Selitysmuistio, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta tehtyä yleissopimukseen liittyvää toista pöytäkirjaa (Neuvoston 12 päivänä maaliskuuta 1999 hyväksymä teksti)



Virallinen lehti nro C 091 , 31/03/1999 s. 0008 - 0019



SELITYSMUISTIO, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta tehtyä yleissopimukseen liittyvää toista pöytäkirjaa (Neuvoston 12 päivänä maaliskuuta 1999 hyväksymä teksti) (1999/C 91/02) I JOHDANTO Yleissopimus Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta tehtiin neuvostossa ja jäsenvaltioiden hallitusten edustajat allekirjoittivat sen 26 päivänä heinäkuuta 1995 (1). Kyseinen yleissopimus (jäljempänä `yleissopimus` tai `petoksia koskeva yleissopimus`) on ensimmäinen Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) VI osaston nojalla tehty sopimus, jossa käsitellään Euroopan yhteisöjen talousarvioon vaikuttavia petoksia. Yleissopimukseen liittyvä ensimmäinen pöytäkirja tehtiin ja allekirjoitettiin 27 päivänä syyskuuta 1996 (2). Siinä käsitellään ensisijaisesti lahjontaa, jossa on osallisina kansallisia tai yhteisön virkamiehiä ja joka vahingoittaa tai todennäköisesti vahingoittaisi Euroopan yhteisöjen taloudellisia etuja, ja sitä kutsutaan jäljempänä `ensimmäiseksi` tai `lahjontaa koskevaksi pöytäkirjaksi`. Pöytäkirja, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen antamilla ennakkoratkaisuilla, tehtiin ja allekirjoitettiin 29 päivänä marraskuuta 1996 (3). Pöytäkirjan nojalla jäsenvaltiot voivat joko pöytäkirjan allekirjoittamishetkellä tai milloin tahansa sen jälkeen annettavalla julistuksella hyväksyä tuomioistuimen toimivallan antaa ennakkoratkaisuja yleissopimuksen ja ensimmäisen pöytäkirjan tulkinnasta. Edellä mainittujen, Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston nojalla laadittujen asiakirjojen ohella Euroopan yhteisö on hyväksynyt kaksi tässä yhteydessä erityisen merkityksellistä säädöstä. Ne ovat Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18 päivänä joulukuuta 1995 annettu neuvoston asetus (EY, Euratom) N:o 2988/95 (4) ja komission paikan päällä suorittamista tarkastuksista ja todentamisista Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten ja muiden väärinkäytösten estämiseksi 11 päivänä marraskuuta 1996 annettu neuvoston asetus (Euratom, EY) N:o 2185/96 (5). Neuvosto korosti yleissopimuksesta annetussa neuvoston säädöksessä, että yleissopimusta olisi täydennettävä pikaisesti toisella rangaistusperusteisen suojan tehokkuuden parantamista koskevalla oikeudellisella säädöksellä. Komissio antoi ehdotuksen petoksia koskevaan yleissopimukseen liittyväksi toiseksi pöytäkirjaksi alkuvuodesta 1996 (6). Siinä viitattiin neuvoston yleissopimusta laatiessaan esittämään aikomukseen sekä yhteisöjen taloudellisten etujen oikeudellisesta suojasta 6 päivänä joulukuuta 1994 annettuun neuvoston päätöslauselmaan (7). Neuvosto vaati tässä päätöslauselmassa kehittämään mahdollisuuksia määrätä oikeushenkilöitä koskevia seuraamuksia sekä rahanpesua koskevan lainsäädännön laajentamista koskemaan Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista. Neuvoston puheenjohtajavaltio Italia otti tehtäväkseen komission aloitteen ja ehdotuksen edistämisen, ja sen puheenjohtajakauden loppuun mennessä oli ehdotuksen käsittely edistynyt hyvin. Kesäkuussa 1996 puheenjohtajavaltio Italia kuuli Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.6 artiklan mukaisesti Euroopan parlamenttia, ja parlamentti antoi lausuntonsa 24 päivänä lokakuuta 1996 annetussa päätöslauselmassa (8). Käsittelyä jatkettiin Irlannin puheenjohtajakaudella, ja Alankomaiden puheenjohtajakaudella ehdotuksesta päästiin neuvostossa lopulta poliittiseen yhteisymmärrykseen 26 päivänä toukokuuta 1997. Neuvosto antoi 19 päivänä kesäkuuta 1997 säädöksen toisesta pöytäkirjasta ja jäsenvaltioiden hallitusten edustajat allekirjoittivat Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevaan yleissopimukseen liittyvän toisen pöytäkirjan (9). Toisen pöytäkirjan oikeusperustan osalta viitataan yleissopimusta koskevan selitysmuistion II kohdan mukaisiin huomautuksiin (10). Toisen pöytäkirjan voimaansaattamisen ja täytäntöönpanon merkitystä korostetaan neuvoston 28 päivänä huhtikuuta 1997 hyväksymässä järjestäytyneen rikollisuuden torjuntaa koskevassa toimintasuunnitelmassa (11), jossa suositellaan, että jäsenvaltiot laajentaisivat rahanpesun kriminalisointia, parantaisivat ja järjestäisivät edelleen komission ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin vaikuttavien petosten ja niihin liittyvän rahanpesun torjunnassa, ottaisivat käyttöön järjestäytyneeseen rikollisuuteen osallisia oikeushenkilöitä koskevan oikeudellisen vastuun ja keräisivät oikeushenkilöitä koskevia asiaankuuluvia tietoja, jotta voitaisiin estää järjestäytyneen rikollisuuden tunkeutuminen lailliseen talouteen. II ARTIKLOJA KOSKEVAT SELITYKSET 1 artikla Määritelmät 1.1 Yleisiä huomautuksia Tämä alkumääräys sisältää viisi toisessa pöytäkirjassa käytetyn käsitteen määritelmää. Toisessa pöytäkirjassa käytettyjen käsitteiden täsmällisen merkityksen määrittelyn lisäksi kolmella ensimmäisellä käsitteellä määritellään myös toisen pöytäkirjan yhteys petoksia koskevaan yleissopimukseen ja sen ensimmäiseen pöytäkirjaan. 1.2 a ja b alakohta Näissä kohdissa määritellään muodollisesti toisen pöytäkirjan ja petoksia koskevan yleissopimuksen välinen yhteys ja määrätään, että `yleissopimuksella` tarkoitetaan petoksia koskevaa yleissopimusta ja `petoksella` kyseisessä yleissopimuksessa sellaiseksi määriteltyä tekoa. 1.3 c alakohta Sen lisäksi, että toinen pöytäkirja liittyy petoksia koskevaan yleissopimukseen, se liittyy myös kyseisen yleissopimuksen ensimmäiseen eli lahjontaa koskevaan pöytäkirjaan. Tätä yhteyttä korostetaan c alakohdassa, jonka mukaan toisessa pöytäkirjassa `lahjuksen antamisella` ja `lahjuksen ottamisella` tarkoitetaan samaa kuin ensimmäisessä pöytäkirjassa. 1.4 d alakohta Toisessa pöytäkirjassa todetaan, että `oikeushenkilöllä` tarkoitetaan mitä tahansa muodostumaa, jolla on oikeushenkilön asema sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan, lukuun ottamatta valtioita tai muita julkisia elimiä niiden käyttäessä julkiseen valtaan liittyviä oikeuksiaan sekä julkisoikeudellisia kansainvälisiä järjestöjä. Tässä yhteydessä `kansallisella lainsäädännöllä` tarkoitetaan kansallista lainsäädäntöä siinä jäsenvaltiossa, joka toteuttaa oikeushenkilön vastaisia toimenpiteitä toisen pöytäkirjan mukaisesti. 1.5 e alakohta Toisessa pöytäkirjassa tarkoitetaan `rahanpesulla` rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10 päivänä kesäkuuta 1991 annetussa neuvoston direktiivissä 91/308/ET/ (12) sellaiseksi määriteltyä toimintaa, sikäli kuin on kyse petoksia koskevan yleissopimuksen ja siihen liittyvän ensimmäisen pöytäkirjan soveltamisalaan kuuluvista rikoksista. Toisessa pöytäkirjassa tarkoitetaan rahanpesulla näin ollen petoksella ainakin törkeissä tapauksissa ja lahjuksen antamisella tai ottamisella saatua hyötyä (13). Sikäli kuin rahanpesun määritelmässä viitataan kyseiseen direktiiviin, direktiivin 1 artiklan kolmannessa luetelmakohdassa käytetty ilmaus "varat" on määritelty kyseisen 1 artiklan neljännessä luetelmakohdassa. Näin ollen `varoilla` tarkoitetaan toisessa pöytäkirjassa "kaikenlaista varallisuutta kuten esineitä tai aineettomia oikeuksia, irtainta tai kiinteää omaisuutta sekä sellaisia oikeudellisia todistuksia ja asiakirjoja, jotka ovat osoituksena tällaisten varojen omistuksesta tai osuudesta niihin." 2 artikla Rahanpesu Jäsenvaltioiden on tämän määräyksen nojalla yhdessä 1 artiklan e alakohdan kanssa varmistettava, että rahanpesun esitekoihin niiden kansallisessa lainsäädännössä kuuluvat myös petokset ainakin törkeissä tapauksissa sekä lahjuksen antaminen ja ottaminen. Tähän rahanpesun määritelmän laajentamiseen rohkaistiin järjestäytyneen rikollisuuden torjuntaa koskevassa toimintasuunnitelmassa, jossa suositellaan, että "olisi mahdollisuuksien mukaan yleistettävä rikoksen tuottaman hyödyn rahanpesun kriminalisointi" (suositus 26). Tämän suosituksen täytäntöönpanemiseksi neuvosto on 3 päivänä joulukuuta 1998 hyväksynyt yhteisen toiminnan rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä, takavarikosta ja menetetyksi tuomitsemisesta (14), jossa jäsenvaltiot velvoitetaan laatimaan kattava luettelo päärikoksista. Toisessa kertomuksessaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle rahanpesua koskevan direktiivin täytäntöönpanosta (15) komissio on ilmoittanut aikovansa ehdottaa rahanpesua koskevan direktiivin soveltamisalan laajentamista. Olisi huomattava, että voidakseen ratifioida toisen pöytäkirjan siinä tapauksessa, että ne eivät ole vielä voineet panna täytäntöön kyseistä laajentamista, jäsenvaltiot voivat toisen pöytäkirjan 18 artiklan 1 kohdan mukaan tehdä viideksi vuodeksi väliaikaisen varauman, joka koskee muita kuin vakavaan lahjuksen antamiseen ja lahjuksen ottamiseen liittyviä tapauksia, ja joka voidaan uusia kerran. 3 artikla Oikeushenkilöiden vastuu 3.1 Yleisiä huomautuksia Tämän määräyksen nojalla jäsenvaltioiden lainsäädännössä on säädettävä, että oikeushenkilöt voidaan saattaa vastuuseen hyväkseen tehdystä petoksesta, lahjuksen antamisesta ja rahanpesusta. Artiklan 1 kohta sisältää perusteet, joiden mukaan oikeushenkilön vastuu on määriteltävä tietyissä johtavissa asemissa olevien henkilöiden tekemien rikosten osalta, kun taas 2 kohdassa käsitellään sitä mahdollisuutta, että oikeushenkilö saatetaan vastuuseen rikoksista, jotka on tehnyt joku muu sen alaisena toimiva henkilö. Kolmannessa kohdassa korostetaan, että oikeushenkilön vastuu ei sulje pois sellaisten luonnollisten henkilöiden vastuuta, jotka ovat osallisina niiden rikosten tekemisessä, joista oikeushenkilö on vastuussa. 3.2 1 kohta 1 kohdan mukaan oikeushenkilö on vastuussa jostakin mainitusta rikoksesta ainakin, jos kaksi toisiaan täydentävää perustetta täyttyy: i) kyseinen rikos on tehty oikeushenkilön hyväksi; ja ii) rikoksen on tehnyt luonnollinen henkilö, jolla on tietty johtava asema oikeushenkilössä. Ensimmäisessä perusteessa luodaan yhteys rikoksen ja oikeushenkilön välille. Rikos on tehtävä oikeushenkilön hyväksi. Oikeushenkilö voi mahdollisesti hyötyä suoraan rahallisesti (esimerkiksi saamalla Euroopan yhteisöön kohdistuvasta petoksesta koituvat varat) tai muutoin (esimerkiksi saamalla tilauksia virkamiehen lahjonnan seurauksena). Sillä, toimiiko rikoksen suorittava luonnollinen henkilö yksin vai osana oikeushenkilöä, ei ole merkitystä. Toisessa perusteessa luodaan yhteys varsinaisen rikoksentekijän ja rikoksesta vastuuseen saatettavan oikeushenkilön välille. Siinä todetaan myös, että luonnollisen henkilön `johtava asema` voi perustua yhteen tai useampaan 1 kohdassa mainittuun osatekijään, jotka vaihtelevat melko muodollisesta varsin merkittävään: valtaan edustaa oikeushenkilöä, valtaan tehdä päätöksiä oikeushenkilön puolesta tai valtuuksiin harjoittaa valvontaa oikeushenkilössä. Tästä on seurauksena, että jäsenvaltioiden on toisen pöytäkirjan täytäntöönpanemiseksi sisällytettävä kansalliseen lainsäädäntöönsä kaikki kolme osatekijää johtavan aseman vaihtoehtoisena perusteena. Kun oikeushenkilön vastuu perustuu varsinaisen rikoksentekijän valtuuksiin harjoittaa valvontaa oikeushenkilössä, on huomattava, että sanalla `valvonta` tarkoitetaan sitä, että varsinaisen rikoksentekijän vallan valvoa oikeushenkilön hallintoa on oltava sellainen, että se takaa hänelle johtavan aseman oikeushenkilössä. Valtuus harjoittaa valvontaa oikeushenkilössä voi johtua erityisesti tehtävästä valvoa sisäistä varainhoitoa ja tehdä sisäisiä tilintarkastuksia sekä oikeushenkilön sisäisen tarkastus- tai valvontaelimen jäsenyydestä niin, että nämä asemat vastaavat johtavaa asemaa, jossa on mahdollisuus vaikuttaa oikeushenkilön hallintoon. Merkitystä ei siten ole henkilölle annetulla sellaisella valvontavallalla, johon ei sisälly mahdollisuutta vaikuttaa oikeushenkilön hallintoon. 1 kohta ei koske kyseessä olevan oikeushenkilön tilejä tarkastavia ulkopuolisia henkilöitä, kuten tilintarkastustoimistojen henkilökuntaa. Oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen myös 1 kohdassa tarkoitetun luonnollisen henkilön osallistumisesta avunantajana tai yllyttäjänä näihin rikoksiin tai petoksen yritykseen. 3.3 2 kohta 1 kohtaan kuuluvien tapausten lisäksi 3 artiklan 2 kohdassa käsitellään tilannetta, jossa 1 kohdassa tarkoitetun rikoksen tekee johtavassa asemassa olevan henkilön alaisena toimiva henkilö. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että oikeushenkilö voidaan saattaa vastuuseen, jos jonkin johtavassa asemassa olevan henkilön harjoittaman ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on mahdollistanut rikoksen tekemisen. Näin ollen 2 kohdassa ei välttämättä tarkoiteta oikeushenkilön objektiivista vastuuta, vaan sen voidaan tulkita rajoittuvan tapauksiin, joissa oikeushenkilöä itsessään voidaan syyttää sen puolesta toimivien henkilöiden moitittavasta käytöksestä. Katso myös kohta 4.3. 3.4 3 kohta 3 artiklan 3 kohdassa määrätään, että oikeushenkilön vastuu ei estä rikosoikeudenkäyntiä rikoksen tosiasiallisesti tehneitä luonnollisia henkilöitä vastaan. Tästä on seurauksena, että esimerkiksi sellaista yritystä vastaan toteutettavat toimenpiteet, jonka hyväksi sen toimitusjohtaja on tehnyt petoksen, eivät estä kyseisen toimitusjohtajan saattamista rikosoikeudelliseen vastuuseen. 4 artikla Oikeushenkilöihin kohdistuvat seuraamukset 4.1 Yleisiä huomautuksia 4 artiklassa käsitellään 3 artiklassa tarkoitetuista rikoksista vastuussa oleviin oikeushenkilöihin kohdistuvia seuraamuksia. Siinä tunnustetaan 3 artiklan kahdessa ensimmäisessä kohdassa tarkoitetut vastuun eri muodot ja erotetaan toisistaan vastuu johtavassa asemassa olevan henkilön tekemästä rikoksesta ja vastuu alaisena toimivan henkilön tekemästä rikoksesta. 4.2 1 kohta 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan huolehtimaan siitä, että oikeushenkilöille, jotka on todettu vastuullisiksi johonkin 3 artiklan 1 kohtaan kuuluvaan, johtavassa asemassa olevan henkilön tekemään rikokseen, voidaan langettaa "tehokkaita, suhteellisia ja vakuuttavia seuraamuksia", ja muistutetaan petoksia koskevan yleissopimuksen 2 artiklassa käytetyistä perusteista ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Toisen pöytäkirjan mukaan näihin seuraamuksiin on kuuluttava rikosoikeudellisia tai muita sakkoja ja niihin voi kuulua muita seuraamuksia, joista joitakin esitetään kyseisessä kohdassa. Muut seuraamukset voivat olla esimerkiksi lisätoimenpiteitä, kuten oikeushenkilön sulkeminen julkisen tarjouskilpailun ulkopuolelle, kuten 24 päivänä lokakuuta 1996 annetussa Euroopan parlamentin päätöslauselmassa ehdotetaan. 4.3 2 kohta 2 kohdassa todetaan, että jäsenvaltioiden on varmistettava myös se, että 3 artiklan 2 kohdan mukaisesti petoksesta, lahjonnasta tai rahanpesusta vastuulliseksi todettua oikeushenkilöä voidaan rangaista tehokkailla, suhteellisilla ja vakuuttavilla seuraamuksilla tai toimenpiteillä. Tämä koskee tapauksia, joissa johtavassa asemassa olevan henkilön harjoittaman ohjauksen tai valvonnan puutteellisuus on mahdollistanut hänen alaisenaan toimivan henkilön tekemän rikoksen. 3 artiklan 2 kohdassa ja 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa jäsenvaltiot voivat valita seuraamusten tai toimenpiteiden tyypin ja ankaruuden edellyttäen, että ne ovat tehokkaita, suhteellisia ja vakuuttavia. On siis huomattava, että vaikka 3 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan nojalla toteutettavat toimenpiteet voivat olla rikosoikeudellisia seuraamuksia, myös hallinnolliset ja siviilioikeudelliset toimenpiteet ovat mahdollisia. Vaikka toisen pöytäkirjan 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista rangaistusseuraamuksista tai toimenpiteistä ei säädettäisi jäsenvaltioiden rikoslaissa tai hallinnollisia rangaistuksia koskevassa lainsäädännössä, niillä olisi tarvittaessa oltava tietty rangaistuksen luonne siten, että ne ovat pelkkää vahingonkorvausta tai rikoksella ansaittujen varojen palauttamista ankarampia. 5 artikla Menetetyksi tuomitseminen Yhteisöihin kohdistuvien petosten ja niihin liittyvän lahjonnan torjumisessa toteutettavan tehokkaan yhteistyön varmistamiseksi on tarpeen, että jäsenvaltioiden lainsäädännössä mahdollistetaan samanlaisissa tapauksissa toteutettavat samanlaiset vähimmäistoimenpiteet, jotka koskevat petoksen, lahjuksen antamisen ja lahjuksen ottamisen sekä rahanpesun tekovälineiden ja niiden tuottaman hyödyn takavarikkoa, menetetyksi tuomitsemista tai haltuunottoa. Viittauksella tekovälineiden ja hyödyn haltuunnottoon pyritään ottamaan huomioon tapaukset, joihin ei välttämättä liity menetetyksi tuomitsemista (esimerkiksi siviilioikeudelliset tapaukset, joissa pyritään korvaamaan vahingot tai palauttamaan kyseessä oleva omaisuus sen oikealle omistajalle). Toteutettavat takavarikointia, menetetyksi tuomitsemista tai haltuunottoa koskevat toimenpiteet voivat kohdistua petoksen, lahjuksen antamisen tai ottamisen ja rahanpesun tekovälineisiin sekä näiden rikosten tuottamaan hyötyyn. Kyseiset toimenpiteet voivat kohdistua myös mainitun hyödyn arvoa vastaaviin varoihin. Tässä yhteydessä ilmaus `takavarikko` käsittää ilmaukset `jäädyttäminen` ja `takavarikko` sellaisina kuin ne on määritelty huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden laitonta kauppaa vastaan tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdassa (tehty Wienissä 19 päivänä joulukuuta 1988). Vilpittömässä mielessä toimineita sivullisia on suojattava tekovälineiden ja hyödyn menetetyksi tuomitsemisessa ja haltuunotossa. 5 artiklan toisesta virkkeestä, jonka mukaan kyseinen jäsenvaltio toimii kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti, seuraa, että kysymystä siitä, onko sivullinen toiminut vilpittömässä mielessä, käsitellään kyseisen lainsäädännön mukaisesti. 6 artikla Vero- ja tullirikokset Tällä määräyksellä, jossa käsitellään sitä, että toisen pöytäkirjan soveltamisalalla ei voida vedota veroja koskevaan poikkeukseen keskinäisen avunannon osalta, täydennetään petoksia koskevan yleissopimuksen 5 artiklan 3 kohtaa. Kun viimeksi mainitussa suljetaan pois veroja koskevan poikkeuksen soveltaminen rikoksentekijän luovuttamisten yhteydessä, toisen pöytäkirjan 6 artiklassa todetaan, että keskinäisen oikeusavun antamisesta rikosasioissa ei voi kieltäytyä vain siitä syystä, että teko koskee vero- tai tullirikosta. Määräys on poikkeus keskinäistä oikeusapua rikosasioissa koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen (tehty Strasbourgissa 20 päivänä huhtikuuta 1959) 2 artiklan a kohtaan, ja vaikka useita 6 artiklan kaltaisia määräyksiä on jo olemassa (esimerkiksi vuoden 1959 yleissopimuksen lisäpöytäkirjan (tehty Strasbourgissa 17 päivänä maaliskuuta 1978) 1 artiklassa sekä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen (tehty Schengenissä 14 päivänä kesäkuuta 1990) 50 artiklassa), se päätettiin ottaa myös toiseen pöytäkirjaan, sillä kaikki jäsenvaltiot eivät olleet ratifioineet mitään näistä asiakirjoista sinä ajankohtana, jona säädös toisen pöytäkirjan tekemisestä annettiin. Verorikosten soveltamisalaan kuuluvat tässä yhteydessä yleissopimuksessa tarkoitetut tulot (verot ja tullit). 7 artikla Yhteistyö Euroopan yhteisöjen komission kanssa 7.1 Yleisiä huomautuksia 7 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa annetaan määräykset jäsenvaltioiden ja komission välisestä yhteistyöstä petoksia koskevan yleissopimuksen ja sen lisäpöytäkirjojen aloilla sekä määrätään tästä yhteistyöstä komissiolle aiheutuvista velvoitteista. Jäsenvaltiot antavat toisen pöytäkirjan sopimuspuolina komissiolle tehtävän, johon liittyy komission kannalta tiettyjä sitoumuksia, jotka koskevat sen suhteita paitsi jäsenvaltioihin myös yksityishenkilöihin sikäli kuin on kyse tietosuoja-asioista. Komissio on valmis hoitamaan tämän tehtävän ja se ottaa sille toisen pöytäkirjan asiaankuuluvien säännösten mukaan kuuluvan vastuun (16). Petoksia koskevan yleissopimuksen 6 artiklassa määrätään yleisistä säännöistä, jotka koskevat jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä petostapauksissa, jotka vahingoittavat Euroopan yhteisön taloudellisia etuja. Kyseistä määräystä sovelletaan myös toiseen pöytäkirjaan sen 12 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Toisen pöytäkirjan 10 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden ja komission välistä tiedonvaihtoa koskevasta periaatteesta yleissopimusta sovellettaessa. Toisen pöytäkirjan 7 artikla on edellä mainittujen määräysten seuraus. Siinä velvoitetaan jäsenvaltiot ja komissio tekemään keskinäistä yhteistyötä petosten, lahjuksen antamisen ja ottamisen sekä rahanpesun torjunnassa. Artiklasta käy ilmi, ettei ainoastaan jäsenvaltioilla vaan myös komissiolla on tehtävänsä yhteistyössä petosten sekä lahjusten antamisen ja ottamisen ja rahanpesun torjumiseksi. Komission tehtävä liittyy niihin erityisiin tehtäviin ja velvollisuuksiin, joita sillä on talousarvion toteuttamisessa ja taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten torjunnassa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 205 ja 209 a artiklan mukaisesti (17). Lisäksi pöytäkirjan 7 artiklassa määritellään säännöt tietojenvaihdolle, joka on välttämätöntä jäsenvaltioiden ja komission tehokkaan yhteistyön kannalta. 7.2 1 kohta a) Tässä kohdassa määrätään jäsenvaltioiden ja komission välisestä yhteistyöstä. Sen lisäksi, että jäsenvaltioilla on esitutkinnassa ja syyttämisessä ensisijainen vastuu (yleissopimuksen 6 artikla), komissiolle annetaan 7 artiklan 1 kohdassa tekninen ja toiminnallinen tehtävä. Sanamuodossa tuodaan esille kumppanuuden käsite petostentorjunnassa. Tässä tarkoitetaan petoksia rikosoikeudellisessa merkityksessä. Silloin kun asia koskee vähintään kahta jäsenvaltiota, määräyksen piiriin kuuluvat seuraavat tapaukset: - tapaukset, joissa petos on tehty kansainvälisen rajan molemmilla puolilla, - tapaukset, joissa petos on tehty yhden jäsenvaltion alueella, mutta tekijöihin kuuluu useamman kuin yhden jäsenvaltion tai kolmannen maan kansalaisia, - tapaukset, joissa petos on tehty yhdessä jäsenvaltiossa, mutta todistusaineisto on hajallaan useamman kuin yhden jäsenvaltion tai kolmannen maan alueella, - tapaukset, joissa petoksella saatu hyöty ja takavarikoitava omaisuus ovat sen maan alueen ulkopuolella, jossa petos on tehty tai jopa Euroopan unionin alueen ulkopuolella, - tapaukset, joissa useat erilliset petokset ovat tosin tapahtuneet yhden maan sisällä, mutta ne muodostavat osia kansainvälisesti organisoidussa petosrikosten kokonaisuudessa. Edellä mainitut esimerkit soveltuvat myös lahjonta- ja rahanpesutapauksiin. Jäsenvaltioiden ja komission välistä yhteistyötä on määrä tehdä kaikissa edellä mainituissa tapauksissa. b) Komission tehtävä määritellään tarkemmin toisessa alakohdassa. Siinä määrätään, että komissio antaa apua yhteistyön toteuttamiseksi. Silloinkin, kun petokset on tehty yhdessä jäsenvaltiossa, järjestäytyneisiin verkostoihin viittaavia yhteyksiä voi olla useiden jäsenvaltioiden alueella. Toimivaltaisten viranomaisten välinen nopea ja tuloksekas yhteistyö sekä jäsenvaltioiden että yhteisön tasolla edistää tuloksekasta esitutkintaa ja syytteeseenpanoa. Komissiolle annettu tehtävä on määritelty avuksi. Avun luonne riippuu kulloisenkin tapauksen olosuhteista ja tarpeista. Tarkoituksena on tarjoamalla käyttöön tarpeellista asiantuntemusta tuoda lisäarvoa esitutkintaan sekä syytteeseenpanoon ja tuomitsemiseen silloin, kun asia saatetaan kansallisten viranomaisten käsittelyyn. Avun käsite on tulkittava mahdollisimman laajasti ja ilman rajoituksia. On selvää, että komission tehtävä ei rajoita poliisi- ja oikeusasioita hoitavien jäsenvaltioiden viranomaisten toimivaltuuksien käyttöä rikosasioissa. Jäsenvaltioiden viranomaisilla on käytössään kaikki kansalliset ja kansainväliset oikeudelliset välineet, mukaan lukien taloudellisten etujen suojaamista koskeva yleissopimus ja siihen liittyvät pöytäkirjat, joita jäsenvaltiot voivat käyttää petosten torjunnassa erityisesti silloin, kun kyse on järjestäytyneestä talousirkollisuudesta. Mitään muutoksia ei aiheudu voimassa oleviin kansallisiin ja kansainvälisiin oikeudellisiin välineisiin; säännös liittyy vain komission niiden täytäntöönpanossa antamaan apuun. Apua voidaan antaa kahdessa muodossa, teknisenä ja toiminnallisena, jotka on pidettävä erillään toisistaan. c) Tekninen apu tarkoittaa sitä lisäarvoa, jota komissio saa toimillaan aikaan kaikilla yhteisön lainsäädännön piiriin kuuluvilla aloilla. Kyse on erityisesti dokumentointiin ja logistiikkaan liittyvästä komission asiantuntemuksesta, jota se voi antaa käyttöön petosten torjunnassa. Tähän kuuluvat myös kaikki komissiolla olevat strategiset tiedot, joita voidaan käyttää osoittamaan petosrikollisuudessa esiintyviä suuntauksia, yksittäisten tai järjestäytyneiden petoksentekijöiden luokittelu sekä tiettyjen toimialojen vahingoittuvuuteen liittyvien riskitekijöiden analysointi. Logistiikan alalla saattaa esiintyä tilanteita, joissa oikeus- ja syyttäjäviranomaisten olisi päästävä asiaan mahdollisesti kuuluvia taloudellisia toimia koskeviin komission eri tietokantoihin; viranomaiset eivät voi käyttää niitä ilman komission apua. Tekniseen apuun kuuluvat myös petostentorjunnan koordinointiysikön (UCLAF) työryhmän yhteyteen perustetun rikosasiantuntija- ja yhteysyksikön kokemus juridisilta erityisaloita, myös kansallisista järjestelmistä. Kaikilla syyttäjäviranomaisilla on näin mahdollisuus käyttää kyseistä asiantuntemusta hyväkseen yhden tai useamman jäsenvaltion oikeusviranomaisille osoitettavien pyyntöjen valmistelussa. d) Toiminnallinen apu liittyy käytännön toimintaan petosten, lahjonnan ja rahanpesun torjumiseksi. Siinä on kyse kaikista keinoista, jotka komissio pystyy asettamaan käyttöön lakien täytäntöönpanon tehostamiseksi helpottamalla kansallisten viranomaisten käynnistämien tutkimuksien koordinointia. Esitutkinta ja syytteeseenpano 7 artiklassa tarkoitetuilla aloilla kuuluvat luonnollisesti jäsenvaltioiden toimivaltaisille (oikeus- tai muille) viranomaisille. Komission antama toiminnallinen apu voi kuitenkin osoittautua hyödylliseksi tutkinnan sujumisen kannalta, koska sen avulla voidaan erityisesti: - yksilöidä toimivaltaiset viranomaiset ja ottaa niihin yhteys sekä luoda tiedotus- ja toimintasuhteet, jolloin luodaan yhteydet hallinnollisten tutkimusten ja rikostutkinnan välille, - luoda ja helpottaa asianomaisten viranomaisten välisiä suoria yhteyksiä, - järjestää tarvittaessa tai pyydettäessä nopeasti asianomaisten viranomaisten välisiä kokouksia, - edistää ja helpottaa asiaan liittyvien maiden eri viranomaisten välisiä suhteita, kun on kyse järjestäytyneestä ja ylikansallisesta petosrikollisuudesta, - antaa asianomaisille kansallisille viranomaisille tarpeellista apua, jotta ne voivat hyödyntää mahdollisimman nopeasti ja tehokkaasti komission tekemien tutkimusten tuloksia ja kansainvälisen hallinnollisen yhteistyön tarjoamia mahdollisuuksia, - antaa apua asianomaisille kansallisille viranomaisille oikeudellista yhteistyötä koskevien kansainvälisten sopimusten tarjoamien mahdollisuuksien täysimääräiseksi hyödyntämiseksi. Apu voi tarvittaessa sisältää tietojen toimintamisen oikeudellista yhteistyötä koskevien pyyntöjen valmistelua varten, - helpottaa tarpeellisia yhteyksiä asianomaisten viranomaisten kanssa järjestäytyneen ja ylikansallisen petosrikollisuuden osalta petoksia koskevan yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan (syytteeseenpanon keskittäminen) soveltamisen edistämiseksi. 7.3 2 kohta 2 kohdassa määrätään tietojenvaihdosta, jossa on otettava huomioon tutkintasalaisuuden ja henkilötietosuojan vaatimukset. a) 2 kohdan tarkoituksena on tuoda esille, että periaatteessa ei saa olla estettä jäsenvaltioiden ja komission väliselle tietojenvaihdolle, mukaan luettuna jäsenvaltioiden välinen tietojenvaihto komission välityksellä. Tietojenvaihto edellyttää kahdensuuntaista tietovirtaa. Tietojenvaihdolla pyritään helpottamaan tiettyä tapausta koskevien tosiasioiden selvittämistä sekä petoksia, lahjuksen antamista ja ottamista sekä rahanpesua ehkäisevää tai rankaisevaa toimintaa. Tähän toimintaan voi kuulua tehostettua hallinnollista tutkintaa silloin, kun on aihetta epäillä todellisia lainvastaisuuksia; voidaan myös kehittää tutkintaa koskeva yhtenäinen strategia. Kohdassa ei täsmennetä mahdollisesti vaihdettavia tietoja. Ei olekaan syytä rajata tietojenvaihtoa. Kun otetaan huomioon kaikki mahdolliset yhteistyötilanteet, tietojen tarve voi koskea suurta joukkoa käytännössä esiintyviä mahdollisuuksia yksittäisestä tapauksesta riippuen. Tietojen konkreettinen luonne vaihtelee tutkinnan tilanteen mukaan sillä hetkellä, jona yhteistyö käynnistyy, ja tietysti sen asian erityispiirteiden mukaan, jossa tietoja tarvitaan uusia toimia varten. 2 kohdan mukaisesti vaihdettavat tiedot voivat koskea esimerkiksi: - petoksen luonnetta ja sen oikeudellista yhteyttä, - tekotapaa, - asiaan liittyviä luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä sekä yleisemmin henkilötietoja. b) 2 kohdassa asetetaan tietojen vaihdolle kaksi rajoitetta, tietosuoja ja tutkintasalaisuus. Kutakin tilannetta on arvioitava erikseen olosuhteiden pohjalta. Henkilötietojen suoja tietojenvaihtoa koskevassa menettelyssä taataan toisen pöytäkirjan erityismääräyksillä (8-11 artikla). Kunkin jäsenvaltion sisäistä lainsäädäntöä sovelletaan tutkintasalaisuuteen. Mitä tulee komissioon, yhteisöoikeudessa on määräys salassapitovelvollisuuden periaate (Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 214 artikla (18)). Euroopan yhteisön taloudellisten etujen suojaamiseksi suoritettavan ylikansallisen tutkinnan erityispiirteet ja -vaatimukset olisi tapauskohtaisesti otettava huomioon. c) 7 artiklan 2 kohdassa annetaan tietoja toimittavalle jäsenvaltiolle mahdollisuus asettaa erityisehtoja sille, miten komissio tai toinen jäsenvaltio, jolle tiedot on luovutettu, voivat käyttää niitä. Jäsenvaltio voi esimerkiksi antaa toimivaltaisille viranomaisilleen yleisiä tai erityisiä määräyksiä, jotka voivat olla perustana tietojen käyttöä koskeville erityisehdoille, ja jotka antavat yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24 päivänä lokakuuta annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 95/46/EY (19) säädetyn suojelun tason ja noudattavat kansallista lainsäädäntöä. Näin tehdessään jäsenvaltioiden olisi tapauskohtaisesti otettava huomioon Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan ylikansallisen tutkinnan erityispiirteet ja -vaatimukset. 8 artikla Komission vastuu tietosuojasta Komissio varmistaa, että se 7 artiklan 2 kohdan nojalla tapahtuvassa tietojenvaihdossa noudattaa henkilötietojen käsittelyssä suojelun tasoa, joka vastaa direktiivissä 95/46/EY määriteltyä suojelun tasoa. Lausumassaan, joka on merkitty neuvoston sen istunnon pöytäkirjaan, jossa direktiivi annettiin, komissio ilmoitti hyväksyvänsä direktiivistä johtuvat velvoitteet. Sekä direktiivin johdanto-osan kappaleissa esitetyt periaatteet että sen säännökset ovat siten kaikkien 7 artiklassa tarkoitettujen tietojen oikeudelliset puitteet (20). Edellä 7 artiklaa koskevissa huomautuksissa kuvattu apu, jota komissio voi antaa jäsenvaltioille, merkitsee, että jäsenvaltiot luovuttavat komissiolle kaikenlaisia, myös henkilötietoja, ja että komissio voi käsitellä niitä. Koska on selvää, että komissio käsittelee näitä tietoja perustamalla omat tiedostojärjestelmänsä, pidettiin tarpeellisena sisällyttää pöytäkirjaan määräyksiä, joilla varmistetaan, että komissio noudattaa henkilötietojen suojaa ja luottamuksellisuuden säilyttämistä koskevia sääntöjä. Näillä säännöillä määritetään edellytykset, joilla komissio voi laillisesti käsitellä henkilötietoja, mukaan lukien edellytykset, jotka koskevat tietojen laatua ja tietojen käsittelyn laillisuutta sekä asianomaisen oikeutta saada tutustua henkilötietoihinsa, esittää niitä koskevia vastaväitteitä tai saada tietoihin korjauksia. 9 artikla Tietosuojasääntöjen julkaiseminen 8 artiklan mukaisia velvoitteita koskevat säännöt julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Tietosuojaa koskevilla säännöillä on siten pakottava oikeusvaikutus. Ne ovat osa tietosuojaa koskevaa yhteisön lainsäädäntöä. Tässä yhteydessä olisi huomautettava, että toisen pöytäkirjan 16 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ja komission välinen 7 artiklan 2 kohdan nojalla tapahtuva tietojenvaihto keskeytetään, jos ja siksi ajaksi kun 8 artiklan mukaisesti annettuja sääntöjä ei vielä ole julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 10 artikla Tietojen luovutus muihin jäsenvaltioihin ja kolmansiin maihin 10.1 Yleisiä huomautuksia Tässä artiklassa käsitellään sitä, millä ehdoilla komissio voi luovattaa jäsenvaltiolta 7 artiklan mukaisen yhteistyön nojalla jäsenvaltiolta saamiaan henkilötietoja muille jäsenvaltioille tai kolmansille maille. 10.2 1 kohta Tietojen luovutus toisille jäsenvaltioille on periaatteessa vapaata tutkintasalaisuus huomioon ottaen ja edellyttäen, että noudatetaan niitä ehtoja, jotka tiedot luovuttava jäsenvaltio on saattanut asettaa sen osalta, miten komissio tai jäsenvaltiot, joille tiedot voidaan luovuttaa, voivat niitä käyttää. Ennen tietojen luovuttamista on tiedot luovuttaneelle jäsenvaltiolle ilmoitettava aiotusta luovuttamisesta. Jäsenvaltiolla on siten tilaisuus tarkistaa ehdot (7 artiklan 2 kohta) aiotun luovutuksen osalta sekä luovutettujen tietojen ajantasaisuus ja oikeellisuus. Jäsenvaltion olisi otettava huomioon, että tarkistus on syytä tehdä viipymättä tietojen luovuttamiseen liittyvien menettelyjen tarpeettoman mutkistamisen välttämiseksi. 10.3 2 kohta Tilanne on toinen, kun on kyse henkilötietojen luovuttamisesta komission toimesta kolmansille maille: komissio voi luovuttaa kolmansille maille sellaisia tietoja vain, jos tiedot luovuttava jäsenvaltio on antanut siihen luvan. Samoin kuin esimerkiksi direktiivin 95/46/EY IV luvun mukaisissa tilanteissa, tämä mahdollistaa sen, että tietoja luovuttava jäsenvaltio voi arvioida, tarjoaako kyseinen kolmas maa näille tiedoille riittävän suojatason. 11 artikla Valvontaviranomainen Tätä artiklaa on tarkasteltava yhdessä direktiivin 95/46/EY 28 artiklan kanssa, jossa säädetään, että jokaisessa jäsenvaltiossa "jäsenvaltioiden tämän direktiivin mukaisesti toteuttamien toimenpiteiden soveltamista sen alueella valvoo yksi tai useampi viranomainen". Euroopan parlamentin ja neuvoston velvollisuudesta perustaa vuoteen 1999 mennessä yhteisöön riippumaton tietosuojaa valvova viranomainen määrätään Amsterdamin sopimuksessa uudelleen numeroidussa Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 286 artiklan 2 kohdassa. Toisen pöytäkirjan 11 artiklassa täsmennetään, että kyseinen valvontaviranomainen on toimivaltainen harjoittamaan samaa valvontaa komission toisen pöytäkirjan nojalla hallussaan pitämien henkilötietojen suhteen. 12 artikla Suhde yleissopimukseen 12.1 1 kohta 1 kohdassa viitataan petoksia koskevan yleissopimuksen erityismääräyksiin ja todetaan, että niitä sovelletaan myös toisen pöytäkirjan 2 artiklassa määriteltyyn rahanpesuun. Yleissopimuksen asiaankuuluvat määräykset voidaan tiivistää seuraavasti: - 3 artiklassa määrätään, että yritysjohtajat voidaan saattaa rikosoikeudelliseen vastuuseen, - 5 artiklassa käsitellään rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista sekä auto dedere auto judicare -sääntöä, - 6 artiklassa vahvistetaan jäsenvaltioiden välisen tiiviin yhteistyön periaate silloin, kun on kyse yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvasta petoksesta. Näitä kolmea periaatetta sovelletaan rajoituksessa kaikkiin 2 artiklassa tarkoitettuihin menettelyihin. 12.2 2 kohta 2 kohdan mukaan tiettyjä yleissopimuksen määräyksiä sovelletaan toiseen pöytäkirjaan. Nämä määräykset voidaan tiivistää seuraavasti: - 4 artiklassa määrätään säännöistä, jotka koskevat kyseisiä rikoksia koskevaa tuomioistuimen toimivaltaa. Julistuksia, jotka on annettu 4 artiklan 2 kohdan nojalla, sovelletaan toiseen pöytäkirjaan, jollei toisen pöytäkirjan ratifioinnin yhteydessä ole toisin ilmoitettu, - 7 artiklassa vahvistetaan ne bis in idem -sääntö, mitä sovelletaan myös toisen pöytäkirjan piiriin kuuluvissa asioissa. Julistuksia, jotka on annettu 7 artiklan 2 kohdan nojalla, sovelletaan toiseen pöytäkirjaan, jollei toisen pöytäkirjan ratifioinnin yhteydessä ole toisin ilmoitettu. On huomattava, että rangaistuksen täytäntöönpano käsittää myös ne tapaukset, joissa täytäntöönpano lykätään koetusajaksi, - 9 artiklan mukaisesti jäsenvaltiot voivat antaa yleissopimuksen määräyksiä ankarampia kansallisia säännöksiä. Myös toisessa pöytäkirjassa asetetaan joukko vähimmäisvelvoitteita, - 10 artiklassa määrätään muun muassa järjestelyistä, jotka koskevat tietojen toimittamista jäsenvaltioilta komissiolle, ja sitä sovelletaan myös toisen pöytäkirjan piiriin kuuluvissa asioissa. 13 artikla Yhteisöjen tuomioistuin 13.1 Yleisiä huomautuksia Tässä artiklassa määritetään Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle kuuluva toimivalta ratkaista toisen pöytäkirjan tulkintaa tai soveltamista koskevat jäsenvaltioiden väliset tai jäsenvaltioiden ja komission väliset riidat, sekä tuomioistuimelle kuuluva toimivalta antaa ennakkoratkaisuja. 13.2 1 ja 2 kohta 1 kohdassa käsitellään sitä, millä edellytyksillä yhteisön tuomioistuimella on toimivalta jäsenvaltioiden välisissä riidoissa. 2 kohdassa käsitellään jäsenvaltioiden ja komission välisiä riitoja. Näissä toisen pöytäkirjan määräyksissä on käytetty mahdollisimman pitkälle samaa sanamuotoa kuin petoksia koskevan yleissopimuksen 8 artiklassa ja ensimmäisen pöytäkirjan 8 artiklassa näiden kolmen asiakirjan yhdenmukaisuuden varmistamiseksi. Yksityiskohtaiset huomautukset ovat yleissopimuksen selitysmuistiossa. 13.3 3 kohta 3 kohdassa määrätään, että 29 päivänä marraskuuta 1996 tehtyä pöytäkirjaa, joka koskee Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista koskevan yleissopimuksen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen antamilla ennakkoratkaisuilla, sovelletaan toiseen pöytäkirjaan. Kyseistä pöytäkirjaa sovelletaan myös yleissopimukseen ja ensimmäiseen pöytäkirjaan. Mainitun pöytäkirjan nojalla annetut julistukset koskevat myös toista pöytäkirjaa, jollei toisen pöytäkirjan ratifioinnin yhteydessä ole toisin ilmoitettu. 14 artikla Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu Artiklassa vahvistetaan, että Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 215 ja 178 artiklassa (21) olevat sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevat yhteisön säännöt soveltuvat komission tämän pöytäkirjan nojalla suorittamiin toimiin. Koska ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että komission toisen pöytäkirjan nojalla suorittamat toimet voivat johtaa sellaisten henkilöiden esittämiin vahingonkorvausvaatimuksiin, joiden henkilötietoja komissio on käsitellyt, katsottiin tarpeelliseksi vahvistaa, että myös tapauksessa, jossa komissio toimii sille muulla tavoin kuin EY:n perustamissopimuksessa annetun toimivallan puitteissa, yhteisölle aiheutuu toimista sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisesti. Lisäksi on selvää, että Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta ratkaista komission tai sen henkilöstön toisen pöytäkirjan mukaisia tehtäviään hoitaessaan aiheuttamien vahinkojen korvausta koskevat riidat. 15 artikla Tuomioistuinvalvonta Tietosuojaa käsittelevän direktiivin 95/46/EY 22 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, että kenellä tahansa henkilöllä on mahdollisuus käyttää oikeussuojakeinoa, jos kyseessä olevien tietojen käsittelyyn sovellettavien kansallisten säännösten mukaisesti hänelle kuuluvia oikeuksia loukataan. Näihin oikeuksiin sisältyy tiedonsaantioikeus, oikeus saada oikaistua, poistettua tai suojattua tiedot, jotka ovat puutteellisia, virheellisiä tai liian vanhoja edelleen tallennettuina oleviksi sekä oikeus kääntyä valvontaviranomaisen puoleen. Toisen pöytäkirjan 8 artiklan nojalla annettavien sääntöjen on sisällettävä määräyksiä, jossa henkilöille myönnetään tällaiset oikeudet komission käsittelemiin henkilötietoihin. Euroopan yhteisön tuomioistuimelle annetaan 15 artiklan 1 kohdassa toimivalta käsitellä kanteita, jotka luonnollinen tai oikeushenkilö on nostanut komission 8 artiklan nojalla antamiensa sääntöjen perusteella tekemiä päätöksiä vastaan (mukaan lukien kieltäytyminen tekemästä päätöstä). Euroopan yhteisön tuomioistuin voi tässä yhteydessä myös arvioida, onko komissio täysin noudattanut 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan. 15 artiklan 1 kohdan sanamuoto pohjautuu suurelta osin EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan neljännen kohdan (22) sanamuotoon, jota on tarkasteltava yhdessä mainitun 230 artiklan toisen kohdan kanssa. 15 artiklan 2 kohdassa olevilla viittauksilla EY:n perustamissopimuksen useisiin muihin määräyksiin on tarkoitus selventää: a) että neuvosto voi EY:n perustamissopimuksen 168 a artiklan 1 ja 2 kohdassa (23) määriteltyä menettelyä noudattaen päättää antaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimivaltaa tapauksissa, joihin sovelletaan 15 artiklan 1 kohtaa; b) asian saattamisessa yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi noudatettavia määräaikoja (173 artiklan viides kohta (24)); c) minkälaisen päätöksen yhteisöjen tuomioistuin voi tehdä sen käsiteltäväksi saatetun kanteen johdosta (174 artiklan ensimmäinen kohta (25)); d) yhteisöjen tuomioistuimen päätöksen komissioon kohdistuva oikeusvaikutus (176 artiklan ensimmäinen ja toinen kohta (26)); e) yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun kanteen oikeusvaikutus (185 artikla (27)); ja f) että yhteisöjen tuomioistuin voi päättää tarpeellisiksi katsomistaan välitoimista (186 artikla (28)). 16 artikla Voimaantulo Artikla koskee toisen pöytäkirjan voimaantuloa, joka ei voi tapahtua ennen petoksia koskevan yleissopimuksen voimaantuloa. 17 artikla Uusien jäsenvaltioiden liittyminen Artikla koskee Euroopan unionin uusien jäsenvaltioiden liittymistä toiseen pöytäkirjaan. 18 artikla Varaumat 18.1 1 kohta Joissain jäsenvaltioissa lahjuksen antamisesta tai ottamisesta saatavaan hyötyyn liittyvä rahanpesu on rangaistava teko ainoastaan törkeissä lahjontatapauksissa. Jotta nämä jäsenvaltiot voisivat viipymättä ratifioida pöytäkirjan, niille annettiin mahdollisuus tehdä tätä asiaa koskeva varauma. Varauman voimassaolo rajoitetaan viiteen vuoteen tämän pöytäkirjan hyväksymistä 16 artiklan 2 kohdan mukaisesti koskevan ilmoituksen tekemisestä, jotta varmistetaan, että varauman tarpeellisuutta harkitaan uudelleen säännöllisin väliajoin. Viiden vuoden kuluttua varauma voidaan uusia kerran sen voimassaolon jatkamiseksi. Näin ollen rahanpesua koskevien varaumien voimassaolo päättyy viimeistään kymmenen vuoden kuluttua päivästä, jona viimeinen jäsenvaltio on antanut ratifiointia koskevan ilmoituksen. 18.2 2 kohta Toista pöytäkirjaa koskevien neuvottelujen alusta alkaen oikeushenkilöiden vastuuta ja niihin kohdistuvia seuraamuksia koskevat kysymykset olivat aiheuttaneet ongelmia Itävallalle, sillä sen lainsäädäntö ei tunne oikeushenkilöiden rikosoikeudellista vastuuta. Koska ongelmaa pidettiin enemmänkin käytännön ongelmana kuin perustavaa laatua olevana kysymyksenä, oli selvää, että Itävalta tarvitsisi muita jäsenvaltioita enemmän aikaa 3 ja 4 artiklan täytäntöönpanoon. Jotta tämä erityisongelma ei viivästyttäisi koko pöytäkirjan lopullista voimaantuloa kaikkien jäsenvaltioiden osalta ja jotta Itävaltaa rohkaistaisiin mukauttamaan lainsäädäntöään, sille annettiin mahdollisuus tehdä näitä kahta artiklaa koskeva varauma viiden vuoden ajaksi. Tätä varaumaa, toisin kuin 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua varaumaa, ei voida uusia ja sen voimassaolo päättyy viiden vuoden kuluttua pöytäkirjan tekemistä koskevan neuvoston säädöksen hyväksymisestä eli 19 päivänä kesäkuuta 2002. 18.3 3 kohta Koska 12 artiklan 2 kohdan mukaisesti petoksia koskevan yleissopimuksen 4 ja 7 artiklaa sovelletaan myös toiseen pöytäkirjaan, yleissopimuksen kyseisten määräysten perusteella hyväksyttyjä varaumia on sovellettava myös toisen pöytäkirjan yhteydessä. Edellä mainituista varaumista voidaan luopua koska tahansa ilmoittamalla asiasta neuvoston pääsihteeristölle. (1) EYVL C 316, 27.11.1995, s. 49. (2) EYVL C 313, 23.10.1996, s. 2. (3) EYVL C 151, 20.5.1997, s. 2. (4) EYVL L 312, 23.12.1995, s. 1. (5) EYVL L 292, 15.11.1996, s. 2. (6) EYVL C 83, 20.3.1996, s. 10. (7) EYVL C 355, 14.12.1994, s. 2. (8) EYVL C 347, 18.11.1996, s. 150. (9) EYVL C 221, 19.6.1997, s. 12. (10) EYVL C 191, 23.6.1997, s. 1. (11) EYVL C 251, 15.8.1997, s. 1. (12) EYVL L 166, 28.6.1991, s. 77. (13) Katso myös yhteinen toiminta, annettu 3 päivänä joulukuuta 1998, rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn jäljittämisestä, jäädyttämisestä, takavarikosta ja menetetyksi tuomitsemisesta (EYVL L 333, 9.12.1998, s. 1). (14) EYVL L 333, 9.12.1998, s. 1. (15) KOM(1998) 401 lopull., 1.7.1998. (16) Katso julistus, jonka komissio on antanut toisen pöytäkirjan hyväksymisen yhteydessä 7 artiklasta ja joka on julkaistu virallisessa lehdessä yhdessä toisen pöytäkirjan kanssa. (17) Amsterdamin sopimuksen 12 artiklan ja liitteen mukaisesti uudelleen numeroidut 274 ja 280 artikla (EYVL C 340, 10.11.1997). (18) Amsterdamin sopimuksen 12 artiklan ja liitteen mukaisesti uudelleen numeroitu 287 artikla. (19) EYVL L 281, 23.11.1995, s. 3. (20) Tämä artikla on täysin EY:n perustamissopimuksen yhteisön tietosuojalainsäädännön soveltamista toimielinten toimesta koskevan 286 artiklan, sellaisena kuin artikla on Amsterdamin sopimuksessa uudelleen numeroituna, mukainen. (21) Amsterdamin sopimuksella uudelleen numeroituna 288 ja 235 artikla. (22) Amsterdamin sopimuksella uudelleen numeroituna 230 artikla. (23) Uudelleen numeroituna 225 artikla. (24) Uudelleen numeroituna 230 artikla. (25) Uudelleen numeroituna 231 artikla. (26) Uudelleen numeroituna 233 artikla. (27) Uudelleen numeroituna 242 artikla. (28) Uudelleen numeroituna 243 artikla.