Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden kanssa sosiaalialalla"

(98/C 73/23)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 20. maaliskuuta 1997 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden kanssa sosiaalialalla".

Asian valmistelusta vastannut sosiaali-, perhe-, koulutus- ja kulttuuriasiain jaosto antoi lausuntonsa 17. lokakuuta 1997. Esittelijä oli Soscha zu Eulenburg.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 350. täysistunnossaan (joulukuun 10. päivän 1997 kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 75 ääntä puolesta, 6 vastaan, ja 7 pidättyi äänestämästä.

YHTEISTYÖ HYVÄNTEKEVÄISYYSJÄRJESTÖJEN TALOUS- JA YHTEISKUNTAELÄMÄN TOIMIJOIDEN KANSSA

Alkusanat

Hyväntekeväisyysjärjestöjen työ on eurooppalaisen hyvinvointivaltion eräs ilmentymä. Hyväntekeväisyysjärjestöjen moninaisilla palveluilla ja laitoksilla on juurensa historiassa. Taloudellisen edistyksen ohessa syntyi kehityskulkuja, jotka johtivat yhteiskunnalliseen epätasa-arvoon ja kurjistumiseen. 1800-luvulla alkanut teollistuminen sai aikaan syviä muutoksia jokapäiväisessä elämässä. Kirkot ja niiden uskonnolliset yhteisöt, varakkaat porvarit ja aateli sekä erilaiset yhteiskunnalliset järjestöt, kuten työnväenyhdistykset, tekivät työtä sosiaalialalla. Ne perustivat sosiaalipalveluja ja -laitoksia. Monissa Euroopan maissa valtio vetäytyi taka-alalle ja alkoi toimia sosiaalialalla vasta varsin myöhään, kun kunkin valtion sosiaalisen suojelun järjestelmä kehittyi.

Hyväntekeväisyysjärjestöt eivät ole ainoastaan sosiaalipalvelujen ja -laitosten ylläpitäjiä, ne myös motivoivat kansalaisia toimimaan vapaaehtoisesti yleisen hyödyn puolesta ja katsovat olevansa avun tarpeessa olevien henkilöiden asianajajia. Ne noudattavat toimissaan yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden periaatetta.

Hyväntekeväisyysjärjestöt ovat osa "kolmatta" sektoria, jolla on tärkeä merkitys Euroopan kansantalouksille ja joka on hyvin monitahoinen ilmiö. Sitä ei voi rajata yksiselitteisesti eikä lopullisesti. Erilaiset kansalliset kulttuurit, erilaiset toimintatasot ja ennen kaikkea aivan erilaiset lähtökohdat (kuten porvariston hyväntekeväisyyspyrkimykset ja kirkkojen hyväntekeväisyystoiminta ja työväenliikkeen tukimuodot) ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, että kolmas sektori on kirjava ilmiö. Juuri tämä monitahoisuus antaa sille kuitenkin tyypillisen eurooppalaisen leiman. Kolmannen sektorin läsnäolo antaa myös eurooppalaiselle hyvinvointivaltiolle erityisen vivahteen.

Kolmas sektori on se talouden osa-alue, jolla kansalaisten osallistumishalu ilmenee välittömästi liittymättä ansioon tai valtiollisiin intresseihin. Yleensä kaikissa yhteisömaissa on "henkilöyhteisöjä", joille on tyypillistä henkilökohtainen, vapaa ja vapaaehtoinen osallistuminen ja joissa osakkaat eivät sijoita yhtiöpääomaan tai tavoittele henkilökohtaista voittoa. Näitä yhteisöjä on kolmenlaisia: osuuskuntia, keskinäisiä vakuutusyhtiöitä ja yhdistyksiä. Osuuskuntien ja vakuutusyhtiöiden osalta liittyminen oikeuttaa palvelujen ja muiden suoritteiden saamiseen. Yhdistysten suhteen näin ei kaikissa tapauksissa ole, ja ne voivat toimia myös sellaisten henkilöiden hyväksi, jotka eivät ole niiden jäseniä.

Hyväntekeväisyysjärjestöjen toiminta kohdistuu periaatteessa suureen yleisöön. Tämän mukaisesti palvelujen saajat ovat sosiaalisiin vaikeuksiin joutuneita henkilöitä tai kansalaisia, jotka tarvitsevat sosiaaliapua ajoittain tai pitkäaikaisesti. Palvelujen tarjonnalla ei tavoitella voittoa, eikä sen yhteydessä näin ollen pyritä markkinatalouden mukaisiin valintoihin. Yleishyödyllisten yhdistysten haasteena on nykyisin sosiaalisten tarpeiden tyydytyksen järjestelmällinen kaupallistuminen. Jos yleishyödylliset yhdistykset olisivat kokonaan riippuvaisia sääntelemättömästä kilpailusta ja voittoa tavoittelevista palvelujen tarjoajista, ne toimisivat kulloisenkin tavoitteensa mukaan vain voittoa tuottavilla sosiaaliavun aloilla. Hyväntekeväisyysjärjestöjen olisi tällöin vaikea ylläpitää tehtäväänsä yleisenä sosiaalipoliittisena huoltajana jo siihen liittyvien huomattavien kiinteiden kustannusten vuoksi.

Hyväntekeväisyysjärjestöt eivät kuitenkaan ole pelkkiä sosiaalipalvelujen tarjoajia. Niille ominainen vapaaehtoistyö ilmentää niiden nivoutumista kansalaisten väliseen vuoropuheluun. Mahdollisimman monien kansalaisten vapaaehtoinen sosiaalinen työ on välttämätöntä sosiaalisen yhteisön rakentamiselle ja laajentamiselle. Läheisyysajatusta toteutetaan monissa yhteyksissä, esimerkkeinä mainittakoon tukiryhmät, naapuriapu, maallikkoapu, luottamustehtävät, kansalaistoiminta, kirkolliset yhteisöt ja muut järjestöt. Tämä toiminta kiteytyy hyväntekeväisyysjärjestöissä.

Käsillä olevassa lausunnossa rajoitutaan käsittelemään jäljempänä määritellyn mukaisia hyväntekeväisyysjärjestöjä, joilla tarkoitetaan organisaatioita, joiden toiminnan tavoitteena on yhteiskunnallinen solidaarisuus, unohtamatta niiden yhtäläisyyksiä muiden "henkilöyhteisöjen" kanssa. Näin pyritään myös ottamaan huomioon moninaiset oikeudelliset puitteet, joissa sosiaalityötä tehdään.

1. Johdanto

1.1. Hyväntekeväisyysjärjestöjä on kaikissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa. Ne ovat yleensä kaikkialla tärkeitä tekijöitä sosiaalisen suojelun alalla ja toimivat:

sosiaalisten oikeuksien puolustajina,

vaikeuksissa olevien ja syrjäytyneiden asianajajina,

vapaaehtoisen sosiaalisen toiminnan levittäjinä,

sosiaalipoliittisen edistyksen foorumeina,

innovaatioiden välittäjinä sosiaaliavun kehittyessä,

edustuksellisina ja demokraattisesti toimivina yhdistyksinä tai vastaavan oikeusmuodon omaavina järjestöinä,

sosiaalipalvelujen ja -laitosten yleishyödyllisinä, voittoa tavoittelemattomina ylläpitäjinä.

1.2. Hyväntekeväisyysjärjestöjen tyydyttämät tarpeet (apu sosiaalisissa ahdinkotilanteissa ja sairauden kohdatessa sekä yksinäisille, syrjäytyneille, vammaisille jne. annettava apu) lisääntyvät jatkuvasti ja muuttuvat yhä monitahoisemmiksi. Hyväntekeväisyysjärjestöt vaikuttavat toimillaan julkisen sektorin tarjoamien palvelujen laatuun. Voittoa tavoittelevalla sektorilla niiden vaikutus näkyy siinä, että asiakkaat tulevat erilaisista yhteiskuntaryhmistä. Näin hyväntekeväisyysjärjestöt takaavat osaltaan solidaarisuuden ja vastuun yhteiskunnassa.

1.3. Hyväntekeväisyysjärjestöjen toiminta perustuu vapaaehtoistyöntekijöiden panokseen. Vapaaehtoistyö täydentää palkallista työtä eikä ole sen vaihtoehto, sillä palkallinen työ takaa kuitenkin jatkuvuuden ja ammattitaidon. Vapaaehtoinen, luottamuspohjainen työ ei ole koskaan korvike, vaan se on kansalaisten osallistumista yhteisön muotoutumiseen. Vapaaehtoistyöntekijät tekevät työtään omien käsitystensä mukaisesti. Vapaaehtoistyö on yksi väline, joka ilmentää vapauden ja vastuun yhteyttä demokraattisessa yhteiskunnassa.

1.4. Hyväntekeväisyysjärjestöjen merkitystä kokonaistalouden kannalta aliarvioidaan usein. Hyväntekeväisyysjärjestöt sijoittuvat julkisen sektorin ja vapaiden markkinoiden välimaastoon. Kansalaisjärjestöinä ne eivät lain mukaan ole velvoitettuja tarjoamaan palvelujaan vaan toimivat vapaaehtoiselta pohjalta. Toisin kuin vapailla markkinoilla hyväntekeväisyysjärjestöt eivät yksityisyritysten tapaan tavoittele voittoa. Myös Euroopan tuomioistuin on hiljattain ottanut huomioon hyväntekeväisyysjärjestöjen erityisaseman, ja valtiot ovat yhteisöoikeuden mukaan vapaita asettamaan kyseiset laitokset etusijalle muihin, ansiosuuntautuneisiin yrityksiin nähden (asia C 70/95 Sodemare vastaan Lombardian alue). Hyväntekeväisyysjärjestöt ovat huomattavan suuria, kuten liitteessä 1 yksityiskohtaisesti esitetään.

1.4.1. Tämän lisäksi hyväntekeväisyysjärjestöt voivat myös jopa pysähtyneillä tai hitaasti kasvavilla työmarkkinoilla tietyssä määrin vaikuttaa työpaikkojen luomiseen. Hyväntekeväisyysyhdistysten käyttämillä varoilla on korkea hyötyarvo, sillä:

varat käytetään erittäin keskitetysti kohteisiin, joissa sosiaaliset ongelmat ovat suurimmat,

varoja käytetään suuren vapaaehtoisjoukon toiminnan tukemiseen,

varoja täydennetään kansalaisten antamin lahjoituksin.

1.5. Hyväntekeväisyysjärjestöt tunnustetaan EU:ssa sosiaalipoliittisiksi toimijoiksi (ks. liite 2). Maastrichtin sopimuksen päätösasiakirjaan on liitetty seuraava julistus N:o 23: "Konferenssi korostaa sitä merkitystä, joka on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 117 artiklan tavoitteiden saavuttamiseksi yhteisön sekä hyväntekeväisyysjärjestöjen sekä sosiaalilaitoksista ja sosiaalipalveluista vastaavien säätiöiden välisellä yhteistyöllä." Julistus otettiin huomioon Amsterdamin sopimuksessa sikäli, että se kytkettiin EY-sopimuksen 117 artiklan sosiaalipolitiikan periaatteita koskeviin määräyksiin. Sopimus sai entistä enemmän merkitystä, kun sosiaalipolitiikasta tehty pöytäkirja liitettiin siihen.

1.6. Tämän lisäksi Amsterdamin sopimuksessa on julistus vapaaehtoispalvelusta, jota ei kuitenkaan rajoiteta sosiaalityöhön. Julistus kuuluu seuraavasti:

"Konferenssi myöntää vapaaehtoispalvelun merkittävän osuuden yhteiskunnallisen yhteisvastuullisuuden kehittämisessä. Yhteisö kannustaa vapaaehtoisjärjestöjen eurooppalaista ulottuvuutta painottamalla erityisesti tiedon ja kokemusten vaihtoa sekä nuorten ja iäkkäiden osallistumista vapaaehtoistyöhön."

2. Talous- ja sosiaalikomitean oma-aloitteisen lausunnon tavoite

2.1. Talous- ja sosiaalikomitean oma-aloitteisen lausunnon tavoitteena on ensinnäkin tietoisuuden vahvistaminen hyväntekeväisyysjärjestöjen roolista ja merkityksestä Euroopan talous- ja yhteiskuntaelämän kumppaneina sekä sosiaalipolitiikan eri alojen tärkeinä toimijoina. Toiseksi esitetään konkreettisia toimenpide-ehdotuksia hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa tehtävän yhteistyön institutionaaliseksi juurruttamiseksi ja systemoimiseksi.

2.2. Lausunnon lähtökohtana on Maastrichtin sopimuksen päätösasiakirjassa oleva julistus N:o 23 yhteistyöstä hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa. Tähän julistukseen kuuluu myös yhteistyö kaikkien sosiaalialalla toimivien järjestöjen kanssa, mikä vastaa myös kyseisten järjestöjen yksimielistä kantaa valmisteluryhmän-järjestämässä kuulemistilaisuudessa. Julistuksessa N:o 23 mainittujen hyväntekeväisyysjärjestöjen ylläpitämien "palvelujen ja laitosten" käsite on tulkittava laajasti. Sillä tarkoitetaan kaikkia järjestöjä, jotka tekevät pitkäjännitteistä ja -vaikutteista työtä millaisesta sosiaaliavusta tahansa riippuvaisten henkilöiden hyväksi (eri tavoin järjestyneiden hyväntekeväisyysjärjestöjen erityispiirteistä ks. liite 2).

2.3. Vain tulkitsemalla julistusta näin taataan, että hyväntekeväisyysjärjestöjen erilainen asema EU:n jäsenvaltioissa voidaan ottaa huomioon. Hyväntekeväisyysjärjestöjen toiminta ulottuu kunkin valtion sosiaalikulttuurin ja -politiikan mukaan tarjotusta avusta ja henkilöiden aktivoimisesta ja opastamisesta selviytymään omin neuvoin tai ottamaan apua vastaan aina sosiaalialalla toimivien yleishyödyllisten yritysten ylläpitoon. Kaikkien toimien yhteisenä tavoitteena on taata tietyissä elämäntilanteissa oleville henkilöille heidän tarvitsemansa tuki. Vain näin julistus N:o 23 saa yhteisötasolla tavoitteena olevan eurooppalaisen ulottuvuuden.

2.4. Erityisesti on otettava huomioon, että käsitteellä "hyväntekeväisyysjärjestöt" on kaikissa EU:n virallisissa kielissä oma, kulloisenkin kielellisen kulttuurin värittämä merkitys. Näitä erivivahteisia käsitteitä ei voi noin vain yhtenäistää, sillä hyväntekeväisyysjärjestöjen asema riippuu täysin kunkin maan poliittisista ja oikeudellisista puite-ehdoista. EU:n tasolla kyse on kuitenkin yhteisöoikeudellisesti itsenäisestä käsitteestä, joka tarvitsee pysyvän eurooppalaisen tulkinnan yhteisössä ja jäsenvaltioissa. Juuri tämä on talous- ja sosiaalikomitean oma-aloitteisen lausunnon yksi erityistavoite.

3. Perustelut EU:n ja hyväntekeväisyysjärjestöjen yhteistyön vahvistamiselle

3.1. Sosiaalipolitiikan tulee perustua solidaarisuus- ja läheisyysperiaatteisiin. Mitä tulee hyväntekeväisyysjärjestöihin sosiaalisen suojelun toimijoina solidaarisuuden ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden merkityksessä, ei näitä periaatteita ole yhteisöoikeudellisesti ja poliittisesti suinkaan vielä täysin tunnustettu hyväntekeväisyysjärjestöjen ja sosiaalipoliittisten palvelujen julkisten ylläpitäjien välisessä suhteessa. Esimerkiksi EU-sopimuksessa mainittu läheisyysperiaate on tähän mennessä koskenut vain yhteisön ja jäsenvaltioiden välistä suhdetta. Verrattaessa hyväntekeväisyysjärjestöjen toimintaa valtiollisten, kunnallisten tai yksityisten kaupallisin tarkoitusperin toimivien instituutioiden toimintaan tasavertaisuuden perusteella ilmenee ainakin yhteisötasolla monia avoimia kysymyksiä. Näitä periaatteita aletaan kuitenkin ottaa huomioon, mistä on esimerkkinä edellä mainittu julistus N:o 23 yhteistyöstä hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa. Ilman mainittujen periaatteiden yhteydessä käytävää poliittista taustakeskustelua julistuksella ei olisi erityistä merkitystä.

3.2. Jäsenvaltioiden sosiaalisen suojelun järjestelmissä ja myös yhtenäistyvän Euroopan unionin tasolla hyväntekeväisyysjärjestöt ovat tärkeä taloudellinen ja yhteiskunnallinen ryhmä. Jo tästä syystä talous- ja sosiaalikomitea on tyytyväinen, että sen jäseninä on hyväntekeväisyysjärjestöjen edustajia. Tämän ryhmän riittävä edustus komiteassa parantaa mahdollisuuksia toteuttaa tavoiteltua kansalaisten keskinäistä vuoropuhelua.

3.3. Huolimatta sosiaalisen suojelun järjestelmien erilaisuudesta EU:n jäsenvaltioissa ollaan yhä enemmän yhtä mieltä siitä, että valtio on tehnyt oikean ratkaisun ottaessaan hyväntekeväisyysjärjestöjen tarjoaman avun osaksi sosiaalisen suojelun puitteissa annettavaa julkista apua vähentämättä kuitenkaan hyväntekeväisyysjärjestöjen itsenäisyyttä. Hyväntekeväisyysjärjestöjen työ ja palvelut täydentävät valtion sosiaalipolitiikkaa, mutta ne eivät korvaa sitä. Valtio ei saa vetäytyä vastuustaan sosiaalipalvelujen tarjoajana ja siirtää tätä tehtävää hyväntekeväisyysjärjestöille. Ensinnäkin lähdetään siitä, etteivät valtion laitokset yksinään pysty tarjoamaan tarvittavaa apua, vaan tähän päästään vain julkisten palvelujen ja itsenäisten hyväntekeväisyysjärjestöjen yhteistyöllä. Toisaalta on myös havaittu, että hyväntekeväisyysjärjestöt pystyvät tarjoamaan sosiaalipalveluja usein muita edullisemmin ja kohdistamaan ne paremmin tarpeita vastaavasti.

3.4. Hyväntekeväisyysjärjestöt myös kilpailevat yksityisten ja kaupallisten laitosten kanssa. Ne puoltavat kilpailua erityisesti silloin, kun näin kasvatetaan tehokkuutta ja parannetaan apuvälineitä ja -menetelmiä ja kun kilpailu syntyy sosiaalipalveluja koskevien yhteisten laatuperusteiden ja selvästi määriteltävien samojen tarpeiden pohjalta. Markkinataloudelliset tekijät eivät kuitenkaan saa yleisesti ottaen vaikuttaa toimintaan, jos se tapahtuu avun tarpeessa olevien kustannuksella. Puhtaasti markkinataloudellinen, voiton maksimointiin tähtäävä malli ei sovellu sosiaalialalle yleisenä periaatteena.

3.5. Tämän oma-aloitteisen lausunnon laatimisen tärkeimpiä syitä on kuten valmisteluryhmän ensimmäiseen kokoukseen kutsuttujen järjestöjen kuulemisen perusteella myös todettiin yhteinen poliittinen käsitys siitä, että hyväntekeväisyysjärjestöjen kaltaiset organisaatiot, jotka ylläpitävät EU:n jäsenvaltioissa sosiaalisia palveluja ja laitoksia, ovat avainasemassa pyrittäessä saamaan kaikki kansalaiset mahdollisuuksien mukaan osallistumaan yhteiskuntarauhan rakentamiseen sekä tarjottaessa kansalaisille todella tarpeellisia sosiaalipalveluja.

3.5.1. Sekä euroopan- että maailmanlaajuisesti havaittavan, kaikkia yhteiskunnallisia toimintoja koskevan säästösuuntauksen vaarana on mm. se, että yhä useammat ovat joutumassa sosiaalipalvelujen ulkopuolelle. Tämä syrjäytyminen uhkaa kyseisten henkilöiden ihmisarvoa, joka voidaan säilyttää vain takaamalla sosiaaliset vähimmäispalvelut. Yhteisvastuun periaatteen tulee kauttaaltaan ohjata yhteiskunnallista kehitystä.

4. Ehdotuksia

4.1. Tärkeä hyväntekeväisyysjärjestöjen tehtävä on tuoda julkisuudessa riittämättömästi edustettuina olevien syrjäytyneiden toiveet julkiseen keskusteluun ja lainsäädäntöprosesseihin. Tämän vuoksi yhteisötasolla on

kuultava hyväntekeväisyysjärjestöjä,

tunnustettava hyväntekeväisyysjärjestöjen erityismerkitys sosiaalisten oikeuksien puolustajina ja sosiaalipalvelujen tarjoajina,

edistettävä eurooppalaisten hyväntekeväisyysjärjestöjen keskinäistä sekä yhteisön kanssa tehtävää yhteistyötä.

Tässä yhteydessä on ratkaisevaa, ettei hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa tehtävä yhteistyö määräydy komission pääosastojen sisäisen organisaatiorakenteen mukaisesti. Komissio ei kuitenkaan ole tähän mennessä toteuttanut institutionaalisia erityistoimia, jotka liittyisivät nimenomaan julistukseen N:o 23 ja siinä mainittuun sosiaalipolitiikan alaan. Näin ollen seuraavissa ehdotuksissa annetaan vain suosituksia julistuksen N:o 23 soveltamismahdollisuuksista.

4.2. Komissio voisi luoda selkeitä vastuualueita esimerkiksi pääosastossa V "Työllisyys, sosiaalihuolto, koulutus" yhteisön ja hyväntekeväisyysjärjestöjen välisen yhteistyön koordinoimiseksi ja kehittämiseksi edelleen. Pitää selvittää, millä tavoin hyväntekeväisyysjärjestöt toimivat eri jäsenmaissa ja millaisia tehtäviä ne sosiaalialalla hoitavat. Myös pitäisi saada tarkempaa tilastollista tietoa hyväntekeväisyysjärjestöjen yhteiskunnallisesta roolista EU:ssa ja erityisesti niiden tekemästä vapaaehtoistyöstä. Komission tulee selvittää, onko sillä valmiiksi käytössään välineitä näiden tehtävien hoitamiseksi vai pitääkö tällaisia välineitä kehittää.

4.3. Myös pääosasto XXIII:n "Yrityspolitiikka, vähittäiskauppa, turismi ja osuuskunnat" hallinnollisiin toimiin olisi sovellettava samaa, mikäli yleishyödyllisiä yhdistyksiä koskevan komission tiedonannon perusteella päätetään uusista hallintojärjestelyistä, joiden yhteydessä myös sosiaalipalvelujen ja -laitosten ylläpitäjinä toimivien hyväntekeväisyysjärjestöjen erityispiirteet voitaisiin ottaa huomioon. Kaiken kaikkiaan on kuitenkin varmistettava, ettei vapaan hyväntekeväisyyden sosiaalipoliittista kokonaisulottuvuutta käsitellä ainoastaan talous- ja yritysnäkökohdista.

4.4. Komission olisi tukikäytänteissään otettava huomioon hyväntekeväisyysjärjestöjen erityistilanne. Hakumenettelyjen ei tulisi estää tai vaikeuttaa hyväntekeväisyysjärjestöjen osallistumista. Yhteisrahoituksessa olisi hyväksyttävä kaikki hyväntekeväisyysjärjestöjen tavanomaiset rahoituslähteet mukaan lukien vapaaehtoinen ja palkaton työ.

4.5. Yhteistyökäytännön kannalta olisi tärkeää suunnitella meneillään olevia, hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa tehtävää yhteistyötä koskevia kokeiluhankkeita jatkava vastaava tukipolitiikka, "Yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa". Tukiohjelmasta tulisi tehdä neuvoston päätös.

4.5.1. Tärkeimpänä tavoitteena olisi oltava tiedon- ja mielipiteenvaihto hyväntekeväisyysjärjestöjen keskinäisen yhteistyön parhaista käytänteistä niille tyypillisten erityisresurssien hankinnassa, joka tapahtuu ennen kaikkea yhteistyössä vapaaehtoistyöntekijöiden kanssa.

4.5.2. Tämä voitaisiin toteuttaa myös samalla kun edistetään käytännössä Euroopan vapaaehtoispalvelua, kuten Amsterdamin sopimukseen liitetyssä uudessa julistuksessa kaavaillaan.

4.6. Kolmen vuoden kuluttua olisi tarkistettava uuden oma-aloitteisen lausunnon yhteydessä, miten tämän oma-aloitteisen lausunnon ehdotukset on toteutettu ja mitä uusia ehdotuksia ja aloitteita tämän pohjalta voidaan kehittää.

Bryssel, 10. joulukuuta 1997.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

LIITE I

Tilastotietoja hyväntekeväisyysjärjestöjen taloudellisesta merkityksestä

Eurooppalaisista hyväntekeväisyysjärjestöistä (sama koskee kolmatta sektoria kokonaisuudessaan) on hyvin vähän luotettavia tilastoja. Luotaessa tilastoja kolmannesta sektorista ja hyväntekeväisyysjärjestöistä päävaikeutena ovat niiden maittain vaihtelevat rakenteet. Erot johtuvat erilaisista historiallisista ja poliittisista sekä myös uskonnollisista ja kulttuurisista kehityskuluista. Vertailulukujen puute on osaltaan vaikuttanut EU:ssa toimivien hyväntekeväisyysjärjestöjen yhteiskunnallisen ja taloudellisen merkityksen aliarviointiin.

Seuraavat kolme taulukkoa pohjautuvat pääasiassa teokseen Salamon, Laster M.; Anheier, Helmut K.; Sokolowski, S. Wojciech, and associates: The Emerging Sector: A Statistical Supplement The Johns Hopkins University Institute for Policy Studies, Baltimore 1996. Lukuja verrataan seuraavan komission julkaisun lukuihin: European Communities Commission (DG XXIII): The cooperative, mutual and non-profit sector in the European Union Office for Official Publications of the European Communities, Luxembourg 1997.

Mainitut luvut ovat peräisin epävirallisista tilastoista tai tilastoista, joiden laatimisesta EU:n jäsenvaltiot ovat sopineet keskenään. Näiden kolmen tilaston luotettavuuden arvioimiseksi kerrotaan seuraavassa pääkohdittain tärkeimmästä tässä hyödynnetystä tutkimuksesta.

Taustaa

Kansainvälisesti vertailukelpoisten tilastotietojen laatimiseksi Baltimoressa sijaitseva Johns Hopkins University Institute for Policy Studies on aloittanut tutkimusohjelman useissa maissa, joiden joukkoon kuuluu myös viisi EU:n jäsenvaltiota. Tutkimuksessa on määrä selvittää kolmannen sektorin yhteiskunnallinen ja taloudellinen merkitys. Tutkimusmenetelmässä kiinnitettiin tiukasti huomiota siihen, että tutkituista maista laaditut tilastot ovat keskenään vertailukelpoisia.

Johns Hopkins -yliopiston tutkimuksessa tutkittiin viiden EU:n jäsenvaltion Ranskan, Saksan, Italian, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan (sekä mm. Unkarin, Japanin ja Yhdysvaltojen) kolmannen sektorin koko alaa samalla tutkimusmenetelmällä. Tutkimuksen piiriin kuului yleishyödyllisiä järjestöjä, jotka:

eivät tavoittele voittoa,

omaavat virallisen rakenteen,

ovat organisatorisesti riippumattomia valtiosta,

ovat hallinnollisesti itsenäisiä,

perustuvat vapaaehtoiseen jäsenyyteen.

Seuraavia järjestöjä ei nimenomaan otettu tutkimuksessa huomioon:

julkiset yritykset ja laitokset (mukaan lukien liikelaitokset),

järjestöt, joilla on pääasiassa uskonnollisia tavoitteita (esim. kirkkojen hallinto, uskonnolliset yhteisöt, kulttiyhteisöt),

järjestöt, joilla on pääasiassa poliittisia tavoitteita (esim. poliittiset puolueet),

osuuskunnat (esim. tuottaja- ja kuluttajaosuuskunnat),

vastavuoroisuuteen perustuvat organisaatiomuodot (esim. keskinäiset vakuutusyhtiöt).

Järjestöt tilastoitiin yhtenäisen luokittelun avulla (International Classification of Non-Profit-Organisations, ICNPO) ja jaettiin kahteentoista ryhmään:

1. Kulttuuri ja virkistys.

2. Koulutus ja tutkimus.

3. Terveydenhuolto (sairaalat ja vastaavat laitokset, hoitokodit ja vastaavat laitokset, psykiatriset sairaalat ja vastaavat laitokset sekä muut terveydenhuolto-organisaatiot).

4. Sosiaalipalvelut (sosiaalitoimeen kuuluvat sosiaalipalvelut ja laitokset, katastrofisuoja ja -apu, rahoitustuki ja avustukset).

5. Ympäristö.

6. Kehitys, asuntotoimi ja työllisyys (kehitys, yhteisötyö, asuntotoimi, työllisyys ja ammattikoulutus).

7. Oikeuslaitos, kansalais- ja kuluttajaedut, politiikka.

8. Säätiöt, lahjoitukset, luottamustoimet.

9. Kansainväliset toimet.

10. Uskonto.

11. Talousyhdistykset, ammattiyhdistykset, ammattiliitot.

12. Muut.

Kuvatun luokittelun avulla on mahdollista suodattaa esiin tilastoidusta aineistosta hyväntekeväisyysjärjestöjen toimet. Toimenkuvan perusteella hyväntekeväisyysjärjestöt toimivat erityisesti ryhmissä kolme (terveydenhuolto) ja 4 (sosiaalitoimi). Päällekkäisyyksiä on myös ryhmän 6 (kehitys, asuntotoimi ja työllisyys) kanssa. Ryhmässä 9 (kansainväliset toimet) kehitysyhteistyöhön liittyvät toimet kuuluvat myös hyväntekeväisyysjärjestöjen alaan. Päällekkäisyyksiä on myös ryhmän 2 (koulutus ja tutkimus), ryhmän 7 (oikeuslaitos, kansalais- ja kuluttajaedut, politiikka) sekä ryhmän 8 (säätiöt) kanssa. Hyväntekeväisyysjärjestöjen toimintaa edustavat pääasiassa tilastotiedot, jotka koskevat ryhmiä terveydenhuolto (ICNPO 3) ja sosiaalipalvelut (ICNPO 4), sekä myös ryhmiä kehitys, asuntotoimi ja työllisyys (ICNPO 6) sekä kansainväliset toimet (ICNPO 9).

Tilastoinnin yhteydessä ilmeni joitakin rajoituksia. (a) Maittain vaihteleviin rakenne-eroihin viitattiin jo alussa. (b) Johns Hopkins -yliopiston tutkimuksessa haluttiin tutkia ensi sijassa kolmatta sektoria, ei etupäässä hyväntekeväisyysjärjestöjä. Tämän vuoksi hyväntekeväisyysjärjestöistä temaattisen ryhmittelyn (edellä mainittujen ICNPO-ryhmien) avulla saadut tiedot ovat välillisiä ja siten osittain epätarkkoja. (c) Kolmas rajoitus on enemmänkin periaatteellinen: erittäin monimuotoisissa yhteisöissä monia organisaatioita on vaikea luokitella, mistä aiheutuu jälleen epätarkkuutta.

Johns Hopkins -yliopiston tekemä tutkimus on tähän mennessä ainoa tutkimus, joka mahdollistaa kansainvälisen vertailun. Tutkimuksen yksityiskohtien kritisoinnista huolimatta se on tieteellisesti tunnustettu. Myös komissio lainaa sitä esim. asiakirjassaan "Komission tiedonanto yhdistysten ja säätiöiden tukemisesta Euroopassa", KOM(97) 241 lopull.

Komissio julkaisi puolestaan vuonna 1997 EU:n osuuskuntia, keskinäisiä yhtiöitä ja voittoa tavoittelematonta sektoria koskevan (edellä mainitun) tutkimuksen. Tilastotiedot kerättiin kyselylomakkein paikallisilta ja kansallisilta järjestöiltä. Erityisesti voittoa tavoittelematonta sektoria koskevat tilastot ovat hyvin yleistäviä, karkeasti jaoteltuja ja epätäydellisiä. Komission tutkimukseen verrattuna Johns Hopkins -yliopiston tutkimus on täydellisempi ja temaattisesti paljon hienojakoisempi.

Ranskan, Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan osalta (Italian osalta komission tutkimuksessa siteerataan Johns Hopkins -yliopiston tutkimusta) komission tutkimuksen terveydenhuoltoa ja sosiaalitointa käsittelevää osuutta voidaan verrata Johns Hopkins -yliopiston tutkimuksen ICNPO 3 -ryhmään (terveydenhuolto) ja ICNPO 4 -ryhmään (sosiaalipalvelut). Mikäli terveydenhuollon ja sosiaalitoimen menot lasketaan prosenttiosuuksina BKT:stä, saadaan Johns Hopkins -yliopiston tutkimuksesta Ranskan osalle 1,45 %:n ja komission tutkimuksesta 1,39 %:n menot BKT:stä. Saksaa koskevat vastaavat prosenttiluvut ovat 2,07 % ja 1,92 %, ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa koskevat luvut 0,72 % ja 0,72 %. Huolimatta tutkimusten menetelmällisistä eroista tilastotiedot ovat yhteneviä. Molemmissa tutkimuksissa korostetaan hyväntekeväisyysjärjestöjen taloudellista merkitystä.

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

LIITE II

Hyväntekeväisyysjärjestöt EU:ssa

EUROOPAN PARLAMENTTI

Julistus N:o 23, budjettiotsake B 3 4101

Euroopan parlamentti on ottanut julistuksen N:o 23 huomioon asettamalla vuodesta 1993 lähtien talousarvioon määrärahoja hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa tehtävää yhteistyötä varten, viimeksi 2 miljoonaa ecua vuonna 1996. Vuoden 1997 talousarvioon luotiin uusi budjettiotsake B 3 4101 "Yhteistyö hyväntekeväisyys- ja kansalaisjärjestöjen sekä iäkkäiden puolesta toimivien järjestöjen kanssa", ja sille varattiin 4 miljoonan ecun määrärahat. Euroopan parlamentti ei hyväksynyt Euroopan parlamentin sosiaaliasiain valiokunnan puheenjohtajan Stephen Hughesin budjettivuodelle 1997 ehdottamaa uutta budjettiotsaketta "Kansalaisten välinen vuoropuhelu". Komissio on ehdottanut vuodelle 1998 uudelleen omaa budjettiotsaketta yksinkertaistetulla nimikkeellä "Yhteistyö hyväntekeväisyysjärjestöjen kanssa", jolle tulisi varata 4,5 miljoonan ecun määrärahat. Parlamentti luultavasti hyväksyy tämän budjettiotsakkeen. Komissio on toteuttanut edelle mainitut budjettiotsakkeet hankkeina, jotka eri järjestöt ovat panneet täytäntöön. Yhteistyö hyväntekeväisyys- ja kansalaisjärjestöjen kanssa on useaan otteeseen ollut Euroopan parlamentin jäsenten kyselyjen aiheena (ks. Euroopan parlamentin jäsenen Iversenin kysely, EYVL N:o C 60/101, 26.2.1997).

KOMISSIO

Euroopan sosiaalipoliittinen foorumi, kansalaisjärjestöjen rooli

Komissio otti julistuksen N:o 23 ensi kertaa huomioon asiakirjassaan "Keskipitkän ajan sosiaalinen toimintaohjelma 1995 1997", KOM(95) 134 lopull. Asiakirjassa viitataan nimenomaan kyseiseen julistukseen ja tiedotetaan Euroopan sosiaalipoliittisesta foorumista. Foorumia perustellaan sillä, että yleishyödyllisiä yhdistyksiä, edustuksellisia järjestöjä ja asianomaisia piirejä on kuultava lukuisissa sosiaalisissa kysymyksissä. Foorumi järjestettiin maaliskuussa 1996, ja siihen reagoitiin hyvin eri tavoin. Yhteys järjestöihin jne. otettiin sittemmin mukaan ns. "viisasten kertomukseen", joka valmisteltiin vuonna 1996 kyseistä foorumia varten. Raportin mukaan "on välttämätöntä, että yleishyödylliset laitokset ja säätiöt sekä yleisesti kansalaisyhteiskunnan kollektiiviset toimijat otetaan mukaan sosiaalipoliittiseen päätöksentekoprosessiin. Hyväntekeväisyysjärjestöt olisi asetettava erityissijalle, sillä ne taistelevat köyhyyttä ja syrjäytymistä vastaan ja voivat edustaa syrjäytyneitä työttömiä." Kertomus, osa V, N:o 1, Bryssel 1995 helmikuu 1996.

Komissio kehottaa tuoreimmassa sosiaalipoliittisessa tiedonannossaan "Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja kohentaminen Euroopan unionissa", KOM(97) 102 lopull., EU:n toimielinten ja jäsenvaltioiden ohella vain työmarkkinaosapuolia antamaan lisäkannanottoja ja nimeää kansalaisjärjestöille vain osanottajaroolin vuodeksi 1998 suunnitellussa toisessa sosiaalipoliittisessa foorumissa. Hyväntekeväisyysjärjestöjä ei mainita lainkaan eikä niitä siten myöskään tunnusteta sosiaalisen suojelun itsenäisiksi toimijoiksi.

Sosiaalitalous, eurooppalaisen yhdistyksen säännöt

Komissio on käsitellyt erityisesti yhdistyksiä myös toisesta näkökulmasta. Se on esittänyt osuuskuntia, keskinäisiä yhtiöitä ja yhdistyksiä varten rajoittumatta sosiaalialalla toimiviin yhdistyksiin ehdotuksia oikeusmuodosta, jonka avulla käsitteen "sosiaalitalous" piiriin kuuluville, yhteistyössä toimiville organisaatioille on määrä luoda eurooppalainen oikeusmuoto.

Tällä tavoin on tarkoitus tunnustaa tavoitteiden ja käytänteiden samankaltaisuus, joka ei riipu organisaatioiden erilaisista oikeudellisista säännöistä. Sääntöjä on määrä soveltaa etupäässä jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaisesti. Komissio on ehdottanut, että eurooppaoikeuden mukaisia henkilöyhtiöitä varten otetaan käyttöön kolmen organisaatiotyypin (osuuskuntien, keskinäisten yhtiöiden ja yhdistysten) välisiä siirtymäjärjestelyjä.

Neuvoston hyväksyntää ei kuitenkaan vielä ole odotettavissa mm. siksi, että samanaikaisesti esitetyt direktiivit tämänkaltaisten yritysten työpaikkaneuvostoista toivat kuvaan mukaan Euroopassa ristiriitaisena käydyn keskustelun yhteispäätöksistä. Neuvosto ei myöskään ole eri syistä hyväksynyt komission tässä yhteydessä esittämiä monivuotisia ohjelmia sosiaalitalouden edistämisestä. Syynä ehdotusten torjumiseen oli myös jäsenvaltioiden yhdistystoiminnan monipuolisuuden riittämätön huomioonotto. Komissio on kuitenkin toteuttanut vastaavia toimia ehdotuksia varten talousarvioissa asetettujen määrärahojen avulla. Komissiolla on Brysselissä myös ns. neuvoa-antava komitea, johon kuuluu mainittujen organisaatioiden edustajia kaikista jäsenvaltioista. Komissio antoi 6. kesäkuuta 1997 tiedonannon "Yhdistysten ja säätiöiden tukemisesta Euroopassa", KOM(97) 241 lopull., jossa viitataan mm. edellä mainittuun julistukseen N:o 23, mutta otetaan huomioon myös kaikki yleishyödylliset organisaatiot (esim. urheilu- ja kulttuurijärjestöt jne.) ja hyödynnetään sisällöllisesti mm. jo jonkin aikaa sitten epävirallisesti esitettyä valkoista kirjaa yhdistyksistä jne.

HYVÄNTEKEVÄISYYSJÄRJESTÖJEN YHTEISTYÖ EUROOPASSA

Vuonna 1992 perustettiin julistukseen N:o 23 nimenomaan liittyvä "Euroopan hyväntekeväisyysjärjestöjen pyöreä pöytä" (European Round Table of Charitable Social Welfare Associations ETWelfare). Sen oikeusmuotona on vuodesta 1996 lähtien ollut voittoa tavoittelematon Euroopan taloudellinen etuyhdistys (European Economic Interest Grouping, EEIG). ETWelfare on toteuttanut komission tuella mm. kaksi edellä mainituista budjettiotsakkeista rahoitettua kokeiluhanketta. Hankkeilla pyrittiin parantamaan hyväntekeväisyysjärjestöjen yhteistyötä kaikkien EU-maiden järjestöjä koskevan henkilövaihdon avulla. Sosiaalialalla toimivat kansalaisjärjestöt perustivat vuonna 1996 pidetyn sosiaalipoliittisen foorumin valmistelua varten ns. sosiaalialalla toimivien kansalaisjärjestöjen foorumin, jonka edustajana toimi päätöskokouksessa TSK:n jäsen Soscha zu Eulenburg.

Yhteistyö voidaan jakaa alakohtaisiin ja alojen välisiin, monialaisiin liittoumiin. Hyvä esimerkki alakohtaisesta työstä on yhteisön ja jäsenvaltioiden liittoumat köyhyyden ja syrjäytymisen vastaisissa toimissa. Tällaisia liittoumia ovat Euroopan köyhyysverkosto (EAPN), Euroopan asunnottomuuden vastaisen taistelun kattojärjestö (FEANTSA) sekä Euroopan vammaisfoorumin ja nuorisofoorumin yhteydessä toimivat henkilöryhmät ja kulloistenkin palvelujen ja laitosten ylläpitäjät. Niiden tehtävänä on puolustaa niiden henkilöiden oikeuksia ja etuja, jotka ovat ahdinko-, konflikti- tai muussa ongelmatilanteessa ja ovat liittyneet yhteen näiden ahdinkotilanteiden poistamiseksi.

Tämä ei kuitenkaan suinkaan sulje tapauskohtaisesti pois yleisiin sosiaalipoliittisiin tarpeisiin liittyviä yhteistoimia. Tämä koskee esim. vuonna 1996 järjestetyn sosiaalipoliittisen foorumin valmistelua ja vuonna 1998 pidettäväksi suunnitellun foorumin valmistelua varten perustettua sosiaalialan kansalaisjärjestöjen foorumia. Molemmat sosiaalipoliittiset foorumit palvelevat erityisesti molempien työmarkkinaosapuolten keskinäistä vuoropuhelua, joka vaatii sosiaalialalla toimivien kansalaisjärjestöjen vastaavaa yhteistyötä ja koordinaatiota.

Edellä mainituista on eroteltava hyväntekeväisyysjärjestöt ja säätiöt, jotka ylläpitävät monialaisia sosiaalipalveluja ja -laitoksia. Hyväntekeväisyysjärjestöt ja säätiöt tarjoavat sosiaalipalveluja ja puolustavat asiakkaidensa sosiaalisia oikeuksia (ks. esim. European Round Table of Charitable Social Welfare Associations ETWelfare, jonka piirissä työskentelee tällä hetkellä kyseisten palvelujen ja laitosten katto-organisaatioita neljästätoista EU-maasta).

LIITE III talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

Seuraavat muutosehdotukset saivat yli 25 prosenttia annetuista äänistä, mutta ne hylättiin keskustelussa.

Kohta 3.2

Muutetaan kuulumaan seuraavasti:

"Jäsenvaltioiden sosiaalisessa yhteisvastuussa ja myös yhtenäistyvän Euroopan unionin tasolla hyväntekeväisyysjärjestöt ovat tärkeä taloudellinen ja yhteiskunnallinen ryhmä. TSK voi todeta tyytyväisenä, että sen jäsenten joukossa on hyväntekeväisyysjärjestöjen edustajia. Tarkoituksenmukaisen kokoonpanonsa ansiosta TSK on kansalaisyhteiskunnan laajin edustaja ja voi siten käydä kansalaiskeskustelua ja ilmaista kansalaisyhteiskunnan näkemykset. Näin ollen komitea kykenee nykyisen kokoonpanonsa johdosta hoitamaan sille annetut tehtävät."

Perustelu

"sosiaalinen yhteisvastuu": ks. kohdan 3.1 perustelut.

vaikka kohdan 3.2 tekstiä näin lievennetäänkin korjausliitteen muotoilusta, perusajatus säilyy samana.

TSK:n on vaikeaa ja erittäin vaarallista tunnustaa kuten kyseisessä kohdassa sen nykyasussa tehdään:

alla mainittuja näkökohtia, sillä näin se vahingoittaisi vaikutusvaltaansa, luotettavuuttaan sekä työskentelynsä ja nykyisten jäseniensä uskottavuutta, sillä nykyisellään kohdassa todetaan, että

Komitean kokoonpano ei ole tarkoituksenmukainen, sillä hyväntekeväisyysjärjestöjen tulee olla siinä riittävästi edustettuina (ajatuksena on siis, etteivät ne tällä hetkellä ole sitä!).

Riittämättömän edustuksen takia komitean ei voi tehokkaasti toteuttaa tavoiteltua kansalaiskeskustelua (sillä korjausliitteen kohdan 3.1 mukaan "tämän ryhmän riittävä edustus komiteassa parantaa mahdollisuuksia toteuttaa" kyseistä kansalaiskeskustelua).

Sen sijaan kohtaan 3.2 ehdotetussa muutoksessa näiden järjestöjen edustajien läsnäoloa TSK:ssa pidetään positiivisena sekä huomautetaan, että heidän ansiostaan komitean kokoonpano on tarkoituksenmukainen ja että se siten edustaa kansalaisyhteiskuntaa ja tuo esille sen näkemykset.

Äänestyksen tulos

Jaa-ääniä: 36, ei-ääniä: 47, tyhijiä: 9.

Kohta 3.3

Poistetaan viimeinen virke.

Perustelu

Tämä on perusteeton väite: hyväntekeväisyysjärjestöjen olisi mahdotonta ottaa vastuulleen esimerkiksi kotiapu tai vanhusten ateriapalvelut.

Äänestyksen tulos

Jaa-ääniä: 38, ei-ääniä: 40, tyhijiä: 13.