Virallinen lehti nro C 200 , 30/06/1997 s. 0038



A4-0192/97 Päätöslauselma finanssi- ja veropolitiikkojen yhteensovittamisesta rahaliitossa Euroopan parlamentti, joka - ottaa huomioon työjärjestyksensä 148 artiklan, - ottaa huomioon Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen talous- ja rahapolitiikkaa koskevan VI osaston, - ottaa huomioon 13. - 14. joulukuuta 1996 kokoontuneen Dublinin Eurooppa- neuvoston, 21. - 22. kesäkuuta 1996 kokoontuneen Firenzen Eurooppa-neuvoston, 15. - 16. joulukuuta 1995 kokoontuneen Madridin Eurooppa-neuvoston ja 26. - 27. kesäkuuta 1995 kokoontuneen Cannesin Eurooppa-neuvoston johtopäätökset, - ottaa huomioon päätöslauselmansa talous- ja rahaliitosta, erityisesti 28. marraskuuta 1996 Euroopan parlamentin EY:n perustamissopimuksen 109 j artiklan 2 kohdan mukaisesta lausunnosta, joka koskee valtion- tai hallitusten päämiesten kokoonpanossa kokoontuneen neuvoston tekemää vuoden 1996 lähentymistä koskevaa päätöstä ((EYVL C 380, 16.12.1996, s. 56)), 18. kesäkuuta 1996 komission väliaikaisesta kertomuksesta Eurooppa-neuvostolle talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen osallistuvien ja muiden jäsenvaltioiden valuuttakurssisuhteista ((EYVL C 198, 8.7.1996, s.52)) sekä 19. kesäkuuta 1996 talouspolitiikan laajoista suuntaviivoista ((EYVL C 198, 8.7.1996, s. 115)) antamansa päätöslauselmat, - ottaa huomioon talous- ja raha-asioita sekä teollisuuspolitiikkaa käsittelevän valiokunnan mietinnön (A4-0192/97), A. katsoo, että talous- ja rahaliiton kolmas vaihe, joka merkitsee siihen osallistuville jäsenvaltioille yhteistä hintojen vakauttamiseen tähtäävää rahapolitiikkaa, ei anna näille jäsenvaltioille enää mahdollisuutta toteuttaa kansantalouden säätelyä rahapolitiikan avulla, B. katsoo, että vaihtokurssien peruuttamaton kiinnittäminen ja sitä seuraavaa, rahaliiton myötä käyttöön otettava yhteinen raha, eivät anna jäsenvaltioille mahdollisuutta käyttää hyväksi joustorajoja ja valuuttakurssien tarkistuksia, C. katsoo näistä ja muista syistä, että rahaliiton käynnistämisen myötä finanssi- ja veropolitiikan merkitys talouspolitiikan välineenä muuttuu ja kasvaa, D. katsoo kuitenkin, että rahaliittoon kuuluvien jäsenvaltioiden kansallista finanssipolitiikkaa rajoittavat vakaus- ja kasvusopimuksen avainkohdat: valtiontaloudellisten tilanteiden koordinaatioon ja valvonnan tehostamiseen liittyvät säädökset sekä liiallisiin alijäämiin liittyvän menettelyn käyttöönoton kiirehtiminen ja selkeyttäminen, E. katsoo, että EMUun pyrkivät valtiot, jotka ovat sitoutuneet lähentymiseen ja näin ollen vaadittuun budjettikuriin, ovat lähes samassa tilanteessa kuin EMUssa jo olevat, vaikkei niiden valuuttakurssia ole vielä peruuttamattomasti kiinnitetty suhteessa euroon, F. katsoo, että uusi budjettikehys ei välttämättä merkitse jäsenvaltioiden kansallisten budjettipolitiikkojen yhtäläisyyttä ja että tällä alalla on sovellettava toissijaisuusperiaatetta, G. katsoo, että yhteisön talousarvion nykyinen taso, 1,2 % BKT:sta ei mahdollistaisi budjetti- ja veropolitiikan käyttöä yhteisön tasolla eikä tuntuvia budjettisiirtoja vaikeuksissa olevan jäsenvaltion tai jäsenvaltioiden taloustilanteen vakauttamiseksi, H. katsoo, että yhteisen rahan tärkeimpien tavoitteiden tulisi olla sisämarkkinoiden parhaan mahdollisen toiminnan varmistaminen ja niiden kehitys kohti todellisia Euroopan kotimarkkinoita ja se, että ekologisesti kestävä talouskasvu, työllisyys ja vakaus sekä Euroopan kansalaisten parempi elämän laatu varmistetaan, I. katsoo, että talouden vääristymien välttämiseksi ja yhtäläisten kilpailumahdollisuuksien takaamiseksi sisämarkkinoilla on välttämätöntä jonkin verran yhtenäistää verotusta, J. katsoo, että verolainsäädännön yhdenmukaistamista koskevista säännöksistä päätetään EY:n perustamissopimuksen 99 artiklan mukaisesti yksimielisesti, K. katsoo, että on varauduttava tilanteisiin, joihin unionin jäsenvaltiot voivat joutua kohdatessaan symmetrisiä tai epäsymmetrisiä talouskriisejä, L. toteaa, että vaikka perustamissopimus määrää luotavaksi talouspolitiikan, joka perustuu kansallisten talouspolitiikkojen tiiviiseen yhteensovittamiseen sisämarkkinoilla sekä yhteisten tavoitteiden määrittelemiseen ja jota harjoitetaan vapaaseen kilpailuun perustuvan avoimen markkinatalouden periaatteen mukaisesti, on saatava mahdollisuus tasoittaa kriisejä kansallisen budjettipolitiikan avulla, jotta päästään tulokselliseen yhdenmukaistamiseen; katsoo, että jäsenvaltioilla on oltava riittävä liikkumavara kansallisten ongelmien, etenkin työttömyyden, hoitamiseen, jotta EU:n talouskehitys voitaisiin yhdenmukaistaa, M. katsoo, että kolmannen vaiheen alettua talous- ja rahoituskomitealla on tärkeä asema jäsenvaltioiden politiikkojen yhteensovittamisessa sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi, N. katsoo, että talous- ja rahaliittoa koskevissa säännöksissä on toivomisen varaa mitä tulee vaaleilla valittujen elinten harjoittamaan demokraattiseen valvontaan; 1. Toteaa, että yhtenäisvaluutan käyttöönotto, ja sitä seuraava rahapolitiikka, jonka ei pitäisi periaatteessa vaikuttaa kansallisiin veropolitiikkoihin, asettaa unionin jäsenvaltiot oman talouspolitiikkansa hoidon kannalta uuteen tilanteeseen; 2. Huomauttaa, että uusi tilanne vaikuttaa kolmannen vaiheen alusta asti kaikkiin unionin jäsenvaltioihin, riippumatta siitä kuuluvatko ne EMUun vai eivät, poikkeuksena jäsenvaltiot, jotka päättävät olla liittymättä uuteen valuuttakurssijärjestelmään (ERM2); 3. Katsoo, että nykyisten taloudellisten ja poliittisten näkymien valossa ei voida esittää yhteisön talousarvion huomattavaan kasvattamiseen perustuvaa ratkaisua (teoriassa sopivin ratkaisu taloudellisten kriisien torjumiseksi), vaikka tilanne voi ajan myötä muuttua, ja että pohdintaa olisi jatkettava talouskriisien kollektiiviseen torjumiseen soveltuvien yhteisön toimenpiteiden löytämiseksi; 4. On sitä mieltä, että jäsenvaltioiden talouspolitiikkojen tehokkaan yhteensovittamisen, yhdistettynä sopivaan finanssi- ja veropolitiikkaan, tulisi aluksi riittää takaamaan unionin sopusointuinen taloudellinen ja sosiaalinen kehitys, ja ehdottaa keskittymistä tällä hetkellä käytettävissä oleviin taloudellisiin välineisiin; Finanssipolitiikka 5. Arvioi, että jäsenvaltioiden finanssipolitiikka ilmentää nykymuodossaan, julkisten menojen luonteen osalta (vakaus- ja kasvusopimusta noudattaen), kansallisia talous- ja sosiaalipoliittisia valintoja ja että ei tarvita muunlaista sopeuttamista kuin budjettikuria; 6. Korostaa, että jäsenvaltioilla on oltava työttömyyden tai muiden poikkeuksellisen mittavien taloudellisten ongelmien torjumiseksi mahdollisuus alijäämäisten budjettien avulla harjoittaa ekspansiivista sekä ylijäämäisten budjettien avulla niukkuuteen perustuvaa politiikkaa; 7. Katsoo siksi, että kansallisten finanssipolitiikat tulevat vielä pitkään olemaan keskeinen väline ja että budjetin tasapainoa tai alijäämiä ei pitäisi tarkastella vuosittain vaan koko suhdannekierron osalta ja ettei seuraamuksia kolme prosenttia ylittävistä alijäämistä pidä määrätä vuosittain vaan koko kierron perusteella; 8. Haluaa kuitenkin huomauttaa, että sisämarkkinoiden toimintaa haittaavien, finanssipolitiikkojen eroista johtuvien ulkoisten vaikutusten välttämiseksi olisi varmasti hyödyllistä aloittaa osana suunniteltua monenkeskistä valvontaa keskinäinen kansallisista budjettivalinnoista tiedottaminen (joka koskisi kansallisia hallituksia ja parlamentteja); Veropolitiikka 9. Myöntää, että vallitsevassa erilaisten verojärjestelmien tilanteessa yhtenäisvaluutan mahdollistama verotuksen ja siihen liittyvien tekijöiden etujen ja haittojen arviointi, josta on poistettu valuuttakurssiriskit ja jossa transaktiokustannukset ovat pienemmät, loisi luonnollisesti jäsenvaltioiden välisen verokilpailun, joka voisi koskea kaikkia muuttuviakin tuotantotekijöitä koskevia verotuksen muotoja; 10. On huolestunut mahdollisista talouden vääristymistä, joita voi aiheutua tietyistä rahaliittoon kuuluvien jäsenvaltioiden välisistä verotuksen eroista ja jotka haittaisivat voimavarojen järkevää jakautumista Euroopan unionissa; 11. Katsoo myös, että koska jäsenvaltioiden epäsuoran verotuksen järjestelmät poikkeavat toisistaan huomattavasti, asianomaisten osapuolten tulisi yhdessä tarkastella epäsuoraa verotusta ohjaavia periaatteita; 12. On tietoinen siitä, että alhaisemmat verot voivat houkutella yrityksiä muuttamaan toiseen maahan; huomauttaa kuitenkin, että parlamentin ulkoisten taloussuhteiden valiokunnan julkisen kuulemistilaisuuden mukaan, yritysten päätökseen uudelleensijoittumisesta vaikuttavat useat tekijät, kuten helppo pääsy markkinoille, joilla tuote myydään, halvemmat tuotantokustannukset, pienet valuuttakurssiriskit, ammattitaitoisen työvoiman saatavuus, infrastruktuuri, julkishallinnollisten menettelyjen kesto, maan poliittinen ja sosiaalinen vakaus, jne.; 13. On huolestunut myös alueellisten ja/tai kansallisten, verotukseen ja sosiaalimaksuihin (tai jopa työlainsäädäntöön) perustuvien «houkuttelustrategioiden» toimeenpanosta, jotka johtavat verotuksellista (ja sosiaalista) polkumyyntiä käyttävään epärehelliseen kilpailuun, joka voi vahingoittaa sen uhreiksi joutuvia jäsenvaltioita taloudellisesti ja sosiaalisesti (toimintojen siirtyminen, työttömyys, pienempi verokertymä) ja jolla toisaalta voi olla katastrofaaliset vaikutukset unionin sisäisille poliittisille suhteille; 14. Katsoo, että verotuksellinen (ja sosiaalinen) polkumyynti on torjuttava joko «veropoliittisilla ohjesäännöillä» tai veropolitiikkojen vähimmäistasoisella yhdenmukaistamisella erityisesti säästöjen, yritysverotuksen ja rajat ylittävän verotuksen osalta; pyytää komissiota esittämään Euroopan parlamentille asiasta vuotuisen kertomuksen; 15. Myöntää, että vallitseva poliittinen tilanne ei joka tapauksessa ole kovinkaan sopiva yksimielisistä päätöksistä luopumiselle verotuksen yhdenmukaistamiseen liittyvissä kysymyksissä ja että rahaliitto voi itse asiassa vahvistaa itsenäisyyden tunnetta veroasioissa; Yhteisön talouspolitiikka 16. Katsoo, että EMUn kolmannen vaiheen on EY:n perustamissopimuksen mukaisesti ja unionin demokraattisen hallinnan ja valvonnan vuoksi kuvastettava talouden osalta yhteisön politiikkaa, joka tasapainottaa yhteistä rahapolitiikkaa, jota johtaa itsenäinen keskuspankki ja joka takaa eurooppalaisten hintojen vakauden; 17. Toteaa, että tarvitaan itsenäinen keskuspankki, jotta matalan inflaation ja matalien korkojen politiikkaa voidaan toteuttaa aktiivisesti; 18. On siksi sitä mieltä, että verotuksen yhteensovittamisen toteuttaminen ja seuranta, politiikkojen todellinen yhdistäminen sekä sääntelymekanismien käyttöönotto, jotka ovat välttämättömiä EMUn toiminnalle sen kolmannessa vaiheessa, edellyttävät kaikkien jäsenvaltioiden edustajista koostuvaa poliittista elintä, joka toimii tiukan demokraattisen valvonnan alaisena, jolla on huomattava taloudellinen toimivalta ja jonka on säännöllisesti selostettava toimintaansa parlamentille; 19. Ehdottaa, että olisi pohdittava syvällisemmin keinoja, joilla voidaan parantaa kykyä analysoida EMUn taloudellista tilannetta ja lisätä budjettivalintojemme ja yleensä talouteen liittyvien valintojemme uskottavuutta, sekä ehdottaa keskustelun alkajaisiksi turvautumista «Euroopan parlamentin taloudellisten neuvonantajien komiteaan», joka koostuu tunnustetuista asiantuntijoista, joiden tehtävänä on laatia kerran tai kaksi vuodessa selvitys taloudellisesta tilanteesta ja Euroopan parlamentin antamiin poliittisiin tavoitteisiin perustuvat suositukset; 20. Kehottaa puhemiestään välittämään tämän päätöslauselman neuvostolle, komissiolle ja Euroopan rahapoliittiselle instituutille.