KOMISSION TIEDONANTO

Suuntaviivat yhteisen tulkinnan antamisesta ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/35/EY 2 artiklassa määritetylle ilmaisulle ”ympäristövahinko”

(2021/C 118/01)

Sisällysluettelo

1. Johdanto 1

2. Oikeudellinen kehys ja laajempi sääntelykehys 2

3. ”Vahinko” 9

4. Yleiskatsaus ”ympäristövahingosta” 10

5. ”Suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuva vahinko” 17

6. ”Vesille aiheutuva vahinko” 26

7. ”Maaperälle aiheutuva vahinko” 43

8. Päätelmät 48

LIITE 49

Luettelo unionin tuomioistuimen tuomioista, joihin suuntaviivoissa viitataan 49

1. JOHDANTO

3. Näissä ympäristövahingon yhteistä tulkintaa koskevissa suuntaviivoissa käsitellään tarvetta, joka todettiin komission vuonna 2016 tekemässä direktiivin arvioinnissa, jäljempänä ’arviointi’ ( 10 ) . Arvioinnissa esitetyn päätelmän mukaan direktiivin täytäntöönpanoa on hankaloittanut se, että keskeisiä käsitteitä, erityisesti ympäristövahinkoon liittyviä, ei ole sovellettu yhdenmukaisesti ( 11 ) . Siksi komissio antoi toimeksisaajalle tehtäväksi laatia yhdessä ympäristövastuudirektiiviä käsittelevän, hallitusten asiantuntijoista koostuvan ryhmän ja asiaankuuluvan komission yksikön kanssa yhteistä näkemystä koskevan asiakirjan, joka perustuu tutkimukseen ja kuulemisiin ( 12 ) . Tämän pohjatyön perusteella ei laadittu komission asiakirjaa eikä jäsenvaltioiden kanssa sovittua asiakirjaa, mutta siitä on ollut apua näiden suuntaviivojen valmistelussa.

4. Tätä taustaa vasten suuntaviivoissa tarkastellaan kaikkia ”ympäristövahingon” määritelmän näkökohtia. Ilmaisu on sisällöltään laaja ja pitää sisällään useita muita ilmaisuja ja käsitteitä tai viittaa niihin. Suuntaviivoissa käsitellään myös niitä, koska ne ovat tarpeen ilmaisun ymmärtämiseksi. Suuntaviivat on jäsennelty siten, että niissä tarkastellaan aluksi oikeudellista ja laajempaa sääntelykehystä, jossa määritelmä on merkityksellinen. Sen jälkeen tarkastellaan ”vahingon” määritelmää ja ”ympäristövahingon” määritelmän koko tekstiä, minkä jälkeen tutkitaan yksityiskohtaisesti siihen sisältyviä kolmea erillistä ympäristövahinkoluokkaa, jotka ovat ”suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuva vahinko”, ”vesille aiheutuva vahinko” ja ”maaperälle aiheutuva vahinko”. Lopuksi esitetään yleiset päätelmät.

5. Koska suuntaviivojen tarkoituksena on antaa määritelmälle yhteinen tulkinta, niiden sisältö on analyyttinen ja yksityiskohtainen. Vaikka niitä ei ole tarkoitettu vain jollekin tietylle lukijakunnalle, niiden on tarkoitus hyödyttää erityisesti seuraavia tahoja, joilla on jokin direktiivin mukainen tehtävä: jäsenvaltiot, toimivaltaiset viranomaiset, toiminnanharjoittajat, luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt sekä rahavakuuden tarjoajat. Suuntaviivoissa pyritään käsittelemään mahdollisimman kattavasti jo ilmenneitä tai tulevaisuudessa kohtuudella odotettavissa olevia tulkintavaikeuksia. Tämä toteutetaan analysoimalla tarkasti kaikkia ”ympäristövahingon” määritelmän osia, kiinnittämällä huomiota yksityiskohtaisiin näkökohtiin, jotka voidaan päätellä sanamuodosta sekä oikeudellisesta kehyksestä ja sääntelykehyksestä, ja viittaamalla Euroopan unionin tuomioistuimen, jäljempänä ’unionin tuomioistuin’ tai ’tuomioistuin’, oikeuskäytäntöön, mikä voi auttaa selventämään määritelmän eri näkökohtia joko suoraan tai vastaavan tapauksen kautta.

6. Suuntaviivojen laatiminen on ollut yksinomaan komission vastuulla. Lopullinen toimivalta tulkita unionin lainsäädäntöä on kuitenkin ainoastaan unionin tuomioistuimella.

2. OIKEUDELLINEN KEHYS JA LAAJEMPI SÄÄNTELYKEHYS

7. [nyt direktiivi 2009/147/EY luonnonvaraisten lintujen suojelusta ( 14 ) ], jäljempänä ’lintudirektiivi’, neuvoston direktiiviin 92/43/ETY, annettu 21 päivänä toukokuuta 1992, luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta Ympäristövastuudirektiivi on yleinen ja monialainen ympäristösäädös, jota sovelletaan useisiin ympäristöalan osa-alueisiin. Näin ollen se täydentää muita unionin säädöksiä, joilla pyritään suojelemaan ympäristöä. ”Ympäristövahingon” määritelmässä viitataan nimenomaisesti niistä seuraaviin neljään: neuvoston direktiiviin 79/409/ETY, annettu 2 päivänä huhtikuuta 1979, luonnonvaraisten lintujen suojelusta ( 13 ) jäljempänä ’lintudirektiivi’, neuvoston direktiiviin 92/43/ETY, annettu 21 päivänä toukokuuta 1992, luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta ( 15 ) , jäljempänä ’luontotyyppidirektiivi’, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2000/60/EY, annettu 23 päivänä lokakuuta 2000, yhteisön vesipolitiikan puitteista ( 16 ) , jäljempänä ’vesipuitedirektiivi’, ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2008/56/EY, annettu 17 päivänä kesäkuuta 2008, yhteisön meriympäristöpolitiikan puitteista ( 17 ) , jäljempänä ’meristrategiadirektiivi’. Jotta voidaan tulkita, mikä ”ympäristövahinko” on, vaaditaan ristiviittauksia näiden muiden säädösten säännöksiin sekä niiden tuntemusta.

8. Ympäristövastuudirektiivi perustuu aiheuttamisperiaatteeseen ( 18 ) . Lisäksi ”ympäristövahingon” yhteisessä tulkinnassa on sovellettava tarvittaessa muita periaatteita, joihin unionin ympäristöpolitiikka perustuu, erityisesti ennalta varautumisen periaatetta ( 19 ) ja periaatteita, joiden mukaan olisi toteutettava ennalta ehkäiseviä toimia ja ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä ( 20 ) , silloin kun ne ovat sen tulkinnan kannalta olennaisia. Direktiivin kannalta olennaisia ovat myös unionin oikeuden yleiset periaatteet, kuten suhteellisuusperiaate.

9. Ympäristövastuudirektiivin alaan kuuluvat ammatillisesta toiminnasta aiheutuvat haitalliset vaikutukset ympäristölle. Näihin toimintoihin sovelletaan unionin muun ympäristölainsäädännön mukaisia lakisääteisiä vaatimuksia ( 21 ) . Kyseiset säädökset muodostavat laajemman sääntelykehyksen, joka on direktiivin ympäristövahinkoja koskevien velvoitteiden soveltamisen kannalta olennainen. Tämä johtuu siitä, että myös näiden säädösten säännöksillä pyritään yleensä ehkäisemään tai rajoittamaan monia ilmaisun ”ympäristövahinko” piiriin kuuluvia haitallisia vaikutuksia luonnolle, vesille ja maaperälle.

Vastuu ympäristövahingoista

10. Ilmaisua ”ympäristövahinko” on tulkittava suhteessa niihin, jotka voivat olla siitä direktiivin mukaisesti oikeudellisesti vastuussa, sekä olosuhteisiin ja edellytyksiin, joiden perusteella heidän vastuunsa voi syntyä, ja toimiin, joihin heidän on ryhdyttävä.

11. Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV , että ”ammatillisen toiminnan” käsitettä ei ole rajattu koskemaan yksinomaan toimintaa, jolla on yhteys markkinoihin tai joka on kilpailuperusteista, vaan se kattaa kaiken ammatillisesti harjoitetun toiminnan – ei siis toimintaa, jota harjoitetaan täysin yksityisesti tai kotitalouksissa – ja näin ollen toiminnan, jota harjoitetaan lakiin perustuvan tehtävien siirron nojalla yleisen edun mukaisesti Niitä, jotka voivat olla vahingosta oikeudellisesti vastuussa, kutsutaan ”toiminnanharjoittajiksi” ( 22 ) . He ovat vastuussa vahingosta ainoastaan direktiivin soveltamisalaan kuuluvan ”ammatillisen toiminnan” ( 23 ) osalta. Unionin tuomioistuin totesi asiassa C-297/19,, että ”ammatillisen toiminnan” käsitettä ei ole rajattu koskemaan yksinomaan toimintaa, jolla on yhteys markkinoihin tai joka on kilpailuperusteista, vaan se kattaa kaiken ammatillisesti harjoitetun toiminnan – ei siis toimintaa, jota harjoitetaan täysin yksityisesti tai kotitalouksissa – ja näin ollen toiminnan, jota harjoitetaan lakiin perustuvan tehtävien siirron nojalla yleisen edun mukaisesti ( 24 ) . Se vahvisti, että tässä konkreettisessa yksittäistapauksessa direktiiviä sovelletaan julkiseen elimeen, joka vastaa kosteikon kuivatuksesta maatalouden hyväksi.

12. Pääasiallisilla ammatillisilla toiminnoilla ( 25 ) tarkoitetaan direktiivin liitteessä III kuvattuja toimintoja. Niiden toiminnanharjoittajat voivat olla vastuussa kaikista kolmesta direktiivin mukaisesta ympäristövahinkojen luokasta. Lisäksi liitteen III soveltamisalaan kuuluvien toiminnanharjoittajien vastuu on ankara, eli se ei ole riippuvainen siitä, ovatko ne toteuttaneet tai jättäneet toteuttamatta toimia tuottamuksellisesti (tahallisesti tai huolimattomasti). Ankaran vastuun soveltamiseksi riittää, että ympäristövahinkojen ja ammatillisen toiminnan välillä voidaan osoittaa olevan syy-yhteys. Direktiivin johdanto-osan kahdeksannessa kappaleessa esitetään perusteet liitteessä III kuvatun ammatillisen toiminnan sisällyttämiselle sen soveltamisalaan. Siinä todetaan, että direktiiviä olisi sovellettava sellaiseen ammatilliseen toimintaan, joka aiheuttaa riskin ihmisten terveydelle tai ympäristölle. Lisäksi siinä todetaan seuraavaa: ”Tällainen toiminta olisi periaatteessa yksilöitävä viittaamalla asiaa koskevaan [unionin] lainsäädäntöön, jossa asetetaan vaatimuksia tietyille toimille ja käytännöille, joiden katsotaan aiheuttavan mahdollisen tai todellisen riskin ihmisten terveydelle tai ympäristölle.”

13. Ammatilliset toiminnot määritellään liitteessä III viittaamalla muihin unionin ympäristölainsäädännön säädöksiin, joista monet on kodifioitu, muutettu tai korvattu direktiivin antamisen jälkeen. Kyseiset ammatilliset toiminnot kuuluvat kuitenkin edelleen direktiivin soveltamisalaan. Yhteistä näkemystä koskevassa asiakirjassa annettiin tietoja kyseisen lainsäädännön kehityksestä ( 26 ) . Liitteen III mukaisiin ammatillisiin toimintoihin kuuluvat muun muassa monet teolliset toiminnot, mukaan lukien suuremmat tai riskialttiimmat teollisuuslaitokset, kuten kemiantehtaat, jätehuoltotoiminnot, tiettyjen pilaavien aineiden päästöt veteen, vedenotto ja patoaminen, tiettyjen aineiden, valmisteiden ja tuotteiden valmistus, käyttö, varastointi, käsittely, täyttö, päästäminen ympäristöön ja paikan päällä tapahtuva siirtäminen sekä vaarallisten aineiden tie-, rautatie-, sisävesi-, meri- tai ilmakuljetukset.

14. Yhden ”ympäristövahinkojen” luokan, suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvan vahingon, osalta myös muut kuin liitteessä III luetellut ammatillisen toiminnan harjoittajat voivat olla vastuussa, jos ne ovat toimineet tuottamuksellisesti tai huolimattomasti ( 27 )

15. komissio v. Irlanti . Tuomioistuin totesi siinä antamassaan tuomiossa, että jätehuoltotoimien suorittaminen ilman lupaa voi johtaa lupavaatimuksiin liittyvien tarkastusvaatimusten noudattamatta jättämiseen Unionin muun sovellettavan ympäristölainsäädännön mukaan toiminnanharjoittajilla on usein oltava lupa, jonka ehtoja heidän on noudatettava, tai he saattavat olla velvoitettuja toimimaan yleisten sitovien vaatimusten mukaisesti. On kuitenkin mahdollista, että jotkut toiminnanharjoittajat harjoittavat ammatillista toimintaa ilman vaadittua lupaa tai eivät noudata kaikkia sovellettavia sääntöjä. Näin voi olla esimerkiksi silloin, kun jotkut henkilöt harjoittavat laitonta jätehuoltotoimintaa. Laiton toiminta ei sulje näitä toiminnanharjoittajia direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Jos se sulkisi, lopputulos olisi ristiriidassa aiheuttamisperiaatteen kanssa. Direktiivi ilmentää tätä periaatetta, ja sitä on tulkittava sen valossa ( 28 ) . Lisätukea sille, että direktiivi kattaa myös laittomat toiminnanharjoittajat, saadaan asiasta C-494/01,. Tuomioistuin totesi siinä antamassaan tuomiossa, että jätehuoltotoimien suorittaminen ilman lupaa voi johtaa lupavaatimuksiin liittyvien tarkastusvaatimusten noudattamatta jättämiseen ( 29 ) . Vastaavasti voidaan perustella sitä, että direktiivin mukaisia vastuuvaatimuksia voidaan soveltaa yhtä lailla ammatilliseen toimintaan, jota harjoitetaan lupa- tai muiden sääntelyvaatimusten vastaisesti.

