Ehdotetussa 243 b artiklassa ei viitata maksunsaajan ja maksajan sijoittautumispaikkaan, pysyvään osoitteeseen tai tavanomaiseen asuinpaikkaan. Maksupalveluntarjoajat ovat tavaroita ja palveluja myyvien verovelvollisten ja näiden tavaroiden ja palvelujen kuluttajien välisen sopimussuhteen kannalta kolmansia osapuolia. Tämän vuoksi tiedot, joita maksupalveluntarjoajilla on maksupalveluja suorittaessaan saatavillaan, eivät välttämättä vastaa niitä tietoja, joita varovelvollisilla on käytössään asiakkaistaan taikka tietoja, jotka tarvitaan verotettavan maksutapahtuman paikan määrittämiseksi. Ainoastaan sijainti käynnistää maksupalveluntarjoajia koskevan 243 b artiklan mukaisen tietojen säilyttämisvelvoitteen.

Ehdotuksessa olevassa 243 c artiklassa vahvistetaan säännöt, joilla määritetään maksunsaajien ja maksajien sijainti ( ks. jäljempänä).

Jotta voidaan ottaa huomioon vain taloudelliseen toimintaan mahdollisesti liittyvät maksut (eli pois lukien rajatylittävät varojen siirrot yksityisissä tarkoituksissa), maksunsaajan vastaanottamille rajatylittäville maksuille asetetaan lukumäärällinen yläraja. Vasta, kun tietyn maksunsaajan vastaanottamien maksujen kokonaismäärä ylittää 25 maksun enimmäismäärän kalenterivuoden neljänneksellä (joka on myös maksupalveluntarjoajien raportointikausi), maksupalveluntarjoajan on pidettävä kyseistä maksunsaajaa koskevat tiedot veroviranomaisten saatavilla. Enimmäismäärästä päätettiin ottamalla huomioon verkko-ostotilausten keskimääräinen arvo 95 euroa. Jos tämän suuruisia maksutapahtumia on vuodessa 100, myynnin arvo on lähes 10 000 euroa, mikä voi jo johtaa alv-velvoitteisiin jäsenvaltioissa. Sama määrä vastaa myös verkkokaupan alv-direktiivissä säädettyä 10 000 euron kynnysarvoa EU:n sisäisissä luovutuksissa.

Maksupalvelun tarjoajan olisi säilytettävä tiedot kaksi vuotta. Tämä tietojen säilytysaika on oikeasuhteinen, kun otetaan huomioon kyseeseen tulevien tietojen valtava määrä, arkaluonteisuus tietosuojan kannalta sekä aika, jonka veroviranomaiset tarvitsevat alv-petosten toteamiseen.

Ehdotuksessa esitetään myös uutta 243 c artiklaa. Siinä viitataan sääntöihin, joita maksupalveluntarjoajien on sovellettava määrittäessään maksajien ja maksunsaajien sijaintia, kuten edellä on mainittu. Kyseisessä 243 c artiklassa ei säädetä verotuspaikan määrittämistä koskevista säännöistä, mutta siinä vahvistetaan säännöt maksunsaajan ja maksajien sijainnin määrittämiseksi, jotta voidaan soveltaa alv-direktiivin 243 b artiklan mukaista tietojen kirjaamista koskevaa velvoitetta.

Uusi 243 c artikla ei myöskään tarkoita, että maksajan sijainnin määrittämiseen käytetyt tiedot olisi toimitettava veroviranomaisille. Tämä tieto jää maksupalveluntarjoajalle.

Artiklan 1 kohdan mukaan maksajan sijaintipaikan katsotaan olevan jäsenvaltiossa, joka ilmoitetaan maksajan tilitunnisteella. Yhtenäisestä euromaksualueesta annetulla asetuksella otetaan käyttöön kansainvälinen tilinumero IBAN, joka on yksittäisen maksutilin tunniste jäsenvaltiossa. Jos maksu suoritetaan sellaisen maksupalveluntarjoajan välityksellä, joka ei kuulu yhtenäistä euromaksualuetta koskevan asetuksen (joka koskee vain euromääräisiä tilisiirtoja ja suoraveloituksia) soveltamisalaan, maksajan sijainti voidaan ilmoittaa maksajan maksutilin muilla tunnisteilla.

Lisäksi on olemassa maksutapahtumia (rahansiirtoja), joissa varat siirretään maksunsaajalle ilman maksajan nimissä olevaa maksutiliä. Tällaisessa tapauksessa maksajan sijaintipaikan katsotaan olevan jäsenvaltiossa, joka ilmoitetaan maksajan puolesta toimivan maksupalveluntarjoajan tunnisteella.

Artiklan 2 kohdan mukaan maksunsaajan (varojen vastaanottajan) sijaintipaikan katsotaan olevan jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa, joka ilmoitetaan sen maksutilin tunnisteella, jolle varat on siirretty. Jos varoja ei ole siirretty millekään maksutilille, maksunsaajan sijaintipaikan katsotaan olevan jäsenvaltiossa, kolmannessa maassa tai kolmannella alueella, joka ilmoitetaan maksunsaajan puolesta toimivan maksupalveluntarjoajan tunnisteella.

Tiedoista, jotka 243 b artiklassa tarkoitettujen maksupalveluntarjoajien on säilytettävä, säädetään yksityiskohtaisesti 243 d artiklassa. Näihin on sisällyttävä tietoja, joiden avulla voidaan tunnistaa tiedoista kirjaa pitävä maksupalveluntarjoaja, tiedot maksunsaajan tunnistamiseksi sekä tiedot maksunsaajan saamista maksuista. Maksajien tunnistetietojen säilyttäminen ei sisälly maksupalveluntarjoajien velvollisuuteen pitää kirjaa tiedoista, koska se ei ole tarpeen petosten havaitsemiseksi. Maksupalveluntarjoajat eivät myöskään aina ole tietoisia siitä, ovatko maksajat verovelvollisia vai ainoastaan yksityisiä kuluttajia. Siksi esitetään, että kun 25 maksun kynnysarvo vuosineljännekseltä ylittyy, maksupalveluntarjoajien on säilytettävä tiedot kaikista tietyn maksunsaajan saamista maksuista erottelematta kuluttajilta tai verovelvollisilta saatuja maksuja. Jäsenvaltioiden veroviranomaisten on tehtävä tämä erottelu analysoidessaan tietoja.

Maksupalveluntarjoajien on tarvittaessa pidettävä kirjaa maksunsaajan alv- tai verotunnisteista. Jäsenvaltioiden veroviranomaiset tarvitsevat alv-tunnisteita (kansalliset tai arvonlisäveron erityisjärjestelmän tunnisteet) voidakseen tunnistaa arvonlisäveroverovelvolliset ja tarkistaa näiden maksutiedot suhteessa alv-järjestelmän tai arvonlisäveron erityisjärjestelmän ilmoituksiin ja maksuihin. Maksunsaajan alv-tunniste ei välttämättä ole maksupalveluntarjoajien saatavilla (joko koska maksunsaajalla ei ole alv-tunnistetta tai koska maksunsaajalla on alv-tunniste, mutta se ei ilmoita sitä maksupalveluntarjoajalle). Jos maksupalveluntarjoajan saatavilla ei ole alv-tunnistetta, veroviranomaisten on aloitettava tarvittavat menettelyt (kotimaassa tai hallinnollisella yhteistyöllä) selvittääkseen, toimiiko kyseessä olevan maksunsaajan takana verovelvollinen, ja arvioidakseen, liittyykö asiaan alv-vastuita.

Lisäksi maksupalveluntarjoajien on säilytettävä itse maksutapahtumaa koskevat tiedot, kuten maksun määrä, valuutta, päivämäärä, maksun alkuperä ja tiedot mahdollisesta maksunpalautuksesta.