaisiin.

Tutkimuksen mukaan useat kansalliset viranomaiset pitävät suotavana elinkeinonharjoittajien ilmoittamisvelvollisuutta viranomaisille. Vaikka elinkeinonharjoittaja on ilmoittanut viranomaisille vaarasta mahdollisimman nopeasti, tämä ei välttämättä estä sitä, etteikö elinkeinonharjoittajaa vastaan nostettaisi kannetta. Toisaalta se osoittaa, että yritys voi todistaa hyvät aikeensa ja ennen kaikkea estää vahingon aiheutumisen muille kuluttajille.

Elinkeinonharjoittajat ovat yleensä sitä mieltä, että paras tapa varmistaa, että tuote on yleisen turvallisuusvaatimuksen mukainen, on varmistaa, että se on olemassa olevien standardien mukainen. Jos tällaisia standardeja ei ole, elinkeinonharjoittajat ovat innokkaita laatimaan sellaiset. Elinkeinonharjoittajat ovat epävarmoja yleisen turvallisuusvaatimuksen luonteesta, koska siihen ei liity sitovia sääntöjä tai standardeja, ja he kääntyvät kansallisten viranomaisten puoleen saadakseen neuvoja.

Saadut kokemukset ovat osoittaneet, että direktiivin mahdollisuuksia varmistaa yhtenäinen ja korkeatasoinen suoja kaikkialla EU:ssa ja sisämarkkinoiden moitteeton toiminta rajoittaa se, miten direktiivin vaatimuksenmukaisuusperusteet on määritelty 4 artiklassa ja se, että niiltä puuttuu oikeudellinen asema. Lisäksi eurooppalaisten standardien noudattamisesta ei ole seurauksena olettamus, että tuotteet olisivat tämän direktiivin vaatimusten mukaisia, toisin kuin uuttaa lähestymistapaa soveltavien direktiivien mukaisesti annettujen yhdenmukaistettujen standardien noudattamisesta.

Se, että eurooppalaisilla standardeilla ei ole "asemaa" tämän direktiivin mukaisesti, on heikentänyt direktiivin uskottavuutta tehokkaana yhdenmukaistamisvälineenä, silloin kun sitä tarvitaan. Muiden 4 artiklassa mainittujen asiakirjojen tai viitteiden luonne, asema ja käytännön merkitys ovat varsin epäselviä. Tämän vuoksi sekä teollisuus että kuluttajat katsovat, että usein olisi tarvetta lisälainsäädäntöön, koska direktiiviä ei aina pidetä riittävänä kuluttajansuojaa ja sisämarkkinoita koskevien tavoitteiden osalta.

6. Markkinoiden valvonta (5 ja 6 artikla)

Markkinoiden valvonta on olennaisen tärkeää direktiivin ja yleisemmin kulutustavaroihin sovellettavan yhteisön lainsäädännön toimivuuden kannalta. Heikkoudet markkinoiden valvonnassa kaikkialla ETA-maissa ja tarve parannuksiin on tunnustettu usein. Direktiivissä säädetään jäsenvaltioiden velvollisuuksista ja oikeuksista, jotka liittyvät markkinoiden valvontaan ja asiaa koskeviin toimenpiteisiin. Siinä edellytetään, että jäsenvaltiot nimittävät asianmukaiset viranomaiset muttei sanota mitään viranomaisten toimivallan soveltamisesta tai markkinoiden valvonnasta käytännössä. Joissakin tapauksissa on saatettu nimittää toimivaltaiset viranomaiset ja antaa heille oikeudet säädettyjen toimenpiteiden toteuttamiseksi, mutta kyseiset oikeudet on usein pantu täytäntöön heikolla, riittämättömällä tai tehottomalla tavalla. Kokemusten mukaan nykyiset sanktiot eivät useinkaan ole tehokkaita tai niitä ei sovelleta lainkaan.