16. Raffinerie Mediýee (ERG I) SpA ym. , ja asiassa C-534/13, Fipa Group ym. , antamissaan tuomioissa, että direktiivissä säädetty ympäristövastuujärjestely edellyttää yhden tai useamman yksilöidyn toiminnanharjoittajan toiminnan ja ympäristövahingon tai tällaisen vahingon välittömän uhan välisen syy-yhteyden osoittamista Unionin tuomioistuin katsoi asiassa C-378/08,, ja asiassa C-534/13,, antamissaan tuomioissa, että direktiivissä säädetty ympäristövastuujärjestely edellyttää yhden tai useamman yksilöidyn toiminnanharjoittajan toiminnan ja ympäristövahingon tai tällaisen vahingon välittömän uhan välisen syy-yhteyden osoittamista ( 30 ) . Tuomioistuin totesi syy-yhteyden osalta, että jos jäsenvaltion lainsäädännössä niin säädetään, uskottavaan näyttöön perustuva olettama on riittävä osoitus yhteydestä ( 31 )

17. Folk Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV , osoittavat, direktiivi kattaa liitteeseen III sisältyvän normaalin ammatillisen toiminnan seuraukset. Asiassa C-529/15 normaaliin toimintaan kuului vesivoimala ja asiassa C-297/19 kuivatetun kosteikon kunnossapito. Sen vuoksi vastuuta ei pitäisi olettaa aiheutuvan vain kertaluonteisista onnettomuuksista tai vaaratilanteista, vaan se voi aiheutua myös normaalista toiminnasta ja liittyä jäljempänä 18 ja 19 kohdassa kuvattuihin olosuhteisiin. Viittausten helpottamiseksi näissä suuntaviivoissa viitataan useiden mahdollisten tapausten joukkoon ”vahinkotapahtumina”. Direktiivissä ei määritellä, mitkä tapaukset osoittavat, että ammatillisen toiminnan ja ympäristövahingon tai sellaisen välittömän uhan välillä on syy-yhteys. Useissa direktiivin tekstin kohdissa viitataan päästöihin, tapahtumiin tai tilanteisiin ( 32 ) . Näitä ilmaisuja ei ”päästöjä” ( 33 ) lukuun ottamatta määritellä, ja kuten asiat C-529/15, ( 34 ) , ja C-297/19,, osoittavat, direktiivi kattaa liitteeseen III sisältyvän normaalin ammatillisen toiminnan seuraukset. Asiassa C-529/15 normaaliin toimintaan kuului vesivoimala ja asiassa C-297/19 kuivatetun kosteikon kunnossapito. Sen vuoksi vastuuta ei pitäisi olettaa aiheutuvan vain kertaluonteisista onnettomuuksista tai vaaratilanteista, vaan se voi aiheutua myös normaalista toiminnasta ja liittyä jäljempänä 18 ja 19 kohdassa kuvattuihin olosuhteisiin. Viittausten helpottamiseksi näissä suuntaviivoissa viitataan useiden mahdollisten tapausten joukkoon ”vahinkotapahtumina”.

18. Haitallisia vaikutuksia aiheuttavien tekijöiden – joita voidaan kutsua ’vahinkoa aiheuttaviksi tekijöiksi’ ( 35 ) – luonne voi myös vaihdella ( 36 ) . Ne voivat olla luonteeltaan lisääviä, mihin liittyy jätteen sijoittaminen maahan tai esimerkiksi inerttien aineiden käyttö kosteikon täyttämiseen tai epäpuhtauksien aiheuttama vastaanottavan ympäristön pilaantuminen. Ne voivat olla myös vähentäviä tai poistavia – liittyen joen vedenkorkeuden muutoksiin ( 37 ) tai puiden tai mineraalien poistoon. Ne voivat myös olla pelkästään hävittäviä – esimerkiksi silloin, kun poistetaan maanpinnan muotoja tai tapetaan suojellun lajin yksilöitä.

19. Haitallisten vaikutusten ilmeneminen voi olla äkillistä ja ennalta arvaamatonta, kuten silloin, kun kemiantehtaan räjähdys aiheuttaa tulipalon, rakennusten tuhoutumisen sekä maaperän ja veden pilaantumisen myrkyllisten aineiden tai palontorjunta-aineiden päästyä veteen. Se voi olla myös välitöntä, kuten silloin, kun suojellun metsämaan luontotyyppi katoaa nopeiden puunhakkuiden seurauksena. Se voi myös olla asteittaista, kuten silloin, kun rikkoutuneen putken vuoto aiheuttaa vastaanottavassa ympäristössä kumulatiivista haittaa, joka havaitaan vasta jonkin ajan kuluttua. On myös mahdollista, että samasta vahinkotapahtumasta aiheutuvat haitalliset vaikutukset ilmenevät molemmilla tavoilla. Näin voi tapahtua esimerkiksi silloin, kun suuri määrä myrkyllisiä aineita vapautuu vahingossa jokeen ja sen seurauksena on kalojen välitön kuoleminen, minkä jälkeen suojellun vesiympäristön tai suojeltujen lajien elinympäristön rakenteet huonontuvat hitaammin ja asteittaisemmin.

20. Vastaavasti tiedot vahinkotapahtumista ja niiden haitallisista vaikutuksista voivat tulla ilmi eri aikoina. Jos vahinkotapahtuma on suuronnettomuus, se tulee välittömästi ilmi, mutta tuntematon vaaratilanne ei välttämättä tule ilmi vähään aikaan. Tällainen voi olla esimerkiksi repeämä maanalaisessa, vaarallisia aineita sisältävässä varastosäiliössä ( 38 )

21. Direktiivissä säädetään toiminnanharjoittajille asetettavien velvoitteiden kolmesta pääluokasta: — Kun ympäristövahinkoa ei ole vielä tapahtunut mutta sen välitön uhka on olemassa, toiminnanharjoittajan on toteutettava tarpeelliset ehkäisevät toimenpiteet (39) viipymättä (40). — Kun ympäristövahinko on tapahtunut, toiminnanharjoittajan on toteutettava ”kaikki mahdolliset toimenpiteet kyseisten pilaavien aineiden ja/tai muiden vahinkoa aiheuttavien tekijöiden torjumiseksi, leviämisen estämiseksi, poistamiseksi tai käsittelemiseksi muulla tavalla viipymättä, jotta ympäristölle aiheutuvia lisävahinkoja ja ihmisten terveydelle aiheutuvia haitallisia vaikutuksia voidaan rajoittaa tai ne voidaan estää taikka rajoittaa palvelujen edelleen huononemista” (41). Viittausten helpottamiseksi näissä suuntaviivoissa viitataan näihin vaiheisiin ”vahinkoa aiheuttavien tekijöiden käsittelemisenä viipymättä”. — Kun ympäristövahinko on tapahtunut, toiminnanharjoittajien on toteutettava tarpeelliset korjaavat toimenpiteet. (42) Niiden on osoitettava direktiivin liitteen II mukaisesti asianmukaiset korjaavat toimenpiteet ja esitettävä ne toimivaltaiselle viranomaiselle hyväksyttäviksi (43).

22. Ilmaisu ”viipymättä” osoittaa, että kaksi ensimmäistä velvoiteluokkaa ovat ajan suhteen kriittisiä. Tämä vaikuttaa ilmaisun ”ympäristövahinko” yhteiseen tulkintaan. Toiminnanharjoittajan velvollisuudet toteuttaa ehkäiseviä toimenpiteitä ja käsitellä viipymättä direktiivin mukaisia vahinkoa aiheuttavia tekijöitä ovat rinnakkaiset unionin muussa ympäristölainsäädännössä säädettyjen vastaavien velvoitteiden kanssa, esimerkiksi teollisuuden päästöistä (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) 24 päivänä marraskuuta 2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/75/EU ( 44 ) , jäljempänä ’teollisuuspäästödirektiivi’, kanssa.

24. Folk , että direktiiviä ”sovelletaan ajallisesti ympäristövahinkoihin, jotka ovat aiheutuneet 30.4.2007 jälkeen mutta jotka johtuvat ennen tätä päivämäärää vesioikeudellisen säännöstön perusteella hyväksytyn ja käyttöön otetun laitoksen toiminnasta.” Ympäristövastuudirektiivissä on säännöksiä direktiivin ajallisesta soveltamisesta: siinä rajoitetaan sen soveltamista viittaamalla päivämäärään 30. huhtikuuta 2007 sekä tilanteeseen, jossa vahingosta on kulunut 30 vuotta ( 51 ) . Muutoksilla käyttöön otettujen osien ajallinen soveltaminen on tietenkin erilaista – esimerkiksi merivesille aiheutuvien vahinkojen osalta direktiiviä sovelletaan 19. heinäkuuta 2015 alkaen ( 52 ) . On tärkeää huomata, että ammatillinen toiminta, johon sovelletaan ennen 30. huhtikuuta 2007 myönnettyjä lupia, kuuluu vastuuvelvollisuuden piiriin, jos ja siltä osin kuin vahinkoa aiheuttavaa toimintaa jatketaan 30. huhtikuuta 2007 jälkeen. Unionin tuomioistuin katsoi asiassa C-529/15,, että direktiiviä ”sovelletaan ajallisesti ympäristövahinkoihin, jotka ovat aiheutuneet 30.4.2007 jälkeen mutta jotka johtuvat ennen tätä päivämäärää vesioikeudellisen säännöstön perusteella hyväksytyn ja käyttöön otetun laitoksen toiminnasta.” ( 53 )

26. erilaisiin säännöksiin, jotka eivät täytä direktiivin vaatimuksia. Se ei myöskään tarkoita oikeutta kumota direktiivin mukaista toiminnanharjoittajien vastuuta ”ympäristövahingosta”. Direktiivin vaatimukset – vähintäänkin ne – on täytettävä kaikilta osin. Direktiivin mukaan jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai antaa tiukempia ympäristövahinkoja koskevia säännöksiä ( 59 ) . Tämä on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 193 artiklan mukaista. Oikeus tiukempiin säännöksiin ei kuitenkaan ole sama asia kuin oikeussäännöksiin, jotka eivät täytä direktiivin vaatimuksia. Se ei myöskään tarkoita oikeutta kumota direktiivin mukaista toiminnanharjoittajien vastuuta ”ympäristövahingosta”. Direktiivin vaatimukset – vähintäänkin ne – on täytettävä kaikilta osin.

Toimivaltaisten viranomaisten rooli ja jäsenvaltioiden asiaankuuluvat laajemmat roolit

27. Vaikka toiminnanharjoittaja on vastuussa ympäristövahingosta, toimivaltaisilla viranomaisilla ( 60 ) on siihen liittyviä velvollisuuksia. Siksi ilmaisun ”ympäristövahinko” yleiseen tulkintaan on sisällyttävä niiden rooli.

28. Toimivaltaisten viranomaisten on todettava, mikä toiminnanharjoittaja on aiheuttanut ympäristövahingon tai sen välittömän uhan ( 61 ) . Tämän vuoksi toimivaltaisten viranomaisten on oltava tietoisia ympäristövahingon tai sen uhan olemassaolosta. Muuten toiminnanharjoittajan toteamista koskevalla velvollisuudella ei ole merkitystä.

29. Toimivaltaisten viranomaisten on myös arvioitava ympäristövahingon vakavuus ( 62 ) . Tässäkin merkittävyyden arviointivelvollisuudella on merkitystä vain, jos viranomaiset ovat tietoisia vahingon tai sen uhan olemassaolosta.

30. Raffinerie Mediýee (ERG) SpA ym. , että toimivaltaiset viranomaiset voivat muuttaa korjaavia toimenpiteitä, ja korosti samalla tarvetta antaa toimijalle mahdollisuus tulla kuulluksi Toimivaltaisten viranomaisten on päätettävä, mitkä korjaavat toimenpiteet toiminnanharjoittajan on toteutettava direktiivin liitteen II ( 63 ) mukaisesti. Näiden toimenpiteiden on perustuttava toiminnanharjoittajan osoittamiin mahdollisiin korjaaviin toimenpiteisiin, ja ne on tarvittaessa toteutettava yhteistyössä asianomaisen toiminnanharjoittajan kanssa. Unionin tuomioistuin vahvisti asiassa C-379/08,, että toimivaltaiset viranomaiset voivat muuttaa korjaavia toimenpiteitä, ja korosti samalla tarvetta antaa toimijalle mahdollisuus tulla kuulluksi ( 64 )

31. Vastuussa olevan toiminnanharjoittajan määrittämistä, ympäristövahingon merkittävyyden arviointia ja korjaavista toimenpiteistä päättämistä koskevat velvollisuudet edellyttävät, että toimivaltaisilla viranomaisilla on ja ne soveltavat asiaankuuluvia tietoja vahinkotapahtumasta, ammatillisesta toiminnasta, ympäristövahingosta ja niiden välisestä syy-yhteydestä sekä toiminnanharjoittajasta. Jäljempänä 32–37 kohdassa kuvataan useita mahdollisia tarpeellisten tietojen tyyppejä ja lähteitä. Olisi kuitenkin muistettava, että kaikki tiedot eivät aina ole helposti saatavilla ja että toimivaltaisten viranomaisten on mahdollisesti toimittava nopeasti. Tällaisissa olosuhteissa ennalta varautumisen periaate oikeuttaa toimivaltaiset viranomaiset puuttumaan asiaan, jos niillä on perusteltu syy uskoa, että ympäristövahinko on tapahtunut tai uhkaa tapahtua välittömästi.

32. Kuten edellä 23 kohdassa todetaan, toiminnanharjoittajilla on direktiivin nojalla velvollisuus ilmoittaa toimivaltaisille viranomaisille vahinkotapahtumista ja niihin liittyvistä ympäristövahingoista. Kuten edellä todetaan myös, toiminnanharjoittajilla voi olla erilaiset velvollisuudet, jotka koskevat vahinkotapahtumiin liittyvien tietojen toimittamista toimivaltaisille viranomaisille unionin muun ympäristölainsäädännön mukaisesti. On kuitenkin mahdollista, että jotkut toiminnanharjoittajat laiminlyövät raportoinnin. On epätodennäköistä tai vähemmän todennäköistä, että vahinkotapahtumista ja ympäristövahingoista, joilla on syy-yhteys laittomaan toimintaan tai laittomiin tai huolimattomiin tekoihin tai laiminlyönteihin esimerkiksi luvanvaraisessa toiminnassa, raportoidaan.

33. Direktiivin johdanto-osan 15 kappaleessa todetaan, että viranomaisten olisi varmistettava direktiivissä säädetyn järjestelmän asianmukainen toteuttaminen ja sen täytäntöönpanon valvominen. Direktiivissä on säännöksiä, joiden mukaan toimivaltaiset viranomaiset voivat vaatia toiminnanharjoittajaa antamaan enemmän tietoja ja toteuttamaan enemmän toimia ( 65 ) . On kuitenkin tärkeää, että toimivaltaiset viranomaiset turvautuvat muihin kuin toiminnanharjoittajan direktiivin nojalla toimittamiin tietolähteisiin.

34. Yksi mahdollinen vahinkotapahtumien ja ympäristövahinkojen tietolähde ovat sellaisten luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden esittämät toimintapyynnöt, joilla on oikeus esittää tällaisia pyyntöjä ( 66 ) . Toimintapyyntöihin on ”liitettävä tarpeelliset tiedot, jotka tukevat kyseistä ympäristövahinkoa koskevia havaintoja” ( 67 )

35. Toinen tarpeellisten tietojen lähde ovat unionin muun sovellettavan ympäristölainsäädännön mukaisen sääntelyn valvonnan tulokset. Esimerkkinä voidaan mainita teollisuuspäästödirektiivin mukaiset teollisuuslaitosten rutiiniluonteiset tarkastukset ( 68 ) . Vaikka kaikki vahinkotapahtumat eivät vastuun suhteen osu yhteen toiminnanharjoittajan tekemien sääntelyrikkomusten kanssa, sääntelyrikkomukset tekevät vahinkotapahtumista todennäköisempiä. Tämä johtuu siitä, että kyseisillä sääntelyvaatimuksilla pyritään hallitsemaan kyseiseen ammatilliseen toimintaan liittyviä mahdollisia tai todellisia riskejä ihmisten terveydelle ja ympäristölle. Näin ollen niiden noudattamisen pitäisi käytännössä vähentää sitä todennäköisyyttä, että vahinkotapahtumia ilmenee. Yhtä lailla näiden vaatimusten noudattamatta jättäminen – myös niiden vakava rikkominen – lisää vahinkotapahtumien todennäköisyyttä. Jos käytössä ovat hyvät tiedonvaihtojärjestelmät, sääntelyvaatimusten noudattamisen seurannan olisi autettava direktiivin mukaisia toimivaltaisia viranomaisia saamaan tieto ympäristövahingoista tai välittömästä vahingon uhasta, määrittämään toiminnanharjoittaja ja luonnehtimaan vahinkotapahtumaa. Se voi myös auttaa toimivaltaisia viranomaisia ympäristövahingon arvioinnissa ja antaa tietoa esimerkiksi pilaantumista aiheuttavien päästöjen luonteesta.

