Alueiden komitean lausunto aiheesta "EU:n nykyinen ja tuleva, erityisesti alue- ja paikallisnäkökulmaa painottava Itämeren alueen politiikka" CdR 141/96 fin



Virallinen lehti nro C 042 , 10/02/1997 s. 0006



Alueiden komitean lausunto aiheesta "EU:n nykyinen ja tuleva, erityisesti alue- ja paikallisnäkökulmaa painottava Itämeren alueen politiikka" (97/C 42/02) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon marraskuun 15. päivänä 1995 EY:n perustamissopimuksen 198 c artiklan neljännen kohdan mukaisesti tekemänsä päätöksen antaa lausunto aiheesta "EU:n nykyinen ja tuleva, erityisesti alue- ja paikallisnäkökulmaa painottava Itämeren alueen politiikka" ja antaa asian valmistelu valiokunta 1:n "Alueellinen kehitys Taloudellinen kehitys Paikallinen ja alueellinen rahoitus" tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 1:n kesäkuun 21. päivänä 1996 hyväksymän lausunnon (CdR 141/96 rev. 3), jonka esittelijänä oli Bengt Holgersson, ottaa huomioon valiokuntien työtä koskevien työvaliokunnan ohjeiden 17 artiklan 3 kohdan mukaisesti perustetun työryhmän työn tulokset, ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta "Euroopan unionin pohjoinen ulottuvuus sekä EU:n ja Venäjän rajan ylittävän sekä Barentsin alueen yhteistyöpolitiikan kehittäminen" (CdR 10/96 lopull.) (), ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle 25. lokakuuta 1994 aiheesta "Orientation for a Union Approach towards the Baltic Sea region", ottaa huomioon neuvoston päätelmät 29. toukokuuta 1995 unionin Itämeren alueen politiikasta, ottaa huomioon Edinburghissa 10. syyskuuta 1996 järjestetyn Pohjanmeren ja Itämeren alueen yhteistyötä käsitelleen alueellisen konferenssin päätelmät, ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle 13. heinäkuuta 1994 aiheesta "The Europe agreements and beyond: a strategy to prepare the Central and Eastern European countries for accession", ja asiaan liittyvän asiakirjan 27. heinäkuuta, ottaa huomioon komission päätöslauselman 30. marraskuuta 1994 Keski- ja Itä-Euroopan maiden liittymisestä unioniin, ottaa huomioon Eurooppa-neuvoston Kööpenhaminassa kesäkuussa 1993 ja Essenissä joulukuussa 1994 pitämän huippukokouksen päätelmät Keski- ja Itä-Euroopan maiden unioniin liittymisen strategiasta, ottaa huomioon komission Interreg II C -ehdotuksen, ottaa huomioon komission ehdotuksen "Baltic `small projects` facility (BSPF) guidelines" 23. marraskuuta 1995, ottaa huomioon komission tiedonannon "Report on the current state of and perspectives for cooperation in the Baltic Sea" 29. marraskuuta 1995, ottaa huomioon Eurooppa-neuvoston Madridissa joulukuussa 1995 pitämän huippukokouksen päätelmät erityisestä Itämeri-ohjelmasta, ottaa huomioon komission ehdotuksen "Baltic Sea Region Initiative" 10. huhtikuuta 1996, ottaa huomioon Itämeri-neuvoston Visbyssä 3. 4. toukokuuta 1996 pitämän huippukokouksen julistuksen, on 15. täysistunnossaan 13. ja 14. marraskuuta 1996 (marraskuun 13. päivän kokouksessa) yksimielisesti hyväksynyt seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Berliinin muuri, Euroopan jaon symboli, purettiin marraskuussa 1989. Kehityksen mukana Itämeren alueelle syntyi uusi tilanne, joka toi mukanaan toiveita rauhasta, yhteistyöstä ja taloudellisista edistysaskelista. Sen jälkeen on kuluneiden seitsemän vuoden aikana tapahtunut suuria muutoksia. Neuvostoliittoa kansakuntana ei enää ole, vaan se on jaettu useiksi itsenäisiksi valtioiksi. Saksa on yhdistynyt, ja Ruotsi ja Suomi ovat liittyneet Euroopan unionin jäseniksi. Luonnolliset edellytykset läheiselle yhteistyölle Itämeren alueella ovat palanneet. Mitä mahdollisuuksia nämä uudet edellytykset sitten antavat tulevaisuudelle? 1.2. Itämerta ympäröivälle alueelle antavat vastedes leimansa nykyistä suurempi avoimuus ja vapaammat rakenteet. Kansallisten rajojen merkitys heikkenee. Alueiden ja kuntien välinen yhteysverkko saa ratkaisevan osuuden ja kehittyy kaikilla aloilla: elinkeinoelämässä, koulutuksessa, kulttuurissa, ympäristöasioissa eikä vähiten politiikassa. Verrattomasti tärkein tekijä tarjottavien mahdollisuuksien hyödyntämiseksi on ihmisten kyvykkyys, sitoutuminen ja pätevyys. 1.3. Tämän toteuttamiseksi on siksi ratkaisevan tärkeätä, että unionin Itämeren-politiikka muotoutuu niin, että se käsittää paikallisen ja alueellisen tason. Perustelut ja konkreettiset ehdotukset tällaiselle politiikalle esitetään jatkossa. 2. Yleistä 2.1. Maantieteelliset rajat 2.1.1. Itämeri on jo nykyään käytännössä EU:n sisämeri. Itämerta ympäröi yhdeksän valtiota. Neljä niistä Tanska, Suomi, Saksa ja Ruotsi on jo EU:n jäseniä, kun taas Viro, Latvia ja Liettua ovat liitännäisjäseniä Eurooppa-sopimuksen nojalla sekä yhdeksäs valtio, Venäjä, on unionin liitännäisjäsen kumppanuussopimuksen nojalla. 2.1.2. Kaikkiaan noin 50 miljoonaa ihmistä asuu Itämeren ydinalueella, johon kuuluvat Tanska, Suomi, Ruotsi, Viro, Latvia ja Liettua, Saksan osavaltiot Schleswig-Holstein, Mecklenburg-Vorpommern, Hampuri, Berliini ja Brandenburg, Pohjois-Puolan kahdeksan lääniä, Kaliningrad ja Pietarin alue. Itämeren vaikutusalue on maantieteellisesti hieman laajempi. 2.2. Yhteinen historia 2.2.1. Sodanjälkeinen aika (tai viimeiset 50 60 vuotta) muodostaa poikkeuksen alueella, jonka sisällä vallitsevat vahvat historialliset siteet. Itämeren alue on hyvin vanha yhtenäinen kulttuuri- ja kauppa-alue, jossa kansojen välille on syntynyt yhteyksiä sekä paikallis-, alue- että kansallisella tasolla. 2.2.2. Yhteinen historia tarkoittaa sitä, että nyt tarjoutuvat uudet mahdollisuudet voivat perustua aikaisemmin vallinneeseen etujen yhteisyyteen. Alue voi siten vallata takaisin paikkansa Euroopan poliittisella ja talouskartalla samalla kuin Itä-Euroopan talouksille luodaan mahdollisuudet sitoutua EU:iin. Tässä yhteydessä on korostettava, että Itämeren alue ja Suomi ovat unionin ainoat osat, joilla on yhteinen raja Venäjän kanssa. 2.2.3. Historiallisesti Pietari oli Venäjän portti Itämerelle. Vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 kaupunki oli Euroopan huomattavimpia. Yhä tänä päivänä Pietari on Euroopan suurimpia kaupunkeja lähes seitsemine miljoonine asukkaineen, minkä johdosta kaupungin ja sen lähialueen kehitys vaikuttaa hyvin suuresti koko Itämeren alueen kehitykseen. Todennäköisesti kaupunki valtaa takaisin historiallisen asemansa Venäjän porttina Eurooppaan. 2.3. Itämeren-politiikan ja Itämeren alueen yhteistyön tavoitteet 2.3.1. Alueiden komitean mukaan unionin Itämerenpolitiikan läpikäyvänä päämääränä tulisi olla tasapainon ja turvallisuuden edistäminen sekä koko alueen myönteinen jatkuva taloudellinen kehitys mitä komissiokin Itämeri-aloitteessaan ehdottaa. Toimia pitäisi toteuttaa ennen kaikkia kolmella alueella: demokratian vahvistaminen, myönteisen jatkuvan taloudellisen kehityksen tukeminen sekä ympäristötoimet. Kuten puheenjohtaja Santer sanoi Itämeren neuvoston huippukokouksessa Visbyssä 3. toukokuuta 1996, eteenpäin vie vain yksi tie, ja se voidaan tiivistää yhteen sanaan: "yhteistyö". 2.3.2. Ratkaisevan tärkeätä alueelle on ennen kaikkea Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen muodostettujen uusien valtioiden kehitys. Vaikka monet Itämeren ympärysvaltioiden taloudellista ja poliittista kehitystä koskevat kysymykset ovat edelleen vastausta vailla, on täysin selvää, että kehitys on tullut uuteen vaiheeseen. Eräät tarkkailijat, mm. OECD, ovat sitä mieltä, että tietty optimismi on oikeutettua, mikäli aktiivisiin tukitoimiin ryhdytään. Monet puutteet vaativat kuitenkin toimenpiteitä ennen kuin toimiva demokratia ja markkinatalous voidaan saada aikaan. Myönteinen suuntaus on edelleen vaarassa katketa poliittiseen kaaokseen ja taloudellisiin ongelmiin, mikäli kehitystä ei tueta voimakkaasti. 2.3.3. Itämeren aluetta tulee kuitenkin pitää ulkoapäin tarkasteltaessa yhtenä kokonaisuutena. Unioni, kansallinen, alue- ja paikallistaso voivat yhdessä saada aikaan enemmän kuin kukin taho yksinään. Alueiden komitea on vakuuttunut siitä, että koko unionin kehityksen kannalta Itämeren alueen merkitys on mitä suurin. 2.4. Demokratia 2.4.1. Demokratisointiprosessin tukeminen oli jo varhain ensisijainen ala EU:n kannalta. Vuonna 1989 hyväksyttiin tukiohjelma Phare, joka suuntautui mm. tälle alalle. Myöhemmin perustetusta Tacis-ohjelmasta annetaan myös vastaavaa tukea. Kööpenhaminan huippukokouksessa vuonna 1993 todettiin myös, että "liittymistä haluavista Keski- ja Itä-Euroopan maista voi tulla Euroopan unionin jäseniä". Liittyminen voi toteutua niin pian kuin liitännäisjäsen pystyy vastaamaan jäsenyyden edellyttämistä velvollisuuksista, mihin taas vaaditaan, että kyseinen maa on saanut demokratian, oikeuslaitoksen, ihmisoikeudet, vähemmistösuojan ja toimivan markkinatalouden takaavat instituutiot toimimaan vakaasti. 2.4.2. Unionin panos tulee suunnata kestävien demokraattisten rakenteiden ja instituutioiden luomiseen sekä kansallisella, alue- että paikallistasolla. Kokemusten ja tietojen vaihto paikallis- ja aluetason välillä on ratkaisevan tärkeätä demokratian ja paikallisen itsehallinnon edistämiseksi Itämeren ympärillä. Paikallis- ja aluetasolla Itämeren ympärillä on myös laajaa sitoutumista, joka on tärkeä lähtökohta demokratian syventämiseksi. 2.4.3. Ratkaisevan tärkeätä myönteisen demokratisointiprosessin jatkamisen kannalta on kulttuuri- ja koulutusvaihdon lisääminen, mutta myös myönteiseen yhteiskunnalliseen kehitykseen tähtääviin toimiin on ryhdyttävä; näillä aloilla paikallis- ja alueviranomaisilla on laaja pätevyys ja paljon kokemusta. 2.4.4. Esimerkkinä voidaan mainita, että Itä-Euroopan sopeutuminen markkinatalouteen on johtanut siihen, että ihmiset mm. joutuvat työttömiksi ja sosiaaliseen kurjuuteen, jollaisen hoitamisesta ei ole kokemuksia. Muutos tarkoittaa myös, että rikollisuus muodostaa yhä suuremman ongelman. Samalla puuttuu toimiva sosiaalinen turvaverkko syntyvien ongelmien paljastamiseksi. Siksi on välttämätöntä, että me voimme välittää kokemuksia ja tietoa siitä, kuinka paikallis- ja aluetaso voivat käsitellä näitä ongelmia. Tämä koskee myös sairaanhoitoa, joka on laajan rakennemuutoksen edessä. Kaikilla mainituilla aloilla unionin jäsenvaltioiden paikallis- ja alueviranomaisilla on pätevyyttä ja monivuotista kokemusta, jonka merkitys idän demokratisointi- ja kehitysprosessille on hyvin suuri. 2.5. Toimiva markkinatalous 2.5.1. Yksi edellytyksistä myönteisen ja kestävän taloudellisen kehityksen luomiseksi on hyvin toimiva julkinen perusrakenne ja vakaat elinkeinoelämän pelisäännöt. Yksi nykypäivän suurista ongelmista on siksi tiettyjen elinkeinoelämän ja markkinatalouden kannalta oleellisen tärkeiden institutionaalisten edellytysten puuttuminen tai niiden hämäryys. Tämä koskee sellaisia aloja kuin toimivat pääomamarkkinat, kiinteistörekisteri, standardisointikysymykset jne. Merkittävää on myös toimivan kansallisen rajavalvonnan ja tulliselvitysjärjestelmän luominen. 2.5.2. Tässä yhteydessä on painotettava, että yksi tärkeimmistä kysymyksistä kyseisen alueen eri osia erottavan kuilun umpeen kuromisessa on vapaan kaupan lisääminen. Tällainen kehitys on hyvin tärkeää myönteisen rakennemuutoksen ja markkinatalouden läpiviemisen kannalta Itämeren alueella. Pienet ja keskisuuret yritykset ovat tämän kehityksen kannalta ratkaisevassa asemassa. Unionin tulee siksi keskittyä tukemaan näiden elinkeinohaarojen toimivien markkinoiden jatkuvaa kasvua. Paikallis- ja aluetasolla voi olla tärkeä osuus tässä toiminnassa. Useat alueen toimijat antavat jo nykyään suoraa tukea tai auttavat elinkeinoelämää solmimaan yhteyksiä Itämeren alueella ja vakiinnuttamaan asemansa siellä. Voidaan edelleen väittää, että monet Itämeren alueen väliset yhteistyöhankkeet tähtäävät enemmän tai vähemmän paikallisen ja alueellisen elinkeinokehityksen edistämiseen. Lisäksi paikallis- ja alueviranomaisten päivittäinen toiminta on hyvin tärkeätä taloudellisen kehityksen kannalta. 2.5.3. Myönteinen ja kestävä talouskehitys vaatii myös toimivaa perusrakennetta. Perusrakenteella tarkoitetaan tässä yhteydessä panosta tietoteknologian, energian ja viestinnän alalla. Näiden kolmen alan puutteisiin on tartuttava ennen kuin alueella voidaan saada aikaan myönteistä kehitystä. Kaikilla kolmella alalla on paikallis- ja alueviranomaisilla pätevyyttä ja kokemuksia, joita tulee voida käyttää hyväksi eri yhteistyöhankkeissa. 2.5.4. Energia-alan panostukset, kuten alueen sähköverkon yhdistäminen, voisi vaikuttaa myönteisesti ympäristöön. Sijoitukset voivat todennäköisesti jopa vaikuttaa myönteisesti talouskehitykseen. Sijoitustarve on niin suuri, että se vaatii toimia useiden vuosikymmenien ajan. 2.5.5. Tärkeä edellytys yhteysverkon kehittämiseksi Itämeren alueen eri osien välille on kehittynyt ja tehokas liikennejärjestelmä. Itämeren eri osien välillä liikennöivät nopeat lautat sekä kehittynyt alueellinen lentoliikenne ovat tärkeitä. Unionin tulee siksi rohkaista tällaista kehitystä. 2.5.6. Tietoliikenne- ja liikennepanostusten tulee edelleen käsittää sekä Euroopan laajuiset verkot että rannikkomerenkulku, satamat ja rautatiet. 2.5.7. Lopuksi mutta ei vähiten tulee sijoituksia tehdä tietotekniikan alalla. Tietotekniikka, joka käsittää mm. viestinnän ja tietojen, tekstin, kuvan ja äänen esittämisen, voi luoda aivan uusia edellytyksiä alueen kehitykselle. Myönteisen kehityksen lähtökohdat ovat melko hyvät, kun toisaalta länsiosassa vallitsevat ehkä parhaat edellytykset koko maailmassa ja itäosassa on melko hyvä televerkko moniin muihin Euroopan osiin verrattuna. 2.6. Ympäristö 2.6.1. Demokratian ohella ehkä tärkein kysymys Itämeren ympärillä ovat ympäristötuho ja ympäristösaasteet. Eräiden tarkkailijoiden mukaan voidaan ympäristön tilaa Itä-Euroopan eräissä osissa pitää lähinnä katastrofaalisena. Ympäristöongelmat koskevat mm. jätteiden käsittelyä, jätevedenpuhdistusta, ilmansaasteita, vesien puhdistusta, energiataloutta ja vieläpä ydinenergiaturvallisuutta. Ne ovat aloja, joista paikallinen ja alueellinen taso vastaavat hyvin suuressa määriin. Ympäristöalan kokemusten vaihto ja panostukset ympäristöön ovat alusta alkaen olleet hallitsevia aloja Itämeren alueen paikallis- ja alueviranomaisten yhteistyössä, ja näin on asia yhä edelleen, jopa lisääntyvästi. 2.6.2. Kaikki Itämeren valuma-alueen maat ovat ministeritasolla sopineet Itämeren suojeluohjelman toteuttamisesta "joint comprehensive action programme" vuosina 1992 2012. Ohjelman toteuttamisen onnistumisella on keskeinen merkitys sekä Itämeren rantavaltioille että koko EU:lle. Tätä koskeva EU:n tuki on erityisen tärkeää. 2.6.3. Toimenpideohjelmassa kuvataan, mitä toimenpiteitä tulee toteuttaa Itämeren ympäristöongelmien hoitamiseksi. Yhteensä arvioidaan 132 päästölähteen, (nk. "hot spots" olevan toimien tarpeessa. Niihin kuuluu kaikkea kunnallisten jätepäästöjen, teollisuuslaitosten ja maanviljelyksen väliltä. Ohjelmassa käsitellään myös tarvetta säätää lakeja ja saada aikaan säädöksiä sekä parantaa alueen eri tasojen välistä tiedonkulkua. Ohjelman toteuttamiskulujen lasketaan olevan 18 miljardia ecua. 2.6.4. Helsinki-komissio on äskettäin laatinut tilanneselostuksen siitä, kuinka jätevedenpuhdistus on edistynyt. Tilanneselostus osoittaa, että paljon on tapahtunut vuodesta 1990 lähtien. Valitettavasti useat viemäri- ja teollisuuspäästöt päätyvät edelleen suoraan Itämereen. Pahimpia esimerkkejä on Pietarin seutu, joka on Itämeren suurimpia saastelähteitä. 2.6.5. Suurimpia ongelmia tässä työssä on se, että Baltian maat, Venäjä ja Puola eivät tarjoa valtion takausta Pohjoismaista ja kansainvälisiltä pankeilta saataville lainoille. Myöskään ei ole järjestelmiä jätevesimaksujen keräämiseksi, joilla puhdistuslaitosten rakentaminen voitaisiin rahoittaa. 2.6.6. Ympäristöongelmien seurauksena Itämeri vaurioituu. Siten taloudellisesti sekä ulkoilu- ja matkailukäytön kannalta arvokas ja elolliselle ympäristölle tärkeä kalastus kärsii menetyksiä. Siksi on tärkeätä ryhtyä toimenpiteisiin Itämeren säilyttämiseksi tulevaisuudessakin elävänä vesialueena. 2.7. Paikallinen ja alueellinen rakenne 2.7.1. Alueilla ja kunnilla on yhä suurempi ja tärkeämpi osuus eurooppalaisessa yhteistyössä ja yhdentymisprosessissa. Uusia yhteistyösuhteita on syntynyt unionin ja naapurimaiden paikallisten ja alueellisten toimijoiden välille viime vuosina. Itämeri-yhteistyö on loistava esimerkki tästä, kuten jatkossa voidaan havaita. Tässä yhteydessä täytyy huomauttaa, että Itämeren alueen länsiosilla on ehkä unionin voimakkaimmin ohjattu paikallis- ja aluerakenne. 2.7.2. Mikäli alueeseen kohdistuvien toimien halutaan onnistuvan mahdollisimman tehokkaasti, on kuitenkin tärkeätä, että toimet sovitetaan toteuttamispaikalla vallitseviin rakenteellisiin edellytyksiin. Itämeren alueen kunta- ja aluekartta ei kuitenkaan ole yksiselitteinen, vaan vaihtelee monin tavoin. Mikäli erittelemme kuvaa järjestelmällisesti, voimme erottaa viisi eri mallia seuraavasti: a) Ruotsi, Norja, Tanska ja Suomi, joissa kunnilla ja maakäräjillä (Suomessa maakunnallisilla kuntayhtymillä) on huomattava asema ja joissa ne vastaavat suuresta osasta julkista toimintaa. Niillä on myös laajat omat toimivaltuudet, jotka perustuvat monissa suhteissa itsehallintoon. Toiminta rahoitetaan suuressa määrässä oman verotusoikeuden avulla. b) Saksa, jolla on liittovaltiorakenne. Valtiovalta on jaettu liittovaltion ja 16 osavaltion kesken. Osavaltioilla on oikeus säätää tiettyjä paikallis- ja aluetasoa koskevia lakeja. Lisäksi osavaltiot suorittavat osan niistä tehtävistä, joista Pohjolassa vastaa paikallinen ja alueellinen taso. Alin taso on nimeltään "Gemeinde" (kunta). Seuraava kunnallinen taso on "Kreis" (piirikunta). Lisäksi on kaupunkeja, joita kutsutaan nimellä "Kreisfreistadt" (piirikunnan vapaakaupunki). Kuntien tehtävät vaihtelevat eri osavaltioissa. Perusrakenne ja kuntien toimivalta on kuitenkin samanlainen. c) Puola, jossa itsehallinnollisten kuntien perustaminen on edennyt pitkälle. Uudistukset ovat suuressa määrässä tapahtuneet Pohjoismaita esikuvana käyttäen. Ensimmäiset vapaat kunnallisvaalit pidettiin Puolassa toukokuussa 1990. Historiallisesti Puolassa on kuitenkin itsehallintoperinteitä monen vuosisadan takaa. d) Viro, Liettua ja Latvia, joissa kunnilla on vaihtelevasti vastuuta julkisesta toiminnasta. Baltian mailla on kuitenkin hyvin vähän paikallis- ja aluedemokratian perinteitä, minkä takia kaikki on periaatteessa aloitettu alusta. Nämä maat ovat kuitenkin nyt tulleet vaiheeseen, jossa uudistustyö on alkanut juurruttaa paikallis- ja aluerakenteita. e) Venäjä, jolla ei ole paikallisdemokratian perinteitä. Ongelmana on siksi, että "vanha" neuvostojärjestelmä elää yhä tietyissä osissa samalla kuin uusia rakenteita luodaan. Viime aikoina myönteisiä muutoksia on tapahtunut sekä paikallisella että alueellisella tasolla. 2.7.3. Kuten ylläolevasta ilmenee, yhdeksän itämerenmaan väliset erot ovat suuria. Nämä rakenteelliset erot tulee siksi ottaa huomioon eri toimien yhteydessä. Kehitystä leimaavat myös nopeat muutokset. Siksi on välttämätöntä, että alueelle suuntautuvat eri ohjelmat muodostetaan yhä joustavammiksi, jotta niistä saataisiin suurin mahdollinen hyöty. 2.8. Nykyinen paikallinen ja alueellinen yhteistyö Itämeren alueella 2.8.1. Monet alueen paikallis- ja alueviranomaiset ovat antaneet Itämeri-yhteistyölle korkeimman tärkeysluokituksen. Kommunismin romahduksen jälkeen hyvin nopeasti kehittynyt yhteistyö käsittää mm. sosiaali-, kulttuuri-, koulutus-, ammattikoulutus- sekä elinkeinopoliittiset alat. 2.8.2. Sitoutumisen takana olevia tekijöitä on useita. Humanistiset, demokraattiset ja ekologiset näkökulmat ovat ratkaisevia. Niiden lisäksi täytyy mainita panostukset elinkeinoelämän kehittämiseen alueella, jolla on eurooppalaisittain sangen hyvät mahdollisuudet saavuttaa kestävä taloudellinen kehitys pitkällä aikavälillä. 2.8.3. Kuten ilmenee arviosta "Paikallis- ja aluetason sitoutuminen Itämeren alueella", kyseessä on joukko hankkeita, joiden piiriin kuuluu tuhansia ihmisiä. Kokemusten mukaan paikallis- ja aluetoimijoiden ajamilla konkreettisilla hankkeilla on usein paras kustannustehokkuus ja tuloshakuisuus. Samat päätelmät on selostettu Ruotsin valtiopäivien toimeksiannosta tehdyissä arvioinnissa. Selonteossa sanotaan mm., että "ystävyyskaupunkiyhteistyön syventäminen näyttää olevan kustannustehokkuudeltaan vertailukelpoinen kaupallisten vaihtoehtojen kanssa" ja että "mikäli panostuksia tarkastellaan ruotsalaisina valtion avustusvaroina, ne ovat olleet pieniä". "Matalat kustannukset ja hyvin ihanteellinen työ on vaikuttanut siihen, että julkisilla menoilla on saatu aikaan paljon avustusta". 2.8.4. Syynä tähän ovat mm. panostuksesta koituva itsestään selvä hyöty ja henkilökohtainen sitoutuminen hankkeen läpiviemiseen. Asianomaiset ovat itse yhteistyössä toteuttaneet panostuksen. Muita huomattavia tekijöitä ovat mm.: että tullaan yhä tietoisemmaksi tarpeesta sopeuttaa toimet ja ulkoapäin tulevat ratkaisut paikallisella ja alueellisella tasolla vallitseviin edellytyksiin, että paikallis- ja alueviranomaisilla on muita elimiä paremmat mahdollisuudet puuttua koko alan kehitykseen ja elvyttää eri toimijoiden välistä yhteistyötä, että kansalaisia lähestyttäessä ongelmat ja ratkaisut tulevat näkyviin ensiksi paikallis- ja aluetasolla. 2.8.5. Edelleen yhteistyö on tuottanut suuren määrän henkilökohtaisia yhteyksiä ja lisännyt kummankin osapuolen tietoja toistensa oloista. Tämä on tärkeätä, sillä juuri päivittäisessä ihmisten välisessä yhteistyössä tällä tasolla voidaan suorittaa tehokkain ja perusteellisin työ alueella. 2.8.6. Nykyinen yhteistyö on kuitenkin myös tuonut esiin joukon esteitä paikallis- ja alueviranomaisten yhteistyön edelleen kehittämiselle. Syynä saattaa olla rahoitustuen riittämättömyys, koordinoinnin puute eri yhteistyöhankkeiden välillä tai että eri hankkeista saadut kokemukset eivät leviä tarpeeksi laajalle. 2.8.7. Monet yhteistyöhankkeet ovat nykyään luonteeltaan pienehköjä esimerkkitutkimuksia, jotka saavat vain rajoitettua rahoitustukea. Nämä hankkeet ovat kuitenkin osoittautuneet vaikeiksi; niitä on vaikea jatkaa ja siirtyä niistä suurempiin ja laajempiin hankkeisiin, esim. Pharen puitteisiin, jolloin niihin kohdistuu aivan toisenlaisia rahoituksellisia ja organisatorisia vaatimuksia. Alueiden komitea katsoo kuitenkin, että vastedes tulee antaa paremmat mahdollisuudet "nostaa" pienehköjä hankkeita suuremmiksi ohjelmiksi. 2.8.8. Itämeren alueen yhteistyössä orastaa uusi kehitysvaihe. Ensimmäiseen vaiheeseen verrattuna yhteistyö kuntien ja alueiden välillä laajenee ja syvenee. Panostukset suunnataan yhä enemmän koko alueen pitkän aikavälin kehitystä koskeviin kysymyksiin. 3. Erityistä 3.1. EU:n nykyinen ja tuleva politiikka Itämeren alueella 3.1.1. Alueiden komitea tukee yleisesti ottaen komission ehdotusta "Baltic Sea region initiative" -aloitteeksi sekä useita esiteltyjä ehdotuksia uusiksi ohjelmiksi Itämeren alueen paikallis- ja alueyhteistyön edistämiseksi. Alueiden komitea haluaa kuitenkin ehdottaa, että näitä ohjelmia tarkennetaan tietyiltä osin niin, että niitä toteutettaessa saavutetaan mahdollisimman suuri teho. 3.1.2. Alueiden komitea katsoo, että unionin panostukset ovat tähän mennessä olleet liiaksi "ylhäältä alas" -tyyppisiä ja suuntautuneet kansalliselle tasolle Phare- ja Tacis-ohjelmien puitteissa. Alueiden komitea mielestä on tärkeätä parantaa myös hallintorutiineja sekä Phare- ja Tacis-ohjelmien havainnollisuutta. Kummankaan ohjelman säädöksiä ei myöskään ole sopeutettu Itämeren alueella vallitseviin rakenteellisiin edellytyksiin. Yksinkertaisten ja joustavien menetelmien käyttö pienimuotoisissa hankkeissa on välttämätön kannustin yhteistyön lisäämiseksi. 3.1.3. Venäjän yhdentäminen Itämeri-yhteistyöhön on verrattoman tärkeätä. Alueiden komitea tukee toimia, jotka edistävät venäläisten paikallis- ja alueviranomaisten yhdentämistä yhteistyöhön tasavertaisin ehdoin Phare-alueen viranomaisten kanssa. 3.2. Ecos-Ouverture -esimerkki 3.2.1. Esimerkkinä tästä on Ecos-Ouverture -ohjelma, joka tähtää alueiden ja verkkojen väliseen yhteistyöhön vähintään kahden EU-alueen tai kunnan ja yhden Phare-ohjelmaan kuuluvan osapuolen kesken. Panostukset koskevat paikallishallinnon nykyaikaistamista, ympäristöä ja taloudellista kehitystä. Hankkeen hyväksymiseksi sen tulee täyttää tietyt ehdot, mm. että: a) vähintään yhden osapuolen täytyy olla peräisin tavoite 1:n tai tavoite 6:n alueelta, b) kunkin osapuolen väestöpohjana tulee olla ainakin 30 000 asukasta. 3.2.2. Tämä aiheuttaa ongelmia Itämeren alueelle. Ainoat vaatimuksia vastaavat tavoitteen 6 alueella sijaitsevat kunnat Ruotsissa ja Suomessa ovat Östersund, Skellefteå ja Rovaniemi, ja näiden lisäksi ainoat vaatimukset täyttävät toimijat sijaitsevat Pohjois-Saksassa (mm. Mecklenburg-Vorpommern, Itä-Berliini ja Brandenburg tavoite 1). 3.2.3. Ecos-Ouverture -ohjelman tavoitteena on ensinnäkin "lujittaa taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta edistämällä Euroopan unionin muita heikommassa asemassa olevien alueiden ja kaupunkien osallistumista itä länsi- ja pohjois etelä-yhteistyöhön". "Muita heikommassa asemassa olevat alueet" ovat tavoite 1:n tai tavoite 6:n alueita. Itä länsi-yhteistyön puitteissa ei Itämeren alueella ole käytännössä lainkaan "muita heikommassa asemassa olevia" alueita, yllä mainittuja lukuunottamatta. 3.2.4. Ecos-Ouverture -ohjelman toinen ja kolmas tavoite ovat "avustaa Keski- ja Itä-Euroopan kaupunkien ja alueiden taloudellista ja poliittista siirtymää" ja "myötävaikuttaa paikallis- ja alueviranomaisten alueelliseen kehitykseen ja nykyaikaistamiseen". Keski- ja Itä-Euroopan uusien valtioiden paikallis- ja alueviranomaiset tarvitsevat runsaasti paikallisdemokratiaa koskevia esimerkkejä ja innoitusta ennen kaikkea lännessä sijaitsevilta alueilta. 3.2.5. Toinen esille tuotu ongelma on, että Ecos-Ouverture -ohjelman taloudelliset ehdot (vähintään 225 000 ecua hanketta kohden tukena EU-osanottajalle) aiheuttavat sen, että monet paikallis- ja alueviranomaiset pidättyvät toimimasta ohjelmissa. Edelleen johtuu avustusehdoista (korkeintaan 75 000 ecua hanketta kohden keski- ja itäeurooppalaiselle osanottajalle), että monilla sikäläisillä paikallis- ja alueviranomaisilla on suuria vaikeuksia osallistua tasavertaisin ehdoin. 3.2.6. Nykyiset säännöt siis estävät monia ylipäätään yrittämästä osallistua hankkeisiin. Alueiden komitea suosittelee siksi, että sääntöjä muutetaan mahdollisimman pian. 3.3. Raja-alueyhteistyö 3.3.1. Raja-alueohjelmat ovat alueiden komitean käsityksen mukaan erinomainen väline Itämeren alueen yhdentymisprosessin vauhdittamiseksi. Interreg II a -ohjelmien kautta poistetaan monia esim. kansallisten rajojen muodostamista esteistä. Säädökset on myös hyvin suuressa määrin sovitettu kyseisillä raja-alueilla vallitseviin rakenteellisiin edellytyksiin. EU:n tavoitetta, jonka mukaan se tukee taloudellisesti vähemmän kehittyneitä raja-alueita ja vaikuttaa EU:n ulkoraja-alueiden sopeutumiseen, kun ne alkavat toimia sisämarkkinoiden rajana, tulee siksi kannattaa muillakin Itämeren seudun alueilla kuin jo Interreg-alueiksi nimetyillä. Alueiden komitean mielestä tämä edellyttää kuitenkin, että tulli- ja rajavalvonta toimivat tyydyttävästi. Lisäksi alueiden komitea katsoo, että Phare ja Tacis-ohjelmat täytyy nivoa joustavammin Interregiin. 3.3.2. Itämeren alueen yhteisohjelma- ja ohjauskomitea on toteuttanut Itämeren alueen rajanylittävää yhteistyötä EU:n Phare-ohjelman erillisenä osana. Monia hankkeita on hyväksytty vuoden 1994 jälkeen, mutta yhteistyö kärsii edelleen heikosta hallinnosta. Toimeenpanovaiheeseen ollaan pääsemässä vasta nyt, vuonna 1996. Suunnitelmia teknisen toimiston perustamisesta Baltian maihin valmistellaan. Alueiden edustajia on vasta aivan viime aikoina kutsuttu osallistumaan menettelyyn. Tulevaisuudessa Itämeren alueen rajanylittävää yhteistyötä tulee edelleen kehittää paikallis- ja alueviranomaisten yhteistyötä tukien. 3.4. Uusia ohjelmia 3.4.1. Komissio on ehdottanut kahta Itämeren aluetta koskevaa toimenpideohjelmaa, nimittäin "Baltic small projects facilities" (BSPF) ja yhteisöaloite Interreg II c -ohjelmaa. BSPF:ää ja ajankohtaista "Baltic Small Projects Facility Innovativ Actions" -ohjelmaa olisi arvioitava vuoden jälkipuoliskolla osallistujamaiden ja kokeneiden aluetoimijoiden kanssa, ja ne olisi seuraavaa hakukierrosta varten sopeutettava nykyistä paremmin Itämeren alueen oloihin. a) BSPF on ohjelma, joka ensimmäistä kertaa heijastaa Itämerta yhtenäisenä alueena siten, että paikallis- ja aluetasoon kiinnitetään erityishuomiota. Käytettäviksi asetetut varat ovat kuitenkin vain murto-osa 10 artiklan mukaisista varoista ja Pharen varoista. Alueiden komitean mielestä innovaatio-ohjelma BSPF on tervetullut ja sen säädökset ovat huomattavasti käytännöllisemmät kuin Ecos-Ouverture ohjelman. EU:n on turvattava BSPF:n tulevaisuus jatkorahoituksella ja pitkäaikaisella sitoutumisella ohjelmaan. Venäjä on kiireesti saatava mukaan ohjelman piiriin, mutta Venäjän kanssa käytävässä yhteistyössä myös länsimaisella yhteistyökumppanilla on oltava oikeus anoa tukea. b) Interreg II c käsittää kolme eri panostusaluetta, joista yksi on kaavoitus ja rajanylittävät yhteistyötoimet. Ehdotuksen mukaan yksi alueista, joilla yhteistyötä edistetään, on Itämeren alue. Puola, Baltian maat ja Venäjä, joissa aluesuunnittelu on kehittymätöntä, eivät kuulu Interreg II c -ohjelman piiriin. Näissä maissa on kiinnitettävä erityistä huomiota alueellisen kehityksen ja aluesuunnittelun edistämiseen Interreg II c:n lisäksi myös Phare- ja Tacis-ohjelmien kautta. 3.4.2. Jäsenvaltiot ja komissio rahoittavat yhdessä toimenpideohjelmat ja hankkeet. Yhteisön kulujen alueilla, jotka eivät ole tavoitteiden 1, 2, 5b ja 6 mukaiseen avustukseen oikeutettuja, tulee käsittää pienehkö osa yhteisön avustuksesta. Itä- ja Keski-Euroopan sekä IVY-maiden osalta toimet yhteisrahoitetaan Phare- ja Tacis-ohjelmien kautta. Tästä on seurauksena, että suuri osa Keski- ja Etelä-Ruotsia, Tanska, Etelä-Suomi ja Pohjois-Saksan tietyt osat eivät kuulu panostusten piiriin, koska niitä ei ole jaettu tavoitealueiksi. Tietyn alueen nimeäminen tavoitealueeksi tähtää siihen, että EU:n tuen avulla voitaisiin puuttua alueen kehitystä vaikeuttaviin ongelmiin. Alueiden komitean mielestä Itämeren alueen yhteistyö voi lujittua, mikäli sitä yhä enemmän toteutetaan heikosti kehittyneiden ja rikkaampien alueiden välillä. 3.4.3. Ehdotuksen mukaan yhteistyön täytyy periaatteessa käsittää vähintään kolme valtiota, joista kaksi on jäsenvaltioita. Alueiden komitean mielestä on epävarmaa, onko tämä järjestely sopeutettu alueella vallitseviin olosuhteisiin. Monesti on sen sijaan luonnollisempaa, että yhteistyö käsittää ainoastaan kaksi valtiota. 3.4.4. Interreg II C -ehdotuksessa esitetään, että ohjelmia muokataan siten, että "jäsenvaltiot sekä alue- ja paikallisviranomaiset esittelevät ajankohtaisia alueita koskevan yhtenäisstrategian ja siitä johtuvat toimenpide-ehdotukset" ja "komissio pitää ensisijaisina yhteistyössä paikallishallinnon kanssa laadittuja ehdotuksia". Alueiden komitea tukee tätä suuntausta, ja sen mielestä "alhaalta ylös"-lähtökohta on edellytys menestyksekkään tuloksen saavuttamiseksi. 4. Päätelmät ja ehdotukset jatkotoimiksi 4.1. Nykyisten ja tulevien panostusten tulee lähteä koko Itämeren alueen yhteisistä kehitysnäkymistä. Alueen eri toimijat voivat yhteisesti saada aikaan enemmän kuin kukin osapuoli tahollaan. Yhteisten tavoitteiden, suurempien taloudellisten voimavarojen, koordinaation ja havainnollisuuden tarve on selvä. 4.2. Paikallis- ja alueviranomaisten yhteistyö Itämeren alueella voi arvokkaalla tavalla auttaa unionin Itämeren-politiikan tavoitteiden läpiviennissä ja saavuttamissa. Sellaisia aloja ovat esimerkiksi demokraattisten rakenteiden kehittäminen, myönteisen ja kestävän taloudellisen kehityksen tukeminen paikallis- ja aluetasolla ja panostukset ympäristöalalle. 4.3. Mikäli unionin Itämeren-politiikka aiotaan viedä läpi, se tulee tähänastista paremmin muotoilla niin että siinä otetaan huomioon paikallis- ja aluetason edut, tarpeet ja edellytykset sekä pätevyys. Kokemukset lähinnä meneillään olevasta Itämeren alueen kahdenvälisestä yhteistyöstä osoittavat, että paikallis- ja aluetasolla ajetut hankkeet ovat monta kertaa olleet kustannuksiltaan kaikkein tehokkaimpia ja tuloshakuisimpia. Sen tähden on tärkeätä, että paikallis- ja alueviranomaiset saavat aktiivisemman osuuden sekä alueen tulevien panostusten suunnittelussa että eri ohjelmien läpiviennissä. 4.4. Kaikkein tehokkain ja perusteellisin työ voidaan suorittaa juuri jokapäiväisessä ihmisten välisessä yhteistyössä paikallis- ja aluetasolla. Monien ja laajojen yhteyksien solmiminen on myös työn menestymisen edellytys alueella. Unionin politiikan täytyy siksi pyrkiä saamaan asianomaisissa maissa näitä tasoja mukaan mahdollisimman suuressa määrin. Myös yhteyksien laajuus ja moninaisuus on tärkeä demokratisointiprosessin kannalta. Kaikki idän ihmiset, joilla vuosikymmeniin ei ole ollut yhteyksiä Itämeren yli, voivat nyt työskennellä ja vaikuttaa demokraattisten edellytysten vallitessa. Tätä suuntausta voi unioni tukea ihmisten välisten laajojen yhteyksien kautta koko alueella. 4.5. Paikallis- ja aluetason Itämeri-yhteistyö on merkittävää sekä sisällöltään että laajuudeltaan. Toisin sanoen on kiinteä rakenne, jolle voidaan vastedes perustaa yhteistyön jatkuminen. Ystävyyskaupunkiyhteydet ovat yhteistyömuoto, jossa on kehittämismahdollisuuksia. Toinen vastaavanlainen ovat Itämeren alueelle paikallis- ja aluetoimijoiden välille viime vuosina perustetut verkot. Unionin tukea toteutettaessa voidaan hyödyntää nykyisiä organisaatioita. 4.6. Kokemukset osoittavat, että alueen yhteistyöhankkeet ovat saamassa kiinteämmän rakenteen tähtäimen siirtyessä pitkän aikavälin yhteistoimintaan, joka ulottuu useiden vuosien päähän ja kehittyy perusteellisemmiksi suunnitelmiksi ja ohjelmiksi alueelle. Alueiden komitea katsoo, että on siksi tärkeätä, että hankkeille annetaan jatkuvuutta tehokkaan liikkeelle lähdön aikaansaamiseksi ja pitkän aikavälin tehon saavuttamiseksi. 4.7. Tulevaisuuden ohjelmien ja työmuotojen tulee ottaa huomioon alueen rakenteelliset edellytykset. Kehitystä leimaavat nopeat muutokset, minkä takia on välttämätöntä, että alueelle suuntautuvat eri ohjelmat yhä suuremmassa määrässä tulevat joustavammiksi ja tuottavat mahdollisimman suuren hyödyn. Nykyiset ohjelmat tulee myös voida koordinoida ja yhdistää joustavammin kuin nykyään. 4.8. Yhteisön panostusten ei tule rajoittua vain niihin alueisiin, joilla on oikeus tavoitteiden 1, 2, 5b ja 6 mukaisiin tukiin. Voimaperäinen toiminta edellyttää, että myös muut alueet voivat edellytyksiensä mukaan aktiivisesti vaikuttaa sekä Baltic Sea Region -aloitteessa että Itämeren neuvoston Visbyn huippukokouksen julistuksessa ehdotettuihin tukiin samoilla edellytyksillä kuin nk. tavoitealueet. 4.9. Alueiden komitea antaa täyden tukensa Helsinki-komission (HELCOM) Itämeren ongelmien ratkaisemiseksi ajalla 1992 2012 laatiman toimintaohjelman toteutukselle. Alueiden komitea haluaa korostaa lisäksi, että toimien toteutus tulisi antaa alue- ja paikallistason tehtäväksi, sillä niillä on monipuolinen pätevyys ja runsaasti kokemusta alalta. 4.10. Alueiden komitea tukee Itämeren neuvoston (CBSS) kehittämistä poliittiseksi foorumiksi, jolla eri edut, komission aloitteet sekä alue- ja paikallistaso voidaan nivoa yhteen. 4.11. Itämeren alueelle ei ole tarpeen perustaa uusia hallintorakenteita. On kuitenkin tarpeen kehittää nykyisiä rakenteita niin, että niillä voidaan entistä paremmin tukea paikallis- ja aluetason yhteistyötä. Ne voisivat esimerkiksi muodostaa kokoavan foorumin ja yhdyssiteen yhteistyölle, tuoda esille mahdollisia yhteistyöhankkeita, edistää verkkojen rakentamista, kehittää eri esimerkkihankkeita edelleen suuremmiksi ohjelmiksi yms. Itämeren alueen monien aloitteiden, ohjelmien ja laitosten yhteydessä tarvitaan tosin koordinointia, mutta suunnittelussa tulee välttää koordinointielinten päällekkäisyyttä esim. Itämeri-neuvoston sihteeristön kanssa sekä pyrkiä hallintorakenteiden avoimuuteen ja yksinkertaisuuteen. 4.12. Alueiden komitea katsoo edelleen, että toteutetuista hankkeesta saatuja kokemuksia ja tehtyjä johtopäätöksiä on tärkeää hyödyntää ja tiedottaa niistä alueiden ja komission asianomaisille toimijoille. Alueiden komitea aikookin syksyllä 1996 tehdä useita tapaustutkimuksia selvittääkseen, miksi tietyt hankkeet ovat onnistuneet mutta toiset eivät. Tutkimuksella selvitetään myös, millaisia tuloksia on saatu, mitä niiden saavuttamiseksi on tehty, kuinka paljon varoja on käytetty ja mistä ne on saatu. Bryssel, 13. marraskuuta 1996. Alueiden komitean puheenjohtaja Pasqual MARAGALL i MIRA () EYVL N:o C 337, 11.11.1996, s. 7