Kuluttajajärjestöt valittavat vaarallisista tuotteista, joita ne löytävät markkinoilta yhteisön lainsäädännön, myös uutta lähestymistapaa hyödyntävien direktiivien vaatimuksista huolimatta. Käytännössä tuotteet liikkuvat vapaasti sisämarkkinoilla, mutta yhteisön lainsäädännössä ei säädetä virallisista vaatimuksista markkinoiden valvontaviranomaisten välisen yhteistyön järjestämiseksi. Markkinat ovat yhtenäiset mutta valvonta on hajanaista.

7. Ilmoitukset ja tietojen vaihtaminen (7 artikla)

Suurimpia ongelmia ovat, että jäsenvaltioille on epäselvää, koska menettelyn mukaisesti olisi tehtävä ilmoitus, ilmoituksen tietoarvo on vähäinen ja komissiolle aiheutuva hallinnollinen taakka on raskas.

8. Nopea tietojenvaihtojärjestelmä (8 artikla)

Jäsenvaltiot ja ETA-/EFTA-maat ovat yleisesti tyytyväisiä nopeaan tietojenvaihtojärjestelmään ja pitävät sitä tehokkaana. Ne ovat kuitenkin sitä mieltä, että järjestelmään voitaisiin parantaa. Jäsenvaltioiden esiin tuomia ongelmia ovat esimerkiksi seuraavat: vapaaehtoisesti toteutettuja toimia ei ilmoiteta, "vakavan ja välittömän vaaran" määrittelyyn liittyy ongelmia, ilmoitukset ovat puutteellisia ja epäselviä, samantyyppisestä tuotteesta saadaan liian monia ilmoituksia, ilmoitusten seuranta on puutteellista jäsenvaltioissa, tiedonsaannissa on pitkät viiveet, jotkin maat eivät tee lainkaan ilmoituksia, kansallisista tuotteista ei tehdä ilmoituksia sekä kieliongelmat. Kansalliset viranomaiset ovat myös korostaneet tarvetta selventää, sovelletaanko järjestelmää uutta lähestymistapaa hyödyntävien direktiivien soveltamisalaan kuuluviin tuotteisiin. Useimmat näistä kansallisista viranomaisista ovat samaa mieltä siitä, että järjestelmä voitaisiin ulottaa EU:n ulkopuolisiin maihin vastavuoroisten sopimusten perusteella.

9. Kiireelliset toimet yhteisön tasolla (9 artikla)

Direktiivin puutteena on "vakavan ja välittömän vaaran" määritelmän puute ja pitkäaikaisten vaarojen poisjättäminen. Nämä ovat aiheuttaneet ongelmia 8 ja 9 artiklan täytäntöönpanon yhteydessä (kiireelliset toimet yhteisön tasolla). Direktiivin voimaantulon jälkeisenä neljänä vuonna 9 artiklan mukaista menettelyä on sovellettu vain kerran. Menettelyyn sovellettavia monenlaisia edellytyksiä on vaikea sovittaa yhteen nopean toiminnan kanssa.

10. Komitea (10 artikla)

Kiireellisiä tuoteturvallisuusasioita käsittelevä komitea toimii myös epävirallisesti neuvoa-antavana komiteana. Useaan otteeseen on tullut esiin komitean tarve toimia laajemmin neuvoa-antavana elimenä. Lisäksi tarvittaisiin asianmukainen foorumi, jolla asiaan liittyvät osapuolet voivat neuvotella ja toimia yhdessä.

11. Salassapitovelvollisuus (12 artikla)

Direktiivin nykyisillä säännöksillä ei ole varmistettu yhtenäistä lähestymistapaa kaikkialla EU:ssa ja ETA-maissa. Jossakin jäsenvaltiossa luottamuksellisina pidetyt tiedot voivat jossakin toisessa olla julkisia kyseisen maan tiedonsaantioikeutta koskevien vaatimusten mukaisesti. Tästä seuraa ongelmia etenkin nopean tietojenvaihtojärjestelmän puitteissa siirrettävien tietojen julkisuuden osalta.

Kuluttajien terveyteen ja turvallisuuteen liittyen ollaan laajalti sitä mieltä, että avoimuuden tulisi olla yleisenä periaatteena ja salassapito tulisi rajoittaa vain erittäin perustelluista syistä salassapitovelvollisuuden alaisiin tietoihin.

LIITE 1

Täytäntöönpanolait jäsenvaltioissa

Jäsenvaltio // Täytäntöönpanolaki

Alankomaat // Warenwet 1935, sellaisena kuin se on muutettuna 21.4.1988 Besluit van 28 September 1993 houdende regelent betreffende de algemene produktveiligheid "Warenwetbesluit algemene produktveiligheid"

Belgia // Loi du 9 février 1994 relative à la sécurité des consommateurs

Espanja // LGDCU 26/1984 + Real Decreto 44/1996 de 19 de enero, por el que se adoptan medidas para garantizar la seguridad general de los productos puestos a disposicion del consumidor

Irlanti // Statutory Instrument S.I. n° 197 of 1997 European Communities (General Product Safety) Regulations, 1997

Islanti // Lög um öryggi vöru og opinbera markaðsgæslu nr. 134/1995

Italia // Decreto legislativo 17 marzo 1995 - Attuazione della direttiva 92/59/CEE relativa alla sicurezza generale dei prodotti

Itävalta // Bundesgesetz vom 18.01.1995 zum Schutz vor gefährlichen Produkten Produktsicherheitsgesetz 1994-PSG 1994)

Kreikka // Íüìïò 2251 ôçò 16çò Íïåìâñßïõ 1994 ðåñß ðñïóôáóßáò ôùí êáôáíáëùôþí, Üñèñï 7 + Áðüöáóç 15/2/1995

Luxemburg // Loi du 27 août 1997 relative à la sécurité générale des produits

Norja // Lov om kontroll med produkter og forbrukertjenester (produktkontrolloven) av 11 juni 1976

Portugali // Decreto-lei 311/95 de 20 de Novembro 1995. Transpoe a Directiva 92/59/CEE - relativa à segurança geral dos productos (Loi générale 1981 + 24/96)

Ranska // Articles L 212-1, L 221-1 à L 225-1 du Code de la consommation (ex Loi n° 83-660 du 21 juillet 1983 relative à la sécurité des consommateurs)

Ruotsi // Produktsäkerhetslag 22.12.1988, Svensk författningssamling (SFS) 1988: 1604, sellaisena kuin se on muutettuna 1.7.1994

Saksa // Gesetz zur Regelung der Sicherheitsanforderungen an Produkte und zum Schutz der CE-Kennzeichnung vom 22 April 1997

Suomi // Tuoteturvallisuuslaki 914/1986, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 1993 (539/1993)

Tanska // Lov nr. 364 af 18.5.1994 om produktsikkerhed

Yhdistynyt kuningaskunta // Consumer Protection Act 1987 + Statutory Instruments 1994 n°2328 Consumer Protection, The General Product Safety Regulations 1994 of 5 September 1994

LIITE 2

Täytäntöönpanolain soveltamisesta vastaavat kansalliset viranomaiset

Alankomaat:*

Terveyttä, hyvinvointia ja urheilua käsittelevä ministeriö, terveyden suojelusta, kulutustavaroista ja eläinlääkinnästä vastaava osasto (Minister van Volksgezondheid, Welzijn en Sport, Inspectie Gezondheidsbescherming Waren en Veterinaire Zaken). Haagissa sijaitsevan keskustarkastusviraston lisäksi on viisi alueellista tarkastusvirastoa, jotka huolehtivat markkinoiden valvonnasta.

Belgia:*

Talousasioiden ministeriö, laatua ja turvallisuutta käsittelevä osasto (Le Ministère des Affaires Economiques, l'administration de la Qualité et Sécurité), on vastuussa kulutustavaroista; tähän on useita poikkeuksia. Kyseinen ministeriö on Rapex-ilmoitusten yhteyspiste. Markkinoiden valvonnasta vastaa saman ministeriön alaisena toimiva taloudellinen tarkastusosasto (Inspection Economique).

Espanja:*

Koko valtion tasolla vastuussa on kansallinen kuluttajavirasto (Instituto nacional de Consumo), joka kuuluu terveys- ja kuluttaja-asioiden ministeriön alaisuuteen. Itsenäisesti toimivat viranomaiset vastaavat markkinoiden valvonnasta.

Irlanti:

Kuluttaja-asioiden virasto (The Office of the Director of Consumer Affairs). Päivittäisestä täytäntöönpanosta vastaavat virastossa työskentelevät tarkastajat. Yritys-, kauppa- ja työllisyysministeriön kuluttajansuojaosasto vastaa Rapex-järjestelmän hoitamisesta, kun taas yleinen tuoteturvallisuuspolitiikka on saman ministeriön tiede- ja teknologiaosaston vastuulla.

Islanti:

Kauppa- ja teollisuusministeriön (Iðnaðar- og viðskiptaráðuneytið) alaisuuteen kuuluva metrologia- ja akkreditointivirasto (Löggildingarstofa). Markkinoiden valvonnasta vastaa kyseisen viraston markkinoiden valvontaosasto.

Italia:

Vastuussa oleva viranomainen on teollisuus-, kauppa- ja käsiteollisuusministeriön (il Ministero dell'Industria, del Commercio e dell'Artigianato) markkinoiden suojelusta ja yhdenmukaistamisesta vastaava osasto. Useat muutkin ministeriöt osallistuvat direktiivin täytäntöönpanoon. Markkinoiden valvonnasta vastaa kukin ministeriö, joka käyttää omaa organisaatiotaan ja laboratorioitaan. Äskettäin perustettu elin Conferenza di Servizi vastaa eri viranomaisten välisen koordinoinnin järjestämisestä.

Itävalta:*

Kuluttaja-asioiden virasto, joka kuuluu nais- ja kuluttaja-asioiden ministeriöön (Bundesministerium für Frauenangelegenheiten und Verbraucherschutz, Büro für Konsumentenfragen). Markkinoiden valvonta kuuluu osavaltioiden (Länder) viranomaisille.

Kreikka:

Kehitysasioiden ministeriö, kuluttajaosasto (Õðïõñãåßï ÁíÜðôõîçò, Äéåýèõíóç ôùí Êáôáíáëùôþí). Millään osastolla ei ole erityisvastuuta tuoteturvallisuuden valvonnasta.

Luxemburg:

Valtiovarainministeriö - Hintoja, kilpailua ja kuluttaja-asioita käsittelevä osasto (Ministère de l'Economie, Service Prix, Concurrence et Consommateurs) on vastuussa tuotteista, jotka eivät kuulu alakohtaisen lainsäädännön soveltamisalaan. Se vastaa myös markkinoiden valvonnasta.

Norja:

Ympäristöministeriö saastumista käsittelevän viraston kautta sekä lapsia ja perheasioita käsittelevä ministeriö tuote- ja sähköturvallisuuden osaston kautta. Viranomaiset hoitavat markkinoiden valvontaa ja järjestelmäperusteista auditointia yrityksissä.

Portugali:*

Vastuussa on kolme elintä: tuoteturvallisuuskomitea (Commissão para a Segurança de Serviços), kuluttajavirasto (Institituto do Consumidor) ja talousasioiden tarkastusyksikkö IGAE (Inspecção-Genal das actividades Economicas ). IGAE vastaa myös markkinoiden valvonnasta.

Ranska:*

Talous-, rahoitus- ja teollisuusasioista vastaava ministeriö, kilpailu- ja kuluttaja-asioista sekä petosten torjunnasta vastaava osasto DGCCRF (Ministère de l'Economie, des Finances et de l'Industrie, Direction Générale de la Concurrence, de la Consommation et de la Répression des Fraudes). DGCCRF:llä ja Pariisissa sijaitsevalla keskushallinnolla on Ranskan eri departementeissa osastoja, jotka huolehtivat markkinoiden valvonnasta.