36. Kuten näiden suuntaviivojen myöhemmistä osioista käy ilmi, ympäristövahingon merkittävyyden arvioinnissa tarvitaan yleensä tietoja vastaanottavan ympäristön tilasta. Jotkin ympäristön tilaa koskevat tiedot liittyvät suoraan vahinkotapahtumaan – esimerkiksi pilaantumista aiheuttavien päästöjen kohteeksi hiljattain joutuneen joen kalojen kuolleisuustiedot. Muut tarvittavat ympäristön tilaa koskevat tiedot koostuvat kuitenkin tiedoista, jotka on kerätty muita tarkoituksia varten – esimerkiksi suojeltujen lajien yleisen suojelun tason määrittämiseksi tai suojeltujen luontokohteiden, kuten Natura 2000 -alueen, kunnon määrittämiseksi. Paljon merkityksellisiä tietoja ympäristön tilasta saadaan kansallisten viranomaisten suorittamasta ympäristön tilan seurannasta. Erityisen tärkeää on kerätä ja koota tietoja edellä 7 kohdassa mainittujen neljän direktiivin mukaisesti. Niitä voidaan täydentää muilla tarvittavilla tiedoilla, joilla on tunnustetusti tieteellistä arvoa – esimerkiksi jokin ympäristöalan kansalaisjärjestö voi antaa kansalaistieteen kautta saatavia kattavia tietoja ( 69 )

37. Ympäristön tilaa koskevien tietojen kannalta mahdollisesti merkittäviin seikkoihin liittyvät tiiviisti tieteelliset ja tekniset tiedot ympäristövahingon kohteesta – esimerkiksi tieteelliset tiedot haitallisen vaikutuksen kohteena olevan lajin elinkaaresta tai tietyille pilaaville aineille altistumisen aiheuttamista riskeistä ihmisten terveydelle.

38. ei ole syy sivuuttaa toimivaltaisten viranomaisten velvollisuutta varmistaa ympäristövahinkojen arvioiminen ja ehkäiseminen, vahinkoa aiheuttavien tekijöiden torjuminen tai vahinkojen korjaaminen direktiivin mukaisesti (myös päinvastainen pätee: ympäristövastuun kantaminen ei ole syy seuraamusten roolin sivuuttamiseen) Kuten edellä todettiin, ympäristövahinko tai sen välitön uhka ilmenee usein mutta ei aina samaan aikaan, kun unionin muuta ympäristölainsäädäntöä rikotaan. Tällaiset rikkomukset voivat edellyttää jäsenvaltioiden viranomaisilta erillisiä toimia tai oikeuttaa ne, jotta voidaan varmistaa unionin muun lainsäädännön edellyttämät tulokset (esim. lintudirektiivin ja luontotyyppidirektiivin mukainen luontokohteiden suojelu) ja määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia. Näin ollen samat tosiseikat voivat johtaa sekä ympäristövastuuseen että vastuuseen seuraamuksista, ja käytännössä direktiivin mukainen ympäristövahinkojen arviointi voidaan tehdä samaan aikaan kuin muissa tarkoituksissa tapahtuva rikkomusten arviointi. Esimerkiksi toiminta, joka jäsenvaltioiden on kriminalisoitava ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin 19 päivänä marraskuuta 2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/99/EY ( 70 ) , jäljempänä ’ympäristörikosdirektiivi’, nojalla, sisältää joitakin (vaikkakaan ei kaikkia) tekoja, jotka voivat johtaa ympäristövastuuseen ( 71 ) . Tässä yhteydessä toimivaltaiset viranomaiset voivat ympäristövahinkojen merkittävyyden arvioimiseksi käyttää samoja tietolähteitä kuin seuraamuksista vastaavat viranomaiset. On kuitenkin painotettava, että direktiivin mukaisia vastuuvaatimuksia on sovellettava erillään seuraamusten soveltamisesta. Tässä mielessä se, että viranomaiset ovat saattaneet ryhtyä toimiin hallinnollisten tai rikosoikeudellisten seuraamusten määräämiseksi,ole syy sivuuttaa toimivaltaisten viranomaisten velvollisuutta varmistaa ympäristövahinkojen arvioiminen ja ehkäiseminen, vahinkoa aiheuttavien tekijöiden torjuminen tai vahinkojen korjaaminen direktiivin mukaisesti (myös päinvastainen pätee: ympäristövastuun kantaminen ei ole syy seuraamusten roolin sivuuttamiseen) ( 72 )

39. komissio v. Romania , että jäsenvaltio oli edelleen vastuussa kaivosjätelaitoksen myrkyllisten hiukkaspäästöjen torjunnasta, vaikka se oli määrännyt toiminnanharjoittajalle seuraamuksia Muitakin seikkoja on syytä tuoda esiin sellaisten tilanteiden osalta, joissa direktiivin mukainen vastuu osuu yhteen muun asiaa koskevan unionin ympäristölainsäädännön ja erityisesti direktiivissä tarkoitetun muun lainsäädännön säännösten rikkomisen kanssa. Ensinnäkin jos vahinkoa aiheuttavia tekijöitä ei valvota direktiivin tai muun lainsäädännön mukaisesti, tehokkuusperiaate edellyttää, että jäsenvaltiot ja niiden viranomaiset varmistavat niiden direktiivin asiaankuuluvien säännösten ja muun lainsäädännön noudattamisen, joita on rikottu. Toiseksi direktiivissä ei nimenomaisesti säädetä toissijaisesta vastuusta, jonka mukaan viranomaisten on toteutettava ehkäiseviä toimenpiteitä, vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömään käsittelyyn tähtääviä toimenpiteitä ja korjaavia toimenpiteitä, mutta siinä ei myöskään nimenomaisesti säädetä, että kaikista näistä toimenpiteistä voitaisiin luopua, jos toiminnanharjoittaja ei toteuta niitä tai jos toiminnanharjoittaja voi esittää perustelut sille, miksi hänen ei tarvitsisi vastata niiden kustannuksista ( 73 ) . Se, että direktiivissä tehdään ero toimenpiteiden ja niistä aiheutuvien kustannusten välillä, osoittaa, että toimenpiteitä tarvitaan riippumatta siitä, voiko toiminnanharjoittaja vastata kustannuksista tai pitääkö hänen vastata niistä ( 74 ) . Kolmanneksi oikeuskäytäntö osoittaa, miten jäsenvaltiota voidaan vaatia toteuttamaan lisätoimia, jos vaadittua tulosta ei saavuteta, vaikka viranomaiset ovat ryhtyneet toimiin toiminnanharjoittajaa vastaan. Unionin tuomioistuin katsoi kaivannaisteollisuusdirektiiviä ( 75 ) koskevassa asiassa C-104/15,, että jäsenvaltio oli edelleen vastuussa kaivosjätelaitoksen myrkyllisten hiukkaspäästöjen torjunnasta, vaikka se oli määrännyt toiminnanharjoittajalle seuraamuksia ( 76 ) ja toiminnanharjoittaja oli muuttunut maksukyvyttömäksi ( 77 )

3. ”VAHINKO”

40. ”Ympäristövahingon” määritelmä sisältää ilmaisun ”vahinko”, joka on määritelty erikseen. Ilmaisu ”vahinko” ei ole itsenäinen (siinä mielessä, että direktiivin velvoitteita ei sovelleta sen käsittämän yleisyyden tasolla). Kun direktiiviä sovelletaan käytännön tilanteisiin, on nojauduttava ”ympäristövahingon” määritelmään sisältyviin täsmällisempiin sanamuotoihin. Tästä varauksesta huolimatta ”vahingon” määritelmä on tärkeä paitsi siksi, että se sisältyy ”ympäristövahinkojen” määritelmään, myös siksi, että siinä esitetään neljä peruskäsitettä, joita täsmennetään yksityiskohtaisemmassa määritelmässä. Siksi näissä suuntaviivoissa käsitellään ”vahinkoa” ennen muiden ympäristövahinkojen määritelmän osien käsittelyä. Laatikko 1: Ilmaisun ”vahinko” määritelmä

Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 2 kohdassa olevan määritelmän mukaan ’vahingolla’ tarkoitetaan ”suoraan tai välillisesti tapahtuvaa mitattavissa olevaa luonnonvarojen haitallista muutosta tai luonnonvarapalvelun huonontumista”.

41. ”Vahingon” määritelmä sisältää seuraavat neljä peruskäsitettä: — vaikutuksen kohteena olevan asian aineellinen soveltamisala eli luonnonvarat ja luonnonvarapalvelut — haitalliset vaikutukset eli haitalliset muutokset ja huonontumiset — näiden haitallisten vaikutusten laajuus, eli mitattavissa olevat vaikutukset — tavat, joilla haitallisia vaikutuksia voi esiintyä, eli suoraan tai välillisesti.

Luonnonvarojen ja luonnonvarapalvelujen aineellinen soveltamisala

Laatikko 2: Ilmaisujen ”luonnonvara” ja ”luonnonvarapalvelu” määritelmät

Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 12 kohdan mukaan ’luonnonvaralla’ tarkoitetaan ”suojeltavia lajeja ja luontotyyppejä, vesiä ja maaperää”. Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 13 kohdan mukaan ’palveluilla’ ja ’luonnonvarapalveluilla’ tarkoitetaan ”yhden luonnonvaran jonkin toisen luonnonvaran tai kansalaisten hyväksi suorittamia tehtäviä”.

42. Aineellisen soveltamisalan osalta ”vahingon” määritelmässä viitataan kahteen direktiivissä nimenomaisesti määriteltyyn käsitteeseen: ”luonnonvaraan” ja ”luonnonvarapalveluun”. ’Luonnonvaralla’ tarkoitetaan määritelmän mukaan kolmea erillistä luonnonvarojen luokkaa: suojeltavia lajeja ja luontotyyppejä, vesiä ja maaperää. Samalla ”luonnonvarapalvelun” määritelmässä korostetaan näiden eri luokkien keskinäisiä riippuvuussuhteita viittaamalla tehtäviin, joita ne suorittavat toisilleen. Joitakin esimerkkejä niistä ovat marskimaa (luontotyyppi), joka voi suojella rannikkomaata, pintavesi (vesien luokka), joka voi tukea luonnonvaraisten lintujen suojeltavia lajeja, ja maaperä, joka voi suodattaa pois muuten mahdollisesti pohjaveteen (vesien luokka) päätyvät epäpuhtaudet. ”Luonnonvarapalvelun” määritelmässä viitataan myös luonnonvaran tehtäviin, jotka hyödyttävät ihmisiä. Esimerkiksi jotkin luontotyypit, kuten turvemaat, ovat tärkeitä hiilivarastoja, jotkin vedet ovat juomaveden lähteitä ja joistakin vesistä virkistyskalastuksen harrastajat saavat kalaa ja maaperää puolestaan tarvitaan elintarvikkeiden tuotantoon ja asumiseen.

Haitalliset vaikutukset

43. Haitallisten vaikutusten osalta ”vahingon” määritelmä liittyy ensinnäkin haitalliseen muutokseen luonnonvarassa ja toiseksi luonnonvarapalvelun huonontumiseen. ”Ympäristövahinkojen” määritelmä on tarkempi, mutta on hyvä pitää mielessä kolme yleistä näkökohtaa: — Sekä haitalliset muutokset että huonontuminen tarkoittavat haitallisia vaikutuksia. — Nämä haitalliset vaikutukset koskevat sekä luonnonvaran tilaa että sen muiden luonnonvarojen ja ihmisten hyväksi suorittamia tehtäviä. Haitallisiin vaikutuksiin kuuluvat siten luonnonvarojen ominaisuuksiin kohdistuvien haitallisten vaikutusten lisäksi haitalliset vaikutukset, jotka kohdistuvat luonnonvarojen ja palvelujen keskinäisiin riippuvuussuhteisiin ja dynaamisiin suhteisiin eli tehtäviin, joita luonnonvarat suorittavat toisten luonnonvarojen ja ihmisten hyväksi. — Muutoksen ja huonontumisen käsitteet tarkoittavat vahinkotapahtumaa edeltävän ja sen jälkeisen tilanteen välistä eroa.

Mitattavissa oleva

44. Jotta ”vahingon” määritelmää voidaan soveltaa, haitallisten muutosten ja huonontumisen on oltava mitattavissa. Mitattavissa oleva tarkoittaa, että vahinko on voitava kvantifioida tai arvioida ja että vahinkotapahtumaa edeltävää ja sen jälkeistä tilannetta on voitava verrata toisiinsa mielekkäästi.

Suoraan tai välillisesti

45. Túrkevei Tejtermelő Kft. , että vaikka ilman pilaantuminen ei ole sellaisenaan ympäristövahinko, ilmansaasteet voivat aiheuttaa vahinkoa luonnonvaroille ”Vahingon” määritelmä mahdollistaa lisäksi sen, että haitallisia muutoksia tai huonontumista voi esiintyä sekä suoraan että välillisesti. Tämä koskee toisaalta vahinkotapahtuman ja toisaalta tiettyjen haitallisten vaikutusten välistä syy-yhteyttä. Joskus syy-yhteys on suora, kuten silloin, kun toiminnanharjoittajan suorittamat metsähakkuut tuhoavat suojellun luonnonmetsän luontotyypin. Joskus se on välillinen, kuten silloin, kun ravinnepäästöt vesistöön johtavat kauempana sijaitsevan suojeltavan vedenalaisen elinympäristön huonontumiseen. Syy-seurausketjun osalta on syytä viitata lähde–kulkeutumisreitti–vastaanottajamalliin. Ammatilliseen toimintaan (eli lähteeseen) liittyvät vahinkoa aiheuttavat tekijät voivat kulkea ilman, veden tai maan (eli kulkeutumisreitin) kautta, ennen kuin ne vaikuttavat tiettyyn luonnonvaraan (eli vastaanottajaan). Unionin tuomioistuin totesi asiassa C-129/16,, että vaikka ilman pilaantuminen ei ole sellaisenaan ympäristövahinko, ilmansaasteet voivat aiheuttaa vahinkoa luonnonvaroille ( 78 ) . Vahinkotapahtuma voidaan erottaa sen aiheuttamista haitallisista vaikutuksista ajan suhteen (esim. luonnonvarassa tapahtuu viivästynyt reaktio), tilan suhteen (esim. luonnonvaraan kohdistuu haitallisia vaikutuksia paikassa, joka on kaukana vahinkotapahtuman syntypaikasta) tai asiaan liittyvien luonnonvarojen suhteen (esim. toimi, jossa myrkyllisen aineen levittäminen maahan aiheuttaa suojeltavan lajin kuoleman). Käsitys siitä, että haitallisia vaikutuksia voi aiheutua välillisesti, liittyy myös luonnonvarojen toisilleen suorittamiin tehtäviin.

4. YLEISKATSAUS ”YMPÄRISTÖVAHINGOSTA”

46. Ilmaisun ”ympäristövahinko” määritelmä sisältää ilmaisun ”vahinko” määritelmän ja tarkentaa sitä. Ensinnäkin siinä eritellään ja jaotellaan aineellisen ja maantieteellisen soveltamisalan osalta kolme luonnonvaraluokkaa, jotka sisältyvät ilmaisun ”vahinko” määritelmään, eli suojellut lajit ja luontotyypit, vedet ja maaperä. Lisäksi se sisältää kahden ensimmäisen luonnonvaraluokan osalta tiettyjä yksityiskohtia, jotka auttavat määrittämään direktiivin mukaisten velvoitteiden maantieteellisen soveltamisalan. Toiseksi kunkin luonnonvaraluokan merkityksellisiä haittavaikutuksia kuvataan yksityiskohtaisemmin tiettyjen käsitteiden (joita näissä suuntaviivoissa kutsutaan viitekäsitteiksi) avulla. Kolmanneksi siihen sisältyy merkittävyyden käsite, jolla määritellään tarkemmin käsiteltävien haittavaikutusten laajuus. Neljänneksi on huomattava, että ympäristövahingon määritelmä ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että kaikki kolme luonnonvaravahinkojen alaryhmää ovat samanaikaisesti merkityksellisiä. Laatikko 3: Ilmaisun ”ympäristövahinko” määritelmä

Ympäristövastuudirektiivin (79) 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ’ympäristövahingolla’ tarkoitetaan ”a) suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvaa vahinkoa, jolla on näiden luontotyyppien tai lajien suotuisan suojelun tason saavuttamisen tai ylläpitämisen kannalta merkittäviä haitallisia vaikutuksia. Tällaisten vaikutusten merkittävyyttä on arvioitava suhteessa perustilaan ottaen huomioon liitteessä I esitetyt perusteet; Suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutunut vahinko ei käsitä aiemmin todettuja haitallisia vaikutuksia, jotka aiheutuvat sellaisesta toiminnanharjoittajan toimesta, johon viranomaiset ovat nimenomaisesti antaneet luvan direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan 3 ja 4 kohdan tai 16 artiklan tai direktiivin 79/409/ETY 9 artiklan täytäntöönpanosäännösten mukaisesti tai, sellaisten luontotyyppien tai lajien osalta, jotka eivät kuulu yhteisön lainsäädännön piiriin, vastaavan kansallisen luonnonsuojelua koskevan lainsäädännön mukaisesti. b) vesille aiheutuvaa vahinkoa eli vahinkoa, joka vaikuttaa huomattavan haitallisesti i) kyseessä olevien vesien ekologiseen, kemialliseen tai määrälliseen tilaan tai ekologiseen potentiaaliin, siten kuin ne määritellään direktiivissä 2000/60/EY, lukuun ottamatta haitallisia vaikutuksia, joihin sovelletaan mainitun direktiivin 4 artiklan 7 kohtaa; tai ii) ympäristön tilaan kyseisillä merivesillä, siten kuin ne määritetään direktiivissä 2008/56/EY, siltä osin kuin meriympäristön tilaan liittyviä erityiskysymyksiä ei jo oteta huomioon direktiivissä 2000/60/EY (80); c) maaperälle aiheutuvaa vahinkoa eli maaperän pilaantumista, josta aiheutuu huomattava riski siitä, että aineiden, valmisteiden, organismien tai mikro-organismien suora tai välillinen joutuminen maahan tai maapohjaan vaikuttaa haitallisesti ihmisten terveyteen.”

Kunkin luonnonvaran aineellinen ja maantieteellinen soveltamisala

47. Aineellisen laajuuden jaotteluasteen vuoksi ”ympäristövahingon” yhteinen tulkinta edellyttää kunkin luonnonvaraluokan tiivistä analysointia. Tähän sisältyy kunkin luonnonvaraluokan maantieteellinen soveltamisala. Aineellista ja maantieteellistä soveltamisalaa koskevat huomautukset esitetään näiden suuntaviivojen seuraavissa osioissa.

Haitallisten vaikutusten viitekäsitteet

48. Kaikkien kolmen luonnonvaraluokan osalta ”ympäristövahingon” määritelmässä käytetään viitekäsitettä sen määrittämiseksi, ovatko haitalliset vaikutukset merkityksellisiä. Suojeltujen lajien ja luontotyyppien osalta viitekäsite on näiden lajien ja luontotyyppien suotuisa suojelun taso. Vesien osalta se on vesipuitedirektiivin mukainen ekologinen, kemiallinen tai määrällinen tila tai vesistöjen ekologinen potentiaali sekä meristrategiadirektiivin mukainen merivesien ympäristötila, joilla on eri ulottuvuudet. Maaperän osalta se on riski ihmisten terveydelle. Näiden viitekäsitteiden tarkoituksena on tarjota parametreja ja kriteerejä, joiden perusteella voidaan tarkastella haitallisten vaikutusten merkityksellisyyttä. Käsitteisiin sisältyy osia, joiden suhteen haitallisia vaikutuksia on mitattava. Käsitteitä analysoidaan tarkemmin näiden suuntaviivojen osioissa, joissa käsitellään luonnonvaravahinkojen erityisluokkia.

Merkittävyyden arviointi

49. Viitekäsitteet määrittelevät direktiivin soveltamisalaan kuuluvien haitallisten vaikutusten tyypit. ”Ympäristövahingon” määritelmä sisältää lisämäärittelyn: sanat ”merkittävä” ja ”huomattava” esiintyvät kunkin luonnonvaraluokan yhteydessä, ja direktiivissä edellytetään ehkäiseviä toimenpiteitä, vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymätöntä käsittelyä tai korjaavia toimenpiteitä vain, jos haitalliset vaikutukset arvioidaan mainittujen viitekäsitteiden kannalta merkittäviksi.

50. sui generis ). Unionin ympäristölainsäädännön säädösten joukossa ympäristövastuudirektiivin vaatimus merkittävyyden arvioimisesta ei ole ainutlaatuinen. Esimerkiksi luontotyyppidirektiivissä ( 81 ) on vastaava vaatimus, ja se on tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 13 päivänä joulukuuta 2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/92/EU ( 82 ) , jäljempänä ’ympäristövaikutusten arviointia koskeva direktiivi’, ytimessä. Ympäristövastuudirektiivin mukainen merkittävyyden arviointi on kuitenkin ainutlaatuinen ().

51. Ympäristövastuudirektiivin yhteydessä merkittävyyden arviointia koskevassa yhteisessä tulkinnassa on hyvä ottaa huomioon seuraavat seikat: — olosuhteet, joissa merkittävyyden arviointi on tarpeen — merkittävyyden arvioinnin päämäärät — arvioinnin tekemiseen liittyvät oikeudelliset velvollisuudet — asiayhteys tai asiayhteydet, joissa arviointi on tehtävä — arvioinnin painopiste — arvioinnin tekeminen — merkittävyyden määrittäminen.

Olosuhteet

52. Kuten näiden suuntaviivojen osiossa 2 todetaan, vahinkotapahtumat, vahinkoa aiheuttavat tekijät, asiaankuuluva ammatillinen toiminta, toiminnanharjoittaminen ja syy-yhteyden luonne voivat kaikki vaihdella huomattavasti. Merkittävyyden arvioinnin on oltava mukautettavissa kaikkien näiden muuttujien mukaan. Esimerkiksi kertaluonteinen onnettomuus aiheuttaa käynnissä olevalle toiminnalle erilaisia haasteita, kuten asiassa C-529/15, Folk , tapahtui.

Päämäärät

53. Haitallisten vaikutusten merkittävyyden arviointi ei ole tavoite itsessään, vaan sen tarkoituksena on määrittää, edellyttävätkö haittavaikutukset — ehkäiseviä toimenpiteitä — vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymätöntä käsittelyä ja/tai — korjaavia toimenpiteitä.

54. Nämä kolme päämäärää voidaan erottaa toisistaan, ja olosuhteiden mukaan jotkin niistä saattavat olla merkityksellisiä ja jotkin eivät. Esimerkiksi välittömissä uhkatilanteissa arvioinnin ainoana tarkoituksena on estää vahinkotapahtuma. Tilanteissa, joissa vahinko on jo tapahtunut, vahinkoa aiheuttavia tekijöitä voidaan joutua käsittelemään viipymättä. Tällainen viipymätön käsittely ei välttämättä ole enää mahdollista esimerkiksi silloin, kun vahinkoa aiheuttavat tekijät ovat jo aiheuttaneet haitallisia vaikutuksia ja ehtyneet. Kaikista kolmesta päämäärästä voi tulla merkityksellisiä peräkkäin, koska välittömän vahinkotapahtuman uhan muuttuessa todelliseksi vahinkotapahtumaksi vahinkoa aiheuttavia tekijöitä on käsiteltävä viipymättä ja sen jälkeen on tehtävä korjaavia toimenpiteitä. Näin ollen merkittävyyden arviointi on mukautettava niihin päämääriin, jotka ovat ilmenneiden erityisolosuhteiden kannalta merkityksellisiä.

55. Vahinkoa aiheuttavien tekijöiden ehkäisyn ja viipymättömän käsittelyn päämäärät liittyvät mahdollisiin tai todellisiin vahinkoa aiheuttaviin tekijöihin. Nämä päämäärät ovat perustamissopimuksen ympäristövahinkojen ehkäisemistä ennalta ja torjumista lähteellä koskevien periaatteiden mukaisia. Kuten edellä todettiin, ne ovat ajan suhteen kriittisiä.

56. Folk Korjaavien toimenpiteiden tarpeen tunnistamisen päämäärä liittyy läheisesti direktiivin korjaavia toimenpiteitä koskeviin erityisvaatimuksiin, jotka on kuvattu yksityiskohtaisesti liitteessä II. Kun on kyse suojeltaville lajeille ja luontotyypeille tai vesille aiheutuneista vahingoista, korjaavilla toimenpiteillä pyritään palauttamaan ympäristö perustilaansa (ks. jäljempänä laatikko 4) ensisijaisella, täydentävällä ja korvaavalla korjaamisella. Kaikki viimeksi mainitut ilmaisut on määritelty. Kuten todettua, nämä vaatimukset painottuvat ympäristöön, johon haitalliset vaikutukset ovat kohdistuneet, eivätkä vahingon aiheuttaneisiin tekijöihin – vaikka vahingon aiheuttaneiden tekijöiden käsittelyä jatkossa ei voida sulkea pois, kuten asiassa ( 83 ) on todettu. Kun on kyse maaperälle aiheutuneesta vahingosta, korjaavilla toimenpiteillä pyritään käsittelemään vahingon aiheuttaneita tekijöitä, jos tällaiset tekijät aiheuttavat edelleen huomattavan riskin ihmisten terveydelle vielä edellä mainitun toisen päämäärän saavuttamisen jälkeenkin. Laatikko 4: Ilmaisun ”perustila” määritelmä

Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 14 kohdan mukaan ’perustilalla’ tarkoitetaan ”luonnonvarojen ja palvelujen sitä tilaa vahinkohetkellä, joka olisi vallinnut, jos ympäristövahinkoa ei olisi tapahtunut ja joka voidaan arvioida parhaan mahdollisen käytettävissä olevan tiedon perusteella”.

Asianosaisten tehtävät

57. Kuten 29 kohdassa todetaan, toimivaltainen viranomainen on vastuussa merkittävyyden arvioinnista. Direktiivin johdanto-osan 24 kappaleessa todetaan seuraavaa: ”Toimivaltaisten viranomaisten olisi vastattava erityistehtävistä, joihin kuuluu hallinnollista harkintaa, erityisesti vahingon merkityksen arviointia ja korjaavista toimenpiteistä päättämistä.”

58. On kuitenkin pidettävä mielessä, että toiminnanharjoittajat ovat vastuussa vahinkotapahtumien ehkäisemisestä viipymättä sekä vahinkoa aiheuttavien tekijöiden välittömästä käsittelystä. Nämä vastuut edellyttävät, että toiminnanharjoittajat tunnistavat itsenäisesti ammatilliseen toimintaansa liittyvät vahinkoa aiheuttavat tekijät ja reagoivat niihin ennakoivasti. Lisäksi direktiivin asiaa koskevissa säännöksissä todetaan, että merkittävyyden arvioinnin olisi perustuttava toiminnanharjoittajan ja toimivaltaisen viranomaisen väliseen dynaamiseen suhteeseen ja että ensiksi mainitun olisi annettava aktiivisesti tietoja ja noudatettava toimivaltaisen viranomaisen antamia ohjeita ( 84 ) . Niihin voi kuulua kyseisen toiminnanharjoittajan ohjeistaminen tekemään oma arviointinsa ja toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot ( 85 ) . Tämä dynaaminen suhde on erityisen tärkeä silloin, kun haittavaikutuksia on jo esiintynyt ja on toteutettava korjaavia toimenpiteitä.

59. Merkittävyyttä voidaan arvioida tilanteissa, joissa on muita asianosaisia kuin toimivaltainen viranomainen ja toiminnanharjoittaja. Toimivaltaisen viranomaisen on erityisesti täytettävä useita oikeudellisia velvoitteita, jotka koskevat perusteltua toimintapyyntöä ( 86 )

60. Jos ympäristövahinko vaikuttaa tai todennäköisesti vaikuttaa useisiin jäsenvaltioihin, asianomaisilla jäsenvaltioilla on yhteistyövelvoitteita, jotka ovat merkittävyyden arvioinnin kannalta olennaisia ( 87 )

Asiayhteys

61. Merkitykselliset luonnonvaraluokat ja vastaavat viitekäsitteet määräävät sen, mitä tekijöitä arvioidaan. Esimerkiksi suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuneiden vahinkojen yhteydessä on otettava huomioon varsin erilaisia tekijöitä verrattuna maaperälle aiheutuneisiin vahinkoihin. Näitä tekijöitä tarkastellaan tarkemmin suuntaviivojen seuraavissa osioissa.

Arvioinnin painopiste

62. Arvioinnin painopisteen on vaihdeltava asiaan liittyvien olosuhteiden, päämäärien ja asiayhteyden mukaan.

63. ”Vahingon” määritelmä osoittaa, että haitallisiin vaikutuksiin kuuluvat muutokset ja huonontumiset, joiden on oltava mitattavissa, ja ”ympäristövahingon” määritelmä osoittaa, että näiden muutosten ja huonontumisten on liityttävä viitekäsitteisiin.

64. jälkeisen tilan vertaaminen vahinkotapahtumaa edeltävään tilaan (tapahtuman jälkeisen tilan osalta vertailu on tietysti teoreettista silloin, kun kyseessä on välitön uhka, koska välitön uhka ei ole vielä toteutunut vahinkona). Vertailussa on kyse kahdesta erillisestä kvantifioinnin tai estimoinnin muodosta, joista toisessa keskitytään tilanteeseen ennen vahinkotapahtumaa ja toisessa tilanteeseen sen jälkeen Raffinerie Mediterranee (ERG) ym. ( 89 ) Mittaamiseen kuuluu luonnonvarojen ja palvelujen vahinkotapahtumantilan vertaaminen vahinkotapahtumaatilaan (tapahtumantilan osalta vertailu on tietysti teoreettista silloin, kun kyseessä on välitön uhka, koska välitön uhka ei ole vielä toteutunut vahinkona). Vertailussa on kyseerillisestä kvantifioinnin tai estimoinnin muodosta, joista toisessa keskitytään tilanteeseen ennen vahinkotapahtumaa ja toisessa tilanteeseen sen jälkeen ( 88 ) . On tärkeää korostaa, että vaikka arviointi koskee sekä ehkäiseviä että korjaavia toimia, sitä on käsiteltävä eri tavoin riippuen siitä, onko toimi ajan suhteen kriittinen. Jos se on ajan suhteen kriittinen, arviointi on tehtävä nopean arvion perusteella olemassa olevien ja välittömästi saatavilla olevien, usein yleisluonteisten tietojen pohjalta. Tällaista eriytettyä lähestymistapaa tuetaan muun muassa asiassa C-378/08,

65. Aiemman tilanteen mittaamista varten otetaan käyttöön perustilan käsite (ks. laatikko 4 edellä). Perustila voi olla vakio, mutta todennäköisesti se vaihtelee ajan mittaan. Tila voi esimerkiksi vaihdella säännöllisesti tai ennustettavasti (esim. tulva-alue tai tilapäinen järvi, kuten turlough ( 90 ) ), tai vahingon kohteena olevan lajin elinympäristö tai kanta voi jo olla kasvamassa tai pienentymässä.

66. Muutos tai huonontuminen määräytyy luonnonvaran tai palvelun vahinkotapahtuman jälkeisen tilanteen ja perustilan välisen eron perusteella. Siksi myös vahinkotapahtuman jälkeisen tilanteen on oltava tiedossa.

67. Perustilan ja vahingon jälkeisen tilanteen välinen ero voi olla epävakaa, koska vahinkoa aiheuttavat tekijät tuottavat edelleen haitallisia vaikutuksia ja haitallisten vaikutusten suuruusluokka kasvaa. Vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömän käsittelyn päämäärästä voidaan päätellä, että merkittävyyden arvioinnissa on käsiteltävä myös haitallisia vaikutuksia aiheuttavia tekijöitä.

Arvioinnin tekeminen

68. Riippuen siitä, mitkä päämäärät ovat esiintyvien olosuhteiden kannalta merkityksellisiä, luonnonvaran muutosten merkittävyyden arviointiin voi liittyä eri vaiheita ja erilaisten tietojen tarkastelua ( 91 )

69. Jos välitöntä uhkaa koskevia ehkäiseviä toimenpiteitä tarvitaan, toiminnanharjoittajan – ja tarvittaessa toimivaltaisen viranomaisen – on tunnistettava mahdolliset ammatilliseen toimintaan liittyvät vahinkoa aiheuttavat tekijät ja varmistettava viipymättä, etteivät ne aiheuta asianomaisiin luonnonvaroihin kohdistuvia merkittäviä haitallisia vaikutuksia tai huononna luonnonvarapalveluja.

70. Vastaavasti jos vahinkoa aiheuttavat tekijät edellyttävät viipymätöntä käsittelyä, toiminnanharjoittajan – ja tarvittaessa toimivaltaisen viranomaisen – on tunnistettava ammatilliseen toimintaan liittyvät vahinkoa aiheuttavat tekijät ja varmistettava nopeat toimenpiteet niiden käsittelemiseksi, jotta estetään merkittävien luonnonvaroihin kohdistuvien haitallisten vaikutusten aiheutuminen tai luonnonvarapalvelujen huonontuminen.

71. Nopean arvioinnin tarve tarkoittaa ehkäisevien toimenpiteiden ja vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömän käsittelyn kannalta sitä, että on käytettävä helposti saatavilla olevia tietoja ja tehtävä johtopäätöksiä niiden perusteella. Yleiset tiedot vahinkoa aiheuttavien tekijöiden luonteesta ja luonnonvarojen altistumisesta niiden haittavaikutuksille ovat usein keskeisiä, koska ei välttämättä ole aikaa odottaa, että saadaan paikkakohtaiset yksityiskohdat. Ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen on tällaisissa olosuhteissa välttämätöntä ( 92 )

72. Jos korjaavia toimenpiteitä tarvitaan, on aiheellista tehdä perusteellisempi arviointi, ja sen toteutuksen olisi oltava ajan suhteen vähemmän kriittistä. Se olisi kuitenkin tehtävä mahdollisimman pian, koska aika on myös liitteessä II kuvattujen korjaavien toimenpiteiden kannalta merkityksellinen tekijä ( 93 )

73. Erityisesti korjaavien toimenpiteiden osalta ei voida sulkea pois sitä, että vahinkotapahtuman ja sen välillä, että voidaan ensimmäisen kerran arvioida sen merkittävyyttä, on viivettä, kuten 20 kohdassa osoitetaan. Jollei ajallista soveltamisalaa koskevista direktiivin säännöksistä (edellä 24 kohdassa mainituista) muuta johdu, viive ei kuitenkaan ole peruste arvioinnin tekemättä jättämiselle etenkään silloin, kun vahinkotapahtumalla on ollut pysyviä haittavaikutuksia.

74. Direktiivin mukaiseen mahdolliseen vastuuseen johtavat olosuhteet voivat myös edellyttää arviointia, joka kohdistuu muiden ympäristösäännösten, kuten ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin tai luontotyyppidirektiivin säännösten, noudattamisen laiminlyöntiin ( 94 ) . Ympäristövastuudirektiivin mukaista merkittävyyden arviointia ei kuitenkaan pitäisi yhdistää säännösten noudattamisen laiminlyönnin arviointiin tarvittaviin arviointimuotoihin tai soveltaa niihin. Kaikkien yhteisten menettelyjen (kuten ympäristövaikutusten jälkiarvioinnin), joilla korjataan sekä säännösten noudattamisen laiminlyönti (kuten vaaditun aiemman ympäristövaikutusten arvioinnin laiminlyönti) että ympäristövastuudirektiivin mukaisen luonnonvaraan tehtävien muutosten merkittävyyden arviointi, on oltava yhdenmukaisia viimeksi mainitun vaatimuksen kanssa.

Merkittävyyden määrittäminen

75. Merkittävyys on määritettävä tavoitteena olevien päämäärien perusteella. Kun otetaan huomioon ”perustilan” määritelmä, merkittävyys on määritettävä suhteessa maan tai veden todelliseen fyysiseen alueeseen tai (suojeltavien lajien osalta) todellisiin kantoihin, joihin vahinko vaikuttaa tai uhkaa vaikuttaa haitallisesti. Tässä yhteydessä on otettava huomioon kaikki olemassa olevat luontaiset ominaispiirteet tai dynaamiset tekijät, jotka ovat saattaneet vaikuttaa kyseisiin luonnonvaroihin riippumatta vahinkotapahtumasta.

76. Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV , seuraavaa: ”Direktiivin 2004/35 2 artiklan 1 alakohdan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa käytetty haitan merkittävyyttä osoittava adverbi [(sen ranskankielisessä versiossa ”gravement”)] osoittaa, että vain sellaiset vahingot, joita voidaan pitää jossain määrin vakavina ja jotka on direktiivin liitteessä I luonnehdittu merkittäviksi vahingoiksi, voidaan katsoa suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuneiksi vahingoiksi, mikä tarkoittaa sitä, että kussakin konkreettisessa yksittäistapauksessa on tarpeen arvioida asianomaisen vahingon vaikutusten laajuus.” Ilmaisusta ”merkittävyys” unionin tuomioistuin totesi asiassa C-297/19,, seuraavaa: ”Direktiivin 2004/35 2 artiklan 1 alakohdan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa käytetty haitan merkittävyyttä osoittava adverbi [(sen ranskankielisessä versiossa ”gravement”)] osoittaa, että vain sellaiset vahingot, joita voidaan pitää jossain määrin vakavina ja jotka on direktiivin liitteessä I luonnehdittu merkittäviksi vahingoiksi, voidaan katsoa suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuneiksi vahingoiksi, mikä tarkoittaa sitä, että kussakin konkreettisessa yksittäistapauksessa on tarpeen arvioida asianomaisen vahingon vaikutusten laajuus.” ( 95 ) Tässä asiassa annettu tuomio osoittaa, että ”merkittävä” on viime kädessä unionin oikeuteen liittyvä seikka. ”Suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvien vahinkojen” osalta ympäristövastuudirektiivin liitteessä I säädetään, että ”[p]erustilan merkittävät haitalliset muutokset olisi määritettävä muun ohessa seuraavien mitattavissa olevien tietojen perusteella”. Lainaus edellä mainitussa asiassa C-297/19 annetusta tuomiosta osoittaa näin ollen myös, että tämän ympäristövahinkojen luokan osalta merkittävyyden määrittämisessä on kyse objektiivisesta ja teknisestä arvioinnista, joka perustuu mitattavissa oleviin tietoihin. Siitä voidaan päätellä, että sama pätee myös muihin direktiivin mukaisiin ympäristövahinkojen luokkiin.

77. Edellä esitetystä voidaan myös päätellä, että direktiivin soveltamista ei voida sulkea pois sen perusteella, että annetaan mielivaltaisia ja subjektiivisia lausuntoja siitä, mikä on merkittävää, tai sen perusteella, että nojaudutaan direktiivin ulkopuolisiin sosioekonomisiin näkökohtiin merkittävyyden arvioimiseksi ja määrittämiseksi. Direktiivissä säädettyjen poissulkemisten, poikkeusten ( 96 ) ja puolustusten ( 97 ) valikoimaa voidaan kuitenkin tarvittaessa käyttää sosioekonomisten näkökohtien käsittelemiseen tai direktiiville ominaiseen suhteellisuutta koskevaan arviointiin ( 98 )

78. Vaikutusten merkittävyys ei välttämättä riipu niiden laajamittaisuudesta. Tuomioistuin totesi asiassa C-392/96, komissio v. Irlanti , ympäristövaikutusten arviointia koskevaan direktiiviin liittyen seuraavaa: ”Kooltaan vähäiselläkin hankkeella voi itse asiassa olla merkittäviä ympäristövaikutuksia, jos hanke sijaitsee alueella, jossa direktiivin 3 artiklassa mainitut tekijät, kuten eläimet ja kasvit, maaperä, vesi, ilmasto tai kulttuuriperintö eivät kestä vähäisiäkään muutoksia.” Samankaltaisia perusteluja voidaan soveltaa ympäristövastuudirektiivin yhteydessä.

79. Ehkäisevien toimenpiteiden varmistamisen yhteydessä merkittävyys liittyy tietyille alueille tai väestölle haitallisia vaikutuksia aiheuttavien tekijöiden välttämiseen. Sama pätee vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömän käsittelyn varmistamiseen. Haitallisia vaikutuksia ovat jäljempänä 82 ja 83 kohdassa tarkoitetut vaikutukset. Määrittämisessä olisi keskityttävä siihen, johtavatko vahinkoa aiheuttavat tekijät todennäköisesti joihinkin näistä haittavaikutuksista tai niihin kaikkiin.

80. Direktiiviä tulkitaan tuomioistuimen tulkintamenetelmien mukaisesti ja asiaa koskevien oikeudellisten periaatteiden, kuten ennalta varautumisen periaatteen, perusteella (ks. myös 8 kohta edellä) ( 99 ) . Ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti tieteellistä varmuutta mitattavissa olevien haittavaikutusten syntymisestä ei vaadita. Perusteltu syy uskoa riittää. Lisäksi jos toiminnanharjoittaja tai toimivaltainen viranomainen päättää olla toteuttamatta tai vaatimatta ehkäiseviä toimenpiteitä tai vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymätöntä käsittelyä, sen päätöksen olisi perustuttava siihen, että ei ole perusteltua tieteellistä epäilystä siitä, ettei luonnonvaroille aiheudu mitattavissa olevia haitallisia vaikutuksia ( 100 )

81. Jos ehkäisevien toimenpiteiden ja vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömän käsittelyn merkittävyys on määritetty, herää kysymys siitä, mitkä ehkäisevät toimenpiteet ja millainen vahinkoa aiheuttavien tekijöiden käsittely ovat tarpeellisia ja tarkoituksenmukaisia. Toimenpiteillä ja käsittelyllä olisi pyrittävä pysäyttämään tai katkaisemaan kaikki vahinkoa aiheuttavista tekijöistä johtuvat syy-seurausketjut, jotka voivat johtaa – tai ovat jo johtaneet – jäljempänä 82 ja 83 kohdassa mainittuihin luonnonvaroihin kohdistuviin haittavaikutuksiin. Asia Folk osoittaa, että olemassa oleva vahinkoa aiheuttavia tekijöitä koskeva lupa ei välttämättä vapauta toiminnanharjoittajaa tarpeesta puuttua asiaan. Siltä osin kuin direktiivi mahdollistaa olemassa olevaan lupaan turvautumisen, asiaankuuluvien ehtojen on täytyttävä. Lisäksi asiaankuuluvien lupien tai muiden sääntelyvaatimusten noudattamatta jättäminen on sinällään merkittävä osoitus tarpeesta soveltaa ympäristövastuudirektiivin mukaisia ehkäiseviä toimenpiteitä ja vahinkoa aiheuttavien tekijöiden käsittelytoimenpiteitä. Tämä johtuu siitä, että se todennäköisesti osoittaa, että merkityksellisiä vahinkoa aiheuttavia tekijöitä ei ole valvottu sellaisella tasolla, jonka sääntelyvaatimusten täyttäminen varmistaisi, ja siksi ne aiheuttavat herkemmin direktiivin soveltamisalaan kuuluvia haitallisia vaikutuksia.

82. Mitä tulee korjaavien toimenpiteiden määrittämistarpeeseen, suojeltaville lajeille, luontotyypeille sekä vesille aiheutuvia vahinkoja koskevat liitteen II säännökset osoittavat, miten palvelujen merkittävyys ja niiden heikentymistä koskevat havainnot olisi määritettävä näiden luonnonvarojen osalta. Asiaankuuluvien viitekäsitteiden ja palvelujen huonontumisen käsitteen osalta on otettava huomioon kaikki seuraavat seikat: alueen, alueen osan, kannan tai kannan osan mitattavissa oleva pysyvä menetys ( 101 ) , alueen tai alueen osan taikka kannan tai kannan osan elinolosuhteiden mitattavissa oleva heikkeneminen, joka voidaan kuitenkin palauttaa perustilaan ( 102 ) , kyseisten alueiden tarjoamien palvelujen tai kantojen mitattavissa oleva menetys ( 103 ) ja mitattavissa oleva viive, joka syntyisi ennen kuin perustila voitaisiin palauttaa, jos palauttaminen olisi mahdollista ( 104 ) . Luonnonvaraan kohdistuvat haitalliset vaikutukset ovat merkittäviä, jos alueella tai kannassa on tapahtunut mitattavissa oleva menetys tai heikkeneminen. Mitä taas tulee liitännäispalveluihin, näiden luonnonvarojen tarjoamien palvelujen menetyksen on oltava mitattavissa.

83. Maaperälle aiheutuneen vahingon osalta liitteen II säännöksissä todetaan, että ainakin seuraavat seikat olisi otettava huomioon: kyseisten saasteiden olemassaolo, tyyppi ja pitoisuus sekä niiden esiintymisriski ja leviämismahdollisuus, maaperän ominaisuudet ja käyttötarkoitus sekä pilaantuneen maaperän tämänhetkinen ja hyväksytty tuleva käyttö. Ihmisten terveydelle aiheutuva riski on merkittävä, jos tietyssä paikallisessa ympäristössä tapahtuu ihmisten suoraan tai välillisesti saasteille altistumisen tasossa mitattavissa oleva muutos, jolla voidaan osoittaa olevan syy-yhteys liitteeseen III kuuluvaan ammatilliseen toimintaan. Välillistä altistumista voi tapahtua, jos pilaantunut maaperä tarjoaa palveluja muille luonnonvaroille eli esimerkiksi suodattaa pilaavia aineita, jotka voivat päästä veteen, tai jos saasteet leviävät maaperän, ilman tai veden kautta.

Ympäristövahinkojen eri luokkien yhdistelmät

84. Se, että ”ympäristövahingon” määritelmä käsittää kolme erillistä luonnonvaravahinkojen alaryhmää, ei tarkoita, että kaikkien luokkien olisi sisällyttävä haitallisiin vaikutuksiin, jotta vastuu syntyisi. Vastuu voi syntyä, vaikka ympäristövahinkoluokkia olisi vain yksi. Yhtä lailla jos ympäristövahinkoihin kuuluu useamman kuin yhden luokan vahinkoja, kaikkia kyseisiä luokkia on käsiteltävä. Direktiivissä ei anneta mahdollisuutta rajoittaa sen soveltamista tiettyihin luokkiin.

5. ”SUOJELTAVILLE LAJEILLE JA LUONTOTYYPEILLE AIHEUTUVA VAHINKO”

85. ”Suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvien vahinkojen” määritelmä liittyy läheisesti lintudirektiivin ja luontotyyppidirektiivin säännöksiin. Näistä direktiiveistä käytetään näissä suuntaviivoissa yhteisnimitystä ”luontodirektiivit”. Erityisesti ympäristövastuudirektiivissä ja luontodirektiiveissä on useita yhteisiä käsitteitä. Kuten ympäristövastuudirektiivin johdanto-osan viidennessä kappaleessa todetaan, jos käsite on peräisin muusta asiaa koskevasta yhteisön lainsäädännöstä, olisi käytettävä samaa määritelmää, jotta voidaan käyttää yhteisiä tulkintaperusteita ja edistää yhdenmukaista soveltamista. Samalla on otettava huomioon, että luontodirektiivien ja ympäristövastuudirektiivin kattavuuden välillä on jonkin verran eroja.

86. Suuntaviivoissa kiinnitetään huomiota erityisesti seuraaviin seikkoihin: — kyseisten suojeltavien lajien ja luontotyyppien aineellinen ja maantieteellinen soveltamisala — haitallisten vaikutusten viitekäsite eli suotuisa suojelun taso — merkittävyyden arviointi — poikkeukset.

Suojeltavien lajien ja luontotyyppien aineellinen ja maantieteellinen soveltamisala

Laatikko 5: Ilmaisun ”suojeltavat lajit ja luontotyypit” määritelmä

Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 3 kohdan mukaan ’suojeltavilla lajeilla ja luontotyypeillä’ tarkoitetaan ”a) direktiivin 79/409/ETY 4 artiklan 2 kohdassa mainittuja, liitteessä I lueteltuja tai direktiivin 92/43/ETY liitteissä II ja IV lueteltuja lajeja; b) direktiivin 79/409/ETY 4 artiklan 2 kohdassa mainittujen, liitteessä I lueteltujen tai direktiivin 92/43/ETY liitteessä II lueteltujen lajien elinympäristöjä ja direktiivin 92/43/ETY liitteessä I lueteltuja luontotyyppejä sekä direktiivin 92/43/ETY liitteessä IV lueteltujen lajien lisääntymis- tai levähdyspaikkoja; ja c) jäsenvaltion päätöksen mukaisesti muuta luontotyyppiä tai lajia, jota ei ole lueteltu mainituissa liitteissä, mutta jonka jäsenvaltio osoittaa vastaaviin tarkoituksiin kuin ne, joista säädetään mainituissa kahdessa direktiivissä.”

87. eivät ole täysin päällekkäisiä. ”Suojeltavat lajit” kattavat ensinnäkin tietyt luontodirektiivien nojalla suojeltavat lajit ja toiseksi kaikki muut lajit, jotka jäsenvaltio päättää sisällyttää vastuuvelvollisuuden piiriin. Toinen lajien luokka kuuluu jäsenvaltioiden harkintaan ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 3 kohdan c alakohdan vaihtoehdon perusteella. Tätä vaihtoehtoa on hyödyntänyt yli puolet jäsenvaltioista ( 105 ) . Luontodirektiivien ja ympäristövastuudirektiivin soveltamisalaan kuuluvien ensimmäisen lajiluokan lajitole täysin päällekkäisiä.

88. osajoukon ei sovelleta lintulajeihin, joita ei ole mainittu lintudirektiivin liitteessä I ja jotka eivät ole säännöllisesti esiintyviä muuttavia lajeja – paitsi jos jäsenvaltio on lisännyt ne siihen. Edellä olevassa laatikossa 5 esitetyn määritelmän piiriin kuuluvat lintulajit ovat 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja tai lintudirektiivin liitteessä I lueteltuja lajeja. Lintudirektiivin 4 artiklan 2 kohdassa viitataan säännöllisesti esiintyviin muuttaviin lajeihin, ja lintudirektiivin liitteessä I luetellaan tiettyjä muita lintulajeja. Ne muodostavat yhdessä Euroopan linnuston ( 106 ) . ”Suojeltavien lajien” määritelmääsovelleta lintulajeihin, joita ei ole mainittu lintudirektiivin liitteessä I ja jotka eivät ole säännöllisesti esiintyviä muuttavia lajeja – paitsi jos jäsenvaltio on lisännyt ne siihen.

89. ei kata suoraan tiettyjä lajeja, jotka luetellaan ainoastaan luontotyyppidirektiivin liitteessä V Muiden kuin lintulajien osalta määritelmä kattaa luontotyyppidirektiivin liitteissä II ja IV luetellut eläin- ja kasvilajit. Sekata suoraan tiettyjä lajeja, jotka luetellaanluontotyyppidirektiivin liitteessä V ( 107 ) – paitsi jos jäsenvaltiot erikseen lisäävät ne tai jos ne edustavat luontotyyppidirektiivin liitteessä I lueteltuja luontotyypille luonteenomaisia lajeja ( 108 ) . On kuitenkin huomattava, että liitteeseen V sisältyy kalalajeja, jotka voivat liittyä ’vesille aiheutuviin vahinkoihin’ (ks. osio 6 jäljempänä).

90. Luontotyyppidirektiivin liitteessä I lueteltuja luontotyyppejä esiintyy erityisesti Natura 2000 -alueilla, jotka on yksilöity näitä luontotyyppejä varten. Ympäristövastuudirektiivin soveltamista ei kuitenkaan ole rajoitettu vain Natura 2000 -alueilla esiintyviin liitteen I luontotyyppeihin. Luontotyyppidirektiivin 17 artiklan mukaan jäsenvaltiot toimittavat kertomuksessaan liitteessä I olevien luontotyyppien levinneisyyskartat, jotka kattavat niiden koko alueen ( 109 ) . Niitä ei kuitenkaan tulisi pitää ainoina tietoina liitteen I luontotyyppien esiintymisestä. On huomattava, että luontotyypit koostuvat eri osatekijöistä, kuten luonteenomaisista lajeista, jotka on kuvattu luontotyyppien tulkintakäsikirjassa ( 110 )

91. Säännöllisesti esiintyvien muuttavien lintulajien ja lintudirektiivin liitteessä I lueteltujen lintulajien elinympäristöihin kuuluvat erityisesti lintudirektiivin 4 artiklan mukaisesti luokitelluilla erityisillä suojelualueilla esiintyvät elinympäristöt. Vaikka erityiset suojelualueet ovat todennäköisesti tärkeimpiä elinympäristöjä, ympäristövastuudirektiivin sanamuoto ei rajoita elinympäristöihin kohdistuvien vahinkojen soveltamista lintulajien elinympäristöihin erityisillä suojelualueilla. Jäsenvaltiot toimittavat komissiolle pesimälajien levinneisyyskartat (10 km x 10 km) kaikista liitteessä I luetelluista pesimälajeista (myös paikkalajeista) ja muista muuttavista pesimälajeista, jotka antavat aihetta alueen luokitteluun erityiseksi suojelualueeksi ( 111 )

92. Luontotyyppidirektiivin liitteessä II lueteltujen lajien luontotyyppejä esiintyy erityisesti Natura 2000 -alueilla, jotka on yksilöity näitä lajeja varten. Ympäristövastuudirektiivin soveltamista ei kuitenkaan ole rajoitettu vain Natura 2000 -alueilla esiintyviin luontotyyppeihin. Luontotyyppidirektiivin 17 artiklan mukaan jäsenvaltiot toimittavat komissiolle liitteessä II olevien lajien levinneisyyskartat, jotka kattavat niiden koko alueen ( 112 )

93. ainoastaan liitteessä IV lueteltujen lajien osalta). Luontotyyppidirektiivin liitteessä IV lueteltujen lajien lisääntymis- ja levähdyspaikkojen osalta komissio on laatinut ohjeet, joista voi olla apua niiden tunnistamisessa ( 113 ) . Luontodirektiiveissä ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltioita raportoimaan komissiolle paikkojen sijainnista (liitteessä IV lueteltujen lajien osalta).

94. Samoin kuin lajien suhteen, jäsenvaltiot voivat sisällyttää suojeltaviin luontotyyppeihin kansallisesti vastaaviin tarkoituksiin osoitetut luontotyypit, jotka täydentävät luontodirektiiveihin liittyviä luontotyyppejä ( 114 )

95. Mitä tulee maantieteellisen soveltamisalaan, merellä esiintyy joitakin suojeltuja lajeja, kuten valaita, ja joitakin luontotyyppejä, kuten riuttoja. Ympäristövastuudirektiiviä sovelletaan niihin seuraavien osalta: sisävedet ja aluemeret, talousvyöhyke ja/tai muut alueet, joilla jäsenvaltioilla on samanlaiset suvereniteettioikeudet, sekä merenpohjassa elävien tai siitä riippuvaisten lajien ja luontotyyppien, esimerkiksi merikilpikonnien, osalta mannerjalusta ( 115 )

Haitallisten vaikutusten viitekäsite

96. Suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvia haitallisia vaikutuksia koskeva viitekäsite ’suotuisa suojelun taso’ määritellään nimenomaisesti sekä ympäristövastuudirektiivissä että luontotyyppidirektiivissä ( 116 ) , ja niiden määritelmät vastaavat toisiaan. Laatikko 6: Ilmaisun ”suotuisan suojelun taso” määritelmä luontotyyppidirektiivissä

Ympäristövastuudirektiivin 2 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ’suojelun tasolla’ tarkoitetaan ”a) luontotyypin osalta luontotyyppiin ja sille luonteenomaisiin lajeihin kohdistuvien eri tekijöiden yhteisvaikutusta, joka voi vaikuttaa kyseisen luontotyypin luontaiseen levinneisyyteen, rakenteeseen ja toimintoihin pitkällä aikavälillä sekä sille luonteenomaisten lajien eloonjäämiseen pitkällä aikavälillä tapauksesta riippuen joko jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan, tai jonkin jäsenvaltion alueella tai kyseisen luontotyypin luontaisella levinneisyysalueella. Luontotyypin suojelun tasoa pidetään ”suotuisana”, kun — luontotyypin luonnollinen levinneisyys sekä alueet, joilla sitä esiintyy tällä alueella, ovat vakaita tai laajenemassa, — erityinen rakenne ja erityiset toiminnot, jotka ovat tarpeen luontotyypin säilyttämiseksi pitkällä aikavälillä, ovat olemassa ja säilyvät todennäköisesti ennakoitavissa olevassa tulevaisuudessa, ja — luontotyypille luonteenomaisten lajien suojelun taso on suotuisa b alakohdassa olevan tarkoitetulla tavalla; b) lajin osalta kyseiseen lajiin kohdistuvien eri tekijöiden yhteisvaikutusta, joka voi vaikuttaa kyseisen lajin levinneisyyteen ja lukuisuuteen pitkällä aikavälillä tapauksesta riippuen joko jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan, tai jonkin jäsenvaltion alueella tai kyseisen lajin luontaisella levinnäisyysalueella. Lajin suojelun tasoa pidetään ”suotuisana”, kun — kyseisen lajin kannan kehittymistä koskevat tiedot osoittavat, että laji pystyy pitkällä aikavälillä selviytymään luonnollisten elinympäristöjensä elinkelpoisena osana, — lajin luontainen levinneisyysalue ei pienene eikä ole vaarassa pienentyä ennakoitavissa olevassa tulevaisuudessa, ja — lajin kantojen pitkäaikaiseksi säilymiseksi on ja tulee todennäköisesti olemaan riittävän laaja elinympäristö.”

97. Laatikossa 6 esitettyyn määritelmään sisältyvä viittaus ”yhteisvaikutuksiin” osoittaa, että erilaiset yksittäiset tekijät vaikuttavat mainittuihin suojelun tason kokonaistuloksiin. Vaikuttavat tekijät voivat olla myönteisiä tai kielteisiä, ja ne voivat vaikuttaa suoraan tai välillisesti. Ympäristövahinkoja aiheuttavat vahinkotapahtumat otetaan huomioon, mutta ne eivät edusta kaikkia yhteisvaikutuksia.

98. ”Suojelun tason” määritelmässä viitataan useisiin parametreihin kuvattaessa sitä, miten yhteisvaikutukset vaikuttavat suojelun tason tuloksiin. Luontotyyppien tapauksessa nämä parametrit käsittävät luontotyypille luonteenomaisten lajien luontaisen levinneisyyden, rakenteen ja toiminnot sekä eloonjäämisen pitkällä aikavälillä tapauksesta riippuen joko jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan, tai jonkin jäsenvaltion alueella tai kyseisen luontotyypin luontaisella levinneisyysalueella. Lajin osalta parametrit koostuvat kyseisen lajin levinneisyydestä ja lukuisuudesta pitkällä aikavälillä tapauksesta riippuen joko jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, johon perustamissopimusta sovelletaan, tai jonkin jäsenvaltion alueella tai kyseisen lajin luontaisella levinneisyysalueella. Maantieteellisiä viittauksia eri laajuuksiin tarkastellaan jäljempänä 118 kohdassa merkittävyyden arvioinnin osalta.

99. Edellä mainitut parametrit on määritelty tarkemmin suotuisan suojelun tason tarkoissa kuvauksissa. Esimerkiksi luontotyyppien osalta pitkän aikavälin luontaisen levinneisyyden parametria vastaava määrittely on seuraava: ”luontotyypin luonnollinen levinneisyys sekä alueet, joilla sitä esiintyy tällä alueella, ovat vakaita tai laajenemassa”.

100. Yksittäiset vaikutukset – kuten ympäristövahinkoja aiheuttavat vahinkotapahtumat – voivat liittyä yhteen tai useampaan näistä parametreista ja määrittelyistä. Yksittäisen vaikutuksen ei siis välttämättä tarvitse kohdistua kaikkiin parametreihin ja määrittelyihin. Vaikka vahinkotapahtuma voi edustaa yksittäistä vaikutusta, ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että osa sen aiheuttamista haittavaikutuksista ilmenee yhdessä muiden vaikutusten kanssa. Vahinkotapahtuma voi olla esimerkiksi suojeltavan lajin kantaan kuuluvien yksilöiden myrkyttyminen tilanteessa, jossa kantaan on jo kohdistunut muita kielteisiä vaikutuksia, jotka sitten toimivat yhdessä myrkyn haitallisten vaikutusten kanssa.

101. Komission yksiköt ovat laatineet luontodirektiivien yhteydessä asiakirjoja, joissa selvennetään ”luonnollisen levinneisyyden” kaltaisia käsitteitä ( 117 )

Merkittävien haittavaikutusten arviointi

Olosuhteet

102. Kuten edellä olevasta 14 kohdasta käy ilmi, laajemmalla toiminnanharjoittajien joukolla ja ammatillisten toimintojen valikoimalla on suurempi merkitys suojeltuihin lajeihin ja luontotyyppeihin kohdistuvien vahinkojen kannalta kuin vesille ja maaperälle aiheutuvien vahinkojen kannalta. Siksi haittavaikutusten merkityksen arviointiin saattaa liittyä enemmän syitä, vastuuhenkilöitä ja vahinkoa aiheuttavia tekijöitä.

Asiayhteys

103. Kuten laatikon 3 tekstistä käy ilmi, merkittävyyden käsite tulee esiin, kun kuvataan vahinkoa, jolla on suojeltavien lajien ja luontotyyppien ”suotuisan suojelun tason saavuttamisen tai ylläpitämisen kannalta merkittäviä haitallisia vaikutuksia”.

104. Kuten edellä olevan 98–101 kohdan perusteella voidaan todeta, haitalliset vaikutukset voivat olla merkittäviä, jos vahinkotapahtuma vaikuttaa vain yhteen tai osaan ”suotuisan suojelun tason” määritelmässä mainituista parametreista ja määrittelyistä. Esimerkiksi harvinaisen petolinnun tappaminen käyttämällä maanmuokkauksessa laittomasti myrkkyä voi vaikuttaa haitallisesti linnun kannan kehittymiseen ja levinneisyysalueeseen, vaikka se ei supistaisikaan käytettävissä olevaa luontotyyppiä (vaikkakin myrkkyjen esiintyminen tietysti heikentää luontotyypin linnulle tarjoamia luonnonvarapalveluja).

105. Suojeltavien lajien ja luontotyyppien suojelun taso on tosiseikka, eikä se ole kiinteä tai pysyvä. Luontodirektiiveillä pyritään joko säilyttämään suotuisa suojelun taso, jos se on jo saavutettu, tai saavuttamaan suotuisa suojelun taso, jos nykyinen tilanne on epäsuotuisa. Viittaamalla suotuisan suojelun tason saavuttamiseen tai säilyttämiseen määritelmän tekstissä otetaan huomioon molemmat mahdollisuudet. Jos suojelun taso on jo suotuisa, kielteiset vaikutukset voivat vaarantaa positiivisen nykytilan säilyttämisen, ja jos suojelun taso on epäsuotuisa, haitalliset vaikutukset voivat edelleen huonontua tai vaarantaa nykyisen kielteisen tilanteen parantamisen. Tämä tarkoittaa, että ei voida katsoa, etteivät epäsuotuisassa tilassa olevaan suojeltavaan lajiin tai luontotyyppiin kohdistuvat haitalliset vaikutukset kuulu suojeltavalle lajille tai luontotyypille aiheutuneen vahingon piiriin, pelkästään sillä perusteella, että kyseinen laji tai luontotyyppi on jo huonossa kunnossa. Sen sijaan on käsiteltävä lajin tai luontotyypin kykyä saavuttaa suotuisa suojelun taso sekä tämän kyvyn palauttamista tai mahdollista heikentymistä. Kuten jäljempänä 118 kohdassa todetaan, haittavaikutusten merkittävyyden arvioinnin on oltava merkityksellistä paikallisella tasolla.

106. Käytännössä monien ympäristövastuudirektiivin ja luontodirektiivien soveltamisalaan kuuluvien suojeltavien lajien ja luontotyyppien suojelun tila on epäsuotuisa ( 118 )

107. Jos luontodirektiiveissä luetellun lajin tai luontotyypin suojelun taso on epäsuotuisa, luontodirektiiveissä edellytetään toimenpiteitä sen palauttamiseksi ennalleen ( 119 ) . Tässä yhteydessä on otettava huomioon suotuisan suojelun tason saavuttamiseksi toteutettuihin ennallistamistoimenpiteisiin kohdistuvat haitalliset vaikutukset. Tällaisia toimenpiteitä voivat olla esimerkiksi luontotyyppien ennallistamistoimenpiteet ja lajien uudelleenistuttamisohjelmat. Yksi esimerkki tästä on se, että kalakuolemia aiheuttaneen vahinkotapahtuman yhteydessä otettaisiin huomioon mahdolliset paikkakohtaiset aktiiviset suojelutoimenpiteet, joilla pyritään parantamaan kyseisen kalalajin suojelun tasoa. Tämä liittyy lajin kannan kehittymisen näkökohtaan. Myös ennallistamismahdollisuuksiin kohdistuvat haitalliset vaikutukset olisi otettava huomioon. Haitallisten vaikutusten kohteena olevalla alueella voi esimerkiksi esiintyä laji, jonka suojelun taso ei ole suotuisa mutta jonka ennallistamismahdollisuudet vastaavat sen nykyistä esiintymistä. Haitalliset vaikutukset, joilla on kielteinen vaikutus lajin esiintymiseen, voivat myös heikentää ennallistamismahdollisuuksia.

Arvioinnin tekeminen

108. Määritelmässä edellytetään, että merkittävyyttä arvioidaan ”suhteessa perustilaan ottaen huomioon liitteessä I esitetyt perusteet”. Laatikko 7: Direktiivin liitteessä I esitettyjen perusteiden teksti

”Sellaisten vahinkojen merkittävyys, jotka vaikuttavat haitallisesti luontotyyppien tai lajien suojelun suotuisan tason saavuttamiseen tai ylläpitämiseen, on arvioitava suhteessa niiden suojelun tasoon vahingon tapahtumishetkellä sekä niiden tuottamiin palveluihin ja luonnolliseen uudistumiskykyyn. Perustilan merkittävät haitalliset muutokset olisi määritettävä muun ohessa seuraavien mitattavissa olevien tietojen perusteella: — yksilöiden lukumäärä, niiden esiintymistiheys tai esiintymisalue; — tiettyjen yksilöiden tai vahingoittuneen alueen merkitys suhteessa kyseisen lajin tai luontotyypin suojeluun, lajin tai luontotyypin harvinaisuus (arvioituna paikallisesti, alueellisesti ja ylemmällä tasolla, yhteisön taso mukaan luettuna); — lajin leviämiskyky (kyseiselle lajille tai kannalle ominaisen dynamiikan mukaan) tai elinkelpoisuus eli luontotyypin luontainen uudistumiskyky (sille tyypillisen lajeille tai niiden kannoille ominaisen dynamiikan mukaan); — lajin tai luontotyypin kyky palautua nopeasti vahingon tapahduttua ilman muita toimia kuin tehostetut suojelutoimet sellaiseen tilaan, joka johtaa pelkästään lajin tai luontotyypin dynamiikan ansiosta tilaan, jota voidaan pitää perustilaa vastaavana tai sitä parempana. Vahingot, joilla on todistettavasti vaikutuksia ihmisten terveyteen, on luokiteltava merkittäviksi vahingoiksi. Seuraavia ei tarvitse luokitella merkittäviksi vahingoiksi: — kielteiset muutokset, jotka ovat vähäisempiä kuin kyseisen lajin tai luontotyypin kannalta normaaleiksi katsottavat luonnolliset vaihtelut, — kielteiset muutokset, jotka johtuvat luonnollisista syistä tai toimista, jotka kuuluvat alueiden normaaliin hoitoon sellaisena kuin hoito on määritelty luontotyyppiä koskevissa rekistereissä tai tavoiteasiakirjoissa tai kuin alueen omistajat tai toiminnanharjoittajat ovat hoidon aiemmin toteuttaneet, — lajeille tai elinympäristöille aiheutuneet vahingot, joiden osalta on todettu, että lajit tai elinympäristöt palautuvat lyhyessä ajassa ja ilman toimenpiteitä joko perustilaan tai sellaiseen tilaan, joka johtaa pelkästään lajin tai luontotyypin dynamiikan ansiosta tilaan, jota voidaan pitää perustilaa vastaavana tai sitä parempana.”

109. Perustila liittyy tiettyyn alueeseen, tiettyjen lajien kantoihin tai kantoihin, joita haittavaikutukset koskevat. Niiden käsittelyyn olisi käytettävä parhaita saatavilla olevia tietoja.

110. Jotta arviointi voitaisiin tehdä alue- tai kantakohtaisesti, perustilan olisi liityttävä edellä mainittuihin parametreihin ja määrittelyihin. Esimerkiksi luontotyyppidirektiivin liitteessä I lueteltujen luontotyyppien osalta tarkasteltaisiin tietyllä alueella esiintyviä luontotyyppejä, niiden rakennetta ja toimintaa sekä niiden tyypillisiä lajeja. Alueella voi olla esimerkiksi erilaisten luontotyyppien yhdistelmä, tai luontotyypin toiminta voi olla yhteydessä vesistöön (kuten marskimaa, joka toimii rannikkovesien vuoroveden liikkeiden mukaan). Natura 2000 -alueilla vakiomuotoinen tietolomake on todennäköisesti tärkeä tietolähde ( 120 )

111. Näitä erityispiirteitä määritettäessä voi ilmetä useita mahdollisia käytännön haasteita, kuten parhaiden käytettävissä olevien tietojen määrittäminen kyseisissä olosuhteissa ja tietojen luotettavuuden varmistaminen.

112. Folk , ja C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV . Niissä ammatillinen toiminta on saattanut aiheuttaa haitallisia vaikutuksia kumulatiivisesti pitkän ajan kuluessa ja estää luontotyypin luontaisen toiminnan tai suojeltavien lajien esiintymisen. Sen tarkkaa mittaamista, mitä on estetty tai hävinnyt, ei kuitenkaan vaadita, koska määritelmässä viitataan ”arvioimiseen”. Tässä yhteydessä voidaan viitata myös asiaan C-374/98, komissio v. Ranska Jos vahinko on jo tapahtunut, vahinko itsessään voi estää perustilan arvioinnin. Jos luontotyyppi on vahingoittunut tai tuhoutunut tai lajit ovat joutuneet siirtymään sieltä pois, perustilaa voi olla erittäin vaikea selvittää jälkikäteen kerättyjen tietojen avulla. Tämä voi olla ilmeistä erityisesti olosuhteissa, joita on kuvattu asioissa C-529/15,, ja C-297/19,. Niissä ammatillinen toiminta on saattanut aiheuttaa haitallisia vaikutuksia kumulatiivisesti pitkän ajan kuluessa ja estää luontotyypin luontaisen toiminnan tai suojeltavien lajien esiintymisen. Sen tarkkaa mittaamista, mitä on estetty tai hävinnyt, ei kuitenkaan vaadita, koska määritelmässä viitataan ”arvioimiseen”. Tässä yhteydessä voidaan viitata myös asiaan C-374/98, ( 121 ) , jossa tuomioistuin totesi, että jäsenvaltion ei pitäisi voida hyötyä siitä, että se ei ole noudattanut lintudirektiivin mukaisia velvoitteitaan. Direktiivin yhteydessä toiminnanharjoittaja, joka laittomalla toimella tai laiminlyönnillä tuhoaa mahdollisen tiedonkeruun perustan tai vahingoittaa sitä (esim. täyttämällä suojellun kosteikon taloudellisen hyödyn saamiseksi), ei saisi hyötyä tästä verrattuna laillisesti toimivaan toiminnanharjoittajaan.

113. komissio v. Italia , jossa tuomioistuin katsoi, että lintudirektiivin yhteydessä parhaiden saatavilla olevien tietojen käsite vahvisti yleisluonteisen arvovaltaisen tieteellisen kirjallisuuden merkityksen tilanteessa, jossa ei ole saatavilla tätä nimenomaista aihetta koskevaa kirjallisuutta Tähän liittyy olennaisesti myös asia C-157/89,, jossa tuomioistuin katsoi, että lintudirektiivin yhteydessä parhaiden saatavilla olevien tietojen käsite vahvisti yleisluonteisen arvovaltaisen tieteellisen kirjallisuuden merkityksen tilanteessa, jossa ei ole saatavilla tätä nimenomaista aihetta koskevaa kirjallisuutta ( 122 )

114. Vaikka kohde olisi vahingoittunut vakavasti, perustilasta voi olla mahdollista saada tietoa olemassa olevien maanhavainnointitietojen avulla. Jos tietoja on vähän, voi myös olla aiheellista määrittää perustila käyttämällä tietoja samankaltaisista paikoista (eli ”vertailupaikoista”), joihin vahinko ei ole vaikuttanut, tai käyttämällä malleja ( 123 )

115. Biodiversity Baseline Condition Komissio on julkaissut Excel-taulukon nimeltä ( 124 ) . Tämä tarkoittaa, että unionin tasolla ja kaikkien jäsenvaltioiden tasolla on hyvin laaja tietolähteiden valikoima. Se käsittää myös aluekohtaisia tietoja, kuten kaikkien Natura 2000 -alueiden vakiomuotoiset tietolomakkeet, sekä menetelmiä unionin tasolla ja kansallisella tasolla suojeltavien lajien ja luontotyyppien perustilan määrittämiseksi ( 125 )

116. laadun ja käytetyistä tiedoista tehdyt päätelmät. Tietojen luotettavuuden ja pätevyyden sekä niistä tehtyjen päätelmien suhteen on oltava tarkkana erityisesti silloin, jos toiminnanharjoittaja kieltää, että haitallisia vaikutuksia olisi aiheutunut tai aiheutuu. Tässä yhteydessä voidaan viitata asiaan C-209/02, komissio v. Itävalta , jossa tuomioistuin katsoi, että toimivaltaiset viranomaiset eivät olleet tehneet Natura 2000 -alueella toteutettavan hankkeen todennäköisten vaikutusten tieteellisestä arvioinnista oikeita päätelmiä Parhaiden saatavilla olevien tietojen käsite kattaa myös perustilan määrittelyssä käytettyjen tietojenja käytetyistä tiedoista tehdyt päätelmät. Tietojen luotettavuuden ja pätevyyden sekä niistä tehtyjen päätelmien suhteen on oltava tarkkana erityisesti silloin, jos toiminnanharjoittaja kieltää, että haitallisia vaikutuksia olisi aiheutunut tai aiheutuu. Tässä yhteydessä voidaan viitata asiaan C-209/02,, jossa tuomioistuin katsoi, että toimivaltaiset viranomaiset eivät olleet tehneet Natura 2000 -alueella toteutettavan hankkeen todennäköisten vaikutusten tieteellisestä arvioinnista oikeita päätelmiä ( 126 )

117. Vahinkotapahtuman jälkeisen tilanteen osalta liitteessä I olevan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä autetaan asettamaan perustila asiayhteyteen viittaamalla suojelun tasoon, palvelujen tarjoamiseen ja luonnolliseen uudistumiskykyyn. Ne edustavat yleisiä asiayhteyteen liittyviä perusteita eli sitä, mitä yleisesti tiedetään suojeltavista lajeista tai luontotyypeistä, jotka ovat altistuneet vahinkotapahtuman aiheuttamille haitallisille vaikutuksille (edellä mainittu Excel-taulukko Biodiversity Baseline Condition on tarkoitettu tähän avuksi). ”Suojelun tason” määritelmässä olevat viittaukset jäsenvaltioiden siihen Euroopassa olevaan alueeseen, johon perustamissopimusta sovelletaan, jonkin jäsenvaltion alueeseen ja luontaiseen levinneisyysalueeseen mahdollistavat tämän asiayhteyden määrittämisen eri tasoilla. Esimerkiksi harvinainen paikallinen, maantieteellisesti rajattu luontotyyppi antaa erilaisen kuvan kuin luontotyyppi, joka levittäytyy laajasti sekä jäsenvaltioiden sisällä että niiden välillä.

118. Liitteessä I olevan ensimmäisen kohdan toisessa virkkeessä viitataan haitallisten muutosten määrittämiseen mitattavissa olevien tietojen perusteella ja annetaan siitä esimerkkejä. Virkkeessä korostetaan, että haitalliset vaikutukset koskevat mitattavissa olevia haitallisia muutoksia ja huonontumisia. Tiedot koskevat sekä tiettyjä alueita ja kantoja että yleisemmin kyseisiä lajeja ja luontotyyppejä. Tämä edellyttää sekä alue- että kantakohtaista yleisluonteisempaa tietoa (esim. tieteellisessä kirjallisuudessa olevaa): — Ensimmäisessä luetelmakohdassa viitataan yksilöiden lukumäärään, niiden esiintymistiheyteen tai esiintymisalueeseen. Suojeltavien lajien osalta tämä voi koskea sekä kuolleiden yksilöiden lukumäärää että niiden yksilöiden lukumäärää, joille on aiheutunut vahinkoa tai muuta haittaa. Luontotyyppien osalta esiintymisalue voi koskea suojeltavien lajien luontotyyppejä, lisääntymispaikkoja ja levähdyspaikkoja sekä luontotyyppidirektiivin liitteessä I lueteltuja luontotyyppejä. Se voi myös liittyä luontotyyppien häviämiseen tai huonontumiseen ja näiden luontotyyppien tarjoamien palvelujen huonontumiseen. — Toinen luetelmakohta on vertaileva, ja sen tarkoituksena on yhdistää vahingon kohteina olevat yksilöt ja alue kyseisten lajien ja luontotyyppien laajempaan suojeluun. Viittaus arviointiin paikallisella, alueellisella ja ylemmällä tasolla vastaa ”suojelun tason” määritelmässä olevaa viittausta Euroopan ja jäsenvaltioiden alueisiin ja luontaiseen levinneisyysalueeseen. Merkittävyyden arvioinnin ja määrittämisen on oltava mielekästä paikallisella tasolla. Viittaukset kansalliseen ja Euroopan tasoon tarjoavat lisämahdollisuuden, jonka avulla yksilöt ja luontotyypit voidaan sijoittaa eri maantieteellisiin yhteyksiin. Se ei tarkoita, että haitallisia vaikutuksia olisi osoitettava kansallisella ja Euroopan tasolla. — Kolmannessa luetelmakohdassa keskitytään kyseisten lajien ja luontotyyppien palautumiskykyyn, joka voi selvästikin vaihdella. Joissakin luontotyypeissä on abioottisia piirteitä, jotka eivät pysty uudistumaan. Esimerkkinä voidaan mainita asiassa C-258/11, Sweetman (127), aiheena ollut kalkkikivikallio, jonka todettiin luontotyyppidirektiivin mukaisen arviointiprosessin yhteydessä olevan vaarassa tuhoutua pysyvästi. Tällaisen pysyvän menetyksen voitaisiin ajatella olevan mahdollinen ympäristövastuudirektiivin yhteydessä. — Neljännessä luetelmakohdassa painopiste on aikatekijässä, ja se liittyy läheisesti kolmanteen luetelmakohtaan. Viittaukset nopeuteen ja toimien puuttumiseen mahdollistavat sen, että laji tai luontotyyppi voi palautua nopeasti itsestään. On kuitenkin korostettava, että tämä koskee perustilaa. Siksi on otettava huomioon kyseisen alueen ja kannan erityispiirteet. Ei voida sulkea pois esimerkiksi sitä mahdollisuutta, että palautuminen kestää kauemmin kuin muualla paikallisten tekijöiden vuoksi. Sitä, mitä tarkoitetaan nopealla, ei määritellä, mutta ilmaisu viittaa siihen, että lajilla tai luontotyypillä on ainakin oltava kyky palautua nopeasti. Tällaista kykyä ei ole lajeilla, joiden lisääntymiskierrot ovat pitkiä, eikä hitaasti muodostuvilla luontotyypeillä.

119. Kuten edellä todettiin, arviointiprosessi ei ole päämäärä sinänsä, vaan sitä tarvitaan tapauksen mukaan ehkäisevien toimenpiteiden tarpeen tunnistamiseen, vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömään käsittelyyn ja korjaavien toimenpiteiden toteuttamiseen. Arviointiprosessissa on otettava huomioon, että ensimmäinen ja toinen päämäärä ovat ajan suhteen kriittisiä. ’Suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvan vahingon’ määritelmän tekstissä viitataan liitteessä I esitettyjen arviointiperusteiden ”huomioon ottamiseen”. Näin voitaisiin keskittyä niihin liitteen I näkökohtiin, jotka ovat tarpeen, jotta voidaan nopeasti määrittää ehkäisevien toimenpiteiden tai vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömän käsittelyn tarve. Korjaavia toimenpiteitä varten tarvitaan todennäköisesti perusteellisempi arviointi.

Merkittävyyden määrittäminen

120. Ehkäisevien toimenpiteiden ja vahinkoa aiheuttavien tekijöiden viipymättömään käsittelyyn tähtäävien toimenpiteiden merkittävyys olisi määritettävä, jos arvioinnin tuloksena saadaan – tai pitäisi saada – kohtuullinen käsitys siitä, että ilman näitä toimenpiteitä aiheutuu jäljempänä 121 ja 122 kohdassa mainittuja haitallisia muutoksia ja huonontumisia.

121. Jollei jäljempänä 124 ja 125 kohdassa mainituista merkityksettömyyttä koskevista perusteista muuta johdu, luontotyyppejä koskevien korjaavien toimenpiteiden osalta haitalliset muutokset ovat merkittäviä ja niiden seurauksena aiheutuu huonontumista, jos niiden vaikutus kohteena olevan luontotyypin esiintymisalueeseen on vähintään yksi seuraavista: — luontotyypin esiintymisalueen mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen menetys — luontotyypin rakenteen tai toiminnan mitattavissa oleva huonontuminen — luontotyypin levinneisyysalueen mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen supistuminen — luonteenomaisten lajien mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen menetys tai niiden levinneisyysalueen tai käytettävissä olevien luontotyyppien supistuminen — luontotyypin ja sen luonteenomaisten lajien esiintymisalueeseen, rakenteeseen ja toimintoihin liittyvien luonnonvarapalvelujen mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen huonontuminen — mitattavissa oleva ero haitallisten vaikutusten esiintymisajankohdan sekä sen ajankohdan välillä, jolloin alue, rakenne, toiminnot ja luonteenomaiset lajit palautuvat perustilaan.

122. Jollei jäljempänä 124 ja 125 kohdassa mainituista merkityksettömyyttä koskevista perusteista muuta johdu, suojeltavia lajeja koskevien korjaavien toimenpiteiden osalta haitalliset muutokset ovat merkittäviä ja niiden seurauksena aiheutuu huonontumista, jos niiden vaikutus kohteena olevaan kantaan on vähintään yksi seuraavista: — Mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen kannan menetys (myös yksilön tai yksilöiden menetys) tai kannan terveyden heikkeneminen, joka vaikuttaa lajin kannan kehittymiseen alueella, jolla haittavaikutukset ilmenevät. Kannan menetys voi johtua vahinkotapahtumasta johtuvasta kuolleisuudesta. Kannan terveyden heikentymiseen voi liittyä erilaisia haittoja, kuten toksiinien biokertyvät myrkylliset aineet ja haitalliset geneettiset muutokset, jotka ovat seurausta ristiinhedelmöityksestä sellaisten muuntogeenisten yksilöiden kanssa, joita on tarkoituksellisesti levitetty ympäristöön (128). — Kyseisen lajin levinneisyysalueen mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen pieneneminen. — Kyseisen lajin säilyttämiseksi pitkällä aikavälillä käytettävissä olevien luontotyyppien mitattavissa oleva pysyvä tai väliaikainen väheneminen. — Mitattavissa oleva luonnonvarapalvelujen pysyvä tai väliaikainen huonontuminen, joka liittyy kannan menetykseen, levinneisyysalueen pienenemiseen tai käytettävissä olevien luontotyyppien vähenemiseen. — Mitattavissa oleva ero haitallisten vaikutusten esiintymisajankohdan sekä sen ajankohdan välillä, jolloin kanta, levinneisyysalueen laajuus ja luontotyyppien käytettävyys palautuvat perustilaan.

123. Liitteessä I olevan toisen kohdan mukaan vahingot, joilla on todistettavasti vaikutuksia ihmisten terveyteen, on luokiteltava merkittäviksi vahingoiksi. On mahdollista, että suojeltavan lajin tai luontotyypin haitalliseen muutokseen liittyy vaikutuksia, joilla on vahinkoa aiheuttaneiden tekijöiden vuoksi samanaikaisesti merkitystä ihmisten terveydelle. Esimerkiksi myrkyllisten aineiden aiheuttama luontotyypin pilaantuminen voi samanaikaisesti altistaa ihmiset haitallisille terveysvaikutuksille.

124. Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV , seuraavaa: ”Verbi-ilmaisun ”ei tarvitse” käyttö osoittaa, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus katsoa silloin, kun ne saattavat direktiiviä 2004/35 osaksi kansallista oikeusjärjestystään, että tällaiset vahingot ovat tai eivät ole direktiivin liitteessä I tarkoitetulla tavalla merkittäviä.” Liitteen I viimeisessä kohdassa ilmoitetaan, mitä ei tarvitse pitää merkittävänä. Unionin tuomioistuin totesi asiassa C-297/19,, seuraavaa: ”Verbi-ilmaisun ”ei tarvitse” käyttö osoittaa, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus katsoa silloin, kun ne saattavat direktiiviä 2004/35 osaksi kansallista oikeusjärjestystään, että tällaiset vahingot ovat tai eivät ole direktiivin liitteessä I tarkoitetulla tavalla merkittäviä.” ( 129 ) Tuomioistuin katsoi myös, että tämän kohdan säännöksiä on tulkittava suppeasti ( 130 )

125. Liitteen I viimeisen kohdan sisällöstä voidaan todeta seuraavaa: — Ensimmäisessä luetelmakohdassa viitataan kielteisiin muutoksiin, jotka ovat vähäisempiä kuin normaalit luonnolliset vaihtelut. Tämä koskee edellä 65 kohdassa mainitun perustilan mahdollista ei-pysyvää luonnetta. Painopiste on kielteisten muutosten koossa suhteessa luonnollisiin vaihteluihin. — Toisessa luetelmakohdassa viitataan kielteisiin muutoksiin, jotka johtuvat luonnollisista syistä tai alueen normaalista hoidosta. Tuomioistuin tarkasteli tätä luetelmakohtaa yksityiskohtaisesti asiassa C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig Holstein e.V. Asia koski julkisen elimen maatalouden palvelemiseksi suorittamaa Natura 2000 -kosteikon säännöllistä kuivatusta. Kuivatuksen seurauksena vedenpinta laski, mikä vaikutti haitallisesti suojeltavaan lintulajiin, mustatiiraan (Chlidonias niger). Tuomioistuimen tuomion mukaan termi ”normaali hoito” liittyy sekä luontotyyppiä koskeviin rekistereihin tai tavoiteasiakirjoihin (jotka koskevat toimivaltaisten viranomaisten määräämiä hoitoon liittyviä toimenpiteitä) että omistajien tai toiminnanharjoittajien aiempiin hoitoon liittyviin toimenpiteisiin (131). Tuomiossa todetaan: ”Jottei adjektiivilta ”normaali” vietäisi tehokasta vaikutusta ympäristönsuojeluun liittyvissä kysymyksissä, on kuitenkin lisättävä, että hoitoa voidaan pitää normaalina vain, jos se on hyvien käytäntöjen, erityisesti maataloudessa noudatettavien hyvien käytäntöjen, mukaista.” (132) Tuomioistuin totesi myös, että luontotyyppi- ja lintudirektiivin soveltamisalaan kuuluvan alueen hoito voi kattaa maataloustoiminnan, myös kastelun, mutta sitä voidaan pitää normaalina vain, jos se on näiden direktiivien tavoitteiden ja niissä säädettyjen velvoitteiden mukaista (133). Tämä tuomio koskee kaikkia luontodirektiivien soveltamisalaan kuuluvia alueita, ei ainoastaan Natura 2000 -alueita (134). Natura 2000 -alueiden osalta on syytä mainita alueen asianmukaisten suojelutavoitteiden merkitys. — Kolmannessa luetelmakohdassa viitataan siihen, miten luontotyypit tai lajit palautuvat luonnostaan lyhyessä ajassa perustilaa vastaavaan tai parempaan tilaan.

Poikkeukset

126. Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein, tuomioistuin katsoi, että näitä poikkeuksia on tulkittava suppeasti Ilmaisun ”suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuva vahinko” määritelmässä säädetään poikkeuksista viittaamalla luontotyyppidirektiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohtaan ja 16 artiklaan sekä lintudirektiivin 9 artiklaan. Asiassa C-297/19,tuomioistuin katsoi, että näitä poikkeuksia on tulkittava suppeasti ( 135 )

127. Viittauksista näihin luontodirektiivien säännöksiin voidaan tehdä useita päätelmiä.

128. Ensinnäkin pelkästään luvan olemassaolo jonkin edellä mainitun säännöksen perusteella ei sulje haitallisia vaikutuksia yleisesti suojeltaville lajeille ja luontotyypeille aiheutuvien vahinkojen soveltamisalan ulkopuolelle. Jotta haitalliset vaikutu