Alueiden komitean lausunto aiheesta "Ehdotus: Neuvoston asetus (EY) annettu Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen"

(1999/C 93/02)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle Agenda 2000:n lainsäädäntöehdotuksia koskevasta kokonaiskatsauksesta,

ottaa huomioon asiakirjan "Ehdotus: neuvoston asetus (EY) N:o annettu Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen" KOM(1998) 158 lopull. 98/0102 CNS (),

ottaa huomioon komission 18. maaliskuuta 1998 ja neuvoston 4. kesäkuuta 1998 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 198 c artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto,

ottaa huomioon työvaliokunnan 13. toukokuuta 1998 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 2:n "Maatalous Maaseudun kehittäminen Kalatalous" tehtäväksi,

ottaa huomioon lausuntonsa (CdR 389/96 fin) () aiheesta "Maaseudun kehittämispolitiikka",

ottaa huomioon valiokunta 2:n 10. joulukuuta 1998 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 308/98 rev.), jonka esittelijät olivat Robert Savy ja Constance Hanniffy, ja

katsoo, että perustamissopimuksen 2 artikla asettaa Euroopan yhteisön päämääräksi "edistää taloudellisen toiminnan sopusointuista, tasapainoista ja kestävää kehitystä koko yhteisössä, työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkeaa tasoa sekä taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta " ja että näihin tavoitteisiin on lisätty Amsterdamin sopimuksen 7 d artiklaan alueellinen yhteenkuuluvuus, joka on alueiden komitean kannalta erityisen tärkeä,

katsoo, että perustamissopimuksen mukaan yhtenäismarkkinat, yhteinen raha ja yhteiset politiikat ovat vain keinoja näiden päämäärien saavuttamiseksi,

katsoo, että perustamissopimuksen 33 artiklassa (ent. 39 artiklassa) asetetaan YMP:n tavoitteeksi markkinoiden vapauttamisen, tarvikkeiden saatavuuden varmistamisen ja kohtuullisten kuluttajahintojen takaamisen rinnalle pyrkimys siihen, että "tuotannontekijöitä, varsinkin työvoimaa, hyödynnetään parhaalla mahdollisella tavalla" sekä tarve "taata näin maatalousväestölle kohtuullinen elintaso" ja ottaa huomioon "maatalouselinkeinon erityisluonne, joka johtuu maatalouden yhteiskunnallisesta rakenteesta sekä eri maatalousalueiden välisistä rakenteellisista eroista ja luonnonolojen eroista",

katsoo, samoin kuin Euroopan parlamentti, että "ensimmäinen ja tärkeä tavoite YMP:n uudistamisessa Agenda 2000:n puitteissa on vahvistaa maanviljelyn eurooppalaista mallia, joka perustuu toisaalta maatalouden taloudellisen toiminnan yhteensovittamiseen sen ympäristönsuojelullisen, yhteiskunnallisen ja aluesuunnitteluun liittyvän tehtävän kanssa ja toisaalta alueellisen perustuotannon turvaamisen ja korkeampia elintarviketeollisuuden normeja käyttävän tuotannon toteuttamisen kanssa" ja että uudessa YMP:ssä "toiminnan on keskityttävä kokonaisvaltaiseen suoritukseen ja kestävään kehitykseen" ja että näissä yleisissä puitteissa "kilpailukyky ei saa syntyä yksinomaan alkutuotteiden hintoja alentamalla sen on synnyttävä yhä suuremmassa määrin siitä, että tuotetaan sellaisia tavaroita ja palveluja, joilla vastataan yhteiskunnassamme vallitsevaan uuteen kysyntään" (),

katsoo, samoin kuin Luxemburgissa (joulukuussa 1997) kokoontunut Eurooppa-neuvosto, että monimuotoista maataloutta on voitava harjoittaa koko Euroopan alueella, myös alueilla, joilla on erityisongelmia,

katsoo, että EMOTR:n tuesta maaseudun kehittämiseen annettua asetusehdotusta on tarkasteltava suhteessa huolenaiheisiin, jotka käyvät ilmi Euroopan unionin perustamissopimuksesta ja joita parlamentti ja neuvosto ovat esittäneet,

hyväksyi 13. 14. tammikuuta 1999 pitämässään 27. täysistunnossa (tammikuun 14. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon.

