EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 7.12.2016 COM(2016) 776 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1308/2013 mukaisten mehiläishoitoa koskevien toimenpiteiden täytäntöönpanosta



Sisällys 1.JOHDANTO 2.METODOLOGIA 3.EU:N MEHILÄISHOITOALAN YLEISKATSAUS 3.1Tuotanto ja hinnat 3.2Kauppa 3.3Mehiläispesien laskenta 3.4Mehiläishoitajien laskenta 4.KANSALLISTEN MEHILÄISHOITO-OHJELMIEN TOTEUTTAMINEN 4.1Oikeusperusta 4.2Tavoitteet ja toimenpiteet 4.3Kansallisille mehiläishoito-ohjelmille varattu unionin rahoitus ja sen käyttöaste 4.4Unionin tuen jakautuminen jäsenvaltioittain 4.5Menot toimenpidetyypeittäin 5.YMP:N VUODEN 2013 UUDISTUKSEN YHTEYDESSÄ TOTEUTETUT TÄRKEIMMÄT MUUTOKSET 5.1Tukikelpoiset toimenpiteet 5.2Menetelmä mehiläispesien määrän ja EU:n rahoituksen jakautumisen määrittämiseksi 6.PÄÄTELMÄT

1.JOHDANTO Euroopan unionin mehiläishoitoala on muihin maatalouden aloihin verrattuna pieni, mutta se täyttää osan EU:n maatalousalan pölytystarpeista. EU:n mehiläishoitajat kohtaavat monia haasteita yrittäessään säilyttää mehiläispesänsä ja hunajantuotantonsa. Kasvavat kustannukset, kova kilpailu kolmansista maista tulevan halvan hunajan kanssa, mehiläisyhdyskuntien häviäminen, taudit ja mehiläispesien tuholaiset yhdistettynä medenkeruuympäristön huononemiseen asettavat alalle paineita. Yhteisessä maatalouspolitiikassa (YMP) on käytettävissä useita välineitä, joilla voidaan tukea mehiläishoitoalaa ja pienentää eräiden maatalouden toimintatapojen mahdollista kielteistä vaikutusta hoidettuihin pölyttäjiin. EU on tukenut mehiläishoitoalaa suoraan jo vuodesta 1997. Peräkkäisten markkinoiden sääntelyjen ansiosta jäsenvaltiot pystyivät laatimaan kansallisia ohjelmia mehiläishoitoaloilleen. Näiden ohjelmien tavoitteena on parantaa mehiläistuotteiden yleisiä tuotanto- ja markkinointiolosuhteita. Hunajan lisäksi näihin tuotteisiin luetaan myös kuningatarhyytelö, siitepöly, kittivaha ja mehiläisvaha. Euroopan unioni rahoittaa näistä kolme vuotta kestävistä ohjelmista 50 prosenttia. Maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1308/2013 225 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että komissio toimittaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle joka kolmas vuosi ja ensimmäisen kerran 21. joulukuuta 2016 kertomuksen 55–57 artiklassa vahvistettujen mehiläishoitoalaa koskevien toimenpiteiden täytäntöönpanosta, mukaan lukien viimeisin kehitys mehiläispesien tunnistamisjärjestelmien alalla. Tämä kertomus on mainitun velvoitteen mukainen. Se kattaa mehiläishoitovuodet 2013, 2014 ja 2015. Kansallisten mehiläishoito-ohjelmien kesto on kolme vuotta, joten nämä mehiläishoitovuodet vastaavat edellisten kolmivuotisten mehiläishoito-ohjelmien (2011–2013) viimeistä vuotta ja nykyisen ohjelman (2014–2016) kahta ensimmäistä vuotta. Tämä kertomus on kuudes mehiläishoito-ohjelmien toteuttamisesta laadittu komission kertomus Euroopan parlamentille. Kaikki jäsenvaltiot ilmoittivat kansalliset mehiläishoito-ohjelmansa kausille 2011–2013 ja 2014–2016. Tämä on merkki jäsenvaltioiden kiinnostuksesta ja alan tarpeista. Tämän kertomuksen kattamien kolmen mehiläishoitovuoden aikana maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1234/2007 (YMJ-asetus) oli yhä voimassa. Siksi YMP:n vuoden 2013 uudistuksen yhteydessä käyttöön otettuja mehiläishoitoalaa koskevia muutoksia ei ollut vielä pantu täytäntöön. Tässä kertomuksessa kuitenkin esitetään YMP:n uudistuksen myötä käyttöön otetut tärkeimmät lainsäädäntöön tehdyt muutokset sekä mehiläispesien tunnistamisjärjestelmien viimeisin kehitys. 2.METODOLOGIA Tämä kertomus perustuu seuraaviin lähteisiin: – Jäsenvaltioiden komissiolle ilmoittamat kausien 2011–2013, 2014–2016 ja 2017–2019 kansalliset mehiläishoito-ohjelmat. Kunkin kansallisen mehiläishoito-ohjelman tulee sisältää jäsenvaltion suorittama tutkimus alueensa mehiläishoitoalan tuotanto- ja markkinointirakenteesta. – Jäsenvaltioille aiheutuneet kulut komissiolle ilmoitetuista toimenpiteistä, joita ne ovat toteuttaneet kansallisessa mehiläishoito-ohjelmassaan. – Hunajan tuotantoa ja kansainvälistä kauppaa koskevat tiedot Eurostatilta, Comextilta ja FAO:lta. Tarkempia numerotietoja ja yhteenvetotaulukoita hunajan markkinoista ja kansallisista mehiläishoito-ohjelmista on komission verkkosivustolla. 3. EU:N MEHILÄISHOITOALAN YLEISKATSAUS 3.1 Tuotanto ja hinnat EU on noin 250 000 tonnin vuosituotannollaan Kiinan jälkeen maailman suurin hunajan tuottaja. EU ei tuota tarpeeksi hunajaa kattaakseen oman kulutuksensa. Vuonna 2015 sen omavaraisuusaste oli noin 60 prosenttia.

Suurimmat hunajaa tuottavat EU:n jäsenvaltiot (RO, ES, HU, DE, IT) sijaitsevat pääasiassa unionin eteläosissa, missä ilmasto on suotuisa mehiläishoidolle. Yleisellä tasolla EU:n hunajantuotanto on kasvanut hitaasti, joskin vuosittaista vaihtelua on esiintynyt sääolosuhteiden mukaan. Mehiläishoitajien voi kuitenkin pian olla vaikeampaa säilyttää tämä tuotannon taso, sillä haasteina ovat mehiläisten terveys ja elinympäristöjen häviäminen maatalouden tehostamisen seurauksena. Tuotanto-olosuhteet huononevat, tuotantokustannukset kasvavat ja kolmansista maista tuodaan yhä enemmän halvempaa hunajaa, mikä lisää kilpailua. Hunajan hinta vaihtelee huomattavasti laadusta ja myyntipaikasta riippuen. Monikukkahunaja maksaa Puolassa tukussa 2,54 euroa/kg ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa tuotantopaikassa 15,18 euroa/kg. Kuva 1: Hunajantuotanto EU:ssa vuosina 2014 ja 2015 Lähde: Jäsenvaltioiden tutkimukset, joista on ilmoitettu vuosien 2017–2019 kansallisissa mehiläishoito-ohjelmissa. 3.2 Kauppa Tuonti EU on maailman suurin hunajan tuoja. EU:n tuonti on kasvanut vuosi vuodelta. Vuonna 2015 EU:hun tuotiin noin 200 000 tonnia hunajaa, mikä on noin 75 prosenttia EU:n kokonaistuotannosta. Puolet tuonnista oli Kiinasta (noin 100 000 tonnia). Kaksi seuraavaksi suurinta toimittajaa olivat Meksiko ja Ukraina. Kolmansista maista tuotava hunaja on paljon halvempaa kuin EU:ssa tuotettu hunaja. Vuonna 2015 kiinalaisen tuontihunajan keskimääräinen yksikköhinta oli 1,64 euroa/kg, kun taas EU:ssa myytävän monikukkahunajan tukkuhinta oli 3,78 euroa/kg. Korkeiden tuotantokustannusten vuoksi EU:n tuottajien on vaikea kilpailla tuontihunajan kanssa. Vienti EU:n vienti on mitätöntä tuontiin verrattuna Vuonna 2015 EU:sta vietiin noin 20 000 tonnia hunajaa, mikä on noin 8 prosenttia EU:n kokonaistuotannosta. EU:sta hunajaa viedään lähinnä markkinoille, joilla on kysyntää korkealaatuiselle hunajalle, esimerkiksi Sveitsiin, Saudi-Arabiaan, Japaniin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Vuonna 2015 vientihunajan keskimääräinen yksikköhinta oli 5,77 euroa/kg. 3.3 Mehiläispesien laskenta Vuosien 2014–2016 ohjelmista saatujen tietojen mukaan EU:ssa oli noin 16 miljoonaa mehiläispesää. Viisi jäsenvaltiota, joissa on eniten mehiläispesiä, sijaitsevat lähinnä EU:n eteläosissa: Espanja, Ranska, Kreikka, Romania ja Italia. Komissiolla ei ole uusia tietoja mehiläispesien määrästä edelliseen kertomukseen verrattuna. Päivitetyt tiedot ovat saatavilla vasta vuonna 2017. Kuva 2: EU:n mehiläispesien määrän kehitys

Lähde: Jäsenvaltioiden tutkimukset, joista on ilmoitettu kansallisissa mehiläishoito-ohjelmissa 3.4 Mehiläishoitajien laskenta Vuosien 2017–2019 ohjelmista saatujen tietojen mukaan unionissa oli noin 600 000 mehiläishoitajaa. EU:n mehiläishoitajien määrä on ollut laskussa. Monen ikänsä vuoksi alalta lähtevän mehiläishoitajan tilalle ei tule uutta tulokasta. Kuva 3: EU:n mehiläishoitajien määrän kehitys Lähde: Jäsenvaltioiden tutkimukset, joista on ilmoitettu kansallisissa mehiläishoito-ohjelmissa Tilanne vaihtelee huomattavasti jäsenvaltion mukaan. Saksa on yksi harvoista jäsenvaltioista, joissa on onnistuttu pysäyttämään mehiläishoitajien määrän lasku. Saksan mehiläishoitajien yhdistys asetti etusijalle mehiläishoitajien rekrytointistrategian ja tarjosi uusille tulokkaille kursseja, mikä johti aktiivisten mehiläishoitajien määrän kasvuun. Osa näistä toimista rahoitettiin ohjelmien teknisen avun toimenpiteestä. Vuonna 2015 Euroopan mehiläishoitajista 96 prosentilla oli alle 150 mehiläispesää, mikä katsotaan ei-ammattimaiseksi mehiläishoidoksi. Vain 4 prosentilla EU:n mehiläishoitajista oli yli 150 mehiläispesää, minkä vuoksi heidät voitiin luokitella ammattimaisiksi mehiläishoitajiksi. Jotkut mehiläishoitoyhdistykset kuitenkin kyseenalaistavat tämän rajan ja katsovat, että 40 pesää olisi sopivampi määrä. Suurin osa EU:n mehiläishoitajista (72 prosenttia) kuuluu mehiläishoitoyhdistyksiin. 4.KANSALLISTEN MEHILÄISHOITO-OHJELMIEN TOTEUTTAMINEN 4.1Oikeusperusta Tässä kertomuksessa käsiteltävinä mehiläishoitovuosina 2013, 2014 ja 2015 neuvoston asetus (EY) N:o 1234/2007 oli yhä voimassa. Siksi YMP:nvuoden 2013 uudistuksen yhteydessä käyttöön otettuja mehiläishoitoalaa koskevia muutoksia ei ollut vielä pantu täytäntöön. Uuden asetuksen (EU) N:o 1308/2013 55–57 artiklalla korvataan ja kumotaan asetuksen (EY) N:o 1234/2007 105–110 artikla. Asetuksen (EU) N:o 1308/2013 231 artiklassa kuitenkin todetaan, että kaikkiin ennen 1. tammikuuta 2014 hyväksyttyihin monivuotisiin ohjelmiin sovelletaan asetuksen (EY) N:o 1234/2007 säännöksiä kyseisten ohjelmien päättymiseen saakka. Tämä siirtymäsäännös otettiin käyttöön käynnissä olevien ohjelmien jatkuvuuden varmistamiseksi. Koska kausien 2011–2013 ja 2014–2016 mehiläishoito-ohjelmat hyväksyttiin ennen 1. tammikuuta 2014, niihin sovellettiin yhä asetuksen (EY) N:o 1234/2007 säännöksiä sekä toimista, joiden tavoitteena on parantaa mehiläistuotteiden tuotannon ja kaupan pitämisen edellytyksiä, annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 797/2004 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun komission asetuksen (EY) N:o 917/2004 säännöksiä. 4.2Tavoitteet ja toimenpiteet Ohjelmien tavoitteena on parantaa mehiläishoitotuotteiden tuotannon ja kaupan pitämisen yleisiä edellytyksiä unionissa. Tukikelpoisia toimenpiteitä on kuusi, ja ne voidaan sisällyttää kansallisiin mehiläishoito-ohjelmiin. Ohjelmiaan laatiessaan jäsenvaltiot kuulevat mehiläishoitoyhdistyksiään ja valitsevat tukikelpoisten toimenpiteiden luettelosta niiden mielestä sopivimmat toimet. Esimerkiksi Alankomaat päätti toteuttaa mehiläishoitovuosina 2014 ja 2015 vain yhden toimenpiteen – soveltavan tutkimuksen.

Tukikelpoiset kuusi toimenpidettä ovat yhä samat kuin komission edellisessä, vuonna 2013 laatimassa kertomuksessa: Teknisen tuen tarkoituksena on parantaa tekniikkaa ja näin tehostaa tuotantoa ja kaupanpitoa. Siihen kuuluu muun muassa peruskurssien järjestäminen aloitteleville mehiläishoitajille ja jatkokoulutuksen tarjoaminen kokeneille mehiläishoitajille ja tuottajaryhmittymien ja osuuskuntien vastuuhenkilöille. Kursseilla käsitellään etenkin seuraavia osa-alueita: mehiläisten kasvatus, tautien torjunta ja hunajan keruu, pakkaus, säilytys, kuljetus ja myynti. Mehiläishoitajien ja alan asiantuntijaverkostojen kouluttaminen tarjoaa tilaisuuden teknisiin näkökohtiin liittyvän taitotiedon jakamiseen. Toimenpiteet voivat kattaa myös alan nykyaikaistamiseksi tarkoitetun tuen, jolla autetaan mehiläishoitajia hankkimaan hunajan linkoamisessa käytettäviä laitteita. Varroatoosin torjunnan tarkoituksena on pyrkiä estämään tätä tautia aiheuttavan endeemisen loisen leviäminen mehiläispesiin. Varroatoosi on varroapunkin aiheuttama mehiläisten tauti, joka heikentää mehiläisen immuunijärjestelmää ja lisää mehiläisillä sekundaaristen infektioiden määrää. Se saadaan hallintaan lähinnä vähentämällä loisten määrää. Varroatoosi pienentää merkittävästi hunajasatoa EU:ssa ja johtaa lopulta mehiläisyhdyskuntien tuhoutumiseen, jos sitä ei torjuta. Koska varroatoosi on endeeminen EU:ssa eikä sitä voida hävittää kokonaan, ainoa keino välttää sen aiheuttamia seurauksia on mehiläispesien käsitteleminen sallituilla menetelmillä ja tuotteilla. Tuottajat tarvitsevat jonkin verran taloudellista tukea voidakseen kattaa mehiläispesien käsittelystä (tarvittavista tuotteista ja tarvikkeista, kuten peittämiseen tarkoitetuista verkoista) aiheutuvat menot. Siirtohoidon järkeistämistä varten myönnettävällä tuella on tarkoitus helpottaa mehiläispesien siirtämistä unionissa ja niiden sijoituspaikkojen tarjoamista mehiläishoitajille kukinta-aikana. Siirtohoidon hallinnointia voidaan helpottaa muun muassa seuraavilla toimenpiteillä: mehiläispesien ja kehien tunnistaminen, siirtohoitorekisteri, investointi siirtohoitoa helpottaviin tarvikkeisiin ja materiaaleihin sekä hunajalajien kartoitus. Useissa jäsenvaltioissa siirtohoidolla on ratkaiseva merkitys mehiläisten riittävälle ravinnonsaannille ja kasvien pölytyksen varmistamiselle. Hunajasta tehtäviä analyysejä koskevien tukitoimenpiteiden tarkoituksena on tehostaa hunajan kaupanpitoa. Hunajasta tehtävien analyysien ansiosta mehiläishoitajat voivat varmistaa, että markkinoille saatettu hunaja vastaa hunajasta annetussa neuvoston direktiivissä 2001/110/EY asetettuja fysikaaliskemiallisia vaatimuksia . Hunajan alkuperänä olevien kasvilajikkeiden selvittämiseksi tehtävät analyysit antavat mehiläishoitajille tarkkaa tietoa kerätystä hunajasta, minkä vuoksi nämä saavat tuotteestaan paremman hinnan. Hunajasta tehtäviä analyyseja varten myönnettävä taloudellinen tuki on olennaisen tärkeää pyrittäessä varmistamaan, että suurella osalla mehiläishoitajista on mahdollisuus analyysien teettämiseen. Mehiläiskantojen lisäämisellä voidaan osittain kompensoida mehiläiskuolemien vaikutuksia ja näin välttää tuotannon supistuminen. Tällaisiin toimenpiteisiin voi kuulua rahoitus, jota myönnetään kuningatarmehiläisten kasvatukseen tai mehiläisyhdyskuntien hankintaan. Asetuksen tarjoamalla mahdollisuudella sisällyttää mehiläishoito-ohjelmiin hankkeita, jotka koskevat hunajan laadun parantamiseen tähtäävää soveltavaa tutkimusta, ja näiden hankkeiden tuloksia koskevalla tiedotuksella voidaan auttaa lisäämään tuottajien tietämystä mehiläishoidon erityismenetelmistä. 4.3 Kansallisille mehiläishoito-ohjelmille varattu unionin rahoitus ja sen käyttöaste Mehiläishoitoalalle varattu unionin rahoitus on suhteellisen pieni, mutta sitä lisätään kolmen vuoden välein, jotta voitaisiin ottaa huomioon alan kasvavat tarpeet, ohjelmien tehokas käyttö ja unionin peräkkäiset laajentumiset. Kauden 2017–2019 mehiläishoito-ohjelmissa käytettävissä oleva unionin rahoitus kasvaa 36 miljoonaan euroon mehiläishoitovuotta kohti. Taulukko 1: Kansallisissa mehiläishoito-ohjelmissa käytettävissä oleva unionin rahoitus Käytettävissä oleva unionin rahoitus mehiläishoitovuotta kohti Mehiläishoitovuosi 2013 Vuosien 2011–2013 ohjelmat Mehiläishoitovuosi 2014 Vuosien 2014–2016 ohjelmat Mehiläishoitovuosi 2015 Vuosien 2014–2016 ohjelmat Euroa 32 000 000 33 100 000 33 100 000 Jäsenvaltioiden käyttämän unionin rahoituksen määrä euroina 29 160 781 30 430 265 30 874 274 Käyttöaste 91 % 92 % 93 % Kaikki jäsenvaltiot ilmoittivat kansalliset mehiläishoito-ohjelmansa kausille 2011–2013 ja 2014–2016. Unionin tuki mehiläishoito-ohjelmille vastaa 50 prosenttia jäsenvaltioille aiheutuvista menoista. Konkreettisesti tämä tarkoittaa, että mehiläishoitovuonna 2013 mehiläishoitoalan käytettävissä oli yhteensä 64 miljoonaa euroa: 32 miljoonaa euroa unionin talousarviosta ja 32 miljoonaa euroa jäsenvaltioiden kansallisista talousarvioista. Mehiläishoitovuosina 2014 ja 2015 oli käytettävissä vuosittain yhteensä 66,2 miljoonaa euroa: 33,1 miljoonaa euroa unionin talousarviosta ja 33,1 miljoonaa euroa jäsenvaltioiden kansallisista talousarvioista. Kuten edeltävinä vuosina, jäsenvaltiot käyttivät näihin ohjelmiin käytettävissä olevan unionin rahoituksen lähes kokonaan. EU:n keskimääräinen käyttöaste on erinomainen: mehiläishoitovuosina 2013, 2014 ja 2015 käyttöaste oli 91 prosenttia, 92 prosenttia ja 93 prosenttia. 4.4Unionin tuen jakautuminen jäsenvaltioittain Tärkein tekijä jäsenvaltion saaman unionin tuen määräytymisessä on sen alueella olevien mehiläispesien määrä.

Unionin rahoitus jaetaan jäsenvaltioiden kesken niiden ohjelmissaan esittämien menoarvioiden perusteella sen mukaan, miten suuri osuus kaikista unionin alueella olevista mehiläispesistä on kyseisessä jäsenvaltiossa. Jäsenvaltiot ilmoittavat alueellaan olevien mehiläispesien määrän toimittaessaan mehiläishoito-ohjelmansa komissiolle. Mehiläispesien lukumäärä ja jakauma jäsenvaltioissa ja unionissa julkaistaan komission täytäntöönpanoasetuksessa, jolla muutetaan asetuksen (EY) N:o 917/2004 liitettä I. Kunkin jäsenvaltion mehiläispesien määrällä, joka lasketaan prosenttiosuutena EU:ssa olevien mehiläispesien kokonaismäärästä, määritetään rahoituksesta teoreettinen enimmäisprosenttiosuus, johon kukin jäsenvaltio on oikeutettu. Jos jäsenvaltio ennustaa menojensa olevan pienemmät kuin enimmäisrahoitus, johon jäsenvaltio on oikeutettu, tältä jäsenvaltiolta yli jäävä osuus jaetaan muiden jäsenvaltioiden kesken. Näin jäsenvaltiot, joissa on eniten mehiläispesiä, saavat myös suurimman osuuden unionin rahoituksesta. Mehiläishoitovuosina 2013, 2014 ja 2015 Espanja, jossa on jäsenvaltioista eniten mehiläispesiä, sai suurimman osuuden unionin rahoituksesta. Mehiläishoitovuosina 2013, 2014 ja 2015 viisi jäsenvaltiota, joissa on eniten mehiläispesiä (Espanja, Ranska, Kreikka, Romania ja Italia) saivat noin puolet EU:n kokonaisrahoituksesta. Kuva 4: Unionin tuen jakautuminen jäsenvaltioille mehiläishoitovuonna 2015 4.5Menot toimenpidetyypeittäin Jäsenvaltiot ilmoittavat komissiolle kunkin mehiläishoitovuoden lopussa menonsa toimenpidetyypeittäin eriteltyinä komission asetuksen (EY) N:o 917/2004 6 artiklan mukaisesti. Vuosien 2013, 2014 ja 2015 mehiläishoitovuosien menojen erittely toimenpidetyypin mukaan ei periaatteessa ole muuttunut komission edelliseen kertomukseen verrattuna. Yleisimmin toteutetut toimenpiteet olivat varroatoosin torjuminen ja mehiläishoitajille ja heidän yhdistyksilleen annettu tekninen tuki (joista kukin aiheutti noin 29 prosenttia kokonaismenoista). Tämä osoittaa alan tarpeen jatkaa investoimista mehiläishoitotarvikkeisiin, päivittää jatkuvasti mehiläishoitokäytäntöjä tautien ja mehiläispesien tuholaisten torjumiseksi ja kouluttaa uusia mehiläishoitajia. Siirtohoidon järkeistämisestä aiheutui noin 19 prosenttia kokonaismenoista, ja se oli kolmanneksi yleisin toimenpide. Useissa jäsenvaltioissa siirtohoito on tärkeä mehiläishoitokäytäntö, jota tarvitaan mehiläisten ravinnontarpeen kattamiseen koko mehiläishoitokauden ajan ja pölytyspalveluiden tarjoamiseen. Mehiläiskantojen lisääminen aiheutti noin 15 prosenttia kokonaismenoista ja oli sijalla neljä, ja sitä seurasivat viidennellä sijalla soveltava tutkimus (noin 5 prosenttia kokonaismenoista) ja kuudennella sijalla hunajasta tehtävät analyysit (noin 3 prosenttia kokonaismenoista). Kuva 5: Menot toimenpidetyypeittäin mehiläishoitovuonna 2015 5.YMP:N VUODEN 2013 UUDISTUKSEN YHTEYDESSÄ TOTEUTETUT TÄRKEIMMÄT MUUTOKSET YMP:n vuoden 2013 uudistuksen yhteydessä toteutettiin merkittäviä mehiläishoito-ohjelmia koskevia muutoksia. Nämä muutokset esitetään asetuksen (EU) N:o 1308/2013 tukea mehiläishoitoalalla koskevissa 55–57 artiklassa, joilla korvataan asetuksen (EY) N:o 1234/2007 mehiläishoitoa koskevat 105–110 artikla. Komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/1366 täydennetään mehiläishoitoa koskevaa asetusta (EU) N:o 1308/2013, ja komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2015/1368 annetaan säännöt asetuksen (EU) N:o 1308/2013 soveltamiseen mehiläishoitoalan tuen osalta. YMP:n uudistuksessa tärkeimmät mehiläishoitoalaa koskevat tavoitteet olivat

– tukikelpoisten toimenpiteiden mukauttaminen alan tarpeisiin ja – EU:n rahoituksen järkevämpi jakaminen parantamalla menetelmiä, joilla jäsenvaltiot määrittävät alueillaan sijaitsevien mehiläispesien määrän. 5.1Tukikelpoiset toimenpiteet Asetuksen (EU) N:o 1308/2013 55 artiklan 4 kohdassa muutetaan tukikelpoisten mehiläishoitotoimenpiteiden luetteloa niin, että useiden toimenpiteiden soveltamisalaa laajennetaan ja lisätään kaksi uutta toimenpidettä. Uudistetun YMP:n myötä nyt on kahdeksan tukikelpoista mehiläishoitotoimenpidettä: a) mehiläishoitajille ja mehiläishoitajien organisaatioille annettava tekninen apu b) mehiläisiä vaivaavien tuholaisten ja tautien, erityisesti varroapunkin, torjunta: tämän toimenpiteen soveltamisalaa laajennettiin, jotta pystytään ottamaan huomioon alan tarpeet torjuttaessa aasianherhiläisiä (Vespa velutina) ja pieniä pesäkuoriaisia (Aethina tumida) sekä varroatoosin lisäksi myös muita mehiläisten tauteja kuten nosematoosia ja esikotelomätää c) siirtohoidon järkeistäminen d) mehiläistuotteiden ominaisuuksia määrittävien laboratorioiden tukeminen, millä pyritään auttamaan mehiläishoitajia pitämään tuotteitaan kaupan ja nostamaan niiden arvoa: tämän toimenpiteen soveltamisala laajennettiin koskemaan muiden mehiläistuotteiden, kuten kuningatarhyytelön, siitepölyn, kittivahan ja mehiläisvahan, analysointia. Tämä on tärkeää laadukkaiden mehiläistuotteiden kehittämisen tukemiseksi ja lisätulonlähteiden tarjoamiseksi mehiläishoitajille. e) tukitoimenpiteet unionin mehiläiskantojen lisäämiseksi f) yhteistoiminta mehiläishoitoalaa ja mehiläistuotteita koskevan soveltavan tutkimuksen ohjelmien toteuttamiseen erikoistuneiden tahojen kanssa g) markkinoiden seuranta: tämä on uusi toimenpide, jota voitaisiin käyttää esimerkiksi hunajan ja mehiläistuotteiden tuotannon ja hintojen seurantaan h) tuotteiden laadun parantaminen niiden markkina-arvon parantamiseksi: tämä on uusi toimenpide, jota voitaisiin käyttää esimerkiksi kuningatarhyytelön tai siitepölyn mahdollisuuksien hyödyntämiseen. 5.2Menetelmä mehiläispesien määrän ja EU:n rahoituksen jakautumisen määrittämiseksi Kuten edellä mainittiin, tärkein tekijä jäsenvaltion saaman unionin tuen määräytymisessä on sen alueella olevien mehiläispesien määrä. YMP:n vuoden 2013 uudistuksessa säilytettiin tämä periaate, mutta mehiläispesien määrittämiseen sovellettavia sääntöjä yhdenmukaistettiin (siinä määrin kuin se oli mahdollista ottaen huomioon suuret erot jäsenvaltioiden mehiläishoitoalojen välillä). Komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/1366 4 artiklan mukaan unionin tuki jaetaan suhteessa keskiarvoon siitä mehiläispesien kokonaismäärästä, jonka kyseiset jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet kahtena kalenterivuonna välittömästi ennen mehiläishoito-ohjelmien ilmoittamista komissiolle.