Komission kertomus neuvostolle ja Euroopan parlamentille hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämiseksi yhteisössä tarkoitettujen toimien soveltamista koskevista yleisistä säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1221/97 soveltamisesta /* KOM/2001/0070 lopull. */





KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämiseksi yhteisössä tarkoitettujen toimien soveltamista koskevista yleisistä säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1221/97 soveltamisesta SISÄLLYSLUETTELO 1. Johdanto 2. Tilanne maailmanmarkkinoilla 2.1. Tuotanto 2.2. Kauppa 2.2.1. Vienti 2.2.2. Tuonti 3. Tilanne Euroopan unionissa 3.1. Hankintatase 3.2. Tuotannon rakenne 3.2.1. Tilastotietoja 3.2.2. Tuotantokustannukset 3.3. Markkinoiden rakenne 3.3.1. Hunajamarkkinoiden ominaispiirteet 3.3.2. Kaupan pitäminen 3.3.3. Tuotantohinnat 3.3.4. Tuontihinnat 3.3.5. Markkinoille pääsy 4. Kansallisten ohjelmien soveltaminen 4.1. Menoarvio 4.2. Menojen toteuttaminen 4.3. Arviointi 4.3.1. Tavoitteet 4.3.2. Menojen tarkastelu toimittain. Tulokset 4.3.3. Jäsenvaltioiden ehdotuksia 5. Alan vaikeuksia ja vaatimuksia 6. Näkymiä ja ehdotuksia 6.1. Näkymiä 6.2. Ehdotuksia 7. Liitteet KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämiseksi yhteisössä tarkoitettujen toimien soveltamista koskevista yleisistä säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1221/97 soveltamisesta 1. Johdanto Neuvosto antoi kesäkuussa 1997 asetuksen (EY) N:o 1221/97 [1] hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämiseksi Euroopan unionissa. Jäsenvaltiot voivat laatia asetuksen mukaisesti vuosittain omia kansallisia ohjelmiaan tiiviissä yhteistyössä ammattialajärjestöjen ja osuuskuntien kanssa. Ohjelmiin voi kuulua yksi tai useampia ensisijaisia toimia, jotka ovat seuraavat: tekninen tuki, varroapunkin torjunta, siirtohoidon järkeistäminen, toimenpiteet hunajan ominaisuuksia määrittävien laboratorioiden ja hunajan laadun parantamista koskevien soveltavien tutkimusohjelmien tukemiseksi. [1] EYVL L 173, 1.7.1997, s. 1. Asetus muutettuna asetuksella (EY) N:o 2070/98 (EYVL L 265, 30.9.1998, s. 1). Komissio antoi marraskuussa 1997 kyseisen asetuksen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt asetuksella (EY) N:o 2300/97 [2]. Näissä yksityiskohtaisissa soveltamissäännöissä määrätään mm. seikat, joita kansallisissa ohjelmissa on oltava, ohjelmien ilmoittamista koskeva päivämäärä, ohjelmien yhteisrahoitukseen tarkoitettujen yhteisön varojen jakamisperusteet ja alan rakenteesta tehtyjä tutkimuksia koskevat seikat. [2] EYVL L 319, 21.11.1997, s. 4. Asetus viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1438/2000 (EYVL L 161, 1.7.2000, s. 65). Jäsenvaltiot ovat tehneet tutkimuksia alan rakenteesta täydentääkseen mehiläishoitoalaa koskevia tilastotietoja. Tutkimukset koskevat tuotannon rakennetta sekä kaupan pitämistä ja hintojen muodostumista. Asetuksen (EY) N:o 1221/97 6 artiklassa säädetään kyseisen asetuksen soveltamisesta Euroopan parlamentille ja neuvostolle joka kolmas vuosi esitettävästä kertomuksesta. Tämän kertomuksen tarkoitus on täyttää kyseinen velvollisuus. 2. Tilanne maailmanmarkkinoilla Ensimmäisellä sijalla maailman hunajantuotannossa on Aasia, jota seuraavat Eurooppa sekä Pohjois- ja Väli-Amerikka (ks. taulukko 1). Maailman hunajakaupassa tärkein viejä on Kiina, kun taas Euroopan unioni on tärkein tuontikohde. 2.1. Tuotanto Hunajan maailmantuotanto oli FAO:n julkaisemien tilastojen mukaan 1 173 000 tonnia vuonna 1999 (ks. taulukko 1). Maailmantuotanto kasvoi 30 prosenttia vuosina 1979-1989. Seuraavana vuosikymmenenä 1989-1999 kasvu oli kolme prosenttia, joten maailmantuotannon voidaan todeta vakiintuneen. Euroopan unioni oli 116 000 tonnin tuotannollaan vuonna 1999 maailman kolmanneksi suurin hunajantuottaja, Kiinan 214 000 tonnin suuruisen tuotannon ja Itsenäisten valtioiden yhteisön 134 000 tonnin suuruisen tuotannon jälkeen (ks. taulukko 2). Muita tärkeitä tuottajia maailman markkinoilla ovat Yhdysvallat (101 000 tonnia) ja Argentiina (85 000 tonnia). 2.2. Kauppa Maailmanlaajuinen kaupankäynti koskee noin 25:ttä prosenttia hunajan kokonaistuotannosta. 2.2.1. Vienti Hunajanvienti maailmalla ylsi lähes 300 000 tonniin vuonna 1998 (ks. taulukko 3a). Kiina vei 37 prosenttia hunajantuotannostaan vuonna 1998, ja sen osuus olikin 26 prosenttia maailman kokonaiskaupasta. Kiinan hunajanviennin tärkeimmät kohdemarkkinat olivat tärkeysjärjestyksessä: Japani, Yhdysvallat ja Saksa (ks. taulukko 3b). Korostettakoon, että Japani oli vuonna 1994 Kiinan hunajanviennin tärkein kohde ja että sittemmin Kiinan viennin suunta on muuttunut ja sen tärkeimmäksi kohteeksi on tullut Euroopan unioni. Näyttää siltä, että hunajan korvaaminen muilla makeutusaineilla tiettyjen Japanissa suosittujen virkistysjuomien koostumuksessa on aiheuttanut vientivirran muutoksen. 