Ruotsi:

Ruotsin kuluttajavirasto (Konsumentverket), jonka johtajana toimii kuluttaja-asiamies (Ombudsman), ja sen osasto, joka vastaa kotitalouksien hallinnosta ja tuotteiden laadusta. Muut 15 alakohtaista viranomaista voivat myös hyödyntää laissa annettuja oikeuksia. Markkinoiden valvonnasta vastaavat viraston puolesta paikalliset neuvonantajat kunnissa. Ainoastaan markkinatuomioistuimella on toimivalta määrätä vaarallista tuotetta koskevista toimenpiteistä. Erityinen elin (SWEDAC) koordinoi eri viranomaisten suorittamia markkinoiden valvontatoimia.

Saksa:

Liittovaltion tasolla eri virastot ovat vastuussa eri tuoteryhmistä. Kullakin 16 osavaltiolla (Länder) on oma rakenne lain täytäntöönpanoa varten. Saksan osavaltiot ovat uskoneet täytäntöönpanon pääasiassa työsuojelutarkastusviranomaisille (Gewerbeaufsichtsämter). Käytännössä ilmoitusmenettelyn (7 ja 8 artikla) koordinointi hoidetaan seuraavasti: Euroopan komissiolta tulevien ilmoitusten osalta sisäasioiden ministeriön yhteyspiste (Lagezentrum) toimii postilaatikkona, josta ilmoitus sitten lähetetään osavaltioille ja kopio tiedoksi kansalliselle työturvallisuus- ja työterveyslaitokselle (Bundesanstalt für Arbeitschutz). Ministeriö on käytännössä vastuussa uloslähtevistä ilmoituksista; tällöin ilmoitus saadaan yhdestä osavaltiosta, toimitetaan muille osavaltioille ja Euroopan komissiolle.

Suomi:*

Suomen Kuluttajavirasto, joka kuuluu kauppa- ja teollisuusministeriön alaisuuteen, tulliviranomaiset, lääninhallitukset ja paikallisviranomaiset. Markkinoiden valvonnasta vastaavat paikallisviranomaiset, joiden toiminnan koordinoinnin hoitavat lääninhallitukset.

Tanska:

Kansallinen kuluttajavirasto (Forbrugerstyrelsen) toimii kauppa- ja teollisuusministeriön valvonnassa (Erhvervsministeriet), ja vastaa tuotteista, joihin ei sovelleta alakohtaista lainsäädäntöä. 14 alakohtaista viranomaista voivat soveltaa lakia tuotteisiin, jotka kuuluvat niiden vastuualueeseen, ja niiden on ilmoitettava virastolle vaarallisia tuotteita koskevista toimenpiteistä. Virasto koordinoi alakohtaisten viranomaisten toimintaa ja valvoo, miten ne soveltavat lakia. Kenttätyöt viraston puolesta hoitaa sähköneuvoston sihteeristö.

Yhdistynyt kuningaskunta:

Kauppa- ja teollisuusministeriö (The Department of Trade and Industry - DTI) on keskusviranomainen, joka vastaa yleisen tuoteturvallisuuslain täytäntöönpanosta. Lainsäädännön päivittäisestä täytäntöönpanosta vastaavat paikalliset kaupankäynnin standardeja käsittelevät valvontavirastot, joita on Yhdistyneessä kuningaskunnassa 202. Elintarvikkeita ja kaupankäynnin standardeja käsittelevien paikallisviranomaisten koordinointielin (LACOTS) antaa täytäntöönpanoon liittyviä neuvoja paikallisviranomaisille ja neuvoo oikeudellisissa seikoissa.

* Seitsemään maahan on perustettu kuluttajien turvallisuutta käsittelevä komitea tai vastaava elin: Itävaltaan, Espanjaan (teknistä turvallisuutta käsittelevä komitea), Suomeen (tuoteturvallisuusasiain neuvottelukunta), Ranskaan, Belgiaan, Alankomaihin (tuoteturvallisuuslakia käsittelevä neuvoa-antava komitea) ja Portugaliin.