[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 21.02.2006

KOM(2006) 72 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS

rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 6 artiklan mukaisesti annettu toinen komission kertomus {SEC(2006) 219}

JOHDANTO

Tämä toinen arviointi on jatkoa 5. huhtikuuta 2004 annetulle komission kertomukselle[1], joka perustuu rahanpesusta, rikoksentekovälineiden ja rikoksen tuottaman hyödyn tunnistamisesta, jäljittämisestä, jäädyttämisestä tai takavarikoimisesta ja menetetyksi tuomitsemisesta 26 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen[2] 6 artiklaan.

Neuvosto mainitsi komission laatiman kertomuksen kokouksessaan 25.–26. lokakuuta 2004 ja kehotti jäsenvaltioita, jotka eivät vielä olleet saattaneet lainsäädäntöään täysin puitepäätöksen mukaiseksi, tekemään sen mahdollisimman pian ja toimittamaan tiedot edistymisestä. Neuvosto kannatti toisen arviointikertomuksen laatimista ja kehotti uusia jäsenvaltioita, joita ei luonnollisestikaan arvioitu ensimmäisen arvioinnin yhteydessä, toimittamaan olennaiset tiedot puitepäätöksen saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Vaikka tietojen toimittamiselle annettiin aikaa 31. joulukuuta 2004 saakka, kaikki jäsenvaltiot eivät vastanneet määräaikaan mennessä. Komissio lähetti 4. maaliskuuta 2005 päivätyn muistutuskirjeen, jota täydennettiin kesäkuussa sähköpostitse lähetetyllä muistutuksella. Heinäkuun 2005 loppuun mennessä ainoastaan yksi uusi jäsenvaltio (Malta) ei ollut toimittanut tietoja komissiolle. Ne kaksi jäsenvaltiota (Itävalta ja Portugali), jotka eivät toimittaneet mitään tietoja ajoissa ensimmäistä arviointia varten, toimittivat olennaiset tiedot sillä välin. On valitettavaa, että tietoja puuttuu yhä joiltain jäsenvaltioilta, joiden katsottiin yhdenmukaistaneen lainsäädäntönsä puitepäätöksen kanssa vain osittain tai jotka eivät olleet toimittaneet tarpeeksi tietoja, jotta komissio olisi voinut suorittaa tarkastelunsa loppuun asti. Etenkin Kreikan toimittamat tiedot ovat puutteelliset. Ainoastaan Saksa, Italia, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat toimittaneet lisätietoja ensimmäisen kertomuksen huomioihin perustuen.

Tässä kertomuksessa keskitytään pitkälti niihin jäsenvaltioihin, joita ei käsitelty ensimmäisessä kertomuksessa. Ensimmäisessä kertomuksessa käsitellyistä maista, jotka ovat sittemmin toimittaneet lisäselvityksiä, esitetään tässä kertomuksessa tarkistettu katsaus. Kertomusta laadittaessa huomioitiin ainoastaan 30. heinäkuuta 2005 mennessä komissioon saapuneet vastaukset.

Koska kaikille Euroopan unionin virallisille kielille käännettävien asiakirjojen laajuus on rajoitettu, tässä asiakirjassa esitetään vain suppea yhteenveto 2, 3 ja 4 artikloja käsittelevistä vastauksista[3].

ANALYYSI PUITEPÄÄTÖKSEN NOUDATTAMISEKSI TOTEUTETUISTA KANSALLISISTA TOIMENPITEISTÄ

1 artikla: vuoden 1990 yleissopimusta koskevat varaumat

1 artiklan a kohta: vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklaa koskevat varaumat

Ensimmäisessä arvioinnissa korostettiin, että kolmen jäsenvaltion (Kreikka, Luxemburg ja Ruotsi) lainsäädäntö ei ollut 1 artiklan a kohdan mukainen. Ruotsi toimitti lisätietoja 30. elokuuta 2004 ja 29. kesäkuuta 2005. Toukokuun 19. päivänä 2005 annetulla lailla, joka tuli voimaan 1. heinäkuuta 2005, muutettiin rikoslakia niin, että rikoksiin, joista voidaan tuomita vähintään vuoden vankeusrangaistus, voidaan soveltaa myös menetetyksi tuomitsemista. Varauma säilytetään kuitenkin verorikosten tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitsemisen osalta, mutta tällainen poikkeus sallitaan puitepäätöksessä.

Kymmenestä uudesta jäsenvaltiosta yhdeksän on saattanut lainsäädäntönsä 1 artiklan a kohdan määräysten mukaiseksi. Malta on rajoittanut 2 artiklan soveltamista niihin rikkomuksiin, joita pidetään Maltan lain mukaan rikoksina 19. marraskuuta 1999 tehdyn julistuksen mukaisesti.

1 artiklan b kohta: vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklaa koskevat varaumat

Neljän jäsenvaltion (Itävalta, Kreikka, Luxemburg ja Portugali) katsottiin ensimmäisessä arvioinnissa säilyttäneen varaumia, jotka eivät ole 1 artiklan b kohdan mukaisia.

Portugali ilmoitti, että sen rikoslakiin tehdyn muutoksen jälkeen rahanpesuun johtavia tekoina pidetään rikoksina, joista voidaan tuomita vähintään kuuden kuukauden ja enintään viiden vuoden vankeusrangaistus.

Itävalta rajoittaa varaumalla esirikoksen tulkintaa siten, että sillä tarkoitetaan ainoastaan tekoja, joista voidaan Itävallan rikoslain mukaan tuomita yli kolmen vuoden pituinen vankeusrangaistus. Itävalta ilmoittaa toimivansa 1 artiklan b kohdan mukaisesti, koska maassa on vähimmäisrangaistusjärjestelmä. Vähimmäisrangaistukset koskevat rikoksia, joista voi saada vähintään viiden vuoden vankeusrangaistuksen. On kuitenkin myös rikoksia, joista voidaan tuomita alle kolmen vuoden (mutta yli vuoden) pituisiin vankeusrangaistuksiin ja joiden osalta ei ole määritelty vähimmäisrangaistuksia. Kyseiset rikokset eivät Itävallan varauman vuoksi tällä hetkellä kuulu vuoden 1990 yleissopimuksen 6 artiklan piiriin, mistä seuraa, ettei sen lainsäädäntö ole 1 artiklan b kohdan mukainen.

Kreikka ilmoitti, että parhaillaan käsitellään lakiesitystä, jolla on tarkoitus kumota lakiin 2655/1998 sisältyvät varaumat 2 ja 6 artikloihin. Lakiesityksessä jaotellaan rahanpesun esirikokset kolmeen luokkaan. Yksityiskohtaisen rikostyyppiluettelon lisäksi lakiesityksellä täydennettäisiin rahanpesuun johtavan teon määritelmää, johon sisältyvät rikokset, joista seuraa vankeusrangaistus (jonka vähimmäiskestoa ei ole vielä määritelty) sekä rikokset, joista seuraa vankeusrangaistus, jonka vähimmäiskestoa ei myöskään ole määritelty ja joiden seurauksena saadun hyödyn arvo ylittää tällä hetkellä määrittelemättömän kynnysarvon. Tässä vaiheessa ei ole mahdollista määritellä, voitaisiinko ensimmäisessä kertomuksessa esitetyt huomautukset poistaa pysyvästi tämän lakiesityksen ansiosta.

Lisätietojen puuttuessa Luxemburgin ei voida katsoa ratkaisseen ensimmäisen arvioinnin yhteydessä todettuja ongelmia.

Vaikuttaa siltä, että kymmenestä uudesta jäsenvaltiosta kahdeksan on saattanut lainsäädäntönsä 1 artiklan b kohdan määräysten mukaiseksi. Malta on kuitenkin rajoittanut 6 artiklan 1 kohdan soveltamisen niihin rikkomuksiin, joita pidetään Maltan lain mukaan rikoksina 19. marraskuuta 1999 tehdyn julistuksen mukaisesti. Unkari rajoittaa 6 artiklan 1 kohdan soveltamista rikoslaissaan 2. maaliskuuta 2000 annetun julistuksen mukaisesti mainittuihin esirikoksiin.

2 artikla: seuraamukset

Ensimmäisen arvioinnin perusteella kaikki 11 valtiota, jotka toimittivat tietoja, olivat saattaneet lainsäädäntönsä 2 artiklan määräysten mukaiseksi. Tanskan, Suomen ja Ruotsin lainsäädännöissä kuitenkin säädettiin 2 artiklan määräysten mukaisesta rangaistuksesta ainoastaan törkeän tai raskauttavien asianhaarojen vallitessa tehdyn rahanpesun yhteydessä. Perusluonteisesta rikoksesta annettava tuomio on yhä alempi kuin puitepäätöksessä määrätään.

Ruotsi halusi tarkentaa, ettei maan järjestelmän ja useimmissa muissa maissa vallitsevien järjestelmien välillä ole käytännössä mitään eroa, koska tuomioita annettaessa huomioidaan järjestelmällisesti rikoksen vakavuus. Rikoksen vakavuuden ja tuomion välinen suhde voi olla selvä, kuten Ruotsin tapauksessa, tai epätarkempi, kuten muissa eurooppalaisissa oikeusjärjestelmissä, joissa tuomarilla on suurempi harkintavalta suhteuttaa annettava tuomio suoritettuihin tekoihin. Ruotsin vastaus antaa siis selventäviä lisätietoja, jotka tukevat sitä, että Ruotsin lainsäädäntö on 2 artiklan määräysten mukainen. Eurooppalaisten oikeusjärjestelmien todellista ankaruutta rahanpesun suhteen voitaisiin verrata eri maissa käytettävien tuomioiden tason lisäksi ainoastaan syvällisen oikeuskäytännön tarkastelun avulla, mikä ei kuulu enää tämän arvioinnin piiriin. Myös Itävalta vetosi tarpeeseen huomioida oikeusjärjestelmien yhdenmukaisuus perustellakseen rangaistusasteikkoaan, joka on lähellä Ruotsin vastaavaa.

Tuomioiden porrastuksella saattaisi kuitenkin olla odottamattomia ja epätoivottuja vaikutuksia puitepäätöksen 2005/212/YOS täytäntöönpanoon. Rahanpesuun liittyvien rikosten osalta sovelletaan 3 artiklassa tarkoitettuja menetetyksi tuomitsemista koskevia laajennettuja valtuuksia, jos rikos on tehty osana rikollisjärjestön toimintaa ja siitä seuraa vähintään neljän vuoden enimmäisvankeusrangaistus.

Olisi siis hyvä varmistua siitä, että järjestäytyneen ryhmän harjoittama rahanpesu rinnastettaisiin järjestelmällisesti ”erityisen vakavaan tai toistuvaan” (Tanska) tai ”laajamittaiseen ja ammattimaiseen” (Suomi) rahanpesuun[4]. Yleisemmällä tasolla on tärkeää tietää, erotetaanko pelkkä rahanpesu törkeästä rahanpesusta[5] direktiivin 2005/212/YOS säännöksiä sovellettaessa.

Kreikka ei ole toimittanut kirjallisia tietoja, joiden perusteella voitaisiin arvioida 2 artiklan täytäntöönpanoa.

Tietoja toimittaneiden yhdeksän uuden jäsenvaltion osalta voidaan todeta seuraavaa:

- Unkarin lainsäädännössä säädetään kaikkien syytteiden poistamisesta sellaisilta henkilöiltä, jotka paljastavat viranomaisille ennestään tuntemattoman rahanpesutapauksen tai auttavat sellaisen paljastamisessa. Tällainen vapautus vaikuttaa liialliselta, koska siitä saattaa hyötyä myös julkea rahanpesijä, eli henkilö, joka paljastaisi oman rahanpesutoimintansa poliisille saadakseen kyseisen vapautuksen. Toisaalta täytyy myös mainita, että Unkarin lainsäädännön mukaan henkilö ei voi syyllistyä rahanpesuun muuten kuin ammattitoimintansa yhteydessä, mikä vaikuttaa liian kapealta lähestymistavalta.

- Tšekin tasavallan hallituksen 9. kesäkuuta 2004 antamalla lakiesityksellä korotetaan perusluonteisesta rikoksesta annettavan enimmäisrangaistuksen kahdesta neljään vuoteen, mutta otetaan samalla käyttöön säännös, jonka mukaan rangaistuksia yhdistettäessä rahanpesun esirikoksesta annettu tuomio pidetään voimassa, mikäli se on alempi kuin rahanpesusta annettu tuomio. Vaikkakin tämän toimenpiteen merkitystä on vaikea arvioida, vaikuttaa siltä, että Tšekin täytyy muuttaa lakiesitystään, jotta sen tuleva lainsäädäntö olisi täysin sääntöjen mukainen.

3 artikla: arvokonfiskaatio

Ensimmäisessä arvioinnissa todettiin, että arvokonfiskaatio on mahdollinen eriasteisena, mutta ainakin vaihtoehtoisena toimenpiteenä (vaikka sen käyttöä rajoitetaan toisinaan vain erityistapauksiin tai tietyn tyyppisiin rikoksiin tai omaisuuteen) yhdentoista jäsenvaltion sisäisissä menettelyissä (Alankomaat, Belgia, Irlanti, Italia, Luxemburg, Ranska, Ruotsi, Saksa, Suomi, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta) ja ulkomailta tulevia pyyntöjä koskien ainakin yhdeksässä jäsenvaltiossa (Alankomaat, Belgia, Irlanti, Italia, Ranska, Ruotsi, Suomi, Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta sekä todennäköisesti Saksa).

Luxemburg ja Espanja ilmoittivat ensimmäisen arvioinnin yhteydessä valmistelevansa lakeja, jotka täydentävät niiden lainsäädäntöjä siten, että ne ovat 3 artiklan määräysten mukaisia, mutta lainsäädäntötyön edistymisestä ei ole tiedotettu.

Kreikka ilmoitti lainsäädäntönsä olevan 3 artiklan mukainen, muttei toimittanut vastaavia säädöstekstejä.

Kansalliset menettelyt

Toisen arvioinnin yhteydessä kerätyt tiedot osoittavat, että arvokonfiskaatio on laajalti käytössä, ainakin silloin kun rikoksen tuottaman hyödyn menetetyksi tuomitseminen on osoittautunut mahdottomaksi. Italian, Portugalin, Liettuan, Puolan, Kyproksen, Tšekin, Slovakian, Slovenian ja Unkarin lainsäädännöt ovat siis kansallisten menettelyjen osalta 3 artiklan määräysten mukaisia. Itävallassa rikoslain 20 pykälässä säädetään, että aiheettomasta rikastumisesta voidaan määrätä rikoksen suorittaneelle henkilölle sakko, jonka määrä vastaa rikoksen tuottamaa hyötyä tai rikoksen toteuttamisesta perittyä palkkiota. Sakkoa ei kuitenkaan määrätä, mikäli taloudellinen hyöty on alle 21 802 euroa, mikä on huomattavasti enemmän kuin 3 artiklan mukainen raja. Latvian toimittamien tietojen perusteella maassa ei vaikuta olevan mahdollisuutta arvokonfiskaatioon.

Toisen jäsenvaltion pyynnöstä käynnistetyt menettelyt

On syytä muistaa, että kaikki jäsenvaltiot ovat ratifioineet Euroopan neuvoston yleissopimuksen nro 141. Siinä velvoitetaan sopimusvaltiot vahvistamaan tarpeelliset toimet, joilla mahdollistetaan ulkomailta tulleiden, rikoksen tuottamaa hyötyä vastaavan arvon menetetyksi tuomitsemista koskevien pyyntöjen toteuttaminen.

Ensimmäisessä arviointikertomuksessa huomioitiin, että joidenkin jäsenvaltioiden selvitykset asiasta olivat melko epämääräisiä. Toisessa arvioinnissa kerätyt tiedot johtavat samaan päätelmään. Komissio huomioi Saksan tekemän muutosehdotuksen, joka saattaisi selkiyttää sen tilannetta 3 artiklan suhteen.

4 artikla: oikeusapupyyntöjen käsitteleminen

Kyseisen artiklan mukaan kaikille muista jäsenvaltioista tuleville omaisuuden tunnistamista, etsimistä, jäädyttämistä tai takavarikkoa ja menetetyksi tuomitsemista koskeville pyynnöille on annettava sama tärkeysasema kuin sellaisille toimenpiteille annetaan kansallisissa menettelyissä.

Ensimmäisessä arvioinnissa korostettiin, että komissio ei ollut saanut jäsenvaltioilta tarpeeksi tietoa voidakseen päätellä, onko säädös pantu nimenomaisesti täytäntöön.

Sen jälkeen saaduissa tiedoissa viitataan yleensä Euroopan neuvoston vuoden 1990 yleissopimuksen soveltamiseen (Kypros, Tšekki, Slovenia), ulkomailta tulevien pyyntöjen huomioimista koskeviin lakiteksteihin (Itävalta, Kypros, Ruotsi, Viro ja Unkari) tai lainkäyttöön liittyviin teksteihin, joissa opastetaan oikeusviranomaisia pyyntöjen hyväksymisen suhteen (Saksa, Portugali). Asettamatta toimitettuja tietoja kyseenalaisiksi komissio tyytyy tekemään saman huomion, koska vaikuttaa siltä, että 4 artiklan täytäntöönpanon todelliseksi arvioimiseksi vaadittaisiin erityyppisiä arviointimenetelmiä.

Neuvosto teki 22. heinäkuuta 2003 puitepäätöksen 2003/577/YOS, jonka mukaiseksi jäsenvaltioiden tuli saattaa lainsäädäntönsä 2. elokuuta 2005 mennessä ja johon sisältyviin uudistuksiin kuuluu epäsuorasti myös 4 artiklan parempi soveltaminen[6]. Samaan asiaan liittyy myös parhaillaan työstettävä menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaate. Viimeksi mainitun puitepäätöksen nopea täytäntöönpano olisi merkittävä edistysaskel.

7 artikla: alueellinen soveltaminen

Puitepäätös astuu 7 artiklan mukaan voimaan Gibraltarilla heti kun siellä aletaan soveltaa Euroopan neuvoston vuoden 1990 yleissopimusta. Yhdistynyt kuningaskunta on ilmoittanut, ettei kyseinen ehto täyty eikä valmisteilla ole mitään toimenpiteitä puutteen korjaamiseksi.

PÄÄTELMÄT

Tämänhetkinen tilanne, joka koskee eri säännösten saattamista osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, on seuraava:

1 artiklan a kohta: Kreikan, Luxemburgin ja Maltan täytyy todennäköisesti muotoilla uudestaan varaumansa vuoden 1990 yleissopimuksen 2 artiklaan.

1 artiklan b kohta: Itävalta, Kreikka ja Luxemburg eivät vaikuta vieläkään täyttävän tarpeellisia edellytyksiä. Uusien jäsenvaltioiden joukosta myöskään Maltan ja Unkarin varaumat eivät vaikuta määräysten mukaisilta.

2 artikla: Kaikkien vastanneiden jäsenvaltioiden lainsäädännöt ovat tämän artiklan määräysten mukaisia. Komissio haluaa kuitenkin huomauttaa kolmesta asiasta:

- Tšekki voisi muuttaa asiaa koskevan lakiesityksensä yhtä säännöstä niin, että se olisi täysin artiklan määräysten mukainen

- Unkarin pitäisi kenties muotoilla uudelleen sekä säännös, jossa rahanpesun paljastajat vapautetaan syytteistä, että rahanpesua koskeva määritelmä

- 2 artiklan mukaista enimmäisrangaistusta käytetään ainoastaan silloin kun tuomari määrittelee rikoksen törkeäksi rahanpesuksi (Itävalta, Tanska, Suomi, Ruotsi, Tšekki, Slovakia).

3 artikla: Arvokonfiskaatio vaikuttaa olevan mahdollista eriasteisesti, mutta vähintään vaihtoehtoisena toimenpiteenä useimpien jäsenvaltioiden kansallisissa menettelyissä (vaikkakin sen käyttöä toisinaan rajoitetaan erityistapauksiin tai tietyntyyppisiin rikoksiin tai omaisuuteen). Ainoastaan Latviassa ei ole kyseisen kaltaista menettelyä. Itävallassa konfiskaatiomenettelyä käytetään vasta kun kyseessä ovat 3 artiklassa säädettyä suuremmat rahamäärät. Ulkomailta tuleviin pyyntöihin liittyen on toimitettu hyvin vähän lisätietoja ensimmäisen arvioinnin päätelmien täydentämiseksi. Asiasta tietoja toimittaneet uudet jäsenvaltiot korostivat yleisesti noudattavansa asiaa koskevia kansainvälisiä sopimuksia.

4 artikla: Komissio katsoo, ettei se ole saanut tarpeeksi tietoa voidakseen päätellä, onko säännös pantu nimenomaisesti täytäntöön. Komissio katsoo, että artiklan täytäntöönpano helpottuisi, mikäli menetetyksi tuomitsemista koskevien päätösten vastavuoroista tunnustamista koskevat aloitteet saataisiin toteutettua mahdollisimman pian.

7 artikla: Yhdistynyt kuningaskunta ei vieläkään ole saattanut tätä säännöstä osaksi lainsäädäntöään.

[1] KOM(2004) 230, 5.4.2004.

[2] EYVL L 182, 5.7.2001, s. 1.

[3] Yksityiskohtaisempi yhteenveto esitetään liitteenä olevassa SEC-asiakirjassa.

[4] Esimerkiksi.

[5] Jollaisena esimerkiksi Itävallassa pidetään rikollis- tai terroristijärjestöjen varojen kierrättämistä kolmansien osapuolten kautta.

[6] Asiakirjat 14622/04 COPEN 135, 17.12.2004 ja 14622/04 COR 1 COPEN 135, 17.1.2005.