Kuten kuviosta 2 ilmenee, direktiivin soveltamisalaan kuuluvien laitosten määrä on kasvanut hitaasti mutta varmasti. On otettava huomioon, että tällä ajanjaksolla unioni on laajentunut kolme kertaa (vuosina 2004, 2007 ja 2013) ja että samalla tietämys vaarallisista aineista on lisääntynyt, talous kasvanut ja täytäntöönpano parantunut. Alemman tason tuotantolaitoksia koskevia tietoja on annettu ainoastaan raportointikaudesta 2009–2011 lähtien.

Aiempien arviointien tavoin komissio on nytkin käyttänyt ulkopuolista palveluntarjoajaa jäsenvaltioiden toimittamien kertomusten ja muun olennaisen tiedon analysointiin. Sopimuskumppanin laatima tutkimus on saatavilla EU-julkaisujen internetsivustolla. Toimitetut tiedot analysoidaan siinä yksityiskohtaisesti myös jäsenvaltioittain ja samalla esitetään muita olennaisia tietoja.

Kertomuksen 2 luvussa esitetään yhteenveto tiedoista, joita jäsenvaltiot ovat toimittaneet komissiolle kyselylomakkeen perusteella ja jotka liittyivät aiemmin havaittuihin ongelmakohtiin. Yhteenvedon tarkoituksena on arvioida täytäntöönpanon tasoa ja kartoittaa mahdollisia puutteita, jotka on korjattava. Kertomuksen 3 luvussa tietoja täydennetään tapaturmia koskevilla tiedoilla, jotka on saatu analysoimalla eMARS-tietokantaa. Sitä hallinnoi Euroopan komission yhteisen tutkimuskeskuksen suuronnettomuuksien riskejä tutkiva toimisto, ja se perustuu jäsenvaltioiden toimittamiin tietoihin. Luvussa 4 esitetään päätelmät ja jatkotoimet.

Tiedot turvallisuustoimenpiteistä ja ohjeet siitä, miten onnettomuustilanteessa tulee käyttäytyä, on saatettava säännöllisesti ja ilman eri pyyntöä kaikkien sellaisten henkilöiden tietoon, joihin suuronnettomuus voi vaikuttaa. Direktiivissä ei säädetä siitä, kenen vastuulla tiedottaminen on ja miten se on toteutettava. Tiedot on toimitettava vähintään viiden vuoden välein eli ajanjakso on kaksi vuotta pidempi kuin raportointikausi. Tiedottamisen puute raportointikaudella ei siten tarkoita automaattisesti sitä, ettei vaatimuksia ole noudatettu.

Ulkoiset pelastussuunnitelmat on tarkastettava ja niistä on järjestettävä harjoitus vähintään kolmen vuoden väliajoin. Suunnitelmat, jotka ovat vanhentuneet tai joista ei ole järjestetty harjoituksia, voivat aiheuttaa vakavan vaaran hätätilanteessa.

Tuotantolaitoksilla voi olla perusteltuja syitä siihen, ettei käytössä ole ulkoista pelastussuunnitelmaa. Näin on esimerkiksi silloin, kun tuotantolaitos on uusi tai merkittäviä muutoksia on tehty juuri ennen raportointikauden päättymistä. Useat jäsenvaltiot ilmoittivat kuitenkin poikkeuksellisen monista tuotantolaitoksista (yli 8 prosentin keskiarvon), joissa ei ollut ulkoista pelastussuunnitelmaa.

Vaikka merkittävää edistystä on tapahtunut edellisiin raportointikausiin verrattuna ja tarkastusten määrä on kasvussa (kuvio 9), useissa jäsenvaltioissa tilanne ei ole vieläkään täysin tyydyttävä. Voidaan kuitenkin olettaa, että tuotantolaitoksissa noudatetaan Seveso II -direktiivin edellytyksiä näinkin hyvin osittain siksi, että direktiivillä otetaan käyttöön tiukka tarkastusjärjestelmä.

Seveso II -direktiivissä ei säädetä alemman tason laitosten tarkastamistiheydestä. Kaikki jäsenvaltiot ilmoittivat tarkastaneensa myös alemman tason tuotantolaitokset raportointikaudella. Tarkastusten 77 prosentin osuus on kuitenkin pienempi kuin ylemmän tason laitoksissa. Jäsenvaltiot eivät esittäneet syitä alemman tason tuotantolaitosten pienemmälle tarkastusmäärälle, mutta ne ovat oletettavasti samat kuin ylemmän tason tuotantolaitosten yhteydessä esitetyt syyt. Myönteistä on se, että tarkastusten määrä on kasvanut merkittävästi edellisellä raportointikaudella 2009–2011 raportoidusta 42 prosentista.

Kuten kuviosta 7 ilmenee, 86 prosenttia ylemmän tason tuotantolaitoksista tarkastettiin ainakin kerran raportointikaudella. Vaikka kuviosta 6 ilmenee, että joillakin jäsenvaltioilla on ollut vaikeuksia saavuttaa vuositavoitteensa, kuvio 7, joka sisältää myös järjestelmällistä arviointia käyttävät jäsenvaltiot, viittaa siihen, että useimmissa jäsenvaltioissa ylemmän tason tuotantolaitokset tarkastetaan kuitenkin säännöllisesti. Tilanne on parantunut edellisiin raportointikausiin verrattuna (2006–2008: 66 prosenttia, 2009–2011: 65 prosenttia).

Kuviossa 6 kuvataan niiden jäsenvaltioiden tilanne, joissa järjestelmällistä arviointia ei ole käytössä eli joissa ylemmän tason tuotantolaitokset on tarkastettava vuosittain. Vaikka kyseessä olevista 18 jäsenvaltiosta 12 saavutti tai lähes saavutti tavoitteen, joissakin jäsenvaltioissa on huomattavia puutteita. Syitä voivat olla seuraavat: määrärahojen puute tai organisatoriset rajoitukset, toimivaltaisilta alueellisilta viranomaisilta ei ole saatu merkityksellisiä tietoja tai on sovellettu sekajärjestelmää, jossa tuotantolaitokset olisi lähtökohtaisesti tarkastettava vuosittain (ne on siksi merkitty kuvioon 6) mutta viranomaiset edellyttävät tarkastusta puolentoista vuoden välein.

Useimmat jäsenvaltiot ilmoittivat, että tietoja tarjottiin esittelylehtisissä ja muulla tavoin (esim. internetsivustoilla ja yleisölle järjestetyissä tilaisuuksissa). Viisi jäsenvaltiota ilmoitti, että tiedotus tapahtuu yksinomaan sähköisesti, mutta näin ei välttämättä tavoiteta kaikkia kohdehenkilöitä. Vaikka osa näistä jäsenvaltioista tarjoaa tietoja myös toimivaltaisille viranomaisille esitettyjen pyyntöjen johdosta tai toiminnanharjoittajan tiloissa, tämä ei välttämättä täytä edellytystä, jonka mukaan tiedot on saatava pyytämättä. On lisäksi huomattava, että onnettomuustilanteessa yhä useammat jäsenvaltiot hyödyntävät mobiiliratkaisuja, kuten erityisiä sovelluksia, tekstiviestejä tai sosiaalista mediaa, varoittaakseen kaikkia onnettomuusalueella olevia ja opastaakseen heitä toimimaan oikein.

3.eMARS-tietokannan perusteella laaditut suuronnettomuustilastot

Suuronnettomuuksien määrä on yksi keskeinen indikaattori siitä, miten on onnistuttu panemaan täytäntöön Seveso II -direktiivi ja sen tavoite suuronnettomuuksien ehkäisemisestä. Erikseen tarkasteltuna luvulla ei ole merkitystä, sillä huomioon on otettava myös muut arviointiin vaikuttavat tekijät, kuten tuotantolaitosten määrän kasvu ja onnettomuuksien (terveys-, ympäristö- ja talous-)vaikutukset. Erityisesti vaikutuksista on vain vähän tietoa, minkä vuoksi tilannetta on vaikea arvioida. Päteviä päätelmiä ei pystytä tekemään, koska vertailukelpoisia onnettomuuksia, joilla on samanlaiset syyt ja vaikutukset, on suhteellisen vähän.

eMARS-tietokantaan ilmoitettiin yhteensä 490 onnettomuutta vuosina 2000–2014. Näistä 421 oli suuronnettomuuksia, jotka täyttivät vähintään yhden Seveso II -direktiivin liitteessä VI luetellun perusteen. Tämä tarkoittaa sitä, että suuronnettomuuksia tapahtuu vuodessa keskimäärin 30. Noin 70 prosenttia suuronnettomuuksista tapahtui ylemmän tason tuotantolaitoksissa. Kuten kuviosta 10 ilmenee, suuronnettomuuksien kokonaismäärä on pysynyt suhteellisen samana huolimatta siitä, että Seveso II -direktiivin soveltamisalaan kuuluvien laitosten määrä on kasvanut. Kuviosta 11 ilmenee lisäksi, että kuolemantapausten määrä on vähentynyt vuodesta 2000, mikä voi tarkoittaa, että onnettomuuksien vaikutus on vähentymässä. Erityisen myönteistä on, ettei vuoden 2004 jälkeen ole ilmoitettu kuolemantapauksista laitosten ulkopuolella.

Syyt suuronnettomuuksista ilmoittamiseen eivät juuri ole muuttuneet vuosien varrella. Ilmoitettujen onnettomuuksien vaaratilanteet liittyvät yleisimmin myrkkypäästöihin. Tämä on yhdenmukaista sen kanssa, että useimmissa onnettomuuksissa oli kyse myrkyllisistä ja/tai tulenaroista aineista. Tuotantolaitosten määrästä kerätyistä tiedoista ilmenee, että suuronnettomuuksille alttiimpia ovat petrokemian laitokset ja öljynjalostamot.

eMARS-tietokanta sisältää vain vähän tietoja sosiaalis-taloudellisista vaikutuksista (esim. omaisuus- ja ympäristövahingot, työpaikkojen menetykset, imagohaitat ja pitkäaikaiset vaikutukset ympäröivään alueeseen). Ainoastaan 124 ilmoitusta kaikista 490 ilmoitetusta onnettomuudesta sisälsi jonkin verran näitä tietoja. Tiedot koskivat yleensä välitöntä vaikutusta (esim. vakuutuksen kattamat vahingot), eikä niissä tarkasteltu laajempia tai pitkän aikavälin vaikutuksia (esim. menetetyt työpaikat, ympäristövahingot). Vain harvojen poikkeuksellisten suuronnettomuuksien sosiaalis-taloudellisista vaikutuksista on annettu julkisesti tarkempaa tietoa. Yhdistyneen kuningaskunnan Health and Safety Executive on kehittänyt menetelmän, jolla mallinnetaan joitakin suuronnettomuuksien taloudellisia vaikutuksia. Vaikka siinä ei oteta huomioon tiettyjä merkittäviä vaikutuksia (kuten ympäristövahinkoja), menetelmän mukaan kokonaisvaikutus Euroopan unionissa on vuosittain useita miljardeja euroja. Lainsäädännön vaikutuksista ja hyödyistä saataisiin parempi käsitys, jos tarjolla olisi tarkempia tietoja sosiaalis-taloudellisista vaikutuksista, mutta näiden tietojen järjestelmällisempi kerääminen olisi huomattavan työlästä.

4.Päätelmät ja jatkotoimet

Laajalti teollistuneessa unionissa Seveso II -direktiivillä on pystytty merkittävästi vähentämään suuronnettomuuksien määrää. Sitä pidetään yleisesti teollisuusonnettomuuksien toimintapolitiikan vertailukohtana, ja useat maailman maat ovat laatineet omaa lainsäädäntöään sen pohjalta.

Edellä esitetty analyysi osoittaa, että Seveso II -direktiivi toimii halutulla tavalla. Sen käytännön täytäntöönpano ja voimaansaattaminen ovat edelleen edistyneet useimmilla aloilla, ja eritoten teollisuuden toiminnanharjoittajat noudattavat suurelta osin vaatimuksia, jotka koskevat turvallisuusselvityksiä ja sisäisiä pelastussuunnitelmia. Kuten jo aiemmilla raportointikausilla on havaittu, muutamissa jäsenvaltioissa tarvitaan kuitenkin lisätoimia joillakin aloilla. Näitä ovat erityisesti ulkoisten pelastussuunnitelmien kehittäminen ja harjoitusten järjestäminen niistä, yleisölle tiedottaminen ja tarkastukset. Vaikka näiden alojen puutteet ovat voineet lisätä riskiä, niiden ei kuitenkaan ole osoitettu vielä lisänneen suuronnettomuuksien määrää kyseisissä jäsenvaltioissa.

Seveso II -direktiivin soveltamisalaan kuuluvien tuotantolaitosten määrä on kasvanut, mutta suuronnettomuuksien vuotuinen määrä on pysynyt noin 30:ssä ja niiden vaikutusten on havaittu vähenevän.

Komissio otti edellistä raportointikautta koskevat havainnot huomioon Seveso II -direktiivin tarkistuksessa, joka johti Seveso III -direktiivin hyväksymiseen. Uudella direktiivillä parannetaan yleisön oikeutta saada asianmukaisella tavalla tietoa, ja tiettyjä säännöksiä sovelletaan myös alemman tason tuotantolaitoksiin. Direktiiviin on sisällytetty yksityiskohtaiset säännöt, joilla varmistetaan kansalaisten riittävä kuuleminen yksittäisistä hankkeista ja tiukemmat tarkastuksia koskevat säännökset. Seveso III -direktiivin noudattamisen on näin ollen tarkoitus edistää tässä kertomuksessa esiin tuotuja tarvittavia parannuksia.

Komissio seuraa tiiviisti näissä kysymyksissä tapahtuvaa edistymistä ja auttaa jäsenvaltioita edelleen parantamaan suorituskykyään toteuttamalla erilaisia tuki- ja täytäntöönpanotoimia tarpeen mukaan.