Ehdotuksen 1 luvussa vahvistetaan yleiset säännökset, mukaan lukien kohde (1 artikla), ja se, että erityistä huomiota on kiinnitettävä naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan uhreihin, joilla on tavanomaista suurempi riski joutua tällaisen väkivallan kohteeksi (2 artikla). Ehdotuksen soveltamisalaan kuuluvat siinä määritellyt rikokset, naisiin kohdistuva väkivalta tai lähisuhdeväkivalta, sellaisina kuin ne on säädetty rikoksiksi unionin oikeuden tai kansallisen lainsäädännön nojalla (3 artikla). Luvussa esitetään myös direktiivissä käytettyjen keskeisten termien määritelmät (4 artikla).

Ehdotuksen 2 luvussa on säännöksiä rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevista vähimmäissäännöistä, jotka perustuvat SEUT-sopimuksen 83 artiklan 1 kohtaan. Nämä rikokset koskevat tiettyjä naisiin kohdistuvan väkivallan tai lähisuhdeväkivallan muotoja, jotka ovat naisiin kohdistuvaa seksuaalista riistoa tai kyberrikollisuutta. Vaikka nämä rikokset vaikuttavat suhteettoman suuressa määrin naisiin, tässä luvussa mainittuja rikoksia sovelletaan kaikkiin uhreihin, myös miehiin ja muunsukupuolisiin henkilöihin, paitsi raiskausten ja naisten sukuelinten silpomisen osalta. Ne on säädetty rikoksiksi EU:n tasolla vain tapauksissa, joissa ne kohdistuvat naisiin tai lapsiin. Oikeusperustana on SEUT-sopimuksen 83 artiklan 1 kohta, jossa viitataan ainoastaan naisten ja lasten seksuaaliseen hyväksikäyttöön. Luvussa säädetään naisen raiskauksen (5 artikla) ja naisen sukuelinten silpomisen (6 artikla) muodostamien rikosten vähimmäistason yhdenmukaistamisesta. Meneillään olevan digitaalisen muutoksen nopeuden ja verkkoväkivallan lisääntymisen johdosta luvussa säädetään myös tiettyjä kyberrikoksia koskevista vähimmäissäännöistä: intiimin tai manipuloidun materiaalin luvaton jakaminen (7 artikla), verkkoahdistelua koskevat rikokset (8 artikla), verkkohäirintää koskevat rikokset (9 artikla) ja vihaan tai väkivaltaan yllyttäminen verkon kautta (10 artikla). Ehdotuksen 11 artikla sisältää säännöksiä, jotka koskevat yllyttämistä ja avunantoa tällaisiin rikoksiin ja niiden yritystä. Sen 12 artiklassa vahvistetaan 5–11 artiklassa määriteltyihin rikoksiin sovellettavan enimmäisseuraamuksen vähimmäistaso, ja 13 artiklassa määritellään raskauttavat asianhaarat. Ehdotuksen 14 ja 15 artiklaan sisältyvät lainkäyttövaltaa ja vanhentumisaikoja koskevat säännöt.

Ehdotuksen 3 luku koskee kaikkien naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan muotojen uhrien suojelua ja oikeussuojan saatavuutta. Lukua sovelletaan kaikkiin naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan uhreihin. Vaikka tässä ehdotuksessa pääasiassa keskitytään naisiin suhteettoman suuressa määrin vaikuttaviin väkivallan muotoihin, siinä ei suljeta pois miesten tai muunsukupuolisten henkilöiden mahdollisuutta hyötyä uhrien oikeuksista, jos he joutuvat tällaisen väkivallan, kuten lähisuhdeväkivallan, uhreiksi.

Tähän lukuun sisältyy sääntöjä naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan ilmoittamisesta sen varmistamiseksi, että tällaiset rikokset voidaan saattaa helposti oikeuden eteen (16 artikla). Tähän kuuluu tällaisten ilmoitusten nopea käsittely ja rohkaiseminen tällaisista rikoksista ilmoittamiseen esimerkiksi poistamalla joissakin tapauksissa salassapitosääntöjen asettamat esteet, huolehtimalla siitä, että lasten on helppo ilmoittaa rikoksista, ja varmistamalla, että paperittomat henkilöt ja henkilöt, joiden oleskelustatus on epävarma, eivät pelkää ilmoittaa väkivallasta. Viimeksi mainittu näkökohta ei millään tavoin merkitse sitä, että tämän direktiivin nojalla tarjottaisiin oleskelustatus väkivallasta ilmoittaville henkilöille. Ehdotuksen 17 artiklalla varmistetaan, että rikokset tutkitaan tehokkaasti ja niistä nostetaan syyte, että käytettävissä on riittävästi asiantuntemusta ja resursseja ja että raiskausrikoksista nostetaan syyte viran puolesta. Tässä luvussa otetaan käyttöön henkilökohtainen riskinarviointi uhrien suojelu- ja tukitarpeiden tunnistamiseksi (18 ja 19 artikla). Tämä arviointi on ymmärrettävä erottamattomaksi osaksi uhrien oikeuksia koskevan direktiivin mukaista tämänhetkistä henkilökohtaista arviointia, ja se on tarkoitus räätälöidä naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan uhrien erityistarpeisiin. Ehdotuksen 20 artiklassa säädetään velvoitteista varmistaa, että uhrit ohjataan asianmukaisiin tukipalveluihin, esimerkiksi varmistamalla, että tukipalvelut pyrkivät tavoittamaan uhrit ennakoivasti. Tämän artiklan tarkoituksena on myös varmistaa tietosuojasääntöjen noudattaminen. Lisäksi luvussa säädetään, että jäsenvaltioiden on säädettävä välittömistä lähestymiskielloista ja suojelumääräyksistä, joilla varmistetaan uhrien tehokas suojelu (21 artikla). Direktiiviehdotuksen 22 artiklassa säädetään, että rikostutkinnassa ja oikeudenkäynnissä ei oteta huomioon uhrin aiempaa seksuaalista käyttäytymistä koskevia mahdollisia kysymyksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta oikeutta puolustukseen. Tähän lukuun sisältyy myös velvoite antaa lainvalvonta- ja oikeusviranomaisille toimintaohjeita sen varmistamiseksi, että uhreja kohdellaan asianmukaisesti koko oikeudenkäynnin ajan ja että naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ja lähisuhdeväkivaltaa koskevat tapaukset käsitellään asianmukaisesti (23 artikla). Tässä luvussa säädetään myös, että kansallisilla elimillä, kuten tasa-arvoelimillä, on toimivalta esimerkiksi avustaa ja neuvoa naisiin kohdistuvan syrjinnän vakaviksi muodoiksi katsottavien naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan uhreja (24 artikla). Tällaisille elimille annetaan myös asiavaltuus toimia uhrin puolesta rikosoikeudellisissa menettelyissä, jos nämä katsovat sen asianmukaiseksi. Ehdotuksen 25 artiklassa varmistetaan, että verkkoväkivaltarikoksiin liittyvä verkkosisältö poistetaan, ja tarjotaan oikeussuojakeinoja käyttäjille, joihin rikos on vaikuttanut. Uhrin oikeus vaatia korvausta rikoksentekijältä kuuluu 26 artiklan soveltamisalaan.

Ehdotuksen 4 luvussa säädetään uhreille annettavasta tuesta, jota näiden on saatava ennen rikosoikeudenkäyntiä, sen aikana ja asianmukaisen ajan sen jälkeen. Ehdotuksen 27 artiklassa vahvistetaan sellaisiin tukipalveluihin kuuluvat palvelut, järjestelyt ja resurssit, jotka tarjoavat erityistukipalveluja naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan uhreille. Tässä luvussa säädetään lisäksi raiskauskriisikeskuksissa tai seksuaalisen väkivallan uhrien tukikeskuksissa annettavasta täsmällisestä ja välittömästä tuesta (28 artikla) ja erityistuesta naisten sukuelinten silpomisen uhreille (29 artikla). Jäsenvaltioiden olisi myös varmistettava, että työssä tapahtuvan seksuaalisen häirinnän uhrit voivat käyttää työpaikan ulkopuolisia neuvontapalveluja, ja että työnantajien käytettävissä on neuvontaa siitä, miten tällaisiin rikoksiin puututaan asianmukaisesti (30 artikla). Jäsenvaltioiden on perustettava uhreille tarkoitettuja kansallisia puhelinpalveluja ja varmistettava, että ne toimivat koko EU:ssa samalla numerolla (31 artikla). Uhreille on tarjottava erotuksetta erityistä suoja- tai muuta väliaikaismajoitusta sen varmistamiseksi, että heitä autetaan palaamaan itsenäiseen elämään väkivaltakokemuksen jälkeen (32 artikla). Lisäksi jäsenvaltioiden on tarjottava lapsiuhreille asianmukaista suojelua ja tukea ottaen huomioon lapsen etu (33 artikla). Tähän sisältyy turvallisten paikkojen tarjoaminen lapsille näiden tavatessa vanhempaansa, joka on rikoksentekijä ja jolla on tapaamisoikeus (34 artikla). Ehdotuksen 35 artiklassa säädetään riskiryhmiin kuuluviin uhreihin sovellettavista suojatoimista, esimerkiksi siitä, että tuki on helpommin vammaisten uhrien saavutettavissa.

Ehdotuksen 5 luvun säännöksissä keskitytään naisiin kohdistuvan väkivallan ja lähisuhdeväkivallan tehokkaaseen ehkäisemiseen. Tähän sisältyy velvoite järjestää valistuskampanjoita ja tutkimus- ja koulutusohjelmia sekä jakaa laajasti asiaa koskevaa tietoa (36 artikla). Ammattihenkilöiden, jotka kaikkein todennäköisimmin joutuvat tekemisiin uhrien kanssa, on saatava koulutusta ja kohdennettua tietoa. Tarkoituksena on varmistaa, että tällaiset ammattihenkilöt voivat reagoida asianmukaisella tavalla ja tunnistaa väkivaltatapaukset ja että vastuujärjestöt voivat koordinoida toimiaan tehokkaasti (37 artikla). Ehdotuksen 38 artiklassa säädetään interventio-ohjelmista, joihin voivat halutessaan osallistua myös henkilöt, jotka pelkäävät tekevänsä tällaisia rikoksia.

Ehdotuksen 6 luvussa on sääntöjä, jotka koskevat naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ja lähisuhdeväkivaltaa koskevien jäsenvaltioiden kansallisten toimintapolitiikkojen koordinointia, mutta myös säännöksiä EU:n tason koordinoinnista. Jotta voidaan virtaviivaistaa kansallisia toimintapolitiikkoja ja varmistaa tehokas monitasoinen reagointi tämäntyyppiseen väkivaltaan, 39 artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot nimeävät tai perustavat virallisen elimen koordinoimaan ja valvomaan asiaa koskevia toimintapolitiikkoja. Tätä täydentää 40 artiklassa asetettava velvoite varmistaa uhrien tukemiseen osallistuvien kaikkien virastojen tehokas keskinäinen koordinointi ja yhteistyö. Keskeisiä toimijoita uhrien tukemisessa ja väkivallan ehkäisemisessä ovat kansalaisjärjestöt. Ehdotuksen 41 artiklan mukaan jäsenvaltioiden olisi tehtävä yhteistyötä kansalaisjärjestöjen kanssa ja kuultava niitä asiaa koskevista toimintapolitiikoista. Sen varmistamiseksi, että tässä ehdotuksessa määriteltyyn verkkoväkivaltaan puututaan asianmukaisesti, jäsenvaltioiden on helpotettava välityspalvelujen tarjoajien itsesääntelytoimenpiteiden toteuttamista (42 artikla). Ehdotuksen 43 artiklan tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä parhaiden käytäntöjen vaihdon varmistamiseksi, ja sen tavoitteena on panna direktiivi täytäntöön mahdollisimman tehokkaasti. Laadittaessa naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ja lähisuhdeväkivaltaa koskevia asianmukaisia toimintapolitiikkoja olennaisen tärkeässä asemassa ovat tiedonkeruu ja tutkimus. Jotta voidaan varmistaa vertailukelpoisten tietojen saatavuus EU:n tasolla, 44 artiklassa säädetään kaikkia jäsenvaltioita koskevista tiedonkeruun säännöistä. Kun otetaan huomioon EIGEn asiantuntemus ja alalla parhaillaan tekemä työ, sen on tuettava jäsenvaltioita yhteisten menetelmien kehittämisessä ja tiedonkeruussa.

Ehdotuksen 7 luku sisältää direktiivin loppusäännökset. Ehdotuksen 45 artiklalla muutetaan lasten seksuaalista hyväksikäyttöä koskevaa direktiiviä yhdenmukaisuuden varmistamiseksi lisäämällä siihen seksuaalista tunkeutumista koskeva rikos ja selventämällä, että olosuhteet, joissa seksuaalista itsemääräämisoikeutta koskevan suojaikärajan saavuttanut lapsi ei voi pätevästi antaa suostumustaan, sisältävät ehdotuksen 5 artiklassa tarkoitetut olosuhteet. Ehdotuksen 46 artikla koskee suojelun tasoa ja 47 artikla jäsenvaltioiden raportointivelvollisuuksia. Ehdotuksen 48 artiklassa selvennetään suhdetta muihin direktiiveihin, ja siihen sisältyy lausekkeita, joiden mukaan direktiivi ei vaikuta tiettyjen muiden säädösten soveltamiseen. Tässä artiklassa selvennetään, että säännöksiä sovelletaan uhrien oikeuksia koskevan direktiivin, ihmiskaupan vastaisen direktiivin, lasten seksuaalista hyväksikäyttöä koskevan direktiivin ja [digipalvelusäädösehdotuksen] säännösten lisäksi. Tämä tarkoittaa sitä, että uhrien olisi voitava hyötyä kaikkien heihin sovellettavien direktiivien tarjoamasta suojasta. Ehdotuksen 49 artikla sisältää taannehtivuuskiellon. Ehdotuksen 50 artikla sisältää säännökset direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä. Ehdotuksen 51 artiklassa säädetään, milloin direktiivi tulee voimaan, ja 52 artiklassa säädetään, kenelle se on osoitettu.