EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 28.02.1996 
KOM(96) 54 lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE 
KAUPASTA JA YMPÄRISTÖSTÄ 

TIEDONANTO KAUPASTA JA YMPÄRISTÖSTÄ 
NEUVOSTOLLE JA PARLAMENTILLE 
Yhteenveto 
Johdanto 
1. Rion konferenssi: lähtökohta 
2. Kaupan ja ympäristön vuorovaikutus 
2.1 Kaupan vapauttamisen ympäristövaikutukset 
2.2 Ympäristönsuojeluja kansainvälinen kilpailukyky 
2.3 Kansainväliset kauppasuhteet ja erot kansallisissa ympäristöpolitiikoissa: 
kansainvälisen yhteistyön tarve 
3. Kehitysmaat ja siirtymävaiheen maat kauppaa ja ympäristöä koskevassa 
keskustelussa 
4. Monenvälinen kauppajärjestelmä ja ympäristönsuojelu 
4.1 GATTiin ja WTO:n säännöt ja monenväliset ympäristösopimukset 
4.2 Tuotteisiin liittyvät toimet ja valmistustavat ja tuotantomenetelmät 
4.3 Ympäristöpolitiikan uudet välineet, mukaan lukien 
ympäristömerkkijärjestelmät 
4.4 Taloudelliset välineet 
4.5 Kiistojen ratkaisu ympäristöön liittyvissä kauppaa koskevissa toimissa 
4.6 Vaarallisten aineiden kauppa ja kotimaassa kiellettyjen tavaroiden 
kysymys 
4.7 Palvelukauppa ja ympäristö 
4.8 Henkistä omaisuutta koskevat oikeudet ja ympäristö 
s\&-
5. Kansainvälisen kauppaa ja ympäristöä koskevan keskustelun tulevaisuuden 
näkymät 
5.1 Maailman kauppajärjestön kauppa- ja ympäristökomitea 
5.2 Muut asiaa käsittelevät toimielimet 
Johtopäätökset 
4L 
TIEDONANTO KAUPASTA JA YMPÄRISTÖSTÄ 
NEUVOSTOLLE JA PARLAMENTILLE 
Yhteenveto 
Kansainvälisessä yhteisössä kiinnitetään yhä enemmän huomiota kauppaa ja ympäristöä 
koskevaan kysymykseen. Maailmassa, jossa huoli ympäristöstä on suurempi kuin 
koskaan ja jossa kuitenkin on tapahtunut merkittävää edistymistä maailmankaupan 
vapauttamisessa, on välttämätöntä analysoida näiden kahden välistä suhdetta entistä 
tarkemmin. 
Tätä prosessia on erityisesti edistänyt Maailman kauppajärjestöön (WTO) perustettu 
kauppa- ja ympäristökomitea. Komitea laatii ensimmäisen raporttinsa WTO:n 
ensimmäiselle ministerikokoukselle, joka pidetään Singaporessa joulukuussa 1996. 
Kauppaa ja ympäristöä koskevan kysymyksen merkityksen vuoksi on erittäin tärkeää, että 
Euroopan unioni antaa täyden panoksensa keskusteluun ja sen perusteella tehtäviin 
johtopäätöksiin. Tämän neuvostolle ja parlamentille annettavan tiedonannon tarkoitus on 
esittää komission näkemykset tärkeimmistä kysymyksistä, jotka nousevat esille kaupan ja 
ympäristön yhteydessä. 
Yhteisö on sitoutunut ympäristönsuojelun erittäin korkeaan tasoon ja avoimeen, 
oikeudenmukaiseen ja syrjimättömään monenväliseen kauppajärjestelmään Tämän 
tiedonannon pääväittämä on, että ympäristönsuojelun ja kaupan vapauttamisen välillä ei 
ole mitään sisäistä ristiriitaa. Kauppa- ja ympäristöpolitiikat voivat tukea toisiaan 
kestävän kehityksen edistämiseksi. 
Talouden ja ympäristön suorituskyvyt eivät välttämättä ole yhteen sovittamattomia. 
Samalla kun ympäristöetujen saavuttaminen voi eräissä tapauksissa aiheuttaa 
lisäkustannuksia lyhyellä ajalla, on olemassa runsaasti "kumpikin voittaa" -
mahdollisuuksia suunniteltaessa ja toteutettaessa ympäristöpolitiikkaa, joka voi lisätä 
voimavarojen tehokkuutta, kilpailukykyä ja työllisyyttä. Korkeat 
ympäristönsuojelunormit voivat luoda olosuhteita, joissa puhtaampaan ja tehokkaampaan 
teknologiaan sijoittavat yritykset voivat parantaa kilpailuasemiaan. Valtioilla on täysi 
oikeus suunnitella ja toteuttaa omaa ympäristöpolitiikkaansa niillä toimilla, joita ne 
pitävät sopivina oman ympäristönsä suojelemiseksi. Ympäristönsuojelupolitiikan erojen 
ei tulisi johtaa korvaavien tullien tai vientialennusten (ts. "eco-duties") käyttöönottoon 
keinona hyvittää kustannukset, joita aiheutuu ankarampien ympäristövaatimusten 
määräämisestä kansalliselle teollisuudelle kuin ulkomaisille kilpailijoille. 
Kaikilla mailla on kuitenkin velvollisuus osallistua kansainvälisten ympäristöongelmien 
ratkaisemiseen. Tehokkaimmin tällaisiin ongelmiin voidaan puuttua kansainvälisillä ja 
monenvälisillä sopimuksilla, ei kaupan yksipuolisilla toimenpiteillä. 
Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssissa sovittujen periaatteiden 
mukaisesti olisi erityisesti otettava huomioon kehitysmaiden erityistilanne ja tarpeet 
kauppaa ja ympäristöä koskevassa kysymyksessä. Ympäristöongelmien ratkaisemiseen 
^C 
kehitetyt välineet eivät saisi vaarantaa kestävän kehityksen mahdollisuuksia tai heikentää 
kehitysmaiden tai siirtymätalouden maiden vientikykyä. Useita menetelmiä on 
käytettävänä kehitysmaiden ja siirtymätalouden maiden auttamiseksi saavuttamaan 
kestävän kehityksen. 
Jotta voitaisiin varmistaa, että kauppaa ja ympäristöä koskevia kysymyksiä voidaan 
käsitellä tehokkaasti kansainvälisellä tasolla, maailmanlaajuisten kauppa- ja 
ympäristöpolitiikkojen pitäisi olla ei ainoastaan yhteensopivia vaan myös toisiaan 
tukevia. Tästä on kyse erityisesti silloin, kun kauppapolitiikan välineitä käytetään 
tukemaan kansainvälisiä ympäristönormeja. 
Kauppaa ja ympäristöä koskevien toimenpiteiden suhteen tunnistaminen kestävän 
kehityksen edistämiseksi varmistaa ennustettavuuden, joka on välttämätöntä 
ympäristöpolitiikan tekijöille sekä kansallisella että kansainvälisellä tasolla ja myös 
elinkeinoelämälle, jonka on noudatettava ympäristövaatimuksia. WTO:n kauppa- ja 
ympäristökomitean päätehtäväksi tulee harkita, tarvitaanko muutoksia monenvälisen 
kauppajärjestelmän määräyksiin - sellaisissa kysymyksissä kuin WTO:n säännöt ja 
monenväliset ympäristösopimukset, uudet ympäristöpolitiikan välineet kuten 
ympäristömerkit, ja vaarallisten aineiden kauppa. On myös välttämätöntä varmistaa, että 
muilla kansainvälisillä toimielimillä ja järjestöillä kuten CSD, UNEP, UNCTAD ja 
OECD on merkittävä rooli näissä keskusteluissa. 
Ympäristön suojeleminen sekä avoimen, syrjimättömän ja oikeudenmukaisen 
monenvälisen kauppajärjestelmän ylläpitäminen ovat yhtä tärkeitä tavoitteita. Ne eivät 
välttämättä sulje toisiaan pois, jos kansainväliseltä tasolta löytyy oikeat kehykset. 
Komission päätavoite lähikuukausien keskusteluissa on parantaa edellytyksiä saavuttaa 
kummatkin tavoitteet tehokkaasti. Tämän tiedonannon lähestymistapojen perustana on 
tämä päämäärä. 
>? A 
TIEDONANTO KAUPASTA JA YMPÄRISTÖSTÄ 
NEUVOSTOLLE JA PARLAMENTILLE 
Johdanto 
Kansainvälinen yhteisö kiinnittää yhä enemmän huomiota kysymykseen kaupasta ja 
ympäristöstä. Maailmassa, jossa huoli ympäristöstä on suurempi kuin koskaan, mutta 
jossa kuitenkin on tapahtunut merkittävää edistymistä maailmankaupan vapauttamisessa, 
on välttämätöntä analysoida tarkemmin näiden kahden välistä suhdetta. 
Useita tärkeitä asioita on otettu esille: 
Miten laajasti kaupan vapauttaminen sopii yhteen ympäristönsuojelun kanssa? 
Miten ympäristönsuojelupolitiikka vaikuttaa kilpailukykyyn? 
Mitkä ovat parhaat välineet, joilla suojellaan ympäristöä samalla kun säilytetään 
avoin kauppajärjestelmä? 
Miten otetaan huomioon kehitysmaiden edut? 
Näistä kysymyksistä on alettu keskustella kansainvälisissä yhteyksissä. Esimerkiksi 
Yhdistyneiden kansakuntien ympäristö-ja kehityskonferenssissa (UNCED) vuonna 1992 
tunnustettiin, että kansainvälisen kaupan ja ympäristöpolitiikkojen yhteyden tiivistäminen 
on välttämätöntä kestävän kehityksen edistämiseksi ja että on toimittava kansainvälisellä 
tasolla näiden kahden politiikan suhteen selkeyttämiseksi. 
Perustettaessa Maailman kauppajärjestöä (WTO) monenvälisen kauppajärjestelmän 
osapuolet tunnustivat, että niiden kauppa- ja taloussuhteiden pitäisi uudessa järjestössä 
olla kestävän kehityksen mukaisia. Siksi ne päättivät huhtikuussa 1994 Marrakeshissa 
Uruguayn kierroksen päätökseksi pidetyssä ministerikokouksessa perustaa WTO:hon 
kauppa-ja ympäristökomitean (CTE). Komitealle, joka aloitti työnsä vuoden 1995 alussa, 
annettiin tehtäväksi määritellä kauppaa koskevien toimien ja ympäristötoimien välinen 
suhde kestävän kehityksen edistämiseksi ja antaa suosituksia siitä, tarvitaanko 
monenvälisen kauppajärjestelmän sääntöihin muutoksia. 
UNCED:in jälkeen on tehty aloitteita myös muilla kansainvälisillä foorumeilla, varsinkin 
YK:n kestävän kehityksen toimikunnassa (CSD), UNEP:issa, UNCTAD:issa ja 
OECD:ssä kauppapolitiikan ja ympäristöpolitiikan yhteyksien tutkimiseksi. Näiden 
kansainvälisten järjestöjen osallistuminen keskusteluun ei ole todiste ainoastaan siitä 
u 
merkityksestä, jonka kansainvälinen yhteisö antaa tälle kysymykselle, vaan se myös 
heijastaa erilaisen ja toisiaan täydentävän asiantuntemuksen tarvetta kauppaan ja 
ympäristöön liittyvien kysymysten koko kirjon ymmärtämiseksi. 
Koko tämän kehityksen tuloksena on viime vuosina tiedostettu paremmin, että kaupan ja 
ympäristön alalla on monimutkainen alue, jossa uudet politiikat kohtaavat ja joka vaatii 
huomiota ja vastuuntuntoa kaikilta kansainvälisen yhteisön ja monenvälisen 
kauppajärjestelmän jäseniltä. 
Tältä pohjalta komissio esittää tämän tiedonannon neuvostolle ja Euroopan parlamentille. 
Sen tarkoituksena on esitellä komission näkemykset kauppaa ja ympäristöä koskevan 
keskustelun pääkysymyksistä ja tavoitteista kansainvälisissä jatkokeskusteluissa. 
Erityisen tärkeä on työ, johon kauppa- ja ympäristökomitea ryhtyy tänä vuonna 
valmistellakseen WTO:n jäsenten ensimmäistä Singaporessa joulukuussa 1996 pidettävää 
ministerikokousta. Sen pääkohtia ovat keskustelut ympäristönsuojeluvälineiden ja 
monenvälisen kauppajärjestelmän sääntöjen suhteesta. 
Tämä tiedonanto on jaettu viiteen osaan. 
Osassa 1 esitellään kestävän kehityksen käsitteen tausta, sellaisena kuin se määriteltiin 
UNCED.issa. 
Osassa 2 analysoidaan kaupasta ja ympäristöstä käytävän keskustelun tärkeitä 
taustakysymyksiä: kaupan vapauttamisen ja ympäristönsuojelun yhteensovittaminen; 
ympäristön suojelupolitiikan vaikutus kilpailukykyyn sekä parhaat välineet ympäristön 
suojelemiseksi niin, että samalla säilytetään avoin kauppajärjestelmä. 
Osassa 3 käsitellään asiaa kehitysmaiden kannalta. 
Osassa 4 tarkastellaan eräitä yksityiskohtia, jotka nousevat esiin ympäristönsuojelun ja 
monenvälisen kauppajärjestelmän sääntöjen yhteydessä. Siinä tarkastellaan kansallisen 
ympäristölainsäädännön ja monenvälisen kauppajärjestelmän suhdetta sekä analysoidaan 
joitakin kansainvälisellä tasolla esiin tulevia kysymyksiä, esimerkiksi WTO:n sääntöjä ja 
monenvälisiä ympäristösopimuksia; kysymystä valmistustavoista ja 
tuotantomenetelmistä; uusia ympäristöpolitiikan välineitä kuten 
ympäristömerkkijärjestelmiä; vaarallisten aineiden kauppaa; ja kiistojen 
ratkaisumekanismeja ympäristöön liittyvissä kauppaa koskevissa toimissa. 