1. Yleistä

1.1. Maaseudun kehittämistä koskevan asetusehdotuksen yleiset vaikuttimet sekä perusteluissa ja johdanto-osassa esitetyt huolenaiheet viittaavat siihen, että Euroopan unionin taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta on parannettava. Tämä on kiistämätön edistysaskel kohti entistä yhtenäisempää maaseudun kehittämispolitiikkaa, joka on syytä hyväksyä (1.2). Sen sijaan ehdotuksen sisältämien säännösten tarkastelu saa pohtimaan, pystytäänkö niillä täyttämään uudelle yhteiselle maatalouspolitiikalle asetetut tavoitteet (1.3). Toivottavaa on, että pohdintoja laajennetaan ja mietitään, millaista Euroopan alueelle sopivan kokonaisvaltaisen maaseudun kehittämispolitiikan tulisi olla (1.4).

1.2. Yhtenäisen maaseudun kehittämispolitiikan alku

1.2.1. Alueiden komitea ilmaisee tyytyväisyytensä perusteluissa ja varsinaisen asetusehdotuksen johdanto-osassa esitettyihin tavoitteisiin ja periaatteisiin. Komitea suhtautuu erityisen myönteisesti seuraaviin näkökohtiin:

On valittu sellainen kokonaisvaltainen ja yhtenäinen maaseudun kehittämispolitiikka, jonka tarkoituksena on täydentää markkinoiden hallintaa. Lisäksi maatalousmenoja suunnataan entistä enemmän kehittämistoimintaan ja ympäristönsuojeluun.

Tavoite 1 ja 2 -alueiden yhdennettyihin kehittämisohjelmiin sisällytetään maaseudun kehittämistoimia. Muilla alueilla nämä toimet täydentävät markkinapolitiikkaa.

Politiikan toteuttamisessa korostetaan läheisyysperiaatetta.

Painotetaan maatalouden ympäristötavoitteiden täyttämistä ja kannustetaan käyttämään viljelymenetelmiä, jotka säästävät ympäristöä, luonnonvaroja ja maisemaa.

Korostetaan ajatusta, jonka mukaan maaseudun kehittämisen tulee perustua osittain muihin kuin maatalousalan toimiin ja palveluihin. Näin voidaan vähentää maaseudun väestökatoa sekä taloudellista ja sosiaalista taantumista.

1.2.2. Agenda 2000:ssa YMP:n uudistuksen ja rakennerahastojen uudistuksen välille luotu yhteys tulee hyväksyä. Alueiden tulevaisuus ja siten myös unionin alueellinen yhteenkuuluvuus riippuvat sekä YMP:n seurauksista että yhteisön aluepoliittisista toimista. Onkin tarpeen koordinoida YMP:iin ja EMOTR:iin kuuluvat sekä rakennerahastojen uuden tavoitteen 2 yhteydessä toteutettavat maaseudun kehittämistoimet.

1.2.3. Maaseudun kehittämistä koskevasta asetusehdotuksesta käy hyvin ilmi, että maataloutta ja maaseutua on kehitettävä yhteisesti. Komission jäsen Franz Fischler korosti tätä yhteyttä Corkissa (marraskuussa 1996) järjestetyssä konferenssissa pitämässään puheessa: "Toimintamme on ulotuttava laajemmalle kuin yksinomaan maatalouteen liittyviin toimiin. Muiden kuin maatalousalan työpaikkojen luomisen, perusrakenteiden ja palveluiden parantamisen sekä ympäristön kohentamiseen tähtäävien ponnistelujen lisäämisen tulee loogisesti katsoen kuulua kaikkeen maaseudun kehittämispolitiikkaan." Alueen hyvinvointi perustuu sen kehityksen yhtenäiseen lähestymistapaan, joka yhdistää maatalouden, talouden monipuolistamisen, luonnonvarojen hallinnan, yleishyödyllisten palveluiden säilyttämisen sekä kulttuurin, matkailun ja vapaa-ajan toiminnan edistämisen. On hyvä, että maaseudun kehittämistoimet yhdistetään tässä hengessä yhtenäisen kehittämisen ohjelmiin alueilla, jotka kuuluvat aluepolitiikan tavoitteisiin 1 ja 2 (38 artikla).

1.2.4. Samoin on kannatettava tapaa, jolla asetusehdotuksessa jo sen 1 artiklan 1 kohdasta lähtien vahvistetaan "kestävään maaseudun kehittämiseen" myönnettävän yhteisötuen kehys. Monissa tekstin säännöksissä painotetaan perustellusti pyrkimystä edistää maataloutta, jolla on merkittävä luonnonarvo ja joka on ympäristövaatimusten mukaista.

1.2.5. Alueiden komitea kannattaa täysin asetettuja tavoitteita. Koko unionin alueella on suosittava elävää maaseutuympäristöä eli ympäristöä, jolla on maa- tai metsätaloustoimintaa ja jonka väestö on säilynyt maatalousalan ja muiden alojen (teollisuus, käsiteollisuus, matkailu, palvelut) työpaikkojen ansiosta, jossa harjoitetaan ympäristöä säästävää viljelyä ja jolla on korkealaatuiset maataloustuotteet, jotka puolestaan takaavat kuluttajille elintarviketurvallisuuden ja luovat lisäarvoa markkinoille. Tämä vastaa maaseudun kehittämistä koskevan Corkin julistuksen henkeä. Kun mietitään, vastaavatko ehdotetut toimet kyseisiä pyrkimyksiä, on tunnustettava, että asia herättää kysymyksiä ja jopa levottomuutta.

1.3. Riittämättömät keinot toivottujen tavoitteiden saavuttamiseksi

1.3.1. Maaseudun kehittämistä koskevaa ehdotusta on käsiteltävä Agenda 2000:n ja YMP:n uudistuksen yhteydessä. Eniten huolestusta herättää se, että YMP:n uudistusehdotuksessa esitetään hyvin erilaisten alojen, tuotannonalueiden ja alueiden ongelmiin yhtä ainoaa ratkaisua eli hintojen alentamista. On selvää, että YMP:n tavoite on ennen kaikkea kaupallinen: aivan kuin koko unionin alueesta voisi tulla hintoja laskemalla maailmanlaajuisesti kilpailukykyinen kaikilla tuotannon aloilla. Tämä on tietenkin mahdollista tietyillä aloilla. Monilla muilla aloilla (erityisesti maito- ja naudanliha-ala) ero maailmanmarkkinahintoihin on liian suuri, jotta suunnitellut hinnanalennukset tekisivät niistä kilpailukykyisiä. Hintojen alentamiseen liittyvien suorien tukien jatkuvuudesta ei ole kuitenkaan takeita. EMOTR:n tukiohjelma maaseudun kehittämiseen on vaatimaton eikä se voi nykytilassaan muodostaa uskottavaa vastavoimaa YMP:n liberaalille suuntaukselle. Maailmanmarkkinoille suuntautumisen ja monitoimintaisen maatalouden säilyttämisen välistä tasapainoa ei ole vielä löydetty. Vaikuttaa siltä, että uudistuksen suunnittelijoiden mielestä on olemassa vain kahdenlaista maataloutta, joista toinen suuntautuu maailmanlaajuiseen kauppaan ja toinen selviytyy korvauksilla, joita se saa julkisista varoista palveluksistaan työllisyyden ja ympäristönhuollon aloilla. Yleensä lähtökohtana pidettävä eurooppalaisen maatalouden malli sisältää kuitenkin myös ellei jopa pääasiassa alueille juurtuneen "laadukkaan" maatalouden (biologinen viljely, laatumerkit jne.), jolla on tuotteidensa laadukkuuden ansioista pääsy niille markkinoiden osa-alueille, jotka tuottavat lisäarvoa. On pelättävissä, että uusi YMP ei anna mahdollisuuksia tällaiselle maataloudelle. Maaseudun kehittämistä koskeva muutosehdotus osoittautuu tältä kannalta monilta kohdin riittämättömäksi.

1.3.2. Jotta voidaan tasoittaa riskejä, joita uusi YMP aiheuttaa tietyille jo nyt epäedullisessa asemassa oleville alueille, maatalouspolitiikan käyttöön tulee asettaa riittävästi varoja. Tietyt alueet, jotka kuuluivat aiemmin 5b-tavoitteen piiriin, kuuluvat nykyisin useimmiten uuden tavoitteen 2 piiriin. Tällä hetkellä ei kuitenkaan vielä tiedetä, kuinka suuri osa varoista menee maaseudun hyväksi ja kuinka paljon kriisissä oleville kaupunkialueille, teollisuuden rakennetta muuttaville alueille ja kalatalouteen. Se, mitä tällä hetkellä tiedetään varoista, jotka EMOTR:sta voitaisiin myöntää maaseudun kehittämiseen, antaa aiheen pelätä, ettei niillä kyetä vastaamaan haasteeseen. Tämän vuoksi ministerineuvoston tulee luoda tarvittavat rahoitusvälineet maaseutupolitiikan kehityksen takaamiseksi.

1.3.3. Lisäksi ei ole varmaa, että maaseudun kehittämistä koskevaan asetusehdotukseen sisältyvien toimien päätavoitteena on aktiivisen maaseutuelämän säilyttäminen koko Euroopan alueella. Huoli kilpailukyvystä heijastuu maatilojen "taloudellisen elinkelpoisuuden" käsitteestä. Asetusehdotuksessa viitataan tähän käsitteeseen jatkuvasti, mutta sitä ei määritellä. Nuoria viljelijöitä tuetaan (8 artikla), jos tila on "todistettavasti taloudellisesti elinkelpoinen". Maanviljelijöiden siirtymistä varhaiseläkkeelle avustetaan, jotta heidän työtään jatkamaan tulisi viljelijöitä, "jotka pystyvät parantamaan säilyvien maatilojen taloudellista elinkelpoisuutta" (10 artikla). Investointituki (5 artikla) on rajoitettu tiloille, "jotka ovat todistettavasti elinkelpoisia". Maataloustuotteiden jalostamista ja kaupan pitämistä helpottavia tukia (24 artikla) myönnetään vain yrityksille, "joiden taloudellinen elinkelpoisuus on todistettavissa". Taloudellinen elinkelpoisuus voidaan ymmärtää useilla tavoin. Jos sitä mitataan yksinomaan suurtuotannon maailmanmarkkinahintojen perusteella, siihen ei sisällytetä maaseudun kehittämispolitiikka ja siinä luovutaan Euroopan alueellisesta yhdenmukaisuudesta. Mutta jos elinkelpoisuuden arvioinnissa otetaan huomioon se, miten maatila tai yritys vaikuttaa alueen sosiaaliseen tasapainoon ja tietyn tuotannonalan asemaan markkinoiden yksittäisellä osa-alueella, eurooppalaisen maatalouden mallilla on eloonjäämismahdollisuus. On valittava näistä kahdesta käsityksestä pitäen mielessä, että ensimmäinen niistä on todennäköisin ja toinen vastaa puolestaan parhaiten asetettuja tavoitteita.

1.3.4. Vaikuttaa siltä, että asetusehdotuksen säännöksissä ei painoteta riittävästi sitä maaseudun kehittämisen yhdennettyä käsitystä, jota komission jäsen Fischler puolusti Corkin konferenssissa. Fischlerin mukaan maaseudun elämä ei rajoitu maataloustoimintaan ja hän suositti, että samanaikaisesti käsitellään maatalouden, käsiteollisuuden, maaseudun kaupankäynnin, julkisten palveluiden, matkailun jne. kehittämistä. Ehdotuksessa tyydytään käsittelemään pääasiassa maa- ja metsätaloutta. Asetusehdotuksen 2 osaston "Maaseudun kehittämistoimenpiteet" yhdeksästä luvusta kahdeksan käsittelee yksinomaan maataloustoimintaa: maatilainvestoinnit (1 luku), nuorten viljelijöiden toiminnan aloittaminen (2 luku), maanviljelijöiden koulutus (3 luku), maanviljelijöiden varhaiseläke (4 luku), epäsuotuisten alueiden viljelijöille myönnettävä tuki (5 luku), maatalouden ympäristöohjelma (6 luku), maataloustuotteiden jalostuksen ja kaupan pitämisen parantaminen (7 luku) ja metsätalous (8 luku). Vasta maaseutualueiden sopeuttamisen ja kehittämisen edistämiseen liittyvässä 9 luvussa esitetyn kahdentoista toimenpiteen joukossa käsitellään aiheita, jotka eivät kuulu yksinomaan maatalousalaan: kylien kunnostaminen ja kehittäminen, maaseudun perusrakenteiden parantaminen, matkailu- ja käsityöläiselinkeinojen kannustaminen sekä uudet rahoitusjärjestelyt. Mikäli maaseudun kehittämisen maatalousulottuvuuteen asetusehdotuksessa uhrattu tila heijastelee sitä, millainen asema sille aiotaan antaa toteuttavissa politiikoissa, on syytä olla huolissaan.

1.3.5. Asetusehdotuksessa käsitellään hyvin niukkasanaisesti kehitysohjelmien laadintaan ja toimeenpanoon liittyvän, alue- ja paikallisviranomaisten kanssa toteutettavan kumppanuuden luonnetta. Aluepolitiikan tavoitteiden 1 ja 2 alueilla sovelletaan ilman muuta rakennerahastojen sääntöjä. Muuten 39 artiklassa tyydytään toteamaan, että "maaseudun kehittämissuunnitelmat on laadittava sopivimmaksi katsotulla maantieteellisellä tasolla". Täsmällisyyden puute on valitettavaa. Olisi ilman muuta mainittava selkeästi, että aluetaso on asiaankuuluva silloin, kun arvioidaan politiikan vaikutusta alueen yhteenkuuluvuuteen ja että tämän saman tason viranomaiset ovat jäsenvaltion ja komission luontevia kumppaneita aluesuunnittelupolitiikkaa laadittaessa ja toteutettaessa tiiviissä yhteistyössä alue- ja paikallisyhteisöjen ja muiden alueellisten kumppanuuksien osapuolten kanssa.

1.3.6. Asetusehdotus ei nykymuodossaan vastaa YMP:n uudistuksen herättämiin kysymyksiin. Hintojen laskemisen seurauksia kullekin alueelle ei tunneta tarkkaan ja toimenpiteen todellisista tavoitteista sekä oikeus- ja rahoitusvälineistä vallitsee epätietoisuus. Näin ollen ei voida odottaa, että maaseudun kehittämispolitiikka muodostaa riittävän vastavoiman riskeille, jota maailmanmarkkinoille suuntautuminen tuo mukanaan.

Uuden YMP:n vaikutukset ovat hyvin erilaisia tuotannonalasta ja alueesta riippuen. Ennen kuin YMP:n uudet säännöt vahvistetaan, niiden ennakoitavista vaikutuksista kunkin alueen tasolla tulisi tehdä tutkimus yhdessä jäsenvaltioiden sekä alue- ja paikallisviranomaisten kanssa, sillä unionin alueellinen yhteenkuuluvuus toteutuu alueiden tasolla. Mikäli suunnitellun yhteisen maatalouspolitiikan vaikutusten ennakkotuntemusta syvennettäisiin, sen haittoja voitaisiin epäilemättä vähentää ja samalla maaseudun kehittämispolitiikka saisi sisällön, joka soveltuisi entistä paremmin todellisiin ongelmiin. Kunkin alueen etujen puolustaminen ei tarkoita yksityisen edun ja Euroopan unionin yleisen edun vastakkainasettelua. Alueiden etujen puolustaminen on välttämätöntä Euroopan alueelliselle yhteenkuuluvuudelle, ja sen takia se on syytä ottaa huomioon.

1.4. Kokonaisvaltainen lähestymistapa maaseudun kehittämiseen

1.4.1. Maaseudun kehittämispolitiikan yksi tärkeimmistä tulevaisuuden ongelmista on, miten sitä voidaan yhtenäistää. YMP:n uudistuksessa tietyistä maaseutualueista on vaarassa tulla uhanalaisempia kuin vuoden 1992 uudistuksen jälkeen. Perinteisiä tuotantovaihtoehtoja ollaan tiettävästi rajoittamassa, joten vaikuttaa siltä, että yhä suurempi osa maatiloille myönnettävistä avustuksista ei ole enää sidoksissa tuotantoon, vaan niitä ohjataan ennemminkin maaseutualueiden monitoimisuuden tukemiseen. Tämän toimenpiteen tulisi ylläpitää kyseisten alueiden tulotasoa, mutta maatalouden asema kehitystoimena on vaarassa kärsiä. Tulotuen ja kehittämisen välinen tasapaino on maaseutualueiden elinkelpoisuuden lisäämisen kannalta merkittävä ongelma. Toimien, joilla pyritään tukemaan tuotannon laajentamista tai lisäämistä, katsottaisiin näin olevan luonteeltaan kehitystä eteenpäin vieviä, sillä ne lisäisivät sellaisenaan taloudellista hyvinvointia.

Muu kuin maanviljelyyn liittyvä toiminta on yhä useamman maanviljelijän toimeentulon varmistamisen ja siten maaseudun vakauttamisen kannalta entistä tärkeämpää. Osittain tai täysin tuotannosta riippumattomien tulotukien vaarana on kuitenkin, että rakennekehitys pysähtyy ja joutuu ristiriitaan muiden, maatalouden kehittämiseen tai monipuolistamiseen tähtäävien politiikkojen kanssa. Jos maataloudesta halutaan tehdä itsenäinen, tarvittaisiin ehkä entistä enemmän suurtiloja ja vähemmän maanviljelijöitä. Mikäli taas halutaan yleisesti tiivistää maatalouden yhteyttä maaseudun talouteen, maatalouden alalla on harjoitettava myös muuta toimintaa. Mitä enemmän maataloustoiminta monipuolistuu, sitä enemmän se voi vaikuttaa paikalliseen kehitykseen tuomalla lisäarvoa ja luomalla työpaikkoja.

Maaseutualueiden kehittäminen ja niiden väestön vakiinnuttaminen edellyttävät toimintalinjojen laajentamista maatalouden ulkopuolelle ja maaseudun kehittämismuotojen monipuolistamista. Jos on todella tartuttava kaikkiin tilaisuuksiin maataloustoiminnan monipuolistamiseksi, mahdollisuudet lisäarvon ja työpaikkojen luomiseen maaseudulla ovat kuitenkin suuremmat maatalouden ulkopuoleisessa taloudessa kuin itse maataloudessa. Kuten tähänkin saakka tulisi muuhun kuin maatalouteen liittyvät toimet rahoittaa Euroopan aluekehitysrahastosta ja Euroopan sosiaalirahastosta.

1.4.2. Maaseudun kehittämisen ja sille annettavan tuen luonnetta koskevasta kysymyksestä on esitettävä tiettyjä huomioita. Maatilojen määrän väheneminen ja monien syrjäytyneiden alueiden väestökato vaikuttaa väistämättömältä. Suuntaus riippuu kyseisten alueiden käytössä olevien varojen tasosta ja laadusta ja se saa lisävauhtia markkinoiden kehityksestä, maailmanlaajuistumisesta sekä teknisestä ja sosiaalisesta muutoksesta. On myös luultavaa, että tämä kehityskulku jatkuu ja saattaa jopa voimistua seuraavan rahoitusnäkymäkauden aikana. Uudistetut rakennerahastot eivät mitenkään voi pysäyttää tätä prosessia. Maatalouden tukeminen tänä vaikeana ylimenokautena onkin entistä tarpeellisempaa, jotta rakennemuutos voidaan puskuroida yhteiskunnallisesti kestäväksi odotettaessa, että yhtenäinen maatalouden kehittämispolitiikka alkaa lieventää alueiden välisiä eroja.

1.4.3. Onkin selvää, että monilla maaseutualueilla ja erityisesti pahiten syrjään jääneillä maaseutualueilla yksinomaan maanviljelijöiden tukeminen viljelijänä ja/tai maaseudun yrittäjänä ei takaa kyseisten alueiden elinkelpoisuutta. Näin ollen on pohdittava, mihin ja ketä kohtaan maaseutualueilla suunnataan huolenpito ja kiinnostus. Katsotaanko maaseutusektorin kattavan kaikki ne, jotka asuvat kyseisillä alueilla ja mikäli näin on, kuinka hyvin tunnemme muun kuin maatalousväestön yhteiskunnallis-taloudelliset piirteet ja väestörakenteen? Tiedämmekö, missä määrin maaseudun aktiiviväestö ja maatalouden elintarvikesektori ovat toisistaan riippuvaisia ja miten laaja on niiden vuorovaikutus? Tunnemmeko tämän vuorovaikutussuhteen osatekijät? Mitkä tekijät vaikuttavat maaseutuväestön ja koko aktiiviväestön muutoksiin ja miten näitä tekijöitä tulee painottaa? Yleisesti ottaen tiedämme, että maaseudulla tapahtuvaan sopeutumiseen vaikuttaa useita tekijöitä, jotka voidaan jakaa kahteen kategoriaan. Ensimmäinen liittyy maatalouden ja elintarviketeollisuuden rakennemuutokseen. Toinen muodostuu tekijöistä, jotka vaikuttavat muiden kuin maatalouselinkeinojen rakennemuutokseen. Käytännössä monet näiden kahden rakennemuutoskategorian taustalla olevista tärkeimmistä prosessista on samoja. Tiedämme kuitenkin erittäin vähän kunkin muuttujan merkityksestä suhteessa maaseudun muutoksiin, mutta vaikutukset näkyvät jo nyt selkeästi maaseutuja paikalliselinkeinojen huomattavasta rakennemuutoksesta. Koska maaseudun kehittämisestä on tullut Euroopan unionin poliittinen ongelma, joka liittyy YMP:n uudistuksesta johtuvaan sopeutumistarpeeseen, sitä on tarkasteltava entistä laajempana kysymyksenä, mikäli halutaan saavuttaa yhteenkuuluvuuden tavoite. Kuten tähänkin saakka tulisi muiden kuin maatalouteen liittyvien toimien EU-tuki rahoittaa Euroopan aluekehitysrahastosta ja Euroopan sosiaalirahastosta.

1.4.4. Tässä yhteydessä tarvitaan joukko erityisiä toimintalinjoja, jotka täydentävät tärkeimpiä perusrakenneohjelmia ja joita voidaan suunnata maaseutuväestölle ja siten tukea maaseudun yrityksiä, palveluita, ympäristövälineitä ja tuottavaa toimintaa. Tapa, jolla rakennerahastot edistävät yhteenkuuluvuuden tavoitteen täyttämistä, riippuu myös painopistealueista, jotka kukin jäsenvaltio tai alue määrittää rakennerahastojen seuraavan ohjelmointikauden yhteisön tukikehyksen ohjelma-asiakirjan laatimisen yhteydessä.

1.4.5. Päätelmänä voidaan sanoa, että Agenda 2000:n maaseudun kehittämistä koskevat ehdotukset merkitsevät tietynlaista taantumista suhteessa vuoden 1995 ja 1996 näkemyksiin, joista monet olivat lähtöisiin Brysselistä tai sitä lähellä olevista lähteistä. Ajatuksena oli suurin piirtein, että maaseudun kehittämisessä ryhdyttäisiin kokonaisvaltaisiin, monialaisiin ja yhdennettyihin toimiin, jotka kohentaisivat maaseutualueiden asemaa. Käsiteltävänä oleva maaseudun kehittämistä koskeva ehdotus on ilman muuta suppea. Se vastaa "maatalousvaltaisen maaseudun" kehittämismallia. Sen perusta on YMP:ssä ja se kuuluu komission pääosasto VI:n alaan. Näin rajattu maaseudun kehittäminen antaa vuoden 2000 jälkeisen maatalouden ongelmiin osittaisen vastauksen, joka ei ole täysin asianmukainen. Tällainen kehittäminen ei vastaa maaseutualueiden kaikkiin kehitystarpeisiin eikä etenkään muiden kuin maatalousalan työpaikkojen tarpeeseen. Nämä työpaikat riippuvat myös talous-, sosiaali- ja perusrakennealan tärkeimmistä toimintalinjoista.

2. Alueiden komitean ehdotukset

Alueiden komitea esittää yleishuomioiden lisäksi suosituksia asetusehdotuksen muuttamiseksi seuraavasti:

2.1. EMOTR:n 1 ja 2 artiklaa on muutettava, jotta voidaan taata mahdollisimman laajan maaseudun kehittämispolitiikan toteuttaminen. Maaseudun kehittämistoimet tulee sisällyttää erityisesti toimenpiteisiin, joihin tavoitteiden 1 ja 2 piiriin sekä vuoristoalueisiin ja epäsuotuisiin alueisiin kuuluminen oikeuttaa.

2.2. Maaseudun kehittämistoimissa, jotka määritellään 2 artiklassa, on korostettava muuta kuin maataloustoimintaa. Komitea ehdottaa, että mukaan liitetään erityisesti:

korkealaatuisten tuotteiden jalostus ja kaupan pitäminen. Ehdotettu teksti koskee tällaisenaan ainoastaan maataloustuotteita. Ehdotus on hyvin suppea, sillä "maaseudun kehittäminen" tarkoittaa paljolti monipuolistumista käsiteollisuuden, matkailun ja kulttuuriperinnön suuntaan ja edellyttää muuta tukea jalostukseen ja kaupan pitämiseen;

viittaus siihen, että tukea voidaan antaa maaseutualueiden erityiseen tutkimus- ja kehittämistoimintaan silloin, kun kyse on muusta kuin teknisestä tutkimuksesta, sekä uusien koulutus- ja työllisyysmahdollisuuksien perustana olevan tietotekniikan kehittämiseen;

mahdollisuus edistää viljelijöiden ja maatilojen palkansaajien monimuotoista toimintaa.

2.3. On määriteltävä 5 artiklassa esitetty elinkelpoisuuden käsite tarkentaen, ettei elinkelpoisuutta voi arvioida ainoastaan maailmanmarkkinahintoihin sopeutumisen perusteella, vaan siinä tulee ottaa huomioon myös muut tekijät kuten pääsy erikoistuneille markkinoille tai maatilan tai yrityksen panos alueelliseen yhteenkuuluvuuteen sekä ympäristönsuojelun edut. Tämä huomio koskee myös 8, 10, 11 ja 24 artiklaa.

2.4. Komitea on tyytyväinen säännökseen koulutuksen tukemisesta (9 artikla), mutta on sitä mieltä, että soveltamisalaa on laajennettava maaseutuyrityksen käsitteeseen, jottei rajoituttaisi vain sellaisiin pätevyyden aloihin, joita vaaditaan taloudellisesti elinkelpoisen tilan hoitoon. Tässä yhteydessä on myös tarpeen vahvistaa maaseudulla toimivien pk-yritysten yhteistyöverkostojen ja kumppanuuksien kehittämistä.

2.5. Ehdotuksessa esitetään yhtäältä luonnonhaittakorvauksia, jotka myönnettäisiin viljelyalan perusteella eikä "pääkohtaisina" (14 artikla), ja toisaalta tämän korvausjärjestelmän siirtämistä pois ohjausosastosta. Komitea haluaisi tietää, millaisia taloudellisia vaikutuksia näillä säännöksillä ja niistä aiheutuvilla nettotulojen menetyksillä on eräille maaseudun asukkaille.

2.6. Määriteltäessä vuoristoalueita 17 artiklan mukaisesti on korkeuden lisäksi hyväksyttävä perusteeksi ekologiset haitat.

2.7. Metsätaloutta käsittelevä VIII luku on tarkistettava Euroopan parlamentin 30. tammikuuta 1997 antaman, Euroopan unionin metsästrategiaa käsittelevän päätöslauselman valossa ().

2.8. On tarpeen tarkistaa ja vahvistaa 31 artiklaa tarkentamalla, että eri toimien tukemisessa on noudatettava kestävän kehityksen vaatimuksia asettamatta kuitenkaan taloudellisille toimijoille liian raskaista hallinnollisia velvoitteita.

2.9. Ehdotuksen 31 artiklaan tulisi lisätä uusiutuvat raaka-aineet.

2.10. Maaseudun kehittämistuen laajentamiseen tähtääviin kelpoisuusehtojen tarkistuksiin ja lisäyksiin tulisi sisällyttää seuraavat tekijät:

korkealaatuisten tuotteiden jalostus ja kaupan pitäminen;

työolosuhteiden parantaminen;

vesivarojen hoito ja oheistoimet;

ympäristön hoito ja suojelu sekä tuki maaseutualueiden kehittämisen hallinnoinnille;

uusiutuvien raaka-aineiden käytön edistäminen raaka-aineina ja energiantuotannossa;

maaseudun kehityskyvyn palauttaminen luonnononnettomuuksista kärsineillä alueilla sekä ennaltaehkäisyyn tarkoitettujen asianmukaisten välineiden luominen;

pinta-aloihin perustuva ja alhaalta ylös -ajattelumalliin pohjautuva paikalliskehitys;

tuki maaseutualueiden tutkimus- ja kehittämistoiminnalle (ks. edellä);

ammatti- ja täydennyskoulutuksen tukeminen;

aavikoitumisvaaran torjuntaan tarkoitettujen toimien toteuttaminen;

vuoristoalueiden maatalouden kehittämisen tukeminen myös ympäristönsuojelun kannalta.

On erityisen tärkeää, että paikallis- ja alueyhteisöt saavat itse valita maaseudun mukauttamis- ja kehittämistuesta ne painotukset ja toimet, jotka vastaavat parhaiten niiden maaseutualueiden kehitystarpeita.

2.11. 38 artiklassa mainittujen ohjelmavälineiden yksinkertaistamiseksi komitea toivoo, että luodaan yksi alueellinen ohjelmaväline, jonka avulla voidaan yhtenäistää kullakin alueella toteutettavat erilaiset EMOTR-aloitteet.

2.12. Asetuksen 39 artiklan osalta alueiden komitea esittää komissiolle, että perustetaan alueellisia maaseudun kehittämisohjelmia ja että yhteen ja samaan alueeseen sovellettavat maaseudun kehittämisen tukitoimet yhdistetään yhdeksi ohjelmaksi, jossa osoitetaan siihen sisältyvien toimien välinen yhteys. Näin taataan toimien yhteensopivuus ja yhtenäisyys.

2.13. On laajennettava lisätoimenpiteitä ja yhteisöaloitteita koskevaa 43 artiklaa siten, että siihen sisällytetään (a) maaseudun kehittämisohjelmien osapuolien välisten nykyisten ja perustettavien uusien verkkojen edistäminen ja (b) parhaaksi koettujen käytänteiden vaihto maaseudun kehittämisohjelmien välillä. Tällä hetkellä käynnissä olevien nykyisten tavoitteiden 1 ja 5b piiriin kuuluvien maaseudun kehittämisohjelmien heikkoutena on, että ohjelmien välillä tapahtuu liian vähän kokemusten vaihtoa.

2.14. Maaseudun kehittämisohjelmien täytäntöönpanoa valvovissa seurantaryhmissä (46 artikla) tulee olla edustus alueyhteisöistä ja niiden on huolehdittava siitä, että hyväksytyt hankkeet ovat kaikin osin alueellisten tarpeiden mukaisia.

2.15. EMOTR:sta rahoitusta saavien maaseudun kehitystoimien ja jäsenvaltioiden maaseutupolitiikan välille on luotava tiivis yhteys siten, että taataan yhteenkuuluvuus ja yhdenmukaisuus sekä vältetään päällekkäistä toimintaa. Maaseudun kehittämispolitiikassa ja maatalouspolitiikassa tulee keskittyä tyydyttävien elin- ja työolojen tavoitteeseen sekä elinmahdollisuuksien luomiseen maaseudulla.

2.16. Alueiden komitea toivoo lopuksi, että huomioon otetaan tuottajien ryhmittymät sekä tuotteiden markkinointi ja esittely.

Bryssel 14. tammikuuta 1999.

Alueiden komitean puheenjohtaja

Manfred DAMMEYER

() EYVL C 170, 4.6.1998, s. 67.

() EYVL C 116, 14.4.1997, s. 46.

() Euroopan parlamentin 18.6.1998 antama päätöslauselma yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksesta (Agenda 2000 Ensimmäinen osa, III luku) (KOM(97) 2000, C4-0522/97), EYVL C 210, 6.7.1998, s. 180.

() EYVL C 55, 24.2.1997, s. 22.