FI Euroopan unionin virallinen lehti C 424/3

Komission ilmoitus harvinaislääkkeistä annetun asetuksen (EY) N:o 141/2000 3, 5 ja 7 artiklan soveltamisesta

(2016/C 424/03)

A. JOHDANTO

Harvinaislääkkeistä annetulla asetuksella (EY) N:o 141/2000 (1) pyritään edistämään harvinaisiin sairauksiin tarkoitettujen lääkkeiden tutkimusta. Siinä vahvistetaan unionin menettely sen määrittelemiseksi, mitkä lääkkeet ovat harvinaislääkkeitä, ja säädetään harvinaislääkkeiden tutkimista, kehittämistä ja markkinoille saattamista koskevista kannustimista.

Komissio antoi tämän asetuksen 3 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti komission asetuksen (EY) N:o 847/2000 (2) lääkkeiden harvinaislääkkeiksi määrittelemistä koskevien arviointiperusteiden soveltamisesta sekä ”vastaavanlaisen lääkkeen” ja ”kliinisen paremmuuden” käsitteiden määrittelemisestä.

Komissio antoi 29. heinäkuuta 2003 harvinaislääkkeistä annetusta asetuksesta (EY) N:o 141/2000 tiedonannon (3), jossa käsiteltiin asetuksen 3 artiklaan (harvinaislääkkeeksi määrittelemisen perusteet), 5 artiklaan (harvinaislääkkeeksi määrittelemisessä ja rekisteristä poistamisessa noudatettava menettely) ja 7 artiklaan (yhteisön markkinoille saattamista koskeva lupa) liittyviä kysymyksiä.

Tiedonanto korvataan tällä ilmoituksella. Sen soveltamisala on sama, ja sillä on määrä helpottaa asetuksen (EY) N:o 141/2000 3, 5 ja 7 artiklan soveltamista. Tämä ilmoitus ei ole oikeudellisesti sitova, ja epäselvissä tapauksissa on tutustuttava asianomaisiin unionin direktiiveihin ja asetuksiin. Tekstiä luettaessa on otettava huomioon, että unionin lääkelainsäädännössä asetettujen oikeudellisten edellytysten on täytyttävä.

Harvinaislääkkeitä koskeva menettely muodostuu kahdesta erillisestä vaiheesta (4):

i. määritteleminen – tämä voi tapahtua missä tahansa lääkkeen kehittämisvaiheessa ennen markkinoille saattamista koskevan lupahakemuksen tekemistä, edellyttäen, että rahoittaja voi osoittaa asetuksen 3 artiklassa esitettyjen perusteiden täyttyvän. Määrittelemisellä ei ole vaikutusta muiden tahojen rahoittamaan rinnakkaiseen kehittämiseen. Se on väline, jolla hyväksyttäviksi ehdotetut tuotteet voidaan määritellä avoimesti ja niistä voidaan tehdä rahoituskannustimille tukikelpoisia. Määrittely vahvistetaan kutakin hyväksyttäväksi ehdotettua tuotetta koskevalla erillisellä komission päätöksellä ja määritellyt tuotteet merkitään yhteisön harvinaislääkkeiden rekisteriin (asetuksen 5 artikla); ja

ii. markkinoille saattamista koskeva lupa.

B. HARVINAISLÄÄKKEEKSI MÄÄRITTELEMISEN PERUSTEET (3 ARTIKLAN 1 KOHTA)

Asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa esitetyt harvinaislääkkeeksi määrittelemistä koskevat vaatimukset ovat seuraavat:

i. lääke on tarkoitettu harvinaisen sairaudentilan diagnosointiin, ehkäisyyn tai hoitoon tai hengenvaarallisen tai vaikean sairaudentilan diagnosointiin, ehkäisyyn tai hoitoon tarkoitetun lääkkeen kaupan pitäminen ei antaisi riittävää tuottoa tarvittavien investointien kattamiseksi; ja

ii. mainittuun sairaudentilaan ei ole Euroopan unionissa olemassa tyydyttävää hoitomenetelmää tai, jos sellainen menetelmä on olemassa, kyseisestä lääkkeestä on merkittävää etua tällaisesta sairaudentilasta kärsiville.

1. Harvinainen sairaudentila

Sairaudentilalla tarkoitetaan sellaista poikkeamaa elimistön normaalista rakenteesta tai toiminnasta, joka ilmenee kyseiselle tilalle ominaisella tunnusmerkistöllä tai oireistolla (tyypillisesti tunnustettu erityinen sairaus tai oire).

Rahoittajan ehdottama sairaudentila on tieteellisen arvioinnin lähtökohta. Tarkastellessaan harvinaislääkkeeksi määrittelemistä koskevaa hakemusta Euroopan lääkeviraston harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea voi kuulla rahoittajaa, jos se ei hyväksy alkuperäistä ehdotettua sairaudentilaa. Harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea voi ottaa huomioon saatavilla olevat tiedot sairaudentilan määrittelemiseksi (se voi esimerkiksi katsoa, että määritelmän on oltava laajempi kuin mitä rahoittaja ehdottaa). Tällaisissa tapauksissa se antaa lausunnon sairaudentilan asianmukaiseksi katsomastaan määrittelystä.

2. Esiintyvyyttä tai investointien todennäköistä tuottoa koskevat perusteet

a) Esiintyvyyttä koskeva peruste

Asetuksessa ei eroteta harvinaislääkkeen määrittelyyn tarkoitettujen perusteiden osalta toisistaan sairaudentilan hoitoon ja sairaudentilan diagnosointiin ja ehkäisyyn tarkoitettuja lääkkeitä (esimerkiksi rokotteita).

Esiintyvyyttä koskevat laskelmat sairaudentilan diagnosointiin tai ehkäisyyn tarkoitettujen lääkkeiden osalta

Jos lääke on tarkoitettu sairaudentilan diagnosointiin tai ehkäisyyn, sairaudentilasta kärsivä väestö voidaan määritellä eri tavoin.

Asetuksen tavoitteena on tarjota kannustimia harvinaislääkkeiden kehittämiseksi silloin kun tällaisia kannustimia tarvitaan. Komissio katsoo sen vuoksi, että sairaudentilan diagnosointiin tai ehkäisyyn tarkoitettujen lääkkeiden (esimerkiksi rokotteet) osalta sairaudentilan esiintyvyyttä koskevien laskelmien on perustuttava väestöön, jolle kyseistä lääkettä todennäköisesti annetaan vuosittain. Esimerkiksi onnistuneiden rokotuskampanjoiden jälkeen kyseisen sairaudentilan esiintyvyys voi olla hyvin pieni, vaikka rokotetun väestön osuus on hyvin suuri. Näissä tapauksissa esiintyvyyttä koskevien laskelmien on perustuttava vuosittain rokotettavaan väestöön.

Sairaudentilan esiintyvyys Euroopan unionin ulkopuolella

Tartuntataudit (esimerkiksi ebola, zika-virus tai lintuinfluenssa) voivat muodostua hyvin nopeasti vakavaksi uhaksi kansanterveydelle. Hoidon kehittäminen näihin tauteihin ei välttämättä ole taloudellisesti houkuttelevaa, joten vakavat kansanterveyteen kohdistuvat uhat jäävät vaille ratkaisua kehitysmaissa, mutta myös EU:ssa. Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan harvinainen sairaudentila ”esiintyy enintään viidellä potilaalla kymmentä tuhatta henkilöä kohti yhteisössä [Euroopan unionissa]”. Koska asetuksessa tarkoitetulla esiintyvyydellä viitataan ainoastaan sairaudesta tai sairaudentilasta Euroopan unionin alueella kärsivien henkilöiden lukumäärään, sairauden tai sairaudentilan esiintyvyydellä unionin ulkopuolella ei ole vaikutusta näiden perusteiden tulkintaan. Lääke, joka on tarkoitettu sellaisen sairaudentilan diagnosointiin, ehkäisyyn tai hoitoon, josta tietyissä EU:n ulkopuolisissa maissa kärsii suuri joukko ihmisiä, mutta jonka esiintyvyys EU:ssa on vähäinen tai lähes nolla, voidaan sen vuoksi esiintyvyyttä koskevan perusteen mukaisesti määritellä harvinaislääkkeeksi, ja jos kaikki muut perusteet täyttyvät, saamaan muita asetuksessa säädettyjä etuja. Vaikka esiintyvyys EU:ssa on tällä hetkellä lähellä nollaa, olisi kuitenkin otettava huomioon se riski, että tauti tarttuu henkilöihin EU:ssa.

b) Investointien todennäköistä tuottoa koskeva peruste

Hengenvaarallisen, vaikean invaliditeetin aiheuttavan tai vaikean ja kroonisen sairaudentilan hoitoon tarkoitetut lääkkeet voidaan määritellä harvinaislääkkeiksi, vaikka esiintyvyys olisi enemmän kuin viisi kymmentä tuhatta henkilöä kohti, jos lääkkeen kaupan pitäminen ei todennäköisesti antaisi riittävää tuottoa tarvittavien investointien kattamiseksi.

Tätä arvioidaan kaikkien aiempien ja tulevien kehittämiskustannusten ja odotetun tuoton perusteella.

3. Diagnosointia, ehkäisyä tai hoitoa koskeva aikomus (lääketieteellinen uskottavuus)

Lääkkeen kehittämistä ehdotettua sairaudentilaa varten koskevien perustelujen tukemiseksi edellytetään tavallisesti prekliinisiä ja/tai alustavia kliinisiä tietoja.

Harvinaislääkkeitä koskevalla unionin lainsäädännöllä pyritään kannustamaan lääkkeiden kehittämiseen sellaisia harvinaisia sairauksia varten, joita esiintyy niin harvoin, että tuotteen odotettu myynti ei kata kehittämiskustannuksia ja markkinoille saattamisesta aiheutuvia kustannuksia. Hakemuksissa, joissa ehdotettu harvinainen käyttöaihe koskee tietyn sairaudentilan alaryhmää, lääkkeen käytön rajoittaminen on perusteltava. Alaryhmään kuuluvilla potilailla olisi oltava erilliset ja ainutlaatuiset arvioitavissa olevat ominaisuudet, joilla on selkeä yhteys sairaudentilaan, ja näiden ominaisuuksien olisi oltava merkityksellisiä, jotta tuote täyttää tehtävänsä. Erityisesti alaryhmään yhdistettyjen geneettisen alatyypin/profiilin ja patofysiologisten ominaisuuksien olisi oltava niin tiiviisti yhteydessä tuotteen diagnosointia ja/tai ehkäisyä ja/tai hoitoa koskevaan vaikutukseen, että näiden ominaisuuksien puuttuminen tekisi tuotteesta tehottoman sairaudentilasta kärsivän muun väestön osalta.

Yksilöllinen lääkehoito lisääntyy jatkuvasti, ja se johtaa potilasryhmien osittamiseen. Sairaudentilan osittamista biomarkkerien avulla ei kuitenkaan sallita, ellei rahoittaja esitä vankkaa tieteellistä näyttöä siitä, että tuotteeseen liittyvä toiminta ei näkyisi laajemmassa väestöaineistossa.

4. Tyydyttävä unionissa luvan saanut menetelmä

Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa rahoittaja velvoitetaan osoittamaan, ”että mainittuun sairaudentilaan ei ole olemassa tyydyttävää yhteisössä [Euroopan unionissa] luvan saanutta diagnoosi-, ehkäisy- tai hoitomenetelmää”. Jotta kohtaa sovellettaisiin johdonmukaisesti ja rahoittajien olisi helpompi toimittaa tarvittavat perusteet, on tarpeen selventää, mitä käsitteellä ”tyydyttävä menetelmä” tarkoitetaan. Komission asetuksessa (EY) N:o 847/2000 rahoittajaa pyydetään toimittamaan yksityiskohtaiset tiedot menetelmistä, joita voivat olla ”tiedot yhteisössä [Euroopan unionissa] käytettävistä, luvan saaneista lääkkeistä, lääkinnällisistä laitteista tai muista diagnoosi-, ehkäisy- tai hoitomenetelmistä”.

Markkinoille saattamista koskeva lupa myönnetään, jos riski/hyöty-arvio on myönteinen. Sen vuoksi ajankohtana, jona lääke saa markkinoille saattamista koskevan luvan EU:n lainsäädännön mukaisesti, luvan saanut lääke katsotaan 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi tyydyttäväksi menetelmäksi. Näin ollen harvinaislääkkeeksi määrittelemistä pyytävien rahoittajien olisi pyrittävä osoittamaan, että lääkkeestä oletetaan saatavan merkittävää etua olemassa oleviin luvan saaneisiin lääkkeisiin verrattuna asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan toisen kappaleen mukaisesti, eikä niinkään osoittamaan, että olemassa oleva nykyinen lääke ei olisi tyydyttävä menetelmä.

Tässä yhteydessä ”yhteisössä [Euroopan unionissa] luvan saaneeksi” lääkkeeksi katsotaan yleensä lääke, joka on saanut markkinoille saattamista koskevan luvan yhdessä unionin jäsenvaltiossa. Valmisteen ei ole tarvinnut saada unionin markkinoille saattamista koskevaa lupaa, eikä sillä tarvitse olla lupaa kaikissa jäsenvaltioissa. Tarkasteltavien lääkkeiden olisi kuitenkin oltava hyväksyttyjä kyseisen sairauden hoitoon tai vähintään täsmälleen samojen oireiden hoitoon.

Kaikissa viittauksissa jo luvan saaneisiin lääkkeisiin voidaan viitata ainoastaan markkinoille saattamista koskevassa luvassa esiintyviin ehtoihin. Sen vuoksi luvan saaneen lääkkeen alkuperäistarkoituksesta poikkeavaa käyttöä (eli käyttöä, joka ei ole valmisteen hyväksytyn valmisteyhteenvedon mukaista), ei voida pitää asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna tyydyttävänä menetelmänä.

Yleisesti käytettyjä diagnoosi-, ehkäisy- tai hoitomenetelmiä, joilta ei edellytetä markkinoille saattamista koskevaa lupaa (esim. kirurgia, sädehoito, lääkinnälliset laitteet), voidaan katsoa tyydyttäviksi menetelmiksi, jos niiden tehokkuudesta ja turvallisuudesta voidaan esittää tieteellistä näyttöä. Tällaisessa näytössä on viitattava eurooppalaisten lääketieteellisten yhteisöjen hoito-ohjeisiin tai julkaistuun tieteelliseen näyttöön. Tietyissä tapauksissa direktiivin 2001/83/EY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yksittäiselle potilaalle kirjoitetun lääkemääräyksen mukaisesti apteekissa valmistetut lääkkeet (lääkemääräyksen mukaiset apteekkivalmisteet) tai saman direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut farmakopean ohjeiden mukaan apteekissa valmistetut ja kyseessä olevan apteekin palvelemille potilaille suoraan toimitettavaksi tarkoitetut lääkkeet (apteekkivalmisteet) voidaan katsoa tyydyttäväksi hoidoksi, jos ne tunnetaan laajalti ja ovat turvallisia ja tämä on yleinen käytäntö EU:ssa. Jos määrittelyä varten ehdotetulla tuotteella ei ole lupaa markkinoille saattamiseen, sitä voidaan edelleen antaa potilaille, jos se valmistetaan apteekissa. Toisaalta sairaalassa sovellettavan poikkeusjärjestelyn mukaisesti sairaalassa valmistettua lääkettä (ks. direktiivin 2001/83/EY 3 artiklan 7 kohta) ei katsota sairaudentilan tyydyttäväksi diagnosointi-, ehkäisy tai hoitomenetelmäksi.

5. Merkittävä etu

Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan lääke voidaan määritellä harvinaislääkkeeksi, vaikka kyseiseen sairaudentilaan olisi olemassa hoitomenetelmä, jos lääkkeestä on merkittävää etua tällaisesta sairaudentilasta kärsiville. Merkittävä etu osoitetaan vertaamalla lääkettä nykyisiin luvan saaneisiin lääkkeisiin tai menetelmiin, ei pelkästään arvioimalla kyseisen lääkkeen omia ominaisuuksia (5).

Asetuksen (EY) N:o 847/2000 3 artiklan 2 kohdassa ”merkittävä etu” määritetään ”kliinisesti merkitykselliseksi hyödyksi tai suureksi vaikutukseksi potilaan hoitoon”.

Lainsäädännöllä pyritään kannustamaan ja palkitsemaan innovatiivista hoitoa. Tämä edellyttää investointeja sellaisten mahdollisesti parempien lääkkeiden tutkimukseen ja kehittämiseen, joista voi olla merkittävää etua potilaille (6). Asetuksen (EY) N:o 141/2000 3 artiklan 1 kohdan b alakohdasta ja sillä luotavan järjestelmän taustalla olevasta ajatuksesta käy selvästi ilmi, että merkittävän edun toteamisen perusteet ovat tiukat (7). Esimerkiksi:

— ”kliinisesti merkityksellinen hyöty” voi perustua — parempaan tehoon koko sairaudentilasta kärsivässä väestössä tai erityisessä väestön alaryhmässä tai nykyisille hoidoille vastustuskykyisessä alaryhmässä tai — parempaan turvallisuuteen tai parempaan sietokykyyn koko sairaudentilasta kärsivässä väestössä tai sen alaryhmässä. Molemmissa tapauksissa väittämien on perustuttava kliiniseen kokemukseen.

— ”suuri vaikutus potilaan hoitoon” voi perustua — lääkkeen itselääkittävyyteen, jos uusi hoito esimerkiksi mahdollistaa avohoidon sairaalahoidon sijaan tai jos sillä on merkittävä vaikutus helppokäyttöisyyteen ja se vähentää hoitotaakkaa tai — merkittävästi parantuneeseen hoitoon sitoutumiseen lääkemuodon muutoksen vuoksi (esimerkiksi depottabletin muotoon), edellyttäen, että nykyiseen lääkemuotoon liittyy todennettuja ongelmia ja uuden muodon paremmista kliinisistä tuloksista esitetään tietoja. Ongelmien olisi oltava dokumentoituja vertaisarvioiduissa julkaisuissa, potilasrekistereissä tai hoito-ohjeissa. Parempi kliininen tulos voi käsittää paremman elämänlaadun. Jotta lääkkeellä voidaan katsoa olevan suuri vaikutus potilaan hoitoon, sen on oltava vähintään luvan saaneita lääkkeitä vastaava teholtaan, turvallisuudeltaan ja riski-hyötysuhteeltaan.

”Merkittävä hyöty” ei voi perustua

— mahdollisesti lisääntyviin toimituksiin/saatavuuteen, koska nykyisistä luvan saaneista lääkkeistä on puutetta tai koska nykyisille lääkkeille on myönnetty lupa ainoastaan yhdessä jäsenvaltiossa tai rajallisessa määrässä jäsenvaltioita (tästä voidaan poiketa, jos rahoittaja esittää näyttöä potilaille aiheutuvasta haitasta)

— lääkkeen farmaseuttisen laadun parantamiseen lääkevalmistekomitean antamien suuntaviivojen mukaisesti – tämä velvoite kuuluu jokaisen markkinoille saattamista koskevan luvan haltijan velvoitteisiin

— uuteen lääkemuotoon, uuteen vahvuuteen tai uuteen antoreittiin, ellei tästä ole merkittävää hyötyä potilaan hoidossa

— vaihtoehtoiseen vaikutusmekanismiin sellaisenaan. Poikkeuksellisissa tapauksissa tällainen kehitys voidaan kuitenkin ottaa huomioon hetkellä, jolloin määritelmä annetaan. Hetkellä, jolloin perusteita tarkastellaan markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämiseksi, tämän on käytävä ilmi kliinisesti merkityksellisenä hyötynä tai suurena vaikutuksena potilaan hoitoon.

Rahoittajan olisi osoitettava merkittävä hyöty verrattuna nykyisiin luvan saaneisiin lääkkeisiin ja tyydyttäviin menetelmiin määrittelemisen hetkellä. Koska kyseisestä harvinaislääkkeestä voi olla vain vähän kliinistä kokemusta (esimerkiksi parantuneen turvallisuuden osoittamiseksi), rahoittaja todennäköisesti perustelee merkittävän hyödyn sitä koskevilla oletuksilla määrittelemisen hetkellä. Kaikissa tapauksissa harvinaislääkkeitä käsittelevän komitean olisi arvioitava, tukevatko rahoittajan toimittamat tiedot näitä oletuksia.

Tutkimussuunnitelmaa koskevaa apua (6 artikla) suositellaan harvinaislääkkeen asianmukaisen kliinisen kehittämisen varmistamiseksi. Apu voi käsittää ohjeita merkittävän hyödyn osoittamisesta verrattuna luvan saaneisiin lääkkeisiin.

6. Harvinaislääkkeen aseman voimassapito markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämishetkellä

Asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa esitettyjen perusteiden on edelleen täytyttävä, kun harvinaislääkkeeksi määritellylle lääkkeelle myönnetään lupa markkinoille saattamiseen, koska (5 artiklan 12 kohdan b alakohdan mukaan) harvinaislääke on poistettava rekisteristä, kun on ennen markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämistä osoitettu, että arviointiperusteet eivät enää täyty kyseisen lääkkeen osalta (8).

Tässä vaiheessa yrityksiltä tavallisesti edellytetään enemmän toimitettavia tietoja kuin määrittelyn aikana. Esimerkiksi väite paremmasta turvallisuudesta on perusteltava paremmin tiedoilla markkinoille saattamista koskevaa lupaa haettaessa. Harvinaislääkkeitä käsittelevän komitean arvioinnin harvinaislääkkeen määritelmän voimassapitämiseksi on perustuttava näihin tietoihin.

Merkittävän hyödyn olisi käsitettävä kvantitatiivinen tekijä, jonka avulla harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea voi mitata vaikutuksen suuruusluokan verrattuna luvan saaneeseen tuotteeseen. Harvinaislääkkeeksi määritellyn lääkkeen mahdollisia hyötyjä tarkastellaan harvinaisen sairauden hoitoon luvan saaneista lääkkeistä saatujen kokemusten perusteella, vaikka vertaileva kliininen tutkimus ei olisi mahdollinen. Poikkeuksellisissa tapauksissa, jos riittävän suuren otoksen kokoaminen riittävän vertailevan näytön tuottamiseksi ei ole mahdollista, voidaan käyttää vaihtoehtoisia menetelmiä (esimerkiksi välillistä vertailua ulkopuolelta hankittujen tietojen kanssa).

Harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan myöntäminen nykyisen lääkkeen uudelle lääkemuodolle voi estää nykyisten lääkkeiden rinnakkaisvalmisteiden tulon markkinoille sillä perusteella, että ne katsottaisiin vastaavanlaisiksi lääkkeiksi kuin harvinaislääkkeet. Tämän vuoksi uuden lääkemuodon suuri vaikutus potilaan hoitoon olisi perusteltava kaikissa tapauksissa merkityksellisillä tiedoilla, jotka osoittavat merkittävän edun potilaille (ks. edellä).

Täyttymättömän lääketieteellisen tarpeen täyttämiseksi ja lääkkeiden varhaisen saatavuuden varmistamiseksi voi olla asianmukaista myöntää markkinoille saattamista koskevia lupia harvinaislääkkeille myös vähemmän kattavien tietojen perusteella. Tällaisissa tapauksissa rahoittajat voivat hakea ehdollisia myyntilupia. Vähemmän kattavat tiedot eivät kuitenkaan välttämättä riitä vakuutukseksi merkittävästä hyödystä, eikä määrittelyä harvinaislääkkeeksi kenties vahvisteta myyntiluvan myöntämishetkellä. Ennen ehdollisen myyntiluvan harkitsemista harvinaislääkkeelle suositellaan tämän vuoksi tutkimussuunnitelmaa koskevan avun hakemista.

C. HARVINAISLÄÄKKEEKSI MÄÄRITTELEMISESSÄ JA REKISTERISTÄ POISTAMISESSA NOUDATETTAVA MENETTELY (5 ARTIKLA)

Asetuksen 5 artiklassa vahvistetaan harvinaislääkkeeksi määrittelemisessä ja rekisteristä poistamisessa noudatettava menettely. Asetuksen 5 artiklan 12 kohdan b alakohdan mukaan harvinaislääke on poistettava yhteisön harvinaislääkkeiden rekisteristä, ”kun on ennen markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämistä osoitettu, että 3 artiklassa säädetyt arviointiperusteet eivät enää täyty kyseisen lääkkeen osalta”.

Harvinaislääkkeen poistaminen rekisteristä edellä mainitun perusteella edellyttää, että harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea arvioi uudelleen 3 artiklassa säädettyjen arviointiperusteiden täyttymisen. Uudelleenarviointi voi johtaa rekisteristä poistamiseen, jos saadaan näyttöä siitä, että peruste, jonka nojalla lääke alun perin määriteltiin, on muuttunut. Näin voi olla esimerkiksi, jos

— markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämishetkellä saatavilla olevat tiedot eivät tue oletusta kliinisesti merkityksellisestä hyödystä tai suuresta vaikutuksesta potilaan hoitoon

— uudet kirjallisuustiedot osoittavat, että esiintyvyys on lisääntynyt määrittelyhetken ja markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämishetken välillä.

1. Rahoittajan perustelut arviointiperusteiden edelleentäyttämiselle

Rahoittajan on liitettävä harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevaan lupahakemukseen tieto siitä, että valmiste on määritelty harvinaislääkkeeksi. Lisäksi rahoittajan on toimitettava raportti harvinaislääkkeeksi määrittelyn perusteista sekä ajantasaiset tiedot siitä, miten valmiste täyttää nämä perusteet kyseisellä hetkellä.

Tiedot arvioidaan markkinoille saattamista koskevan lupahakemuksen käsittelyn yhteydessä. Jos voidaan kohtuudella epäillä, ettei valmiste enää täytä harvinaislääkkeeksi määrittelyn perusteita, rahoittajaa voidaan pyytää toimittamaan asiasta joko suulliset tai kirjalliset lisäperustelut.

2. Rekisteristä poistaminen

Vastuu harvinaislääkkeeksi määrittelyn perusteista on yksinomaan harvinaislääkkeitä käsittelevällä komitealla. Tämä komitea vastaa alkuperäisestä harvinaislääkkeeksi määrittelystä annettavasta tieteellisestä lausunnosta. Lääke liitetään alkuperäisen harvinaislääkkeeksi määrittelyn perusteella yhteisön harvinaislääkkeiden rekisteriin, joten rekisteristä poistossa on noudatettava samaa, tieteellistä lausuntoa edellyttävää menettelyä, minkä jälkeen komissio tekee asiasta oikeudellisen päätöksen 5 artiklan 12 kohdan b alakohdan mukaisesti. Tämä päätös on osa markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämistä tai muuttamista koskevaa päätöstä (9).

3. Harvinaislääkkeeksi määrittelyn perusteiden uudelleenarviointi markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämisen yhteydessä – lupaa edeltävä vaihe

Periaatteessa harvinaislääkkeen määrittelyn uudelleenarvioinnin sopivin ajankohta on aika juuri ennen markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämistä eli ajankohtaa, jolloin lääkevalmistekomitealta odotetaan myönteistä lausuntoa.

Jos lääkearviointivirasto saa kaksi samaa sairaudentilaa varten tarkoitettua markkinoille saattamista koskevaa lupahakemusta samaan aikaan, ne eivät välttämättä etene samaan tahtiin. Tällaisessa tapauksessa voi saatavilla olevien tietojen rajallisuuden vuoksi olla vaikea osoittaa jälkimmäisen valmisteen osalta merkittävää hyötyä verrattuna ensimmäiseen valmisteeseen.

Jos lääkearviointivirasto arvioi samaan aikaan kahta hakemusta, toisen valmisteen rahoittajalta ei tule edellyttää merkittävän hyödyn osoittamista ensimmäiseen valmisteeseen verrattuna.

Toisaalta jälkimmäisen rahoittajan olisi osoitettava ensimmäiseen lääkkeeseen verrattuna merkittävää hyötyä tukevaa tietoa, jos ilmoitus markkinoille saattamista koskevasta luvasta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä ajankohtana, jona harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea uudelleenarvioi määrittelyn perusteita. Merkittävä hyöty voi perustua välilliseen vertailuun.

4. Yhteisön rekisteristä poistamisen vaikutus markkinoille saattamista koskevaan lupamenettelyyn

Vaikka määritelty harvinaislääke olisi poistettu rekisteristä sen jälkeen kun rahoittaja on jättänyt lääkearviointivirastolle markkinoille saattamista koskevan lupahakemuksen, sille voidaan siitä huolimatta myöntää unionin markkinoille saattamista koskeva lupa. Lääkkeellä ei kuitenkaan tällöin ole oikeutta saada harvinaislääkkeistä annetun asetuksen mukaisia muita etuja (kuten kaupallista yksinoikeutta ja alennuksia tulevissa maksuissa). Toisaalta ennen rekisteristä poistoa kertyneitä ja nautittuja etuja, kuten alennuksia maksuissa, ei tarvitse korvata.

5. Harvinaislääkkeeksi määrittelyn ja toiselle rahoittajalle siirtämisen ajankohta

Asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa todetaan, että ”jotta lääke voidaan määritellä harvinaislääkkeeksi, rahoittajan on tehtävä virastolle sitä koskeva hakemus missä tahansa lääkkeen kehittämisvaiheessa ennen markkinoille saattamista koskevan lupahakemuksen tekemistä”.

Asetuksen 5 artiklan 11 kohdassa säädetään, että harvinaislääkkeen määrittely voidaan siirtää toiselle rahoittajalle.

Kun 5 artiklan 1 kohtaa ja 11 kohtaa luetaan yhdessä, rahoittaja voi vastaanottaa vain yhden harvinaislääkkeeksi määrittelyn yhtä sairaudentilaa kohden. Yhtä lääkettä voidaan kuitenkin tutkia monissa harvinaisissa sairaudentiloissa ja muissa kuin harvinaisissa sairaudentiloissa. Jo hyväksytyn harvinaislääkkeen uudet lääkemuodot ja antotavat kuuluvat olemassa olevan harvinaislääkkeen määrittelyn piiriin. Ei myöskään ole mahdollista siirtää harvinaislääkkeen määrittelyä rahoittajalle, jolla on jo markkinoille saattamista koskeva lupa saman lääkkeen ja saman sairaudentilan osalta. Mahdollisille uusille lääkemuodoille lupa myönnetään muuntamalla olemassa olevaa markkinoille saattamista koskevaa lupaa. Jos rahoittaja hakee erillistä markkinoille saattamista koskevaa lupaa osoittaakseen eron kahden lääkemuodon välillä ja lääkityspoikkeamien välttämiseksi, erilliseen lupaan sovelletaan samaa kaupallista yksinoikeutta.

D. UNIONIN MARKKINOILLE SAATTAMISTA KOSKEVAN LUVAN SOVELTAMISALA (7 ARTIKLAN 3 KOHTA)

1. Harvinaiseksi määritelty sairaudentila vs. luvan saanut käyttöaihe

Asetuksen 7 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”harvinaislääkkeelle myönnetty markkinoille saattamista koskeva lupa koskee ainoastaan sellaisia terapeuttisia käyttöaiheita, jotka täyttävät 3 artiklassa säädetyt arviointiperusteet”.

On pidettävä erillään harvinaislääkkeeksi määrittely ja toisaalta markkinoille saattamista koskeva lupamenettely. Niissä noudatetaan erilaisia arviointiperusteita, joten päätökset voivat olla erilaisia esimerkiksi määritellyn sairaudentilan ja luvansaaneen terapeuttisen käyttöaiheen osalta. Arvioidessaan harvinaislääkkeeksi määrittelemistä koskevaa hakemusta harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea tarkastelee harvinaista sairaudentilaa laajassa mielessä välttääkseen määrittelyjä, jotka liittyvät tietyn sairaudentilan keinotekoisiin alaryhmiin.

On esitetty kysymyksiä siitä, voidaanko markkinoille saattamista koskevan lupamenettelyn yhteydessä harvinaislääkkeelle myöntää lupa muulle kuin harvinaislääkkeen määrittelyn yhteydessä hyväksytylle käyttöaiheelle. Jos lääke halutaan pitää harvinaislääkkeenä ja siihen liittyvät edut säilyttää, sekä luvanhaun kohteena olevan terapeuttisen käyttöaiheen että luvan lopulta saaneen käyttöaiheen on kuuluttava harvinaiseksi määritellyn sairaudentilan alaan. Tämän varmistamiseksi rahoittaja voi pyytää tarkistamaan harvinaislääkkeen määrittelyä koskevaa päätöstä. Tarkistaminen on mahdollista, jos uusi sairaudentila poikkeaa vain vähän aiemmin määritellystä. Jos harvinaislääkkeitä käsittelevä komitea ei hyväksy tarkistettua määrittelyä tai jos hakija ei pyydä määrittelyn tarkistamista, luvan saanutta käyttöaihetta ei pidetä määriteltynä ”harvinaislääkkeen terapeuttisena käyttöaiheena”.

Jos markkinoille saattamista koskevassa lupamenettelyssä hyväksytty terapeuttinen käyttöaihe on harvinaiseksi määritellyn sairaudentilan alaryhmä, markkinoille saattamista koskevan luvan haltija saa valmisteelle kaupallisen yksinoikeuden kyseisen käyttöaiheen osalta. Jos sama rahoittaja hakee myöhemmin markkinoille saattamista koskevaa lupaa toiselle harvinaiseksi määritellyn sairaudentilan alaryhmälle, lääke ei voi saada pidennystä kaupalliselle yksinoikeudelle tämän toisen käyttöaiheen osalta, vaan alkuperäisessä luvassa myönnetty kaupallinen yksinoikeus kattaa myös tämän toisen luvan saaneen käyttöaiheen. Tällä ei kuitenkaan ole vaikutusta toisen rahoittajan oikeuteen hakea myöhemmin markkinoille saattamista koskevaa lupaa toiselle harvinaiseksi määritellyn sairaudentilan alaryhmälle.

Asetuksen 7 artiklan 3 kohdan mukaan harvinaislääkkeelle myönnetty markkinoille saattamista koskeva lupa koskee ainoastaan sellaisia käyttöaiheita, jotka täyttävät harvinaislääkkeeksi määrittelyn arviointiperusteet. Tämä yleinen periaate koskee alkuperäistä markkinoille saattamista koskevaa lupaa sekä harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevien lupaehtojen myöhempiä muunnoksia. Johdonmukaisuuden varmistamiseksi rahoittaja olisi velvoitettava osoittamaan määrittelyn perusteiden täyttyminen, jos muunnoksen erityinen ala herättää perusteltuja ja vakavia epäilyksiä tämän osalta.

Voi olla, että merkittävää etua ei voida osoittaa sen laajassa merkityksessä siten, että se kattaisi kaikki mahdolliset käytöt harvinaissairaudessa, vaan ainoastaan tiettyjen potilaiden tai käyttöaiheiden alaryhmien osalta. Merkittävä etu voi siis alkuperäisessä markkinoille saattamista koskevassa lupamenettelyssä rajoittua vain toissijaiseen hoitoon. Tällaisissa olosuhteissa harvinaislääkkeen alkuperäinen markkinoille saattamista koskeva lupa voi rajoittua vain tähän terapeuttiseen käyttöaiheeseen toissijaisena hoitona. Luvan myöntämisen jälkeen luvan haltija voi kuitenkin haluta laajentaa lääkkeen käyttöä muihin terapeuttisiin käyttöaiheisiin samassa harvinaisessa sairaudentilassa tai muuntaa käyttöaiheen ensisijaiseksi hoidoksi uuden näytön perusteella. Vaikka tällaista laajentamista kannatetaan potilaiden eduksi, toimivaltaisten viranomaisten on kenties varmistettava näin suuren muutoksen merkittävä hyöty verrattuna nykyisiin hoitoihin, jotta varmistetaan, että harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan muunnos on 7 artiklan 3 kohdan mukainen. Tarkastuksen pitäisi kattaa sääntelymenettely, joka koskee uuden terapeuttisen käyttöaiheen lisäämistä tai nykyisen käyttöaiheen muokkaamista (esimerkiksi merkittävät tyypin II muunnokset tai markkinoille saattamista koskevan luvan laajentaminen).

2. Erillinen markkinoille saattamista koskeva lupa

Asetuksen 7 artiklan 3 kohdassa säädetään, että rahoittajan on mahdollista ”hakea erillistä markkinoille saattamista koskevaa lupaa sellaisten muiden käyttöaiheiden osalta, jotka eivät kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan”. Toisaalta on myös mahdollista, että muun kuin harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan haltija kehittää valmistetta edelleen harvinaiseksi määriteltyä sairaudentilaa varten ja saa valmisteensa määriteltyä harvinaislääkkeeksi tämän uuden käyttöaiheen osalta. Molemmissa tapauksissa harvinaislääkkeen markkinoille saattamista koskevia lupia on 7 artiklan 3 kohdan mukaan käsiteltävä erillään muiden lääkkeiden vastaavista luvista, jotta voidaan taata oikeusvarmuus asetuksessa tarkoitetuille kaupalliseen yksinoikeuteen liittyville eduille.

(1) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 141/2000, annettu 16 päivänä joulukuuta 1999, harvinaislääkkeistä (EYVL L 18, 22.1.2000, s. 1).

(2) EYVL L 103, 28.4.2000, s. 5.

(3) Komission tiedonanto harvinaislääkkeistä annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EY) N:o 141/2000 (EUVL C 178, 29.7.2003, s. 2).

(4) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 9.9.2010, Now Pharm AG v. Euroopan komissio, T-74/08, ECLI: EU:T:2010:376, 33 kohta.

(5) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 9.9.2010, Now Pharm AG v. Euroopan komissio, T-74/08, ECLI: EU: T:2010:376, 46 kohta.

(6) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio, 9.9.2010, CSL Behring GmbH v. Euroopan komissio ja Euroopan lääkevirasto (EMA), T-264/07, ECLI: EU: T:2010:371, 94 kohta.

(7) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 22.1.2015, Teva Pharma BV ja Teva Pharmaceuticals Europe BV v. EMA ja Euroopan komissio, T-140/12, ECLI: EU: T:2015:41, 65 kohta.

(8) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 22.1.2015, Teva Pharma BV ja Teva Pharmaceuticals Europe BV v. EMA ja Euroopan komissio, T-140/12, ECLI:EU:T:2015:41, 66 kohta.

(9) Ks. Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio 22.1.2015, Teva Pharma BV ja Teva Pharmaceuticals Europe BV v. EMA ja Euroopan komissio, T-140/12, ECLI:EU:T:2015:41, 53 kohta.