OSUSSIL5 analysoidaan lapaa. |olla keskustelua edistetään kansainvälisellä tasolla, ja 
esitellään perusteita YVTO.n kauppa ja ympäristökomitean työn jatkamiseksi. 
Tiedonannossa päädytään komission käsitykseen, ettei mitään politiikan ristiriitoja pitäisi 
olla eikä tarvitse olla yhtäältä nykyisen avoimen, syrjimättömän ja oikeudenmukaisen 
monenvälisen kauppajärjestelmän ja toisaalta ympäristönsuojelutoimien ja kestävän 
taloudellisen kehityksen edistämisen välillä. Tästä vakuuttuneena komissio esittää tämän 
tiedonannon neuvostolle ja Euroopan parlamentille. 
1. Rion konferenssi: lähtökohta 
Maailman ympäristön tilan jatkuvasti ja vakavasti huonontuessa sekä uudenlaisten 
ympäristöongelmien ilmaantuessa hallituksille ja yleisesti ottaen kansainväliselle 
yhteisölle tuli selväksi 80-luvun jälkipuoliskolla, että tämän tilanteen muuttamiseksi 
tarvittaisiin kiireellisiä toimia. Tämä sai Yhdistyneet kansakunnat järjestämään Rion 
ympäristö- ja kehityskonferenssin (UNCED) vuonna 1992, 20 vuotta sen jälkeen kun 
Tukholmassa oli järjestetty YK:n konferenssi inhimillisestä ympäristöstä kesällä 1972. 
UNCED oli ratkaiseva askel, joka toi uusia virikkeitä kansainväliseen vuoropuheluun ja 
yhteistyöhön sekä mahdollisti perustan sille, että voitaisiin yhä enemmän puuttua eri 
tasoilla ympäristöön ja kehitykseen liittyviin haasteisiin, joita maailma parhaillaan 
kohtaa1. Rion tulokset perustuvat sen seikan yleiseen tunnustamiseen, että pitkän ajan 
taloudellisen kehityksen näkymät väistämättä riippuvat maailman ympäristön 
säilyttämisestä ja että kestävä kehitys kaikissa maissa on pakottavan tärkeä tavoite sekä 
kansallisella että kansainvälisellä tasolla. 
Kestävän kehityksen käsitettä edistämällä UNCED johti perusteelliseen muutokseen 
lähestymistavassa. Toisin kuin 1970-luvulla kasvua rajoittava lähestymistapa, kestävän 
kehityksen käsite, vaikka se edellyttää toimivan talouspolitiikan ja hallinnon 
käyttöönottoa, se ei oleta talouskasvun välttämättä vaikuttavan haitallisesti ympäristöön. 
Pikemminkin se ottaa huomioon kaupan vapauttamisen ja taloudellisen kehityksen eri 
valtioille ehkä mukanaan tuomat voimavarat ympäristönsuojelukustannuksista 
selviämiseksi. Tämä käsite sisältää maailmanlaajuisen ja yhdentyneen lähestymistavan, 
jota kuvaavat seuraavat kolme vaatimusta: (i) ympäristö- ja kehitysasiat olisi 
yhdennettävä kaikkiin keskeisiin politiikan aloihin kansallisella ja kansainvälisellä 
tasolla; (ii) talouskehityksen olisi vastattava oikeudenmukaisesti nykyisten ja tulevien 
sukupolvien tarpeisiin; (iii) ympäristön voimavaroille olisi määriteltävä arvo, jotta 
taloudellisen toiminnan ympäristövaikutukset voidaan tunnistaa ja arvioida. 
UNCED:issa tehty tärkeä johtopäätös oli, että kestävän kehityksen saavuttamiseksi 
ympäristö- ja talouspolitiikan sekä sosiaalisen kehityspolitiikan tavoitteita ei pitäisi enää 
käsitellä erillään. Tätä tarkoitusta varten, useiden periaatteiden ja välineiden käyttöönoton 
lisäksi, hallitukset sopivat toimintaohjelman, Agenda 21:n, täytäntöönpanosta. Agenda 
21:ssä on paljon erilaisia ympäristö- ja kehityshaasteita, ja siinä luodaan tehokas kehys 
kestävän kehityksen edistämiseksi ja maailmanlaajuisen kansojen välisen kumppanuuden 
toteuttamiseksi. Tämän maailmanlaajuisen kumppanuuden olisi pohjauduttava muun 
muassa eri kehitystasolla olevien maiden yhteiseen mutta eriytyneeseen vastuuseen. 
Kuten Agenda 21:n esipuheessa tunnustettiin, kehitysmaille annettavaa apua on lisättävä 
UNCED hyväksyi kolme tekstiä, jotka eivät ole oikeudellisesti sitovia: Rion ympäristöä ja kehitystä 
koskeva julistus, jossa on 27 periaatetta; Agenda 21, joka on 800-sivuinen asiakirja, jossa esitellään 
tavoitteet ja toiminta 40 alalla; ja metsäperiaatteiden julistus, joka ei ole oikeudellisesti sitova. Se myös 
avasi allekirjoitettavaksi kaksi sopimuspuolia oikeudellisesti sitovaa ympäristösopimusta: Yhdistyneiden 
kansakuntien ilmaston muutosta koskeva puiteylcissopimus ja luonnon monimuotoisuutta koskeva 
yleissopimus. Agenda 21 :n 2 luku on tärkein kauppaa ja ympäristöä koskevan keskustelun kannalta. 
niiden lisäkustannusten korvaamiseksi, joita kehitysmaille aiheutuu maailmanlaajuisten 
ympäristöongelmien käsittelemisestä ja kestävän kehityksen nopeuttamisesta. 
Kuten Agenda 21:n 2 luvussa todetaan, hallitusten yleistavoite tässä yhteydessä on saada 
kansainvälinen kauppa ja ympäristöpolitiikka tukemaan toisiaan. Erityisesti hallitukset 
sitoutuivat edistämään vuoropuhelua kauppa-, kehitys- ja ympäristöyhteisöjen välillä ja 
edistämään asianomaisissa kansainvälisissä järjestöissä tehtävää työtä kauppapolitiikan ja 
ympäristöpolitiikan yhteyden ymmärtämiseksi paremmin. Koska tiedetään kestävän 
kehityksen vaatimat korkeat sopeuttamiskustannukset, Agenda 21:ssä myös korostetaan 
tarvetta ottaa huomioon tässä vaiheessa olevien kehitysmaiden erityistilanne ja varmistaa 
niiden täysi osallistuminen kansainväliseen kauppaan. 
Viidennessä ympäristöä koskevassa toimintaohjelmassaan ("Kohti kestävää kehitystä") 
komissio katsoi, että kansainvälisen kaupan ja ympäristöpolitiikan yhdentymisen pitäisi 
olla etusijalla Uruguayn kierroksen jälkeen ja että on olennaista, että yhteisö, täyttääkseen 
Riossa tekemänsä sitoumukset, osallistuu aktiivisesti alan keskusteluun. Komissio 
katsoo, että tämä vastaa myös yhteisön uiko- ja ympäristöpolitiikkojen tavoitteita, joihin 
nimenomaan kuuluu muun muassa kestävien talousmallien kehittäminen sekä 
ympäristövaatimusten sisällyttäminen yhteisön kaikkiin tärkeisiin politiikkoihin, kuten 
kauppapolitiikkaan ja yhteistyöpolitiikkaan. 
2. Kaupan ja ympäristön vuorovaikutus 
2.1. Kaupan vapauttamisen ympäristövaikutukset 
Agenda 21:ssä todetaan, että kauppa- ja ympäristöpolitiikat voivat tukea toisiaan 
kestävän kehityksen hyväksi. Tämä näkemys perustuu siihen vakaumukseen, että avoin 
monenvälinen kauppajärjestelmä mahdollistaa luonnonvarojen tehokkaan käytön sekä 
talouden että ympäristön kannalta ja vähentää ympäristöön kohdistuvia vaatimuksia. 
Kaupan esteiden ja vääristymien poistaminen lisää maailman talousjärjestelmän 
kokonaistehokkuutta mahdollistamalla valtioiden erikoistumisen aloihin, joissa niillä on 
kilpailuetu, mukaan lukien niiden ympäristöolosuhteisiin perustuvat edut. Muita kaupan 
vapauttamisen positiivisia ympäristövaikutuksia ovat ympäristöystävällisten 
teknologioiden, palveluiden ja tavaroiden kansainvälisen tunnetuksi tekemisen 
mahdollistaminen ja se, että hallitusten ja yksittäisten yritysten on helpompi saada 
voimavaroja ympäristönsuojeluun. Nostamalla tulotasoa ja parantamalla elintasoa kauppa 
voi myös edistää ympäristöarvojen tiedostamista ja arvostamista. 
Toisaalta ilman tehokkaita toimenpiteitä, joilla puututaan mahdollisiin kielteisiin 
vaikutuksiin, kaupan vapauttamisesta2 johtuva taloudellisen toiminnnan vilkastuminen 
saattaa lisätä ympäristöön ja luonnonvaroihin (esim. veteen, viljelymaahan, metsiin ja 
kalakantoihin) kohdistuvia paineita. Vielä tärkeämpää on se, että silloin kun ei ole 
kansallisia kestävän kehityksen strategioita, joilla voitaisiin varmistaa ympäristön 
2 Eräiden GATT:m sihteeristön arvioiden mukaan Uruguayn kierroksen sopimusten täytäntöönpano lisää 
maailman tuloja 10 miljardilla USA:n dollarilla vuoteen 2005 mennessä. 
suojeluvaatimusten sisällyttäminen kaikkiin keskeisiin politiikan aloihin ja 
ympäristökustannusten sisällyttäminen hintoihin, lyhytaikaiseen taloudellisiin hyötyyn 
tähtäävät poliittiset häiriötekijät (esim. erittäin saastuttavan vientiteollisuuden 
kehittäminen) voivat pahentaa kielteisiä ympäristövaikutuksia. 
Siten kaupan vaikutus ympäristöön riippuu pääasiassa kansallisella ja 
kansainvälisellä tasolla toteutetusta ympäristöpolitiikasta ja kestävän kehityksen 
toimintasuunnitelmista.. Kaupan vapauttaminen voi pahentaa politiikan 
epäonnistumista, mutta sellaiset epäonnistumiset haittaisivat kestävää kehitystä 
myös suljetussa taloudessa. Toisaalta, jos ympäristönsuojeluun ja kestävän 
kehityksen edistämiseen tarvittavat politiikat ovat kohdallaan, kaupan aiheuttama 
kasvu on kestävää. 
Tämä vastaa komission tiedonannossa talouskasvusta ja ympäristöstä (COM(94)465 
lopullinen) vuonna 1994 esitettyä analyysia. Tämän tiedonannon perusjohtopäätöksiä on, 
ettei ole mitään yksinkertaista suoraviivaista suhdetta talouskasvun ja ympäristöön 
kohdistuvien paineiden välillä, vaan pikemminkin päinvastoin: ympäristön kannalta 
kestävän kehityksen saavuttaminen pitkällä ajalla on epätodennäköistä ilman 
talouskasvua. Tässä tiedonannossa todetaan kuitenkin myös, että tällainen liike 
ympäristön kannalta kestävän kehityksen suuntaan ei ole automaattista. Vaikka on totta, 
että talouskasvu sinänsä luo lisää voimavaroja, jotka voidaan suunnata saasteiden 
torjuntaan ja ympäristönsuojeluun, tämä voi suurimmaksi osaksi toteutua vain, jos on 
luotu tarkoituksenmukainen poliittinen kehys. 
Tarvitaan kuitenkin enemmän analyyttistä työtä, jotta paremmin ymmärrettäisiin kaupan 
vapauttamisen mahdolliset vaikutukset. Tämän pitää olla edelleen etusijalla kaikkien alan 
kansainvälisten järjestöjen työssä, varsinkin UNEP:in, UNCTAD:in ja OECD:n, ja 
etusijalla EU:n työssä. Lisäksi olisi laadittava kaupan välineitä ja sopimuksia koskevia 
ympäristökatsauksia, joiden tarkoituksena on tunnistaa mahdollisia ympäristövaikutuksia 
ja suunnitella asianmukaisia politiikan vastakeinoja1. 
2.2 Ympäristönsuojeluja kansainvälinen kilpailukyky 
On väitetty, että tiukemmat kansalliset ympäristövaatimukset vahingoittaisivat 
kotimaisen teollisuuden kilpailuasemaa ja johtaisivat saastuttajien siirtymiseen muualle. 
Tällaiset huolet voivat olla uuden ympäristölainsäädännön edistymistä hidastava tekijä 
OECD-maissa eräiden viimeisimpien kertomusten mukaan. Parhaillaan käytävät 
keskustelut hiilidioksidi- ja energiaveron käyttöön ottamisesta. Euroopan unionissa 
osoittavat, että tällaiset huolet saattavat estää ottamasta käyttöön uusia ympäristötoimia, 
joiden tarkoituksena on edistää ympäristöön liittyvien ulkoisten tekijöiden hintoihin 
sisällyttämistä. Kuten havaittiin kaupan ja ympäristön asiantuntijoiden yhteisen istunnon 
kertomuksessa OECD:n ministerineuvostolle toukokuussa 1995, ei ole voitu todeta 
täsmällisesti, mikä on olemassaolevien ympäristöpolitiikkojen ja kilpailukyvyn suhde. 
Myöskään ei ole todisteita siitä, että maat turvautuisivat alhaisiin ympäristönormeihin 
OECD:n kaupan ja ympäristön asiantuntijoiden yhteisistunnossa on kehitetty menetelmiä 
kauppapolitiikkojen ja sopimusten ympäristökatsauksia varten (ks. asiakirja OtiCD/GD(94) 103). 
saadakseen kilpailuetuja tai houkutellakseen investointeja eikä todisteita mistään 
teollisuuden merkittävästä muutosta maihin, joissa on alemmat ympäristönormit.4 
Tämä huomio vastaa sitä, että kustannukset ympäri stösääntöj en vaatimuksiin 
mukautumisesta eivät ole merkittävä osa useimpien teollisuuden alojen 
kustannusrakenteessa. Yleensä ne ovat vain yhdestä kahteen prosenttia tuotannon 
kokonaiskustannuksista. Siten ympäristökustannukset eivät ole merkittävä rajoittava 
tekijä useimmissa yrityksissä. Ympäristöpolitiikat voivat vaikuttaa kielteisesti tiettyjen 
alojen kilpailuasemaan, mutta tämä näyttää ilmenevän silloin, kun yritysten 
voittomarginaalit ovat penet tai kun niillä on pitkän ajan rakenneongelmia tai kun 
tuotantoprosesseilla on erityisen raskas ympäristövaikutus. Siten useimmissa tapauksissa 
muut tekijät, kuten markkinoillepääsy, raaka-aineiden saatavuus, liikenne- ja 
viestintäalan perusrakenteet, työvoimakustannukset ja ammattitaitoisten työntekijöiden 
saatavuus, poliittinen vakaus jne. vaikuttavat enemmän yrityksen sijaintia koskeviin 
päätöksiin, ja niillä on suurempi vaikutus teollisuuden kilpailukykyyn kuin 
ympäristönormeilla. 
On myös tärkeää muistaa, että ympäristöpolitiikat voivat olla, pikemminkin kuin taakka, 
myös kannustin teknologisille keksinnöille. Ne voivat myös edistää taloudellista 
tehokkuutta ja parantaa kokonaistuottavuutta. Entisten Keski- ja Itä-Euroopan 
sosialistimaiden kokemukset viime vuosikymmeniltä osoittavat, että löysä 
ympäristöpolitiikka ja talouden tehottomuus kulkevat usein käsi kädessä. 
Toiseksi, pyrittäessä korkeampiin ympäristönormeihin luodaan maailman markkinoita 
ympäristöteollisuudelle, jonka arvo tällä hetkellä on noin 250 miljardia USA:n dollaria 
vuodessa luvun kasvaessa 8 prosentilla vuodessa. Siksi nyt kun ympäristöpalveluiden, -
varusteiden ja -teknologioiden kauppa kasvaa nopeasti, ympäristöpolitiikoilla voi 
vaikuttaa myönteisesti kansainväliseen kilpailukykyyn antamalla ensiksi liikkeelle 
lähteneille kilpailuedun. 
Ekologisesti hyväksyttävien tuotteiden markkinat ovat myös kasvussa. Esimerkiksi 
Euroopan unionin vuonna 1995 tekemä selvitys osoittaa, että 67 % ihmisistä on jo 
hankkinut tai on valmis hankkimaan ympäristöä säästäviä tuotteita, jopa maksamalla 
niistä enemmän.5 Tämä kuluttajista lähtevä ympäristöystävällisten tuotteiden kysynnän 
kasvu on tärkeä tekijä, joka on otettava huomioon ympäristöpolitiikan, kilpailukyvyn ja 
taloudellisen suorituskyvyn suhteita pohdittaessa. 
Näiden tekijöiden perusteella komissio on tehnyt johtopäätöksen, että talouden 
suorituskyky ja ympäristön suorituskyky eivät ole yhteensopimattomia. 
Ympäristöpolitiikan suunnittelussa ja täytäntöönpanossa on monia eri 
mahdollisuuksia, joissa kumpikin voittaa ja jotka voivat lisätä voimavarojen 
tehokasta käyttöä, kilpailukykyä ja työllisyyttä. 
Vrt. OECD:n kauppa- ja ympäristöasioista vastaaville ministereille antama kertomus, s. 5. 
Eurooppalaiset ja ympäristö:Eurobaromelri 43.1 bis, 1NRA (Europc)-E.C.O:n kertomus Euroopan 
unionin komission toimeksiannosta, marraskuu 1905. 
Valtioilla on täysi oikeus suunnitella ja toteuttaa omaa ympäristöpolitiikkaansa niillä 
toimilla, joita ne pitävät sopivina oman ympäristönsä suojelemiseksi. Erot 
ympäristönormeissa voivat johtua monista eri syistä, esimerkiksi eroista ekojärjestelmien 
sietokyvyssä, jotka ovat täysin oikeutettu kilpailuedun lähde. Siten ympäristöpoliittisten 
erojen ei tulisi johtaa korvauksien tai vientitukien tai muiden vastaavasti 
vaikuttavien toimien käyttöönottoon (ts. "eco-duties"), joilla kotimaiselle 
teollisuudelle korvattaisiin ulkomaisia kilpailijoita tiukempien 
ympäristövaatimusten kustannukset. 
Kilpailukykyä koskevat ongelmat voidaan usein ratkaista tehokkaasti 
ympäristöpolitiikkojen kansainvälisellä yhdenmukaistamisella tai yhteensovittamisella. 
Vaikka tunnustetaan, että ympäristöpolitiikkojen täydellinen samanlaisuus ei ole 
mahdollista tai edes suotavaa maiden erilaisten olosuhteiden, arvojen ja 
tärkeysjärjestysten vuoksi, kansainvälinen ympäristöoikeus on kuitenkin kehittynyt 
merkittävästi viimeisten kahdenkymmenen vuoden aikana, ja tämän pitäisi johtaa 
vaiheittain ympäristöpolitiikkojen ja -sääntöjen lähentymiseen alueellisella ja 
kansainvälisellä tasolla. 
2.3 Kansainväliset kauppasuhteet ja erot kansallisissa ympäristöpolitiikoissa: 
monenvälisen yhteistyön tarve 
Lukuun ottamatta mahdollisia vaikutuksia kansainväliseen kilpailukykyyn, erot 
kansallisissa ympäristöpolitiikoissa voivat johtaa kitkaan kaupankäynnissä 
ympäristötarkoituksissa tehtyjen kauppaa koskevien toimien vuoksi tai sellaisten 
ympäristötoimien käyttöönottoon, joilla on merkittäviä vaikutuksia kauppaan. 
Ensiksikin, myös silloin kun ympäristöongelma on pelkästään kotimaassa, voi nousta 
jännitteitä, jos kansallinen sääntely joko syrjii tuontia tai sillä on siihen erityisen raskaita 
vaikutuksia. Toisin sanoen, on tärkeää varmistaa kaupankäynnin periaatteiden ja 
edellytysten kunnioittaminen ympäristötoimia suunniteltaessa ja täytäntöön pantaessa 
silloin, kun näillä toimenpiteillä voi olla merkittävä vaikutus kauppaan. 
Laajalti tunnustetaan, että näissä rajoissa valtioiden pelivara on jo nyt suuri. WTO:n 
jäsenillä on oikeus ryhtyä ympäristösuojelun kannalta tarpeellisiin toimiin omalla 
alueellaan, jos nämä toimet eivät ole syrjiviä tai mielivaltaisia eivätkä johda 
kansainvälisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen. 
Toisenlaista jännitettä esiintyy silloin, kun ympäristöpolitiikalla puututaan 
maailmanlaajuisiin tai rajat ylittäviin ympäristöongelmiin. Tällöin valtiot voivat 
turvautua kaupan rajoittamiseen tarttuakseen ympäristöongelmiin, jotka vaikuttavat 
osittain tai kokonaan niiden lainkäyttövallan ulkopuolella. Silloin kun tämä tehdään 
monenvälisen ympäristösopimuksen (MEA) ulkopuolella, se voi johtaa yritykseen 
vaikuttaa yksipuolisesti toisen valtion ympäristöpolitiikkoihin ja -käytäntöihin. 
Komissio katsoo, että EU:n pitäisi edelleen vahvasti puoltaa monenvälistä 
lähestymistapaa kaikkein tehokkaimpana tapana puuttua maailmanlaajuisiin ja 
rajat ylittäviin ympäristöongelmiin. Kuten Rion julistuksen periaatteessa n:o 12 
todetaan, tuojamaan yksipuolisia toimia lainsäädäntövaltaansa kuulumattomiin 
ympäristöongelmiin tulisi välttää ja ympäristötoimien, joilla puututaan rajat 
ylittäviin tai maailmanlaajuisiin ympäristöongelmiin, pitäisi mahdollisimman 
pitkälle perustua kansainväliseen yksimielisyyteen. 
Lisäksi kaupan rajoitusten käyttämisen monenvälisten ympäristösopimusten yhteydessä 
ei pitäisi ylittää sitä, mikä on tarpeellista sopimusten tehokkuuden varmistamiseksi ja 
niiden ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Jos hyväksyttäisiin muita perusteita, 
kauppaa koskevien toimien sovellusmahdollisuudet ympäristösopimuksen yhteydessä 
olisivat käytännössä rajoittamattomat 
Monenväliset ympäristösopimukset kuten otsonikerrosta tuhoavia aineita koskeva 
Montrealin pöytäkirja, vaarallisten jätteiden kansainvälisten kuljetusten valvontaa ja 
niiden hävittämistä koskeva Baselin sopimus ja uhanalaisten villieläinten ja -kasvien 
kansainvälistä kauppaa koskeva yleissopimus CITES osoittavat, että kauppaa koskevat 
toimet oikeilla ehdoilla voivat olla käyttökelpoinen väline kansainvälisesti sovittujen 
normien ja monenvälisten ympäristösopimusten saattamiseksi voimaan. Komissio katsoo, 
että oikeudellisen epävarmuuden välttämiseksi, WTO:n vastaperustetun kauppa ja 
ympäristö -komitean olisi pidettävä etusijalla selkeän ja ennustettavan kehyksen luomista, 
jotta kauppaa koskevien toimien käyttö MEA-sopimusten mukaisesti voitaisiin sisällyttää 
monenväliseen kauppajärjestelmään. 
3. Kehitysmaat ja siirtymävaiheen maat kauppaa ja ympäristöä koskevassa 
keskustelussa 
Kehitysmailla ja mailla, joiden talous on siirtymävaiheessa, on erityisiä kiinnostuksen 
kohteita kaupasta ja ympäristöstä käytävässä keskustelussa. Vaikka Yhdistyneiden 
kansakuntien ympäristö- ja kehityskonferenssin tuloksena on edistytty paljon kaupan, 
ympäristön ja kehityksen vuorovaikutuksen ymmärtämisessä, monet kehitysmaat ja 
siirtymävaiheessa olevat maat pitävät teollistuneiden maiden vaatimusta korkeammista 
ympäristönormeista huolestuttavana. Samalla kun ne odottavat muutoksia kehittyneen 
maailman tuotanto- ja kulutustapoihin, ne myös pelkäävät, että sen korkeat 
ympäristönormit ja -asetukset estävät niiden mahdollisuuksia päästä markkinoille. Lisäksi 
kehitysmaiden alemmat ympäristönormit voivat antaa aiheen syyttää niitä kohtuuttomasta 
markkinaedusta kustannusten riittämättömän hintoihin sisällyttämisen johdosta. 
Kehitysmaat vastustavat tietenkin tätä menettelyä, joka saattaisi johtaa "eco-duties" 
määräämiseen vientituotteilleen. 
Komissio ymmärtää täysin nämä huolet: kauppaa ja ympäristöä koskevia 
kysymyksiä on käsiteltävä siten, ettei vaaranneta kestävän kehityksen 
mahdollisuuksia eikä horjuteta kehitysmaiden ja siirtymävaiheen maiden 
vientikykyä. Kestävän kehityksen periaatteen toteuttaminen merkitsee Rion kokouksessa 
hyväksyttyjen periaatteiden kunnioittamista, erityisesti niiden, jotka vahvistavat tarvetta 
kiinnittää erityisesti huomiota kehitysmaiden, varsinkin vähiten kehittyneiden maiden ja 
ympäristöltään haavoittuvien maiden erityisasemaan ja tarpeisiin ja jotka tunnustavat, että 
teollisuusmaiden soveltamat normit voivat olla soveltumattomia ja aiheuttaa täysin 
tarpeettomia taloudellisia ja sosiaalisia kustannuksia kehitysmaille. 
Tämä johtaa sen tunnustamiseen, että kaikkia koskevat ympäristöasiat vaativat 
keskusteluja ja neuvotteluja valtioiden kesken tärkeysjärjestyksestä ja sitoumuksista sekä 
oikeudenmukaisesta taakan jakamisesta, jotta otettaisiin huomioon eri kehitysvaiheissa 
olevien maiden yhteiset, mutta erlaiset vastuut. Optimaaliset ympäristöpolitiikat voivat 
vaatia erilaisia ympäristönormeja eri maissa. Näitä eri normeja tai tavoitteita olisi 
pidettävä hyväksyttävänä syynä kilpailuedulle. Tästä seuraa komission erittäin selvästi 
kielteinen kanta ekologisen polkumyynnin käsitteeseen. 
Seuraavat kaksi esimerkkiä, jotka sisältyvät WTO:n sopimuksiin,6 osoittavat, kuinka 
kehitysmaiden erilainen ja eriytynyt kohtelu voi heijastaa yhteisten mutta erilaisten 
vastuiden periaatetta: 
eri sopeutumisaikataulut (poikkeuslupa määräajaksi, sopeutumiskaudet 
vaiheittain) tai vapautus tietyistä ympäristötarkoituksiin laadituista periaatteista 
tarkasti määritellyillä ehdoilla edellyttäen, että se ympäristötavoite, johon toimi 
tähtää, ei vaarannu; 
vähimmäislausekkeen oveltaminen, jos kehitysmaiden markkinaosuus aiheuttaa 
ainoastaan hyvin pienen osan ympäristöhaitasta. 
Markkinoille pääsyn suhteen vähiten kehittyneet maat voivat olla ympäristöystävällisten 
tuotteiden ja teknologioiden rikas lähde. Niiden vientituotteet on tietyissä tapauksissa 
valmistettu ympäristön kannalta haitattomasti käyttäen esimerkiksi enemmän orgaanisia 
kuin synteettisiä aineita. Olisi pyrittävä varmistamaan, että silloin kun vähemmän 
kehittyneistä maista peräisin olevilla tuotteilla on selvä ympäristöetu muihin tuotteisiin 
nähden, kehitysmaat pystyvät hyötymään kehittyneiden maiden yhä enemmän 
ympäristöstä huolehtivien kulutusmallien myöntämistä markkinabonuksista. Moni 
Uruguayn kierroksen sopimus luo perustan varsinkin vähiten kehittyneiden 
kehitysmaiden erityiskohtelulle sekä markkinoillepääsyn parantamisessa että 
etuuskohtelun jatkamisessa. 
Olisi myös huomattava, että Rion konferenssissa, erityisesti agenda 21:ssä määritelty 
strategia korostaa, että ympäristövaatimusten yhdentäminen kaikkiin merkittäviin 
politiikan aloihin on välttämätöntä kestävän kehityksen saavuttamiseski ja välttämätöntä 
kehitysmaiden ja siirtymätalouden maiden kehitysmahdollisuuksien lisäämiseksi pitkällä 
ajalla. 
Uruguayn kierroksen tuloksena ja myös nykyisissä monenvälisisissä 
ympäristösopimuksissa kuten Montrealin pöytäkirjassa7 on kehitetty uusia menetelmiä 
Vrt. TBT-sopimuksen 12 artiklaa ja SPS-sopimuksen 10 artiklaa erityisen ja eriytetyn kohtelun osalta ja 
"de minimis"-lauseketta koskevasta suojasta tehdyn sopimuksen 9 artiklaa. 
Otsonikerrosta tuhoavia aineita koskevassa Montrealin pöytäkirjassa on erityisiä toteuttamismääräyksiä 
kehitysmaille, joissa pöytäkirjan valvomien aineiden kulutus on alle tietyn tason. Lisäksi pöytäkirjan 
allekirjoittajat sitoutuvat mahdollistamaan sen, että kehitysmaat voivat saada ympäristön kannalta turvallisia 
rohkaisemaan kehitysmaita ottamaan käyttöön vaihtoehtoisia teknologioita. Nämä 
kannustimet, jotka tunnustavat kehitysmaiden eriytyneen vastuun, voivat huomattavasti 
helpottaa sopeutumista näissä maissa. Tekninen ja taloudellinen apu, Rion sitoumusten 
mukaisesti, ovat tärkeimmät tässä yhteydessä. Mahdollisia toimenpiteitä ovat: 
Säännöllisten tietojen varmistaminen ympäristölainsäädännöstä; 
Koulutusohjelmat kehitysmaiden ja siirtymävaiheen maiden auttamiseksi 
tulkitsemaan kauppaan ja ympäristöön liittyvää tietoa, siten että ne voisivat 
kehittää politiikkaansa vastaamaan siihen; 
Kehitysmaiden ja siirtymävaiheessa olevien maiden talouksien suorituskyvyn 
parantaminen tuotteiden tarkistamisessa, tavaratodistusten antamisessa ja muussa 
ympäristötarkoituksessa tehdyssä laaduntarkastuksessa; 
Järjestöjen ja teknisen suorituskyvyn parantaminen vaarallisten aineiden kuten 
vaarallisten jätteiden ja kemikaalien kuljetusten valvomiseksi; 
Ympäristöystävällisten tuotteiden markkinointimahdollisuuksien hyödyntäminen 
ja tuotteiden markkinoinnin edistäminen. 
Teknologian tutkimus- ja kehitysyhteistyö. 
Tekninen apu keskeisten saastuttavien alojen (kuten kaivosteollisuuden) 
ympäristönsuojelun parantaminen. 
Kaikilla näillä aloilla on mahdollisuuksia alueyhteistyöhön sekä kehitysmaiden eri 
kauppajärjestelyissä että niiden välillä (MERCOSUR ja ASEAN). Vastaavasti myös 
Keski- ja Itä-Euroopan maiden kanssa tehdyt assosiaatiosopimukset ovat perusta 
ympäristöyhteistyölle ja ne valmentavat assosioituneita maita EU:n jäsenyyteen, 
liittymistä edeltävän toimintasuunnitelman avulla, johon kuuluu koulutus, tutkimus, 
tietojen vaihto ympäristöpolitiikasta ja yhteistyön muodot. 
Sopimuspuolten välisen kaupan vapauttamiseen tähtäävät alueelliset sopimukset, jotka on 
tehty WTO:n määräysten mukaisesti, voivat tuottaa lisää voimavaroja, joita tarvitaan 
kehitysmaihin tehtäviin investointeihin, mukaan lukien investoinnit ympäristönsuojeluun 
ja kestävän kehityksen edistämiseen. Alueelliset sopimukset eivät kuitenkaan anna 
sopimuspuolille oikeutta toteuttaa syrjiviä toimenpiteitä ympäristön suojelemiseksi tai 
määrätä ympäristönsuojelupolitiikkaansa alueen ulkopuoliseen kolmanteen maahan 
kaupan rajoituksilla 
Kestävään kehitykseen mukautuminen menee WTO:n valtuuksia ja kauppaa ja 
ympäristöä koskevaa vuoropuhelua pidemmälle. Yhteisön kehitys- ja 
talousyhteistyöohjelmat sekä muiden kahdenvälisten lahjoittajien ohjelmat antavat 
vaihtoehtoisia aineita ja teknologiaa. Pöytäkirjan osapuolet sitoutuvat myös helpottamaan kahdenvälisesti 
tai monenvälisesti tukien, kehitysapuluottojen jne. saantia vaihtoehtoisen teknologian ja korvaavien 
tuotteiden käyttöä varten. Niille maille, jotka eivät noudata pöytäkirjan ehtoja, on esitetty kauppapakotteita. 
välineitä kehitysmaiden ja siirtymävaiheessa olevien maiden talouksien tukemiseksi ja 
kannustamiseksi mukautumaan kestäviin tuotanto- ja kulutustapoihin. Sama koskee 
monenvälisiä lahjoittajia (kuten maailman pankkia), joiden on varmistettava, että kestävä 
kehitys on keskeinen tavoite niiden toimintasuunnitelmissa ja ohjelmissa, myös siten, että 
ne tehostavat ja syventävät ympäristönäkökohtien yhdentämistä ohjelmiensa kaikkiin 
osiin (G7-maiden Halifaxissa kesäkuussa 1995 pitämän huippukokouksen julkilausuman 
26 kohta). Myös normeja asettavia elimiä (esim. kansainvälinen standardisointijärjestö 
ISO), jotka parhaillaan kehittävät uusia ympäristönormeja, pitäisi rohkaista laajentamaan 
tukea kehitysmaille ja siirtymävaiheessa oleville maille uusien normien käyttöönotossa. 
Lisäksi kannustimet, kuten yhteisön uusi teollisuustuotteita koskeva GSP-säännöstö 
edistävät vuodesta 1998 tuotantoa ympäristön kannalta edullisella tavalla; tämän 
menettelyn soveltamisen laajentamiselle voisi olla mahdollisuuksia. Uuden asetuksen 
perusteella luotua kannustejärjestelmää sovelletaan aluksi tuotteisiin, jotka vastaavat 
ITTO:n8 (International Trade in Timber Organisation) normeja, ja järjestelmä voitaisiin 
ulottaa koskemaan myös asianomaisten kansainvälisten ympäristönormien mukaisesti 
valmistettuja tuotteita. 
Lopuksi kaupan rajoitusten ja vääristymien poistaminen on erityisen tärkeä väline 
kehitysmaille ja siirtymävaiheen maille niiden tehokkaan yhdentymisen edistämiseksi 
maailman talouteen, mikä on olennainen edellytys kestävän kehityksen saavuttamiseksi. 
Tältä kannalta katsottuna Uruguayn kierroksen neuvotteluiden menestyksellinen päätös 
on tärkeä saavutus. 
4. Monenvälinen kauppajärjestelmä ja ympäristönsuojelu 
Kauppapolitiikan ja ympäristöpolitiikan välille syntyy jännitteitä pääasiassa siksi, että 
samalla kun kansainvälisessä kauppajärjestelmässä pyritään tuntuviin tullien ja kaupan 
esteiden alennuksiin, ympäristösuojelun tavoitteiden saavuttaminen vaatii eräiden 
tuoteryhmien kaupan valvontaa. Olisi kuitenkin väärin tehdä se johtopäätös, että kauppaa 
koskevat säännöt olisivat este tehokkaan ympäristöpolitiikan täytäntöönpanolle 
kansallisella tasolla. 
Kauppaan liittyvät ympäristötoimet eivät ole ristiriidassa monenvälisen 
kauppajärjestelmän määräysten kanssa, jos ne mukautuvat joihinkin kaupan 
perusvaatimuksiin erityisesti syrjintäkieltoperiaatteeseen viejämaiden välillä (GATT-
sopimuksen I artikla) ja kotimaisten ja maahantuotujen tuotteiden välillä (GATT-
sopimuksen III artikla). Vaikka ympäristönsuojelu ei ollut keskeinen kysymys, kun 
sopimus laadittiin vuonna 1947, sopimuksen XX artiklassa sallitaan kaupan rajoitukset, 
jotka ovat tarpeellisia ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden suojelemiseksi tai jotka 
liittyvät rajallisten luonnonvarojen säilyttämiseen. Näihin poikkeuksiin itse asiassa 
sisältyvät ympäristöpolitiikan kaikki päätavoitteet. Kuitenkin voi olla sopivaa selvittää 
edelleen niiden toimenpiteiden asemaa, jotka ovat tarpeen suojelemaan ympäristöä 
GATT:in XX artiklan nojalla. 
ITTO on asettanut päätavoittcckseen vuoteen 2000 mennessä ainoastaan sellaisten tuotteiden kaupan, 
jotka on saatu kestävällä metsien hoidolla. Tämä on ns. "Tavoite 2000". 
GATT:in sihteeristön vuonna 1992 julkaisemassa kauppaa ja ympäristöä käsittelevässä 
kertomuksessa todetaan, että GATT:in säännöt eivät aseta olennaista rajoitetta maiden 
mahdollisuuksille käyttää asianmukaisia politiikkoja suojellakseen ympäristöään 
kotimaisen tuotantotoiminnan tai kotimaassa tuotettujen tai maahantuotujen tavaroiden 
kuluttamisen haitoilta. Vastaavasti tähän mennessä tehdyn analyyttisen työn (pääasiassa 
GATT:in ympäristötoimet ja kansainvälinen kauppa -työryhmän eli EMIT-ryhmän sekä 
OECD:n kauppa- ja ympäristöasiantuntijoiden yhteisistunnon työn perusteella voi tehdä 
sen johtopäätöksen, että kaupan säännöt sallivat maiden ryhtyä kaikkiin tarvittaviin 
toimiin ympäristön suojelemiseksi omalla alueellaan, jos nämä toimet eivät ole syrjiviä, 
mielivaltaisia eivätkä johda kansainvälisen kaupan peitettyyn rajoittamiseen. 
Lisäksi monenvälisessä kauppajärjestelmässä on jo määräyksiä ympäristön huomioon 
ottamisesta. Uruguayn kierroksen neuvotteluissa sovittiin toimista, jotka tähtäävät 
ympäristönäkemysten sisällyttämiseen monenväliseen kauppajärjestelmään. Ensiksikin 
WTO:n perustamissopimuksen johdannossa todetaan, että yhteyksiä WTO:n jäsenten 
välillä kaupan ja talouden alalla pitäisi ohjata elintason nostamiseksi sekä tavaroiden ja 
palveluiden tuotannon ja kaupan lisäämiseksi samalla kun jätetään tilaa voimavarojen 
optimaaliselle käytölle kestävän kehityksen tavoitteen mukaisesti pyrkien sekä 
suojelemaan että säilyttämään ympäristöä ja lisäämään keinoja tämän tavoitteen 
toteuttamiseksi. Toiseksi monissa Uruguayn kierroksen sopimuksissa otetaan selkeästi 
huomioon ympäristöasiat9. Lopuksi tärkein: Marrakeshin ministerikokouksessa, joka 
päätti Uruguayn kierroksen, päätettiin perustaa WTO:hon kauppa- ja ympäristökomitea 
(CTE) laajoin valtuuksin. 
Kauppa- ja ympäristökomitean on käsiteltävä monia erityiskysymyksiä kauppaa ja 
ympäristöä koskevassa keskustelussa. Tässä luvussa on yhteenveto kaikkein 
tärkeimmistä. Näiden asioiden käsittelyaikataulu vaihtelee. Jotkut niistä - GATT:in ja 
WTO:n säännöt ja monenväliset ympäristösopimukset, ympäristöpolitiikan uudet keinot, 
vaarallisten aineiden kauppa, kiistojen selvittely ympäristöön liittyvissä kauppaa 
koskevissa toimissa - saattavat olla valmiita yksityiskohtaista tarkastelua varten WTO:n 
ministerikokouksessa Singaporessa 1996. Muut - esimerkiksi tuotteisiin liittyvät 
toimenpiteet, taloudelliset välineet, palvelukauppa ja ympäristö sekä henkistä omaisuutta 
koskevat oikeudet ja ympäristö - tarvitsevat pidemmän ajan. 
4.1 GATT: in ja WTO.n säännöt ja monenväliset ympäristösopimukset 
Kansainvälinen ympäristönsuojeluyhteistyö on tähän mennessä johtanut 180 
sopimukseen maailmanlaajuisesta ympäristönsuojelusta ja luonnonvarojen 
säilyttämisestä. Kaikilla näillä sopimuksilla ei ole vaikutusta kauppaan ja siksi ne eivät 
kuulu ympäristöä ja kauppaa koskevan keskustelun piiriin. Vain 18 näistä monenvälisistä 
ympäristösopimuksista sisältää erityisiä kauppasäännöksiä eli niissä nähdään 
o Ympäristö mainitaan sopimuksessa kaupan teknisistä esteistä, terveys- ja kasvinsuojelutoimia koskevassa 
sopimuksessa, sopimuksessa maataloudesta, tuista ja tasoitustulleista ja sopimuksessa kauppaan liittyvistä 
henkistä omaisuutta koskevista oikeuksista. Esimerkiksi jälkimmäisen perusteella voidaan apua, jota 
annetaan olemassaolevien laitosten mukauttamiseksi uusiin lain määräämiin ympäristövaatimuksiin, jos 
tällaista apua annetaan tietyin ehdoin, pitää ei-kannckelpoiscna tukena (ns. "green list"). Tämä osoittaa, että 
WTO on kiinnittänyt erityistä huomiota ympäristönsuojelun parantamiseen tähtääviin toimenpiteisiin. 
12 
mahdollisuus kaupan rajoittamiseen muodossa tai toisessa niiden ympäristötavoitteiden 
saavuttamiseksi. 
Kolme pääesimerkkiä monenvälisistä ympäristösopimuksista, joihin sisältyy kaupan 
rajoituksia, ovat uhanalaisten villieläin-ja kasvilajien kauppaa koskeva sopimus (CITES, 
1973), otsonikerrosta tuhoavia aineita koskeva Montrealin pöytäkirja (1987) ja 
vaarallisten jätteiden kansainvälisiä kuljetuksia ja niiden hävittämistä koskeva Baselin 
sopimus (1989). 
CITES tuli voimaan vuonna 1975 ja sen on tähän mennessä ratifioinut 130 maata. 
CITES-sopimuksessa säännellään uhanalaisten lajien kauppaa määrittelemällä ehdot, 
joiden mukaan tuonti-ja vientilupia voidaan myöntää. 
Montrealin pöytäkirja tuli voimaan vuonna 1989 ja sen on ratifioinut 149 sopimuspuolta. 
Siinä on yksityiskohtaiset määräykset otsonikerrosta tuhoavien kemikaalien tuottamisesta 
ja kuluttamisesta. Otsonikerrosta tuhoavien aineiden sääntelemätön kauppa johtaisi 
luultavimmin tuotantolaitosten siirtymiseen sellaisiin maihin, jotka eivät ole pöytäkirjan 
sopimuspuolina ja niistä valmistettujen kemikaalien tai tuotteiden vientiin takaisin 
sopimuksen osapuolina oleviin maihin. Tämän vuoksi Montrealin pöytäkirja sisältää eri 
määräyksiä, jotka vaikuttavat kansainväliseen kauppaan. 
Baselin sopimus tuli voimaan toukokuussa 1992 ja sen on ratifioinut 92 maata. Jokaisella 
sopimuspuolella on oikeus kieltää vaarallisten jätteiden tuonti. Vienti on sallittu silloin, 
kun tuojamaa on antanut kirjallisen luvan. Kauppa sellaisten maiden kanssa, jotka eivät 
ole sopimuspuolia, ei ole yleensä sallittua. 
Monenvälisen kauppajärjestelmän ja monenvälisten ympäristösopimusten mukaisten 
kauppaa koskevien toimien välinen suhde on keskeinen kauppaa ja ympäristöä 
koskevassa keskustelussa ja se on ydinkysymys kansainvälisessä keskustelussa. Mikä 
tahansa tätä asiaa koskeva päätös tai suositus on käsiteltävä myös mahdollisten tulevien 
monenvälisten ympäristösopimusten kannalta. 
On yleisesti tunnettua, että monenvälisen kauppajärjestelmän pitäisi suosia 
monenvälisten ympäristösopimusten mukaisia kauppaa rajoittavia toimia, joihin on 
ryhdytty monenvälisen ympäristösopimuksen mukaisesti. Kuten Rion julistuksen 7 ja 12 
periaatteessa todetaan, kansainvälistä yhteistyötä (eikä yksipuolisia toimia) pitää tukea 
kaikkien yhteisten voimavarojen suojelemiseksi ja rajat ylittävien ympäristöongelmien 
ratkaisemiseksi. 
Kansainvälinen yhteistyö on tehokkainta ympäristön kannalta, koska kaikkien 
asianosaisten maiden yhteistyö on välttämätöntä rajat ylittävien ja maailmanlaajuisten 
ympäristöongelmien ratkaisemiseksi. Lisäksi se todennäköisesti estää yksipuolisten 
kaupan rajoitusten käytön, joka saattaa olla houkuttelevaa, jos monenvälisiin toimiin ei 
ole ryhdytty. 
Tämän perusteella komissio katsoo, että monenvälisen kauppajärjestelmän pitäisi 
mukautua käyttämään, selkeiden ja ennustettavien sääntöjen perusteella, 
13 
monenvälisten ympäristösopimusten yhteydessä toteutettuja kauppaa koskevia 
toimia. Tällaiset toimenpiteet voivat olla välttämättömiä monenvälisten 
ympäristösopimusten tavoitteiden toteuttamiseksi, ja se, että tällaiset toimet on 
neuvoteltu ja sovittu monenvälisesti, on paras tae protektionistisia väärinkäytöksiä 
vastaa. 
Tämän tavoitteen saavuttamiseksi komissio johtaa edelleen keskusteluja WTO:ssa 
pyrkimyksenään päästä sopimukseen järjestelmästä, joka mahdollistaisi monenvälisten 
ympäristösopimusten mukaisten kauppaa koskevien toimien sovittamisen WTO:n 
sääntöihin. Minkä tahansa sovitun ratkaisun tulisi tuoda joustavuutta ympäristöä 
koskeviin neuvotteluihin ympäristötavoitteiden oikeudellisuuden ja niiden 
saavuttamiseen tarvittavien kauppaa koskevien toimien arvioimiseksi. Vastaavasti 
monenvälisten ympäristösopimusten (MEA) ja WTO-sopimusten kauppaa koskevien 
määräysten välinen suhde pitäisi määritellä niin, että vältyttäisiin siltä käsitykseltä, että 
jälkimmäiset olisivat etusijalla edellisiin nähden. Tämän vuoksi haasteena on suunnitella 
järjestelmä, joka pääasiallisesti sallii WTO:n järjestelmän mukauttaa MEA-sopimuksen 
mukaan tehdyt kauppaa koskevat toimet samalla kun vahvistetaan suojatoimenpiteet, 
joilla estetään tarpeettomien rajoitusten soveltaminen erityisesti muihin kuin MEA-
sopimuksen sopimuspuolena oleviin WTO:n jäseniin, jotka säilyttävät oikeutensa 
vastustaa kaikkea protektionistista väärinkäyttöä WTO:n kiistojen ratkaisumenetelmän 
avulla. Toisaalta, MEA-sopimuksen sopimuspuolena olevien WTO:n jäsenten ei pitäisi 
turvautua WTO:n kiistojen ratkaisumenetelmään välttääkseen tai heikentääkseen MEA-
sopimuksen sopimuspuoleksi tullessaan hyväksymiään velvoitteita. 
4.2 Tuotteisiin liittyvät toimet ja valmistustavat ja tuotantomenetelmät 
Monenvälisen kauppajärjestelmän säännöissä tehdään perusero tuotteeseen liittyvien ja 
muiden toimien välillä. Tuotteeseen liittyvät toimet ovat kauppaa koskevia ja itse 
tuotteen luonteeseen tai laatuun liittyviä, esimerkiksi asbestia sisältävien jarrujen 
maahantuonnin kieltäminen. Toimet, jotka eivät liity tuotteeseen, ovat kauppaa koskevia 
toimia, jotka liittyvät siihen tapaan, jolla tuote tuotetaan tai sitä valmistetaan eli sen 
valmistustapoihin ja tuotantomenetelmiin. Esimerkkinä mainittakoon kloorivalkaisuin 
paperin tuonnin kieltäminen. 
On kuitenkin huomattava, että ero tuotteeseen liittyvien ja toisaalta valmistustapoihin ja 
tuotantomenetelmiin liittyvien toimien välillä on tulossa yhä epäselvemmäksi. Ensiksikin 
valmistustavat ja tuotantomenetelmät voivat joskus vaikuttaa tuotteen ominaisuuksiin 
(esim. maataloustuotteissa voi olla ihmisen terveydelle haitallisia tuholaismyrkkyjä). 
Siksi tuotteisiin liittyvien vaatimusten käsitteeseen kuuluu myös valmistustapoihin ja 
tuotantomenetelmiin liittyvät toimet, joilla on vaikutusta tuotteen lopullisiin 
ominaisuuksiin. Toiseksi jotkut ympäristöpolitiikan uusista välineistä (esim. 
ympäristömerkkijärjestelmät) perustuvat niin kutsuttuun elinkaari-lähestymistapaan, jota 
käytetään arvioitaessa tuotteen ympäristövaikutusta kehdosta hautaan. Siksi niihin kuuluu 
perusteita, jotka liittyvät sekä tuotteen ympäristöominaisuuksiin että käytettyihin 
valmistustapoihin ja tuotantomenetelmiin. 
14 
Kun on kyse tuotteisiin liittyvistä toimista, GATT:in ja WTO:n säännöt rajoittavat hyvin 
vähän jäsenvaltioiden oikeuksia suojella omaa ympäristöään kotimaisen tuotannon sekä 
kotimaisten ja maahantuotujen tuotteiden kulutuksen haitoilta. • Tuotteisiin liittyvät 
ympäristövaatimukset, teknisinä asetuksina ja normeina, ovat ympäristöpolitiikan 
perinteisiä välineitä. GATT-sopimuksen III artikla sallii jokaisen maan määrätä 
maahantuoduille tuotteille samat vaatimukset kuin kotimaisille vastaaville tuotteille niin 
kauan kuin tämä ei johda tuontitavaroiden vähemmän edulliseen kohteluun. Lisäksi on 
luotu kattava säännöstö, joka periaatteessa sisältyy sopimukseen kaupan teknisistä 
esteistä (TBT-sopimus) ja terveys- ja kasvinsuojelutoimia koskevaan sopimukseen 
(Agreement on Sanitary and Phytosanitary Measures). Tämä säännöstö pyrkii 
ensisijaisesti varmistamaan avoimuuden teknisten sääntöjen ja normien sekä 
yhdenmukaisuuden arviointimenettelyjen valmistelussa, käyttöönotossa ja 
soveltamisessa, mutta joitakin sisällöllisiä määräyksiä, kuten periaatteet syrjimiskiellosta 
ja mahdollisimman vähäisestä kaupan rajoittamisesta, kuuluu myös säännöstöön. 
Normien ja teknisten määräysten kansainvälisen yhdenmukaistamisen edistäminen on 
yksi kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen ja terveys- ja kasvinsuojelutoimia 
koskevan sopimuksen päätavoitteista. Yhdenmukaistaminen korkeimpaan 
ympäristönsuojelun tasoon on kuitenkin erittäin vaikeata kussakin maassa vallitsevien 
erilaisten olosuhteiden, tärkeysjärjestysten ja taloudellisen kehityksen tason vuoksi. Tietty 
joustavuus on siten välttämätöntä, jotta maat voivat ottaa käyttöön kansainvälisesti 
sovittuja vaatimuksia tiukempia tuotteisiin liittyviä ympäristövaatimuksia ja varmistaa 
samalla, että tätä mahdollisuutta ei käytetä protektionistisiin tarkoituksiin. Tämän 
mukaisesti kaupan teknisiä esteitä koskeva sopimus ja terveys- ja kasvinsuojelutoimia 
koskeva sopimus sallivat maiden olla soveltamatta kansainvälisiä normeja, silloin kun ne 
olisivat tehottomia tai sopimattomia jonkin ympäristötavoitteen saavuttamiseksi. 
Valmistustavat ja tuotantomenetelmät nostavat esiin mutkikkaampia kysymyksiä. Eräät 
valmistustavat ja tuotantomenetelmät voivat johtaa naapurimaan tai jaetun alueen 
ympäristön kulumiseen ilmassa, vedessä tai maalla. Teollisuustuotanto voi olla 
ilmansaasteiden lähde jaetun joen tai järven muodostaman rajan tuntumassa. 
Valmistustavat ja tuotantomenetelmät voivat johtaa muuttolajien ja jaettujen elävien 
luonnonvarojen häviämiseen riittämättömien suojelutoimien johdosta (esim. 
ryöstökalastus tai muuttomerinisäkkäiden uhkaaminen tai vaarantaminen). 
Valmistustavat ja tuotantomenetelmät voivat johtaa ympäristön kulumiseen maailman 
yhteisissä voimavaroissa, joilla tarkoitetaan kaikkien maiden yhteisesti jakamien varojen 
ja voimavarojen kulumista (esim.otsonikerroksen oheneminen, ilmaston muutos, luonnon 
monimuotoisuuden väheneminen). 
Vaikka mailla on kiistatta täysi oikeus päättää omista ympäristöpolitiikoistaan, avoin 
kysymys on, kuinka laajalti yksi maa voi toteuttaa ympäristöpolitiikkojaan WTO:n 
määräysten perusteella siten, että ne puuttuvat rajat ylittäviin ja maailmanlaajuisiin 
ongelmiin kansainväliseen kauppaan vaikuttavalla tavalla. 
On selvää, että valmistustapoihin ja tuotantomenetelmiin liittyvät tuonnin ja viennin 
määrälliset rajoitukset tai kiellot, joita on määrätty tuotteille, joiden ominaisuudet eivät 
itsessään tuota ympäristölle haittaa, ovat yhteensopimattomia GATT:in ja WTO:n 
15 
sääntöjen kanssa sellaisina kuin viimeaikainen (hyväksymätön) oikeudenkäyttö on ne 
tulkinnut. Tämän tulkinnan tärkein seuraus on, että WTO:n jäsen ei voi yksipuolisesti 
kieltää tai rajoittaa tuotteiden maahantuontia viejämaan (tuottajamaan) käyttämien 
valmistustapojen ja tuotantomenetelmien ympäristövaikutusten perusteella. 
Tärkein peruste yksipuolisten kauppaa koskevien toimien käyttöä vastaan on, että ne 
olisivat kotimaisten tuotantomenetelmien suvereniteettia vastaan. Kuitenkin silloin kun 
on kyseessä naapurimaalle aiheutuva ympäristöhaitta, vastaväitteeksi tälle voitaisiin 
esittää, että valtioilla on myös velvollisuus Rion julistuksen 2 periaatteen mukaan 
varmistaa, että niiden lainkäyttövaltaan kuuluva toiminta ei aiheuta haittaa ympäristölle 
muissa valtioissa tai alueilla, joita kansallinen lainkäyttövalta ei koske. 
Tarve varmistaa, että ympäristönsuojelu voidaan toteuttaa silloin kun on vaarana 
korjaamattoman haitan tuottaminen toisen maan ympäristölle tai maailman 
yhteisille voimavaroille samalla kun poistetaan mahdollisuus protektionistisille 
väärinkäytöksille, on kansainvälisen yhteisön haastavin tehtävä kauppaa ja 
ympäristöä koskevassa keskustelussa. Komissio katsoo, että saattaa olla erityisiä 
poikkeuksellisia olosuhteita, joissa monenvälisen kauppajärjestelmän sääntöjen ei 
tulisi sulkea pois asianmukaisten kauppaa koskevien toimien käyttöönottoa maata 
vastaan, joka rikkoo joitakin kansainvälisen ympäristöoikeuden 
perusvelvollisuuksia, kuten velvollisuutta varmistaa, että toiminta sen 
lainkäyttöalueella ei aiheuta haittaa muiden valtioiden ympäristölle, ja 
velvollisuutta tehdä yhteistyötä maapallon ekojärjestelmän terveyden ja 
koskemattomuuden säilyttämiseksi, suojelemiseksi ja palauttamiseksi (Rion 
julistuksen 2 ja 7 periaate). Kuitenkin kauppaa koskevien toimien on perustuttava 
vahvaan tieteelliseen näyttöön, oltava suhteessa tavoitteisiin, ja ne olisi toteutettava 
läpinäkyvästi: niitä pitäisi pitää viimeisenä keinona, joita käytetään vasta kun 
yritykset löytää muu kahdenvälinen ja monenvälinen ratkaisu on käytetty loppuun. 
4.3 Ympäristöpolitiikan uudet välineet, mukaan lukien ympäristömerkkijärjestelmät 
Yhä selvemmin ymmärretään, että ympäristöpolitiikkojen, jotta ne olisivat tehokkaita, on 
saatava taustatukea monilta uudenlaisilta toimilta, välineiltä ja lähestymistavoilta eikä 
niiden tulisi yksinomaan olla riippuvaisia perinteisistä sääntelytoimista. Uusista keinoista 
vapaaehtoiset elinkaari-lähestymistapaan perustuvat ympäristömerkkijärjestelmät ovat 
saaneet paljon huomiota. On monia muita uusia keinoja ja toimia, erityisesti 
pakkaamiseen ja kierrätykseen liittyviä (esim. vapaaehtoiset sopimukset, pakolliset 
jätteen hyötykäyttösuunnitelmat, panttijärjestelmät), jotka eivät periaatteessa kuulu 
mihinkään perinteisistä luokituksista (tuotteisiin liittyvät toimet, valmistustapoihin ja 
tuotantomenetelmiin liittyvät toimet). 
Kaupan kannalta katsottuna kehitys kohti ympäristön suojeluvälineiden suurempaa 
vaihtelua on yleisesti ottaen myönteistä. Ympäristöpolitiikan uudet keinot ovat usein 
vapaaehtoisia ja perustuvat markkinamekanismeihin. Siksi ne eivät johda suoriin 
rajakaupparajoituksiin. Kuitenkin näillä keinoilla voi olla epäsuora vaikutus kauppaan. 
Elinkaari-lähestymistapaan perustuvien välineiden mahdollinen vaikutus kauppaan on 
16 
antanut aihetta erityisesti huolestua valmistustapoihin ja tuotantomenetelmiin liittyvien 
perusteiden soveltamisesta tuontitavaroihin. 
Tähän mennessä on eritelty ympäristöpolitiikan uusien välineiden ja WTO:n sopimusten 
välistä suhdetta ja pyritty tunnistamaan niiden mahdolliset vaikutukset kauppaan. Vaikka 
tarvitaan lisää analyyseja, alustavat tulokset ovat osoittaneet, että monenvälinen 
kauppajärjestelmä ei ota huomioon näitä keinoja niiden uutta luovan luonteen vuoksi. 
Näin ollen pitäisi harkita tarvetta laajentaa olemassa olevien sääntöjen ja 
mekanismien sovellusalaa tai kehittää uusia mekanismeja erityisesti avoimuuden ja 
syrjimättömyyden varmistamiseksi tällaisia toimia käytettäessä, samalla välttäen 
liiallisten rajoitusten tai raskaiden mekanismien luomista. 
Komissio on analyysissaan erityisesti keskittynyt elinkaari-lähestymistapaan perustuviin 
vapaaehtoisiin ympäristömerkkijärjestelmiin. Tässä analyysissä on osoitettu, että vaikka 
WTO:n säännöstö lisäavoimuuden varmistamiseksi ympäristömerkkijärjestelmän 
toiminnassa onkin toivottavaa, tällä hetkellä WTO:n TBT-sopimus ei näytä täysin 
kattavan näitä järjestelmiä. 
Lisäksi komission kanta on, että mahdolliseen WTO:n avoimuutta koskevaan 
säännöstöön pitäisi ottaa sisältöä koskevia määräyksiä syrjimisen ja kaupan vääristymien 
välttämiseksi koko ympäristömerkkijärjestelmän toiminnassa. Vastaavasti olisi 
varmistettava, että samoja vaatimuksia sovelletaan sekä hallitusten että hallituksista 
riippumattomien tahojen järjestelmiin ja elinkaari-lähestymistavan säilyttämiseen. 
Kansainvälinen yhdenmukaistaminen voi olla tehokas keino ympäristöpolitiikan uusien 
välineiden, varsinkin ympäristömerkkijärjestelmien, kauppaan kohdistuvien vaikutusten 
vähentämiseksi mahdollisimman pieneksi. Kuitenkin kun tiedetään vaikeudet (esim. 
tarvittavan kokemuksen puuttuminen kansallisella tasolla, erilaiset kansalliset 
ominaisuudet ja tärkeysjärjestykset), olisi suotavaa noudattaa vaiheittaista 
lähestymistapaa ja keskittyä ensiksi avoimuuskysymyksiin ja myöhemmin tutkia, 
tarvitaanko lisätoimenpiteitä, erityisesti elinkaarianalyysien yhdenmukaistamisessa. 
4.4 Taloudelliset välineet 
Taloudellisten välineiden, mukaan lukien ympäristöverot ja -maksut, käyttöä 
ympäristötarkoituksiin puolletaan yhä enemmän perinteisiä määräyksiä ja valvontaa 
täydentävinä toimenpiteinä, koska ne asianmukaisesti suunniteltuina ja toteutettuina, ovat 
tehokkaampia ja avoimempia kuin sääntelykeinot. Kuitenkaan taloudellisten välineiden, 
kuten myytävien lupien, panttijärjestelmien ja ympäristöverojen, vaikutuksia kauppaan ei 
vielä täysin ymmärretä, koska näillä keinoilla on toistaiseksi ollut pieni osuus 
ympäristöpolitiikassa. 
Eniten huomiota taloudellisista välineistä kauppaa ja ympäristöä koskevassa 
keskustelussa on toistaiseksi herättänyt kysymys rajaveron mukauttamista koskevista 
kaupan säännöistä (BTA). Nämä mahdollistavat kotimaisten verojen soveltamisen 
tuontiin ja viennin vapauttamisen kansallisesta verosta. Rajaveron mukauttamista 
koskevat säännöt on suunniteltu jakamaan tasaisesti kotimaisten ja ulkomaisten 
17 
tuotteiden verotaakkaa ja samalla sen välttämiseksi, että kotimaista tuotantoa suojellaan 
verotuksella. Näitä tavoitteita on pidettävä esillä keskusteltaessa ympäristöverotuksesta. 
Ei pitäisi olla mahdollista syrjiä tai toimia protektionistisella tavalla pelkästään 
kutsumalla veroa ympäristöveroksi. 
Rajaveron mukauttamista koskevissa säännöissä on kaksi näkökohtaa, joihin on 
erityisesti puututtava keskusteltaessa kaupasta ja ympäristöstä. Ensiksikin on väitetty, että 
nykyiset GATT-sopimuksen rajaveron mukauttamista koskevat säännöt saattavat määrätä 
ympäri stöverotu s keinon valinnan, koska tuoteverot oikeuttavat rajaveron 
mukauttamiseen, kun taas tuotantomenetelmien verottaminen (esim. päästömaksut) eivät. 
Tämän johdosta maat voivat alkaa määrätä tuoteveroja ympäristötarkoituksissa 
pikemminkin kuin tuotantoveroja, jotka eräissä tapauksissa voisivat olla tehokkaampi 
keino. 
Toinen ongelma, johon on tartuttava, liittyy siihen, kuuluvatko taxes occultes (eli 
tuotantovälineiden, muiden verotettavien tavaroiden tuotannossa käytettävien 
lisämateriaalien ja palveluiden verottaminen, mukaan lukien energiavero) rajaveron 
mukauttamisen piiriin. Tämä ongelma johtuu siitä, että WTO:n rajaveron mukautusta 
koskevat säännöt näyttävät olevan tarkempia viennin kuin tuonnin suhteen, ja siksi olisi 
arvioitava, onko järjestelmä tarkoitettu symmetriseksi. Esimerkiksi Uruguayn kierroksen 
tukia ja tasoitustulleja koskevassa sopimuksessa on erityinen viittaus siihen, että tiettyjen 
vientituotteiden valmistukseen käytetyn energian, polttoaineen ja öljyn välillisiä veroja 
voidaan alentaa, kun vastaava ehto ei koske tuontia. 
Komissio uskoo, että näiden kysymysten tarkentamista tarvitaan erityisesti sen 
selvittämiseksi, edistävätkö BTA:ta koskevat nykyiset säännöt tehokkaimman 
verotuskeinon valintaa (ts. tuotteista ja tuotantoprosesseista kannettavia veroja) ja 
kuuluvatko 'taxes occultes1, mukaan lukien energiaverot, rajaveron mukauttamisen 
piiriin. 
4.5 Kiistojen ratkaisu ympäristöön liittyvissä kauppaa koskevissa toimissa 
Kaupan ja ympäristön kytkennässä on välttämätöntä varmistaa, että ympäristöön liittyviä 
kauppaa koskevia toimia koskevissa riidoissa otetaan huomioon kummankin alan edut ja 
erityistavoitteet ja että toinen ei vaaranna toisen oikeutettujen tavoitteiden toteutumista. 
Tältä kannalta katsottuna kaksi pääkohtaa on syytä ottaa huomioon: 
tarve kehittää asianmukaisia ja tehokkaita kiistojen ratkaisumenetelmiä 
monenvälisiä ympäristösopimuksia varten 
Vaikka monenvälisissä ympäristösopimuksissa on määräyksiä kiistojen välttämisestä, 
konsultaatiosta, välitysmenettelystä, sovittelusta, välimiesmenettelystä ja kiistojen 
ratkaisemisesta oikeusteitse, näitä monenvälisten ympäristösopimusten määräyksiä 
kiistojen ratkaisemisesta ei yleisesti pidetä erityisen vahvoina. 
Komissio pitää tarkoituksenmukaisena ajanmukaisen ja tehokkaan kiistojen 
ratkaisumenetelmän, mukaan lukien soveltuvat täytäntöönpanomenetelmät, 
kehittämistä nykyisiä ja tulevia monenvälisiä ympäristösopimuksia varten, mukaan 
lukien sopimukset, joihin sisältyy kauppaa koskevia määräyksiä. 
välttämättömyys määritellä, kuinka tehokkaimmin voidaan ohjata tarvittava 
ympäristöasiantuntemus WTO:n ympäristöön liittyvien kiistojen 
ratkaisumenettelyyn. 
Komission kanta on, että ympäristöasiantuntemus on ratkaisevan tärkeää ympäristöön 
liittyvien kauppaa koskevien toimien tarpeen testaamiseksi ja niiden tieteellisten 
tutkimustulosten arvioimiseksi, joita on vaadittu tukemaan ympäristösyistä tehtyjä 
kauppaa koskevia toimia. Tämän perusteella komissio uskoo, että Uruguayn 
kierroksen kiistojen ratkaisua koskevia nykyisiä määräyksiä on sovellettava niin, 
että varmistetaan asianmukaisen teknisen ja ympäristöasiantuntemuksen käyttö 
ympäristöön liittyvissä kiistoissa. 
4.6 Vaarallisten aineiden kauppa ja kotimaassa kiellettyjen tavaroiden kysymys 
Tämä kysymys on erityisen tärkeä kehitysmaille. Ne ovat ilmaisseet huolensa siitä, että 
tavaroita, joiden myynnin ja kulutuksen teollisuusmaat ovat kieltäneet tai voimakkaasti 
rajoittaneet oman alueensa sisällä, voidaan viedä ilman valvontaa kehitysmaihin. 
Monet kansainväliset sopimukset, kuten Montrealin pöytäkirja otsonikerrosta tuhoavista 
aineista ja Baselin sopimus vaarallisten jätteiden kansainvälisistä kuljetuksista ja niiden 
hävittämisestä, sisältävät säännöksiä monista kotimaassa kielletyistä tavaroista. Lisäksi 
vapaaehtoinen järjestelmä etukäteen ilmoitetusta suostumuksesta (prior informed consent 
- PIC) vaarallisten aineiden ja tuholaismyrkkyjen vientiin on kirjattu Lontoon 
pöytäkirjaan tiedonvaihdosta kansainvälisessä kaupassa olevista kemikaaleista ja FAO:n 
kansainväliseen menettelytapasäännöstöön tuholaismyrkkyjen jakelusta ja käytöstä. 
Euroopan unioni on jo tehnyt etukäteen ilmoitetun suostumuksen periaatteen pakolliseksi 
vaarallisten kemikaalien viennissä asetuksella 2455/92 ja osallistuu aktiivisesti 
UNEP.issa ja FAO:ssa käytäviin neuvotteluihin oikeudellisesti sitovasta etukäteen 
ilmoitettua suostumusta koskevasta yleissopimuksesta. 
Komissio katsoo, että WTO voisi Iisäaloitteita tällä alalla ottamalla käyttöön 
ilmoitusjärjestelmän, joka voisi toimia 'turvaverkkona', päällekkäistyön ja säännösten 
sekaannusten välttämiseksi tätä ilmoitusjärjestelmää pitäisi ainoastaan soveltaa 
kotimaassa kiellettyihin tavaroihin, joita nykyiset kansainväliset sopimukset eivät koske 
ja/tai vientiin niistä WTO:n jäsenmaista, jotka eivät ole näiden sopimusten 
sopimuspuolina. On kuitenkin tärkeätä varmistaa, että ilmoitusjärjestelmän luominen 
WTO:hon ei vähennä WTO:n jäsenten kiinnostusta osallistua tärkeisiin nykyisiin ja 
tuleviin ympäristösopimuksiin. 
4.7 Palvelukauppa ja ympäristö 
Viime aikoihin asti palvelukaupan ja ympäristön välistä suhdetta on käsitelty hyvin vähän 
pääasiassa siksi, että julkisissa, yksityisissä ja yliopistopiireissä ei ole kiinnitetty asiaan 
19 
riittävää huomiota. Vielä tärkeämpi syy oli monenvälisten sääntöjen puuttuminen 
palvelukaupan alalla. 
Tämä tilanne on muuttumassa Uruguayn kierroksen yleissopimuksen palvelukaupasta 
(GATT.in palvelukauppasopimus) ja päätöksen palvelukaupasta ja ympäristöstä tultua 
voimaan. Koska tämä prosessi alkaa nollasta, on laadittava työohjelma. Tärkeä 
ensimmäinen askel on analysoida mahdollisia häiriötekijöitä kaikkien GATT:in 
palvelukauppasopimukseen kuuluvien palvelualojen ja ympäristön välillä. Vaikka 
tarvitaan huolellista analyysiä mahdollisten keskinäisten yhteyksien määrittelemiseksi, 
voisi olla kannattavaa keskittyä ensiksi rajoitettuun määrään aloja, joiden luonne on 
merkityksellinen ympäristön kannalta. Ilmeisin esimerkki tällaisesta alasta on liikenne, 
jossa on jo edistytty merkittävästi otettaessa ympäristönäkökohdat osaksi 
liikennepolitiikan kehittämistä sekä laadittaessa tärkeitä tätä koskevia ohjelmia ja 
projekteja. WTO:n CTE:ssä tehtävässä työssä on tarpeen tarkastella nykyisen 
kansainvälisen yhteistyön ja WTO:n suhdetta. 
Muita tärkeitä palvelualoja, joilla väistämättä on suoria tai epäsuoria 
ympäristövaikutuksia, ovat matkailuala, rakennusala ja useat erityisalojen palvelut kuten 
arkkitehtuuri, insinööritiede ja kaupunkisuunnittelu. 
Aloittain tehtävän analyysin jälkeen on käsiteltävä uuden monenvälisen palvelualoja 
koskevan kehyksen ja ympäristösopimusten, politiikkojen ja toimien välistä suhdetta. 
Vaikka tunnustetaan palvelukaupan ja tavarakaupan välinen selvä ero, GATT-
sopimuksen ja ympäristön väliseen suhteeseen liittyvää asiantuntemusta voidaan käyttää 
laajalti hyödyksi tässä yhteydessä. 
4.8 Henkistä omaisuutta koskevat oikeudet ja ympäristö 
Henkisen omaisuuden kauppaan liittyviä näkökohtia koskevan sopimuksen (TRIPs) 
valmistuminen on pitkä edistysaskel teollisuusmaiden pyrkimyksissä saada henkistä 
omaisuutta koskevien oikeuksien suojelun taso kehitysmaissa (tiettyjen siirtymävaiheiden 
kautta) muun maailman tasolle. Tämä edistää sijoittamista uusiin teknologioihin, mukaan 
lukien ne, jotka voivat olla hyödyllisiä ympäristölle, ja muodostaa perustan teknologian 
siirrolle. TRIPs-sopimuksissa sallitaan myös tarvittavien toimenpiteiden toteuttaminen 
tietyin ehdoin ympäristöä vahingoittavien teknologioiden käyttöä vastaan. 
WTO:n TRIPs-sopimuksen lisäksi kysymystä oikeuksista henkiseen omaisuuteen on 
käsitelty eri yhteyksissä, joista tärkein on yleissopimus luonnon monimuotoisuudesta. 
Teknologian saatavuus ja siirtäminen ovat tärkeitä sopimuksen 16 artiklaan sisältyviä 
näkökohtia. Sopimuksen 16 artiklan 5 kohdassa todetaan, että sopimuspuolten, jotka 
myöntävät, että patentteja ja muuta henkistä omaisuutta koskevat oikeudet voivat 
vaikuttaa tämän sopimuksen täytäntöönpanoon, pitäisi tehdä yhteistyötä tässä asiassa, 
ottaen huomioon kansallisen lainsäädännön ja kansainvälisen oikeuden, varmistaakseen, 
että nämä oikeudet tukevat eivätkä ole vastaan sen tavoitteita. Komissio katsoo, että tämä 
käsittää WTO:n sopimuksen ja sen TRIPS-määräykset. Lisäksi sopimuksen 16 artiklan 2 
kohdassa tunnustetaan, että teknologian siirron ja saannin tulee tapahtua ehdoilla, jotka 
20 
tunnustavat ja vastaavat henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien riittävää ja tehokasta 
suojelua. 
Yhteisö ja jäsenvaltiot ovat tehneet selväksi yleissopimuksen ratifiointijulistuksessa, että 
sopimus voidaan panna täytäntöön ainoastaan, jos henkistä omaisuutta koskevia 
oikeuksia kunnioitetaan ja teknologian siirtoja käsitellään kaupalliselta kannalta. 
Oikeastaan 16 artiklan 5 kohdan mukaan sellainen yhteistyö on kansainvälisen lain 
alaista. Tämä sisältää komission kannan mukaan WTO-sopimuksen ja sen TRIPs-ehdot. 
Lisäksi sopimuksen 16 artiklan 2 kohdassa todetaan, että teknologian saatavuus ja 
siirtäminen on mahdollistettava sellaisilla ehdoilla, jotka tunnustavat ja ovat 
johdonmukaisia henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien riittävän ja tehokkaan 
suojelemisen kanssa. 
Komissio uskoo, että on erittäin tärkeää, että yhteisö puolustaa tätä kantaa 
yleissopimuksen ympäristön ja henkistä omaisuutta koskevien oikeuksien alalla ja 
myös muissa asiaa koskevissa yhteyksissä. 
Vaikka sopimukseen luonnon monimuotoisuudesta sitoutuneet tahot ovat eri maiden 
hallituksia, yksityiseltä sektorilta löytyy suurin osa alan teknologiasta ja siihen liittyvistä 
henkistä omaisuutta koskevista oikeuksista, joita voitaisiin siirtää kehitysmaihin 
sopimuksessa käsiteltyjen ongelmien ratkaisemiseksi. Siksi kannattaa harkita, kuinka 
yksityinen sektori saataisiin tehokkaasti mukaan käsittelemään esiin nousevia kysymyksiä 
ottaen myös huomioon sen tukitehtävän, joka hallituksilla ja teollisuusmailla pitäisi olla 
erityisesti kehitysyhteistyöohjelmissaan. 
5. Kansainvälistä kauppaa ja ympäristöä koskevan keskustelun tulevaisuuden 
näkymät 
Kuten tämän tiedonannon I osassa todettiin, kauppa ja ympäristö nousivat keskeiseksi 
kansainväliseksi kysymykseksi Rion ympäristö- ja kehityskonferenssissa (UNCED). Siitä 
lähtien kansainvälisellä tasolla on otettu muutamia merkittäviä askelia kaupan ja 
ympäristönsuojelun välisten yhteyksien selvittämiseksi ja ympäristövaatimusten 
yhdentämiseksi osaksi monenvälistä kauppajärjestelmää kestävää kehitystä paremmin 
tukevan kaupan ja ympäristöpolitiikkojen välisen vuorovaikutuksen saavuttamiseksi. 
Ne esteet, jotka kansainvälisellä tasolla on ylitettävä, jotta tämä tavoite saavutetaan, ovat 
osaksi samanlaisia kuin ne, joita Euroopan unioni kohtaa yhdentäessään 
ympäristövaatimukset osaksi muita politiikkoja, sisämarkkinoiden luominen ja toiminta 
mukaanlukien. Kansainvälisellä tasolla ei kuitenkaan ole yhtenäistä institutionaalista 
kehystä, kuten EU:ssa, vaan lukuisia toimielimiä ja instituutiota, joilla on erikoistuneet 
tehtävänsä, erilaiset kokoonpanonsa ja vaihtelevat rakenteensa. 
Kestävää kehitystä edistämiseksi kauppapolitiikan ja ympäristöpolitiikan keskinäisen 
tukemisen ja täydentävyyden parantamiseksi on siten välttämätöntä koota yhteen se työ, 
jota tehdään eri kansainvälisillä tahoilla. Näitä ovat erityisesti WTO:n kauppa- ja 
ympäristökomitea (CTE), kestävän kehityksen komissio CSD, UNEP, UNCTAD:in 
21 
kaupan, ympäristön ja kehityksen ad hoe -työryhmä ja OECD:n kaupan ja ympäristön 
asiantuntijoiden yhteisistunto (JSTE). 
5. / Maailman kauppajärjestön kauppa- ja ympäristökomitea 
Valtuutuksensa ja työohjelmansa johdosta kauppa- ja ympäristökomitea on 
avainasemassa kaupan ja ympäristön välistä suhdetta käsiteltäessä. Komitealle on annettu 
tehtäväksi sekä analysoida että antaa määräyksiä; se selvittää kaupan ja ympäristön 
välisiä liittymäkohtia, joita tarvitaan kestävän kehityksen edistämiseen ja tekee 
suosituksia mahdollisesti tarvittavista muutoksista monenvälisen kauppajärjestelmien 
määräyksiin. 
Toteuttaakseen tehokkaasti tehtäviään ja määritelläkseen roolinsa muiden asiaa 
käsittelevien foorumien suhteen sopusointuisesti kauppa- ja ympäristökomitean tulee 
täyttää tietyt perusedellytykset: 
(i) Komitean työn tulee olla tuloshakuista. 
Kauppaa ja ympäristöä koskevat neuvottelut GATT:issa aloitettiin vuonna 1991 
ympäristötoimien ja kansainvälisen kaupan työryhmässä (EMIT) ja siitä lähtien 
komitean työohjelman eräiden kohtien analysoiminen on edistynyt merkittävästi. 
Kauppa ja ympäristö ovat WTO:n ensimmäisen ministerikokouksen (Singapore, 
joulukuu 1996), asialistalla ja kasvattaakseen komitean uskottavuutta, sen 
kokoukselle laatiman raportin tulisi sisältää erityisiä suosituksia. 
ii) Komitean lähestymistavan tulisi olla tasapainoinen. 
Marrakeshissa sovitun tehtävänannon mukaisesti komitean suositusten tulisi 
koskea kolmea peruskysymystä: (a) sääntöjen tarve kaupan ja ympäristön 
myönteisen vuorovaikutuksen lisäämiseksi kestävän kehityksen edistäminen 
varten; (b) protektionististen kauppaa koskevien toimien välttäminen ja (c) 
ympäristötarkoituksiin käytettyjen kauppaa koskevien toimien valvonta. 
Nämä kolme näkökulmaa pitää asianmukaisesti yhdentää komitean työohjelmaan, 
ja niille tulee antaa sama tärkeysjärjestys. Komitean ei tulisi toimia vain kaupan 
vahtikoirana, joka tutkii tarkasti ympäristötoimien vaikutukset kauppaan, vaan 
myös pohtia myönteisiä toimia edistääkseen ympäristövaatimusten sisällyttämistä 
monenväliseen kauppajärjestelmään. 
(iii) Komiteaa hyödyttäisi ympäristöasiantuntijoiden ja muiden 
kansainvälisten järjestöjen antama tehokas apu. 
Suorittaakseen tehtävänsä mahdollisimman hyvin kauppa- ja ympäristökomitea 
tarvitsee ympäristöalan asiantuntemusta sekä tieteellisiä ja teknisiä neuvoja. Tätä 
varten komitean tulisi parantaa yhteistyösuhteitaan kaikkiin oleellisiin 
22 
kansainvälisiin järjestöihin, UNEP ja monenvälisten ympäristösopimusten 
sihteeristöt mukaan lukien. 
(iv) Komitean työ tarvitsee lisää avoimuutta. 
Hallituksista riippumattomat toimijat, mukaanlukien hallituksista riippumattomat 
ympäristöorganisaatiot, teollisuus, kuluttajat jne., voivat antaa arvokkaan 
panoksen komitean työhön. Olisi nopeasti luotava tehokkaita mekanismeja, jotka 
varmistavat hallituksista riippumattomille järjestöille riittävästi tietoa komitean 
toiminnasta oikeaan aikaan ja mahdollisuuden esittää sille omia kommenttejaan, 
näkemyksiään ja ehdotuksiaan. Tämä voidaan tehdä vähentämättä 
hallitustenvälisen vuoropuhelun arvoa aikaistamalla asiakirjojen julkistamista ja 
järjestämällä säännöllisiä epävirallisia kokouksia, joihin WTO:n sihteeristö, 
edustustot ja hallituksista riippumattomat organisaatiot osallistuvat. On myös 
välttämätöntä perustaa kanavia, jotta hallituksista riippumattomat organisaatiot 
voivat tehdä omia esityksiään. 
Kauppa- ja ympäristökomitean avoimuutta ei pidä kuitenkaan käsittää WTO:n 
yksittäisten jäsenten avoimuuden korvikkeeksi. Velvollisuus vuoropuheluun 
hallituksista riippumattomien toimijoiden kanssa on pääasiassa kansallisella 
tasolla. 
Marrakeshin ministerikokouksen kauppaa ja ympäristöä koskevan päätöksen mukaisesti 
kauppa- ja ympäristökomitean alustava työohjelma ja tehtävänanto tulisi tarkistaa 
WTO:n ensimmäisessä ministerikokouksessa. Tällä hetkellä ei ole selvää, tarvitaanko 
todella muutoksia, koska nykyisen työohjelman täytäntöönpano on vasta aloitettu. 
Singaporen ministerikokous saattaisi kuitenkin antaa mahdollisuuden käsitellä 
Marrakeshin kauppaa ja ympäristöä koskevassa päätöksessä olevia epätarkkuuksia. Kun 
esimerkiksi työohjelmansa 6 kohdan mukaisesti kauppa- ja ympäristökomitean tulee 
selvittää kaupan esteiden ja vääristymien poistamisesta koituvia ympäristöhyötyjä, olisi 
asianmukaisempaa selvittää kokonaisvaltaisemmin näiden poistamisen 
ympäristövaikutuksia, myönteisiä tai kielteisiä. Tarve vahvistaa yhteistyösuhteita 
kaikkien alan kansainvälisten järjestöjen kanssa voitaisiin myös mainita selkeästi. 
5.2 Muut asiaa käsittelevät toimielimet 
Kestävän kehityksen toimikunnan (CSD) asema Agenda 21 :n ja muiden Rion 
konferenssin tulosten täytäntöönpanon valvomisesta vastaavana elimenä on edelleen 
erittäin tärkeä YK:n UNCED:in seurantaa koskevan yleiskokouksen vuoden 1997 
erityisistunnon valmistelussa. Kestävän kehityksen toimikunta tarkastelee vuosittain 
kehitystä kaupan ja ympäristön alalla tunnistaakseen aukkoja ja edistääkseen 
yhteensovittamista, ja sen päätöksillä on ollut merkittävä osuus kauppa ja ympäristö -
asialistan muodostumisessa. 
Esimerkiksi toisessa istunnossaan (toukokuu 1994) kestävän kehityksen toimikunta 
hyväksyi päätöksen, joka muun muassa tunnustaa tarpeen arvioida kaupan 
ympäristövaikutusta ja edistää joidenkin ympäristöperiaatteiden ja -käsitteiden (esim. 
23 
saastuttaja maksaa -periaatteen ja varovaisuusperiaatteen) sisällyttämistä 
kauppajärjestelmään. Vastaavasti EU:n ehdotus ympäristönsuojelun, kilpailukyvyn, 
uusien työpaikkojen luomisen ja kehityksen välistä suhdetta koskevasta tutkimuksesta 
hyväksyttiin kolmannessa istunnossa. 
Neuvoston tämän vuoden huhtikuussa hyväksymissä johtopäätöksissä kestävän 
kehityksen toimikunnan kolmannen istunnon valmistelemiseksi tunnustettiin UNEP:in ja 
UNCTAD:in kauppaa, ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevien aloitteiden ja 
UNCTAD:in ad hoe -työryhmän kauppa- ja ympäristökomitean työtä täydentävän työn 
hyödyllinen rooli. Korostettiin, että UNEP:in ja UNCTAD:in pitäisi jatkaa 
osallistumistaan kestävän kehityksen toimikunnan työhön ja käsitellä joitakin tärkeitä 
kysymyksiä, jotka eivät kuulu kauppa- ja ympäristökomitean työjärjestykseen, erityisesti 
kauppapolitiikan ympäristövaikutuksia, ympäristöpolitiikan kustannusten sisällyttämistä 
hintoihin ja saastuttaja maksaa -periaatteen täytäntöönpanoa. 
Neuvosto totesi myös, että komissio ajaa UNEP:ille vahvempaa asemaa WTO:n 
edustamaa kauppaa vastaavana ympäristöpuolena, joka edistää eri ympäristösopimusten 
sihteeristöjen välistä yhteistyötä sekä luo mallin monenvälisiä ympäristösopimuksia 
varten. Tästä syystä komissio pitää UNEP:in hallintoneuvoston 18. istunnon (Nairobissa 
toukokuussa 1995) tuloksia myönteisinä ja niistä erityisesti uuden kauppaa ja ympäristöä 
koskevan ohjelma-alueen sisällyttämistä työohjelmaan vuosiksi 1996 ja 1997. Pitää 
kuitenkin huomata, että tälle uudelle ohjelmalle budjetoidut varat voivat olla 
riittämättömät UNEP:in aseman vahvistamiseksi kansainvälisessä kauppaa ja ympäristöä 
koskevassa keskustelussa. 
Lopuksi OECD:n kauppa- ja ympäristöasiantuntijoiden yhteisistunto (JSTE) on tehnyt 
laajaa analyyttistä työtä monissa kauppaa ja ympäristöä koskevissa kysymyksissä. 
OECD:n ministeritason neuvoston (toukokuussa 1995) raportin sisältämien suositusten 
mukaisesti kaupan ja ympäristön alojen asiantuntijoiden yhteisistunnon pitäisi jatkaa 
monialaista kauppaa ja ympäristöä koskevaa työtään tuottaakseen analyyttistä materiaalia 
ja osallistuakseen neuvotteluihin muissa kansainvälisissä yhteyksissä, erityisesti kauppa-
ja ympäristökomiteassa. 
Johtopäätökset 
Kansainvälisillä foorumeilla jatkuvassa kauppaa ja ympäristöä koskevassa työssä 
komission työtä ohjaavat tietyt perussuuntaukset. 
Komissio on sitoutunut korkeaan ympäristönsuojelun tasoon ja avoimeen, 
oikeudenmukaiseen ja syrjimättömään monenväliseen kauppajärjestelmään. 
Kauppapolitiikka ja ympäristöpolitiikka voivat tukea toisiaan kestävän kehityksen 
edistämiseksi. 
Talouden suorituskyky ja ympäristön suorituskyky eivät ole välttämättä 
yhteensopimattomia. Samalla kun ympäristöhyötyjen saavuttaminen voi eräissä 
tapauksissa aiheuttaa lisäkustannuksia lyhyellä ajalla, on monia eri 
24 
mahdollisuuksia, joissa kumpikin voittaa ympäristöpolitiikan suunnittelussa ja 
toteuttamisessa, jotka voivat lisätä voimavarojen tehokkuutta, kilpailukykyä ja 
työllisyyttä. Ympäristöpolitiikkojen erojen ei tulisi johtaa siihen, että otetaan käyttöön 
hyvitystulleja tai vientialennuksia (ts. niin sanottuja "eco-duties") keinona niiden 
kustannusten hyvittämiseksi, joita aiheutuu ankarampien ympäristövaatimusten 
määräämisestä kotimaiselle teollisuudelle kuin ulkomaisille kilpailijoille. 
Tehokkaimmin kansainvälisiä ympäristöongelmia voidaan käsitellä kansainvälisillä 
ja monenvälisillä sopimuksilla, ei yksipuolisilla kauppaa koskevilla toimilla. 
Komissio uskoo, että kauppaa ja ympäristöä koskevassa kysymyksessä olisi erityisesti 
otettava huomioon kehitysmaiden erityistilanne ja tarpeet. Ympäristöongelmien 
ratkaisemiseen kehitettyjen menetelmien ei tulisi vaarantaa kestävän kehityksen 
mahdollisuuksia tai heikentää kehitysmaiden ja siirtymätalouden maiden vientikykyä. 
Monia menetelmiä on käytettävissä autettaessa kehitysmaita ja siirtymätalouden maita 
saavuttamaan kestävän kehityksen. 
Kauppaa ja ympäristöä koskevien toimenpiteiden keskinäisen suhteen tunnistaminen 
kestävän kehityksen edistämiseksi auttaa varmistamaan ennustettavuuden, joka on 
välttämätöntä ympäristöpolitiikan tekijöille sekä kansallisella että kansainvälisellä tasolla 
sekä elinkeinoelämälle, jonka on noudatettava ympäristönsuojeluvaatimuksia.WTO:n 
kauppa- ja ympäristökomitean päätehtäväksi tulee harkita, tarvitaanko monenvälisen 
kauppajärjestelmän määräyksiin muutoksia, uusia ympäristöpolitiikan välineitä kuten 
ympäristömerkkijärjestelmät, ja vaarallisten aineiden kauppa. On myös tarpeen 
varmistaa, että muilla asianomaisilla kansainvälisillä järjestöillä kuten CSD, UNEP, 
UNCTAD ja OECD, on merkittävä tehtävä näissä keskusteluissa.WTO:n CTE-komitean 
asialista on laaja Singaporessa joulukuussa 1996 pidettävässä ministerikokouksessa, jossa 
käsiteltäviä avainkysymyksiä ovat: 
Monenväliset ympäristösopimukset. Eräissä tapauksissa kaupan rajoituksia 
voidaan pitää tarpeellisina monenvälisten ympäristösopimusten 
ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Monenvälisten kauppaa koskevien 
sääntöjen ei pitäisi olla esteenä, vaan pikemminkin varmistaa, että monenvälisten 
ympäristösopimusten perusteella hyväksyttyjen oikeutettujen kaupan rajoitusten 
käyttö sovitetaan yhteen monenvälisen kauppajärjestelmän kanssa, selvien ja 
ennustettavien sääntöjen perusteella. 
Ympäristöpolitiikan uudet keinot. On tarpeen selventää kaupan sääntöjen ja 
ympäristöpolitiikan uusien välineiden suhdetta siten, että siihen kuuluvat myös 
ympiiiisinnirikkint kallahM viilinrri 
Kiistojen ralkaisu. Olisi tutkittava, mitkä <>v;it parhaimmat lavat varmislaa 
yhteistyö ja asiantuntemuksen vaihto kauppaa ja ympäristöä koskevien kiistojen 
ratkaisemisessa. 
25 
Vaarallisten aineiden kauppa. Pitäisi harkita sitä, että WTO perustaa 
ilmoitusjärjestelmän täydentämään olemassa olevia vaarallisten aineiden kauppaa 
koskevia kansainvälisiä välineitä. 
Myös seuraavia kysymyksiä, jotka saattavat vaatia pidemmän ajan, olisi käsiteltävä: 
Valmistustavat ja tuotantomenetelmät. GATT.in nykyiset säännöt estävät 
selvästi maata määräämästä yksipuolisesti omia normejaan toiselle maalle 
rajoittamalla sellaisten tuotteiden kauppaa, jotka tehdään tietyillä 
valmistustavoilla ja tuotantomenetelmillä. Kuitenkin olisi käsiteltävä kysymystä 
siitä, kuinka tällaisia sääntöjä noudatetaan silloin, kun on todisteita todellisesta ja 
suorasta haitasta toisen maan ympäristölle tai maailman yhteisille voimavaroille, 
jotka aiheutuvat tietyistä toisen maan käyttämistä valmistustavoista ja 
tuotantomenetelmistä. 
Taloudelliset välineet ja kaupan säännöt. Tätä kysymystä olisi selvitettävä ja 
varsinkin sitä, edistävätkö rajaveron mukauttamista koskevat kaupan säännöt 
(BTA) verotusvälineen tehokkainta valintaa (ts. tuotteista ja tuotantoprosesseista 
kannettavat verot) ja kuuluvatko 'taxes occultes', mukaan lukien energiavero, 
rajaveron mukauttamisen piiriin. 
Näitä ja muita kysymyksiä on käsiteltävä kansainvälisellä tasolla, mutta komissio katsoo 
myös, että yleisesti ottaen monenväliset kauppaa koskevat säännöt eivät vähennä maiden 
kykyä ryhtyä niiden oman ympäristön kannalta tarvittaviin toimiin. WTO:n säännöt eivät 
estä kotimaiseen tuotantotoimintaan kohdistuvien tai kotimaassa tuotettujen tai 
maahantuotujen tavaroiden kulutukseen kohdistuvien kansallisen tason toimien 
käyttöönottoa sillä edellytyksellä, että kauppaan vaikuttavat toimet eivät ole syrjiviä 
eivätkä ylitä sitä, mikä on tarpeellista ympäristötavoitteen saavuttamiseksi. 
Ympäristön suojeleminen sekä avoimen ja oikeudenmukaisen monenvälisen 
syrjimättömän kauppajärjestelmän säilyttäminen ovat yhtä tärkeitä tavoitteita. Jos 
kansainväliselle tasolle on luotu oikeat puitteet, ne eivät sulje toisiaan pois. 
Komission päätavoite lähikuukausien keskusteluissa on parantaa edellytyksiä saavuttaa 
kuminatkin tavoitteet tehokkaasti. Tämän tiedonannon lähestymistapojen perustana on 
tämä päämäärä. 
26 

ISSN 1024-4492 
KOM(96) 54 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
H 02 14 
Luettelonumero : CB-CO-96-092-FI-C 
ISBN 92-78-01187-8 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg