Kunnianhimoinen ilmastopolitiikka on olennainen osa energiaunionialoitetta, mikä käy ilmi myös Euroopan unionin päättäjien lokakuussa 2014 hyväksymistä ilmasto- ja energiapolitiikan puitteista vuoteen 2030. Vuonna 2005 käynnistetty EU:n päästökauppajärjestelmä, joka on EU:n kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä koskevan strategian kulmakivi, täytti kymmenen vuotta vuonna 2015. Sekä markkinavakausvaranto että vuoteen 2030 ulottuvien puitteiden kunnianhimoisten tavoitteiden toteuttamiseksi ehdotetut tarpeelliset toimenpiteet ovat vaikuttaneet siihen, että EU:n päästökauppajärjestelmässä määritetään mielekäs hinta hiilidioksidipäästöille ja että sillä edistetään kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä sekä kannustetaan vähähiilisiin investointeihin teknologiasta riippumattomalla tavalla, kustannustehokkaasti ja EU:n laajuisesti. Järjestelmällä paitsi vahvistetaan energian sisämarkkinoiden toimintaa EU:n tason hinnanmuodostuksen kautta myös edistetään uusiutuvien energiamuotojen sekä muiden vähähiilisten ja energiatehokkaiden teknologioiden käyttöönottoa.

Lokakuussa 2014 EU:n valtioiden ja hallitusten päämiehet sopivat vuoteen 2030 ulottuvien EU:n ilmasto- ja energiapolitiikan puitteiden yleistavoitteista ja rakenteesta. Sovittujen tavoitteiden mukaan kasvihuonekaasupäästöjä on vähennettävä vähintään 40 prosenttia vuoteen 2030 mennessä verrattuna 1990-luvun tasoihin. EU toteuttaa tämän vähintään 40 prosentin päästövähennystavoitteensa kollektiivisesti kustannustehokkaalla tavalla niin, että vähennyksiä tehdään sekä päästökauppajärjestelmän piiriin kuuluvilla aloilla että muilla aloilla. Tämä tavoite, joka EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvilla aloilla on 43 prosentin päästövähennys verrattuna vuoteen 2005, voidaan erityisesti saavuttaa saumattomasti toimivan uudistetun EU:n päästökauppajärjestelmän sekä komission ehdottaman markkinoiden vakauttamisen välineen avulla. Komissio esitti 15. heinäkuuta 2015 lainsäädäntöehdotuksen EU:n päästökauppajärjestelmän tarkistamiseksi vuoteen 2030 ulottuvien puitteiden mukaisesti (ks. kohta 10.2).

Sääntöjä ja ehtoja, jotka koskevat kansainvälisten päästöhyvitysten käyttöä EU:n päästökauppajärjestelmässä, on tiukennettu, ja toiminnanharjoittajille on asetettu hyvitysten käyttöä koskevia yhdenmukaisia rajoituksia.

Vain muutamat jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet mahdollisuutta jättää vähäisten päästöjen aiheuttajat EU:n päästökauppajärjestelmän ulkopuolelle EU:n päästökauppadirektiivin 27 artiklan mukaisesti. Asiaa koskevalla säännöksellä pyritään vähentämään vähäisten päästöjen aiheuttajien hallintokustannuksia, ja sitä voidaan käyttää, kun käytössä on vastaavanlaisia toimenpiteitä kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi. Vuonna 2015 toimitettujen kertomusten mukaan kahdeksan maata (Espanja, Islanti, Italia, Kroatia, Ranska, Saksa, Slovenia ja Yhdistynyt kuningaskunta) on käyttänyt tätä mahdollisuutta, erityisesti polttotoimintaa ja keramiikan tuotantoa harjoittavien laitosten yhteydessä. Järjestelmän ulkopuolisten hiilidioksidipäästöjen määrä oli vuonna 2014 noin 3,9 miljoonaa tonnia eli 0,2 prosenttia todennettujen päästöjen kokonaismäärästä, kun se oli edellisvuonna (2013) 4,7 miljoonaa tonnia.

Vaikka laitosten luokittelu on melko yhtenäistä jäsenvaltioiden kesken, siinä on suuria eroja niiden teollisuudenalojen ja toimintojen osalta, joita asia koskee. EU:n päästökauppajärjestelmän piiriin kuuluvia laitoksia, jotka harjoittavat polttotoimintaa, on kaikissa jäsenvaltioissa. Muita useimpien jäsenvaltioiden raportoimia toimintoja ovat öljynjalostus sekä teräksen, sementin, kalkin, lasin, keramiikan, massan ja paperin tuotanto. Vuonna 2014 ainoastaan kaksi maata (Ranska ja Norja) ilmoitti, että lupia oli myönnetty hiilidioksidin talteenottoa ja varastointia varten. Uusien kaasujen (järjestelmään kolmannen vaiheen alussa mukaan otettavat EU:n päästökauppadirektiivin liitteeseen I lisätyt kaasut) osalta PFC-päästöjä aiheuttaville toimille on myönnetty lupia 13 maassa, kun taas typpihapon tuotantoon liittyvää toimintaa varten lupia on myönnetty 20 jäsenvaltiossa. Muilla N2O-päästöjä aiheuttavilla aloilla on toimintaa vain kolmessa jäsenvaltiossa (Saksa, Ranska ja Italia).

Vuonna 2015 jäsenvaltiot julkaisivat raportointivuotta 2014 koskevat kertomukset, joiden mukaan EU:n päästökauppajärjestelmään oli lisätty yhteensä noin 11 200 laitosta (edellisenä raportointivuonna (2013) noin 11 400 laitosta). Koska nämä laitokset ovat luonteeltaan hyvin erilaisia, tarkkailua ja raportointia koskevassa asetuksessa laitokset luokitellaan neljään eri luokkaan niiden keskimääräisten vuotuisten päästöjen perusteella. Direktiivin 21 artiklan mukaisissa vuotta 2014 koskevissa kertomuksissa, kuten myös edellisvuotta (2013) koskevissa kertomuksissa, 72 prosenttia laitoksista kuului luokkaan A, 21 prosenttia luokkaan B ja vain 7 prosenttia (868 laitosta) luokkaan C. Vuonna 2014 yli 5 700 laitosta (51 prosenttia kaikista laitoksista) luokiteltiin vähän päästöjä aiheuttaviksi laitoksiksi (edellisvuonna 2013 tällaisia laitoksia oli 5 600 eli 49 prosenttia kaikista laitoksista). Vähän päästöjä aiheuttavien laitosten ja luokkaan A kuuluvien laitosten suuri prosenttiosuus osoittaa, että suhteellisuusperiaatteen mukaisesti suunnitellun tarkkailu-, raportointi- ja todentamisjärjestelmän määrittämistasoihin perustuva rakenne on tarkoituksenmukainen.

NER300-ohjelma on yksi maailman suurimmista innovatiivisille vähähiilistä energiaa koskeville demonstrointihankkeille suunnatuista rahoitusohjelmista. Sen varat saadaan rahaksi muunnetuista 300 miljoonasta päästöoikeudesta, jotka ovat peräisin EU:n päästökauppajärjestelmän kolmatta vaihetta varten perustetusta uusien osallistujien varannosta. Näin saatavat varat jaetaan hankkeille, jotka on valittu kahdessa ehdotuspyyntömenettelyssä. Ensimmäisen ehdotuspyynnön suoritusperusteiset avustukset myönnettiin joulukuussa 2012, jolloin 20:lle uusiutuvia energialähteitä edistävälle hankkeelle jaettiin 1,1 miljardia euroa. Heinäkuussa 2014 komissio myönsi miljardi euroa rahoitusta yhdelle hiilidioksidin talteenottoa ja varastointia (CCS) koskevalle hankkeelle ja 18:lle uusiutuvia energialähteitä koskevalle hankkeelle toisen ehdotuspyynnön puitteissa.

EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluville aloille tarkoitetun ilmaisjaon periaatteita on perusteellisesti muutettu verrattuna kahteen edelliseen vaiheeseen. Ensinnäkin päästöoikeuksia jaetaan ilmaiseksi EU:n laajuisten yhdenmukaisten sääntöjen mukaisesti, mikä merkitsee sitä, että samantyyppisiin laitoksiin sovelletaan samoja sääntöjä kaikissa jäsenvaltioissa. Toisekseen ilmaisjako perustuu tehokkuuden vertailuarvoihin, jotta voidaan vahvistaa kannustimia kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi ja palkita tehokkaimmat laitokset. Lisäksi EU:n laajuiseen uusien osallistujien varantoon on tarkoitus varata määrä, joka vastaa viittä prosenttia päästöoikeuksien kokonaismäärästä kolmannessa vaiheessa. NER300-ohjelmassa kyseisestä varannosta asetettiin saataville 300 miljoonaa päästöoikeutta, joilla edistetään hiilidioksidin talteenottoa ja varastointia koskevien laajamittaisten demonstrointihankkeiden rakentamista ja käyttöönottoa sekä innovatiivisia uusiutuviin energialähteisiin perustuvia teknologioita. Uusien osallistujien varannossa jäljellä olevia päästöoikeuksia ehdotetaan (ks. kohta 10.2.) jaettavaksi ilmaiseksi uusille ja kehittyville laitoksille EU:n päästökauppajärjestelmässä vuodesta 2021 alkaen.

EU:n päästökauppadirektiivin 10 c artiklassa säädetään yleistä huutokauppasääntöä koskevasta poikkeuksesta, jolla mahdollistetaan investoiminen sähköalan nykyaikaistamiseen tietyissä jäsenvaltioissa. Poikkeukseen oikeutetuista kymmenestä jäsenvaltiosta kahdeksan soveltaa poikkeusta ja jakaa sähköntuottajille ilmaiseksi päästöoikeuksia edellyttäen, että vastaavat investoinnit toteutetaan. Direktiivin 10 c artiklassa tarkoitetut ilmaiset päästöoikeudet vähennetään määrästä, jonka kyseinen jäsenvaltio muuten huutokauppaisi. Poikkeuksen täytäntöönpanosta annetuista kansallisista säännöistä riippuen sähköntuottajien saamien ilmaisten päästöoikeuksien määrä vastaa kansalliseen investointisuunnitelmaan kuuluvien jo suoritettujen tai parhaillaan käynnissä olevien investointien arvoa tai maksuja, jotka on suoritettu kansalliseen rahastoon, jonka kautta kyseisiä investointeja voidaan rahoittaa.

Kolmannesta vaiheesta alkaen päästöoikeuksien huutokauppaamisesta ensimarkkinoilla tuli päästöoikeuksien jaon pääasiallinen menetelmä. EU:n päästökauppadirektiivin mukaan komissio antaa päästöoikeuksien huutokaupan ajoituksesta, hallinnoinnista ja muista näkökohdista asetuksen sen varmistamiseksi, että huutokauppa toteutetaan avoimella, läpinäkyvällä, yhdenmukaistetulla ja syrjimättömällä tavalla. Marraskuussa 2010 annettiin huutokauppa-asetus. Siinä säädetään, että osallistuvat jäsenvaltiot ja komissio voivat yhdessä hankkia yhteisen huutokauppapaikan päästöoikeuksien huutokauppaamiseksi jäsenvaltioiden puolesta. Siinä säädetään kuitenkin myös yksittäisten jäsenvaltioiden mahdollisuudesta olla osallistumatta kyseiseen huutokauppapaikkaan. Saksa, Puola ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat päättäneet soveltaa tätä mahdollisuutta ja nimetä omat huutokauppapaikkansa. Nimeämisen edellytyksenä on, että huutokauppapaikka on mainittu huutokauppa-asetuksen liitteessä III.

Ruotsalaisessa tuulienergiahankkeessa Windpark Blaiken rakennetaan 225 MW:n tuulipuisto Pohjois-Ruotsiin arktisen ilmaston alueelle. Kun tuulipuisto saadaan kokonaan käynnistettyä, se kattaa 90 tuuliturbiinia, jotka on varustettu innovatiivisella jäänpoistojärjestelmällä, jossa siipien etupuolelle on asennettu lämmityselementtejä. Rakennustyöt suoritetaan kolmen vuoden aikana kolmessa 30 turbiinin erässä. Tuulipuisto on liitetty valtakunnalliseen sähköverkkoon. Kaksi ensimmäistä turbiinierää on jo käytössä, ja kolmas otetaan käyttöön vuonna 2015. Hanketta johtaa yhtiö Blaiken Vind AB. Hanke käynnistyi 1. tammikuuta 2015, ja sille myönnettiin NER300-ohjelmasta yhteisrahoitusta 15 miljoonaa euroa.

Verbiostraw on saksalainen bioenergiahanke, jossa maatalousjätteitä muunnetaan biokaasuksi uudenlaisessa laitoksessa. Hankkeen kapasiteetti on 16,5 MW. Se tuottaa biokaasua 136 gigawattituntia vuodessa ja käyttää siihen vuosittain noin 40 000 tonnia olkia. Raaka-aineena käytetään ainoastaan maatalousjätteitä, mistä syystä laitos ei tarvitse viljelymaita energiakasvien viljelyyn. Käsitelty biokaasu joko syötetään maakaasuverkkoon tai käytetään pitkälle kehitettynä biopolttoaineena liikennesektorilla. Verbiostraw-hanketta johtaa yhtiö VERBIO Ethanol Schwedt GmbH & Co., ja se sijaitsee Schwedtissä (Oder) Saksassa. Hanke käynnistyi 3. tammikuuta 2014, ja sille myönnettiin NER300-ohjelmasta yhteisrahoitusta 22,3 miljoonaa euroa.

Italialaisessa bioenergia-alan BEST-hankkeessa muunnetaan tiettyjä energiakasveja toisen sukupolven biopolttoaineiksi Torinon lähellä Crescentinossa sijaitsevassa demonstrointilaitoksessa. Tässä erittäin innovatiivisessa integroidussa biopolttoainelaitoksessa käytetään etanolin tuottamiseen jättiruokoa, joka on uusi nopeasti kasvava ja kuivuutta kestävä energiakasvi, sekä vehnänolkia. Laitoksen tuotantokapasiteetti on 51 miljoonaa litraa vuodessa. BEST-hanketta johtaa italialainen yhtiö Bio Product S.p.A. Hanke käynnistyi 1. kesäkuuta 2013, ja sille myönnettiin NER300-ohjelmasta yhteisrahoitusta 28,4 miljoonaa euroa.

Tässä yhteydessä on todettava, että päästöissä tapahtuneen muutoksen arviointi verrattuna vuoteen 2012 on metodologisesti jonkin verran haasteellista, koska EU:n päästökauppajärjestelmän soveltamisalaa laajennettiin toisen ja kolmannen vaiheen välillä. Vuoden 2013 päästöt olivat kuitenkin samanlaisin perustein arvioituina ainakin 3 prosenttia alle vuoden 2012 tason sellaisten alojen laitoksissa, jotka sisältyvät sekä toiseen että kolmanteen vaiheeseen. Kiinteiden laitosten todennettuja kasvihuonekaasupäästöjä oli 1 895 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia vuonna 2013, kun taas päästöjä, jotka lisättiin EU:n päästökauppajärjestelmään sen soveltamisalan laajennuksen seurauksena, oli arviolta 79–100 miljoonaa tonnia. Kaiken kaikkiaan vuonna 2008 alkanut taloudellinen taantuma vaikutti merkittävästi päästöihin, mutta vuoden 2014 päästöt jäävät kriisiä edeltäneiden tasojen alle huolimatta korjauksesta, jossa otetaan huomioon soveltamisalan laajennus toisen ja kolmannen vaiheen välillä. Vuotuisten päästöjen vaihtelu johtuu paitsi taloudellisista tekijöistä myös energiatehokkuuden paranemisesta ja puhtaammasta energiayhdistelmästä.

EU:n päästökauppajärjestelmään osallistuvat voivat vuoteen 2020 saakka käyttää hyvityksiä, jotka ovat peräisin kahdesta YK:n organisoimasta hyvitysohjelmasta eli puhtaan kehityksen mekanismista ja yhteistoteutuksesta, täyttääkseen osan EU:n päästökauppajärjestelmään liittyvistä velvoitteistaan. Tämä ei koske ydinenergiahankkeita eikä metsitys- ja uudelleenmetsityshankkeita. Komission asetuksen (EU) N:o 550/2011 mukaan hyvityksiä, jotka ovat peräisin teollisuuskaasujen (HFC23 ja adipiinihapon N2O) hävittämiseen liittyvistä hankkeista, ei enää sallita kolmannen vaiheen alusta lähtien. Kolmannessa vaiheessa otettiin myös käyttöön uusia rajoituksia, jotka sellaisista hankkeista saatavia hyvityksiä, jotka on rekisteröity vuoden 2013 jälkeen muissa kuin vähiten kehittyneissä maissa. Lisäksi EU:n päästökauppadirektiivin 11 a artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan hyvityksiä, jotka myönnetään Kioton pöytäkirjan ensimmäisen velvoitekauden (2008–2012) mukaisista päästövähennyksistä, eivät enää 31. maaliskuuta 2015 ole vaihdettavissa EU:n päästökauppajärjestelmän päästöoikeuksiin.

Liikkeeseen laskettujen päästöoikeuksien kokonaismäärää määritettäessä lähtökohtana on sellaisten EU:n päästökauppajärjestelmän toisesta vaiheesta (2008–2012) jäljelle jääneiden päästöoikeuksien kokonaismäärää, joita ei ole luovutettu tai mitätöity. Kyseiset päästöoikeudet korvattiin kolmannen vaiheen päästöoikeuksilla toisen päästökauppakauden lopulla. Liikkeeseen laskettujen päästöoikeuksien kokonaismäärässä ei oteta huomioon muita kolmatta päästökauppakautta edeltävän ajan päästöoikeuksia. Siirrettyjen päästöoikeuksien kokonaismäärä vastaa siten tarkasti sitä päästöoikeuksien lukumäärää, joka oli liikkeessä EU:n päästökauppajärjestelmän kolmannen kauden alussa. Yhteensä päästöoikeuksia siirrettiin 1 749 540 826 (määrä ei kata vuonna 2012 toteutettuja kolmannen vaiheen päästöoikeuksien varhaisia huutokauppoja, mutta se kuvastaa kansainvälisten hyvitysten käyttöä ennen kolmannen vaiheen alkua; niiden kansainvälisten hyvitysten kokonaismäärä, jotka on käytetty vuodesta 2008 lähtien, ilmoitetaan kohdassa 4.1.3.).

Tarjonnan ja kysynnän välisen epätasapainon syitä käsiteltiin vuoden 2012 hiilimarkkinakertomuksessa. Epätasapaino johtuu ensi sijassa epäsuhdasta päästökaton perusteella määritetyn huutokaupattavien päästöoikeuksien tarjonnan ja kysynnän välillä. Kysyntä on joustavaa, ja siihen vaikuttavat taloussuhdanteet, fossiilisten polttoaineiden hinnat sekä muut tekijät, kuten täydentävät toimenpiteet ja teknologian kehitys. Myös kansainvälisten hyvitysten suuri määrä on vaikuttanut päästöoikeuksien tarjontaan, joka on kasvanut merkittävästi. Tilanteen korjaamiseksi komissio on esittänyt lainsäädäntöehdotuksen markkinavakausvarannon perustamiseksi ja päästöoikeuksien huutokauppatarjonnan joustavoittamiseksi. Markkinavakausvarannolla pyritään vakauttamaan markkinat puuttumalla tarjonnan ja kysynnän väliseen epätasapainoon (ks. kohta 10.1.).

6.1.Päästöoikeuksien oikeudellinen luonne ja verotuskohtelu

Kuten monissa muissa tapauksissa, päästöoikeuksien oikeudellista luonnetta ja verotuskohtelua ei ole määritelty EU:n tasolla. Yhdenmukaistamisen puuttumisesta huolimatta markkinat ovat kymmenen viime vuoden aikana kehittyneet kypsiksi ja hyvin likvideiksi. Nykyinen sääntelykehys tarjoaa tarvittavan oikeusperustan avoimille ja likvideille hiilimarkkinoille sekä takaa samalla markkinoiden vakauden ja eheyden. Vaikka sidosryhmät eivät olekaan ilmaisseet tarvetta selkeyttää päästöoikeuksien oikeudellista määritelmää, komissio aikoo Euroopan tilintarkastustuomioistuimen suosituksen mukaisesti tarkastella, mitä etuja tällaisesta selkeyttämisestä voitaisiin saada.

Direktiivin 21 artiklan mukaisissa kertomuksissa jäsenvaltioista 23 selostaa päästöoikeuksien oikeudellista luonnetta omassa oikeusjärjestelmässään. Päästöoikeuksia kuvataan rahoitusvälineiksi, aineettomaksi omaisuudeksi, omistusoikeuksiksi ja hyödykkeiksi. Yksi maa (Saksa) toteaa, että lainsäädäntöä olisi tarkistettava. Muut jäsenvaltiot kohtelevat päästöoikeuksia rahoitusvälineinä, määrittelevät ne omistusoikeuksiksi tai pitävät niitä valtion omaisuutena.

Päästöoikeuksien verotuskohtelun osalta vain muutamat jäsenvaltiot ilmoittavat 21 artiklan mukaisissa kertomuksissaan, että arvonlisäveroa (alv) sovelletaan päästöoikeuksien myöntämiseen, kun taas 24 jäsenvaltiossa alv maksetaan päästöoikeustapahtumien yhteydessä jälkimarkkinoilla. Suurin osa jäsenvaltioista ilmoittaa soveltavansa päästöoikeustapahtumiin käänteistä verovelvollisuutta. Lisäksi yhtiöiden päästöoikeuksia voidaan verottaa. Kuusitoista jäsenvaltiota ilmoitti, ettei päästöoikeuksia tai yhtiöiden päästöoikeuksia veroteta.

7.TARKKAILU, RAPORTOINTI JA TODENTAMINEN

7.1.Kolmatta vaihetta koskevat vaatimukset

Täsmällinen tarkkailu, raportointi ja todentaminen ovat EU:n päästökauppajärjestelmän perusta. Niitä täydennetään luotettavalla akkreditointijärjestelmällä, jolla taataan ulkoisten todentajien riittävä pätevyys. Tarkkailua, raportointia ja todentamista koskevien vaatimusten parantamiseksi ja yhdenmukaistamiseksi kolmannessa vaiheessa on annettu kaksi asetusta, joista toinen koskee tarkkailua ja raportointia ja toinen akkreditointia ja todentamista (ks. kohta 2).

Komissio on myös asettanut saataville useita ohjeasiakirjoja ja sähköisiä raportointimalleja, joita jäsenvaltiot ovat käyttäneet laajalti.

Lisäksi sääntöjen noudattamista koskevaa järjestelmää on tehostettu, sillä tarkkailua ja raportointia koskeva asetus tarjoaa jäsenvaltioille mahdollisuuden tehdä sähköisestä raportoinnista pakollista. Vuonna 2015 kymmenen jäsenvaltiota ilmoitti ottaneensa käyttöön tietoteknisen järjestelmän EU:n päästökauppajärjestelmään liittyvää raportointia varten.

EU:n päästökauppajärjestelmän tarkkailujärjestelmä on suunniteltu rakenteeksi, joka antaa toiminnanharjoittajille runsaasti liikkumavaraa kustannustehokkuuden varmistamiseksi ja takaa päästötietojen suuren luotettavuuden. Tästä syystä voidaan sallia erilaisia tarkkailumenetelmiä (laskentaan tai mittaukseen perustuvat tarkkailumenetelmät sekä poikkeuksellisesti niin kutsuttu fall back -menetelmä). Menetelmiä voidaan yhdistää laitosten tiettyjä osia varten. Vaatimuksella siitä, että laitosten toiminnanharjoittajilla ja ilma-aluksen käyttäjillä on tarkkailua ja raportointia koskevan asetuksen mukainen toimivaltaisen viranomaisen hyväksymä tarkkailusuunnitelma, estetään tarkkailumenetelmien sattumanvarainen valinta.

7.2.Sovellettu tarkkailumenetelmä

Jäsenvaltioiden komissiolle toimittamissa 21 artiklan mukaisissa kertomuksissa, jotka koskevat EU:n päästökauppadirektiivin soveltamista vuonna 2014, todetaan, että useimmissa laitoksissa käytetään laskentaan perustuvaa menetelmää. Vain noin 140 laitoksessa (22 jäsenvaltiossa) käytetään jatkuvatoimista päästömittausta. Ainoastaan 13 jäsenvaltiota ilmoitti Fall back -menetelmän käytöstä: sitä käytetään 32 laitoksessa, ja se kattaa 6,1 miljoonaa hiilidioksidiekvivalenttitonnia.

Liikkumavara tarkkailumenetelmien valinnassa parantaa tarkkailu-, raportointi- ja todentamiskehyksen kustannustehokkuutta. Toinen tärkeä osatekijä, joka on suunniteltu tätä tarkoitusta varten, on määrittämistasoihin perustuva lähestymistapa. Kaikkia päästötietojen laatimisessa tarvittavia parametreja varten määritetään niin kutsuttuja määrittämistasoja, jotta toimia tai epävarmuustasoa koskevat vaatimukset voidaan suhteuttaa laitoksen kokoon. Tarkkailua ja raportointia koskevassa asetuksessa edellytetään, että kaikki toiminnanharjoittajat täyttävät tietyt vähimmäismäärittämistasot. Suurempien päästölähteiden on täytettävä ylemmät määrittämistasot (eli tietojen on oltava luotettavampia), kun taas pienempiin päästölähteisiin sovelletaan kustannustehokkuussyistä löyhempiä vaatimuksia.

Yleensä laitokset täyttävät vähimmäismäärittämistasot. Luokassa C vain 118 laitoksen (14 prosenttia kokonaismäärästä) ilmoitettiin poikkeavan vähintään yhden parametrin osalta vaatimuksesta soveltaa ylimpiä määrittämistasoja merkittäviin lähdevirtoihin (vuonna 2013 tällaisia laitoksia oli 137, mikä on 16 prosenttia kokonaismäärästä). Todellinen määrä saattaa kuitenkin olla korkeampi, sillä asiaa koskevia tietoja ei saatu kaikilta jäsenvaltioilta. Toiminnanharjoittaja saa poiketa vaatimuksista ainoastaan, jos se osoittaa, ettei ylin määrittämistaso ole teknisesti toteutettavissa tai että sen toteuttamisesta aiheutuisi kohtuuttomia kustannuksia. Jos todetaan, etteivät nämä edellytykset ole enää sovellettavissa, toiminnanharjoittajien on parannettava tarkkailujärjestelmiään. Vastaavasti jäsenvaltioiden on täytynyt ilmoittaa sellaisten luokkaan B kuuluvien laitosten määrä, jotka eivät täytä merkittäviä lähdevirtoja tai päästölähteitä koskevia ylimpiä määrittämistasoja. Ainoastaan 22 jäsenvaltiolta saatiin tätä koskevat tiedot, jotka osoittavat, että keskimäärin 28 prosenttia luokkaan B kuuluvista laitoksista poikkeaa vaatimuksista jossakin määrin (vuoden 2013 osalta tätä koskevia tietoja saatiin 24 jäsenvaltiolta; vaatimuksista poikkesi keskimäärin 28 prosenttia luokan B laitoksista). Tämä vahvistaa, että tarkkailua ja raportointia koskevan asetuksen säännökset, jotka koskevat tällaisia poikkeuksia (jotka toiminnanharjoittajan on perusteltava asianmukaisesti ja joille on saatava toimivaltaisen viranomaisen hyväksyntä), ovat sovellettavissa käytännössä ja että yleensä ottaen toiminnanharjoittajat noudattavat niitä.

Ilma-aluksen käyttäjillä ei ole käytettävissään yhtä monta vaihtoehtoa tarkkailla päästöjä. Kyseeseen tulee ainoastaan laskentaan perustuva menetelmä, ja polttoainekulutus on tärkein määritettävä muuttuja EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvilla lennoilla.

7.3.Akkreditointi ja todentaminen

Akkreditointia ja todentamista koskevalla asetuksella otettiin käyttöön EU:n laajuinen yhdenmukaistettu lähestymistapa todentajien akkreditoimiseksi kolmannesta vaiheesta lähtien. Todentajien, jotka ovat oikeushenkilöitä tai muita oikeussubjekteja, on oltava kansallisen akkreditointielimen akkreditoimia voidakseen suorittaa todentamisia akkreditointia ja todentamista koskevan asetuksen mukaisesti. Ainoastaan luonnollisen henkilön tapauksessa jäsenvaltio voi hyväksyä sertifioinnin vaihtoehtona akkreditoinnille. Uuden yhdenmukaisen akkreditointijärjestelmän etuna on se, että todentajat voivat vastavuoroisen tunnustamisen ansiosta toimia kaikissa jäsenvaltioissa. Todentajat voivat siten hyödyntää kaikkia sisämarkkinoiden tarjoamia mahdollisuuksia ja osaltaan taata, että todentajia on riittävästi käytettävissä.

Jäsenvaltiot ovat EU:n päästökauppadirektiivin 21 artiklan mukaisesti ilmoittaneet akkreditoitujen todentajien lukumäärän kunkin akkreditoinnin pätevyysalueen osalta. Kaikilla pätevyysalueilla on akkreditoitu yhteensä 1 044 todentajaa (koska todentajat toimivat monilla pätevyysalueilla, tämä lukumäärä ei vastaa todentajien kokonaismäärää). Todentajien vastavuoroinen tunnustaminen on ollut menestyksekästä jäsenvaltioissa: jäsenvaltioiden enemmistö (28 jäsenvaltiosta) ilmoitti, että sen alueella toimii vähintään yksi ulkomainen todentaja. Todentajien käytettävyydestä ei ole tullut järjestelmän pullonkaulaa akkreditointia ja todentamista koskevan asetuksen kahden ensimmäisen täytäntöönpanovuoden aikana.

Todentajien katsotaan täyttävän akkreditointia ja todentamista koskevan asetuksen vaatimukset hyvin, sillä jäsenvaltioiden määräämiä hallintotoimenpiteitä on ilmoitettu vain vähän. Poikkeuksia tästä ovat yksi todentajan akkreditoinnin keskeyttämistapaus, yksi akkreditoinnin peruuttamistapaus ja kuusi akkreditoinnin pätevyysalueen rajoittamistapausta. Seitsemän jäsenvaltiota ilmoitti todentajaa vastaan käynnistetyistä valituksista, mutta niistä 99 prosenttia on kuitenkin jo ratkaistu. Kahdeksan jäsenvaltiota raportoi kansallisen akkreditointielimen ja toimivaltaisten viranomaisten välisessä tietojenvaihdossa ilmenneestä vaatimustenvastaisuudesta.