EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 09.09.1996 
KOM(%) 434 lopull. 
KOMISSION KERTOMUS 
LÄÄKÄREIDEN VAPAAN LIIKKUVUUDEN SEKÄ 
HEIDÄN TUTKINTOTODISTUSTENSA, TODISTUSTENSA 
JA MUIDEN MUODOLLISTA KELPOISUUTTA OSOITTAVIEN ASIAKIRJOJENSA 
VASTA VUOROISEN TUNNUSTAMISEN HELPOTTAMISESTA 5 PÄIVÄNÄ 
HUHTIKUUTA 1993 ANNETUN NEUVOSTON DIREKTIIVIN 93/16/ETY IV 
OSASTOSSA SÄÄDETYSTÄ 
YLEISLÄÄKETIETEEN ERITYISKOULUTUKSESTA 

JOHDANTO 
Tämä kertomus koskee lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, 
todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen 
tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 
93/16/ETY IV osaston soveltamista.1 
Tähän direktiiviin (jäljempänä "lääkäridirektiivi") on koottu kaikki vuosina 1975-1993 
annetut direktiivit, jotka koskevat lääkärien muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen 
vastavuoroista hyväksymistä ja joissa säädetyillä toimenpiteillä pyritään mahdollistamaan 
sijoittautumisoikeuden ja palveluiden vapaan tarjoamisen tehokas käyttö tai 
yhteensovittamaan laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä annettuja, 
lääkärintointa koskevia säädöksiä. Direktiivejä yhdistettäessä katsottiin asialliseksi 
sisällyttää uuteen direktiiviin myös yleislääkäreiden erityiskoulutuksesta 15 päivänä 
syyskuuta 1986 annettu neuvoston direktiivi 86/457/ETY . Tästä direktiivistä tuli 
lääkäridirektiivin IV osasto. 
Lääkäridirektiivin IV osastossa säädetään, että komission on esitettävä kaksi kertomusta. 
Direktiivin 33 artiklassa säädetään: "saatujen kokemusten perusteella ja ottaen huomioon 
yleislääkärin koulutuksen kehitys komissio antaa viimeistään 1 päivänä tammikuuta 1996 
neuvostolle kertomuksen 31 ja 32 artiklan soveltamisesta". 
Lisäksi 40 artiklassa todetaan: "saadun kokemuksen perusteella ja ottaen huomioon 
yleislääkärin koulutuksen kehitys komissio antaa neuvostolle 1 päivään tammikuuta 1997 
mennessä kertomuksen tämän osaston soveltamisesta ja tekee tarvittaessa asianmukaiset 
ehdotukset tavoitteena asianmukaisen koulutuksen antaminen kaikille yleislääkäreille 
yleislääkärin toiminnan erityisvaatimusten täyttämiseksi". 
Lääkäreiden koulutusta käsittelevän neuvoa-antavan komitean (ACMT) tekemän, 33 
artiklassa edellytetyn kertomuksen valmistelutyön aikana kävi pian selväksi, että 
yleislääkäreiden erityiskoulutuksen, jonka vähimmäisvaatimukset on esitetty 31 artiklassa, 
sisältöä on tarkasteltava laajemmassa yhteydessä. Näkemystä tukevat myös direktiivin 
86/457/ETY perustelut, joista käy selvästi ilmi, että yleislääketieteen erityiskoulutus on 
aloitettava asteittain. 
EYVLN:oL165,7.7.1993,s. 1 
EYVL N:o L 267,19.9.1986, s. 26 
Viimeksi mainitun direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan 
ensimmäisessä vaiheessa vaaditaan, että kaikissa jäsenvaltioissa aloitetaan yleislääkäreiden 
erityiskoulutus, joka tässä vaiheessa olisi lääkäreille vapaaehtoista. Toisessa vaiheessa 
yleislääketieteen erityiskoulutus vaadittaisiin kaikilta yleislääkärin tointa kansallisen 
sosiaaliturvajärjestelmän piirissä harjoittavilta lääkäreiltä. Kolmannessa vaiheessa 
neuvostolle on esitettävä kertomus tilanteen kehityksestä sekä uusista ehdotuksista, joiden 
avulla pyritään annettuihin tavoitteisiin. Kuvaillessaan näitä kolmea vaihetta 
valmisteluasiakirjoissaan (travaux préparatoires) komissio toteaa kolmannesta vaiheesta: 
"kahdesta ensimmäisestä vaiheesta poiketen kolmas vaihe ei edellytä lainsäädännöllisiä 
uudistuksia, vaan tarjoaa harkinta-aikaa, jonka aikana kaikissa jäsenvaltioissa voidaan 
harkita toisen vaiheen suunniteltujen tavoitteiden toteuttamista ja päättää, minkälainen 
asema annetaan niille kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän piirissä toimiville 
lääkäreille, joilla ei ole yleis- tai erikoislääkärin täydennyskoulutusta.'' 
Lääkäreiden koulutusta käsittelevän neuvoa-antavan komitean (ACMT) työryhmä laati 
kertomuksen ja suosituksia. Työryhmän käsittelemät asiat on koottu tämän asiakirjan 
liitteenä olevaan kertomukseen. 
Näissä olosuhteissa komissio ei katso aiheelliseksi muuttaa neuvoa-antavan komitean 
päätelmiä, vaan esittää kaikki lääkäridirektiivin 33 sekä 40 artiklan edellyttämät vastaukset 
yhdessä kertomuksessa. 
Tämä kertomus on ennen kaikkea neuvoa-antava asiakirja, jonka tarkoituksena on pitää 
vireillä yleislääketieteen erityiskoulutusta koskevaa vuoropuhelua, jota komissio haluaa 
käydä asianomaisten instituutioiden, päättävien toimielinten ja muiden tahojen kanssa, joita 
asia koskee. 
Kertomus ei siis sisällä lakiehdotusta. 
1 JAKSO 
Johdanto 
1.1. Tähän kertomukseen sisältyvät lääkäridirektiivin 33 ja 40 artiklan mukaiset 
komission ehdotukset, jotka liittyvät 
(a) IV osaston ja etenkin sen 31 ja 32 artiklan soveltamiseen (yleislääkäreiden 
erityiskoulutuksen vähimmäisvaatimukset); 
(b) yleislääkäreiden koulutuksen yhdenmukaistamisen edistämistä ja 
uudistuksen loppuunsaattamista koskeviin kysymyksiin; sekä 
(c) saaduista kokemuksista hankittuihin tietoihin. 
1.2. Kertomus jakaantuu viiteen jaksoon. Sen 1 jakso koostuu johdannosta ja 
taustatiedoista, 2 jaksossa esitellään yleislääkäreiden erityiskoulutuksen 
aloittamisen vaikutuksia kaikkiin kansallisiin koulutusjärjestelmiin, 3 jaksossa 
esitetään mahdollista direktiivin tarkistamista koskevia ehdotuksia; 4 jaksossa 
esitellään seurauksia ja tehdään yhteenveto ehdotuksista; 5 jaksoon on koottu 
päätelmät. 
1.3. Kertomukseen sisältyvät lääkärien koulutusta käsittelevän neuvoa-antavan 
komitean (ACMT) suositukset sekä Euroopan yleislääkäriliiton (UEMO) antamat 
suositukset (katso 3 jakso). 
Taustatiedot 
1.4. Direktiivissä 86/457/ETY (nykyisen lääkäridirektiivin IV osasto) säädettiin 
yleislääkäreiden erityiskoulutuksesta ja annettiin koulutuksen aloittamiselle selkeä 
aikataulu. Vuonna 1975 yleislääkäreille tarkoitettua erityiskoulutusta järjestettiin 
muutamissa jäsenvaltioissa, esimerkiksi Alankomaissa ja Tanskassa. Tuolloin 
katsottiin kuitenkin ennenaikaiseksi ryhtyä antamaan vastaavanlaista koulutusta 
Euroopan yhteisön tasolla. Direktiivin IV osasto perustuu lääkäreiden koulutusta 
käsittelevään asiakirjaan "Neuvoa-antavan komitean kertomus ja lausunto", joka 
esitettiin maaliskuussa 1979 . 
1.5. Vuoden 1986 säännökset tulivat voimaan vähitellen. Jäsenvaltioiden edellytettiin 
järjestävän yleislääkäreille tarkoitettua erityiskoulutusta siten, että ensimmäiset 
todistukset koulutusohjelman suorittamisesta voitaisiin myöntää viimeistään 1 
päivänä tammikuuta 1990 (30 artikla). Kaikilta jäsenvaltioiden 
sosiaaliturvajärjestelmän piirissä toimivilta yleislääkäreiltä vaaditaan 30 artiklan 
3 ACMT asiakirja III/D/697/3/77 
mukainen kelpoisuus (36 artiklan 1 kohta) vasta I päivästä tammikuuta 1995. 
Lääkäridirektiivin 40 artiklassa arvellaan, että kaikille yleislääkäreille tarkoiteltu 
erityiskoulutus voitaisiin aloittaa koulutuksen yhdenmukaistamisen viimeisenä 
vaiheena vuoden 1997 jälkeen. 
Pitkä määräaika yleislääkäreiden erityiskoulutuksen aloittamiseen katsottiin 
tarpeelliseksi, jotta Euroopan yhteisö ehtisi valmistautua uuteen koulutusalaan. 
Tavoitteena oli tunnustaa yleislääkärin erityisasema ja tehtävät jäsenvaltioiden 
terveydenhuoltojärjestelmissä. Monissa jäsenvaltioissa yleislääketieteestä on tullut 
samanlainen lääketieteen erikoistumisvaihtoehto kuin lääkäridirektiivin 5 ja 7 
artiklassa luetellut erikoistumisalat. 
Tässä yhteydessä on lisäksi huomattava, että ACMT suositteli, että jäsenvaltiot 
tunnustaisivat yleislääketieteen muita, jo tunnustettuja erikoistumiskoulutusaloja 
vastaavaksi erityiskoulutusalaksi (kohdassa 1.4. mainittu, maaliskuussa 1979 
annettu suositus). On syytä muistaa, että kolmannessa vaiheessa yleislääketieteen 
erityiskoulutus on tarkoitus muuttaa pakolliseksi kaikille yleislääkärin tointa 
harjoittaville lääkäreille. Toisin sanoen lääkäridirektiivissä esitetyn 
peruskoulutuksen kautta saavutettaisiin vasta erikoistumisopintoihin, myös 
yleislääketieteen erityisopintoihin vaadittava kelpoisuus. 
1.6. Vaiheittainen eteneminen oli tarpeen, jotta jäsenvaltiot voisivat mukauttaa 
koulutusohjelmansa siten, että myös nuoret lääkärit voitaisiin sijoittaa 
asianmukaisesti. Kaikissa jäsenvaltioissa yleislääkärin toimenkuva ei ollut yhtä 
kehittynyt. Tämän vuoksi katsottiin tarpeelliseksi edetä askel askeleelta. Etenkin 
koulutusjärjestelmien mukauttamisen katsotaan vaativan aikaa. 
1.7. Artiklan 31 kohdan 3 mukaan 3 artiklassa tarkoitettua muodollista kelpoisuutta 
osoittavaa asiakirjaa on pidettävä ehtona 30 artiklan mukaisen 
kelpoisuustodistuksen myöntämiselle. Artiklassa 31 esitetään myös koulutuksen 
sisältöä ja kestoa koskevat vähimmäisvaatimukset, sekä yleislääkärin 
erityiskoulutusta ja harjoittelua koskevat yleiset vaatimukset. 
1.8. Artiklassa 32 myönnetään väliaikainen poikkeuslupa jäsenvaltioille, joissa 
yleislääkärin koulutuksen voi hankkia saamalla kokemusta omalla vastaanotolla 
laillistetun ohjaajan valvonnassa. Vuonna 1986 pidettiin selvänä, että 31 ja 32 
artiklan velvoitteiden noudattaminen vaatisi aikaa ja voimavaroja sekä 
ammattikunnan, terveydenhuoltopalvelujen käyttäjien ja viranomaisten huolellista 
valmistelua. Arveltiin myös, että 31 artiklalla olisi vaikutusta myös 23 ja 24 
artiklaan (lääketieteellisen peruskoulutuksen, harjoittelun ja erityiskurssien 
vähimmäisvaatimukset). Siten 33 artiklassa säädettiin katsauksen päivämääräksi .1. 
päivä tammikuuta 1996. 
2 JAKSO 
Yleislääkäreiden erityiskoulutuksen sisällyttäminen kaikkiin kansallisiin 
koulutusjärjestelmiin 
2.1. Vuonna 1975 yhteisön lääkäreiden tutkintotodistusten vastavuoroista 
tunnustamista koskevaan suunnitelmaan sisällytettiin peruskoulutukseen ja -
harjoitteluun sekä tiettyyn erikoiskoulutukseen ja -harjoitteluun liittyvää 
yhteistyötä. Jatkokoulutuskurssit, jotka johtavat muunlaisen kuin 5 ja 7 artiklassa 
mainitun todistuksen myöntämiseen, eivät kuulu yhteistyön piiriin. Muulle kuin 
direktiivissä määritellylle erikoisalalle kelpoisuuden hankkineiden lääkäreiden 
vapaa liikkumisoikeus perustuu 8 artiklan mukaiseen vastavuoroiseen 
hyväksyntään. 
2.2. Lääketieteellisen peruskoulutuksen suorittanut ja 3 artiklan mukaisen 
kelpoisuustodistuksen saanut lääkäri on voinut 1. päivään tammikuuta 1995 saakka 
harjoittaa yleislääkärin tointa vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Jäsenvaltioiden 
sallittiin peruskoulutusvaatimusten lisäksi säilyttää omalla alueellaan harjoitettavaa 
yleislääkärin tointa varten kansalliset, erityis- tai ammattikoulutusta koskevat 
vaatimuksensa. Samalla ne velvoitettiin hyväksymään muista jäsenvaltioista 
tulevat lääkärit, joilta puuttuu yleislääkärin erityiskoulutus, mutta jotka haluavat 
toimia yleislääkäreinä. 
2.3. Kaikilla kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien piirissä työskentelevillä lääkäreillä 
on 1 päivästä tammikuuta 1995 oltava 30 artiklan mukainen yleislääkärin 
kelpoisuus (36 artiklan 1 kohta). Jäsenvaltioilla oli luonnollisesti oikeus jatkaa 
niiden lääkäreiden saavutettuja oikeuksia, joiden katsottiin saavuttaneen kansalliset 
oikeudet yleislääkärin käytännön työssä. Lisäksi lääkäreille, jotka olivat 
sijoittautuneet vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin 
yleislääkärin ammattia varten ennen 31. päivää joulukuuta 1994, myönnettiin 
saavutetut oikeudet 36 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen nojalla. Tietyin 
edellytyksin jäsenvaltio voi myöntää yleislääkärin pätevyyden sellaiselle 
henkilölle, jolla on jonkin toisen erikoistumisalan pätevyys ja joka täyttää 35 
artiklan vaatimukset. 
2.4. Yleislääkäreiden erityiskoulutuksen aloittamisella oli erilaiset vaikutukset eri 
kansallisiin koulutusohjelmiin. Joissakin jäsenvaltioissa yleislääkäriksi 
erikoistuminen aloitettiin samalta pohjalta kuin muukin erikoistuminen tai sitä 
käsiteltiin omana koulutusalanaan. Toisissa jäsenvaltioissa siirtyminen vain 3 
artiklan mukaisen kelpoisuuden hankkineiden lääkäreiden harjoittamasta 
yleislääkärin toimesta nykytilanteeseen, jossa yleislääketiede on käsitettävä 
erilliseksi, jatkokoulutusta vaativaksi koulutusalaksi, on vielä kesken. IV osastossa 
esitettyä vaatimusta vähintään kahden vuoden erityiskoulutusjaksosta pidetään 
lääketieteellisen peruskoulutuksen ja harjoittelun jatkamisena. 
2.5. Lääketieteellisen peruskoulutuksen ja harjoittelun jälkeen myönnettävä 3 artiklan 
mukainen tutkintotodistus ei tammikuun 1. päivän 1995 jälkeen oikeuta haltijaansa 
harjoittamaan yleislääkärin tointa kaikissa jäsenvaltioissa. Muutamissa 
jäsenvaltioissa yleislääkärin toimen harjoittaminen on rajattu yksinomaan 
kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piiriin, ja lisäksi jatko- ja 
erikoistumiskoulutuspaikkoihin hakevien määrää on rajoitettu pääsyvaatimuksilla. 
Tästä seuraa, että lääkärit, joilla oli vain 3 artiklan mukainen pätevyys ja jotka eivät 
olleet päässeet harjoittelijoiksi yleislääkärin vastaanotolle tai muun 
erikoistumiskoulutuksen piiriin, eivät päässeet enää lainkaan töihin, vaikka he 
aikaisemmin olivat voineet toimia yleislääkäreinä, kunnes täyttivät 
erikoistumiskoulutukseen vaadittavat kelpoisuusehdot. 
2.6. Jäsenvaltioiden edellytetään 36 artiklan 1 kohdassa varmistavan, että kaikilla 
sosiaaliturvajärjestelmän piirissä toimivilla yleislääkäreillä on erikoiskoulutus, 
luonnollisesti ottaen huomioon saavutetut oikeudet. Tämän säännöksen mukaisesti 
jäsenvaltioiden on varmistettava, että kolmansien maiden kansalaisilla ja 
kolmansissa maissa pätevyytensä hankkineilla EU-kansalaisilla on kansallisten 
vaatimusten mukainen erikoiskoulutus, jotta heidät voidaan valtuuttaa toimimaan 
kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä. 
2.7. 36 artiklan 5 kohdassa tehdään selväksi, että direktiivissä esitetyt vaatimukset eivät 
estä jäsenvaltioita myöntämästä oikeutta harjoittaa yleislääkärin ammattia omien 
määräystensä mukaisesti oman sosiaaliturvajärjestelmänsä piirissä sellaisille 
henkilöille, joilla on muualla kuin EU-maissa hankittu lääketieteellinen perus- tai 
erikoiskoulutus tai molemmat. 
2.8. Jäsenvaltiot velvoitetaan 37 artiklan 2 kohdassa tunnustamaan toisessa 
jäsenvaltioissa annettu todistus saavutetuista oikeuksista (36 artiklan 4 kohta). Jos 
jokin jäsenvaltio antaa oman sosiaaliturvajärjestelmänsä piirissä toimivalle EU-
kansalaiselle todistuksen saavutetuista oikeuksista, vastaanottava jäsenvaltio 
velvoitetaan tunnustamaan se sellaisenaan ja kelpuuttamaan se omalla alueellaan. 
2.9. Yleislääkäreiden osa-aikaisesta opiskelusta säädetään 34 artiklassa. Osa-aikaisella 
opiskelulla huomattiin olevan yhä merkitystä. Joidenkin jäsenvaltioiden 
koulutusohjelmissa onnistuttiin vain vaivoin täyttämään vaatimukset, joiden 
mukaan osa-aikaisen opiskelun kesto ei saa olla vähemmän kuin 60 prosenttia 
viikoittaisen täysipäiväisen opiskelun kestosta ja opiskeluun on sisällyttävä tietty 
määrä täysipäiväisiä koulutusj aksoj a. 
Muilla erikoisaloilla määritellään että 50 prosenttia riittää takaamaan osa-aikaisen 
opiskelun ja täysipäiväisen opiskelun laadullisen vastaavuuden. 
Jäsenvaltioiden yleislääkärien koulutusohjelmiin sisältyy usein osia jostakin 
erikoiskoulutuksesta ja joihinkin erikoistumiskoulutusohjelmiin kuuluu 
yleislääketieteen harjoittelujaksoja. 
Erilaiset määräykset yleislääkärikoulutuksesta ja erikoiskoulutuksesta johtavat 
tarpeettomiin hankaluuksiin. 
3 JAKSO 
Mahdollista direktiivin tarkistamista koskevia ehdotuksia 
3.1. Kansallisissa koulutus- ja terveydenhuoltojärjestelmissä sekä jäsenvaltioiden 
välisissä tunnustamisjärjestelmissä tapahtuneet muutokset edellyttivät koulutuksen 
laadun ja kansallisten tunnustamisjärj estely iden arvioimista EU:n tasolla. 
Lisäksi ammattikunta, jota EU:ssa edustavat erityisesti UEMO , CP5, UEMS6 ja 
PWG7, teki aloitteita, joissa pyydettiin opetuksen ja koulutuksen laadun arviointia. 
Komissio pyysi neuvoja lääkäreiden koulutusta käsittelevältä neuvoa-antavalta 
komitealta (ACMT), jotta komission 33 artiklan mukaisesti laatimassa 
kertomuksessa voitaisiin ottaa huomioon ammattikunnan neuvot lääketieteellisen 
koulutuksen laatua koskevissa asioissa. Jäljempänä 3.2. - 3.9. kohdassa esitetyt IV 
osaston asiat/aiheet on valinnut ammattikunta. 
Yleislääketieteen jatko-opinnot 
3.2. Direktiivin 21 perustelukappaleessa sanotaan, että "on merkityksetöntä, 
hankitaanko yleislääketieteen erityiskoulutus osana kansallisten säännösten 
mukaista lääketieteen peruskoulutusta vai siitä erillään". Saadun kokemuksen 
perusteella lääkäridirektiiviä olisi muutettava siten, että yleislääketieteen 
" erityiskoulutusta ei voi aloittaa ennen kuin kaikille lääkäreille yhteinen koulutus on 
suoritettu, ja se olisi aloitettava samasta vaiheesta kuin muukin 
erikoistumiskoulutus. 
