Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2013/36/EU ja 2009/110/EY muuttamisesta ja direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





PERUSTELUT 1. Ehdotuksen tausta Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet Euroopan sähköisten maksujen markkinat tarjoavat erinomaisia innovointimahdollisuuksia. Kuluttajat ovat jo muuttaneet tuntuvasti maksutottumuksiaan viime vuosien aikana. Luotto- ja maksukorttimaksujen määrän jatkuvan kasvun lisäksi sähköisen kaupankäynnin yleistyminen ja älypuhelinten suosion lisääntyminen ovat viitoittaneet tietä uusien maksuvälineiden ilmaantumiselle. Markkinoiden paremmasta yhdentymisestä ja pirstaleisuuden vähenemisestä tällä alalla Euroopan tasolla saatavat hyödyt ovat mittavia. Tämä ehdotus mahdollistaa sen, että kuluttajat ja kauppiaat voivat saada täyden hyödyn sisämarkkinoiden tarjoamista eduista, erityisesti sähköisen kaupankäynnin alalla. Ehdotuksen tarkoituksena on edistää EU:n laajuisten markkinoiden kehittämistä sähköisille maksuille, jotta kuluttajat, vähittäiskauppiaat ja muut markkinatoimijat voisivat hyötyä täysimääräisesti EU:n sisämarkkinoiden tarjoamista eduista Eurooppa 2020 -strategian ja digitaalistrategian mukaisesti. Markkinoiden yhdentymisen eteneminen on yhä tärkeämpää maailman siirtyessä fyysisten kauppapaikkojen lisäksi kohti digitaalitaloutta. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi sekä kilpailun, tehokkuuden ja innovaatiotoiminnan lisäämiseksi sähköisten maksujen alalla olisi varmistettava, että alan oikeudellinen tilanne on selkeä ja toimintaedellytykset tasapuoliset, mikä mahdollistaa maksupalvelunkäyttäjien kustannus- ja hintatasojen lähentämisen sekä maksupalveluvalikoiman laajentamisen ja muuttamisen avoimemmaksi, helpottaa innovatiivisten maksupalveluiden tarjoamista ja antaa takeet siitä, että maksupalvelut ovat turvallisia käyttää ja avoimia. Nämä tavoitteet voidaan saavuttaa ajantasaistamalla ja täydentämällä maksupalveluita koskevaa nykyistä kehystä, laatimalla vähittäismaksujen avoimuutta, innovatiivisuutta ja turvallisuutta lisääviä sääntöjä sekä yhdenmukaistamalla kansallisia sääntöjä siten, että painopiste on kuluttajien perustelluissa tarpeissa. Tämän toteuttamiseksi ehdotetaan teknologisesti riippumattomia toimenpiteitä, jotka pysyvät tarkoituksenmukaisina huolimatta siitä, että maksupalvelut kehittyvät koko ajan. Tähän ehdotukseen on myös otettu tällä ehdotuksella kumottava Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2007/64/EY (nk. maksupalveludirektiivi)[1], joka tarjoaa perustan yhdenmukaistetulle oikeudelliselle kehykselle yhdennettyjen maksumarkkinoiden luomista varten. Näin tasapuolistetaan toimintaedellytyksiä ja parannetaan nykyisen maksujärjestelmän saatavuutta kaikkien sidosryhmien kannalta. Ajankohtana, jona maksulaitosten (jotka kuuluvat maksupalveludirektiivin soveltamisalaan) ja sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden (jotka kuuluvat Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/110/EY[2] eli toisen sähköistä rahaa koskevan direktiivin soveltamisalaan) välinen raja muuttuu yhä häilyvämmäksi teknologian ja liiketoimintamallien lähentymisen myötä, olisi suotavaa nykyaikaistaa digitaalisia maksuja koskeva kehys kokonaisuudessaan, mikä merkitsee sekä edellä mainittujen toimijaryhmien että niitä koskevien säädösten sulauttamista toisiinsa. Tämä edellyttäisi kuitenkin sähköistä rahaa koskevan direktiivin uudelleentarkastelua sen varmistamiseksi, että sääntelykehys säilyy johdonmukaisena. Se, että monet jäsenvaltiot ovat viivytelleet sähköistä rahaa koskevan direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöään, on kuitenkin valitettavasti aiheuttanut sen, ettei kyseisen direktiivin soveltamisesta ole saatu riittävästi kokemusta, jotta sitä voitaisiin arvioida yhdessä maksupalveludirektiivin kanssa ja jotta uudelleentarkastelusta voitaisiin saada synergiaetuja. Direktiiviä 2009/110/EY aiotaan tarkastella uudelleen vuonna 2014. Yleinen tausta EU:n vähittäismaksumarkkinat ovat kehittyneet ja yhdentyneet merkittävästi 12 viime vuoden aikana maksuja koskevan nykyisen sääntelykehyksen ja säännöstön myötä. Maksupalveludirektiivillä, rajatylittäviä maksuja koskevalla asetuksella (EY) N:o 924/2009[3] ja toisella sähköistä rahaa koskevalla direktiivillä luotu lainsäädäntökehys on jo edistänyt tuntuvasti Euroopan vähittäismaksumarkkinoiden yhdentymistä. Tätä kehitystä vauhditettiin edelleen SEPAan siirtymiselle asetettua määräaikaa koskevalla asetuksella (EU) N:o 260/2012[4], jossa vahvistettiin määräajat siirtymiselle yleiseurooppalaisiin tilisiirtoihin ja suoraveloituksiin, jotka korvaavat rajatylittävissä ja kansallisissa euromaksuissa käytetyt kansalliset järjestelmät EU:ssa (euroalueella 1. helmikuuta 2014). Tätä sääntelykehystä täydennetään Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöllä ja komission päätöksillä, jotka liittyvät kilpailulainsäädännön soveltamiseen vähittäismaksualalla. Vähittäismaksumarkkinat ovat erittäin dynaamiset, ja niiden innovaatiotoiminta on ollut viime vuosien aikana hyvin nopeatahtista. Samaan aikaan maksumarkkinoilla on tärkeitä aloja, erityisesti korttimaksut ja uudet maksuvälineet, kuten verkko- ja mobiilimaksut, jotka ovat usein edelleen pirstoutuneet kansallisten rajojen mukaan, mikä vaikeuttaa innovatiivisten ja helppokäyttöisten digitaalisten maksupalveluiden tehokasta kehitystä sekä kuluttajien ja vähittäiskauppiaiden mahdollisuutta käyttää tarkoituksenmukaisia ja turvallisia maksutapoja (luottokortit muodostavat mahdollisesti poikkeuksen tästä) koko Euroopassa tehdäkseen hankintoja yhä laajemmasta tavara- ja palveluvalikoimasta. Näiden markkinoiden viimeaikainen kehitys on tuonut esiin myös tiettyjä puutteita maksuja koskevassa nykyisessä oikeudellisessa kehyksessä sekä markkinahäiriöitä kortti-, verkko- ja mobiilimaksujen markkinoilla. Tällä ehdotuksella pyritään poistamaan nämä puutteet ja häiriöt. EU:n lainsäädäntökehyksen ja erityisesti maksupalveludirektiivin uudelleentarkastelu sekä vuonna 2012 järjestetty kuuleminen komission vihreästä kirjasta ”Yhdentyneet eurooppalaiset markkinat kortti-, verkko- ja mobiilimaksuille”[5] ovat osoittaneet, että tarvitaan jatkotoimenpiteitä ja sääntelyuudistuksia, kuten maksupalveludirektiiviin tehtäviä mukautuksia, jotta maksuja koskeva lainsäädäntökehys vastaisi paremmin tehokkaiden eurooppalaisten maksumarkkinoiden tarpeita ja edistäisi täysipainoisesti kilpailua, innovaatiotoimintaa ja turvallisuutta lujittavan maksuympäristön luomista. Vuonna 2012 annetussa komission tiedonannossa ”Toinen sisämarkkinoiden toimenpidepaketti – Yhdessä uuteen kasvuun”[6]vähittäismaksuja koskevan lainsäädäntökehyksen nykyaikaistaminen yksilöidään yhdeksi keskeisistä toimista, joilla voidaan saada aikaan uutta kasvua ja innovaatiotoimintaa. Maksupalveludirektiivin tarkistaminen ja korttimaksuista veloitettavia monenvälisiä toimitusmaksuja koskevan lainsäädäntöehdotuksen laatiminen määriteltiin yhdeksi komission avaintoimista vuodeksi 2013. Voimassa olevat aiemmat säännökset Tämä ehdotus on osa maksupalveluita koskevaa laajempaa lainsäädäntötoimenpidepakettia. Sillä täydennetään ja nykyaikaistetaan EU:n maksupalveluita koskevaa voimassa olevaa lainsäädäntökehystä ja erityisesti seuraavia säädöksiä: – direktiivi 2007/64/EY, jolla luotiin yhdenmukaistettu lainsäädäntökehys maksujen nopeuttamiseksi ja helpottamiseksi koko EU:ssa, maksujärjestelmiä koskevan kilpailun vauhdittamiseksi ja mittakaavaetujen helpottamiseksi. Sillä helpotettiin myös yhtenäisen euromaksualueen (SEPA) operatiivista toteutusta; – asetus (EY) N:o 924/2009 rajatylittävistä maksuista sekä asetuksen (EY) N:o 2560/2001 kumoamisesta ja sen soveltamisalan laajentamisesta suoraveloituksiin. Mainitulla asetuksella poistettiin erot maksupalvelunkäyttäjiltä veloitetuissa palvelumaksuissa Euroopan unionissa suoritettavien kansallisten ja rajatylittävien euromääräisten maksujen osalta. Asetusta sovelletaan kaikkiin sähköisesti käsiteltäviin maksuihin; – asetus (EU) N:o 260/2012, jolla vahvistettiin määräajat siirtymiselle yleiseurooppalaisiin tilisiirtoihin ja suoraveloituksiin sekä korvattiin rajatylittävissä ja kansallisissa euromaksuissa Euroopan unionin alueella käytetyt kansalliset järjestelmät; – sähköistä rahaa koskeva direktiivi 2009/110/EY, joka tarjoaa oikeudellisen kehyksen sähköisen rahan liikkeeseenlaskulle ja lunastamiselle; kyseisellä direktiivillä yhdenmukaistettiin sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoita koskevat vakavaraisuussäännöt maksupalveludirektiivin mukaisten maksulaitoksia koskevien vaatimusten kanssa; – asetus (EY) N:o 1781/2006, jossa vahvistettiin säännöt, joilla maksupalveluntarjoajat velvoitetaan lähettämään maksajaa koskevat tiedot koko maksuketjun läpi rahanpesun ja terrorismin rahoituksen ehkäisemiseksi, tutkimiseksi ja havaitsemiseksi. Lainsäädäntökehyksen lisäksi monissa Euroopan ja jäsenvaltioiden tasolla toteutetuissa kilpailumenettelyissä on puututtu maksumarkkinoilla havaittuihin kilpailunvastaisiin käytäntöihin. Johdonmukaisuus suhteessa unionin muuhun politiikkaan ja muihin tavoitteisiin Ehdotuksen tavoitteet ovat kaikilta osin EU:n politiikan ja tavoitteiden mukaisia. Ehdotuksella parannetaan maksupalveluiden ja yleisemmin ottaen tavaroiden ja palveluiden sisämarkkinoiden toimintaa innovatiivisten, tehokkaiden ja turvallisten maksuvälineiden avulla. Tämä helpottaa taloudellisia toimia unionissa ja edistää siten Eurooppa 2020 ‑strategian laajempien tavoitteiden saavuttamista ja uutta kasvua. Tämä ehdotus tukee lisäksi EU:n politiikkaa muilla aloilla, kuten tietosuoja, hallinnolliset seuraamukset, rahanpesun torjunta ja terrorismin rahoittamisen estäminen, ja erityisesti seuraavilla aloilla: – Euroopan digitaalistrategiaa[7] koskevat komission lainsäädäntöaloitteet, joiden tarkoituksena on saattaa loppuun digitaaliset sisämarkkinat, ja erityisesti lainsäädäntöehdotus sähköisestä tunnistamisesta ja sähköisiin transaktioihin liittyvistä luottamuspalveluista sisämarkkinoilla[8], ehdotus toimenpiteistä yhteisen korkeatasoisen verkko- ja tietoturvan varmistamiseksi koko unionissa[9] ja tiedonannossa ”Johdonmukainen kehys luottamuksen lisäämiseksi sähköisen kaupankäynnin ja verkkopalvelujen digitaalisiin yhtenäismarkkinoihin”[10] yksilöidyt keskeiset tavoitteet; – komission toimet kilpailun lisäämiseksi vahvistamalla kaikkia markkinatoimijoita koskevat velvoitteet, oikeudet ja mahdollisuudet ja helpottamalla maksupalvelujen tarjoamista yli rajojen; – samanaikaisesti ja tiiviisti koordinoituna tämän ehdotuksen kanssa valmisteltava komission lainsäädäntöehdotus korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavista toimitusmaksuista ja tiettyjen kilpailua rajoittavien liiketoimintasääntöjen ja ‑käytäntöjen käytöstä; – kuluttajan oikeuksia koskeva direktiivi 2011/83/EY[11], jonka tarkoituksena on edistää todellisia elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä sisämarkkinoita ja saada aikaan asianmukainen tasapaino kuluttajansuojan korkean tason ja yritysten kilpailukyvyn välillä rajoittaen samalla kauppiaiden harkintavaltaa maksuvälineiden käytöstä veloitettavien maksujen lisäämisessä kustannuksiin. 2. Sidosryhmien kuuleminen ja vaikutusten arviointi Sidosryhmien kuuleminen Euroopan komissio julkaisi 11. tammikuuta 2012 vihreän kirjan ”Yhdentyneet eurooppalaiset markkinat kortti-, verkko- ja mobiilimaksuille”[12], minkä jälkeen järjestettiin laaja julkinen kuuleminen. Komissio sai yli 300 vastausta viranomaisilta, kansalaisyhteiskunnalta, yritysten etujärjestöiltä ja eri alojen yrityksiltä, jotka edustivat hyvin monenlaisia sidosryhmiä. Lisäksi saatiin kommentteja, kirjallisia kannanottoja ja lausuntoja kuulemismenettelyn ulkopuolella. Sidosryhmiltä saatu kattava palaute[13] sisälsi tärkeää tietoa viimeaikaisesta kehityksestä ja maksuja koskevaan voimassa olevaan lainsäädäntökehykseen mahdollisesti edellytettävistä muutoksista. Julkiseen kuulemiseen, joka järjestettiin 4. toukokuuta 2012, osallistui noin 350 sidosryhmää. Euroopan parlamentti hyväksyi 20. marraskuuta 2012 päätöslauselman yhdentyneistä eurooppalaisista markkinoista kortti-, verkko- ja mobiilimaksuille”[14]. Päätöslauselmassa tunnustetaan vihreässä kirjassa yksilöidyt tavoitteet ja yhdentymistä haittaavat esteet ja vaaditaan lainsäädäntötoimia korttimaksuihin liittyvillä eri aloilla. Samalla ehdotetaan, että verkko- ja mobiilimaksujen aloilla olisi noudatettava suurempaa varovaisuutta kyseisten markkinoiden vähäisemmän kypsyyden vuoksi. Lisäksi päätöslauselmassa kehotetaan jatkamaan yhtenäisen euromaksualueen (SEPA) hallintomallin uudistamista. Kuulemisen tulokset osoittivat, että voimassa olevaan lainsäädäntökehykseen tarvitaan mittavia sääntelymukautuksia Euroopan maksumarkkinoiden tehostamiseksi ja kilpailua, innovaatiotoimintaa ja turvallisuutta lisäävän maksuympäristön edistämiseksi. Asiantuntijatiedon käyttö Maksupalveludirektiivin ja sisämarkkinoilla suoritettavia rajatylittäviä maksuja koskevan asetuksen uudelleentarkastelun sekä molempien säädösten mahdollisen tarkistamistarpeen osalta komissio päätti toteuttaa lisätoimia, jotta alalta saataisiin näyttöä ja eri sidosryhmät saataisiin tiiviisti mukaan hankkeeseen. Prosessi, jossa komissio tarkasteli uudelleen maksupalveludirektiivin ja rajatylittäviä maksuja koskevan asetuksen vaikutuksia, perustui kahteen komission ulkopuolella teetettyyn tutkimukseen. Komissio sai tutkimuksista kattavan käsityksen maksupalveludirektiivin taloudellisista ja oikeudellisista seurauksista. Tipik-yrityksen konsulttien toteuttamassa ensimmäisessä tutkimuksessa arvioitiin maksupalveludirektiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä koskevien lakisääteisten vaatimustenmukaisuusvelvoitteiden noudattamista 27 jäsenvaltiossa.[15] London Economics ja iff toteuttivat yhteistyössä PaySysin kanssa vuoden 2012 aikana toisen tutkimuksen, jossa arvioitiin maksupalveludirektiivin vaikutuksia sisämarkkinoilla tarjottaviin maksupalveluihin ja rajatylittäviä maksuja koskevan asetuksen soveltamista yhteisössä. Lisäksi jäsenvaltioilta ja asianomaisilta markkinatoimijoilta kerättiin palautetta maksupolitiikan alaa edustavien komission neuvoa-antavien komiteoiden kautta, toisin sanoen (EU-maiden edustajista koostuvan) maksukomitean ja (sekä tarjonta- että kysyntäpuolen edustajista koostuvan) maksujärjestelmämarkkinoiden asiantuntijaryhmän kautta. Komissio kuuli tarvittaessa myös muita asianomaisia sidosryhmiä tietyistä erityisaiheista. Vaikutusten arviointi Komissio toteutti vaikutusten arvioinnin[16], jossa se arvioi yhdentyneiden eurooppalaisten maksumarkkinoiden puuttumisesta mahdollisesti aiheutuvia seurauksia. Tarkasteltavina olivat erityisesti seuraavat ongelmatekijät: – Jäsenvaltiot soveltavat voimassa olevia sääntöjä epäjohdonmukaisesti monien eri vaihtoehtojen ja usein hyvin yleisluonteisten soveltamisperusteiden vuoksi. Erityisesti tietyt maksupalveludirektiivissä säädetyt poikkeukset vaikuttavat liian yleisiltä tai vanhentuneilta suhteessa markkinakehitykseen. Lisäksi poikkeusten tulkintatavoissa on suuria eroja. Soveltamisala on hajanainen myös silloin, kun on kyse maksuista, jotka suoritetaan osittain ETA:n ulkopuolella, ja maksuista, jotka ovat EU:n ulkopuolisten valuuttojen määräisiä. Tämä aiheuttaa markkinoiden jatkuvaa pirstaleisuutta, sääntelyn katvealueiden hyväksikäyttöä ja kilpailun vääristymistä. – Tietyt uudet internetpalveluntarjoajat, kuten ulkopuoliset palveluntarjoajat, jotka tarjoavat verkkopankkipalveluihin perustuvia maksutoimeksiantopalveluita, toimivat oikeudellisessa tyhjiössä. Nämä palvelut tarjoavat käyttökelpoisen ja usein edullisemman vaihtoehtoisen maksutavan korttimaksuille, ja ne ovat houkutteleva vaihtoehto myös kuluttajille, joilla ei ole maksukortteja. Useimmat näistä palveluntarjoajista ovat nykyisin tämänhetkisen lainsäädäntökehyksen soveltamisalan ulkopuolella, koska niillä ei ole missään vaiheessa hallussaan varoja. Tähän oikeudelliseen tyhjiöön liittyy riski innovaatiotoiminnan estymisestä ja asianmukaisten markkinoillepääsyn edellytysten puuttumisesta. – Eri maksutapoja (kortti-, verkko- ja mobiilimaksut) ei ole standardoitu, eivätkä ne ole myöskään yhteentoimivia varsinkaan rajatylittävällä tasolla, vaikkakin tässä on vaihtelua. EU:n vähittäismaksumarkkinoiden heikot hallintojärjestelyt pahentavat tilannetta entisestään. – Veloituskäytännöissä (kauppiaiden käyttämän tietyn maksuvälineen osalta) on eroja ja epäyhtenäisyyttä jäsenvaltioiden välillä (noin puolet EU:n jäsenvaltioista sallii ja puolet kieltää lisämaksujen veloittamisen), mikä aiheuttaa hämmennystä kuluttajien keskuudessa heidän tehdessään ostoksia ulkomailla tai internetissä ja luo lisäksi epätasapuoliset toimintaedellytykset. – Monet kilpailua rajoittavat liiketoimintasäännöt ja -käytännöt vääristävät kilpailua maksukorttien alalla (monenvälisten toimitusmaksujen sekä niiden sääntöjen osalta, jotka koskevat kauppiaiden valinnanmahdollisuutta ja joustoa suhteessa korttimaksujen hyväksymiseen). Edellä kuvaillut ongelmat vaikuttavat kuluttajiin, kauppiaisiin, uusiin maksupalveluntarjoajiin ja koko maksupalvelumarkkinoihin. Vaikutusten arvioinnissa parhaaksi katsottuja toimintavaihtoehtoja nykytilanteen parantamiseksi i) helpottamalla tasapuolisen kilpailutilanteen luomista vakiintuneiden ja uusien kortti-, verkko- ja mobiilimaksupalveluiden tarjoajien välille, ii) lisäämällä maksuvälineiden tehokkuutta, avoimuutta ja valinnanvaraa maksupalvelunkäyttäjien (kuluttajien ja kauppiaiden) kannalta ja iii) varmistamalla viimeksi mainituille korkea suojataso olivat maksupalveludirektiivin osalta seuraavat: – SEPA-hankkeen vauhdittaminen ja kaikkien sidosryhmien ottaminen aktiivisemmin mukaan vähittäismaksupolitiikan suunnitteluun ja harjoittamiseen (hallinto); – standardoinnin helpottaminen asianmukaisen hallintokehyksen ja eurooppalaisten standardointijärjestöjen tiiviimmän osallistumisen avulla (standardointi); – oikeusvarmuuden turvaaminen korttipohjaisista maksuista veloitettavien toimitusmaksujen alalla ja tilanteen selkiyttäminen nykyisten ja tulevien korttipohjaisten maksualoitteiden kannalta hyväksyttävän liiketoimintamallin osalta (toimitusmaksut); – markkinavääristymiä ja kilpailun rajoittumista maksukorttien alalla aiheuttavien liiketoimintasääntöjen poistaminen käytöstä (toimitusmaksuja koskevat rinnakkaistoimenpiteet); – jäsenvaltioiden noudattamien lisämaksujen veloittamiskäytäntöjen yhdenmukaistaminen toimitusmaksuja koskevien sääntelypäätösten mukaisesti (toimitusmaksuja koskevat rinnakkaistoimenpiteet); – kolmansien palveluntarjoajien, mukaan lukien maksutoimeksiantopalveluiden tarjoajat, käytettävissä olevia varoja koskevien tietojen saatavuusedellytysten määritteleminen (maksupalveludirektiivin soveltamisala); – lainsäädäntökehyksen soveltamisalan mukauttaminen ja kehyksen johdonmukaisuuden parantaminen (maksupalveludirektiivin soveltamisala); – voimassa olevan maksupalveludirektiivin täytäntöönpanon parantaminen (maksupalveludirektiiviä koskevat hienosäätötoimenpiteet); – maksupalvelunkäyttäjien oikeuksien lujittaminen ja kuluttajien oikeuksien turvaaminen sääntelymuutosten kannalta (maksupalveludirektiivin soveltamisala ja toimitusmaksuja koskevat rinnakkaistoimenpiteet). Vaikutustenarviointilautakunta antoi vaikutusten arvioinnista myönteisen lausunnon 20. maaliskuuta 2013 pidetyssä kuulemisessa. Asiakirjaan tehtiin useita lautakunnan suositusten mukaisia muutoksia, jotka koskivat erityisesti seuraavia seikkoja: – perustelut maksupalveludirektiivin tarkistamisen kiireellisyydelle ja syyt, joiden vuoksi monenvälistä toimitusmaksua halutaan säännellä lainsäädännöllä; – vaikutusten esittelyn yksinkertaistaminen siten, että varsinaisessa tekstissä keskitytään tarkastelemaan tärkeimpien vaihtoehtojen vaikutuksia ja vähemmän merkitykselliset seikat siirretään liitteisiin; – eri vaihtoehtojen ja pakettien välisiä riippuvuussuhteita koskevan selvityksen parantaminen. Tässä ehdotuksessa käsitellään suurinta osaa ehdotetuista toimintavaihtoehdoista. Tämä koskee erityisesti maksupalveludirektiiviin sisältyvien sääntöjen jo kattamia aloja, esimerkiksi kolmansien markkinoillepääsyä, lisämaksujen veloittamista ja maksulaitoksia koskevia sääntöjä. Muita toimenpiteitä, erityisesti monenvälisten toimitusmaksujen ja rinnakkaistoimenpiteiden sääntelyä, käsitellään samaan aikaan annettavassa erillisessä lainsäädäntöehdotuksessa. Joitakin edellä kuvailtuja toimenpiteitä olisi käsiteltävä ilman lainsäädäntömenettelyä, esimerkiksi eurooppalaisissa standardointijärjestöissä ja SEPA-hallintorakenteessa. Käytössä olevia SEPA-hallintojärjestelyitä, mukaan lukien SEPA-neuvoston asema, on lujitettava. SEPA-neuvosto on tilapäinen korkean tason hallintoelin, joka on perustettu komission ja Euroopan keskuspankin yhteispuheenjohtajuuden puitteissa aluksi kolmen vuoden ajaksi sidosryhmien ottamiseksi paremmin mukaan SEPA-hankkeeseen. Tätä varten SEPA-neuvoston toimeksiantoa on täsmennettävä, sen koostumusta tarkasteltava uudelleen ja tarjonta- ja kysyntäpuolen etujen välille on luotava parempi tasapaino, jotta voidaan varmistaa, että SEPA-neuvosto antaa komissiolle tehokkaita neuvoja SEPA-hankkeen tulevasta suuntaamisesta, ja jotta voidaan helpottaa yhdennettyjen, kilpailukykyisten ja innovatiivisten vähittäismaksumarkkinoiden luomista erityisesti euroalueelle. Komissio tekee yhteistyötä Euroopan keskuspankin kanssa löytääkseen tarkoituksenmukaisia tapoja kehittää SEPA-neuvoston tehtäviä, koostumusta ja puheenjohtajuutta sekä parantaa sen hallintojärjestelyiden toimivuutta. 3. EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN SISÄLTÖ Oikeusperusta Nyt esitettävä ehdotus perustuu SEUT-sopimuksen 114 artiklaan. Toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaate Sähköisten vähittäismaksujen yhdentyneet EU:n markkinat edistävät Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklan tavoitetta, jonka mukaan unioni toteuttaa sisämarkkinat. Markkinoiden yhdentyminen on välttämätöntä, jotta Euroopan kansalaiset pystyvät hyödyntämään kaikki saatavilla olevat edut. Näitä etuja ovat muun muassa maksupalveluntarjoajien välisen kilpailun tiukentuminen ja maksupalvelunkäyttäjien, erityisesti kuluttajien, valinnanvaran, innovaatiotarjonnan ja suojan parantuminen. Yhdentyneet maksumarkkinat helpottavat viime kädessä tavaroiden ja palveluiden tarjoamista valtioiden rajojen yli ja edistävät siten aitojen sisämarkkinoiden luomista. Maksupalveludirektiivin tarkistamisen taso on oikeassa suhteessa tähän mennessä esille nousseisiin kysymyksiin. Direktiivi on edelleen yleisesti ottaen tarkoituksenmukainen väline. EU:n lainsäädäntökehystä on kuitenkin kehitettävä vähittäismaksuihin liittyvien uusimpien teknologisten ja liiketoimintaan liittyvien kehitysnäkymien ottamiseksi huomioon. Kansallisten rajojen yli ulottuviin verkkoihin perustuvat yhdentyneet maksumarkkinat edellyttävät luonteensa puolesta unioninlaajuista lähestymistapaa, sillä kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavien periaatteiden, sääntöjen, prosessien ja standardien on oltava keskenään johdonmukaisia oikeusvarmuuden ja tasapuolisten toimintaedellytysten turvaamiseksi kaikille asianomaisille markkinaosapuolille. Markkinoiden nykyisten pirstoutuneisuuden vuoksi jäsenvaltioiden tasolla toteutettavalla yksittäisellä toimella ei pystyttäisi saavuttamaan tavoitetta yhdentyneiden ja tehokkaiden maksumarkkinoiden luomisesta sekä kotimaan että rajatylittävälle tavara- ja palvelukaupalle. Tämä lähestymistapa tukee yhtenäisen euromaksualueen (SEPA) vauhdittamista ja on linjassa digitaalistrategian ja erityisesti digitaalisten sisämarkkinoiden luomisen kanssa. Se edistää teknologista innovaatiotoimintaa sekä uutta kasvua ja uusien työpaikkojen luomista, erityisesti sähköisen ja langattoman kaupankäynnin aloilla. 4. TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Direktiivillä on säädösehdotukseen liittyvän rahoitusselvityksen mukaiset talousarviovaikutukset. 5. Lisätiedot Euroopan talousalue Ehdotettu toimenpide koskee ETA-sopimuksen soveltamisalaan kuuluvaa asiaa, minkä vuoksi se on ulotettava koskemaan Euroopan talousaluetta. Selittävät asiakirjat Ehdotettu uusi direktiivi sisältää useita mukautuksia voimassa olevaan direktiiviin ja tiettyjä uusia velvoitteita jäsenvaltioille, joille on jätetty kohtuullinen harkintavalta sen suhteen, miten ne saattavat kyseiset velvoitteet osaksi kansallista lainsäädäntöään. Tämä koskee esimerkiksi uusia turvallisuussäännöksiä. Tämän vuoksi jäsenvaltioita pyydetään toimittamaan selittäviä asiakirjoja täytäntöönpanosäädöksistä, joita ne aikovat antaa, jotta komissio voi tunnistaa paremmin asiaa koskevat kansalliset toimenpiteet ja valvoa direktiivin asianmukaista saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Ehdotuksen yksityiskohtainen kuvaus Seuraavan tiivistelmän tarkoituksena on helpottaa päätöksentekoprosessia esittelemällä tärkeimmät muutokset verrattuna kumottavaan maksupalveludirektiiviin. 2 artikla – Soveltamisala: Direktiivin soveltamisalaa ehdotetaan laajennettavaksi sekä maantieteellisen soveltamisalan osalta että niiden valuuttojen osalta, joihin direktiiviä sovelletaan. 2 artiklan 1 kohta: Maksupalveludirektiivin avoimuussäännöksiä ja tietojenantovaatimuksia sovelletaan myös kolmansiin maihin suuntautuviin maksutapahtumiin, kun vain yksi maksupalveluntarjoajista sijaitsee Euroopan unionissa (nk. one-leg-maksutapahtumat), niiden maksutapahtuman osien suhteen, jotka toteutetaan Euroopan unionissa. 2 artiklan 2 kohta: Maksupalveludirektiivin avoimuussäännökset ja tietojenantovaatimukset laajennetaan koskemaan kaikkia valuuttoja eikä vain EU:n valuuttoja, kuten nykyisin. 3 artikla – Soveltamisalan ulkopuolelle jäävä toiminta: Tässä säännöksessä täsmennetään ja päivitetään nykyisen direktiivin säännöstä sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävästä toiminnasta. Kyseisessä säännöksessä jätetään monia maksutoimintoja (ja maksuihin liittyviä toimintoja) maksupalveludirektiivin soveltamisalan ulkopuolelle: 3 artiklan b alakohta: Kaupallista asiamiestä koskevaa poikkeusta on muutettu siten, että sitä sovelletaan vain sellaisiin kaupallisiin asiamiehiin, jotka toimivat joko maksajan tai maksunsaajan puolesta, eikä niihin, jotka toimivat sekä maksajan että maksunsaajan puolesta. Nykyisen maksupalveludirektiivin mukaista poikkeusta on käytetty yhä useammin maksutapahtumissa, jotka sähköisen kaupankäynnin toimijat käsittelevät sekä myyjän (maksunsaajan) että ostajan (maksajan) puolesta. Tällainen käyttö menee poikkeuksen tarkoitusta pitemmälle, ja siksi poikkeuksen rajaamista oli tarkennettava. 3 artiklan k alakohta: Rajattua verkkoa koskevaa poikkeusta on sovellettu yhä enenevässä määrin suuriin verkkoihin, joissa käsiteltävien maksutapahtumien määrä on suuri ja joiden tuote- ja palveluvalikoimat ovat laajat. Tämä menee selkeästi poikkeuksen alkuperäistä tarkoitusta pitemmälle, minkä vuoksi suuri määrä maksuja jää sääntelykehyksen ulkopuolelle ja säännellyt markkinatoimijat joutuvat heikompaan kilpailuasemaan. Uuden määritelmän, joka noudattaa direktiivin 2009/110/EY mukaista rajallisten verkkojen määritelmää, odotetaan pienentävän näitä riskejä. 3 artiklan l alakohta: Nykyinen digitaalista sisältöä tai televiestintää koskeva poikkeus määritellään uudelleen, sillä se rajataan koskemaan ainoastaan maksupalveluita, jotka sähköisten viestintäverkkojen tai ‑palveluiden tarjoajat, kuten esimerkiksi teletoiminnan harjoittajat, tarjoavat oheispalveluina. Poikkeusta sovelletaan kolmansien toimittaman digitaalisen sisällön tarjontaan tiettyjen tässä direktiivissä vahvistettujen kynnysarvojen perusteella. Uudella määritelmällä pyritään varmistamaan tasapuoliset toimintaedellytykset eri palveluntarjoajille ja täyttämään tehokkaammin kuluttajansuojaan liittyvät tarpeet maksujen yhteydessä. Entisen 3 artiklan o alakohdan poistaminen: Riippumattomien pankkiautomaattipalveluiden tarjoajien tarjoamien pankkiautomaattipalveluiden jättäminen maksupalveludirektiivin soveltamisalan ulkopuolelle on johtanut sellaisten pankkiautomaattiverkostojen luomiseen, joissa kuluttajilta on veloitettu korkeita maksuja pankkiautomaattinostoista. Vaikuttaa siltä, että tämä sääntö on kannustanut pankkien omistamia olemassa olevia pankkiautomaattiverkostoja perumaan nykyiset sopimussuhteensa muiden maksupalveluntarjoajien kanssa voidakseen veloittaa korkeampia maksuja suoraan kuluttajilta. Tämän vuoksi kyseinen poikkeus olisi poistettava. 9 artikla – Suojaamista koskevat vaatimukset: Näitä vaatimuksia yksinkertaistetaan ja maksupalveludirektiivin nojalla toimiluvan saaneisiin maksulaitoksiin sovellettavia suojaamista koskevia vaatimuksia yhdenmukaistetaan edelleen muun muassa kaventamalla jäsenvaltioiden nykyisiä mahdollisuuksia rajoittaa suojaamista koskevia vaatimuksia ja vähentää mahdollisten suojaamismenetelmien lukumäärää. Tarkoituksena on varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset ja parantaa oikeusvarmuutta. 14 artikla – Euroopan pankkiviranomaisen perustama yhteinen eurooppalainen sähköinen yhteyspiste: Yhteisen sähköisen yhteyspisteen tarkoituksena on lisätä toimiluvan saaneiden rekisteröityjen maksulaitosten avoimuutta liittämällä kansalliset julkiset rekisterit yhteen unionin tasolla. 27 artikla – Ehdot: Mahdollisuus käyttää ”kevyempää” järjestelmää pienten maksulaitosten tapauksessa laajennetaan koskemaan suurempaa määrää pieniä laitoksia, koska joillakin jäsenvaltioilla on kielteisiä kokemuksia (kuten maksukyvyttömyys) pienistä maksupalveluntarjoajista, joiden toiminta ylittää poikkeusjärjestelmässä sovellettavan nykyisen kynnysarvon. Tarkoituksena on saavuttaa sopiva tasapaino, välttää tarpeettoman sääntelyrasitteen aiheuttamista erittäin pienille laitoksille ja varmistaa, että maksupalvelunkäyttäjien suojataso on riittävä. 29 artikla – Pääsy maksujärjestelmiin: Tässä artiklassa täsmennetään sääntöjä, jotka koskevat pääsyä maksujärjestelmiin, selkiyttämällä ehtoja, jotka koskevat maksulaitosten epäsuoraa pääsyä direktiivin 98/26/EY (selvityksen lopullisuutta koskeva direktiivi) nojalla nimettyihin maksujärjestelmiin, tavalla, joka on verrattavissa pienempien luottolaitosten pääsyyn. 55 artiklan 3 ja 4 kohta – Veloitettavat maksut: Tällä säännöllä jatketaan lisämaksukäytäntöjen yhdenmukaistamista ottaen asianmukaisesti huomioon kuluttajien oikeuksia koskeva direktiivi 2011/83/EU ja samaan aikaan tämän direktiivin kanssa esitettävä komission ehdotus korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavia toimitusmaksuja koskevaksi Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi (EU) N:o XXX. Nykyisen maksupalveludirektiivin tarjoama jousto, joka antaa kauppiaille mahdollisuuden veloittaa maksajalta maksu, tarjota alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä tai ohjata ostajaa muulla tavalla tehokkaimman maksutavan käyttöön ja joka antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden kieltää lisämaksun veloittamisen tai rajoittaa lisämaksun veloittamista alueellaan, on johtanut markkinoilla äärimmäisen heterogeeniseen tilanteeseen. Tähän mennessä 13 jäsenvaltiota on käyttänyt nykyisen maksupalveludirektiivin tarjoamaa mahdollisuutta lisämaksujen kieltämiseen. Jäsenvaltioissa käytettävissä olevien järjestelmien väliset erot aiheuttavat ongelmia ja sekaannusta sekä kauppiaiden että kuluttajien keskuudessa erityisesti, kun on kyse tavaroiden ja palveluiden myymisestä tai ostamisesta valtioiden rajojen yli internetin välityksellä. Lisämaksujen veloittamisen kieltämistä koskeva ehdotus liittyy suoraan enimmäistason asettamiseen toimitusmaksuille edellä mainitun korttipohjaisista tapahtumista veloitettavia toimitusmaksuja koskevan asetusehdotuksen mukaisesti. Kun maksuja, jotka kauppiaan on maksettava pankilleen, alennetaan tuntuvasti, lisämaksujen veloittaminen monenvälisiä toimitusmaksuja koskevan asetuksen soveltamisalaan kuuluvista korteista ei ole enää perusteltua. Tällaisten korttien osuus kuluttajien käytössä olevien korttien markkinoista on yli 95 prosenttia. Ehdotetut säännöt parantavat siten kuluttajien asemaa heidän suorittaessaan korttimaksuja kaikkialla unionissa ja lisäävät maksukorttien käyttöä käteisen rahan sijaan. Edellä mainitun korttipohjaisista tapahtumista veloitettavia toimitusmaksuja koskevan asetusehdotuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävistä korteista, ts. yrityskorteista ja kolmen osapuolen korttiohjelmien mukaisista korteista, kauppiaat voivat edelleen veloittaa lisämaksun, kunhan lisämaksu vastaa kauppiaalle aiheutuneita todellisia kustannuksia direktiivin 2011/83/EY mukaisesti. 65 ja 66 artikla – Maksupalveluntarjoajan ja maksajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista: Ehdotetuilla muutoksilla yksinkertaistetaan ja yhdenmukaistetaan edelleen oikeudettomia maksutapahtumia koskevia vastuusääntöjä tehokkaamman suojan tarjoamiseksi maksupalvelunkäyttäjien oikeutetuille eduille. Lukuun ottamatta tilanteita, joissa on toimittu petollisesti tai törkeän huolimattomasti, enimmäismäärä, joka maksupalvelunkäyttäjän voidaan edellyttää maksavan oikeudettomasta maksutapahtumasta, alennetaan nykyisestä 150 eurosta 50 euroon. Lisäksi täsmennetään, että myöhästyneet maksut eivät välttämättä johda palautukseen. 67 artikla – Palautukset maksunsaajan käynnistämien tai maksunsaajan välityksellä käynnistettyjen maksutapahtumien osalta: Tällä säännöllä tarkennetaan suoraveloitustapahtumia koskevaa palautusoikeutta yhdenmukaistamalla se SEPAa koskevien suoraveloitusohjeiden (SEPA Core Direct Debit Rulebook) kanssa edellyttäen, että maksettua tavaraa tai palvelua ei ole vielä kulutettu. Nykyisten sääntöjen mukaan suoraveloituksiin sovelletaan erilaisia palautusjärjestelmiä riippuen siitä, onko veloitukseen annettu ennakkolupa, ylittääkö määrä odotetun määrän tai olivatko osapuolet sopineet muusta oikeudesta. 85 artikla – Turvatoimet: Ehdotetut säännöt koskevat turvallisuusnäkökohtia ja todentamiseen liittyviä näkökohtia mukaillen komission ehdotusta verkko- ja tietoturvaa koskevaksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi. I–V osasto ja liitteessä I oleva 7 kohta: Maksutilien käytön mahdollistavien uusien palveluiden ja uusien palveluntarjoajien kattaminen: Nykyinen maksupalveludirektiivi ei kata näitä toimijoita, koska niillä ei ole missään vaiheessa hallussaan maksajan tai maksunsaajan varoja. Se, että nämä kolmannet palveluntarjoajat ovat ainakin joissakin jäsenvaltioissa nykyisin sääntelyn ulkopuolella, on nostanut esiin turvallisuus-, tietosuoja- ja vastuuongelmia huolimatta näiden palveluiden ja palveluntarjoajien mahdollisesti tarjoamista eduista. Ehdotuksella sisällytetään maksupalveludirektiivin (liitteessä I olevan 7 kohdan) soveltamisalaan kolmannet palveluntarjoajat, jotka tarjoavat muun muassa verkkopankkipalveluihin perustuvia maksutoimeksiantopalveluita. Tämän odotetaan edistävän uusien edullisten sähköisten maksutapojen käyttöä verkossa ja varmistavan samalla asianmukaiset turvallisuus-, tietosuoja- ja vastuustandardit. Jotta kolmannet palveluntarjoajat voivat tarjota maksutoimeksiantopalveluita, niiden on hankittava toimilupa tai rekisteröidyttävä maksulaitoksina ja oltava maksulaitoksiin kohdistettavan valvonnan alaisia (II osasto). Kuten muihin maksupalveluntarjoajiin, myös niihin sovelletaan yhdenmukaistettuja oikeuksia ja velvoitteita, erityisesti turvallisuusvaatimuksia (85 ja 86 artikla). Ehdotetut säännöt koskevat erityisesti pääsyä tilitietoihin (58 artikla), todentamista koskevia vaatimuksia (87 artikla), tapahtumien hyvittämistä (63 ja 64 artikla) ja tasapainoista vastuunjakoa (65 ja 66 artikla). Uudet maksupalveluntarjoajat hyötyvät uudesta järjestelmästä riippumatta siitä, onko niillä missään vaiheessa hallussaan maksajan tai maksunsaajan varoja. 6 luku – Tuomioistuinten ulkopuoliset valitukset ja oikeussuojakeinot riitojen ratkaisemiseksi: Näillä säännöksillä pyritään tehostamaan direktiivin noudattamista. Uusilla toimenpiteillä ajantasaistetaan vaatimukset, jotka koskevat tuomioistuinten ulkopuolisia valituksia ja oikeussuojakeinoja sekä asianmukaisia seuraamuksia. 92 artikla – Seuraamukset: Muiden viimeaikaisten rahoituspalveluiden alalla tehtyjen ehdotusten mukaisesti jäsenvaltiot velvoitetaan yhtenäistämään hallinnolliset seuraamukset sekä varmistamaan, että direktiivin säännösten rikkominen johtaa asianmukaisiin hallinnollisiin toimenpiteisiin ja seuraamuksiin ja että kyseisiä seuraamuksia sovelletaan asianmukaisesti. Euroopan pankkiviranomainen – Direktiivi sisältää useita aloja, joilla EPV:n tehtävänä on edistää yhdenmukaista ja johdonmukaista valvontatoimintaa (asetuksessa (EU) N:o 1093/2010 tarkoitetulla tavalla). EPV:tä pyydetään muun muassa antamaan monia aloja koskevia ohjeita ja laatimaan teknisten sääntelystandardien luonnoksia, esimerkiksi useammassa jäsenvaltiossa toimivia maksulaitoksia koskevien toimilupasääntöjen (”passisääntöjen”) tarkentamiseksi tai riittävien turvallisuusvaatimusten käyttöönoton varmistamiseksi. 2013/0264 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2013/36/EU ja 2009/110/EY muuttamisesta ja direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon[17], ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon[18], ovat kuulleet Euroopan tietosuojavaltuutettua, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1) Viime vuosina on saavutettu huomattavaa edistymistä vähittäismaksujen yhdentymisessä unionissa erityisesti maksuja koskevien unionin säädösten yhteydessä ja varsinkin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY[19], Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 924/2009[20], Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/110/EY[21] sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 260/2012[22] yhteydessä. Maksupalveluita koskevaa lainsäädäntökehystä on täydennetty edelleen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU[23], jossa vahvistettiin erityinen rajoitus vähittäiskauppiaiden mahdollisuudelle veloittaa asiakkailtaan lisämaksuja tiettyjen maksuvälineiden käytöstä. (2) Direktiivi 2007/64/EY hyväksyttiin joulukuussa 2007 komission joulukuussa 2005 tekemän ehdotuksen perusteella. Vähittäismaksumarkkinoille on sen jälkeen ilmaantunut merkittäviä teknisiä innovaatioita sähköisten ja mobiilimaksujen määrän nopean kasvun ja uudentyyppisten maksupalveluiden markkinoilletulon myötä. (3) Maksupalveluita koskevan unionin lainsäädäntökehyksen uudelleentarkastelu ja erityisesti direktiivin 2007/64/EY vaikutusten arviointi ja komission vihreää kirjaa ”Yhdentyneet eurooppalaiset markkinat kortti-, verkko- ja mobiilimaksuille”[24] koskenut kuuleminen ovat osoittaneet, että nämä kehityssuuntaukset ovat nostaneet esiin merkittäviä sääntelyhaasteita. Maksumarkkinoiden tärkeät alat, erityisesti kortti-, verkko- ja mobiilimaksujen alat, ovat usein edelleen pirstoutuneet kansallisten rajojen mukaan. Monet innovatiiviset maksutuotteet tai ‑palvelut eivät kuulu joko lainkaan tai suurelta osin direktiivin 2007/64/EY soveltamisalaan. Direktiivin 2007/64/EY soveltamisala ja erityisesti sen ulkopuolelle jätetyt seikat, kuten tiettyjen maksuihin liittyvien toimintojen jättäminen yleisten sääntöjen ulkopuolelle, ovat osoittautuneet joissakin tapauksissa liian moniselitteisiksi, yleisiksi tai yksinkertaisesti vanhentuneiksi ottaen huomioon markkinakehitys. Tämä on aiheuttanut oikeudellista epävarmuutta, mahdollisia turvallisuusriskejä maksuketjussa ja puutteita kuluttajansuojassa tietyillä aloilla. Innovatiivisten ja helppokäyttöisten digitaalisten maksupalveluiden käytön laajentaminen siten, että ne tarjoaisivat kuluttajille ja vähittäismyyjille tehokkaita, tarkoituksenmukaisia ja turvallisia maksutapoja unionissa, on osoittautunut vaikeaksi. (4) Sähköisten maksujen yhdentyneiden sisämarkkinoiden toteuttaminen on olennaista, jotta voidaan varmistaa, että kuluttajat, kauppiaat ja yritykset voivat hyödyntää kaikki edut, jotka sisämarkkinat tarjoavat digitaalitalouden kehittymisen myötä. (5) Olisi annettava uusia sääntöjä sääntelypuutteiden poistamiseksi samalla kun parannetaan oikeusvarmuutta ja varmistetaan, että lainsäädäntökehystä sovelletaan yhdenmukaisesti kaikkialla unionissa. Sekä nykyisille että uusille markkinatoimijoille olisi turvattava tasapuoliset toimintaedellytykset, mikä helpottaa uusien maksuvälineiden markkinoiden laajentamista ja antaa koko unionissa varmuuden kuluttajansuojan korkeasta tasosta näiden maksupalveluiden käytössä. Tämän odotetaan alentavan maksupalvelunkäyttäjien kustannuksia ja hintoja, laajentavan maksupalveluvalikoimaa ja lisäävän maksupalveluiden avoimuutta. (6) Sähköisiin maksuihin liittyvät turvallisuusriskit ovat kasvaneet viime vuosina, mikä johtuu sähköisten maksujen muuttumisesta teknisesti monimutkaisemmiksi, niiden määrän jatkuvasta kasvusta eri puolilla maailmaa ja uusien maksupalvelutyyppien ilmaantumisesta. Koska turvalliset ja varmat maksupalvelut ovat hyvin toimivien maksupalvelumarkkinoiden kannalta keskeinen edellytys, maksupalveluiden käyttäjillä olisi oltava riittävä suoja niihin liittyviä riskejä vastaan. Maksupalvelut ovat olennaisia ratkaisevan tärkeiden talouden ja yhteiskunnan toimintojen ylläpitämiselle, ja sen vuoksi maksupalveluntarjoajat, kuten luottolaitokset, on luokiteltu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin [pls insert number of NIS Directive after adoption][25] 3 artiklan 8 kohdan mukaisiksi markkinatoimijoiksi. (7) Direktiivissä [pls insert number of NIS Directive after adoption] säädetään jäsenvaltioiden tasolla toteutettavista yleisistä toimenpiteistä, joiden lisäksi maksutapahtumiin liittyviin turvallisuusriskeihin olisi puututtava myös maksupalveluntarjoajien tasolla. Maksupalveluntarjoajien toteuttamien turvatoimien on tarpeen olla oikeassa suhteessa kyseisiin turvallisuusriskeihin. Olisi otettava käyttöön säännöllinen raportointimekanismi, jotta voidaan varmistaa, että maksupalveluntarjoajat antavat toimivaltaisille viranomaisille vuosittain ajantasaistettuja tietoja turvallisuusriskiensä arvioinnista ja (lisä)toimenpiteistä, jotka ne ovat toteuttaneet kyseisten riskien torjumiseksi. Sen varmistamiseksi, että muille maksupalveluntarjoajille ja maksujärjestelmille aiheutuvat vahingot, kuten huomattavan häiriön ilmeneminen maksujärjestelmässä, ja käyttäjille aiheutuvat vahingot pidetään mahdollisimman vähäisinä, on olennaista, että maksupalveluntarjoajilla on velvollisuus raportoida merkittävistä turvapoikkeamista viipymättä Euroopan pankkiviranomaiselle. (8) Maksupalveluita koskevaa tarkistettua sääntelykehystä täydennetään Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o [XX/XX/XX][26]. Kyseisellä asetuksella otetaan käyttöön säännöt, joita sovelletaan monen- ja kahdenvälisten toimitusmaksujen veloittamiseen kaikista kuluttajien pankki- ja luottokorttitapahtumista ja kyseisiin tapahtumiin perustuvista verkko- ja mobiilimaksuista, ja asetetaan rajoituksia tiettyjen liiketoimintasääntöjen käytölle korttitapahtumissa. Kyseisen asetuksen tarkoituksena on vauhdittaa edelleen korttipohjaisten maksujen tehokkaiden yhdentyneiden markkinoiden toteuttamista. (9) Jotta eri jäsenvaltioissa ei noudatettaisi erilaisia lähestymistapoja kuluttajien haitaksi, tämän direktiivin avoimuussäännöksiä ja maksupalveluntarjoajia koskevia tietojenantovaatimuksia olisi sovellettava myös tapahtumiin, joissa maksajan tai maksunsaajan maksupalveluntarjoaja sijaitsee Euroopan talousalueella, jäljempänä ’ETA’, ja joissa toinen maksupalveluntarjoaja sijaitsee ETA:n ulkopuolella. On myös aiheellista ulottaa avoimuus- ja tietojenantosäännösten soveltaminen kaikkien valuuttojen määräisiin tapahtumiin ETA:ssa sijaitsevien maksupalveluntarjoajien välillä. (10) Maksupalveluiden määritelmän olisi oltava teknologiasta riippumaton ja mahdollistettava uudentyyppisten maksupalveluiden jatkokehitys samalla kun varmistetaan, että sekä nykyisten että uusien maksupalveluntarjoajien toimintaedellytykset ovat tasapuoliset. (11) Direktiivillä 2007/64/EY käyttöön otettua poikkeusta, joka koskee kaupallisen asiamiehen välityksellä maksajan tai maksunsaajan puolesta toteutettavia maksutapahtumia, sovelletaan hyvin eri tavoilla jäsenvaltioissa. Tietyt jäsenvaltiot sallivat sellaisten sähköisen kaupankäynnin toimijoiden käyttävän poikkeusta, jotka toimivat välittäjinä sekä yksittäisten ostajien että myyjien puolesta mutta joilla ei ole todellista neuvotteluvaraa tai lupaa tehdä tavaroiden tai palveluiden myynti- tai ostosopimusta. Tämä ylittää poikkeukselle tarkoitetun soveltamisalan ja saattaa kasvattaa kuluttajiin kohdistuvia riskejä, koska kyseiset palveluntarjoajat jäävät oikeudellisen kehyksen tarjoaman suojan ulkopuolelle. Erot soveltamiskäytännöissä myös vääristävät kilpailua maksumarkkinoilla. Määritelmää olisi täsmennettävä ja selvennettävä näiden ongelmakohtien poistamiseksi. (12) Markkinoilta saatu palaute osoittaa, että rajallisia verkkoja koskevan poikkeuksen kattamiin maksutoimintoihin sisältyvien maksujen määrä ja arvo on usein erittäin suuri ja että nämä maksutoiminnot tarjoavat kuluttajille satoja tai tuhansia eri tuotteita ja palveluita, mikä ei vastaa direktiivissä 2007/64/EY säädetyn rajattuja verkkoja koskevan poikkeuksen tarkoitusta. Tämä kasvattaa riskejä ja poistaa maksupalvelunkäyttäjiltä ja erityisesti kuluttajilta oikeussuojan sekä asettaa säänneltyjen markkinoiden toimijat selkeästi epäedulliseen asemaan. Näiden riskien hillitseminen edellyttää rajallisen verkon täsmällisempää kuvaamista direktiivin 2009/110/EY mukaisesti. Maksuvälineen olisi katsottava olevan käytössä rajallisessa verkossa, jos sitä voidaan käyttää vain tavaroiden tai palveluiden hankintoihin tietyssä liikkeessä tai liikeketjussa taikka vain rajallisessa tavara- tai palveluvalikoimassa ostopaikan maantieteellisestä sijainnista riippumatta. Tällaisiin välineisiin voivat kuulua kauppojen omat kortit, polttoainekortit, jäsenkortit, julkisen liikenteen matkakortit, ateriasetelit tai tiettyihin palveluihin käytettävät setelit, joihin sovelletaan toisinaan erityistä verokohtelua tai työvoimaa koskevaa oikeudellista järjestelmää, jolla pyritään edistämään tällaisten välineiden käyttöä sosiaalilainsäädännössä vahvistettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Kun tällaisesta erityiseen käyttötarkoitukseen osoitetusta välineestä kehittyy yleisväline, siihen ei enää pitäisi soveltaa poikkeusta tämän direktiivin soveltamisalasta. Välineille, joita voidaan käyttää vain hankintoihin lueteltujen kauppiaiden liikkeissä, ei pitäisi myöntää poikkeusta tämän direktiivin soveltamisalasta, koska tyypillisesti tällaiset välineet on suunniteltu jatkuvasti kasvavia palveluntarjoajien verkostoja varten. Poikkeusta olisi sovellettava vain mahdollisille maksupalveluntarjoajille asetetun, rajallisen verkon määritelmän mukaisia toimintoja koskevan ilmoitusvelvoitteen yhteydessä. (13) Direktiivissä 2007/64/EY myönnetään poikkeus sen soveltamisesta tietyille televiestintälaitteella tai tietoteknisellä laitteella toteutettaville maksutapahtumille edellyttäen, että verkko-operaattori ei toimi pelkästään välittäjänä digitaalisten tavaroiden ja palveluiden toimittamisessa kyseisen laitteen välityksellä vaan antaa myös lisäarvoa kyseisille tavaroille tai palveluille. Tämä poikkeus mahdollistaa erityisesti niin kutsutun operaattorilaskutuksen tai ostokset, joita koskevat maksut lisätään suoraan puhelinlaskuun, mikä edistää soiton merkkiäänten ja lisämaksullisten tekstiviestipalveluiden kaltaisen digitaalisen sisällön arvoltaan vähäiseen myyntiin perustuvien uusien liiketoimintamallien kehittämistä. Markkinoilta saadussa palautteessa ei ole viitteitä siitä, että tämä maksutapa, jota kuluttajat pitävät luotettavana ja tarkoituksenmukaisena pienten maksujen maksutapana, olisi kehittynyt yleiseksi maksunvälityspalveluksi. Nykyisen poikkeuksen moniselitteinen sanamuoto on kuitenkin aiheuttanut sen, että tämä sääntö on pantu jäsenvaltioissa täytäntöön eri tavoilla. Tämä puolestaan on heikentänyt oikeusvarmuutta toimijoiden ja kuluttajien kannalta ja on toisinaan mahdollistanut sen, että muut maksunvälityspalvelut ovat vaatineet poikkeuksen saamista direktiivin 2007/64/EY soveltamisesta. Kyseisen direktiivin soveltamisalaa on sen vuoksi aiheellista kaventaa. Poikkeus olisi keskitettävä erityisesti mikromaksuihin, jotka liittyvät digitaaliseen sisältöön, kuten soittoääniin, taustakuviin, musiikkiin, peleihin, videoihin tai sovelluksiin. Poikkeusta olisi sovellettava maksupalveluihin vain silloin, kun niitä tarjotaan sähköisten viestintäpalveluiden (eli asianomaisen operaattorin pääasiallisen toiminnan) liitännäispalveluina. (14) Direktiivissä 2007/64/EY myönnettiin lisäksi poikkeus sen soveltamisesta sellaisten pankkiautomaattipalveluntarjoajien tarjoamille maksupalveluille, jotka ovat riippumattomia pankeista tai muista maksupalveluntarjoajista. Kyseisen säännöksen tarkoituksena oli alun perin toimia kannustimena erillisten pankkiautomaattien asentamiseksi syrjäisille ja harvaanasutuille alueille tarjoamalla mahdollisuuden lisämaksujen veloittamiseen kortin myöntäneelle maksupalveluntarjoajalle suoritettavien maksujen ohella; tarkoituksena ei kuitenkaan ollut, että poikkeusta käyttäisivät pankkiautomaattipalveluntarjoajat, joilla on satoja tai jopa tuhansia pankkiautomaatteja sisältäviä verkostoja, jotka kattavat yhden tai useampia jäsenvaltioita. Tämä on aiheuttanut sen, että yhä suurempi osa pankkiautomaattimarkkinoista jää kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, mikä on vaikuttanut kielteisesti kuluttajansuojaan. Poikkeus myös kannustaa nykyisiä pankkiautomaattipalveluntarjoajia muokkaamaan liiketoimintamalliaan ja perumaan tavanomaisen sopimussuhteensa maksupalveluntarjoajien kanssa veloittaakseen korkeampia maksuja suoraan kuluttajilta. Tämän vuoksi poikkeus olisi poistettava. (15) Palveluntarjoajat, jotka pyrkivät saamaan poikkeuksen direktiivin 2007/64/EY nojalla, eivät useinkaan konsultoi viranomaisia siitä, kuuluuko niiden toiminta kyseisen direktiivin soveltamisalaan vai sovelletaanko siihen poikkeusta, vaan luottavat omiin arvioihinsa. Vaikuttaa siltä, että maksupalveluntarjoajat ovat saattaneet käyttää joitakin poikkeuksia muokatakseen liiketoimintamallejaan, jotta niiden tarjoamat maksutoiminnot jäisivät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Tämä voi kasvattaa maksupalvelunkäyttäjien riskejä ja erilaistaa maksupalveluntarjoajien toimintaolosuhteita sisämarkkinoilla. Tämän vuoksi palveluntarjoajat olisi velvoitettava ilmoittamaan tietyt toiminnot toimivaltaisille viranomaisille sääntöjen yhdenmukaisen tulkinnan varmistamiseksi kaikkialla sisämarkkinoilla. (16) On tärkeää, että direktiiviin sisällytetään vaatimus, jonka mukaan mahdollisten maksupalveluntarjoajien on ilmoitettava aikomuksestaan tarjota toimintoja rajallisen verkon puitteissa, jos maksutapahtumien määrä ylittää tietyn kynnysarvon. Toimivaltaisten viranomaisten olisi tutkittava toiminnot ja tehtävä 3 artiklan k alakohdan mukaisten kriteerien pohjalta perusteltu päätös siitä, voidaanko toiminnot katsoa rajallisen verkon puitteissa tarjottaviksi toiminnoiksi (17) Uusien sääntöjen olisi mukailtava direktiivissä 2007/64/EY sovellettavaa lähestymistapaa, joka kattaa kaikki sähköiset maksupalvelut. Tämän vuoksi uusia sääntöjä ei ole edelleenkään tarkoituksenmukaista soveltaa palveluihin, joissa varoja siirretään maksajalta maksunsaajalle tai kuljetetaan yksinomaan seteleinä ja kolikkoina tai joissa varojen siirto perustuu paperisekkiin, paperimuodossa olevaan vekseliin, velkakirjaan tai muuhun välineeseen, paperiseen maksuseteliin tai korttiin, joka on asetettu maksupalveluntarjoajan tai muun osapuolen maksettavaksi tarkoituksena asettaa varoja maksunsaajan käyttöön. (18) Direktiivin 2007/64/EY hyväksymisen jälkeen erityisesti verkkomaksujen alalle on ilmaantunut uudentyyppisiä maksupalveluita. Markkinoille on kehittynyt erityisesti kolmansia palveluntarjoajia, jotka tarjoavat maksutoimeksiantopalveluita kuluttajille ja kauppiaille ottamatta välttämättä haltuunsa siirrettäviä varoja. Kyseiset palvelut helpottavat maksujen suorittamista sähköisessä kaupankäynnissä luomalla ohjelmistosillan kauppiaan verkkosivun ja kuluttajan verkkopankkipalvelun välille verkkomaksujen käynnistämiseksi tilisiirtojen tai suoraveloitusten perusteella. Kolmannet palveluntarjoajat tarjoavat sekä kauppiaille että kuluttajille edullisen vaihtoehdon korttimaksuille ja antavat kuluttajille mahdollisuuden tehdä verkko-ostoksia, vaikka heillä ei olisi luottokorttia. Kolmannet palveluntarjoajat eivät kuitenkaan tällä hetkellä kuulu direktiivin 2007/64/EY soveltamisalaan, ne eivät välttämättä ole toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa eivätkä noudata direktiivin 2007/64/EY vaatimuksia. Tämä nostaa esiin monia oikeudellisia kysymyksiä, jotka liittyvät esimerkiksi kuluttajansuojaan, turvallisuuteen ja vastuuseen sekä myös kilpailuun ja tietosuojaan. Uusilla säännöillä olisi sen vuoksi ratkaistava nämä kysymykset. (19) Rahansiirto on yksinkertainen maksupalvelu, joka tavallisesti perustuu maksajan käteissuoritukseen maksupalveluntarjoajalle, joka siirtää varat edelleen maksunsaajalle tai maksunsaajan puolesta toimivalle toiselle maksupalveluntarjoajalle esimerkiksi tiedonsiirtoverkon välityksellä. Joissain jäsenvaltioissa valintamyymälät, kauppiaat ja muut vähittäismyyjät tarjoavat yleisölle mahdollisuuden käyttää vastaavaa palvelua muun muassa kaasu-, sähkö-, vesi- ja muiden tavanomaisten kotitalouslaskujen maksamiseen. Näitä laskunmaksupalveluja olisi pidettävä rahansiirtona, jolleivät toimivaltaiset viranomaiset katso tämän toiminnon kuuluvan muun maksupalvelun piiriin. (20) On tarpeen määrittää ne maksupalveluntarjoajien ryhmät, joilla on oikeus tarjota maksupalveluita kaikkialla unionissa; näitä ovat luottolaitokset, jotka vastaanottavat käyttäjiltä talletuksia maksutapahtumien rahoittamiseksi ja joihin olisi edelleen sovellettava Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2013/36/EU[27] säädettyjä toiminnan vakautta koskevia vaatimuksia, sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat, jotka laskevat sähköistä rahaa liikkeeseen maksutapahtumien rahoittamiseksi ja joihin olisi edelleen sovellettava Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2009/110/EY säädettyjä toiminnan vakautta koskevia vaatimuksia, maksulaitokset sekä postisiirtoa hoitavat laitokset, joilla on kansallisen lainsäädännön nojalla oikeus tarjota kyseisiä palveluita. (21) Tässä direktiivissä olisi vahvistettava maksutapahtumien toteuttamista koskevat säännöt, kun varat ovat direktiivissä 2009/110/EY tarkoitettua sähköistä rahaa. Tällä direktiivillä ei kuitenkaan pitäisi säännellä sähköisen rahan liikkeeseenlaskua eikä muuttaa kyseisessä direktiivissä säädettyä sähköisen rahan liikkeeseenlaskijoiden vakavaraisuuden valvontaa. Tämän vuoksi maksulaitosten ei pitäisi saada laskea liikkeeseen sähköistä rahaa. (22) Direktiivillä 2007/64/EY luodaan toiminnan vakauden valvontajärjestelmä, jossa otetaan käyttöön yhtenäinen toimilupa kaikille niille maksupalveluntarjoajille, jotka eivät ota vastaan talletuksia eivätkä laske liikkeeseen sähköistä rahaa. Siksi direktiivillä 2007/64/EY otettiin käyttöön uusi maksupalveluntarjoajien ryhmä, ”maksulaitokset”, säätämällä, että sellaisille oikeushenkilöille, jotka eivät kuulu mihinkään olemassa olevaan palveluntarjoajien ryhmään, voidaan tiukkojen ja kattavien ehtojen täyttyessä myöntää toimilupa maksupalveluiden tarjoamiseen kaikkialla unionissa. Tämän seurauksena näihin palveluihin sovellettaisiin kaikkialla unionissa samoja ehtoja. (23) Maksulaitostoimiluvan myöntämis- ja voimassaoloehdot eivät ole muuttuneet olennaisesti. Kuten direktiivissä 2007/64/EY, näihin ehtoihin sisältyy toiminnan vakautta koskevia vaatimuksia, jotka ovat oikeassa suhteessa niihin operatiivisiin ja taloudellisiin riskeihin, joita tällaisten laitosten liiketoimintaan liittyy. Tässä yhteydessä tarvitaan vakaa järjestelmä, johon kuuluu sekä alkupääoma että toimintapääoma ja jota voidaan aikanaan kehittää edelleen markkinoiden tarpeiden mukaan. Maksupalvelualan vaihtelevuuden vuoksi direktiivissä olisi sallittava erilaisia menetelmiä ja annettava valvontaviranomaiselle harkintavaltaa sen varmistamiseksi, että samanlaisia riskejä kohdellaan samalla tavalla kaikkien maksupalveluntarjoajien osalta. Vaatimuksissa olisi otettava huomioon, että maksulaitosten toiminta on erikoistuneempaa ja rajoitetumpaa, joten siitä aiheutuu pienempiä ja helpommin seurattavia ja hallittavia riskejä kuin luottolaitosten laajemmassa toiminnassa esiin tulevat riskit. Maksulaitoksilta olisi erityisesti kiellettävä talletusten vastaanottaminen käyttäjiltä, ja niiden olisi sallittava käyttää varoja, jotka on vastaanotettu käyttäjiltä ainoastaan maksupalveluiden suorittamista varten. Vaadittujen toiminnan vakautta koskevien sääntöjen, mukaan lukien alkupääoma, olisi oltava oikeassa suhteessa kuhunkin maksulaitoksen tarjoamaan maksupalveluun liittyvään riskiin. Palveluiden, jotka mahdollistavat ainoastaan maksutilien käytön mutteivät tarjoa tilejä, olisi katsottava sisältävän alkupääomaan liittyvän keskimääräisen riskin. (24) Olisi säädettävä asiakkaiden varojen pitämisestä erillään maksulaitoksen muun liiketoiminnan varoista. Näyttää kuitenkin siltä, että suojaamista koskevat vaatimukset ovat tarpeen vain silloin, kun maksulaitoksella on hallussaan asiakkaiden varoja. Maksulaitoksiin olisi sovellettava myös toimivia rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen torjuntaa koskevia vaatimuksia. (25) Tällä direktiivillä ei pitäisi tehdä muutoksia niihin maksulaitosten velvoitteisiin, jotka koskevat niiden kirjanpitoraportteja sekä niiden tilinpäätösten ja konsolidoitujen tilinpäätösten tarkastuksia. Maksulaitosten olisi laadittava tilinpäätöksensä ja konsolidoitu tilinpäätöksensä neuvoston direktiivin 78/660/ETY[28] ja tapauksen mukaan neuvoston direktiivin 83/349/ETY[29] ja neuvoston direktiivin 86/635/ETY[30] mukaisesti. Tilinpäätökseen ja konsolidoituun tilinpäätökseen olisi sisällyttävä tilintarkastuskertomus, jollei maksulaitosta ole vapautettu tästä velvoitteesta direktiivin 78/660/ETY ja tapauksen mukaan direktiivien 83/349/ETY ja 86/635/ETY nojalla. (26) Teknologisen kehityksen myötä viime vuosina on ilmaantunut myös monia täydentäviä palveluita, kuten tilitieto- ja tilien koontipalveluita. Myös näiden palveluiden olisi kuuluttava tämän direktiivin soveltamisalaan, jotta kuluttajat saavat riittävän suojan ja oikeusvarmuutta suhteessa asemaansa. (27) Jos maksupalveluntarjoajat tarjoavat yhtä tai useampaa tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvaa maksupalvelua, niillä olisi aina oltava yksinomaan maksutapahtumiin käytettäviä maksutilejä. Jotta maksulaitokset voisivat tarjota maksupalveluita, niillä on ehdottomasti oltava mahdollisuus käyttää maksutilejä. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että tällainen mahdollisuus tarjotaan tavalla, joka on suhteutettu oikeutettuun tavoitteeseen, joka sillä aiotaan saavuttaa. (28) Tällä direktiivillä olisi säänneltävä vain sellaista maksulaitosten luotonantoa, joka liittyy läheisesti maksupalveluihin, toisin sanoen limiittiluottoihin ja luottokortteihin. Tällaisen luotonannon salliminen maksulaitosten rajatylittävissä toiminnoissa on asianmukaista ainoastaan silloin, kun maksulaitos myöntää luoton maksupalveluiden helpottamiseksi ja kyseessä on lyhytaikainen luotto, joka myönnetään enintään 12 kuukauden ajaksi, uudistuva luotto mukaan lukien, ja edellyttäen että luotto jälleenrahoitetaan käyttäen pääasiassa maksulaitoksen omia varoja ja muita pääomamarkkinoilta peräisin olevia varoja eikä maksupalveluasiakkaiden puolesta hallinnoituja varoja. Tällaisten sääntöjen ei pitäisi rajoittaa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY[31] tai muun sellaisen asiaan liittyvän unionin tai kansallisen lainsäädännön soveltamista, joka koskee sellaisia kulutusluottojen myöntämisedellytyksiä, joita ei yhdenmukaisteta tällä direktiivillä. (29) Toimilupien myöntämisestä maksulaitoksille, valvonnan suorittamisesta ja kyseisten toimilupien peruuttamisesta vastaavien toimivaltaisten kansallisten viranomaisten välisen yhteistyön on todettu toimivan kaiken kaikkiaan tyydyttävästi. Toimivaltaisten viranomaisten välistä yhteistyötä olisi kuitenkin lisättävä sekä tietojenvaihdon että direktiivin johdonmukaisen soveltamisen ja tulkinnan alalla tilanteissa, joissa toimiluvan saanut maksulaitos haluaisi tarjota maksupalveluita myös muussa jäsenvaltiossa kuin kotijäsenvaltiossaan sijoittautumisoikeuden tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella (”passporting”). Euroopan pankkiviranomaista (EPV) olisi pyydettävä laatimaan tällaista yhteistyötä ja tietojenvaihtoa koskeva ohjeisto. (30) Sellaisten maksulaitosten, mukaan lukien niiden asiamiehet ja sivukonttorit, avoimuuden lisäämiseksi, joille toimivaltaiset viranomaiset ovat myöntäneet toimiluvan tai jotka ne ovat rekisteröineet, EPV:n olisi perustettava yhteisenä eurooppalaisena sähköisenä yhteyspisteenä toimiva verkkoportaali, jolla liitetään yhteen kansalliset rekisterit. Näillä toimenpiteillä olisi pyrittävä tehostamaan toimivaltaisten viranomaisten välistä yhteistyötä. (31) Tarkkojen, ajantasaistettujen tietojen saatavuutta olisi parannettava vaatimalla maksulaitoksia ilmoittamaan kotivaltionsa toimivaltaiselle viranomaiselle viipymättä kaikista muutoksista, jotka vaikuttavat toimiluvan yhteydessä annettujen tietojen ja todisteiden paikkansapitävyyteen, mukaan lukien muut asiamiehet, sivukonttorit tai yksiköt, joille toimintoja ulkoistetaan. Epäselvissä tapauksissa toimivaltaisten viranomaisten olisi myös tarkistettava, että saadut tiedot pitävät paikkansa. (32) Tässä direktiivissä määritetään vähimmäisvaltuudet, jotka toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava valvoessaan, että maksulaitokset noudattavat tätä direktiiviä, ja näitä valtuuksia olisi käytettävä kunnioittaen perusoikeuksia, mukaan lukien oikeus yksityisyyteen. Käytettäessä kyseisiä valtuuksia, jotka voivat aiheuttaa vakavia ristiriitoja yksityis- ja perhe-elämää, kotia sekä viestien kunnioittamista koskevien oikeuksien kanssa, jäsenvaltioilla olisi oltava käytössä riittävät ja tehokkaat suojatoimet esimerkiksi mahdollisen väärinkäytön ja mielivaltaisuuden varalta, tarvittaessa edellyttämällä ennakkolupaa kyseisen jäsenvaltion oikeusviranomaiselta. (33) On tärkeää varmistaa, että kaikki rahansiirtopalvelun tarjoajat saatetaan tiettyjen oikeudellisten ja sääntelyyn liittyvien vähimmäisvaatimusten piiriin. Tämän vuoksi on toivottavaa edellyttää, että kaikkien rahansiirtopalvelua tarjoavien henkilöllisyys ja olinpaikka rekisteröidään, mukaan lukien henkilöt, jotka eivät pysty täyttämään kaikkia maksulaitostoimiluvan myöntämisehtoja. Tämä lähestymistapa noudattaa rahanpesunvastaisen toimintaryhmän erityissuosituksen VI periaatteita, joiden mukaan on tarpeen säätää mekanismista, jolla sellaisia maksupalveluntarjoajia, jotka eivät pysty täyttämään kaikkia kyseisen suosituksen ehtoja, voitaisiin kuitenkin kohdella maksulaitoksina. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi kirjattava tällaiset henkilöt maksulaitosrekisteriin jättäen soveltamatta toimiluvan myöntämisehtoja tai osaa niistä. On kuitenkin tärkeää asettaa poikkeusmahdollisuuden soveltamiselle tiukat vaatimukset, jotka koskevat maksutapahtumien määrää. Tällaisen poikkeuksen nojalla toimivilla maksulaitoksilla ei pitäisi olla sijoittautumisoikeutta eikä palveluiden tarjoamisvapautta eivätkä ne saisi välillisesti käyttää näitä oikeuksia maksujärjestelmän jäseninä. (34) On tärkeää, että kaikilla maksupalveluntarjoajilla on pääsy maksujärjestelmien teknisiä infrastruktuureja koskeviin palveluihin. Tällaiseen pääsyyn olisi kuitenkin sovellettava tarkoituksenmukaisia vaatimuksia maksujärjestelmien eheyden ja vakauden varmistamiseksi. Jokaisen maksupalveluntarjoajan olisi maksujärjestelmän jäsenyyttä hakiessaan toimitettava maksujärjestelmän jäsenille näyttö siitä, että sen sisäiset järjestelyt ovat riittävän vahvat kaikenlaisten riskien varalta. Muun muassa neljän osapuolen korttijärjestelmät ja suuremmat tilisiirto- ja suoraveloitusjärjestelmät sisältyvät tavallisesti näihin maksujärjestelmiin. Jotta voidaan varmistaa erilaisten toimiluvan saaneiden maksupalveluntarjoajaryhmien yhtäläinen kohtelu kaikkialla unionissa niiden toimilupaehdot huomioon ottaen, on tarpeen selventää sääntöjä, jotka koskevat pääsyä maksupalvelumarkkinoille ja maksujärjestelmiin. (35) Olisi säädettävä siitä, että näitä toimiluvan saaneita maksulaitoksia ja luottolaitoksia kohdellaan syrjimättömästi niin, että kaikki sisämarkkinoilla kilpailevat maksupalveluntarjoajat voivat käyttää kyseisten maksujärjestelmien teknisten infrastruktuurien palveluita samoin edellytyksin. On tarkoituksenmukaista säätää toimiluvan saaneiden maksupalveluntarjoajien ja tämän direktiivin mukaisesta poikkeuksesta tai direktiivin 2009/110/EY 3 artiklan mukaisesta poikkeusluvasta hyötyvien maksupalveluntarjoajien erilaisesta kohtelusta niiden vakauden valvontaa koskevien säännösten erojen vuoksi. Erot hintaehdoissa pitäisi sallia vain, jos niiden perusteena käytetään eroja maksupalveluntarjoajille aiheutuneissa kustannuksissa. Tämä ei saisi vaikuttaa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/26/EY[32] mukaiseen jäsenvaltioiden oikeuteen rajoittaa pääsyä systeemiriskin kannalta tärkeisiin järjestelmiin eikä rajoittaa Euroopan keskuspankin ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän (EKPJ) toimivaltaa, joka koskee pääsyä maksujärjestelmiin. (36) Jäsenvaltiot ovat myöntäneet tietyissä tapauksissa tietyille maksupalveluntarjoajille välillisen pääsyn nimettyihin maksujärjestelmiin direktiivin 98/26/EY säännösten mukaisesti. Tällaisen päätöksen tekeminen kuuluu kyseiselle jäsenvaltiolle. Maksupalveluntarjoajien tasapuolisen kilpailun varmistamiseksi tässä direktiivissä olisi kuitenkin säädettävä, että jos jäsenvaltio on myöntänyt maksupalveluntarjoajalle välillisen pääsyn tällaisiin järjestelmiin, muihin maksupalveluntarjoajiin, jotka ovat samassa tilanteessa, olisi sovellettava samaa syrjimätöntä kohtelua. (37) Tietyistä kolmen osapuolen maksujärjestelmistä, joissa järjestelmä toimii sekä maksajan että maksunsaajan ainoana maksupalveluntarjoajana, on tullut viime vuosina varteenotettavia toimijoita maksujen käsittelyn markkinoilla. Sen vuoksi ei ole enää perusteltua antaa näille järjestelmille mahdollisuutta hyötyä poikkeuksesta, joka koskee pääsyn antamista muille maksupalveluntarjoajille, jos muut maksujärjestelmät eivät voi hyötyä kyseisenkaltaisesta poikkeuksesta. (38) Olisi vahvistettava säännöstö maksupalveluita koskevien ehtojen avoimuuden ja tietojenantovaatimusten varmistamiseksi. (39) Tätä direktiiviä ei pitäisi soveltaa maksutapahtumiin, jotka toteutetaan käteisenä, koska käteismaksupalveluiden sisämarkkinat ovat jo olemassa, eikä myöskään maksutapahtumiin, jotka toteutetaan paperisekkeinä, sillä niiden luonteen vuoksi niitä ei voida käsitellä yhtä tehokkaasti kuin muita maksuvälineitä. Hyvän toimintatavan tällä alalla tulisi kuitenkin perustua tässä direktiivissä vahvistettuihin periaatteisiin. (40) Koska kuluttajat ja yritykset eivät ole samassa asemassa, nämä ryhmät eivät tarvitse samantasoista suojaa. Vaikka on tärkeää taata kuluttajien oikeudet säännöksin, joista ei voi poiketa sopimuksella, on kohtuullista sallia yritysten ja järjestöjen sopia toisin, kun ne eivät toimi suhteessa kuluttajiin. Jäsenvaltioilla olisi kuitenkin oltava mahdollisuus säätää, että komission suosituksessa 2003/361/EY[33] määriteltyjä mikroyrityksiä olisi kohdeltava samalla tavoin kuin kuluttajia. Tiettyjen tämän direktiivin keskeisten säännösten olisi joka tapauksessa olla aina sovellettavissa käyttäjän asemasta riippumatta. (41) Tässä direktiivissä olisi määritettävä maksupalveluntarjoajien velvoitteet antaa tietoja maksupalvelunkäyttäjille, jotta nämä saisivat maksupalveluista kaikkialla yhtä korkeatasoista ja selkeää tietoa maksupalveluista voidakseen tehdä perusteltuja valintoja vapaasti EU:ssa. Avoimuuden nimissä tässä direktiivissä olisi säädettävä yhdenmukaistetuista vaatimuksista, joita tarvitaan sen varmistamiseksi, että maksupalvelunkäyttäjälle annetaan tarvittavat ja riittävät tiedot sekä maksupalvelusopimuksesta että maksutapahtumista. Maksupalveluiden sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan edistämiseksi jäsenvaltioiden olisi voitava säätää vain tämän direktiivin mukaisista tietojenantosäännöksistä. (42) Kuluttajia olisi suojattava sopimattomilta ja harhaanjohtavilta menettelyiltä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY[34] sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY[35] ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/65/EY[36] mukaisesti. Kyseisissä direktiiveissä olevat lisäsäännökset ovat edelleen sovellettavia. Tässä direktiivissä ja direktiivissä 2002/65/EY säädettyjen, ennen sopimuksen tekemistä annettavia tietoja koskevien vaatimusten keskinäinen suhde olisi kuitenkin erityisesti täsmennettävä. (43) Vaadittavien tietojen olisi oltava oikeassa suhteessa käyttäjien tarpeisiin, ja ne olisi välitettävä vakioformaatilla. Erillistä maksutapahtumaa koskevien tietojenantovaatimusten olisi kuitenkin oltava erilaiset kuin vaatimukset, jotka koskevat useita maksutapahtumia kattavaa puitesopimusta. (44) Käytännössä puitesopimukset ja niiden soveltamisalaan kuuluvat maksutapahtumat ovat paljon yleisempiä ja taloudellisesti merkittävämpiä kuin erilliset maksutapahtumat. Puitesopimusta edellytetään, jos on olemassa maksutili tai erityinen maksuväline. Sen vuoksi puitesopimuksista ennakolta annettavia tietoja koskevien vaatimusten olisi oltava suhteellisen kattavia, ja tiedot olisi aina toimitettava joko paperimuodossa tai muulla pysyvällä välineellä, kuten tiliotetulostimien tulosteilla, CD-ROM-levyillä, DVD-levyillä ja tietokoneiden kovalevyillä, joille voidaan tallentaa sähköpostia, ja verkkosivustoilla, kunhan nämä ovat helposti saatavilla myöhempää käyttöä varten tietojen käyttötarkoituksen kannalta asianmukaisen ajan ja mahdollistavat tallennettujen tietojen jäljentämisen muuttumattomina. Maksupalveluntarjoajan ja -käyttäjän olisi kuitenkin voitava puitesopimuksessa sopia tavasta, jolla toteutuneita maksutapahtumia koskevat tiedot toimitetaan jälkikäteen, esimerkiksi siitä, että verkkopankkitoiminnassa kaikki maksutiliä koskevat tiedot asetetaan saataville verkkoon. (45) Erillisissä maksutapahtumissa maksupalveluntarjoajan olisi omasta aloitteestaan annettava aina vain olennaiset tiedot. Koska maksaja on yleensä läsnä maksutoimeksiantoa antaessaan, ei ole tarpeen edellyttää, että tiedot olisi aina toimitettava paperimuodossa tai muulla pysyvällä välineellä. Maksupalveluntarjoaja voi antaa tietoja suullisesti palvelupisteessä tai saattaa ne muutoin helposti saataville esimerkiksi pitämällä maksupalvelun ehdot esillä toimitiloissaan olevalla ilmoitustaululla. Lisäksi olisi ilmoitettava, missä yksityiskohtaisemmat lisätiedot ovat saatavilla (esimerkiksi verkkosivuston osoite). Olennaisen tärkeät tiedot olisi kuitenkin kuluttajan sitä pyytäessä annettava paperimuodossa tai muulla pysyvällä välineellä. (46) Tässä direktiivissä olisi säädettävä kuluttajan oikeudesta saada olennaiset tiedot maksutta ennen sitovan maksupalvelusopimuksen tekemistä. Kuluttajan pitäisi myös voida milloin tahansa sopimussuhteen aikana pyytää ennakolta annettavia tietoja sekä puitesopimuksen paperimuodossa ja maksutta voidakseen vertailla maksupalveluntarjoajien palveluita ja niiden ehtoja sekä todentaa sopimukseen perustuvat oikeutensa ja velvoitteensa riitatilanteissa. Näiden säännösten olisi oltava direktiivin 2002/65/EY mukaiset. Tässä direktiivissä olevat säännökset, jotka koskevat nimenomaan maksuttomia tietoja, eivät saisi johtaa siihen, että kuluttajille annettavien tietojen antamisesta on mahdollista veloittaa maksuja muiden sovellettavien direktiivien nojalla. (47) Tavassa, jolla maksupalveluntarjoajan on annettava vaaditut tiedot maksupalvelunkäyttäjälle, olisi otettava huomioon maksupalvelunkäyttäjän tarpeet sekä käytännön tekniset näkökohdat ja kustannustehokkuus riippuen siitä, mitä kyseisessä maksupalvelusopimuksessa on sovittu. Tämän vuoksi tässä direktiivissä olisi erotettava kaksi tapaa, joilla maksupalveluntarjoajan on annettava tietoa: tiedot olisi joko ilmoitettava, eli maksupalveluntarjoajan olisi aktiivisesti tiedotettava niistä tässä direktiivissä tarkoitettuna ajankohtana ilman maksupalvelunkäyttäjän esittämää pyyntöä, tai tiedot olisi asetettava maksupalvelunkäyttäjän saataville ottaen huomioon hänen mahdollisesti esittämänsä lisätietopyynnöt. Jälkimmäisessä tapauksessa maksupalvelunkäyttäjän olisi ryhdyttävä aktiivisiin toimiin tietojen saamiseksi, kuten pyydettävä niitä nimenomaisesti maksupalveluntarjoajalta, kirjoittauduttava sisään pankkitiliin liittyvään postilaatikkoon tai tulostettava tiliotteita käyttäen pankkikorttia. Tällaisia tapauksia varten maksupalveluntarjoajan olisi varmistettava, että tietoihin pääsy on mahdollinen ja että tiedot ovat maksupalvelunkäyttäjän saatavilla. (48) Kuluttajan olisi saatava perustiedot toteutetuista maksutapahtumista ilman lisämaksuja. Kun kyse on erillisestä maksutapahtumasta, maksupalveluntarjoajan ei pitäisi periä eri maksua tällaisista tiedoista. Myös puitesopimukseen perustuvista maksutapahtumista myöhemmin toimitettavat kuukausittaiset tiedot olisi annettava maksutta. Hinnoittelun avoimuuden merkityksen sekä asiakkaiden toisistaan poikkeavien tarpeiden vuoksi osapuolten olisi kuitenkin voitava sopia, että tiheämmin väliajoin annettavista tiedoista tai lisätiedoista peritään maksu. Jotta erilaiset kansalliset käytännöt voitaisiin ottaa huomioon, jäsenvaltioiden olisi voitava antaa sääntöjä, joiden mukaan maksutilin kuukausittaiset paperimuotoiset tiliotteet annetaan aina maksutta. (49) Asiakkaiden liikkuvuuden helpottamiseksi kuluttajien olisi voitava irtisanoa puitesopimus vuoden kuluttua ilman kuluja. Sovittu irtisanomisaika ei saisi olla kuluttajille yhtä kuukautta pidempi eikä maksupalveluntarjoajille kahta kuukautta lyhyempi. Tämä direktiivi ei saisi vaikuttaa maksupalveluntarjoajan velvoitteeseen poikkeusolosuhteissa irtisanoa maksupalvelusopimus muun asiaankuuluvan unionin tai kansallisen lainsäädännön nojalla; tällaista lainsäädäntöä on esimerkiksi rahanpesusta ja terrorismin rahoittamisesta, toimenpiteistä varojen jäädyttämiseksi tai rikosten torjuntaan ja tutkintaan liittyvistä erityistoimenpiteistä annettu lainsäädäntö. (50) Pienmaksuvälineiden olisi oltava halpa ja helppokäyttöinen vaihtoehto hinnaltaan edullisten tavaroiden ja palvelujen maksamiseen, eikä niihin pitäisi kohdistaa liiallisia vaatimuksia. Niitä koskevat tietojenantovaatimukset ja niiden toteuttamista koskevat säännöt olisi sen vuoksi rajoitettava koskemaan olennaisia tietoja ottaen samalla huomioon tekniset ominaisuudet, joita pienmaksuvälineillä voidaan oikeutetusti odottaa olevan. Kevyemmistä vaatimuksista huolimatta maksupalvelunkäyttäjien suojan pitäisi olla riittävä ottaen huomioon, että kyseisiin maksuvälineisiin ja erityisesti ennaltamaksettuihin maksuvälineisiin liittyvät riskit ovat vähäisiä. (51) On tarpeen vahvistaa perusteet, joiden mukaan kolmansilla palveluntarjoajilla on mahdollisuus tutustua sellaisiin tietoihin ja käyttää sellaisia tietoja, jotka koskevat toisen maksupalveluntarjoajan pitämällä maksupalvelunkäyttäjän tilillä olevien varojen saatavuutta. Sekä kolmannen palveluntarjoajan että maksupalvelunkäyttäjän tiliä ylläpitävän maksupalveluntarjoajan olisi täytettävä erityisesti tässä direktiivissä vahvistetut tai tarkoitetut taikka EPV:n ohjeisiin sisältyvät välttämättömät tietosuoja- ja turvallisuusvaatimukset. Maksajien olisi annettava kolmannelle palveluntarjoajalle nimenomainen lupa tutustua maksutiliinsä, ja niitä olisi informoitava asianmukaisesti tällaisen käytön laajuudesta. Sellaisten muiden maksupalveluntarjoajien kehittymisen mahdollistamiseksi, jotka eivät voi ottaa vastaan talletuksia, luottolaitosten on tarpeen antaa niille tietoja varojen saatavuudesta, jos maksaja on antanut suostumuksen tällaisten tietojen välittämiseen maksuvälineen myöntäneelle maksupalveluntarjoajalle. (52) Maksupalvelunkäyttäjien ja -tarjoajien oikeuksia ja velvoitteita olisi mukautettava asianmukaisesti aina, kun käytetään maksutoimeksiantopalvelua, sen ottamiseksi huomioon, että tapahtumaan osallistuu kolmas maksupalveluntarjoaja. Erityisen tasapainoisen vastuunjaon tiliä ylläpitävän maksupalveluntarjoajan ja tapahtumaan osallistuvan kolmannen palveluntarjoajan välillä olisi pakotettava ne ottamaan vastuu määräysvallassaan olevista tapahtuman osista ja annettava selkeät viitteet vastuussa olevasta osapuolesta, jos ilmenee ongelmia. Petoksen tai riidan tapauksessa kolmannella palveluntarjoajalla olisi oltava erityinen velvoite antaa maksajalle ja tiliä ylläpitävälle maksupalveluntarjoajalle tapahtumien viitetiedot ja kyseiseen tapahtumaan liittyvää toimilupaa koskevat tiedot. (53) Oikeudettomien tai virheellisesti toteutettujen maksutapahtumien riskien ja seurausten lievittämiseksi maksupalvelunkäyttäjän olisi ilmoitettava maksupalveluntarjoajalle mahdollisimman pian kaikki oikeudettomiksi tai virheellisesti toteutetuiksi väitetyt maksutapahtumat edellyttäen, että maksupalveluntarjoaja on täyttänyt tämän direktiivin mukaiset tietojenantovelvoitteensa. Jos maksupalvelunkäyttäjä on noudattanut ilmoittamista koskevaa määräaikaa, kyseiset vaateet olisi voitava esittää kansallisen lainsäädännön mukaisten vanhentumisaikojen kuluessa. Tämä direktiivi ei saisi vaikuttaa maksupalvelunkäyttäjien ja -tarjoajien välisiin muihin vaateisiin. (54) Jos maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, maksajalle olisi palautettava välittömästi kyseisen maksutapahtuman summa. Maksajalle aiheutuvien haittojen ehkäisemiseksi palautuksen tilillepanon arvopäivän olisi oltava viimeistään päivä, jona kyseinen summa on veloitettu. Jotta voitaisiin kannustaa maksupalvelunkäyttäjää ilmoittamaan viipymättä palveluntarjoajalleen maksuvälineen varastamisesta tai katoamisesta ja sillä tavoin vähentää oikeudettomien maksutapahtumien riskiä, maksupalvelunkäyttäjän vastuun määrän olisi oltava erittäin rajattu, ellei maksupalvelunkäyttäjä ole toiminut petollisesti tai syyllistynyt törkeään huolimattomuuteen. Tässä yhteydessä näyttää siltä, että 50 euron summa on riittävä sen varmistamiseksi, että käyttäjille tarjotaan yhdenmukainen ja korkeatasoinen suoja koko unionissa. Kun käyttäjät ovat ilmoittaneet maksupalveluntarjoajalle maksuvälineensä mahdollisesta väärinkäytöstä, käyttäjiä ei enää pitäisi vaatia vastaamaan kyseisen välineen luvattomasta käytöstä johtuvista vahingoista. Tämä direktiivi ei saisi vaikuttaa maksupalveluntarjoajien vastuuseen omien tuotteidensa teknisestä turvallisuudesta. (55) Maksupalvelunkäyttäjän mahdollisen huolimattomuuden arvioimisessa olisi otettava huomioon kaikki olosuhteet. Väitetyn huolimattomuuden todisteet ja sen vakavuusaste olisi yleensä arvioitava kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Maksuvälineen tarjoamiseen ja käyttöön liittyviä sopimusehtoja, joiden vaikutuksesta kuluttajan todistustaakka kasvaisi tai liikkeeseenlaskijan todistustaakka kevenisi, olisi pidettävä mitätöityinä ja mitättöminä. Erityistilanteissa ja varsinkin silloin, kun maksuvälinettä ei käytetä myyntipaikassa, kuten internetissä suoritettavien verkkomaksujen tapauksessa, maksupalveluntarjoajaa on aiheellista vaatia esittämään todisteet väitetystä huolimattomuudesta, koska maksajan mahdollisuudet esittää todisteita ovat tuolloin erittäin rajalliset. (56) Oikeudettomia maksutapahtumia koskevaa tappionjakoa olisi säänneltävä. Lukuun ottamatta tilanteita, joissa on kyse petollisesta tai törkeän huolimattomasta toiminnasta, kuluttajaa ei pitäisi milloinkaan velvoittaa maksamaan 50 euron enimmäismäärän ylittävää summaa, jos hänen tililtään on toteutettu oikeudeton maksutapahtuma. Maksupalvelunkäyttäjiin, jotka eivät ole kuluttajia, voidaan soveltaa eri säännöksiä, sillä kyseiset käyttäjät voivat tavallisesti paremmin arvioida petosriskin ja toteuttaa vastatoimia. (57) Tässä direktiivissä olisi annettava kuluttajien suojaamiseksi säännöt palautuksesta, kun toteutettu maksutapahtuma ylittää kohtuullisena pidettävän summan. Maksajalle aiheutuvan taloudellisen haitan ehkäisemiseksi on tarpeen varmistaa, että palautuksen tilillepanon arvopäivä on viimeistään päivä, jona kyseinen summa on veloitettu. Kun on kyse suoraveloituksista, maksupalveluntarjoajien olisi voitava myöntää asiakkailleen vielä tätä edullisempia ehtoja, ja asiakkailla olisi oltava ehdoton oikeus palautukseen kaikista riitautetuista maksutapahtumista. Tämä ehdoton oikeus palautukseen, jolla taataan korkein mahdollinen kuluttajansuojan taso, ei ole kuitenkaan perusteltu silloin, kun kauppias on jo täyttänyt sopimusvelvoitteensa ja kyseinen tavara tai palvelu on jo kulutettu. Jos käyttäjä esittää maksutapahtumaa koskevan palautusvaatimuksen, palautusoikeudet eivät saisi vaikuttaa maksajan vastuuseen suhteessa maksunsaajaan maksun perustana olevan oikeussuhteen nojalla, esimerkiksi tilatuista, kulutetuista tai laillisesti veloitetuista tavaroista tai palveluista, eikä käyttäjien oikeuteen peruuttaa maksutoimeksianto. (58) Taloutensa suunnittelemiseksi ja maksuvelvoitteidensa täyttämiseksi ajallaan kuluttajilla ja yrityksillä on oltava varmuus siitä, kuinka kauan maksutoimeksiannon toteuttaminen kestää. Tämän vuoksi tällä direktiivillä pitäisi ottaa käyttöön ajankohta, jona oikeudet ja velvoitteet tulevat voimaan, erityisesti silloin kun maksupalveluntarjoaja vastaanottaa maksutoimeksiannon, mukaan lukien ajankohta, jona sillä on ollut tilaisuus vastaanottaa maksutoimeksianto maksupalvelusopimuksessa sovittuja viestintävälineitä käyttäen riippumatta aiemmasta osallistumisestaan maksutoimeksiannon laatimiseen ja toimittamiseen, kuten turvallisuuden ja varojen saatavuuden tarkastaminen, PIN-koodin käyttöä koskevat tiedot tai maksulupauksen antaminen. Maksutoimeksiannon vastaanottamisen olisi lisäksi tapahduttava silloin, kun maksajan maksupalveluntarjoaja vastaanottaa maksutoimeksiannon, jolla maksajan tiliä veloitetaan. Tässä yhteydessä ei pitäisi olla merkitystä sillä, minä päivänä tai ajankohtana maksunsaaja toimittaa palveluntarjoajalleen maksutoimeksiantoja, joilla on määrä periä esimerkiksi korttimaksuja tai suoraveloituksia, tai maksupalveluntarjoaja myöntää maksunsaajalle ennakkorahoitusta kyseisille määrille (tilille annettavan ehdollisen luoton muodossa). Käyttäjien olisi voitava luottaa siihen, että täydellinen ja voimassa oleva maksutoimeksianto toteutetaan asianmukaisesti, jos maksupalveluntarjoajalla ei ole sopimukseen tai lakiin perustuvaa kieltäytymisperustetta. Jos maksupalveluntarjoaja kieltäytyy toteuttamasta maksutoimeksiantoa, kieltäytymisestä ja sen perusteista olisi sen vuoksi ilmoitettava maksupalvelunkäyttäjälle mahdollisimman pian unionin ja kansallisen lainsäädännön vaatimuksia noudattaen. (59) Kun otetaan huomioon, millä nopeudella maksutapahtumia nykyaikaisissa täysin automaattisissa maksujärjestelmissä käsitellään, minkä vuoksi maksutoimeksiantoja ei tietyn ajankohdan jälkeen voida peruuttaa ilman manuaalisesta käsittelystä aiheutuvia suuria kustannuksia, on tarpeen asettaa selkeä määräaika maksun peruutukselle. Maksupalvelun ja ‑toimeksiannon tyypistä riippuen ajankohtaa voidaan kuitenkin muuttaa osapuolten välisellä sopimuksella. Peruuttamista olisi sovellettava tässä yhteydessä vain maksupalvelunkäyttäjän ja -tarjoajan väliseen suhteeseen, eikä se siten vaikuta maksutapahtumien peruuttamattomuuteen ja lopullisuuteen maksujärjestelmissä. (60) Tällainen peruuttamattomuus ei saisi vaikuttaa joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä säädettyyn maksupalveluntarjoajan oikeuteen tai velvoitteeseen palauttaa maksajalle toteutetun maksutapahtuman summa, jos maksaja ja maksunsaaja ovat riitautuneet keskenään, maksajan puitesopimuksen tai kansallisten lakien, asetusten, hallinnollisten määräysten tai ohjeiden nojalla. Tällaista palautusta olisi pidettävä uutena maksutoimeksiantona. Näitä tapauksia lukuun ottamatta maksutoimeksiannon perustana olevaan oikeussuhteeseen liittyvät oikeudelliset riidat olisi ratkaistava yksinomaan maksajan ja maksunsaajan kesken. (61) Täysin yhdennetyn automaattisen maksujenkäsittelyn (straight-through processing) ja maksupalvelunkäyttäjien välisten velvoitteiden noudattamiseen liittyvän oikeusvarmuuden kannalta on välttämätöntä, että maksajan siirtämä summa hyvitetään maksunsaajan tilille kokonaisuudessaan. Tämän vuoksi maksutapahtuman toteuttamiseen osallistuvilla välittäjillä ei pitäisi olla mahdollisuutta tehdä siirrettävästä summasta vähennyksiä. Maksunsaajilla olisi kuitenkin oltava mahdollisuus tehdä maksupalveluntarjoajansa kanssa sopimus, jonka nojalla viimeksi mainittu voi vähentää omat kulunsa. Jotta maksunsaaja voi tarkistaa, että maksettava summa on maksettu oikein, maksutapahtumasta myöhemmin toimitettavien tietojen olisi kuitenkin sisällettävä siirrettyjen varojen kokonaissumman lisäksi kaikkien kulujen määrä. (62) Kokemusten mukaan kulujen jakaminen maksajan ja maksunsaajan kesken on tehokkain järjestelmä, sillä se helpottaa täysin yhdennettyä automaattista maksujenkäsittelyä. Sen vuoksi olisi säädettävä, että maksupalveluntarjoajien on veloitettava yleensä kulut suoraan maksajalta ja maksunsaajalta. Tätä olisi kuitenkin sovellettava ainoastaan, jos maksutapahtuma ei edellytä valuutanmuuntoa. Veloitettavien kulujen määrä voi olla myös nolla, koska tämän direktiivin säännökset eivät saisi vaikuttaa käytäntöihin, joissa maksupalveluntarjoaja ei veloita kuluttajilta maksua tilien hyvittämisestä. Sopimusehdoista riippuen maksupalveluntarjoaja voi vastaavasti veloittaa ainoastaan maksunsaajalta (kauppiaalta) maksun maksupalvelun käytöstä, jolloin maksajalle ei aiheudu kuluja. Maksujärjestelmät voivat veloittaa maksun liittymismaksun muodossa. Siirrettävää summaa ja veloitettavia kuluja koskevat säännökset eivät vaikuta suoraan hinnoitteluun maksupalveluntarjoajien tai välittäjien välillä. (63) Erilaiset kansalliset käytännöt maksun veloittamisessa tietyn maksuvälineen käytöstä, jäljempänä ’lisämaksun veloittaminen’, ovat johtaneet äärimmäisen heterogeeniseen tilanteeseen unionin maksumarkkinoilla ja aiheuttaneet sekaannusta kuluttajien keskuudessa erityisesti sähköisen kaupankäynnin ja rajatylittävän toiminnan yhteydessä. Kauppiaat, jotka sijaitsevat jäsenvaltioissa, joissa lisämaksun veloittaminen on sallittua, tarjoavat tuotteita ja palveluita jäsenvaltioissa, joissa se on kiellettyä mutta joissa ne silti veloittavat kuluttajilta lisämaksun. Vahvoja perusteita lisämaksun veloituskäytäntöjen tarkistamiseen tukee myös se seikka, että asetuksella (EU) N:o xxx/yyyy otetaan käyttöön korttipohjaisista maksuista veloitettavia monenvälisiä toimitusmaksuja koskevat säännöt. Koska toimitusmaksut ovat pääasiallisia syitä siihen, että useimmat korttimaksut ovat kalliita, ja koska lisämaksun veloittaminen rajoittuu käytännössä korttipohjaisiin maksuihin, toimitusmaksuja koskevia sääntöjä olisi täydennettävä lisämaksun veloittamista koskevien sääntöjen tarkistamisella. Kustannusten avoimuuden ja tehokkaimpien maksuvälineiden käytön edistämiseksi jäsenvaltiot ja maksupalveluntarjoajat eivät saisi estää maksunsaajaa pyytämästä maksajalta maksua tietyn maksuvälineen käytöstä ottaen asianmukaisesti huomioon direktiivin 2011/83/EU säännökset. Maksunsaajan oikeutta pyytää lisämaksua olisi kuitenkin sovellettava vain niihin maksuvälineisiin, joita koskevia toimitusmaksuja ei säännellä. Tämän odotetaan toimivan mekanismina, joka ohjaa edullisimpien maksuvälineiden käyttöön. (64) Maksujen tehostamiseksi kaikkialla unionissa olisi säädettävä, että kaikkien sellaisten maksajan käynnistämien maksutapahtumien, mukaan lukien tilisiirrot ja rahansiirrot, jotka ovat euromääräisiä tai euroalueen ulkopuolisen jäsenvaltion valuutan määräisiä, toteuttamisajan olisi oltava enintään yksi päivä. Kaikkiin muihin maksuihin, kuten maksunsaajan käynnistämiin tai tämän välityksellä käynnistettyihin maksuihin, esimerkiksi suoraveloituksiin ja korttimaksuihin, olisi sovellettava samaa yhden päivän toteuttamisaikaa, elleivät maksupalveluntarjoaja ja maksaja ole nimenomaisesti sopineet pidemmästä toteuttamisajasta. Kyseisiä määräaikoja olisi oltava mahdollista jatkaa yhdellä työpäivällä, jos maksutoimeksianto annetaan kirjallisena. Näin maksupalveluita voidaan edelleen tarjota niille kuluttajille, jotka ovat tottuneet käyttämään ainoastaan paperiasiakirjoja. Suoraveloitusjärjestelmää käytettäessä maksunsaajan maksupalveluntarjoajan olisi toimitettava veloituspyyntö maksunsaajan ja maksupalveluntarjoajan sopimassa määräajassa, jotta maksu voidaan suorittaa sovittuna maksupäivänä. Ottaen huomioon, että maksuinfrastruktuurit ovat usein hyvin tehokkaita, jäsenvaltioiden olisi voitava pitää voimassa tai asettaa tarvittaessa yhtä työpäivää lyhyempi toteuttamisaika, jotta palvelutaso ei heikentyisi nykyisestä. (65) Rahamäärältään täysimääräistä toteuttamista ja toteuttamisaikaa koskevien säännösten olisi muodostettava hyvä käytäntö niitä tapauksia varten, joissa toinen palveluntarjoajista ei ole sijoittautunut unioniin. (66) Voidakseen tehdä valintoja maksupalvelunkäyttäjien on tärkeää tietää, mitä kustannuksia ja maksuja maksupalveluista todellisuudessa aiheutuu. Läpinäkymättömien hinnoittelumenetelmien käyttöä ei sen vuoksi pitäisi sallia, sillä yleisesti tunnustetaan, että käyttäjien on tällaisten menetelmien vuoksi erittäin vaikea selvittää maksupalvelun todellista hintaa. Varsinkaan käyttäjälle epäedullista arvopäivän määritystä ei pitäisi sallia. (67) Maksujärjestelmän kitkattoman ja tehokkaan toiminnan edellytyksenä on, että käyttäjä voi luottaa siihen, että maksupalveluntarjoaja toteuttaa maksutapahtuman oikein ja sovitussa ajassa. Yleensä palveluntarjoaja kykenee arvioimaan riskit, joita maksutapahtumaan sisältyy. Juuri palveluntarjoaja on se, joka tarjoaa maksujärjestelmän, tekee järjestelyitä väärin ohjattujen tai kohdennettujen varojen palauttamiseksi ja päättää useimmissa tapauksissa maksutapahtumassa mukana olevista välittäjistä. Näiden näkökohtien perusteella on täysin asianmukaista asettaa maksupalveluntarjoaja vastuuseen käyttäjältä hyväksymänsä maksutapahtuman toteuttamisesta, lukuun ottamatta epätavallisia ja ennalta arvaamattomia olosuhteita sekä maksunsaajan maksupalveluntarjoajan tekoja ja laiminlyöntejä, jos ainoastaan maksunsaaja on vastuussa maksupalveluntarjoajan valinnasta. Jotta maksaja ei kuitenkaan jäisi ilman suojaa sellaisissa epätodennäköisissä tapauksissa, joissa saattaa jäädä epäselväksi (non liquet), onko maksunsaajan maksupalveluntarjoaja asianmukaisesti vastaanottanut maksettavan määrän vai ei, todistustaakan olisi oltava maksajan maksupalveluntarjoajalla. Pääsääntöisesti voidaan odottaa, että välittävä laitos, tavallisesti puolueeton elin kuten keskuspankki tai selvitysyhteisö, joka siirtää maksettavan määrän lähettävältä maksupalveluntarjoajalta vastaanottavalle maksupalveluntarjoajalle, säilyttää tilitiedot ja voi toimittaa ne jälkimmäiselle aina tarvittaessa. Aina kun maksettava määrä on hyvitetty vastaanottavan maksupalveluntarjoajan tilille, maksunsaajalle pitäisi syntyä välittömästi oikeus vaatia omaa maksupalveluntarjoajaansa hyvittämään maksu omalle tililleen. (68) Maksajan maksupalveluntarjoajan olisi otettava vastuu maksun oikeasta suorittamisesta, mukaan lukien erityisesti maksutapahtuman täysimääräisyys ja toteuttamisaika, sekä täysi vastuu muiden maksuketjun osapuolten laiminlyönneistä maksunsaajan tiliin saakka. Jos maksunsaajan maksupalveluntarjoajalle ei ole maksettu koko määrää tai koko määrä maksetaan myöhässä, maksajan maksupalveluntarjoajan olisi mainitun vastuun seurauksena oikaistava maksutapahtuma tai palautettava maksajalle viipymättä kyseessä oleva osa maksutapahtumasta, tämän kuitenkaan rajoittamatta kansallisen lainsäädännön mukaisesti mahdollisesti esitettäviä vaatimuksia. Maksupalveluntarjoajan vastuun vuoksi maksajaa tai maksunsaajaa ei pitäisi vaatia maksamaan virheelliseen maksuun liittyviä kustannuksia. Toteuttamatta jääneiden taikka virheellisesti tai myöhässä toteutettujen maksutapahtumien osalta jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että maksupalveluntarjoajien oikaisevien maksujen arvopäivä ja oikein suoritetun maksun arvopäivä ovat aina samat. (69) Tämän direktiivin olisi katettava ainoastaan maksupalvelunkäyttäjän ja -tarjoajan väliset sopimusvelvoitteet ja -vastuut. Tilisiirtojen ja muiden maksupalveluiden asianmukainen toiminta kuitenkin edellyttää, että maksupalveluntarjoajat ja niiden välittäjät, kuten käsittelijät, ovat tehneet keskenään sopimuksia, joissa on sovittu niiden keskinäisistä oikeuksista ja velvoitteista. Vastuisiin liittyvät kysymykset muodostavat olennaisen osan kyseisistä yhdenmukaisista sopimuksista. Luotettavuuden takaamiseksi maksupalveluntarjoajien ja maksutapahtumaan osallistuvien välittäjien kesken on oltava oikeudellinen varmuus siitä, että maksupalveluntarjoaja, joka ei ole vastuussa, saa tappioistaan tai maksetuista summista korvauksen tämän direktiivin korvausvastuuta koskevien säännösten nojalla. Muut oikeudet ja takautumisoikeuden sisällön yksityiskohdat sekä se, miten vastuu virheellisestä maksutapahtumasta kohdistetaan vastuussa olevaan maksupalveluntarjoajaan tai välittäjään, olisi jätettävä määriteltäväksi sopimusjärjestelyillä. (70) Maksupalveluntarjoajan olisi voitava määrittää yksiselitteisesti tiedot, jotka tarvitaan maksutoimeksiannon toteuttamiseksi oikein. Jotta voitaisiin välttää pirstaleisuus eikä vaarannettaisi yhdennettyjen maksujärjestelmien perustamista unioniin, jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saisi edellyttää, että maksutapahtumissa käytetään juuri tiettyä tunnistetta. Tämä ei saisi kuitenkaan estää jäsenvaltioita vaatimasta, että maksajan maksupalveluntarjoaja noudattaa asianmukaista huolellisuutta ja varmistaa, jos se on teknisesti mahdollista ilman manuaalista käsittelyä, yksilöllisen tunnisteen johdonmukaisuuden, ja siinä tapauksessa, että yksilöllinen tunniste osoittautuu epäjohdonmukaiseksi, kieltäytyy maksutoimeksiannon toteuttamisesta ja ilmoittaa siitä maksajalle. Maksupalveluntarjoajan vastuu olisi rajoitettava maksutapahtuman toteuttamiseen oikein maksupalvelunkäyttäjän maksutoimeksiannon mukaisesti. (71) Jotta voitaisiin helpottaa tehokasta petostentorjuntaa ja torjua maksupetoksia kaikkialla unionissa, olisi säädettävä tehokkaasta tietojenvaihdosta maksupalveluntarjoajien välillä, ja maksupalveluntarjoajien olisi voitava kerätä, käsitellä ja vaihtaa maksupetoksiin osallisten henkilöiden henkilötietoja. Tämän direktiivin mukaisessa henkilötietojen käsittelyssä olisi noudatettava Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 95/46/EY[37] sekä direktiivin 95/46/EY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 45/2001[38] saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annettuja kansallisia sääntöjä. (72) Tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustetut periaatteet, mukaan lukien oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen, oikeus henkilötietojen suojaan, elinkeinovapaus, oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja kielto syyttää ja rangaista oikeudenkäynnissä kahdesti samasta rikoksesta. Tämä direktiivi on pantava täytäntöön näiden oikeuksien ja periaatteiden mukaisesti. (73) Tämän direktiivin mukaisesti annettujen kansallisen lainsäädännön säännösten tehokas täytäntöönpano on välttämätöntä. Sen vuoksi olisi luotava asianmukaiset menettelyt, joilla olisi mahdollista tehdä valituksia maksupalveluntarjoajista, jotka eivät noudata kyseisiä säännöksiä, ja varmistaa, että asianmukaisia, tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia määrätään tarvittaessa. Tämän direktiivin tehokkaan noudattamisen varmistamiseksi jäsenvaltioiden olisi nimettävä toimivaltaiset viranomaiset, jotka noudattavat Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 1093/2010[39] säädettyjä edellytyksiä ja toimivat riippumattomasti suhteessa maksupalveluntarjoajiin. Avoimuuden varmistamiseksi jäsenvaltioiden olisi ilmoitettava komissiolle viranomaiset, jotka on nimetty, ja esitettävä lisäksi selkeä kuvaus tehtävistä, jotka niiden on hoidettava tämän direktiivin nojalla. (74) Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että maksupalveluntarjoajien ja kuluttajien tässä direktiivissä tarkoitettuja oikeuksia ja velvoitteita koskevien riitojen ratkaisemiseksi on olemassa helposti saatavilla oleva ja edullinen tuomioistuimen ulkopuolinen menettely, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kuluttajien oikeutta viedä asia tuomioistuimeen. Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 593/2008[40] säädetään, että kuluttaja ei sovellettavaa lakia koskevien sopimusehtojen perusteella menetä sen valtion lain pakottavien säännösten suojaa, jossa hänen vakinainen asuinpaikkansa on. Tehokkaan ja toimivan riidanratkaisumenettelyn osalta jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että maksupalveluntarjoajat ottavat käyttöön tehokkaan kuluttajien valituksia koskevan menettelyn, jota kuluttajat voivat noudattaa ennen riidan siirtämistä tuomioistuimen ulkopuoliseen menettelyyn tai tuomioistuimen käsiteltäväksi. Valitusmenettelyn olisi sisällettävä lyhyet ja selkeästi määritellyt määräajat, joihin mennessä maksupalveluntarjoajan olisi vastattava valitukseen. (75) Jäsenvaltioiden olisi määritettävä, voisivatko toimilupien myöntämiseen maksulaitoksille nimetyt toimivaltaiset viranomaiset olla toimivaltaisia myös tuomioistuimen ulkopuolisia valitus- ja oikeuskeinoja koskevissa menettelyissä. (76) Tällä direktiivillä ei rajoiteta seurauksiin liittyvien kansallisen lainsäädännön säännösten soveltamista tietojen ilmaisemisessa tai lähettämisessä ilmeneviä puutteita koskevan vastuun osalta. (77) Tällä direktiivillä ei pitäisi rajoittaa maksupalveluiden alv-kohteluun liittyvien Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/112/EY[41] säännösten soveltamista. (78) Oikeusvarmuuden vuoksi on tarkoituksenmukaista tehdä siirtymäjärjestelyitä, jotka mahdollistavat sen, että ennen tämän direktiivin voimaantuloa direktiivin 2007/64/EY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä annetun kansallisen lainsäädännön mukaisen maksulaitostoiminnan aloittaneet henkilöt voivat jatkaa toimintaa kyseisessä jäsenvaltiossa määrätyn ajan. (79) Komissiolle olisi siirrettävä valta hyväksyä säädöksiä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 290 artiklan mukaisesti, kun suositukseen 2003/361/EY tehtävää viittausta mukautetaan kyseisen suosituksen muuttamisen yhteydessä ja kun maksupalveluntarjoajan toteuttamien maksutapahtumien keskimääräistä arvoa, jota käytetään kynnysarvona niiden jäsenvaltioiden tapauksessa, jotka soveltavat mahdollisuutta luopua (osasta) toimilupavaatimuksia pienempien maksulaitosten osalta, muutetaan inflaation ja merkittävän markkinakehityksen vuoksi. On erityisen tärkeää, että komissio asiaa valmistellessaan toteuttaa asianmukaiset kuulemiset, myös asiantuntijatasolla. Komission olisi delegoituja säädöksiä valmistellessaan ja laatiessaan varmistettava, että asianomaiset asiakirjat toimitetaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle yhtäaikaisesti, hyvissä ajoin ja asianmukaisesti. (80) Tämän direktiivin yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi komission olisi voitava tukeutua EPV:n asiantuntemukseen ja tukeen, ja EPV:n tehtävänä olisi oltava laatia ohjeita ja teknisiä sääntelystandardeja maksupalveluihin liittyvistä turvallisuusnäkökohdista ja jäsenvaltioiden välisestä yhteistyöstä, joka koskee palveluiden tarjoamista ja toimiluvan saaneiden maksulaitosten perustamista muissa jäsenvaltioissa. Komissiolle olisi siirrettävä valta hyväksyä kyseiset tekniset sääntelystandardit. Nämä erityistehtävät ovat täysin EPV:n aseman ja vastuiden mukaiset, sellaisina kuin ne määritellään EPV:n perustamisesta annetussa asetuksessa (EU) N:o 1093/2010. (81) Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla saavuttaa tämän direktiivin tavoitetta eli maksupalveluiden sisämarkkinoiden yhdentymisen jatkamista, joka edellyttää useiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiin