EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 3.8.2020 COM(2020) 349 final KOMISSION VUOSITTAINEN KATSAUS jäsenvaltioiden vuosittaisiin vientiluotoista laadittuihin toimintakertomuksiin asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisesti







1. Johdanto Tiettyjen suuntaviivojen soveltamisesta julkisesti tuettuihin vientiluottoihin ja neuvoston päätösten 2001/76/EY ja 2001/77/EY kumoamisesta 16. marraskuuta 2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1233/2011 liitteessä I säädetään, että kunkin jäsenvaltion on annettava komissiolle vuosittainen toimintakertomus avoimuuden parantamiseksi unionin tasolla. Komissio puolestaan esittää näiden tietojen pohjalta Euroopan parlamentille vuosittaisen katsauksen. Tämä vuosittainen katsaus kattaa kalenterivuoden 2018. Katsaus koskee asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettua vientiluottotoimintaa eli ”keskipitkän ja pitkän aikavälin” toimia, joissa takaisinmaksuaika on kaksi vuotta tai enemmän. Katsauksessa ei ole huomioitu lyhytaikaisia vientiluottotoimia eikä toimintaa, jota tietyt vientiluottolaitokset harjoittavat vientiluototuksen ulkopuolella (esim. investointitakuut). On myös huomattava, että joissakin jäsenvaltioissa vientiluottolaitoksen tehtäviä hoitaa vakuutusyhtiö tai rahoituslaitos, jolle on annettu julkinen tehtävä. Tämä katsaus kattaa ainoastaan tällaisten yhtiöiden julkisen sektorin toiminnot. Komissio on ottanut huomioon päätöslauselman , jonka Euroopan parlamentti antoi 2. heinäkuuta 2013 ensimmäisestä asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisesta kertomuksesta, ja on kiinnittänyt jäsenvaltioiden huomion kyseiseen päätöslauselmaan sisältyviin suosituksiin, kuten suositukseen, jonka mukaan neuvoston vientiluottotyöryhmän ja komission olisi kuultava Euroopan ulkosuhdehallintoa (EUH) raportointimenetelmän kehittämisestä edelleen. Tätä kirjoitettaessa jäsenvaltiot tarkastelevat parhaillaan raportointimenetelmän päivitystä. 2. Kalenterivuotta 2018 koskevat vuosittaiset toimintakertomukset Vuosittaiset toimintakertomukset on saatu seuraavilta jäsenvaltioilta: Alankomaat, Belgia, Bulgaria, Espanja, Italia, Itävalta, Kroatia, Luxemburg, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta. Muut seitsemän jäsenvaltiota – Irlanti, Kreikka, Kypros, Latvia, Liettua, Malta ja Viro – eivät tarjonneet asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettua aktiivista vientiluotto-ohjelmaa vuonna 2018.



3. Analyysi vuosittaisista toimintakertomuksista a) Yleiset ja rahoitusta koskevat tiedot Sovellettavassa sääntelykehyksessä (asetus (EU) N:o 1233/2011) vahvistetaan vientiluottotoimien ja -ohjelmien yleiset säännöt. Vaikka useimmat EU:n jäsenvaltiot ovat perustaneet vientiluottolaitoksen, niiden tarjoamien vientiluotto-ohjelmien soveltamisala ja tyyppi sekä laitoksen organisaatiorakenne vaihtelevat eri jäsenvaltioissa. Joissakin jäsenvaltioissa vientiluottolaitos on julkishallinnon yksikkö tai virasto. Toisissa taas – kuten edellä todettiin – vakuutusyhtiö tai rahoituslaitos hoitaa tätä julkisen palvelun tehtävää valtion valvonnassa. Ei ole epätavallista, että jäsenvaltioilla, jotka tarjoavat erilaisia vientiluottotukia, on useampi vientiluottolaitos (esim. yksi laitos tarjoaa julkista tukea takuina tai vakuutuksia kaupallisille lainoille ja toinen esimerkiksi myöntää lainoja suoraan tai tarjoaa korontasausjärjestelyjä (interest make-up schemes)). Vuonna 2018 asetuksessa (EU) N:o 1233/2011 tarkoitettuja vientiluotto-ohjelmia oli 21:ssä EU:n jäsenvaltiossa. Näitä ohjelmia hallinnoi yhteensä 29 eri laitosta ja julkishallinnon yksikköä. Useimmat jäsenvaltiot tarjoavat yhä laajemman valikoiman vientiluotto-ohjelmia. Yleisin EU:n vientiluottolaitosten tarjoama vientiluottotuen tyyppi on edelleen pure cover (eli liikepankki rahoittaa vientitoimen ja vientiluottolaitos antaa takuun tai vakuutuksen kaltaisen suojan). Kaikki 21 jäsenvaltiota, jotka antoivat asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaisia vientiluottoja, tarjosivat raportointikaudella tämäntyyppistä tukea. Valtaosa jäsenvaltioista tarjosi myös muita asetuksen (EU) N:o 1233/2011 ja julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevan OECD:n järjestelyn soveltamisalaan kuuluvia tukimuotoja, kuten suoraa lainanantoa tai rahoitusta (jossa rahoituksen tarjoaa suoraan vientiluottolaitos eikä liikepankki) tai jälleenrahoitusta . Monet jäsenvaltiot tarjoavat myös hankerahoitusta ja erilaisia sidotun avun muotoja. Lähes kaikki jäsenvaltiot tarjoavat ohjelmia, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon pk-yritysten erityistarpeet.

Yleisesti ottaen käytänteet ja luotonmyöntämiskäytännöt ovat muuttumassa yhä yhteneväisemmiksi jäsenvaltioissa, kun julkisesti tuettuja vientiluottoja koskeva järjestely kattaa yhä useampia kysymyksiä. Olisi kuitenkin pidettävä mielessä seuraavat eroavaisuudet, koska täysimittaisen vertailun tekeminen on niiden vuoksi vaikeaa. Ensinnäkin jäsenvaltiot ovat kehittäneet – edellisessä kappaleessa mainittujen yleisten vientiluottotukimuotojen rajoissa – hyvin erilaisia vientiluotto-ohjelmia. Tietty tuote saattaa lisäksi kuulua useiden vientiluottolaitosten valikoimaan, mutta siihen saattaa liittyä erilaisia ehtoja. Toiseksi vientiluotto-ohjelman vaikutukset riippuvat luonnollisesti myös kansantalouden erityispiirteistä ja yksityisten rahoitusmarkkinoiden kapasiteetista. Nämä varaukset huomioon ottaen jäljempänä olevassa taulukossa esitetään yhteenlaskettu vastuiden nimellismäärä 31. joulukuuta 2018, ja siitä saa ainakin yleiskuvan suurimpien pure cover -tyyppisten vientiluottojärjestelmien suuruusluokasta. Pure cover -muodossa annettu julkinen tuki vuonna 2018 (miljardia euroa) EU:n suurimmat tuet yhteenlaskettujen vastuiden nimellismäärän mukaisessa järjestyksessä Saksa 86,5 Ranska 65,1 Ruotsi 28,1 Italia 26,4 Alankomaat 24,4 Kuten edellä mainitaan, EU:n vientiluottolaitosten toiminta on monitahoista ja ulottuu myös asetuksen (EU) N:o 1233/2011 raportointivelvoitteiden soveltamisalan ulkopuolelle. Raportointivelvoitteet koskevat lähinnä keskipitkän ja pitkän aikavälin vientiluottotoimia (siten kuin ne on määritelty julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevassa järjestelyssä). Monet EU:n vientiluottolaitokset tarjoavat kuitenkin myös muita tuotteita, kuten lyhytaikaisia vientiluottoja ja remburssitakuita, valmistusriskit kattavia takauksia ja investointitakuita. Olisi huomattava myös, että useat jäsenvaltiot ovat kehittäneet alakohtaisia vientiluottotuotteita, esimerkiksi lentokone- ja laivanrakennusteollisuudelle ja rautatieinfrastruktuurille. Tämä saattaa heijastaa julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevassa järjestelyssä tehtyjä erillisiä alakohtaisia sopimuksia, joissa joitakin ehtoja, kuten erityisesti enimmäistakaisinmaksuaikaa, mukautetaan tiettyjen alojen erityistarpeisiin. Yksityiskohtaista tietoa on vuosittaisten toimintakertomusten laatimiseen käytetyn raportointimallin II ja IV jaksoissa sekä yleisissä vuosikertomuksissa, joihin useat jäsenvaltiot nimenomaisesti viittaavat. Vuosittaisissa toimintakertomuksissa on yleisesti ottaen relevanttia tietoa vientiluotto-ohjelmien rahoituksesta. Olisi kuitenkin korostettava, että asetuksen (EU) N:o 1233/2011 mukaan tiedot esitetään kunkin jäsenvaltion kansallisen lainsäädäntökehyksen mukaisesti. Tämän vuoksi esitystavassa on joitakin eroja. Komissiolla ei kuitenkaan ole mitään erityistä huomautettavaa vuosittaisten toimintakertomusten rahoitusnäkökohdista. b) Miten kohdellaan ”ympäristöriskejä, jotka voivat sisältää muita asian kannalta merkityksellisiä riskejä” Asetuksen (EU) N:o 1233/2011 liitteessä I olevan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on vuosittaisissa toimintakertomuksissaan ”kuvattava, miten ympäristöriskit, jotka voivat sisältää muita asian kannalta merkityksellisiä riskejä, otetaan huomioon niiden vientiluottolaitosten julkisesti tuetuissa vientiluottotoimissa”. Jäsenvaltiot raportoivat, että ne kehittävät jatkuvasti sisäisiä prosessejaan käsillä olevien ympäristöriskien kartoittamiseksi ja arvioimiseksi. Jos riskejä ei voida hyväksyä tai ne ovat kohtuuttoman suuret, tuki evätään. Jos riskejä voidaan pitää hyväksyttävinä, vientiluottotuelle asetetaan tavallisesti tiettyjä ehtoja, ja sen myöntäminen riippuu lieventämistoimenpiteiden toteuttamisesta ja tiettyjen vaatimusten noudattamisesta. Jäsenvaltioiden toimintalinjoissa on hyödynnetty lisäksi kansainvälisiä vaatimuksia ja laajempaa EU:n säännöstöä. Viittaukset EU:n tavoitteisiin, vaatimuksiin ja suuntaviivoihin toimintakertomuksissa osoittavat, että huomioon otetaan niin ei-sitova kuin sitova säännöstö ja että lain henki on yhtä tärkeä kuin sen kirjain. Konkreettisesta lähentymisestä on osoituksena esimerkiksi tiettyjen arviointimenettelyjen käyttö toimen tyypin ja luokituksen mukaan, kuten jotkin jäsenvaltiot nimenomaisesti ilmoittavat. Asetuksen (EU) N:o 1233/2011 liitteessä I olevassa 2 kohdassa mainitaan sekä ympäristöriskit että ”muut merkitykselliset riskit”. Jäsenvaltiot ovat aiempien vuosien tapaan yleisesti ottaen tulkinneet ympäristöriskejä ja niihin liittyviä riskejä laajasti. Monet jäsenvaltiot raportoivat myös aiheellisiksi katsomissaan tapauksissa, että ne seuraavat riskien arviointia toimen elinkaaren aikana erityisten ohjeiden mukaisesti. Toimia arvioidaan niin ympäristönäkökohtien kuin monien muidenkin näkökohtien kannalta. Monet jäsenvaltiot viittaavat esimerkiksi nimenomaan sosiaalisiin vaikutuksiin samoin kuin ihmisoikeuksiin . Näitä riskejä saattavat arvioida ulkopuoliset riippumattomat asiantuntijat tai yhä useammin kunkin vientiluottolaiton omat asiantuntijat .

Monet jäsenvaltiot viittaavat lisäksi erityisesti ympäristö- ja sosiaalisia asioita sekä julkisesti tuettuja vientiluottoja koskevista yhteisistä lähestymistavoista annettuun OECD:n suositukseen (”yhteiset lähestymistavat”) (Recommendation on Common Approaches for Officially Supported Export Credits and Environmental and Social Due Diligence (”the Common Approaches”)), joka on hyväksytty ja vakiintunut arviointiväline OECD:n jäsenten piirissä ja jolla on normatiivista vaikutusta OECD:n ulkopuolellakin. Raportoinnista käy ilmi, että monet jäsenvaltiot menevät yhteisiä lähestymistapoja pidemmälle, jotta yhä suurempi osa toimista voidaan tarkastaa tarkemmin. Jäsenvaltiot käyttävät niiden lisäksi vertailukohtana muita kansainvälisiä vaatimuksia. Näitä ovat muun muassa Maailmanpankin suojatoimet , yritystoimintaa ja ihmisoikeuksia koskevat YK:n suuntaviivat , YK:n Global Compact -aloitteen periaatteet , Kansainvälisen työjärjestön julistus työelämän perusperiaatteista ja ‑oikeuksista , päiväntasaajan periaatteet , Kansainvälisen rahoitusyhtiön ympäristöstandardeja ja sosiaalista tuloskuntoa koskevat standardit sekä OECD:n toimintaohjeet monikansallisille yrityksille . Jotkin jäsenvaltiot viittaavat myös ilmastonmuutosta koskeviin aloitteisiin, mukaan luettuna viittaus YK:n ilmastonmuutosta koskevaan puitesopimukseen. Jotkin jäsenvaltiot mainitsevat myös olevansa sitoutuneita parantamaan ja kehittämään nykyisiä sääntöjä. c) Muita vuosittaisiin toimintakertomuksiin sisältyviä tietoja Tarkasteltavana olevista 21 vuosittaisesta toimintakertomuksesta käy edellä 3 kohdan a ja b alakohdassa esitettyjen tietojen lisäksi ilmi, että jäsenvaltiot ovat kehittäneet vientiluottopolitiikkaansa yleisemmin ympäristöä, lahjonnan torjuntaa ja alhaisen tulotason maihin suuntautuvaa kestävää luotonantoa koskevien säännösten osalta. Kolmella OECD:n suosituksella on tärkeä – mutta ei yksinomainen – rooli. Nekin kolme jäsenvaltiota – Bulgaria, Kroatia ja Romania – jotka eivät ole OECD:n jäseniä, soveltavat kyseisiä suosituksia tai aikovat tehdä niin. Kroatia ja Romania soveltavat yhteisiä lähestymistapoja ja lahjonnan vastaista OECD:n suositusta, ja Bulgaria on pannut täytäntöön lahjonnan vastaisen OECD:n suosituksen. Useat jäsenvaltiot toteavat, että yhteisiä lähestymistapoja sovelletaan OECD:n määrittelemää soveltamisalaa laajemmin. Yleisesti ottaen vaikuttaa siltä, että jäsenvaltiot ovat tehostaneet pyrkimyksiään torjua lahjontaa ja korruptiota ottamalla käyttöön uusia säännösten noudattamista koskevia toimenpiteitä lahjonnan ja korruption vastaisen politiikan tiukentamiseksi. Useat jäsenvaltiot edellyttävät ennen tuen myöntämistä vakuutetulta lausuman siitä, että toimeen ei liity lahjontaa. Siinä todetaan nimenomaisesti tuen automaattisesta mitätöinnistä, jos lahjontaa havaitaan. Yhä useammat jäsenvaltiot mainitsevat myös, että on tärkeää seurata lahjonnan vastaisia toimia koskevia parhaita käytäntöjä ja käydä niistä vuoropuhelua pankkien ja rahoituslaitosten kanssa. Jäsenvaltiot mainitsevat lisäksi yhä useammin muita politiikan tavoitteita tai näkökohtia, jotka täydentävät yhteisissä lähestymistavoissa esitettyjä. Esimerkkeinä voidaan mainita sosiaalinen kestävyys ja verovilpin estäminen . Kyseiset vientiluottolaitokset ovat monissa tapauksissa itse kehittäneet vastaavia välineitä. Esimerkkinä tästä voidaan mainita yritysten yhteiskuntavastuuta koskeva politiikka , johon tyypillisesti kuuluu sisäisten toimien lisäksi tiivistä vuoropuhelua vientiluottolaitoksen asiakkaiden kanssa. Ympäristönsuojelun osalta uusiin suuntauksiin kuuluvat kestävyyden ja päästöjen vähentämisen painottaminen. Kuten edellistenkin raportointien yhteydessä, monet jäsenvaltiot korostavat erityisesti ihmisoikeuksien merkitystä. Käytännössä kaikissa kertomuksissa asetutaan nytkin tukemaan ihmisoikeusulottuvuuden kehittämistä uusien yhteisten lähestymistapojen puitteissa. Monet jäsenvaltiot ovat – yhteisten lähestymistapojen noudattamisen ohella – kehittäneet omia erityisiä lahjonnan ja korruption vastaisia välineitä, kuten väärinkäytösten paljastamista koskevia toimenpiteitä. Rahanpesun vastaiset toimenpiteet mainitaan myös edelleen ensisijaisina terrorismin rahoituksen estämisen rinnalla . Jäsenvaltioiden toimintapolitiikka näyttää olevan lähentymässä, minkä osoittaa esimerkiksi Maailmanpankin ja Kansainvälisen valuuttarahaston vaatimusten tiivis noudattaminen alhaisen tulotason maille suuntautuvan kestävän luotonannon periaatteissa, minkä monet jäsenvaltiot ovat maininneet. Jäsenvaltiot varmistavat myös huolellisesti, että vientiluottolaitokset toimivat mahdollisimman avoimesti ja noudattavat liiketoimissa mahdollisesti tarvittavaa luottamuksellisuusperiaatetta. Aiempien vuosien tapaan useat jäsenvaltiot kiinnittävät tähän erityistä huomiota vuotta 2018 koskevissa vuosittaisissa toimintakertomuksissaan. Jäsenvaltiot näyttävät raportointinsa perusteella sisällyttäneen OECD:n yhteiset lähestymistavat vientiluottopolitiikkaansa. Lisäksi jäsenvaltiot näyttävät menevän yhteisiä lähestymistapoja pidemmälle vaihtamalla keskenään parhaita käytäntöjä ja arviointimenetelmiä. Yhteiset lähestymistavat nähdään yhä useammin vähimmäisvaatimuksena. Jäsenvaltiot soveltavat monilla aloilla omia lisätoimenpiteitään sen varmistamiseksi, että vientiluottotukea saavat vain sellaiset toimet, jotka täyttävät erilaiset niin ympäristöä kuin sosiaalisia näkökohtia koskevat tiukat vaatimukset. d) Miten vientiluottolaitokset noudattavat unionin tavoitteita ja velvoitteita Avoimuuden lisäämiseksi EU:n tasolla jäsenvaltion on asetuksen (EU) N:o 1233/2011 nojalla annettava komissiolle vuosittainen toimintakertomus, jossa se antaa kansallisen lainsäädäntökehyksensä mukaisesti tietyt vientiluottotoimintansa rahoitusta ja toimintaa koskevat tiedot, joihin kuuluvat myös tiedot siitä, miten ympäristöriskejä on käsitelty. Liitteessä I olevan 3 kohdan mukaan ”komissio esittää näiden tietojen pohjalta Euroopan parlamentille vuosittaisen katsauksen, jossa arvioidaan myös, miten vientiluottolaitokset noudattavat unionin tavoitteita ja velvoitteita”.