Jotta tulevat lääkärit tuntisivat lääketieteen pääasialliset harjoittamisalueet ja 
osaisivat tehdä lopullisen uravalinnan asiantuntevasti, olisi tarpeen tutkia 
mahdollisuutta säätää uusi säännös, jossa täsmennetään, että lääketieteellisen 
peruskoulutukseen olisi sisällyttävä riittävästi perehtymistä yleislääkärin työhön. 
Euroopan yleislääkäriliitto 
Euroopan lääkäriliitto 
Euroopan erikoislääkäriliitto 
Euroopan nuorten lääkäreiden järjestö 
9 
Yleislääkärin koulutusohjelmien kesto ja luonne 
3.3. 31 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että koulutus kestää vähintään kaksi 
vuotta ja tapahtuu toimivaltaisten viranomaisten tai toimielinten valvonnassa. 
Lääkäreiden koulutuksen neuvoa-antava komitea (ACMT) tukee Euroopan 
yleislääkäriliiton (UEMO) ehdotusta, jonka mukaan yleislääkärin pätevyyden 
saavuttaisi vähintään kolmivuotisella täysipäiväisellä opintojaksolla, mutta ehdotus 
on joidenkin jäsenvaltioiden kannalta ongelmallinen eikä toteutune lähiaikoina. 
Toiset jäsenvaltiot tarvitsisivat pitemmän siirtymäajan koulutuksen jatkamiseksi, 
sillä koulutusajan jatkamisella on merkittävä vaikutus talousarvioihin. 
Säännöstä, jonka mukaan toimivaltaisten viranomaisten on valvottava 
yleislääketieteen koulutusta, voitaisiin tehostaa säännöksellä, jonka mukaan 
mainitut viranomaiset määrättäisiin käyttämään yleislääkäreiden apua valvonnassa 
koko koulutusjakson ajan. 
Yleislääketieteen koulutuksessa ehdotetaan painotettavaksi kliinistä opetusta ja 
opiskelijoille esitetään vähintään 12 kuukauden harjoittelua hyväksytyllä 
yleislääkärin vastaanotolla tai siihen verrattavassa laitoksessa. Taloudellisista syistä 
säännöksen toteuttaminen jouduttaisiin jakamaan useiden vuosien ajalle. Tämä ei 
estä jäsenmaita halutessaan jatkamasta 12 kuukauden vähimmäisharjoittelujaksoa 
18 kuukauden mittaiseksi. 
32 artikla 
3.4. Artiklan 32 väliaikaiselle poikkeussäännökselle, jonka mukaan yleislääkärin 
pätevyyden voi hankkia työkokemuksen avulla, ei ole asetettu aikarajaa. Olisi 
syytä tarkistaa jäsenvaltioilta, olisiko poikkeus yhä pidettävä voimassa. 
Osa-aikainen koulutus 
3.5. Yleislääketiedettä osa-aikaisesti opiskelevien osalta olisi harkittava mahdollisuutta 
säätää viikoittainen opintoihin käytettävä vähimmäisaika, joka olisi puolet 
kokopäivätoimiseen opiskeluun varattavasta ajasta, jotta yleislääketieteen opintoja 
koskevista vaatimuksista tulisi yhtenevät muiden erikoisalojen osa-aikaisen 
opiskelun vaatimusten kanssa. Direktiivin 34 artiklan 1 kohdan kolmas 
luetelmakohta (osa-aikaopiskeluun olisi sisällytettävä tietty määrä täysipäiväisiä 
opintojaksoja) olisi poistettava, jotta osa-aikaista opiskelua koskevat säännökset 
olisivat kaikilla jatkokoulutuskursseilla samat. Osa-aikaopiskelulla on tiettyjä 
etuja, etenkin kun sen avulla voidaan laajentaa opiskelumahdollisuuksia 
opiskelupaikkoja lisäämällä. 
10 
Koulutusohjelmien arviointi 
3.6. Suositellaan, että jäsenvaltiot noudattaisivat hyvää arviointitapaa yleislääkäreiden 
erityiskoulutusta ja koulutusohjelmien laatua arvioidessaan. 
Perehdyttämiskoulutus 
3.7. Lisäksi on toivottavaa, että harkitaan mahdollisuutta sisällyttää direktiiviin 
huolellisesti harkittu säännös, jolla ehkäistään syrjintää, joka kohdistuu maahan 
muuttaville lääkäreille tarvittaessa annettavan perehdyttämiskoulutuksen 
järjestämiseen. 
Koulutusohjelmille riittävästi varoja 
3.8. Direktiiviin olisi lisättävä säännös, jossa käsitellään yleislääkäreiden 
erityiskoulutuksen tavoitteiden toteuttamiseen, suunnitteluun, valvontaan ja 
arviointiin tarvittavia voimavaroja. 31 artiklan 1 kohdan d alakohdan säännöksen, 
johon harjoittelijoiden palkkaus tällä hetkellä perustuu, olisi oltava selkeämpi. 
Artiklaan olisi aiheellista esimerkiksi lisätä e alakohta, jossa yleislääkärin 
erityisopintoja suorittavan lääkärin asema rinnastettaisiin erikoistumisopintoja 
suorittavan lääkärin asemaan ainakin suurimman osan opiskeluajasta. 
Erityisopetusta kaikille yleislääkäreille 
3.9. Ammattikunnan mielestä kaikille yleislääkäreille olisi välittömästi järjestettävä 
erityiskoulutusta. Ei pidetä sopivana, että lääkärin ammattia voisi edelleen 
harjoittaa ilman erikoistumista tai yleislääketieteen erityiskoulutusta. 
Yhteisymmärrykseen ei ole päästy siitä, olisiko tietyt koulutusehdot pidettävä 
voimassa sen mukaan, harjoitetaanko lääkärintointa sosiaaliturvajärjestelmän 
piirissä vai ei. 
Teoreettisesti epäyhtenäistä järjestelmää ei voida perustella edes käytännön 
tarpeilla. Potilasnäkökulmasta katsottuna uuden lähestymistavan edut ovat 
kiistattomat. Jäsenvaltioiden kokemuksen perusteella 40 artiklassa esitettyä 
lykkäystä ei voida perustella mitenkään. 
"Eurotodistukset" 
3.10. Muutamissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön 30 artiklan mukaiset 
kelpoisuustodistukset, joilla todistetaan 31 artiklan mukaiset 
vähimmäisvaatimukset täytetyiksi, mutta joilla ei ole mitään merkitystä 
11 
mainittujen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmässä. 
EU-kansalaiselle annettu 30 artiklan mukainen todistus ei yksin pätevöitä häntä 
harjoittamaan yleislääkärin tointa tämän jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän 
piirissä. 
Vasta korkeampi kansallinen todistus (jota valtiot eivät ole määritelleet direktiivin 
IV osaston tarkoitusperiä varten) antaa haltijalleen kelpoisuuden toimia 
yleislääkärinä kansallisen järjestelmän piirissä. 
Siten näiden valtioiden antamat 30 artiklan mukaiset todistukset palvelevat vain 
yhtä tarkoitusta - lääkärivientiä - ja pätevöittävät lääkärin toimimaan muiden 
jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmän piirissä. 
3.11. Tilanne ei vastaa direktiivissä esitettyä suunnitelmaa, jonka perustana ovat 
sosiaaliturvajärjestelmän tarpeisiin vastaaviin tutkintoihin johtavat kansalliset 
koulutusohjelmat. Perustamissopimuksen 169 artiklan mukaiset, rikkomuksesta 
aiheutuneet toimenpiteet yhtä jäsenvaltiota vastaan johtivat sääntöjen muutokseen 
kyseisessä maassa. Ensinnäkin tämän kaltainen soveltaminen on vastoin 
vastavuoroisuusperiaatetta, jolle yhteisön vastavuoroisen tunnustamisen periaate 
perustuu. Toiseksi muiden valtioiden kansalaiset voivat käyttää hyväkseen 
lyhyempää ja vähemmän vaativaa koulutusohjelmaa, jonka kautta he kuitenkin 
saavat kelpoisuuden harjoittaa ammattia kotimaassaan. Mikäli jäsenvaltio lisäksi 
on omia tarkoituksiaan varten asettanut korkeammat koulutusvaatimukset, se 
tuskin katsoo tarpeelliseksi korottaa yhteisön vaatimuksia direktiivin 
vähimmäisvaatimukset ylittäviksi, mikäli se on jo määritellyt omat alemman 
tasoiset todistuksensa 30 artiklan mukaisiksi. Tällöin jäsenvaltio voi direktiivin 
teknisen säännöksen avulla kieltää muissa jäsenvaltioissa annetun 30 artiklan 
mukaisen kelpoisuustodistuksen saaneita henkilöitä harjoittamasta yleislääkärin 
tointa alueellaan, mutta voi silti lähettää omia, alemman kansallisen tutkinnon 
suorittaneita lääkäreitään muihin jäsenvaltioihin. 
3.12. Edellä mainitusta aiheesta on jo keskusteltu lääkäreiden koulutusta käsittelevässä 
neuvoa-antavassa komiteassa (ACMT). Vaatimusten vähäinenkin 
yhteensovittaminen antaa kaikille jäsenvaltioille yhteisen nimittäjän, mutta sallii 
myös korkeamman kansallisen vaatimustason, joka rohkaisee ja edistää 
vastavuoroista tunnustamista EU-järjestelmän sisällä. Kimmokkeet korottaa 
vaatimustasoa ovat välttämättömiä, jotta kyetään vastaamaan lääketieteen 
muuttuviin tarpeisiin. Vuoden 1975 jälkeen tapahtunut koulutusjärjestelmien 
vaatimustason kehitys vesittyy, jos yksittäiset jäsenvaltiot eivät ole kiinnostuneet 
korottamaan lääkäridirektiivin vaatimuksia. 
12 
Harjoittclijalääkärit 
3.13. Lääketieteellisten kelpoisuustodistusten vastavuoroisen tunnustamisen sääntöjä on 
EU:ssa noudatettu jo kaksikymmentä vuotta. Yhteisön ohjelmat, kuten yliopisto-
opiskelijoiden liikkuvuutta koskeva Sokrates (aiemmin Erasmus), yhteistyö- ja 
tietoverkot kuten eurooppalainen opintosuoritusten ja arvosanojen siirtojärjestelmä 
(ECTS), tiedot opinto-ohjelmista ja kansallisista koulutusjärjestelmistä NARIC-
verkon kautta ja LINGUA-ohjelman avulla parantuneet 
kieltenopiskelumahdollisuudet ovat kaikki auttaneet lisäämään lääketieteen 
opiskelijoiden ja harjoittelijalääkäreiden liikkuvuutta. 
3.14. Näiden toimien luonnollinen kehitys vaatii erillistä säännöstä, jolla mahdollistetaan 
o 
harjoittelijalääkäreiden liikkuvuus. Neuvoston suosituksessa 75/367/ETY 
kehotettiin jäsenvaltioita hyväksymään kliinisessä opintovaiheessa olevia 
harjoittelijalääkäreitä. Siitä lähtien Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt 
selväksi, että kaikki koulutus (myös yliopistollinen), joka johtaa ammatilliseen 
pätevyyteen, vaikuttaa kansalaisten vapaaseen liikkuvuuteen ja on sen tähden 
suojeltu yhteisön oikeuteen sisältyvillä syrjintää ehkäisevillä periaatteilla. 
Harjoittelupaikkojen tulee sen vuoksi olla avoinna kaikille EU-kansalaisille samoin 
ehdoin kuin kotimaan kansalaisille. Tätä vaatimusta ei ole noudatettu. 
3.15. Lisäksi monissa jäsenvaltioissa yleislääkärien ja muiden erikoislääkärien 
harjoittelu suoritetaan osallistumalla ammatilliseen työhön. Harjoittelijalle 
maksetaan koulutukseen kuuluvalta palvelusajalta korvausta. Vaikka palvelusaika 
kuuluu koulutukseen, se on myös työtä, ja EU:n periaatteet kieltävät kaikenlaiseen 
työpaikkojen täyttämiseen ja työskentelyolosuhteisiin liittyvän syrjinnän. 
3.16. Harjoittelijalääkärit törmäävät yhä esteisiin hakiessaan harjoittelupaikkaa muista 
jäsenvaltioista. Silloinkin kun paikkoja on tarjottu ja hyväksytty, kansalliset 
viranomaiset ovat haluttomia käsittelemään hakemuksia moninaisten, myös 
kansallisista koulutusohjelmista löytyvien syiden perusteella. Ongelmakenttää 
kannattaisi tutkia ja harkita, olisiko laadittava ehdotuksia, joiden mukaan 
neuvoston suosituksessa 75/367/ETY esitetyt periaatteet muuttuisivat sitoviksi 
silloin, kun on kyse yleis-ja erikoislääkäriharjoittelijoista. 
EYVLN:oL 167,30.6.1975. 
Asia 83/293, Gravier (Kok. 1989, s. 593) 
Asia 19/92, Kraus (Kok. 1993, s. 1) 9 
13 
5 artikla 
3.17. Jos yleislääkärin erityiskoulutusta pidetään kaikissa jäsenvaltioissa 
lääketieteellisenä erikoistumisena samalla tavoin kuin muita tässä artiklassa 
lueteltuja aloja, artiklaa olisi muutettava sen mukaisesti. 
14 
4 JAKSO: SEURAUKSET JA YHTEENVETO EHDOTUKSISTA 
Jatko-opintoja ja harjoittelua koskevat yhdistetyt, laajennetut ja vahvistetut yhteiset 
säännökset 
4.1. Kohdat 1.7., 2.4., ja 2.5. osoittavat selkeästi, että EU:n tarkoitusperien kannalta 30 
artiklan mukainen kelpoisuustodistus kuuluu samaan luokkaan kuin 5 artiklan 
mukaiset erikoistumisalojen kelpoisuustodistukset. Kohdat 2.9., 3.2., 3.13. - 3.16. 
selittävät myös, että sekä yleislääkäri- että erikoislääkäriharjoittelijoita koskevat 
samat ehdot. Artikloissa 24 ja 31 mainittuja koulutuksen vähimmäisvaatimuksia 
pitää tarkastella vähimmäisvaatimusten vahvistamiseksi. Viimeksi mainitut artiklat 
olisi suotavaa yhdistää, sillä niiden päämäärät ja osittain myös säännökset ovat 
yhteneväiset. 
4.2. Laajentuneessa EU:ssa tällaista takuuta ei voida antaa muuten kuin säännöksillä, 
jotka mahdollistavat puolueettoman ja avoimen rakenteen, joka voidaan saattaa 
suoraan voimaan kaikissa jäsenvaltioissa. Yhdistetyissä säännöksissä voi olla 
selvityksiä hyvästä käytännöstä ja koulutuksen tavoitteista, mutta niiden tukena on 
oltava säännös riittävistä voimavaroista ja avoimuudesta. 
4.3. Koulutus- ja harjoitteluohjelmien valvonnasta, yhteensovittamisesta ja sääntelystä 
vastaavat toimielimet on määriteltävä täsmällisesti joka jäsenvaltiossa. Kunkin 
toimielimen toimivalta ja tehtävät on julkistettava. 
4.4. Harjoitteluohjelmien kesto ja rakenne on määriteltävä yksityiskohtaisesti. Niiden 
arvioinnin ja hyväksymisen on perustuttava koulutusohjelmiin ja vaihteleviin 
opetusmenetelmiin. Jotta varmistettaisiin hyvän tason saavuttaminen ja 
ylläpitäminen, ohjelmiin on sisällytettävä täsmällisiä, tieteellisiä harjoittelijoiden, 
harjoittelupaikkojen ja ohjelmien arviointimenetelmiä. Harjoittelijoiden olisi 
osallistuttava tunnustettuihin harjoitteluohjelmiin, jotta koulutus- ja 
työskentelyosuuksien tasapaino voidaan varmistaa. 
4.5. Harjoittelun ohjaajat on valmistettava tehtäväänsä kunnolla ja heidän työtään on 
arvioitava ja valvottava. 
4.6. Lääkäreiden koulutusta käsittelevältä neuvoa-antavalta komitealta (ACMT) on 
pyydettävä käytännön esimerkkejä onnistuneeksi osoittautuneesta 
jatkokoulutuksesta. 
15 
4.7. Yleislääketieteen kelpoisuustodistus on kaikille jäsenvaltioille yhteinen 
jatkotutkintotodistus. 
Tästä seuraa että 30 artiklan mukaiset kelpoisuustodistukset olisi sisällytettävä 5 
artiklaan, sillä yleislääketieteen erikoistumiskoulutuksen todistavat 
kelpoisuustodistukset ovat kaikille jäsenvaltioille yhteisiä jatkotutkintotodistuksia. 
16 
5 JAKSO: LOPPUPÄÄTELMÄT 
5.1. Lääkäridirektiivi on yhteisön toimenpide, joka noudattaa toissijaisuusperiaatetta. 
Se muodostaa kehyksen, jolla varmistetaan kelpoisuustodistusten vastavuoroinen 
hyväksyminen. 
Direktiivillä pyritään takaamaan vastaanottaville jäsenvaltioille, että 
kelpoisuustodistukset, joiden perusteella valtiot velvoitetaan hyväksymään henkilö 
harjoittamaan yleislääkärin ammattia alueellaan, osoittavat ainakin 
koulutuksellisten vähimmäisvaatimusten (monissa tapauksissa 
vähimmäisvaatimuksia korkeamman tason) täyttymisen. Takuuden muoto 
kuitenkin kattaa kansalliset erityispiirteet ja sallii kansallisten tarpeiden huomioon 
ottamisen koulutuksessa. Kehys on osoittautunut käyttökelpoiseksi ja vastaa 
laajentuneen EU:n tarpeita, sillä uudet maat kaipaavat joustavaa sopeuttamista 
EU:n normeihin ja menetelmiin. 
5.2. Lisäksi lääketieteellisen koulutuksen monimutkaisuus vaatii selkeämpiä ohjeita, 
jotta saavutetaan soveltamiskelpoiset takuut koulutuksen laadusta. 
5.3. Laadun saavuttamiseksi on laadittava avoimet ja soveltamiskelpoiset säännöt. 
Molemminpuolinen luottamus perustuu koulutuksen laadun takaamiseen. 
Lääkäridirektiivi tarjoaa perustan laadulle ja luottamukselle. On ilmeistä, että niitä 
on vahvistettava ja kehitettävä tässä kertomuksessa esiteltyjen linjojen mukaisesti. 
17 
LIITE 
ACMT:N SUOSITUKSET: 
ACMT suosittelee seuraavaa: 
1. Asianmukaisesti koulutetulla ja pätevällä yleislääkärijoukolla on tulevaisuudessa 
entistä tärkeämpi rooli yhä tieteellisemmän ja kustannuksiltaan kannattavan 
terveydenhuoltojärjestelmän järjestämisessä ja kehittämisessä, ja tämän olisi 
heijastuttava koko lääketieteelliseen koulutusalaan, sekä perus- että 
j atkokoulutukseen. 
2. Ensi tilassa on luotava järjestelmä, jonka kautta sekä akateemisen että käytännön 
työn taustan omaavat yleislääkärit voivat pysyvästi osallistua yleislääkäreiden 
koulutusohjelmien järjestämiseen, kehittämiseen, hallintoon ja arviointiin. 
3. Perusopintoja suorittaville opiskelijoille olisi järjestettävä riittävästi pakollisia 
tilaisuuksia tutustua yleislääkärin työhön. 
4. Yleislääketieteen erityisopinnot olisi aloitettava vasta kun lääketieteellinen 
peruskoulutus on suoritettu, ja peruskoulutuksen päättymisajankohta olisi 
määriteltävä tarkemmin. 
5. Sikäli kuin olosuhteet sallivat, yleislääkärin erityiskoulutuksen vähimmäiskeston 
on oltava kolme vuotta. 
6. Koulutuksen yleislääkärin vastaanotolla tai muussa vastaavassa laitoksessa 
suoritettavaa osuutta olisi jatkettava kuudesta kuukaudesta yhteen vuoteen, ja sikäli 
kuin olosuhteet sallivat, edelleen puoleentoista vuoteen. 
7. Mahdollisuus kouluttautua omalla vastaanotolla olisi lopetettava. 
8. Osa-aikaista koulutusta koskevat säännökset olisi muutettava yhteneviksi muita 
erikoistumisaloja koskevien säännösten kanssa (vähimmäisvaatimuksena 50 
prosenttia täysipäiväisestä opiskeluajasta), ja vaatimus täysipäiväisten 
opintojaksojen sisällyttämisestä olisi poistettava. 
9. EU-maasta toiseen siirtyville lääkäreille on tarpeen mukaan järjestettävä 
perehdyttämiskoulutusta, ja ammatissa toimivien yleislääkäreiden, 
harjoittelijoiden, harjoittelun ohjaajien sekä yliopistojen laitosten välistä vaihtoa on 
pyrittävä helpottamaan. 
10. Erityiskoulutus olisi säädettävä pakolliseksi kaikille yleislääkäreille. 
ISSN 1024-4492 
KOM(96) 434 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 10 04 
Luettelonumero : CB-CO-96-436-FI-C 
ISBN 92-78-08575-8 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg