Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheista: - "Ehdotus neuvoston direktiiviksi arvonlisäveron vähennysoikeutta koskevan direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta", ja - "Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) direktiivin 98/XX/EY soveltamiseen tarvittavista valvontatoimenpiteistä, palautusjärjestelmää koskevista toimenpiteistä sekä hallinnollisen yhteistyön toimenpiteistä"



Virallinen lehti nro C 101 , 12/04/1999 s. 0073 - 0086



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheista: "Ehdotus neuvoston direktiiviksi arvonlisäveron vähennysoikeutta koskevan direktiivin 77/388/ETY muuttamisesta", ja "Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) direktiivin 98/XX/EY soveltamiseen tarvittavista valvontatoimenpiteistä, palautusjärjestelmää koskevista toimenpiteistä sekä hallinnollisen yhteistyön toimenpiteistä" () (1999/C 101/17) Neuvosto päätti 27. heinäkuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 99 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainituista ehdotuksista. Asian valmistelusta vastannut "talous ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto antoi lausuntonsa 15. joulukuuta 1998. Esittelijä oli Kenneth Walker. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 27. 28. tammikuuta 1999 pitämässään 360. täysistunnossa (tammikuun 28. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 99 puolesta, kahdeksan vastaan viiden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Siirtymäjärjestelmän avulla yhteiseen ALV-järjestelmään tehtyjen muutosten ansiosta voitiin 1. tammikuuta 1993 poistaa ennakkotarkastukset ja hallinnolliset menettelyt, jotka liittyivät Euroopan unionin sisärajan ylittämiseen. Samalla kuitenkin turvattiin mahdollisimman pitkälti jäsenvaltioiden valta määritellä omat ALV-järjestelmänsä ja säilytettiin direktiivissä suuri määrä vaihtoehtoja ja mahdollisuuksia. 1.1.1. Fyysisten esteiden poistaminen korosti kuitenkin entisestään niitä kansainvälisen toiminnan aineettomia esteitä, joita toimijat kohtaavat. 1.2. Koska liiketoimien verotuspaikan ja siten myös veron vähennys- tai palautuspaikan määrittämisestä on hyvin monenlaisia sääntöjä ja koska tämänhetkistä ALV-järjestelmää ei sovelleta yhdenmukaisella tavalla, yhtenäismarkkinat ovat tosiasiassa jakautuneet viiteentoista verotusalueeseen, mikä aiheuttaa sekaannusta, lisätyötä, hallinnon monimutkaisuutta ja oikeudellista epävarmuutta toimijoille. Siksi toimijoiden on tunnettava lainsäädäntö ja sen soveltamistapa kussakin jäsenvaltiossa, jossa ne suorittavat verollisia liiketoimia, sekä niissä jäsenvaltioissa, joissa niillä on kustannuksia, joista kannetaan arvonlisävero. 1.2.1. Toimijat voivat käyttää hyväksi näitä eroavaisuuksia harrastaessaan nokkelaa "verosuunnittelua" tai manipulointia: tämä vääristää rehellistä kilpailua, jonka on määrä olla sisämarkkinoiden tunnuspiirre. 1.3. Komissio esitteli heinäkuussa 1996 työohjelman, jonka liitteenä oli aikataulu ehdotuksista, joilla pyritään ottamaan käyttöön todellinen yhteinen, sisämarkkinoiden vaatimusten mukainen ALV-järjestelmä. Ohjelmassa yhteisön toiminta jakaantuu kolmeen pilariin: verotuksen soveltaminen nykyistä yhdenmukaisemmin, verotuksen uudenaikaistaminen, ja verotusjärjestelmän muuttaminen, (verotuspaikka). 1.4. Riippumatta siirtymisestä alkuperäpaikassa verottamiseen komissio katsoo kuitenkin, että jo nyt on syytä uudistaa tämänhetkisen järjestelmän yleisiä säännöksiä ja päästä yhdenmukaisempaan soveltamiseen. Tästä on tullut työohjelman ehdottomasti tärkein tavoite. 1.5. Komissio esitti 14. toukokuuta 1997 päivätyssä valmisteluasiakirjassa, että ALV-velvoitteet on ala, jota on tutkittava SLIM-aloitteen (Simpler Legislation for the Internal Market, sisämarkkinoita koskevan lainsäädännön yksinkertaistaminen) toisessa vaiheessa. Komissio arvioi, että olisi välittömästi harkittava yksinkertaistamistoimia, jotka keventäisivät yritysten taakkaa lyhyellä aikavälillä ja samanaikaisesti pohjustaisivat uuden ALV-järjestelmän käyttöönottamista. 1.5.1. Tätä aihetta käsittelemään perustettu työryhmä totesi, että kahdeksannessa ALV-direktiivissä säädetty ALV:n palautusmenettely on yksi niistä kohdista, joiden yksinkertaistaminen on kiireellistä. 1.5.2. Komissio laati työryhmän töiden perusteella SLIM-aloitetta koskevan kertomuksen, jonka sisämarkkina-asiain neuvosto hyväksyi 27. marraskuuta 1997 ja jossa suositellaan tutkittavaksi mahdollisuuksia ja keinoja uudistaa perinpohjaisesti tällä hetkellä kahdeksannessa direktiivissä säädetyt menettelyt. 1.6. Käsiteltävänä olevan direktiiviehdotuksen ensimmäinen osa on näiden pohdintojen tulos. Ehdotettujen toimenpiteiden tavoitteena on yksinkertaistaa menettelyjä, joiden avulla kaikki yhteisöön sijoittuneet verovelvolliset voivat saada maksamansa veron takaisin sellaisesta jäsenvaltiosta, johon he eivät ole sijoittuneet. 1.6.1. Ehdotuksen toisessa osassa käsitellään kustannuksia, jotka eivät oikeuta ALV:n täyteen vähennykseen. Tämä osa kuuluu hankkeeseen, jolla pyritään tämänhetkisen järjestelmän uudistamiseen ja yhdenmukaisempaan soveltamiseen. Ehdotettujen toimenpiteiden tavoitteena on lähentää tätä alaa koskevia jäsenvaltioiden lakeja, jotka poikkeavat nykyisin hyvin paljon toisistaan. Lähentämisen tarve on lisääntynyt Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen Aro Leasing -asiassa antaman tuomion () vuoksi. 1.7. Komission antaa myös asetusehdotuksen, joka koskee tarvittavia valvontatoimenpiteitä, palautusjärjestelmää, jonka avulla verovelvollinen voi saada veronpalautuksen niistä jäsenvaltioista, joissa hänen kustannuksistaan on kannettu arvonlisävero, sekä tarpeellisia hallinnollisen yhteistyön toimenpiteitä. 1.8. Direktiiviehdotuksen kahta osaa, jotka näyttävät ensi silmäyksellä olevan toisistaan riippumattomia, pidetään kuitenkin erottamattomina verotuksen tasapuolisuuden saavuttamiseksi. 1.8.1. Ensinnäkin, jos muutettaisiin sääntöjä, jotka koskevat muussa jäsenvaltiossa kuin verovelvollisen sijoittautumisjäsenvaltiossa kannetun veron palautusta tai vähennystä, mutta ei lähennettäisi vähennysoikeutta koskevaa lainsäädäntöä, tämänhetkiset kilpailun vääristymät korjattaisiin, mutta tuloksena olisi uusia vääristymiä varsinkin sellaisille palveluiden toimittajille, jotka kilpailevat keskenään suoraan tietyn jäsenvaltion markkinoilla, koska näihin toimittajiin sovellettaisiin toisistaan poikkeavia vähennyssääntöjä. Toisaalta ehdotetut kustannuksia koskevat säännöt eivät anna täyttä ALV-vähennysoikeutta, ja jäsenvaltioille jää edelleen omaa harkintavaltaa. Palautusmenettelyn muutoksella vältetään se, että toimijat käyttäisivät hyväkseen harkintavallasta mahdollisesti aiheutuvia eroja, mikä johtaisi epäoikeudenmukaiseen kilpailuun. 2. Komission ehdotukset 2.1. "Jäsenvaltiossa, johon verovelvollinen ei ole sijoittautunut, maksetun ALV:n vähentäminen" 2.1.1. Kuudennessa ALV-direktiivissä vahvistetaan periaate, jonka mukaan kullakin verovelvollisella on oikeus ALV:n vähennykseen tai palautukseen riippumatta jäsenvaltiosta, jossa arvonlisäveron alaiset kustannukset on maksettu. 2.1.2. Kahdeksannella ALV-direktiivillä yhdenmukaistettiin kaikkialla EU:ssa yksityiskohtaiset säännöt, jotka koskevat jäsenvaltion alueelle sijoittumattomille verovelvollisille suoritettavaa ALV:n palautusta. Direktiivin tärkein tavoite on asettaa verovelvolliset, jotka eivät ole sijoittuneet siihen jäsenvaltioon, jossa he maksavat ALV:n, samaan asemaan kuin kyseisen jäsenvaltion verovelvolliset, jotka hyödyntävät vähennysoikeuttaan vähentämällä ALV:n suoraan määräajoin tekemissään ilmoituksissa. 2.1.3. Kahdeksannessa direktiivissä säädetty palautusmenettely aiheuttaa käytännössä huomattavia vaikeuksia sekä toimijoille että jäsenvaltioiden hallintoelimille. Toimijat pitävät menettelyitä väsyttävän aikaavievinä. Toisinaan he törmäävät nurjamielisiin asenteisiin, joiden vuoksi hakemuksen jättäminen tuntuu turhalta työltä. Toisaalta jäsenvaltioiden viranomaiset joutuvat suorittamaan aikaavieviä ja hankalia valvontamenettelyitä, jotka eivät kartuta jäsenvaltioiden valtionkassaa. 2.1.4. Syntyneen tilanteen vuoksi komissio on päättänyt, että korjaavia toimenpiteitä tarvitaan kiireellisesti. Komission ehdotukset esitellään yksityiskohtaisesti liitteessä 1. 2.2. Kustannukset, jotka eivät oikeuta täyteen vähennykseen 2.2.1. Mikäli vähennysoikeutta koskevia sääntöjä ei harmonisoitaisi edelleen, komission ehdotuksesta johtuvat muutokset vähennysoikeuden käyttöpaikkaan aiheuttaisivat lisää kilpailuvääristymiä sen vuoksi, että säännöt ovat erilaiset siinä maassa, jossa veroa maksetaan ja siinä, jossa se vähennetään. 2.2.2. Komission ehdotukset esitellään yksityiskohtaisesti liitteessä 2. 2.3. Valvontaa, palautusta ja hallinnollista yhteistyötä koskevat menettelyt 2.3.1. Liitteessä 3 esitellään komission asetusehdotus, joka koskee valvontatoimenpiteitä sekä järjestelmää, jonka avulla jäsenvaltio, jossa vähennys on tehty, voi saada vähennyskelpoisen ALV-määrän palautuksen takaisin jäsenvaltiolta, jossa ALV on maksettu, sekä hallinnollista yhteistyötä. 3. Yleishuomioita 3.1. Heinäkuun 11. päivänä 1997 hyväksymässään lausunnossa, jossa käsiteltiin komission ehdotusta yhteiseksi arvonlisäverojärjestelmäksi, komitea toteaa seuraavaa: "TSK uskoo, että vaikka tiedetäänkin, että tulossa on perustavaa laatua oleva muutos, mitä siirtyminen lopulliseen järjestelmään merkitsee, tämä ei saisi peittää alleen tarvetta tehdä väliaikaiseen järjestelmään tällä välin muutoksia, jotka tulee myöhemmin siirtää lopulliseen järjestelmään (1). (1) EYVL C 296, 29.9.1997, s. 51." Siksi komitea pitää nyt käsiteltävänä olevaa ehdotusta tervetulleena ja komitean tuolloin ilmaiseman näkemyksen mukaisena. Komitea on kuitenkin samalla huolissaan siitä, että uuden yhteisen arvonlisäverojärjestelmän käyttöönotto näyttää vievän kovin paljon aikaa. Komitea toivoo, ettei väliaikaisen järjestelmän päivittäminen haittaa tai viivytä uuden lopullisen järjestelmän käyttöönottoa. 3.2. Talous- ja sosiaalikomitea on toistuvasti ilmaissut vahvan tukensa SLIM-aloitteelle. Siksi komitea kannattaa komission ehdotusta toteuttaa suositukset kahdeksannessa direktiivissä säädettyjen menettelytapojen uudistamiseksi, kuten SLIM-aloitteen yhteydessä on esitetty. 3.3. Yleisesti myönnetään, että kahdeksannessa direktiivissä säädetyt palautusmenettelyt ovat saaneet huonon maineen sekä verovelvollisten että jäsenvaltioiden hallintovirkamiesten keskuudessa. Parhaimmillaankin menettely on niin monimutkainen ja aikaavievä, että se aiheuttaa verovelvollisille epävarmuutta ja he pitävät usein parempana vaihtoehtona jättää hakemus kokonaan tekemättä. Pahimmissa tapauksissa joidenkin jäsenvaltioiden asenne on niin vastahankainen, että hakemuksen jättäminen on suoranaista ajanhukkaa. 3.4. Tämän seurauksena luvattoman suuressa osassa tapauksista verovelvollisia tosiasiassa estetään saamasta palautusta. Näin heiltä viedään oikeus, joka heille annetaan kuudennessa direktiivissä. Tämä sekä arvonlisäveron että yhtenäismarkkinoiden perusperiaatteiden vastaista. 3.5. Myös jäsenvaltioiden hallintoviranomaiset pitävät menettelyjä niin monimutkaisina ja hallinnollisesti raskaina, että suurin osa heistä on hakenut poikkeuksia. Selvästikin järjestelmässä, jossa poikkeuksia on enemmän kuin sääntöjä, on jotain perusteellisesti vialla. 3.6. Myös komissio on myös todennut nykyisen tilanteen johtavan kilpailun vääristymiin. Täydellisen tasa-arvoista kilpailua on pidettävä ihanteena, jota kohti on pyrittävä, mutta samalla on tunnustettava, a) ettei sitä voida koskaan täydellisesti saavuttaa, ja että b) jokainen sitä kohti otettu askel aiheuttaa lisäkustannuksia, ja mitä lähemmäksi täydellistä tasa-arvoa päästään, sitä nopeammin kustannukset kasvavat. 3.6.1. On syytä pitää mielessä, että hankkeesta koituvat kustannukset eivät ole pelkästään taloudellisia, vaan myös poliittisia, koska itsemääräämisoikeus väistämättä kaventuu. 3.6.2. Mutta vaikka jäsenvaltioiden olisi nykyisten ehdotusten mukaisesti luovuttava muutamista niistä keinoista, joita niillä nyt on vähennysoikeuden rajoittamisen omaan tulkintaan siitä, mikä määritellään ALV-vähennykseen oikeuttavaksi liiketoimintaan liittyväksi kuluksi, pyrkimystä voidaan perustella tarpeella poistaa tai vähentää kilpailuvääristymiä. 3.6.3. Tässä yhteydessä on tärkeää muistaa, että myös tapauksessa, jolloin vääristymä ei ole suuri kaupan kokonaistasapainoon nähden, se voi aiheuttaa vakavia alakohtaisia vääristymiä, jotka jäytävät reilua kilpailua kyseisillä aloilla. 3.7. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyy näkemyksen, jonka mukaan komission ehdotuksen kaksi osaa ovat erottamat, mikäli tarkoituksena on varmistaa verotuksen tasapuolisuus. 3.8. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyy myös näkemyksen, jonka mukaan jäsenmaille nykyisin annettu harkintavalta sekä tulkinta- ja sovelluserot jäsenvaltioiden välillä asettavat järjestelmän alttiiksi veropetoksille ja sinänsä säännösten puitteissa tapahtuvalle manipuloinnille. 4. Erityishuomioita 4.1. "Jäsenvaltiossa, johon verovelvollinen ei ole sijoittautunut, maksetun ALV:n vähentäminen" 4.1.1. Käsiteltävänä olevassa ehdotuksessa kyseistä aihetta koskevan osan päätavoitteena on nykyisten menettelyjen yksinkertaistaminen. 4.1.2. Talous- ja sosiaalikomitea on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että ainoa muutos, joka voisi yksinkertaistaa merkittävästi nykyistä järjestelmää on antaa verovelvollisille oikeus vähentää muussa kuin sijoittautumisjäsenvaltiossa maksamansa ALV siitä ALV:n määrästä, joka niiden on maksettava jäsenvaltiossa tai jäsenvaltioissa, joissa niillä on ALV-tunniste. 4.1.3. Mikäli verovelvollisella on ALV-tunniste vain yhdessä jäsenvaltiossa, tämän ei tulisi aiheuttaa ongelmia, sillä kaikki yhteisössä maksettu vero tullaan vähentämään kyseisessä jäsenvaltiossa riippumatta siitä, missä jäsenvaltiossa ALV:n alaiset kustannukset ovat syntyneet, edellyttäen, että kustannukset ovat hyväksyttäviä liiketoimintaan liittyviä kuluja. 4.1.4. Mikäli ehdotuksen tämä osa hyväksyttäisiin yksinään, se johtaisi edelleen kilpailuvääristymiin, koska eri jäsenvaltiot käyttäisivät erilaisia sääntöjä päättäessään siitä, millaiset kulut tässä yhteydessä ovat, tai eivät ole, hyväksyttäviä liiketoimintaan liittyviä kuluja. Tästä syystä ehdotuksen kaksi osaa ovat riippuvaisia toisistaan ja ne on nähtävä yhtenä ehdotuksena; kummallakaan ei voida saavuttaa haluttua tulosta ilman toista. 4.1.5. Jos verovelvollisella on ALV-tunniste useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa, tilanne mutkistuu, koska voidaan joutua tilanteisiin, joissa on vaikeaa tai jopa mahdotonta määrittää se valtio, jossa veronalainen toiminta (johon tavarat ja palvelut, joista vero on maksettu, liittyvät) on tapahtunut ja siten valtio, jossa vähennys tulisi suorittaa. 4.1.5.1. Ottakaamme esimerkiksi vaikkapa saksalaisen yrityksen omistama kuorma-auto, joka on rekisteröity Alankomaissa ja jota käytetään tavarankuljetukseen Yhdistyneen kuningaskunnan ja Italian välillä, molempiin suuntiin. Yrityksellä on toimipaikkoja molemmissa maissa ja sillä on ALV-tunniste molemmissa maissa. Tilannetta mutkistaa se seikka, että joissain tapauksissa rahtimaksut maksaa tavarantoimittaja, toisinaan taas vastaanottaja. Voi olla tarpeen hankkia polttoainetta, renkaita tai varaosia tai teettää huoltotöitä autoon sen matkalla läpi Ranskan: maassa, jossa yrityksellä ei ole fyysistä toimipaikkaa tai ALV-tunnistetta ja jossa sillä ei ole veronalaista toimintaa. Näissä olosuhteissa voisi olla hyvin vaikeaa jakaa vähennysoikeus Yhdistyneen kuningaskunnan ja Italian välillä muutoin kuin aivan umpimähkäisesti. 4.1.6. Tätä hankaluutta ei kuitenkaan tule nähdä komission ehdotusten arvoa heikentävänä seikkana. Komission ehdotukset merkitsevät huomattavaa parannusta sekä verovelvollisille että jäsenvaltioiden viranomaisille nykyisiin kahdeksannen direktiivin oloihin verrattuna. 4.1.7. Verovelvolliselle asetettu vaatimus liittää määräajoin tehtävään ilmoitukseensa hakemusta tukevat tositteet jäsenvaltioittain eriteltyinä, sekä jäljennökset laskuista tai tuontiasiakirjoista, on toki lisämuodollisuus, mutta yrityksille tästä koituva taakka on huomattavasti vähäisempi kuin nykyinen, kahdeksannen direktiivin mukainen hakemusmenettely, joka usein on tulokseton. 4.1.8. Komission ehdotuksen mukaan vähennyksiin oikeuttavia kustannuksia koskevat säännöt olisivat vähennysjäsenvaltion säännöt, eivät enää veron kantaneen jäsenvaltion säännöt, kuten nykyisin on asian laita. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyy tämän muutoksen logiikan. Jäsenvaltio, jossa vähennys on suoritettu, voi luonnollisestikin saada palautuksen siltä jäsenvaltiolta, jossa arvonlisävero on maksettu. 4.2. Kustannukset, jotka eivät oikeuta täyteen vähennykseen 4.2.1. Kyseisen osan tavoitteet ovat nykyisten menettelytapojen yksinkertaistaminen sekä kilpailuvääristymien poistaminen. Viimeksi mainittu voidaan saavuttaa vain tietynasteisen harmonisoinnin avulla. 4.2.2. On tunnustettava, että suurta osaa majoitus-, ravinto- ja juomakustannuksista voidaan hyvällä syyllä pitää hyväksyttävinä liiketoimintaan liittyvinä kustannuksina, koska ne syntyvät ensisijaisesti liiketoiminnan vuoksi, eikä niitä olisi syntynyt ilman liiketoiminnan tarpeita. Jos esimerkiksi liikemies matkustaa tapaamaan asiakasta ja yöpyy ja ruokailee hotellissa, tätä tulisi pitää liiketoimintaan liittyvänä kustannuksena, sillä ellei hänen olisi pitänyt vierailla asiakkaansa luona, hän ei olisi tehnyt kyseistä matkaa, yöpynyt hotellissa eikä syönyt tuota ateriaa. 4.2.2.1. On totta, että hänen olisi täytynyt yöpyä ja syödä jossain, koska suoja ja ruoka ovat välttämättömiä tarpeita, mutta hän olisi voinut tyydyttää nämä tarpeet jäämällä kotiin, jossa suojasta ei olisi aiheutunut lisäkustannuksia ja jossa ateria olisi tullut huomattavasti edullisemmaksi. 4.2.2.2. Voidaan myös väittää, että jos liikemies vie asiakkaan lounaalle, hän tekee sen toivoen yritystoimintansa turvaamista tai säilyttämistä, joten tätä voidaan myös pitää hyväksyttävänä yritystoimintaan liittyvänä kustannuksena. 4.2.2.3. On kuitenkin myönnettävä, että tämänluonteisia menoeriä voidaan käyttää väärin. Niitä voidaan väittää liiketoiminnasta aiheutuneiksi kuluiksi myös silloin, kun ensisijainen tarkoitus ei ole ollut liiketoiminnallinen; ja kun tällaisia mahdollisuuksia on, olisi naiivia olettaa, ettei niitä käytettäisi hyväksi. 4.2.2.4. Lisäksi viranomaisten on epäilemättä vaikea erottaa hyväksyttävät ja vilpilliset hakemukset toisistaan, tai todentaa liiketoimintaan liittyvät kustannukset silloin, kun kyseessä on ollut aidosti liiketoimintaan liittyvän ja yksityisen kulutuksen yhdistelmä. 4.2.2.5. Näitä syistä komitea hyväksyy komission ehdotuksen soveltaa tämänluonteisiin kustannuksiin kiinteää 50 prosentin vähennysprosenttia. Komitea pitää tätä järkevänä ja käytännöllisenä ratkaisuna. 4.2.3. Komitea on komission kanssa samaa mieltä siitä, että ylellisyydet riippumatta niiden määritelmästä tulisi edelleenkin jättää vähennysoikeuden ulkopuolelle. Komitea katsoo kuitenkin, että jäsenvaltioiden välillä tulee edelleenkin olemaan huomattavia eroja siinä, miten ne tulkitsevat "ylellisyyskustannukset", koska kyseessä on pitkälti subjektiivinen arvio. Lisäksi on hankalaa päästä yhteen määritelmään, sillä se, mitä tietyssä yhteydessä pidetään ylellisyytenä, ei välttämättä ole sitä toisessa. 4.2.3.1. Jäsenvaltioiden väliset erot näiden sääntöjen tulkinnassa ja soveltamisessa tulevat edelleen aiheuttamaan jossain määrin kilpailuvääristymiä. Talous- ja sosiaalikomitea arvioi kuitenkin vääristymien todennäköisesti jäävän vähäisiksi kokonaisuuteen nähden, eikä se odota niiden vaikuttavan merkittävästi yksittäisiin toimialoihin. 4.2.4. Komitea on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että myös edustuskustannuksia on kohdeltava samoin kuin ylellisyyskustannuksia, sillä niitä on pidettävä periaatteessa kulutuksena. Arvonlisäveron vähennysoikeutta ei näin ollen sovelleta edustuskustannuksiin. 4.2.5. Henkilöautokysymys on monimutkaisempi, sillä kyseessä olevilla summilla voi olla merkittäviä budjettivaikutuksia sellaisissa jäsenvaltioissa (suurin osa jäsenvaltioista), jotka eivät tällä hetkellä myönnä mitään vähennysoikeuksia. Toisaalta tämä seikka näkyy selkeästi kilpailuvääristymien voimakkuudessa. 4.2.5.1. Tilanteeseen on kiinnitetty yhä enemmän huomiota Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen Aro Leasing -asiassa jokin aika sitten antaman tuomion vuoksi. Tuomion mukaan leasingajoneuvojen vuokraaminen on katsottava palvelujen tarjoamiseksi eikä sitä pidetä tavarantoimituksena. Voimassa olevan lainsäädännön mukaan tämä tarkoittaa sitä, että verovelvollinen, joka on sijoittunut johonkin niistä jäsenvaltioista, jotka eivät myönnä vähennysoikeutta, voisi vuokrata henkilöauton yritykseltä, joka on sijoittunut johonkin niistä kolmesta jäsenvaltiosta (Saksa, Hollanti ja Luxemburg), jotka myöntävät vähennysoikeuden. Tämän jälkeen hän voisi jättää kahdeksannen direktiivin mukaisen palautushakemuksen sille jäsenvaltiolle, johon leasingyhtiö on sijoittunut. Ajoneuvon ei tarvitsisi olla peräisin kyseisestä jäsenvaltiosta, sen ei tarvitsisi olla rekisteröity siellä, eikä sen olisi koskaan tarvinnut käydä kyseisen jäsenvaltion alueella. 4.2.5.2. Kyseinen tuomio voi selvästikin aiheuttaa vakavia kilpailun vääristymiä, vaikka käytännössä vaikutus saattaa tietyissä jäsenvaltioissa olla suurempi kuin toisissa. Ne jäsenvaltiot, jotka eivät tällä hetkellä myönnä vähennysoikeutta, ovat selvästi vaarassa menettää merkittävästi tuloja. Arviot komission ehdotusten budjettivaikutuksista näihin jäsenvaltioihin tulisi nähdä tässä valossa. 4.2.6. Komission ehdotukset ratkaisisivat Aro Leasing -ongelman ja ne merkitsevät huomattavaa parannusta nykyiseen tilanteeseen sekä verovelvollisten että jäsenvaltioiden viranomaisten kannalta. Ehdotukset ovat kuitenkin edelleen monimutkaisia ja jäsenvaltioille annetut toimintamahdollisuudet saattavat yhä aiheuttaa kilpailuvääristymiä, jotka syntyvät jäsenvaltioiden päättäessä käyttää näitä mahdollisuuksia eri tavoin. 4.2.7. Komitea on kuitenkin tyytyväinen komission ehdotukseen parantaa tilannetta. Pitkälle menevä yksinkertaistaminen, kuten kiinteän 50 prosentin vähennyksen soveltaminen, aiheuttaisi suuressa määrin verotuksellisesti epätasaista kohtelua, sillä yksittäiset kansalaisryhmät hyötyisivät tästä suhteettoman paljon, kun taas julkiselta sektorilta jäisi mahdollisesti suurelta osin saamatta varoja. 4.2.8. Komitea huomauttaa, että silloin, kun kustannus väistämättä sisältää sekä liiketoimintaan liittyviä että yksityisiä kustannuksia ja vähennysoikeus evätään jälkimmäiseltä kustannustekijältä, on ristiriitaista vaatia tuotantoveron kantamista kustannuksen tästä osasta, sillä tämä merkitsisi kaksinkertaista verottamista. Tämä pätisi myös siinä tapauksessa, että työntekijä korvaisi yhtiölle yksityiskäytön osuuden kustannuksista. 4.3. Valvontaa, palautuksia ja hallinnollista yhteistyötä koskevat menettelyt 4.3.1. Talous- ja sosiaalikomitea on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että nyt käsiteltävänä olevat ehdotukset tukevat merkittävästi valvontamenettelyä, koska jäsenvaltioiden viranomaiset käsittelevät sellaisten verovelvollisten asioita, joilla on ALV-tunniste kyseisessä jäsenvaltiossa ja joista heillä siten on jonkinlaista taustatietoa. Keskinäistä apua koskeva direktiivi 77/799/ETY antaa asianomaisille jäsenvaltioille mahdollisuuden vaihtaa kaikkia tietoja, joita ne pitävät tarpeellisina valvontaoikeuksiensa käyttämiseksi. 4.3.2. Komitea toteaa kuitenkin kokemuksen osoittaneen, etteivät jäsenvaltiot vielä hyödynnä täysipainoisesti mainitun yhteisön säädöksen tarjoamia mahdollisuuksia. Tämän johdosta komissio on katsonut, että sen on säädettävä lisää tilapäisiä valvontatoimenpiteitä. 4.3.3. Kuten komissio toteaa, nämä lisätoimenpiteet heikentävät vähennysjärjestelmän yksinkertaistamisen vaikutuksia ja siten ne ovat hyväksyttäviä vain lyhyellä aikavälillä. Komitea kannattaa komission näkemystä, jonka mukaan niitä saa soveltaa vain niin kauan kuin on tarpeen jäsenvaltioiden välisen yhteistyön parantamiseksi. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio seuraa säännöllisesti näiden toimenpiteiden käyttöä ja niiden käytännön tuloksia jäsenvaltioiden kannalta. 4.3.3.1. Komitea kehottaa komissiota kumoamaan nämä toimenpiteet niin pian kuin mahdollista ja tämän saavuttamiseksi rohkaisemaan jäsenvaltioita kaikin käytettävissään olevin keinoin lisäämään keskinäisen yhteistyönsä määrää. 5. Päätelmät 5.1. Talous- ja sosiaalikomitea pitää komission ehdotuksia tervetulleina, sillä ne merkitsevät huomattavaa parannusta nykyiseen tilanteeseen verrattuna. Sekä yritysten että jäsenvaltioiden viranomaisten työtaakka kevenisi merkittävästi. Monille verovelvollisille toteutuisi viimein mahdollisuus saada palautus verosta, joka on maksettu sellaisessa jäsenvaltiossa, johon ne eivät ole sijoittuneet. 5.2. Näistä syistä komitea kannattaa ehdotusta, jonka mukaan verovelvolliset voisivat vähentää muussa kuin sijoittautumisjäsenvaltiossa maksamansa ALV:n määräajoin tekemässään ilmoituksessa siitä ALV:n määrästä, joka hänen on maksettava sijoittautumisjäsenvaltiossaan. Komitea kannattaa myös ehdotusta kahdeksannessa direktiivissä säädetyn menettelyn kumoamisesta. Komitea myöntää tämän olevan ainoa tehokas keino nykyisen järjestelmän yksikertaistamiseksi. 5.2.1. Komitea hyväksyy myös pääpiirteisesti ehdotukset, jotka koskevat kustannuksia, jotka eivät oikeuta täyteen vähennykseen. 5.3. Komitea toivoo, että valvontaa koskevien lisätoimenpiteiden voimassaoloaika rajoitetaan lyhyimpään mahdolliseen. 5.4. Komitea pitää nyt käsiteltävänä olevia ehdotuksia tärkeänä askeleena kohti todellisten yhtenäismarkkinoiden luomista. Ehdotukset ovat yhdenmukaisia komitean aiemmin antaman suosituksen kanssa, jonka mukaan nykyistä ALV-järjestelmää on jatkuvasti uudistettava ennen uuden, lopullisen järjestelmän käyttöönottoa. Komitea katsoo kuitenkin, että nyt ehdotetut toimenpiteet ainoastaan paikkailevat ongelmia, jotka voidaan lopullisesti ratkaista vasta uuden yhteisen ALV-järjestelmän avulla. Komitea kehottaa jäsenvaltioita tässä yhteydessä omaksumaan rakentavan ja positiivisen asenteen ALV-järjestelmän uudistukseen Euroopan integraation ja yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen parhaaksi. 5.5. Tilintarkastustuomioistuin viittasi varainhoitovuodelta 1997 antamassaan vuosikertomuksessa () nykyisiin arvonlisäveron siirtymäjärjestelyihin ja totesi seuraavaa: "Petoksen mahdollisuus on siksi entistä suurempi huolimatta jälkikäteen tapahtuvan tietojenvaihdon järjestelmän (VIES-järjestelmän) käyttöönottamisesta." Kertomuksessa todettiin edelleen, että "toteuttamiskelpoisen vaihtoehdon puuttuessa nykyinen 'siirtymäjärjestely' on käytössä vielä useita vuosia. Merkittäviä parannuksia ei liene tiedossa, sillä selvää tahtoa petosten torjunnan asettamiseksi etusijalle yhteisön sisäisessä kaupassa ei ole löytynyt." TSK yhtyy tilintarkastustuomioistuimen kantaan ja korostaa, että jäsenvaltioista on löydyttävä poliittista tahtoa ja päättäväisyyttä toteuttaa viipymättä uusi, lopullinen ALV-järjestelmä. Komitea toteaa nykyisten siirtymäjärjestelyjen tulleen voimaan 1. tammikuuta 1993, ja niiden olleen määrä olla voimassa joulukuun 31. päivään 1996 asti. Bryssel 28. tammikuuta 1999. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Beatrice RANGONI MACHIAVELLI () EYVL C 219, 15.7.1998, s. 16 20. () Yhteisöjen tuomioistuimen (kuudes jaosto) 17. heinäkuuta 1997 antama tuomio. Asia C-190/95. Oikeustapauskokoelma 1997, sivu I-4383. () EYVL C 349, 17.11.1998, s. 16 17. LIITE I talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Kahdeksannessa direktiivissä säädetty palautusmenettely aiheuttaa käytännössä huomattavia vaikeuksia sekä toimijoille että jäsenvaltioiden viranomaisille. Toimijat ovat tehneet menettelystä lukuisia valituksia, jotka ovat koskeneet muun muassa seuraavia aiheita: Hallinnolliset muodollisuudet ovat hankalia (hakemus on tehtävä palautusmaan virallisella kielellä, asiakirjat on jätettävä asetetuissa määräajoissa jne.). Käytännössä toimijoiden on usein pakko turvautua asian hoitamisessa paikallisiin konsultteihin. Yhä useammassa jäsenvaltiossa ei noudateta palautukselle direktiivissä säädettyä määräaikaa. Siksi toimijoiden on ensin itse maksettava vero ennakolta pitkien jaksojen ajan, mikä voi aiheuttaa huomattavan rahoitustaakan. Epävarmuus palautusajankohdasta ja rahoitustaakan suuruudesta luo toimijoille epävarmuutta siitä, mitä kustannuksia olisi siirrettävä asiakkaille. Jäsenvaltioiden viranomaiset soveltavat kahdeksannen direktiivin säännöksiä äärimmäisen kaavamaisesti. Koska hakemukset hylätään usein muotoseikkojen vuoksi, toimijat saavat sen käsityksen, että kansalliset viranomaiset haluavat saada ne luopumaan palautusmenettelyn käyttämisestä. Hallinnollisten muodollisuuksien hankaluus ja kustannukset samoin kuin palautusten pitkä takaisinmaksuaika ovat syynä siihen, että ALV-palautukseen oikeutetut verovelvolliset eivät käytä tätä oikeuttaan. Verovelvollisten käytännön vaikeudet hakemusta tehtäessä asettavat kyseenalaiseksi verovähennysperiaatteen ja tasapuolisuuden, johon verotuksessa on pyritty eri hankintajäsenvaltioissa. Toisaalta palautusmenettely aiheuttaa merkittäviä ongelmia myös jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille, sillä menettely on osoittautunut odotettua vaikeammaksi hallinnoida. Jokainen palautushakemus edellyttää palautusjäsenvaltion viranomaisilta konkreettisia toimenpiteitä. Jäsenvaltioiden on sen vuoksi pantava huomattava määrä virkamiehiä suorittamaan toisarvoisina pidettyjä tehtäviä, joiden tavoitteena on palauttaa kyseisen maan alueella peritty vero ulkomaisille verovelvollisille. Vielä merkittävämpää on se, että palautushakemuksen ja palautettavan summan oikeellisuutta ei valvota tehokkaasti. Käytettävissä olevien tietojen perusteella jäsenvaltiot voivat tarkistaa vain seuraavat seikat: hakijan asema verovelvollisena (perustuu sijoittautumisjäsenvaltion antamaan todistukseen); laskun tai tuontiasiakirjan asianmukaisuus; palautusjäsenvaltiossa (jossa vero on maksettu) voimassa olevien vähennysoikeutta koskevien rajoitusten moitteeton noudattaminen. Palautusjäsenvaltiolta puuttuvat sen sijaan tiedot kustannusten todellisesta jakautumisesta verollisiin, verovapaisiin tai ALV:n soveltamisalan ulkopuolisiin toimiin sekä vähennysoikeuden käyttämis-tavoista (vähennyksen suhdeluvun tai todellisen jakauman mukaan). Siksi palautusjäsenvaltio ei kykene ottamaan huomioon verovelvollisen kokonaisverotustilannetta ja joutuu tekemään päätökset epätäydellisten tietojen perusteella. Jäsenvaltiot ovat hyvin tietoisia tilanteesta, sillä palautusmenettelyn monimutkaisuus ja kustannukset johtivat siihen, että vuonna 1993 yksitoista jäsenvaltiota kahdestatoista anoi 27 artiklan perusteella lupaa ottaa käyttöön direktiivistä poikkeavia erityistoimenpiteitä verottaessaan irtaimeen aineelliseen omaisuuteen liittyvää työtä koskevia palveluja sekä EU:n sisäisiin tavaroiden kuljetuspalveluihin suoraan liittyviä jäsenvaltioiden kuljetuspalveluja, jotta toimijoiden ei tarvitsi turvautua järjestelmällisesti kahdeksanteen direktiiviin. Nämä poikkeukset, joihin on saatu lupa neuvoston päätöksillä, perustuvat siihen, että palautusmenettelyjen käytön voimakas kasvu voisi haitata yhteisön sisäisen kaupankäynnin kehitystä tiettyjen palvelujen alalla. Neuvosto muutti komission viittätoista päätösehdotusta, jotka koskevat telepalvelujen verotukseen liittyviä erityistoimenpiteitä. Tarkoituksena oli yksinkertaistaa veronkantoa siten, että operaattorien ei tarvitse turvautua kahdeksannen direktiivin menettelyyn. Edellä mainitut ongelmat huomioon ottaen ei ollut yllättävää, että kahdeksannessa direktiivissä säädetystä palautusmenettelystä tehtiin SLIM-aloitteen yhteydessä suositus, jonka laatimiseen osallistui jäsenvaltioiden viranomaisten sekä liike-elämän edustajia. On korostettava, että edellä kuvatut vaikeudet ratkaistaan lopullisesti ottamalla käyttöön uusi yhteinen ALV-järjestelmä sellaisena, kuin se on esitelty komission heinäkuussa 1996 antamassa työohjelmassa. Uudessa järjestelmässä, joka perustuu verotukseen alkuperämaassa sekä yhteen ainoaan verotus- ja vähennyspaikkaan, verovelvollinen voisi vähentää ALV:n yhdessä ja samassa paikassa, vaikka liiketointa on verotettu toisessa jäsenvaltiossa. Kahdeksannen direktiivin menettelystä tulee siis tarpeeton. Komissio on kuitenkin päättänyt reagoida nopeasti SLIM-aloitteen yhteydessä tehtyihin suosituksiin pitäen mielessä, että kaikki lainsäädäntöaloitteet tällä alalla voivat olla vain väliaikaisia odotettaessa uuden yhteisen ALV-järjestelmän voimaantuloa. Tämän ehdotuksen tarkoituksena on siis parantaa lyhyellä aikavälillä tämänhetkisen ALV-järjestelmän toimintaa yksinkertaistamalla menettelyä, jota liike-elämä pitää sisämarkkinoiden toiminnan esteenä, eikä sillä pyritä kyseenalaistamaan työohjelmassa esitetyn uutta yhteistä järjestelmää koskevan työn jatkamista. Tämän ehdotuksen tiettyjä osia arvioidaan uudelleen sen mukaan, millaisia ehdotuksia tulevan järjestelmän käyttöönottamisesta annetaan. Komissio ehdottaa täydentäviä valvontatoimenpiteitä, joiden perusteltavuus ja tarpeellisuus olisivat säännöllisesti tarkasteltavina. Toimenpiteiden ainoana tarkoituksena olisi tehdä välittömästi mahdolliseksi vähennysten riittävä valvonta sillä välin, kun jäsenvaltioiden välillä ei ole tyydyttävää yhteistyötä valvonnan alalla. Seurauksena olisi myös, että mikäli neuvosto ei hyväksyisi tätä ehdotusta kohtuullisessa määräajassa, komission olisi pakko vetää se pois välttääkseen tilanteen, jossa neuvosto keskustelisi edelleen ehdotuksesta, jonka tavoitetta ei voitaisi saavuttaa. Ehdotuksen myöhäinen hyväksyminen voisi haitata siirtymistä uuteen yhteiseen järjestelmään. Komission mielestä ainoa muutos, joka todella voisi yksinkertaistaa merkittävästi yhteistä ALV-järjestelmää ja varsinkin palautusmenettelyä, on antaa verovelvolliselle oikeus vähentää muussa kuin sijoittautumisjäsenvaltiossa maksamansa ALV määräajoin tehtävässä ilmoituksessa. Vähennys tehdään verovelvollisen siinä jäsenvaltiossa maksettavaksi lankeavasta ALV:n määrästä, jossa hänellä on verollisia liiketoimia, joihin arvonlisäveron alaisia tavaroita ja palveluita käytetään. Tämän ehdotuksen tarkoituksena on ottaa tämä vähennysoikeus käyttöön kuudennen direktiivin 17 artiklassa, mikä poistaisi unioniin sijoittuneisiin verovelvollisiin sovellettavan erityisen palautusmenettelyn (toisin sanoen kahdeksannessa direktiivissä säädetyn menettelyn). Sisällön suhteen ehdotetut toimenpiteet, joilla juridisesti muutetaan 17 artiklan 3 kohtaa ja lisätään siihen uusi 3 a kohta, johtaisivat Euroopan yhteisöön sijoittuneiden verovelvollisten osalta seuraavaan tulokseen: Verovelvollisella on ALV-tunniste vain yhdessä jäsenvaltiossa: ALV vähennetään kyseisessä jäsenvaltiossa riippumatta jäsenvaltiosta, jossa ALV:n alaiset kustannukset ovat syntyneet. Verovelvollisella on ALV-tunniste useassa jäsenvaltiossa: a) Verovelvollisella on ALV-tunniste jäsenvaltiossa, jossa ALV:n alaiset kustannukset ovat syntyneet. ALV vähennetään kyseisessä jäsenvaltiossa (ei muutosta tämänhetkiseen tilanteeseen). b) Verovelvollisella ei ole ALV-tunnistetta jäsenvaltiossa, jossa ALV:n alaiset kustannukset ovat syntyneet: ALV vähennetään jäsenvaltiossa, jossa verovelvollinen luovuttaa tavarat tai suorittaa palvelut, joita kustannukset koskevat. Tästä 17 artiklan muutoksesta seuraa johdonmukaisesti se, että vähennykseen oikeuttava ALV:n määrä määritetään vastedes verovelvollisen sijoittautumisjäsenvaltion sääntöjen mukaan eikä enää veron kantaneen jäsenvaltion sääntöjen mukaan, kuten nykyisin tehdään. Muodollisuuksien osalta tässä ehdotuksessa säädetään verovelvollisten velvollisuudesta esittää erityinen asiakirja, joka heidän on liitettävä määräajoin tehtävään ilmoitukseen ja johon verovelvollinen merkitsee muissa jäsenvaltioissa maksetut arvonlisäverojen määrät, joihin hänellä on vähennysoikeus. Nämä määrät eritellään jäsenvaltioittain. Määrien perusteluksi asiakirjaan on liitettävä jäljennös laskuista tai tuontiasiakirjoista. LIITE II talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon ALV:n vähennysjärjestelmää koskevan 17 artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa: "Neuvosto päättää neljän vuoden kuluessa tämän direktiivin voimaantulosta yksimielisesti komission ehdotuksesta, mitkä kustannukset eivät oikeuta arvonlisäveron vähentämiseen. Sellaiset kustannukset, jotka eivät luonteeltaan ole liiketoimintaan liittyviä, kuten ylellisyys-, huvi- tai edustuskustannukset, jäävät joka tapauksessa vähennysoikeuden ulkopuolelle. Kunnes edellä olevat säännökset tulevat voimaan, jäsenvaltiot voivat edelleen soveltaa kaikkia sisäisen lainsäädäntönsä vähennysoikeuden rajoittamista koskevia säännöksiä." Neuvosto ei pystynyt tekemään yksimielistä päätöstä komission ehdotuksista, ja ne vedettiin lopulta pois 21. marraskuuta 1996. Tämä oli johdonmukainen seuraus sille, että komissio oli heinäkuussa 1996 hyväksynyt työohjelman uuden yhteisen ALV-järjestelmän käyttöönotosta. Jäsenvaltiot ovat lähestyneet ongelmaa eri tavoin. Kolme niistä (Saksa, Hollanti ja Luxemburg) antaa 17 artiklan 2 kohdan mukaisen täyden vähennysoikeuden kyseisille kustannuksille tai tärkeimmille kustannuslajeille ja jättää ulkopuolelle ainoastaan ne kustannukset, jotka eivät ole luonteeltaan liiketoimintaan liittyviä. Muut maat sulkevat pois vähennysoikeuden tai rajoittavat sitä välttääkseen tai yksinkertaistaakseen tapauksia, joissa on tarpeen tehdä ero verovelvollisen ja muiden henkilöiden yksityisiä tarpeita koskevien kustannusten sekä verovelvollisen taloudelliseen toimintaan liittyvien kustannusten välillä. Nykyinen tilanne ei vastaa veron määräytymisperusteen yhdenmukaisuuden ja verotuksen tasapuolisuuden vaatimuksia. Jos jäsenvaltio antaa täyden verovähennysoikeuden kaikille kustannuksille lukuun ottamatta niitä, jotka eivät ole luonteeltaan liiketoimintaan liittyviä, verovelvollisilla on etuja verrattuna sellaisen jäsenvaltion verovelvollisiin, jossa tietyt kustannuslajit on jätetty vähennysoikeuden ulkopuolelle. Tämä voi johtaa kilpailun vääristymiseen kansainvälisessä tavaroiden ja palveluiden kaupassa, jos nämä vaikutukset heijastuvat hintoihin. Vaikka tämä moninaisuus ei ole uusi ilmiö, sisämarkkinoiden avaaminen 1. tammikuuta 1993 korosti eroavaisuuksia paljon ilmeisemmin, sillä se rinnasti kansalliset lainsäädännöt ja niiden soveltamisen jäsenvaltioissa paljon suoremmin. Tämän vuoksi komissio on sitä mieltä, että sen on toimittava kuudennen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan antamin valtuuksin ja ryhdyttävä uudelleen jäsenvaltioiden tämänhetkisten sääntöjen lähentämiseen jättäen niille kuitenkin tiettyä harkintavaltaa, jotta ne voisivat ottaa huomioon maansa erityistilanteen. Ei sovi unohtaa sitä, että vähennysoikeus on ALV-järjestelmän perustekijä. Siksi vähennysoikeuden ulkopuolelle jättäminen on poikkeus sääntöön, ja se voidaan hyväksyä vain tarkoin perustein. On selvää, että ehdotuksen on rajoituttava kustannuslajeihin, jotka ovat aiheutuneet yrityksen tavanomaisen toiminnan yhteydessä mutta sisältävät yleensä myös yksityiseen ja lopulliseen kulutukseen tarkoitetun osan. Lisäksi ehdotusta tulisi soveltaa tilanteissa, joissa näiden kustannusten jakamista liiketoiminnalliseen ja yksityiseen osaan ei voida tarkistaa todellisuudessa, jolloin väärinkäytösten ja veropetosten vaara kasvaa. Kyse on tyypillisesti henkilöautoja, majoitusta, ravintoa ja juomia koskevista kustannuksista sekä ylellisyys-, huvi- tai edustuskustannuksista. Henkilöautoja koskevia kustannuksia voidaan pitää kuluina, jotka kohdistuvat investointitavaroihin, joiden käyttöä muuhun kuin liiketoimintaan ei voida sulkea pois ja jotka voivat ennen kaikkea muuttua vuosittain. Vaikka majoitus-, ravinto- ja juomakustannuksia voi aiheutua liiketoiminnan seurauksena, niillä voidaan sanoa olevan myös yksityinen luonne, sillä kyse on perustarpeet tyydyttävistä kustannuksista. Tulisi pitää mielessä, että verollisen toiminnan tarpeisiin käytetyistä tavaroista ja palveluista kannettavan veron vähentämisen perusperiaatteesta seuraa, ettei vähennystä voi tehdä sellaisista kustannuksista, jotka eivät ole luonteeltaan täysin liiketoimintaan liittyviä (esimerkiksi ylellisyys-, huvi- tai edustuskustannuksista), niin kuin voimassa olevassa 17 artiklan 6 kohdassa säädetään. Komission ehdotuksessa esitetään erilaisia järjestelmiä, joissa näiden kustannusten erityisluonne verovelvollisten toiminnassa otetaan huomioon. Yleisesti ottaen henkilöautoihin liittyvistä kustannuksista kannettavaan ALV:hen sovelletaan tavanomaisia vähennyssääntöjä. Jos näiden hyödykkeiden käyttöä muuhun kuin liiketoiminnalliseen tarkoitukseen on niin vaikea valvoa, että se estää jäsenvaltiota käytännössä soveltamasta tavanomaisia vähennyssääntöjä, otetaan käyttöön vapaaehtoinen vähennysoikeuden rajoitusjärjestelmä, jonka avulla halukkaat jäsenvaltiot voivat arvioida yksinkertaisella tavalla henkilöautojen käytön muuhun tarkoitukseen kuin liiketoimintaan. Itse asiassa tätä mahdollisuutta käyttävä jäsenvaltio voisi vahvistaa vähennysprosentin enimmäismäärän, jonka olisi oltava vähintään 50 % tuotantopanoksista maksetusta verosta ja jonka määrä vastaa henkilöautojen oletetun liiketoiminnallisen käytön enimmäismäärää. Käyttäessään tätä mahdollisuutta viranomainen pystyy verovelvollisten enemmistön osalta vapautumaan velvollisuudestaan valvoa sitä, miten verovelvolliset erittelevät henkilöautojensa yksityisen ja liiketoiminnallisen käytön kirjanpidossaan. Jos liiketoiminnallisen käytön prosenttiosuus jää alle vähennysjäsenvaltion vahvistaman ALV:n vähennysoikeuden enimmäismäärän, vähennykseen sovelletaan tavanomaisia sääntöjä. Soveltamalla vähennysprosentin enimmäismäärää voidaan yksinkertaisella tavalla erottaa tuotantopanoksista maksettu ALV, joka liittyy: a) autojen käyttöön muuhun kuin liiketoimintaan (toisin sanoen yksityiseen käyttöön mutta myös ALV:n soveltamisalan ulkopuoliseen käyttöön); b) autojen liiketoiminnalliseen käyttöön, toisin sanoen ALV:n soveltamisalaan kuuluviin liiketoimiin, vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin ja vähennyksiin oikeuttamattomiin, vapautettuihin liiketoimiin. Kun verovelvollinen harjoittaa samalla kertaa vähennykseen oikeuttavia ja vähennykseen oikeuttamattomia liiketoimia, olisi vielä analysoitava henkilöautojen liiketoiminnalliseen käyttöön liittyvän, tuotantopanoksista maksetun ALV:n osuus, jotta voidaan määritellä, liittyykö ALV ensin mainittuihin vai viimeksi mainittuihin toimiin. Kuitenkin silloin kun asianomaisten tavaroiden käyttö liiketoimintaan on merkityksetöntä, viranomaisten valvontatoimien laajuus ei ole perusteltua valvonnasta saataviin tuloksiin nähden. Siksi ehdotuksessa säädetään, että vähennysoikeutta ei ole ollenkaan, kun liiketoiminnallisen käytön osuus on alle 10 prosenttia. Erityistä huomiota kiinnitetään verovelvollisiin, joiden liiketoiminta muodostuu henkilöautojen hyödyntämisestä tai joille tämäntyyppiset hyödykkeet ovat välttämättömiä liiketoiminnan harjoittamisessa (esimerkiksi verovelvolliset, joiden taloudellinen toiminta muodostuu henkilöautojen myynnistä, vuokraamisesta tai "liisauksesta" tai jotka harjoittavat taksiliikennettä tai pitävät autokoulua). Näissä tapauksissa sovelletaan tavanomaisia vähennyssääntöjä, jos käyttö muuhun kuin liiketoimintaan on hyvin vähäistä eli alle 10 prosenttia. Komission mielestä majoitus-, ravinto- ja juomakustannusten lopullisen kulutuksen luonne voi oikeuttaa niiden jättämiseen vähennysoikeuden ulkopuolelle. Nämä kustannukset voidaan kuitenkin määrittää toiminnan tarpeiden mukaan, esimerkiksi jos ne ovat aiheutuneet liikematkan yhteydessä. Siksi on katsottu kohtuulliseksi asettaa kiinteä vähennysprosentti, joka on 50 prosenttia majoitus-, ravinto- ja juomakustannuksista kannetusta ALV:stä. Sitä vastoin kokonaan vähennysoikeuden ulkopuolelle on jätetty edelleen kustannukset, joilla ei ole suoraa ja välitöntä suhdetta verotettavien toimien tarpeisiin, toisin sanoen ylellisyys-, huvi- ja edustuskustannukset. LIITE III talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Velkojen kahdenvälinen palautus- ja tasausjärjestelmä Tämä asiakirja sisältää välttämättömät tiedot jäsenvaltioiden välisen palautusjärjestelmän käyttöönottamiseksi, ja tämän järjestelmän avulla jäsenvaltio, jossa vähennys on tehty, (vähennysjäsenvaltio) voi saada vähennyskelpoisen ALV-määrän palautuksen jäsenvaltiolta, jossa ALV on maksettu (ostojäsenvaltio). Liitteenä oleva asetusehdotus koskee tätä velkojen palautus- ja tasausjärjestelmää sekä valvontatoimenpiteitä, joita jäsenvaltioiden on toteutettava. Asetusehdotuksessa säädetään velkojen palautus- ja tasausjärjestelmästä, joka toimii kahdenvälisesti jäsenvaltioiden kesken. Kukin jäsenvaltio ilmoittaa kuuden kuukauden välein kullekin jäsenvaltiolle ALV:n määrän, joka on vähennetty kuluneen kuuden kuukauden aikana ja joka ostojäsenvaltion on palautettava sille. Ilmoitettava määrä on tosiasiallisesti vähennetyn ALV:n määrä, eli siihen on sovellettu suhdelukua, kun verovelvollinen harjoittaa sekä vähennykseen oikeuttavaa toimintaa että vähennykseen oikeuttamatonta toimintaa, sekä vähennysjäsenvaltiossa voimassa olevia vähennysoikeuden rajoituksia. Siten kukin jäsenvaltio voi määrittää muille jäsenvaltioille maksettavat ja muilta jäsenvaltioilla saatavat määrät. Nämä saatavat suoritetaan tosiasiallisesti vasta myöhemmin, sillä niihin voi vielä tulla korjauksia asetuksen mukaisten valvontatoimenpiteiden seurauksena. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin kahdenvälisillä sopimuksilla poiketa asetuksessa säädetystä määräajasta, asettaa muita määräaikoja tai tietyin edellytyksin siirtää saatavat seuraavalle jaksolle. Valvontatoimenpiteet Tämänhetkisessä ALV-järjestelmässä kukin jäsenvaltio on vastuussa sen omaan talousarvioon suoraan kuuluvan veron soveltamisesta, valvonnasta ja perimisestä. Yksi järjestelmän perusperiaatteista on se, että ALV vähennetään jäsenvaltiossa, jossa vero kannettiin ja/tai maksettiin. Yksi ainoa jäsenvaltio on siis vastuussa veron maksamisen ja vähentämisen valvonnasta. Tässä ehdotuksessa otetaan käyttöön poikkeus edellä mainittuun periaatteeseen kahdeksannen direktiivin tällä hetkellä kattamissa tapauksissa. Ehdotetun järjestelmän mukaan kyseisissä toimissa ALV:n maksamisen valvonta kuuluu ostojäsenvaltiolle, kun taas veron vähentämisen valvonta kuuluu vähennysjäsenvaltiolle. Valvonnan olisi muun valvonnan tapaan perustuttava tietoihin, joita veroviranomaisilla on verovelvollisistaan, heidän luotettavuutensa arviointiin, verovelvollisten tekemiä petoksia koskevaan riskinarviointiin sekä tehokkaaseen yhteistyöhön muiden jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa. Sisämarkkinoiden valvomiseksi tehokkaasti ei kannattaisi lähettää järjestelmällisesti laskujen jäljennöksiä, sillä se on lisätaakka sekä verovelvollisille että viranomaisille, vaan olisi asetettava yhteiset perusteet sen arvioimiseksi, onko olemassa vaaraa siitä, että verovelvollinen syyllistyy petoksiin. Yhteisin perustein todetut tapaukset, jotka tutkitaan lähemmin, kiinnostavat kaikkia asianomaisia viranomaisia. Koska viranomaisten välinen tehokas yhteistyö on kaikkien etu, näin olisi mahdollista hyödyntää perinpohjaisesti kaikki niiden käytettävissä olevat tiedot ja kokemukset. Keskinäistä apua koskeva direktiivi 77/799/ETY antaa asianomaisille jäsenvaltioille mahdollisuuden vaihtaa kaikkia tietoja, joita ne pitävät tarpeellisina valvontaoikeuksiensa käyttämiseksi. Kokemukset ovat kuitenkin osoittaneet, että jäsenvaltiot eivät vielä hyödynnä täysipainoisesti mainitun yhteisön säädöksen tarjoamia mahdollisuuksia. Kokemusten perusteella ja nykyisen ALV-järjestelmän toiminnan parantamiseksi esitetyn järjestelmän erityisluonteen vuoksi komissio katsoo, että sen on säädettävä täydentävät valvontatoimenpiteet uuden järjestelmän käyttöönoton tukemiseksi. Täydentävät toimenpiteet heikentävät vähennysjärjestelmän yksinkertaistamisen vaikutuksia ja ovat hyväksyttäviä vain lyhyellä aikavälillä. Niitä saa soveltaa vain niin kauan kuin on tarpeen jäsenvaltioiden välisen yhteistyön parantamiseksi. Komissio tutkii säännöllisesti valvontatoimenpiteiden käyttöä ja niiden konkreettisia tuloksia jäsenvaltioissa. Tätä varten jäsenvaltiot toimittavat komissiolle tarvittavat tiedot. Komissio seuraa jäsenvaltioiden välisen yhteistyön edistymistä valvonnan alalla, ja esittää sen perusteella neuvostolle ennen toimenpiteiden toisen soveltamisvuoden loppua kertomuksen toimenpiteiden oikeutuksesta ja tarpeellisuudesta. Komissio liittää kertomukseen tarvittaessa ehdotuksia täydentävien toimenpiteiden kumoamisesta. Tässä ehdotuksessa säädettyjä valvontatoimenpiteitä tarkasteltaessa on syytä pitää mielessä se, millainen luonne on suurimmalla osalla kustannuksista, jotka sisältyvät kahdeksannen direktiivin mukaista menettelyä noudattaen tehtyihin palautushakemuksiin. Toimien paikantamissääntöjen mukaan suurin osa hakemuksista koskee yleiskuluja kuten hotelli- ja ravintolakuluja, messuihin osallistumiseen liittyviä kuluja, autokuluja sekä kansainvälisten rahdinkuljettajien polttoainekuluja. On siis hyvin epätodennäköistä, että ehdotettu järjestelmä, jossa verovelvollinen vähentää nämä määrät maksettavasta verostaan, lisäisi merkittävästi tilanteita, joissa toimijoiden verohyvitykset kasvaisivat, sillä tällaiset tilanteet edellyttävät useimmiten tarkempaa hallinnollista seurantaa. Siksi on huolehdittava siitä, että ehdotetut vähennysjärjestelmän toimintaa koskevat valvontatoimenpiteet eivät ole epäsuhtaisia verrattuna jäsenvaltioiden vaaraan menettää verotuloja. Asetuksessa säädetään monivaiheisesta valvonnasta, jonka kussakin vaiheessa rahoitusvastuu on asianomaisella jäsenvaltiolla. Monivaiheisessa valvonnassa on tämänhetkiseen järjestelmään verrattuna se merkittävä etu, että se ei edellytä viranomaisilta "välitöntä ja lähes lopullista" päätöstä, kuten nykyisin on laita. Vähennysjäsenvaltion viranomainen tekee ensimmäisen tarkastuksen saadessaan määräaikaisen ilmoituksen, johon sisältyy erityinen asiakirja ja sen liitteet. Toisin kuin palautusjäsenvaltion viranomaisella nykyisessä järjestelmässä, toimivaltaisella viranomaisella on jo tässä vaiheessa tarkemmat tiedot verovelvollisen verotustilanteesta. Ensimmäisen tarkastuksen seurauksena tehtyjen oikaisujen määrä ei luonnollisestikaan sisälly ALV:n määrään, jonka palauttamista vähennysjäsenvaltio pyytää ostojäsenvaltiolta. Vähennysjäsenvaltio ilmoittaa periaatteessa sähköisessä muodossa ostojäsenvaltiolle tietyistä toimista, joihin tehdään 17 artiklan 3 a kohdan mukainen vähennys. Kun ostojäsenvaltio havaitsee sääntöjenvastaisuuksia toimissa, joista vähennys on tehty, se ilmoittaa siitä vähennysjäsenvaltiolle kolmen kuukauden kuluessa tiedon saamisesta. Ostojäsenvaltion ei tarvitse palauttaa kyseistä ALV:n määrää vähennysjäsenvaltiolle. Vähennysjäsenvaltion kuuluu toteuttaa tarpeellisiksi katsomansa perintätoimet verovelvollisen verotustilanteen mukaan (määräajoin tehtävien ilmoitusten jättäminen, erääntyvän veron maksaminen, muut verovelat). Vähennysjäsenvaltio selvittää tehdyn vähennyksen oikeellisuuden samalla kun se valvoo suunnitelmallisesti verovelvollisen kaikkia toimia, riippumatta paikasta, jossa ALV on maksettu. Tässä ehdotuksessa säädetty valvontamenettely ei estä viranomaisia pyytämästä tietoja keskinäistä apua koskevassa direktiivissä säädetyn menettelyn mukaisesti. Komissio on tietoinen siitä, että laskuissa olevien tietojen epäyhtenäisyys voi aiheuttaa tiettyjä ongelmia. On kuitenkin huomattava, että tämä ongelma esiintyy jo päivittäisessä yhteisön sisäisessä kaupankäynnissä (yhteisön sisäiset tavarantoimitukset ja -hankinnat, kuljetukset jne.). Ainoa ero on se, että tässä tapauksessa ALV todella laskutetaan ostojäsenvaltiossa. SLIM-aloitetta koskevassa kertomuksessa suositellaan tämän ongelman tutkimista. Komissio aikoo toteuttaa toimia suosituksen täytäntöönpanemiseksi. Ennen kuin näistä töistä saadaan tulokset, ehdotetun järjestelmän toiminta edellyttää jäsenvaltioilta jonkin verran joustavuutta. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että verovelvolliselta, jolla on vähintään kuudennessa direktiivissä vaaditut tiedot sisältävä lasku, ei evätä vähennysoikeuden käyttöä. Viranomaisilla on kuitenkin oikeus vaatia verovelvollista kääntämään laskuun sisältyvät maininnat, jos viranomainen ei pysty arvioimaan kustannusten liittymistä liiketoimintaan. LIITE IV talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon (Työjärjestyksen 47 artiklan 3 kohdan mukaisesti) Keskustelussa hylättiin seuraavat muutosehdotukset, jotka olivat saaneet tuekseen vähintään neljänneksen annetuista äänistä. Toshin ja Williamsin muutosehdotus: Kohta 4.2.4 Muutetaan kuulumaan seuraavasti: "Komitean mielestä edustuskustannuksia tulee kohdella samoin kuin majoitus-, ravinto- ja juomakustannuksia sen sijaan, että ne rinnastettaisiin ylellisyyskustannuksiin." Perustelu Edustuskustannukset ovat oikeutettu liikekustannus, koska edustamisen ensisijaisena tavoitteena on liiketoiminnan varmistaminen tai parantaminen. Koska mukana on yksityisen kulutuksen elementti, kustannukset kuuluvat samaan luokkaan kuin majoitus-, ravinto- ja juomakustannukset. Sitä ei tule kohdella samalla tavoin kuin ylellisyyskustannuksia, jotka määritelmänsä mukaan eivät merkittävästi hyödytä liiketoimintaa. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 25, ei-ääniä: 51, tyhjiä: 4. Lustenhouwerin ja Regaldon muutosehdotus Kohta 4.2.7 Korvataan kohta seuraavalla tekstillä: "4.2.6.1. Talous- ja sosiaalikomitea ei näe mitään pakottavaa syytä siihen, miksi henkilöautoihin ei voisi soveltaa samaa kiinteää vähennysprosenttia kuin muihinkin ehdotuksessa käsiteltyihin kustannuslajeihin. TSK:n mielestä tämä auttaisi merkittävästi vähentämään kilpailuvääristymiä ja rajoittamaan mahdollisuuksia petoksiin sekä manipulaatioon säädösten puitteissa. 4.2.6.2. Suuret erot jäsenvaltioiden välillä sallittujen vähennysten määrässä asettaisi huonompaan kilpailuasemaan sellaisissa maissa toimivat verovelvolliset, jotka myöntävät alhaisia vähennysprosentteja verrattuna niihin verovelvollisiin, jotka ovat sijoittuneet korkean vähennysprosentin maihin. Tämä johtaisi väistämättä monimutkaisten laillisten ja muunlaisten sääntöjenkiertojärjestelmien syntyyn. 4.2.6.3. Lisäksi on syytä muistaa, että ALV maksetaan silloin, kun auto ostetaan, eikä siinä vaiheessa ole mahdollista määritellä täsmällisesti, millaisessa suhteessa autoa sen elinkaaren aikana tullaan käyttämään liiketoiminnalliseen ja yksityiseen tarkoitukseen. Tämä suhde saattaa vaihdella vuodesta toiseen, ja kiinteän vähennysprosentin puuttuessa tämä voi aiheuttaa tarpeen taannehtiviin tarkastuksiin, mikä tuottaa lisähaittaa sekä verovelvollisille että jäsenvaltioiden viranomaisille. 4.2.6.4. Kiinteä veroprosentti olisi myös hyvä keino yksinkertaistaa tilannetta. Verovelvollisten ei esimerkiksi enää tarvitsisi pitää kirjaa eikä viranomaisten tarkistaa liiketoimintaan käytettyä osuutta eikä erotella veronalaiseen liiketoimintaan ja verottomaan liiketoimintaan liittyvää käyttöä. 4.2.6.5. Talous- ja sosiaalikomitea huomauttaa, että mikäli tavoitteena on yksinkertaistaminen (mikä on yksi komission ilmoittamista päämääristä), menettelyistä tulisi tehdä mahdollisimman yksinkertaiset. Tätä tavoitetta ei nyt käsiteltävinä olevilla ehdotuksilla kuitenkaan näytä saavutettavan. Jos jäsenvaltiot käyttävät tarjottua mahdollisuutta, on edelleen tarpeen todentaa vähintäänkin likimain liiketoiminnallisen käytön osuus, ja voidaan tarvita taannehtivia tarkistuksia. Tämä aiheuttaa lisätyötä sekä jäsenvaltioiden viranomaisille että verovelvollisille ja aiheuttaa viimeksi mainituille epävarmuutta. 4.2.7. Loogisesti ajatellen ei näyttäisi olevan mitään syytä, miksi muita yksityiskuljetusten muotoja, kuten lentokoneita tai helikoptereita, ei voisi sisällyttää näiden sääntöjen piiriin." Perustelu Nykyinen teksti lisättiin lausuntoluonnokseen sen jälkeen, kun jaostokokouksen enemmistö oli hyväksynyt sitä koskevan muutosehdotuksen. Äänestyksen tuloksena nykyinen kohta 4.2.7 korvaa esittelijän ehdottamat kuusi kohtaa. Muutosehdotuksen tavoitteena on palauttaa esittelijän alkuperäistekstille sen ansaitsema arvo. Tätä perustellaan sillä, että nykymuodossaan tekstin sisältö ei liity komission ehdotuksiin ja johtaisi tässä kohdin sisällöllisesti epäselvään lausuntoon. Äänestyksen tulos Jaa-ääniä: 39, ei-ääniä: 56, tyhjiä: 8.