Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Työllisyys ja euro"

(98/C 407/48)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 27. tammikuuta 1998 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Työllisyys ja euro".

Asian valmistelusta vastannut talous-, raha- ja valuutta-asiain jaosto antoi lausuntonsa 14. heinäkuuta 1998. Esittelijä oli Michael Geuenich.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 9. 10. syyskuuta pitämässään 357. täysistunnossaan (syyskuun 9. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 115 ääntä puolesta ja kaksi vastaan viiden pidättyessä äänestämästä.

RAHALIITON ONNISTUMISEN EDELLYTYKSET TYÖLLISYYSPOLITIIKAN KANNALTA

1. Johdanto

1.1. Rahaliiton työllisyysvaikutuksia arvioitaessa on tärkeää erottaa pitkä- ja lyhytaikaiset vaikutukset. Erityisesti useiden Euroopan valtioiden julkishallinnon valtavat säästötoimet julkistalouden alijäämää koskevan 3 prosentin ehdon saavuttamiseksi ovat mahdollisesti hillinneet suhdannekehitystä monissa Euroopan maissa viime vuosina. Vastaavasti työllisyys on kehittynyt epäedullisesti. Nämä kielteiset lyhytaikaiset vaikutukset kasvuun varjostanevat vielä rahaliiton alkuvaihetta.

1.2. Tällä tavoin aiheutettu taloudellisen toiminnan heikkeneminen lisäsi verotulojen vähetessä ja sosiaalimenojen kasvaessa julkistalouden budjettipaineita, mikä yleensä johtaa entistä suurempaan alijäämään. Näin ollen syntyi ristiriita raha- ja budjettipoliittisten kriteerien välille. Koska haluttiin täyttää itse asetetut alijäämätavoitteet, finanssipolitiikalla oli jarrutettava suhdannekehitystä, mikä vaikutti huomattavasti kasvuun ja työllisyyteen. Rahaliiton käynnistymisen jälkeen budjettileikkausten vaikutusten arvioidaan helpottuvan.

1.3. Valuuttakurssien sitomisesta euroon voi myös aiheutua lyhytaikaisia vaikutuksia. Vaihtokurssien olisi pitkälti oltava kilpailun kannalta neutraaleja. Lyhytaikaiset valuuttakurssispekulaatiot voivat estää tämän, mutta niistä ei kuitenkaan tällä hetkellä näy merkkejä. Vakavammaksi saattaa kuitenkin osoittautua reaalisten vaihtokurssien muuttuminen EU:ssa nimellisten valuuttakurssien pysyessä vakaina. Niinpä erityisesti Saksan liittotasavalta paransi kilpailuasemaansa EU-kumppaneihinsa nähden alentamalla yksikköpalkkakustannuksia. Valuuttakursseihin ei kuitenkaan enää ole odotettavissa korjauksia ennen rahaliiton käynnistämistä 1. tammikuuta 1999. Näin ollen rahaliittoon osallistuvilla valtioilla on alussa erilaiset lähtöedellytykset kilpailukyvyllä mitattuna. Kestänee jonkin aikaa, ennen kuin niiden vaikutukset ovat hälvenneet.

1.4. Palkka- ja työmarkkinapolitiikasta sovitaan perinteisesti kolmikantaneuvotteluissa. Valuutta- ja vaihtokurssipolitiikasta sekä lyhytaikaisten korkojen politiikasta huolehtii usein jäsenvaltion keskuspankki, kun taas kansanedustuslaitos ja hallitus jakavat vastuun budjettipolitiikasta sekä koulutuksesta ja sosiaaliturvajärjestelmästä. Työmarkkinaosapuolet puolestaan sopivat palkoista.

1.5. Rahaliiton pitkäaikaiset vaikutukset kasvuun ja kilpailukykyyn riippuvat palkka-, raha- ja finanssipolitiikan suunnasta ja koordinoinnista Euroopassa. Tässä yhteydessä ratkeaa, tasoittuvatko rahaliiton kuluttajille tarjoamat edut: nykyistä alhaisemmat transaktiokustannukset ja nimelliskorot sekä kilpailun lisääntyminen ja entistä avoimemmat hinnat, mahdollisesti ylimääräisillä riskeillä, joita voi syntyä, koska laajentunut valuutta-alue ei pysty sopeutumaan häiriöihin entiseen tapaan.

1.6. Analyysin ulkopuolelle jäävät kaikki vaikutukset, jotka johtuvat sisämarkkinoista sekä työn ja pääoman liikkuvuudesta. Ne ovat tehostaneet ja tulevat edelleen tehostamaan erityisesti Euroopan sisäistä kauppaa, kasvattamaan ulkomaisia suorasijoituksia sekä lisäämään muuttoliikettä. Tässä lausunnossa tarkastellaan kuitenkin vain euron käyttöönoton vaikutuksia työllisyyteen.