2.2.2. Tuonti Hunajantuonti maailmalla oli määrältään noin 300 000 tonnia vuonna 1998 (ks. taulukko 4). Tärkeimmät tuontimarkkinat ovat Euroopan unionissa, jonne kohdistui 47 prosenttia maailman hunajantuonnista vuonna 1998. Saksan 85 000 tonnia ja Yhdistyneen kuningaskunnan 21 000 tonnia muodostavat lähes 70 prosenttia Euroopan unioniin vuonna 1999 tuodun hunajan kokonaismäärästä (ks. taulukko 6). Maailman hunajantuonti on kasvanut säännöllisesti 1970-luvun lopusta alkaen (ks. kaavio 2). Kasvu johtuu luonnontuotteiden ja ruokavalioon liittyvien tuotteiden kulutuksen kasvusta ja tiettyjen toimijoiden innosta ottaa käyttöön erikoisia hunajalaatuja tai laatuja, joilla on halvat hinnat ja jotka ovat yleensä eri laatujen sekoituksia, sekä hunajan käytön lisääntymisestä tiettyjen maiden teollisuudessa. 3. Tilanne Euroopan unionissa Euroopan mehiläishoitoala vaihtelee sekä tuotannon että kaupan pitämisen rakenteeltaan. 3.1. Hankintatase Euroopan unionin hunajan tase on alijäämäinen ja se joutuukin tuomaan yleensä noin puolet kuluttamastaan hunajasta. Omavaraisen hankinnan osuus oli vuosina 1998-1999 ensimmäistä kertaa alle 50 prosenttia eli 47,4 prosenttia (ks. taulukko 5). Euroopan unionin kolme tärkeintä hunajantuottajaa olivat vuosina 1998-1999 Espanja (33 000 tonnia), Ranska (27 000 tonnia) ja Saksa (16 000 tonnia). Hunajantuotanto pysyi vuosina 1997-1999 Euroopan unionissa vakaana (ks. kaavio 3). Toisaalta hunajantuonti lisääntyi 11,5 prosenttia vuosina 1997-1999 (ks. kaavio 4). Argentiina oli tärkein hunajantuoja Euroopan unionissa. Sen osuus oli 30 prosenttia kaikesta yhteisöön vuonna 1999 tuodusta hunajasta. Kiina putosi toiselle sijalle 23 prosentin osuudellaan ja Meksiko on 12 prosentillaan kolmannella sijalla (ks. taulukko 6). Yhteisön vienti ulkopuolisiin maihin oli noin 6 000 tonnia eli ainoastaan viisi prosenttia hunajantuotannosta vuonna 1999 (ks. taulukko 7). 3.2. Tuotannon rakenne 3.2.1. Tilastotietoja Jäsenvaltioiden toimittamien tietojen mukaan mehiläishoitajien määrä Euroopan yhteisössä (tuolloin 12 jäsenvaltiota) oli 435 000 vuonna 1992. Tuosta määrästä 13 000 ilmoitti olevansa ammatillisia mehiläishoitajia. Ammatillisen mehiläishoitajan asema edellyttää 150 pesän hyödyntämistä [3]. [3] EU-maiden tuottajajärjestöjen keskusjärjestöltä (COPA:lta) ja EU-maiden maatalouden osuustoimintajärjestöjen keskusjärjestöltä (COGECA:lta) saatu luku. Samojen lähteiden mukaan mehiläishoitajien kokonaismäärä vuonna 1999 oli 460 071 ja näistä ammatillisia oli arviolta 14 351. Euroopan mehiläishoitajien määrän voidaan todeta kasvaneen 5,7 prosenttia ja ammatillisten hoitajien määrän 10 prosenttia (ks. taulukko 8). Samana ajanjaksona 1992-1999 mehiläispesien määrä kasvoi 11 prosenttia ja ylsi 8 652 643 pesään. Ammatilliset mehiläishoitajat hyödyntävät edelleen yli kolme miljoonaa pesää, joiden osuus on 42,4 prosenttia kaikista Euroopan unionin mehiläispesistä. Voidaankin todeta, että kyseinen osuus yhteisön kaikista mehiläispesistä on pysynyt vakaana verrattuna vuoden 1992 määrään. Jäsenvaltioista eniten mehiläispesiä on Espanjassa, jossa niitä on laskettu olevan yli kaksi miljoonaa, seuraavana on Ranska, jossa on lähes 1,5 miljoonaa mehiläispesää. Jos ammatillisuuden indeksinä pidetään ammatillisten mehiläishoitajien määrän ja kaikkien mehiläishoitajien määrän välistä suhdetta, voidaan todeta, että Espanjassa ammatillisuuden aste on korkein 16,4 prosenttia. Seuraavina ovat Kreikka (12,5 prosenttia) ja Portugali (6,9 prosenttia). Näissä kolmessa jäsenvaltiossa (Espanjassa, Kreikassa ja Portugalissa) on 73 prosenttia Euroopan unionin kaikista ammatillisten mehiläishoitajien pesistä. Muissa jäsenvaltioissa, joissa mehiläispesien kokonaismäärä on korkea, ammatillisuuden indeksi on alhaisempi. Absoluuttisena arvona laskettuna ammatilliset mehiläishoitajat ovat keskittyneet kolmeen jäsenvaltioon: Espanjassa on 32 prosenttia ammatillisista mehiläishoitajista, Ranskassa 21 prosenttia ja samoin Kreikassa 21 prosenttia. Todettu määrällinen lisäys näyttää olevan seurausta alan tilastojen kehittymisestä eikä niinkään alan tosiasiallisesta kasvusta. Ammatillisten mehiläishoitajien hyödyntämien pesien osuus näyttää pysyvän vakaana samoin kuin alan ammattilaisuuden aste kussakin maassa. 3.2.2. Tuotantokustannukset Jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet tuotantokustannuksia koskevat tiedot komission asetuksen (EY) N:o 2300/97 liitteessä II olevan 4 kohdan mukaisesti. Tuotantokustannukset on jaettu kiinteisiin kustannuksiin ja muuttuviin kustannuksiin. Kiinteisiin kustannuksiin on kyseisenä varainhoitovuonna laskettu työvälineisiin, kuljetuslaitteisiin, rakennuksiin, velkojen kuoletuksiin sekä vakuutuksiin ja veroihin liittyneet menot. Muuttuviin kustannuksiin sen sijaan kuuluvat mehiläiskuntien talviruokinta, terveydenhoito, pakkaaminen, sijoittaminen ja siirtohoito. Jäsenvaltiot voidaan saatujen tietojen perusteella jakaa kolmeen luokkaan (Irlannista ei ole saatu tietoja): - korkeat kustannukset 112-142 euroa pesältä (D, S, FIN, UK, NL), - keskitason kustannukset 56-91 euroa pesältä (A, DK, B, L, P), - alhaiset kustannukset 20-41 euroa pesältä (EL, E, F, I). Keskimääräisiä tuotantokustannuksia yhteisön tasolla on useimmista jäsenvaltioista saatujen tietojen perusteella vaikea määrittää (ks. taulukko 9). Luetteloidut kustannukset vaihtelevat suuresti, ja niiden välinen jäsenvaltiokohtainen ero on suurimmillaan 120 euroa pesältä. Tämä pätee erityisesti kiinteisiin kustannuksiin naapurijäsenvaltioita verrattaessa (S 109 euroa pesältä ja FIN 38 euroa pesältä; NL 16,5 euroa pesältä, B 45 euroa pesältä ja D 65 euroa pesältä) ja tiettyihin jäsenvaltioihin (NL ja FIN), joiden muuttuvia kustannuksia ei ole selvitetty tai on selvitetty vain hyvin vähän. Kolmea jäsenvaltiota, joissa on 56 prosenttia koko Euroopan unionin mehiläiskannasta, koskevista luvuista voidaan kuitenkin päätellä tietynasteista samankaltaisuutta: Kreikan, Espanjan ja Ranskan ilmoittamat tuotantokustannukset ovat keskimäärin 36,5 euroa pesältä. 3.3. Markkinoiden rakenne 3.3.1. Hunajamarkkinoiden ominaispiirteet Hunajamarkkinoiden ominaispiirteenä on kahden eri tuotteen markkinointi: kotitaloushunajan ja teollisuushunajan. Kotitaloushunajaa käytetään kotitalouksien kulutuksessa pääasiallisesti levitteenä. Sen muita käyttömuotoja on sen käyttö makeuttajana ruoan, juomien tai kotileivonnaisten valmistuksessa. Kuluttaja arvostaa kotitaloushunajaa sen alkuperän, värin, kiinteyden ja sen perustana olevan kasvilajikkeen mukaan. Suurin osa hunajan kulutuksesta koskee edellä mainittua tuotetta, jonka osuudeksi arvioidaan noin 85 prosenttia kaikesta kaupan pidetystä kotitaloushunajasta. Teollisuushunajaa käytetään elintarviketeollisuudessa (leipomoissa, makeisteollisuudessa, viljatuotteissa, juomissa) makeuttajana tai aromiaineena sekä lääke- ja kosmeettisten aineiden teollisuudessa ja tupakka-alalla. Vaikka halvempia korvikkeita [4] on ilmaantunut markkinoille, hunajaa käytetään edelleen tietyissä elintarvikkeissa siitä elintarvikkeeseen saatavan erityisen maun vuoksi ja sen vuoksi, että tuotteen merkinnöissä hunajan mainitseminen tarveaineena antaa tuotteelle erityisen arvon. [4] Teollisuushunaja kilpailee muiden korvikeaineiden, esim. inverttisokerisiirapin ja maissisiirapin kanssa. Teollisuushunajan markkinaosuus arvioidaan 15:ksi prosentiksi kaikesta Euroopan unionissa kulutetusta hunajasta. Osuus vaihtelee jäsenvaltioittain, Italiassa teollisuushunajan osuus on korkein: 40 prosenttia kaikesta Italian alueella kaupan pidetystä hunajasta. 3.3.2. Kaupan pitäminen Euroopan hunajamarkkinoilla vaikuttavat pakkaajat, maahantuojat ja teollisuuden edustajat. Kasvava määrä pakkaajista tuo mieluummin itse osan hunajasta. Hunaja kulkeutuu pakkaamisen jälkeen kuluttajille elintarvikkeiden tavanomaisten jakelukanavien kautta (ks. kaavio 5). Alan pakkaajat jakautuvat kolmeen luokkaan: 1. pakkaaja-tuottajia ovat mehiläishoitajat, joilla on hunajan valmistus- ja pakkaamislaitteet. He myyvät hunajan suoraan kuluttajille tai vähittäiskauppiaille. He kuuluvat yleensä käsi- ja pienteollisuuden luokkaan eivätkä he pidä kaupan tuontihunajaa; 2. pakkaaja-osuuskunnat ovat mehiläishoitajien ryhmittymiä, jotka ostavat, valmistavat, pakkaavat ja pitävät kaupan hunajaa, usein omalla merkillään. Joskus ne ostavat tuontihunajaa; 3. pakkaajat, jotka ostavat hunajaa sekä mehiläishoitajilta että maahantuojilta. Niillä on oma merkki, tosin ne voivat pakata myös muita merkkejä. Pakkaajat myyvät sekä vähittäiskauppiaille että teollisuudelle. Arvioitaessa hunajan eri kaupanpitämismuotojen merkitystä (ks. taulukko 10) havaitaan, että useimmissa jäsenvaltioissa tuotetusta hunajasta, Espanjaa lukuun ottamatta, puolet tai enemmän myydään suoraan kuluttajille ja vähittäiskauppiaille. Kuluttajille kohdistetun suoran myynnin osuus on 35,7 prosenttia ja vähittäiskauppiaille kohdistetun suoran myynnin osuus on 22 prosenttia. Näin ollen voidaan todeta, että enemmän kuin 50 prosenttia tuottajien kaupan pitämästä hunajasta myydään suoraan. Toisaalta välillisen myynnin osuus on noin 38 prosenttia kaikesta eurooppalaisten tuottajien kaupan pitämästä hunajasta, josta 32 prosenttia myydään hunajan pakkaajille. 3.3.3. Tuotantohinnat Tuotantotason hinnat ovat yleensä kääntäen verrannolliset tuotannon kokonaismäärään: runsas sato lisää hunajan tarjontaa markkinoilla ja alentaa tavallisesti hintoja. Mehiläishoitajille maksetut hinnat vaihtelevat jäsenvaltioittain. Vaihtelu johtuu osittain yhdenmukaistettujen perusteiden puuttumisesta hintanoteerauksessa sekä kaupan pitämisen epäyhtenäisyydestä. Vuodelta 1997 voidaan kuitenkin todeta seuraavat suuntaukset (ks. taulukko 11): - suoraan kuluttajalle suunnatun myynnin hinnat olivat korkeimmat Saksassa ja Itävallassa, noin kahdeksan euroa kilogrammalta. Muissa jäsenvaltioissa hinnat vaihtelivat viidestä 3,5 euroon kilogrammalta, - pakkaamoille tarkoitetun myynnin hinnat olivat alhaisemmat sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa ammatillisten mehiläishoitajien osuus on merkittävä: Espanjassa pakkaamoille tarkoitetun hunajan myyntihinta oli 1,58 euroa kilogrammalta, Ranskassa 1,88 ja Portugalissa 1,95 euroa kilogrammalta. Vastaava hinta Saksassa oli viisi euroa kilogrammalta, kun taas Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Suomessa kyseinen hinta oli noin kolme euroa kilogrammalta. Tuottajien suoraan kuluttajille myymän hunajan määrään painotetut myyntihinnat olivat Euroopan unionissa keskimäärin 5,1 euroa kilogrammalta ja tuottajien pakkaajille myymän hunajan 2,05 euroa kilogrammalta (ks. taulukko 11). 3.3.4. Tuontihinnat Tuontihunajan hintanoteeraus Euroopan satamissa aleni keskimäärin noin 18 prosenttia vuosina 1998-1999 (ks. kaavio 6). Tuontihintojen lasku on vähäisempi, jos tullitietoja verrataan kaikkeen yhteisöön suuntautuneeseen tuontiin. Tällöin lasku oli samana ajanjaksona keskimäärin 11 prosenttia (ks. taulukko 12). Tuontihinnat perustuvat hunajaluokkaan, määränpäänä oleviin markkinoihin ja tuojamaan taloudelliseen tilanteeseen. Hunajaa tuovat maat voivat tarjota tuotetta alhaiseen hintaan, koska niiden talous tarvitsee kovaa valuuttaa. Kiinan, Argentiinan ja Meksikon yhteinen osuus kaikesta Euroopan unioniin tuodusta hunajasta oli 70 prosenttia vuonna 1998 ja 66 prosenttia vuonna 1999 (ks. taulukko 6). Vuonna 1998 hunajan keskimääräinen tuontihinta Kiinasta oli 17,5 prosenttia ja Argentiinasta 5,5 prosenttia yhteisöön tarkoitetun hunajan tavanomaisesta tuontihinnasta. Sama hintasuhde oli vuonna 1999 Kiinan osalta 24 prosenttia ja Argentiinan osalta 6,3 prosenttia yhteisön keskimääräistä tuontihintaa alhaisempi (ks. taulukko 12). Yhteisössä tuotetun hunajan ja tuontihunajan välinen kilpailu on kiihtynyt viime vuosina. Tietyt neutraalit hunajalajit, joita on helppo sekoittaa ja joita tuodaan alhaisin hinnoin, voivat vaikuttaa erityisesti kukkahunajan yhteisön tuotantohintoihin. 3.3.5. Markkinoille pääsy Kaikkien hunajalajien on voidakseen tulla pidetyksi kaupan yhteisön alueella yleensä oltava direktiivissä 74/409/ETY [5] säädettyjen määritysten ja normien mukaisia. Neuvosto pääsi kesäkuussa 2000 poliittiseen yhteisymmärrykseen uudesta hunajadirektiivistä, jossa on otettu käyttöön seuraavat tärkeimmät muutokset: [5] EYVL L 221, 12.8.1974, s.10. - hunajan koostumusta koskevien määritysten ja perusteiden mukauttaminen Codex Alimentarius-kokoelmassa kotitaloushunajalle annettuihin arvoihin, - hunajan alkuperän pakollinen merkitseminen, joka koskee sekä yhteisöä että sen ulkopuolisia maita, - yksityiskohtaiset soveltamissäännöt yhdenmukaistettuja määritysmenetelmiä varten. Toisaalta Euroopan unionissa sovellettava yhteinen tullitariffi on 17,3 prosenttia arvosta, joka saadaan Marrakechin sopimuksessa sovitun asteittaisen tariffin alentamisen jälkeen. Lomén yleissopimuksen allekirjoittajina olevista AKT-maista ja vähemmän kehittyneistä maista peräisin olevaa hunajaa voidaan tuoda yhteisön markkinoille tullitta. Meksikon kanssa tehdyssä ja 1.7.2000 alkaen sovellettavassa kahdenvälisessä sopimuksessa on myönnetty 30 000 tonnin suuruinen hunajakiintiö, johon sovelletaan 50 prosentin alennettua suosituimmuustullia [6]. [6] Suosituimmuustullikohtelu. 4. Kansallisten ohjelmien soveltaminen Hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 1221/97 nojalla laaditut kansalliset ohjelmat on hyväksytty neljän ensimmäisen markkinointivuoden osalta. Korostettakoon kuitenkin, että ensimmäistä markkinointivuotta koskevien kansallisten ohjelmien hyväksymisessä viivästyttiin, minkä vuoksi yhteisön varat jouduttiin poikkeuksellisesti siirtämään seuraavalle varainhoitovuodelle, jotta ne voitaisiin suorittaa. 4.1. Menoarvio Asetuksen (EY) N:o 2300/97 2 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle ohjelmat ennen kunkin vuoden 15 päivää huhtikuuta. Toimitettuihin ohjelmiin on liitettävä arvioidut kustannukset ja rahoitussuunnitelma. Käytettävissä olevat varat jaetaan jäsenvaltioiden ilmoittamien eri toimiin jaettujen menoarvioiden perusteella asetuksen (EY) N:o 2300/97 liitteessä I esitetyn yhteisön mehiläiskannan mukaan. Päätökset kansallisten ohjelmien hyväksymisestä tulevat voimaan kunkin vuoden 1 päivänä syyskuuta. Ohjelmien kolmena ensimmäisenä soveltamisvuotena neljä jäsenvaltiota, joilla on suurin mehiläiskanta, eli Espanja, Ranska, Kreikka ja Italia, saavat lähes kolme neljäsosaa vuosittain käytettävissä olevista yhteisön varoista. Vuoden 2000 ohjelmassa Espanjan menoarvion osuus on 26 prosenttia yhteisön varoista. Seuraavana on Ranska, jonka osuus on 18 prosenttia, ja sen jälkeen Kreikka ja Italia 14 prosentin osuudella (ks. taulukko 13). Euroopassa varroapunkin torjunnan osuus on suurin eli 40 prosenttia suunnitelluista menoista, mikä pätee useimpiin jäsenvaltioihin. Seuraavina ovat tekninen tuki, jonka osuus on 25 prosenttia, ja siirtohoito, jonka osuus on 17 prosenttia kahdeksassa jäsenvaltiossa, ja hunajan määritykset sekä soveltavan tutkimuksen hankkeet, joiden kummankin osuus on 10 prosenttia. Viittä toimea koskevat arviot ovat kehittyneet hyvin vähän koko yhteisön tasolla (ks. Kaavio 7), mutta jäsenvaltioissa kehitys on ollut tehokkaampaa. Ohjelmiin kuuluvia eri toimia tarkasteltaessa voidaan todeta, että mehiläishoitajille suunnattua teknistä tukea koskevan menoarvion osuus yhteisön vastaavista kokonaismenoista on Kreikassa 31 prosenttia ja Italiassa 20 prosenttia. Varroapunkin torjuntaa koskevan menoarvion osuus Espanjassa on 25 prosenttia vastaavista yhteisön kokonaismenoista. Seuraavina ovat Portugali, jonka osuus on 13 prosenttia, ja Ranska, jonka osuus on 11 prosenttia. Siirtohoidon järkeistämistä koskeva Espanjan menoarvio on 63 prosenttia vastaavista yhteisön kokonaismenoista. Seuraavina ovat Ranska, jonka osuus on 22 prosenttia, ja Italia, jonka osuus on 21 prosenttia. Laboratoriotutkimuksille tarkoitettua tukea koskeva menoarvio on Ranskassa 30 prosenttia vastaavista yhteisön kokonaismenoista. Seuraavina ovat Kreikka, jonka osuus on 16 prosenttia, ja Espanja, jonka osuus on 12 prosenttia. Hunajan laadun parantamista koskevien tutkimushankkeisiin tarkoitettu menoarvio Ranskassa on 38 prosenttia vastaavista yhteisön kokonaismenoista. Seuraavina ovat Kreikka, jonka osuus on 14 prosenttia, ja Espanja, jonka osuus on 10 prosenttia. 4.2. Menojen toteuttaminen Menojen toteuttaminen on saatava päätökseen asetuksen (EY) N:o 2300/97 2 artiklan mukaisesti ennen kunkin vuoden 31 päivää syyskuuta ja niihin liittyvät maksut on suoritettava viimeistään 15 päivänä lokakuuta. Tätä kertomusta tehtäessä ohjelmavuoden 2000 lopulliset tiedot eivät vielä ole saatavilla. Ohjelmien viivästyneen hyväksymisen ja ensimmäisenä soveltamisvuonna useimmissa jäsenvaltioissa todettujen hallinnollisten vaikeuksien vuoksi menoarvioiden täytäntöönpano toteutettiin vuonna 1998 vain lähes 50-prosenttisesti (ks. taulukko 14). Varoja siirrettiin poikkeuksellisesti vuoden 1999 budjettiin, jotta jäsenvaltiot voisivat toteuttaa ohjelmiinsa kuuluvat menot. Jäsenvaltioiden ohjelmien kokonaismenoarviosta pantiin vuonna 1999 täytäntöön 68 prosenttia (ks. taulukko 15). Kolme jäsenvaltiota - Tanska, Alankomaat ja Ruotsi - pani täytäntöön koko menoarvionsa. Niistä jäsenvaltioista, joilla on suurin osuus budjetista, Espanja pani täytäntöön 89 prosenttia menoarviosta ja Italia 68 prosenttia. Kreikka sen sijaan onnistui panemaan täytäntöön vain vähäisen osuuden budjetistaan eli 28 prosenttia ja Ranska puolestaan 50 prosenttia. Näiden kahden jäsenvaltion osuus vuonna 1999 oli 18 prosenttia yhteisön yhteisrahoitukseen kuuluvan budjetin käyttämättömistä kokonaismenoista. 4.3. Arviointi 4.3.1. Tavoitteet Yleistavoitteena on parantaa hunajan tuotantoa ja kaupan pitämistä. Tämä tavoite voidaan saavuttaa laatimalla johdannossa mainittuja ensisijaisia toimia koskevat kansalliset ohjelmat. Erityiset tavoitteet vaihtelevat ensisijaisten toimien mukaan. Teknisen tuen tarkoituksena on tehostaa tuotantoa ja kaupan pitämistä parempaa tekniikkaa soveltamalla. Mehiläishoitajille sekä ryhmittymien ja osuuskuntien vastuuhenkilöille tarkoitetut koulutuskurssit ja muu toiminta koskevat erityisesti mehiläisten kasvatusta, tautien torjuntaa, sato- ja pakkausoloja, varastointia sekä hunajan kuljetusta ja markkinointia. Kurssit ovat hyvin suosittuja, ja useimmissa jäsenvaltioissa katsotaan, että mehiläishoitajien yhteenliittymien varoja olisi lisättävä, jotta kurssikysyntään voitaisiin vastata. Varroapunkin ja sen seurannaistautien torjunnan tarkoituksena on vähentää mehiläispesien käsittelystä aiheutuneita kuluja. Tämä loistauti alentaa nykyään voimakkaasti mehiläistuotannosta saatavaa tuottoa Euroopan unionissa, ja mehiläiskuntia menetetään, jollei hoitoa saada aikaan. Varroapunkin aiheuttama mehiläiskuntien heikkeneminen altistaa seurannaistaudeille [7]. Varroapunkkia ei voida kokonaan hävittää ja ainoa keino välttää kyseisen taudin seurauksia on mehiläispesien käsitteleminen sallituilla tuotteilla (joista ei synny jäämiä hunajaan). Rahoitustukea tarvitaan, jotta taudin torjunnassa vältettäisiin kiellettyjen kemiallisten tuotteiden käyttö tai tukeutuminen tehottomiin menetelmiin. [7] Seurannaistaudeilla tarkoitetaan tiettyjä infektiotauteja, joiden puhkeaminen liittyy suoraan varroapunkkiin (esim. akuutti paralyysivirus APV). Siirtohoidon järkeistämisen tukemisen tarkoituksena on mehiläispesien liikkumisen hallinnointi yhteisön alueella ja käytettävissä olevien sellaisten sijoittautumispaikkojen suunnittelu, joihin on kukinta-aikaan keskittynyt runsaasti mehiläishoitajia. Siirtohoitosuunnitelmilla, laitteistoihin tehdyillä investoinneilla ja hunajakorttien laatimisella edistetään osaltaan siirtohoidon hallinnointia. Hunajan määrittämistä koskevien tukitoimenpiteiden tarkoituksena on parantaa hunajan kaupan pitämistä. Kasvilajikkeisiin perustuvia hunajan fyysis-kemiallisia ominaisuuksia koskevien määritysten rahoittamisen tarkoituksena on auttaa mehiläishoitajia saamaan tarkkoja tietoja kerätyn hunajan laadusta, mikä lisää heidän tuotteensa arvostusta markkinoilla. Mahdollisuus ottaa asetuksen mukaisesti hunajan laadun parantamista koskevan soveltavan tutkimuksen erityiset hankkeet kansallisiin ohjelmiin ja levittää niiden tuloksia voi lisätä tuottajien tuloja erityisillä alueilla. 4.3.2. Menojen tarkastelu toimittain. Tulokset Toimikohtaisista menoarvioista (ks. kaavio 7) käy yleensä ilmi, että varroapunkin torjunnalla on hyvin suuri osuus (40 %) useimpien jäsenvaltioiden suunnitelluista menoista. Seuraavina ovat tekninen tuki (25 %), siirtohoito (17 %) ja hunajan määritykset sekä soveltavan tutkimuksen hankkeet, joiden kummankin osuus on 10 prosenttia. Vuoden 1999 [8] toimikohtaisten menojen toteuttamisen tarkastelu (ks. taulukko 16) osoittaa, että varroapunkin torjuntaan kului 42 prosenttia jäsenvaltioiden ohjelmien menoista. Seuraavina olivat teknisen tuen menot, joiden osuus oli 20 prosenttia, ja siirtohoidon järkeistäminen, jonka osuus oli 19,5 prosenttia kaikista menoista. Soveltavan tutkimuksen hankkeiden osuus oli 10 prosenttia menoista ja hunajan määritysten osuus 8,5 prosenttia kaikista menoista. [8] Vertailukohtana käytetään vuoden 1999 menojen toteuttamista, koska edellisenä vuonna järjestelmän käynnistämisessä oli vaikeuksia ja vuoden 2000 tiedot ovat vain osittain saatavilla. Jäsenvaltioilta saatujen tietojen perusteella kaikkia toimia on vaikea arvioida kokonaisuutena. Tiedotustoimintaa on helpompi mitata, koska kurssien ja osanottajien määrä oli melko korkea verrattuna mehiläishoitajien kokonaismäärään (ks. taulukko 17-A). Toisaalta eräät jäsenvaltiot ilmoittavat kursseista tekemättä eroa teknisen avun toimien ja varroapunkin torjuntatoimien välillä, minkä vuoksi arviota on vaikea tehdä. Varroapunkin torjunnassa käynnistettyjen toimenpiteiden vaihtelevuus vaikeuttaa arviota varten tehtävää tulosten vertailua jäsenvaltioittain (ks. taulukko 17-B). Kansallisissa ohjelmissa käytettiin yleensä kolmea lähestymistapaa: kemiallisen käsittelyn soveltamisen tukeminen, vaihtoehtoisten torjuntamenetelmien kokeilu ja tutkimus sekä seuranta, jota mehiläisteknikot toteuttivat paikalla. Siirtohoidon järkeistämisestä on saatu myönteisiä tuloksia tietyissä jäsenvaltioissa, jotka investoivat tällaisessa tuotannossa tarvittaviin erityislaitteisiin tai sijoittautumispaikkojen parantamiseen (ks. taulukko 17-C). Toiset jäsenvaltiot taas tulkitsivat tätä toimintaa rajoitetummin ja keskittyivät hunajakorttien laatimiseen tai terveydenhuoltoon pesien siirtojen yhteydessä. Hunajan määritykset lisäsivät yleensä mehiläishoitajien hunajan hyödyntämistä ennen kaupan pitämistä. Tietyt jäsenvaltiot ottivat ohjelmiinsa hunajan laadun parantamista koskevia tutkimushankkeita. Näiden tutkimusten tuloksia ei vielä ole saatavilla (ks. taulukot 17-D ja E). 4.3.3. Jäsenvaltioiden ehdotuksia Useimmilla jäsenvaltioilla oli ensimmäisenä vuonna vaikeuksia panna kansalliset ohjelmat täytäntöön, mikä näkyi kahden ensimmäisen vuoden alhaisina täytäntöönpanoasteina. Vaikeudet johtuivat pääasiallisesti seuraavista syistä: - komission soveltamisasetuksen hyväksyminen vuoden 1997 lopussa, - jäsenvaltioiden alan rakenteen tutkimusta varten pyytämä määräajan pidentäminen, - järjestelmän uusi luonne ja jäsenvaltioiden hallinnollisten rakennemallien puuttuminen. Jäsenvaltiot korostivat erityisiä vaikeuksia, jotka koskivat soveltamisen aikataulua ja ohjelmien hallintoa. Mehiläishoitoa koskeva yhteisön tukijärjestelmän aikataulu (ks. edellä kohta 4.1) ei ole kuuden jäsenvaltion varainhoidon aikataulun mukainen (D, E, F, I, NL ja UK). Kolme jäsenvaltiota korosti järjestelmän toteuttamisen yhteydessä yleisessä hallinnossa ilmenneitä vaikeuksia (EL, F ja I) ja neljä ilmoitti alueiden väliseen koordinaatioon liittyneistä hallinnollisista vaikeuksista (D, E, I ja P). Tässä yhteydessä näyttää siltä, että osa vaikeuksista johtui menojen korvaushakemusten kasautumisesta 15 päiväksi lokakuuta eli EMOTR:n tukiosaston varainhoitovuoden loppuun. Korostettakoon kuitenkin, että jäsenvaltioiden on suoritettava menonsa kunkin vuoden 31 päivään elokuuta mennessä, joten niiden olisi tiedettävä tuohon ajankohtaan mennessä, kuinka paljon niiden on maksettava. Kyseisestä ajankohdasta alkaen jäsenvaltioilla on käytössään 45 päivää maksujen suorittamiseen. Lisäksi jäsenvaltiot voivat maksaa sitä mukaa kuin toimet toteutetaan ja hakea korvausta EMOTR:n tukiosastosta ilman, että niiden täytyisi odottaa kunkin vuoden 15 päivään lokakuuta. Tällä tavoin ohjelmien hallinto ripeytyy ja se voidaan mukauttaa jäsenvaltioiden rahoitustarpeisiin. Lisäksi jäsenvaltioiden tekemistä ehdotuksista voidaan todeta seuraavaa: - ohjelmien hallinnointiin liittyvien hallintovälineiden tarve (E ja P). Jäsenvaltion itsensä on löydettävä välineet, joiden avulla se kykenee soveltamaan ohjelmaa neuvoston asetuksen (EY) N:o 1258/1999 [9] mukaisesti, [9] EYVL L 160, 26.6.1999, s. 103. - ennakkojen tarve jäsenvaltioissa (I ja A). EMOTR:n tukiosasto noudattaa korvausjärjestelmää, jonka mukaan jäsenvaltiot toteuttavat ensin menot rahaston laskuun ja sen jälkeen EMOTR:n tukiosastosta maksetaan korvaus järjestelmää koskevissa asetuksissa säädettyjä rahoituskanavia käyttäen, - menoarvioiden jakojärjestelmän muuttaminen (DK ja A). Menoarvioiden perusteella yhteisön varat voidaan jakaa kunkin jäsenvaltion mehiläiskannan mukaan. Jäsenvaltioilla on kuitenkin ohjelmien hyväksymisen jälkeen 10 prosentin joustovara ohjelman sisällä toteutettavia eri toimia koskevien menoarvioiden välisiä siirtoja varten, - ohjelmien monivuotinen hallinnointi (D, EL ja NL). Tämä järjestelmä kuuluu markkinapolitiikan alaan, ja sen vuosittaisesta varainhoidosta määrää EMOTR:n tukiosasto. Koska tämän järjestelmän soveltamisen päättymispäivää ei ole vahvistettu, jäsenvaltioilla on mahdollisuus keskipitkän aikavälin ohjelmasuunnitteluun. Soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annettua komission asetusta voitaisiin muuttaa säätämällä yksinkertaistetusta hallinnosta siten, että jäsenvaltiot voisivat esittää vuosittain edellisen vuoden ohjelmiinsa ainoastaan mukautuksia tai muutoksia, jolloin ohjelmia koskeva lähestymistapa olisi pysyvä ja johdonmukainen, - muiden mehiläistautien torjunta (DK, D ja NL). Tämän järjestelmän tarkoituksena on vähentää pesien varroapunkin torjuntakäsittelystä aiheutuvia menoja, eikä sitä ole tarkoitettu muiden mehiläistautien torjuntaan (ks. kohta 4.3.1). Varroapunkkia koskevien töiden kehittäminen (mm. torjuntamenetelmien soveltaminen ja kokeilu) ovat tämän taudin osalta tärkeämpiä kuin muiden tautien, ja lisäksi kyseessä on kaikkiin jäsenvaltioihin levinnyt mehiläistauti, - joustavuuden lisääminen toimikohtaisten menoarvioiden toteuttamisen yhteydessä (I ja A). Hyväksytty 10 prosentin joustavuus vaikuttaa asianmukaiselta, sillä suurempi joustavuus voisi mitätöidä jäsenvaltioiden sitoutumisen noudattamaan menoarvioitaan. Hallintokomiteassa voidaan kuitenkin äänestämällä muuttaa sellaisille toimille määrättyjä määriä, jotka ovat ylittäneet ohjelmien soveltamisessa 10 prosentin rajan, ylittämättä kuitenkaan kyseiselle kansalliselle ohjelmalle myönnettyä kokonaismäärää, - lisää toimia, esim. nuorten mehiläishoitajien tukeminen (D) ja myynnin edistämisen rahoittaminen (E). Nämä pyynnöt eivät kuulu asetuksen soveltamisalaan, vaan pikemminkin yleisen politiikan alaan, esim. maaseudun kehittämisen ja maataloustuotteiden myynnin edistämisen alaan. Useimmat jäsenvaltiot raportoivat erinomaisesta yhteistyöstä alan järjestöjen ja yhteenliittymien kanssa. Ainoastaan Itävalta haluaisi parantaa tätä yhteistyötä, samoin kuin eräs Yhdistyneen kuningaskunnan ammatillisten mehiläishoitajien yhteenliittymä, joka toivoo, että sen toiveet otettaisiin ohjelmien laadinnassa paremmin huomioon. Kaikki jäsenvaltiot pyysivät mehiläishoidon tukijärjestelmän säilyttämistä, koska siitä on saatu myönteisiä tuloksia hunajan tuotannon ja kaupan pitämisen alalla. Lisäksi tietyt jäsenvaltiot (Espanja, Italia ja Ruotsi) pyysivät tälle järjestelmälle myönnettyjen yhteisön varojen lisäämistä. 5. alan vaikeuksia ja vaatimuksia Alaa koskevat huomautukset voidaan tiivistää seuraavasti: - Saksassa on maan liittovaltiomuodon vuoksi usein vaikea jakaa menot soveltamissääntöjen mukaisesti. Tukikelpoisten toimien täytäntöönpanokauden rajaaminen elokuun loppuun muodostaa ongelman samoin kuin Saksan varainhoitovuoden ja Euroopan unionin varainhoitovuoden välinen aikaero. Tärkeät toimet, esim. laadun määrittely ja varroapunkin torjunta, voidaan toteuttaa vasta mehiläiskauden päätyttyä elokuun lopussa. Tukia ei ole Saksassa voitu käyttää kokonaisuudessaan. Yhteisön tukea on onnistuttu myöntämään erittäin monille mehiläishoitajille ja sen jatkaminen on välttämätöntä; - Espanjassa ollaan hyvin tyytyväisiä siihen, että myönnetyt tuet on käytetty lähes kokonaisuudessaan. Tulosten asianmukaisuuteen on vaikuttanut mehiläishoitajien järjestöjen painostus tukikelpoisuusperusteiden laajentamiseksi koskemaan eri toimipaikkoja. Investointitarpeet ja niistä aiheutuvat kustannukset ovat kuitenkin huomattavasti korkeammat kuin asetuksen (EY) N:o 1221/97 mukaisesti toteutetut menot, joten tuki on riittämätön; - Ranskassa mehiläishoitajat valittavat sitä, että vaikka tase on positiivinen, he ovat hyötyneet vain vähäisesti asetuksessa säädetyistä tuista. Ranska käytti vuosina 1999 ja 2000 hädin tuskin 50 prosenttia sille alunperin myönnetyistä määristä. Ranskalaiset mehiläishoitajat valittavat sitä, että hyvin suuri osa tutkimukseen myönnetystä tuesta on osoitettu julkisille toimielimille, joita voitaisiin rahoittaa muistakin budjettikohdista. Hallinnon raskaus on jarruttanut paikallisten yhteisöjen mahdollisuuksia toteuttaa yhteisrahoitusta millään muodoin (soveltamismenettelyt vaikeuttavat paikallisten toimien toteuttamista). Investointien toteuttamiselle asetetut määräajat ovat liian lyhyet (tilannetta vaikeuttaa se, että yhteisön varainhoitovuosi ei noudata kalenterivuotta). Ranskan mehiläishoitajat arvostavat mehiläishoitajien järjestöjen mukaan ottamista ohjauskomiteoihin. Ranskalaiset mehiläishoitajat valittavat kovasti tuen «alikäyttöä». He pelkäävät, että jäsenvaltioiden erot myönnettyjen tukien käytössä aiheuttavat kilpailun vääristymistä ja tuhoavat mehiläishoidon tietyissä jäsenvaltioissa; - Italiassa asetuksen (EY) N:o 1221/97 vaikutukset on arvioitu myönteisiksi; - Suomessa mehiläishoitajille osoitetun tiedotuksen avulla on onnistuttu välttämään suuret menetykset ja tase arvioitiin näin ollen erittäin myönteiseksi. Yhteisönlaajuista ohjelmaa tarvitaan edelleen, sillä sen avulla saadaan varoja välttämättömään työhön alan pelastamiseksi varroapunkin tuhoilta. Tuen määrää ei saisi alentaa; - Yhdistyneessä kuningaskunnassa kaikki ponnistukset on keskitetty yhteen ainoaan toimenpiteeseen: varroapunkin torjuntaan, minkä vuoksi Yhdistyneen kuningaskunnan mehiläishoitajat ovat olleet hyvin pettyneitä. Lisäksi brittiläiset mehiläishoitajat valittavat sitä, että maatalousministeriö otti itselleen suurimman osan käytetyistä tuista käyttäen hyväkseen asetuksessa säädettyihin tukikelpoisuusvaatimuksiin liittyvää työtä. Ison Britannian mehiläishoitajat haluavat kuitenkin, että asetuksen soveltamista jatketaan kuitenkin siten, että yhteenliittymät otetaan paremmin mukaan ohjelman valmisteluihin. 6. Näkymiä ja ehdotuksia 6.1. Näkymiä Mehiläishoito edistää maataloutta, maaseudun kehittämistä ja ekologista tasapainoa. Mehiläishoitoalalla ei ole käytettävissä yhteisen markkinajärjestelyn välineitä ja mm. alaa koskevien täydellisten tilastojen ja tietojen keruu on vaikeaa. Kuitenkin näyttää siltä, että tuotannon määrät pysyvät vakaina ja tuonnin määrä kasvaa. Vaikka tuontihinnat ovat viime vuosina keskimäärin hieman nousseet, keskimääräisten tuotantohintojen [10] ja tuontihintojen [11] välinen ero on arviolta noin 1,05 euroa kilogrammalta. [10] Pakkauskeskuksille tarkoitetussa kaupan pitämisessä käytetty painotettu hinta keskimäärin (ks. Taulukko 11). [11] Tuontihinta keskimäärin vuosina 1994-1999 (ks. taulukko 12). Euroopan mehiläishoito osoittaa maailmanlaajuisesti tarkastellen selvää riippuvuutta ulkomarkkinoista, sillä sisäisen käytön osuus on noin puolet yhteisön tuotannosta. Niinpä Euroopan unionilla on tärkeimmät tuontimarkkinat, ja unioniin tuodaan 47 prosenttia maailman tuontihunajasta. Euroopan unioni on tehnyt kahdenvälisissä sopimuksissa merkittäviä myönnytyksiä tietyille tuottajamaille, esim. Meksikolle sekä Keski- ja Itä-Euroopan maille. 6.2. Ehdotuksia Näyttää siltä, että asetuksella (EY) N:o 1221/97 on edistetty mehiläishoitoalan tuotannon ja kaupan pitämisen kehittämistä Euroopan unionissa. Alalle on ominaista tuotantoedellytysten monimuotoisuus sekä tuotantotason ja kaupan pitämisen toimijoiden hajaannus ja epäyhtenäisyys. Asetuksessa säädetyt ensisijaiset toimet ovat budjetissa määrätyistä rajoituksista huolimatta merkinneet tosiasiallista laadullista arvoa mehiläishoitoalalle. Kansallisten ohjelmien soveltamisessa jäsenvaltioissa tunnutaan toteuttamisen alkuvaiheessa ilmenneiden vaikeuksien jälkeen saavutetun tyydyttävä taso. Kun jäsenvaltioiden kansalliset ohjelmat ja Euroopan unionin nykyinen tilanne otetaan huomioon, näyttää siltä, että asetus olisi säilytettävä sellaisenaan. Lisäksi tiettyjen jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten yhteistyötä mehiläishoitoalan edustuksellisten järjestöjen ja osuuskuntien kanssa olisi tehostettava kansallisten ohjelmien laatimisessa. Toisaalta kansallisten ohjelmien laatiminen olisi suotavaa säilyttää vuosittaisella tasolla. Koska ohjelmat muistuttavat yleensä suuresti edellisen vuoden ohjelmia, komissio aikoo kuitenkin yksinkertaistaa soveltamisasetuksessa vahvistettuja hallintosäännöksiä siten, että jäsenvaltiot voivat esittää vuosittain ainoastaan edellisen vuoden ohjelmiin tehtyjä mahdollisia mukautuksia tai muutoksia. Komissio tekee tätä varten mahdollisimman pian ehdotuksen komission asetuksen (EY) N:o 2300/97 säännösten mukauttamisesta. 7. Liitteet Taulukko 1. Maailmanlaajuinen tuotanto maanosittain (1 000 t) >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 1. Hunajan maailmanlaajuinen tuotanto (1 000 t) >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 2. Hunajan maailmanlaajuinen tuotanto maittain (1 000 t) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 3a. Maailmanlaajuinen hunajan vienti >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 3b. Kiinan vienti määrämaittain (1000 t) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 4. Hunajan maailmanlaajuinen tuonti >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 2. Maailmanlaajuinen hunajan tuonti (1 000 t) >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 5. Hunajan hankintatase >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 3. Hunajan tuotanto - Euroopan unioni (1 000 t) >VIITTAUS KAAVIOON> Kuvio 4. Hunajan tuonti - Euroopan unioni (1 000 t) >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 6. Hunajan tuonti Euroopan unioniin (1 000t) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 7. Hunajan vienti Euroopan unionista (1 000 t) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 8. Mehiläishoitoalan inventointi >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 9. Tuotantokustannukset (euroa / mehiläispesä) >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 5. Kauppavirtoja koskeva kaavio >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 10. Markkinointirakenne (vuoden 1997 tutkimus) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 11. Myyntihinnat (euroa/kg) >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 6. Hinnat EU:n satamiin tuotaessa ($/t) >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 12. Keskimääräinen tuontihinta (euroa/kg) >TAULUKON PAIKKA> Kuvio 7. Menoarviot toimintatyypeittäin (euroa) >VIITTAUS KAAVIOON> Kuvio 8. Menojen toteutuminen toimintatyypeittäin (euroa) >VIITTAUS KAAVIOON> Taulukko 13. Menoarviot toimenpiteittäin (euroa) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 14. Menojen toteutuminen - Vuoden 1998 ohjelma (kans. valuuttoina ja euroina) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 15. Menojen toteutuminen - Vuoden 1999 ohjelma (kans. valuuttoina ja euroina) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 16. Menojen toteutuminen toimintatyypeittäin - 1998 - 1999 - 2000 (euroa) (*) >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 17. Hunajaohjelmien toteuttamisen arviointi A. Tiedotus - Tekninen apu >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 17. Hunajaohjelmien toteuttamisen arviointi B. Varroapunkin torjunta >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 17. Hunajaohjelmien toteuttamisen arviointi C. Siirtohoidon järkeistäminen >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 17. Hunajaohjelmien toteuttamisen arviointi D. Hunajan määritykset >TAULUKON PAIKKA> Taulukko 17. Hunajaohjelmien toteuttamisen arviointi E. Hunajan laadun tutkimus >TAULUKON PAIKKA>