2. Yleistä

2.1. Palkkojen kehitys ja lähentyminen ennen rahaliittoa

2.1.1. Euroopan taloudellisessa lähentymisprosessissa nimellispalkkojen kasvu yhtenäistyi 1980-luvun puolivälin jälkeen. Vielä 1970-luvun puolivälissä näin ei ollut. Raha- ja palkkapolitiikka reagoi tuolloin Länsi-Euroopan maissa hyvin eri tavoin öljykriisin aiheuttamaan tuontihintojen nousuun.

2.1.2. Eräät kansantaloudet palasivat välittömästi tämän jälkeen vakauteen pyrkivälle tielle, kun taas toisissa sekä palkat että inflaatio pysyivät korkeina. Hintavakauteen pyrkineiden maiden inflaatioasteet poikkesivat toisistaan vain vähän välittömästi öljyn hinnan noustua ja lähentyivät taas nopeasti. Kyseisten maiden valuuttojen vaihtokurssien suhteellinen vakaus heijasti tätä kehitystä.

2.1.3. Vasta 1980-luvun alussa koko Euroopassa tapahtui selvä suunnanmuutos. Inflaatio tosin nopeutui tuolloinkin reaktiona öljyn hinnan uuteen nousuun, mutta hidastui huomattavasti tiukan rahapolitiikan ja heikon kysynnän johdosta vuodesta 1985 lähtien. Näin ollen hintojen nousuaste oli Euroopassa yhä yhtenäisempi ja inflaatioasteiden hajonta väheni merkittävästi. 1990-luvulle ovat puolestaan olleet tunnusomaisia Saksan yhdistymisen vaikutukset ja Euroopan valtioiden yhteiset toimet Maastrichtin sopimuksessa mainittujen kriteerien saavuttamiseksi. Yhteisvaluutan luomiseen pyrittäessä inflaatioasteiden lähentymisprosessi on sekä tason että hajonnan suhteen edennyt 1990-luvun alun jälkeen. Puoli vuotta ennen rahaliiton suunniteltua alkua hintojen kuten myös tulojen nousuaste on EU:ssa miltei yhdenmukainen.

2.1.4. Inflaatioasteiden kaltaista yhdenmukaistumista ei ole saavutettu työttömyysluvuissa. Tämä johtunee siitä, että Euroopan korkea työttömyys juontuu monista eri syistä. Tätä taustaa vasten nousee kysymys, miten pitkälle Euroopan työmarkkinat ovat todella lähentyneet. Riittääkö inflaatioasteiden lähentyminen todellakin pitkällä aikavälillä takaamaan rahaliiton onnistumisen, jos se voidaan ehkä saavuttaa vain erisuuruisten työttömyysasteiden paineessa?

2.1.5. Lyhyellä aikavälillä yhteinen valuutta ja eritasoinen työttömyys voidaan sovittaa yhteen. Jollei pitkällä aikavälillä kuitenkaan synny todellista lähentymistä, tai työmarkkinat kehittyvät edelleen eri suuntaan uuden kielteisen tarjontahäiriön johdosta, jäsenvaltioiden välisiä tulonsiirtoja koskevia vaatimuksia varmaankin esitetään. Näin rahaliiton sisällä voi syntyä poliittista epävakautta. Tämän ja ylimääräisten tulonsiirtojen käyttöönoton estämiseksi työmarkkinoiden on yhteisvaluuttamaissa oltava pitkällä aikavälillä joustavuudeltaan samankaltaisia. Myös rahaliiton ulkopuolelle jäävissä maissa tilanne on miltei sama.

2.1.6. Palkoista sopiminen on EU-maissa järjestetty institutionaalisesti hyvin eri tavoin. Tämä ei niinkään koske palkkaneuvotteluja, vaan pikemminkin ammatillisten järjestöjen organisaatiomuotoja (tiettyyn poliittiseen puolueeseen nojautuvat ammattiliitot tai teollisuusliitot sekä ammatti- tai toimialakohtaiset liitot) sekä kokonaistaloudellisen koordinaation astetta. Palkkamuodostusta ei siis voi luokitella yksiselitteisesti Euroopassa.

2.1.7. Rahaliiton käynnistymisen myötä palkkapolitiikalla tulee olemaan ratkaiseva rooli EU-maissa. Rahapolitiikkaa koskevan itsemääräämisoikeuden pienenemisen ja omasta valuutasta luopumisen vuoksi ovat eri maiden väliset kauppatavaroiden inflaatioasteiden erot tulevaisuudessa tuskin enää mahdollisia palkkapolitiikkaa eri tavoin vakautettaessa. Keskuspankilla ei enää tule olemaan valtuuksia alentaa valuutan arvoa liiallisen palkka- ja hintakehityksen vakauttamiseksi, ja hallitusten on budjettipolitiikassaan noudatettava rahaliiton lähentymisperusteita. Tämän vuoksi tuottavuuden kasvun ja inflaatiotavoitteen ylittävät palkkaratkaisut saattavat johtaa entistä suurempaan työttömyyteen.

2.1.8. Mikäli alueiden kilpailukykyä ei haluta vaarantaa, on nimellispalkan kasvua täysin integroiduilla rahamarkkinoilla rajoitettava oman maan tuottavuuden odotettavissa olevan kehittymisen ja muiden maiden yksikköpalkkakustannusten kasvun perusteella. Yhteisessä rahapolitiikassa palkkapolitiikan vakauden horjumisen kielteiset vaikutukset tuntuvat välittömästi kasvavana työttömyytenä ja alueellisen kilpailukyvyn menetyksenä. Kansallisen rahapolitiikan aikana tilanne oli päinvastainen, vaikutukset tuntuivat huomattavalla viipeellä, ja ensin suvaittiin korkea inflaatioaste ja vasta myöhemmin otettiin käyttöön rajoituksia. Näin ollen paine nopeaan sopeutumiseen kasvaa.

2.2. Työmarkkinoiden sopeutumiskyky

2.2.1. Keskeinen edellytys yhteisvaluutan luomiselle Euroopassa on työmarkkinoiden sopeutumiskyky. Koska valuuttakurssit eri kansantalouksien välisenä puskurina häviävät, olisi palkkapolitiikan oltava niin joustavaa, että sillä voidaan tasoittaa maittain vaihtelevat häiriöt. Erittäin ylimalkaisesti määriteltynä työmarkkinoiden joustavuus määrää nopeuden, jolla kansantalous sopeutuu ulkopuolisiin häiriöihin. Tämä voi kuitenkin koskea monia aloja, kuten palkka- ja työaikajoustavuutta, ammattitaidon lisäämistä ja liikkuvuutta työtarjonnan mukaan sekä institutionaalisia säännöksiä. Tulevaisuudessa kielellinen joustavuus useamman vieraan kielen hallinta tulee myös yhä tärkeämmäksi. Työmarkkinoiden joustavuuskysymyksessä yhteisvaluutta-alueella erityisesti palkkapolitiikan sopeutumiskyky on reaalisia ja nimellisiä häiriöitä ajatellen erittäin tärkeää, koska valuuttakurssimuutoksetkin voivat vaikuttaa ainoastaan palkkakulujen suhteeseen maiden välillä.

2.2.2. Kun tutkitaan palkanmuodostusprosessia EU:ssa, havaitaan edelleenkin selkeitä eroja. Työttömyysaste heikensi tosin kaikkialla palkkakehitystä, mutta kyky reagoida tilanteen vaihteluun on kuitenkin ollut erilainen. Selvimpiä erot lienevät suuntautumisessa tuottavuuden pitkäaikaiseen kehitykseen ja reaktioissa muuttuviin hintojen nousuasteisiin. Erilainen hintakehitys ja erilaiset työttömyysluvut kuvastavat valtioiden välisiä eroja palkkojen reagoinnissa.

2.2.3. Euroopan unionin taloudellinen ja poliittinen tulevaisuus sisämarkkinoita ja yhteisvaluuttaa ajatellen tulee olemaan kitkaton vain, jos elinehtojen nykyiset eroavuudet pysyvät ennallaan ja pitkällä aikavälillä jopa kaventuvat. Tämä koskee sekä yksittäisten valtioiden työllisyysastetta että tulotasoa. Jos kummassakaan ei havaita lähentymistä, vaan jopa eriytymistä, tullaan pitkällä aikavälillä väistämättä vaatimaan tulonsiirtoja tai muuttamaan pois heikosti kehittyneistä maista.

2.2.4. Siinä tapauksessa, että palkkojen nousu sektoritasolla (toimialoittain) suuntautuu sektorien (toimialojen) tuottavuuskehityksen mukaan, reaalipalkat nousevat tuottavuuden kasvaessa palkkojen osuuden pysyessä vakiona, ja yksikköpalkkakustannukset nousevat sallitun inflaatioasteen puitteissa. Yleensä kasvuprosessi ei kuitenkaan etene vakaasti, vaan kielteiset tai myönteiset kysyntä- ja tarjontahäiriöt hidastavat tai nopeuttavat kasvua. Palkkapolitiikan on reagoitava tähän joustavasti. Mikäli palkkastrategia ohjautuu tuottavuuden mukaan, vältetään sijoitusdynamiikkaa jarruttavat konfliktit keskuspankin kanssa. Näin menestyvien yritysten ekspansiomahdollisuudet kasvavat.

2.2.5. Palkkapolitiikan lisäksi on muitakin kilpailun kannalta oleellisia toimintaparametrejä. Niihin kuuluvat ensinnäkin toimet, jotka koskevat suoraan työmarkkinoita, oli kyse sitten työntekijöiden ammattitaidon parantamisesta tai työmarkkinoita koskevista institutionaalisista säännöksistä (irtisanomissuoja, äitiysloma, hoitovapaa, vaikeasti vammaiset työntekijät, sairauspäiväraha jne.). On selvää, että kaikki toimet henkilöresurssien parantamiseksi edistävät kansantalouden sopeutumista nopeaan rakennemuutokseen. Tämä ilmenee vastaavasti tuottavuuden paranemisena entisestään ja palkkojen nousuna. Yhteisillä työmarkkinoilla ammatillisesti toisiinsa verrattavien henkilöiden tai henkilöryhmien kilpailuasema riippuu ensi sijassa siitä, onko heillä a) markkinoiden kysyntään nähden soveltuva ammattitaito, b) onko heidän vaatimansa palkka kilpailukykyinen ja c) ovatko he valmiita muuttamaan työn perässä.

2.2.6. Tätä koskevien säännösten moninaisuus Euroopassa on merkki rahaliitossa piilevästä huomattavasta vaarasta, nimittäin siitä, että maat, joiden säännökset tai sosiaaliturvajärjestelmät ovat ilmeisen kehittyneet, kärsivät jatkuvasti kilpailuhaitoista. Ainakaan rahaliiton alussa ei kuitenkaan ole ongelmia, koska kilpailun kannalta neutraaleilla vaihtokursseilla erot on jo otettu huomioon. Mikäli palkkamuodostus ohjautuu edelleen tuottavuuden mukaan, ei suojamääräysten vahvistaminen, jonka on johdettava vastaavasti reaalipalkkojen maltillisempaan nousuun, tämän jälkeenkään vaikuta taloudelliseen kehitykseen.

2.2.7. Palkkoihin liittymättömiä työmarkkinoiden erityispiirteitä ovat myös työ- ja aukioloaikoja koskevat määräykset. Tässä yhteydessä henkilökohtaisen työajan pituudella, jonka "kustannukset" otetaan huomioon yksikköpalkkakustannuksissa, on vähäisempi merkitys kuin etenkin työajan joustavoittamiseen liittyvillä kysymyksillä. Työajan joustoilla voidaan tuntipalkkojen pysyessä muuttumattomina sopeuttaa työaika entistä paremmin yrityksen tarpeiden mukaan. Näin säästetään sekä palkkakustannuksia että pääomakuluja esim. käyttöaikoja pidentämällä. Näin syntyy kilpailuetua. Työajan joustavoittamisesta voi muodostua tulevaisuudessa tärkeä kilpailutekijä Euroopassa.

2.2.8. Perusrakenteisiin tehtäviä sijoituksia on kohdeltava samoin kuin henkilöpääomaan tehtäviä sijoituksia. Mikäli maa päättää sijoittaa enemmän perusrakenteisiin ja hankkii tähän tarvittavat varat, se saa myös voittoa entistä korkeampana tuottavuutena ja suurempana kasvuna.

2.2.9. Ulkoisten kustannusten käsittely on tätä vaikeampaa. Periaatteessa tuotannon ulkoisista kustannuksista vastaa ne aiheuttanut yritys. Yksittäisten maiden ympäristönsuojelun kehittyminen saattaa tässä yhteydessä osoittautua vaikeaksi rahaliiton käynnistymisen jälkeen, sillä mahdollisia kilpailumenetyksiä ei enää voi tasoittaa muuttamalla valuuttakursseja. Esimerkiksi nykyistä korkeampia ympäristönsuojelustandardeja haluavat maat onnistuvat joko toteuttamaan ne siten, etteivät ne haittaa kasvua, tai ympäristönsuojelustandardeja on nostettava EU:n laajuisesti.

3. Politiikalle asetettavat vaatimukset

3.1. Rahaliiton rahapolitiikasta

3.1.1. Rahapoliittinen lähentyminen on jo pitkään ollut unionin talouspolitiikan pääaihe. Tämän vuoksi talouspolitiikan rooli on jo jonkin aikaa muuttunut paljon maissa, jotka haluavat osallistua rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. Monetaarisen lähentymisen toteuttamiseksi rahapolitiikka oli harmonisoitava Euroopassa. Tässä yhteydessä Saksa alhaisen hinnannousun maana ja Euroopan suurimpana kansantaloutena määräsi vakaustavoitteen 1980-luvulla. Koska Saksan markka oli Yhdysvaltain dollarin ohella maailmanlaajuinen varantovaluutta, harmonisointi kehittyi olennaisilta osin Saksan rahapolitiikan mukailuksi. Saksan rahapolitiikka ei kuitenkaan välttämättä suuntautunut yhteisön etujen mukaisesti ja oli lisäksi voimakkaasti sidoksissa hintojen vakauteen. Muussa tapauksessa muut maat olisivat olleet vaarassa menettää kilpailukykynsä, koska valuuttakurssien oli oltava kiinteitä.

3.1.2. Maissa, joiden oli Saksaa selvästi korkeamman inflaatioasteen vuoksi tarpeen lähentyä, harmonisointi aiheutti markkinoille puite-ehdoista johtuvan työttömyyden nousun ja sisäisten jännitteiden vuoksi yhä uudestaan odotuksia, joiden mukaan vastaavat valuutat olisi devalvoitava. Rahapolitiikan euroopanlaajuisesti yhdenmukainen suuntaaminen ennakoi sopeuttamisstrategialla rahaliiton olosuhteita.

3.1.3. Mitä strategiaa Euroopan keskuspankki (EKP) tulee noudattamaan? Maastrichtin sopimuksen mukaan Euroopan keskuspankin tehtävänä on "ensisijaisesti" varmistaa hintojen vakaus. Yhdysvaltojen keskuspankin malli, jossa hintojen vakaus ja kasvu ovat samanarvoisia tavoitteita, hylättiin siis ainakin Maastrichtin sopimuksessa. Olisi kuitenkin toivottavaa, että EKP rahapolitiikkaa Maastrichtin sopimuksen 105 artiklan mukaisesti suunnatessaan pyrkisi hintojen vakauden ohella "talouskasvuun" ja "työttömyyden vähentämiseen".

3.1.4. Etuna tavoitteen rajaamisesta hintojen vakauteen on tosin tavoitteen saavuttamisvastuun yksiselitteisyys. Keynesiläisesti ajatellen hintojen vakaustavoitteen ensisijaisuus olisi kuitenkin vaarallinen Euroopalle, koska olisi olemassa hintojen vakaudesta vastuussa oleva keskuspankki, jolla olisi kuitenkin samalla ratkaiseva vaikutusvalta kasvuun ja työllisyyteen Euroopassa. Tämä saattaisi johtaa siihen, että vastuu kasvusta ja työllisyydestä siirtyisi finanssipolitiikalle, ja rahapolitiikka toimisi hintoja hillitäkseen kyseisiä tavoitteita sen enempää huomioon ottamatta nousukauden aikana liian aikaisin ja laskukauden aikana ehkä liian myöhään ja riittämättömästi taloudellisen toiminnan kannustamiseksi. Lisänä olisivat myös siirtymäajan ongelmat.

3.1.5. On välttämätöntä, että rahapoliittisen signaalin vastaanottajalla on sekä halua ottaa signaali vastaan että ylipäänsä kyky reagoida (). Tämä riippuu ensisijaisesti instituutioiden tavoitteista. Asiaa voidaan havainnollistaa keskuspankin ja työmarkkinaosapuolten välisellä suhteella. Jos keskuspankki tavoittelee hintojen vakautta, ammattijärjestöt jäsenilleen mahdollisimman korkeita reaalituloja ja yritykset mahdollisimman korkeita voittoja, olisivat kannustimet molemminpuoliseen signaaleihin reagointiin olemassa. Nämä ajatukset puoltavat välitavoitteen, kuten inflaatioasteen käyttöä, joka antaa selviä ja uskottavia signaaleja vastaanottokykyisille markkinatoimijoille. Tuottavuuden mukaan suuntautuneen palkkapolitiikan ja vakaiden hintojen pohjalta EKP voi ja sen tulisi noudattaa sijoituskysyntää tukevaa matalien korkojen politiikkaa.

3.2. Rahaliiton finanssipolitiikasta

3.2.1. Finanssipoliittinen keskustelu Maastrichtin sopimuksen kriteerien täyttämiseksi herättää periaatteellisen kysymyksen siitä, millaista finanssipolitiikkaa jäsenvaltiot voivat ja niiden tulisi rahaliitossa soveltaa. Tässä yhteydessä on ensinnäkin selvitettävä, miten finanssipolitiikalla voidaan vaikuttaa taloudellisen toiminnan vakauttamiseen. Toiseksi on pohdittava, olisiko finanssipolitiikan huolehdittava epäsymmetristen häiriöiden vakauttamisesta, kun rahapoliittinen väline menetetään. Tällaiseen roolijakoon suhtaudutaan kuitenkin myös varauksin.

3.2.2. Uusklassisiin teorioihin pohjautuvissa ajatusmalleissa epäillään periaatteessa antisyklisen finanssipolitiikan kykyjä vakauttaa suhdanteet (). Lisäksi ollaan huolissaan siitä, että yksittäiset valtiot velkaantuvat liikaa kaikkien osanottajien kustannuksella (). Tästä syystä Maastrichtin sopimukseen liitettiin julkistalouden alijäämää koskevat viitearvot, joiden mukaan jäsenvaltioiden olisi suunnattava finanssipolitiikkansa. Lisäksi sopimukseen sisältyy "No Bailing-out" -ehto, jonka mukaan jäsenvaltioiden on itse vastattava veloistaan.

3.2.3. Julkistalouden alijäämän rajoittamisessa piilee EU:n kannalta kielteisen politiikkayhdistelmän (policy-mix) vaara. Erityisen vahingollista on vähentää materiaali- ja henkilöpääomaan tehtäviä julkisia sijoituksia. Moni seikka puoltaa sitä, että yhdistelmällä, johon kuuluu hyvistä kasvuedellytyksistä huolehtiva ekspansiivinen rahapolitiikka sekä politiikka, jossa kasvun ansiosta saatuja lisäverotuloja ei käytetä lisämenoihin, vaan vakauttamiseen, olisi suurimmat vakausvaikutukset.

3.2.4. Finanssipolitiikka ei liene tulevaisuudessa se politiikan ala, jolle ainoana sälytetään maittain erilaisista häiriöistä johtuva sopeuttamistaakka. Tehtävä lankeaa ilmeisesti osittain palkkapolitiikalle. Tämän vuoksi on sitäkin merkittävämpää muuttaa vero- ja maksujärjestelmää työllisyyttä edistäväksi. Tähän liittyy ennen kaikkea epäsuorien palkkamenojen vähentäminen, joka rahoitetaan välillisiä veroja nostamalla. Kyseeseen tulevat ennen kaikkea arvonlisävero ja energiaverot.

3.3. Rahaliiton palkkapolitiikasta

3.3.1. Jotta Eurooppaan voidaan luoda vakaa kehitys rahaliiton käynnistymisen jälkeen, rahapolitiikka on ankkuroitava kahdella taholla. Ensinnäkin tarvitaan rahapoliittista ankkuria, jolla määritetään hintojen nousun liikkumavara. Vain rahapolitiikasta vastaava Euroopan keskuspankki voi määritellä tämän ankkurin. EKP määrittelee sallitun inflaatioasteen ja samalla puitteet, joissa Euroopan palkkapolitiikka voi liikkua ilman rahapoliittisia rajoituksia.

3.3.2. Inflaatiotavoitteen lisäksi palkkapolitiikalla on oltava toinenkin, nimittäin reaalinen ankkuri, jotta se voi täyttää tehtävänsä. Vasta toinen ankkuri antaa palkkapolitiikalle riippumatta siitä, millä tasolla ja millä keskittämisasteella sitä toteutetaan suunnan, jota seuraamalla se ei joudu ristiriitaan rahapolitiikan kanssa ja edistää samalla kasvua, työllisyyttä ja todellista lähentymistä.

3.3.3. Olisi optimaalista, jos palkanmuodostus suuntautuisi kaikissa maissa kulloisenkin sektorin (toimialan) potentiaalisen tuottavuuden mukaan.

3.3.3.1. Tällainen suuntautumistapa tarjoaisi Portugalin kaltaisille maille, jotka ovat saavuttamassa muuta Eurooppaa ja joissa tuottavuus kasvaa nopeasti, mahdollisuuden nostaa suhteellisen paljon palkkatasoaan ja antaisi työntekijöille mahdollisuuden muiden Euroopan maiden kaltaiseen reaalitulotasoon.

3.3.3.2. Kyseinen suuntautumistapa hillitsisi myös inflaatiovaaraa, sillä ihannetapauksessa palkkakehityksen hintavaikutukset eivät ylittäisi inflaatiotavoitetta.

3.3.3.3. Tästä säännöstä on kuitenkin oltava poikkeuksia. Maiden, joilla on keskitasoa korkeampi työttömyysaste (esim. Espanja ja Suomi), olisi, mikäli ne eivät panosta pelkästään työn jakamiseen työaikaa lyhentämällä, tavoiteltava keskimääräistä suurempaa talouskasvua, jotta niiden työttömyysasteet "lähenisivät". Jos ne eivät pysty parantamaan talouskasvuaan, nimellispalkkojen on kehityttävä jonkin aikaa kotimaisen tuottavuuden kasvua hitaammin, jotta kyseisten maiden kansainvälinen kilpailukyky paranee. Muiden maiden olisi kuitenkin hyväksyttävä niiden kansainvälisen kilpailukyvyn lisääntyminen.

3.3.4. Palkoista sopimisen institutionaalisen mekanismin olisi näin ollen oltava sellainen, että suuntautuminen tuottavuuden mukaan onnistuu. Ratkaisevaa on, kykenevätkö palkkaneuvotteluihin osallistuvat tahot sekä vastaanottamaan signaaleja keskuspankilta että suuntautumaan tuottavuuden mukaan. Tätä varten on käytettävissä useita strategioita. Tietyissä jäsenvaltioissa keskuspankin signaalit kohdistuvat työmarkkinaosapuoliin, jotka ovat keskitetyn järjestelmänsä vuoksi suuntautuneet kokonaistaloudellisesti. Ns. kolmikantaneuvottelujen järjestelmää (esim. Alankomaat) voitaisiin laajentaa tähän tarkoitukseen.

3.3.5. Teoreettisesti Euroopan pienet maat voisivat myös suuntautua yksittäisillä aloilla tärkeissä naapurimaissa saavutettujen palkkasopimusten tulosten mukaan. Se kuitenkin edellyttää, että naapurivaltioiden palkkasopimuksista ja puitesopimusten ehdoista tiedotetaan paremmin Euroopassa. Komissio voisi ja sen pitäisi toimia tässä aktiivisesti. Mikäli palkkapoliittisten instituutioiden muodostuminen jätetään koordinoimattoman hakuprosessin varaan, on olemassa vaara, että vakaustavoitteen vastainen toiminta aiheuttaa ulkoisia vaikutuksia. Tässä tapauksessa seurauksena olisi suuria alueellisia eroja, eli siis lähentymisen vastakohta, ja epäsuhtien poistamiseksi vaadittaisiin luultavasti tulonsiirtoja. Mikäli tulonsiirtoihin suostuttaisiin, alueelliset epäsuhdat säilyisivät, ja maita, jotka ovat pyrkineet palkkasopimuksissaan vakauteen, rasitettaisiin jatkuvasti uusin tulonsiirroin.

3.3.6. Tämänhetkisenä vaarana ei ole vakaustavoitteen ylittäminen vaan sen alittaminen. Eurooppalaisesta näkökulmasta palkkojen alentamiskilpailu ei ole kestävä strategia, sillä se tapahtuu naapurimaiden kustannuksella. Näin yksittäisten maiden vienti tosin nousisi, mutta suurelta osin eurooppalaisten kauppakumppaneiden kustannuksella. Näin ei niinkään edistettäisi kasvua, eikä lähentymisprosessi käynnistyisi. Vaikka luotettaisiinkin uusklassisiin käsityksiin tuotantoprosessista laaja-alaisine korvausmahdollisuuksineen, tulokset olisivat huolestuttavia. Palkkojen reaalisesta laskusta seuraa kulutuksen vähentyminen, sillä reaalitulojen on laskettava työn tuottavuuden vähetessä. Palkkojen lasku vähentää myös sijoituksia, koska reaalipääomaan sijoittaminen kallistuu työhön verrattuna.

3.3.7. Pohdintoihin koko Eurooppaa koskevasta palkkapolitiikasta sisältyy talouden kehitykseen liittyvä oleellinen sanoma. Talouden kehitys liittyy erottamattomasti kilpailuun, muttei kuitenkaan kaikentyyppiseen kilpailuun. Nykyistä suurempi kasvu koko Euroopassa sekä köyhien maiden kehittyminen on mahdollista vain, jos kilpailua leimaa yrittäjyys. Tämä tarkoittaa, että kilpailun on yksityissektorilla keskityttävä uusien teknologioiden käyttöön, tuotannontekijöiden nykyistä tehokkaampaan yhteennivomiseen tai uusien tuotteiden kehittämiseen, jotta yritysten kilpailuasema paranisi. Julkisella sektorilla perusrakenteiden ja henkilöpääoman kehittäminen sekä entistä tehokkaampi koulutus- ja verotusjärjestelmä voivat parantaa alueen kilpailuasemaa. Tämänkaltaisessa kilpailussa taloudellinen luovuus synnyttää kasvua.

3.3.8. Sitä vastassa on kilpailustrategia, jolla pyritään luomaan työllisyyttä palkkoja alentamalla, sosiaalietuuksia purkamalla tai veroja alentamalla. Tällainen lähtökohta voi olla menestyksekäs vain yksittäisen valtion, yrityksen tai yleisesti yksittäisen talouden näkökulmasta. Näin parantunut kilpailuasema ei kuitenkaan perustu uuden luomiseen, vaan pelkästään vanhan "huonontamiseen". Kokonaistaloudellisesta näkökulmasta katsoen se ei lisää taloudellisia mahdollisuuksia, vaan antaa parhaassakin tapauksessa nollatuloksen, jossa häviäjänä on tässä kustannusten laskukilpailussa jälkeen jäävä. Euroopan näkökulmasta palkkojen laskukilpailu ja sosiaalietuuksien purkaminen on torjuttava, koska ne laskevat hyvinvointia. Yhteisön politiikalla ei voida taata samantasoista korkeaa sosiaaliturvaa, koska se voi suuntautua vain yksittäisen maan kulloisenkin taloudellisen tason mukaan. Yhteisöpolitiikalla olisi kuitenkin vastustettava voimia, jotka vaativat oman maan sosiaalietuuksien purkamista viittaamalla naapurimaan matalampaan tasoon. Tämä ei koske sosiaaliturvajärjestelmien uudistuksia, jotka panostavat aktiivisiin impulsseihin passiivista reagointia voimakkaammin.

3.4. Unionin rakennepolitiikka

3.4.1. EU:n ja erityisesti sen jäsenvaltioiden tehtävänä on kuitenkin myös tasoittaa aktiivisella rakennepolitiikalla Euroopan yksittäisten alueiden edellytyksiä elinkeinoalueina. Siihen kuuluvat erityisesti sijoitukset perusrakenteisiin (liikenne, tietoliikenne), henkilöresursseihin (koulutus ja jatkokoulutus), tutkimukseen ja teknologiaan sekä ympäristönsuojeluun, mutta myös kohdistettu apu yksityisille sijoittajille (talouden edistäminen). Tällaiset heikoimmin kehittyneitä elinkeinoalueita vahvistavat sijoitukset kaventavat osaltaan tuottavuuseroja. Alueellisten rakenne-erojen tasoittaminen olisi liian suuri vaatimus palkkapolitiikalle.

3.4.2. EU:n rakennepolitiikan tehokkain väline on yhteisön rakennerahastot, joiden osuus vuosina 1994 1999 (141 miljardia ecua) on jo kolmannes unionin budjetista. Tämä on vain 1,97 % yhteisön BKT:stä vuonna 1997. Jotta voidaan suoriutua rakennepoliittisten tehtävien kasvusta, joka aiheutuu ennen kaikkea yhteisön tulevasta laajentumisesta, komissio on tehnyt ehdotuksia rakennerahastojen uudistamiseksi. Rakennerahastot auttavat heikoimmin kehittyneitä alueita parantamaan tuottavuutta ja vähentämään työttömyyttä. Ne täydentävät näin ollen unionin koordinoitua raha-, finanssi- ja palkkapolitiikkaa järkevästi. Ne jäsenvaltiot, joiden BKT on alle 90 % EU:n keskimääräisestä BKT:stä, voivat lisäksi saada varoja koheesiorahastosta.

3.4.3. Päävastuu alueellisten rakenne-erojen tasaamisesta on kuitenkin jäsenvaltioilla, sillä osa eroista vallitsee pikemminkin valtioiden sisäisten alueiden (Saksa, Italia, Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta) kuin valtioiden välillä.

4. Päätelmät

Mikäli palkka-, raha- ja finanssipolitiikkaa koordinoidaan, rahaliitolla tulee olemaan myönteisiä kasvu- ja työllisyysvaikutuksia. Ne perustuvat ennen kaikkea pieniin transaktiokustannuksiin, alhaisiin nimelliskorkoihin ja aiempaa laajempaan kilpailuun. Jäsenvaltioiden yksittäisten sektorien (toimialojen) palkkapolitiikka olisi suunnattava kulloisenkin sektorin keskimääräisen tuottavuuden kasvun ja Euroopan keskuspankin inflaatiotavoitteen mukaan. Tästä poikkeavat korkeammat palkkaratkaisut on torjuttava, samoin kuin Euroopan valtioiden välinen palkkojen alentamiskilpailu. Näin luotaisiin myös edellytykset inflaatiosta vapaalle talouskasvulle, jolloin EKP voisi tukea rahapolitiikallaan työttömyyden vähentämistä Euroopassa. Tällöin myös finanssipolitiikalla voitaisiin automaattisesti kasvavien verotulojen välityksellä rajoittaa julkistalouden alijäämää aiheuttamatta restriktiivisiä vaikutuksia.

Bryssel 9. syyskuuta 1998.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() Vrt. Hall, Franzese (1996): "Mixed Signals: Central Bank Independance, Coordinated Wage-Bargaining and European Monetary Union", 15.7, julkaisematon käsikirjoitus.

() Tämä epäily ei pitäne paikkaansa koordinoidun finanssipolitiikan suhteen.

() Vrt. Baumgartner et al (1997): "Auswirkungen der Wirtschafts- und Währungsunion", Itävallan taloustutkimusinstituutin (Österreichisches Institut für Wirtschatfsforschung, WIFO) asiakirja.