Kaaviossa näkyvät valikoitujen jäsenvaltioiden väliset erot, joita voivat selittää erot kansallisten kynnysarvojen tasojen välillä sekä erilaiset tiedonkeruumenetelmät. Mielenkiintoista on, että eräissä maissa (Alankomaissa ja Portugalissa) kynnysarvon alittavat hankinnat ovat merkittävämpiä kuin kynnysarvon ylittävät hankinnat. Tämä korostaa kansallisten hankintamarkkinoiden merkitystä sekä TEDin ulkopuolisen tietojen keräämisen ja seurannan (jäsenvaltioiden yksinomainen tehtävä) merkitystä.

Useissa tapauksissa, joissa tiedot raportoitiin erikseen kynnysarvot alittavien ja ylittävien hankintojen osalta, kynnysarvon ylittäviä hankintoja koskevat kansalliset luvut erosivat TEDin kautta kerätyistä tiedoista. Tämä voi johtua useista tekijöistä, kuten tietojen toimittamisen ja/tai julkaisemisen riittämättömästä yhtenäistämisestä kansallisten järjestelmien ja TEDin välillä, ja asiaa tutkitaan jatkossa tarkemmin. Taulukossa 2 on esitetty esimerkkejä tällaisista eroista.

Kuten taulukosta 1 käy ilmi, toimitetuissa tiedoissa on useita epäjohdonmukaisuuksia, jotka vaihtelevat tietoaukoista kokonaisraportointiin (esim. kynnysarvon ylittävät ja alittavat hankinnat raportoidaan yhdessä) tai raportointiin julkisten hankintojen eri vaiheista (esimerkiksi tarjouspyyntöihin v. tehtyihin sopimuksiin liittyvät tiedot) ja eri ajanjaksoista. Tällaisten tietojen käsittelystä tulee ongelmallista, kun edellä mainittuihin liittyy esimerkiksi epäilyjä mittayksiköiden vertailtavuudesta tai kattavuuden eroista (eli EU:n kynnysarvon alittavien hankintojen seuranta riippuu kansallisten kynnysarvojen tasoista, jotka taas vaihtelevat merkittävästi). Tämän seurauksena jäsenvaltioilta saadut tiedot esitettiin ”sellaisenaan”, mukaan lukien paikkamerkit puuttuvien tietojen sijaan (vaikkakin viimeksi mainittu johtuu osittain tiedonkeruun vapaaehtoisesta luonteesta), eikä saatujen tietojen perusteella ole laskettu EU:n tason kokonaisarvoja.

Edellä mainitut tietojen kokoamisessa havaitut ongelmat huomioon ottaen Table 1 on tiivistetty jäsenvaltioilta ensimmäisen raportointitoimen aikana saadut valikoidut keskeiset indikaattorit (taulukossa esitetyt tiedot viittaavat tarjouskilpailukutsuihin, ellei toisin mainita).

·Markkinatutkimusta ei tehdä etukäteen tai se on vähäistä, mikä johtaa epärealistisiin tai vanhentuneisiin eritelmiin.

·yhteishankintayksiköiden puuttuminen tai riittämätön tuki pienille viranomaisille, joiden henkilöstö on liian pieni.

Noin kolme neljäsosaa jäsenvaltioista on toimittanut tietoja määrällistä raportointia varten. Vain harvat jäsenvaltiot ovat kuitenkin nimenomaisesti maininneet pk-yritysten julkisissa hankinnoissa kohtaamat haasteet. Niitä ovat erityisesti hallinnollinen taakka, pk-yritysten tuotemarkkinoita koskevan tietämyksen puute sekä hankintaviranomaisten ja pk-yritysten välisen vuoropuhelun puute. Haasteisiin vastataan ilmoitusten mukaan useimmiten toimenpiteillä, joita vaaditaan julkisia hankintoja koskevissa EU:n direktiiveissä (kuten hankintasopimusten jakaminen osiin ja liikevaihdon yläraja). Useat jäsenvaltiot raportoivat täydentävistä toimenpiteistä, kuten neuvontapalveluista ja muista tukirakenteista, ja monet ovat ottaneet käyttöön sähköisiä hankintamoduuleja jopa kynnysarvon alittavissa hankinnoissa. Suurin osa pk-yritysten kohtaamista haasteista liittyy julkisiin hankintoihin osallistumiseen yleensä, mutta joissakin raporteissa paljastui myös joitakin haasteita, jotka liittyvät enemmän kansallisiin erityispiirteisiin.

Raporteista käy ilmi, että haasteena on edelleen kehittää ja soveltaa keinoja, joilla voidaan arvioida määrällisesti kilpailunvastaisen yhteistyön riskejä hankintasopimusten tekomenettelyissä, pääasiassa riski-indikaattoreiden muodossa.

·Monet jäsenvaltiot ilmoittavat kansallisella tasolla käytettävänä toimenpiteenä eturistiriidattomuutta, puolueettomuutta ja objektiivisuutta koskevat ilmoitukset. Joissakin tapauksissa on olemassa yleinen velvollisuus ilmoittaa kaikista mahdollisista eturistiriidoista ja velvollisuus julkaista kyseiset tiedot. Yleensä käytössä on seuraamuksia tällaisten sääntöjen rikkomisesta.

·Noin neljännes jäsenvaltioista ilmoittaa yksityiskohtaisempia eturistiriitojen määritelmää koskevia sääntöjä kuin mitä direktiiveissä on säädetty. Ne koskevat yleensä sellaisten perhesiteiden ja henkilökohtaisten yhteyksien selkeyttämistä, jotka väistämättä kuuluvat edun käsitteen piiriin, sekä yksityisyritysten omistusosuuksia koskevia sääntöjä.

·Luodaan eri tuotteille ja palveluille ympäristöä säästäviä julkisia hankintoja koskevien kriteerien kirjasto, joka on vapaasti saatavilla ja sisältää erilaisia kriteerejä sen mukaan, miten paljon ympäristöseikkoja painotetaan.

Monet jäsenvaltiot ilmoittivat, että ympäristöä säästävien julkisten hankintojen käytöstä ei ollut saatavilla tietoja. Vaikka monet jäsenvaltiot ovat sisällyttäneet hankintamenettelyihin ohjeita siitä, miten ympäristökriteerit otetaan huomioon, vain osa niistä on selittänyt, miten kyseiset kriteerit arvioidaan arviointivaiheissa.

Jäsenvaltiot ovat toteuttaneet ympäristöä säästäviä julkisia hankintoja eri mittakaavoissa. Tärkein tekijä on se, onko hankintaviranomaisilla oikeudellinen velvoite sisällyttää ympäristönäkökohdat hankintamenettelyihinsä. Noin kolmannes jäsenvaltioista on ottanut käyttöön oikeudellisen velvoitteen tietyille aloille, tuoteryhmille tai jos sopimuksen arvo ylittää määritetyt kynnysarvot. Muut ovat valinneet ympäristöä säästävien julkisten hankintojen vapaaehtoisen toteuttamisen.

Monissa jäsenvaltioissa on epäselvyyttä ympäristöä säästävien julkisten hankintojen määritelmästä, koska ne eivät ole selkeästi määritelleet näitä hankintoja kansallisessa oikeusjärjestyksessään. Muut jäsenvaltiot taas ovat usein valinneet edellä mainitun Euroopan komission määritelmän. On tärkeää mainita, että energiatehokkuusdirektiivissä 2012/27/EU säädetään pakollisiksi toimenpiteet energiatehokkaiden tuotteiden, rakennusten ja palvelujen hankinnan edistämiseksi, mutta niitä ei ole erikseen arvioitu tässä kertomuksessa (niistä ei myöskään tarvitse raportoida direktiivin 2012/27/EU nojalla).

·Ympäristöä säästäviä julkisia hankintoja koskevien kriteerien soveltamisen vaikuttavuudesta ja taloudellisesta hyödystä ei ole riittävästi tietoa, ja niiden soveltamista on vaikea seurata.

·Ympäristöä säästäviä julkisia hankintoja koskevia käytäntöjä on vaikea edistää, koska hankintaviranomaisilla ei ole oikeudellista velvoitetta käyttää tarjouskilpailumenettelyissä ympäristökriteerejä.

Strategisiin julkisiin hankintoihin kuuluvat ympäristöä säästävät, sosiaalisesti vastuulliset ja innovatiiviset hankinnat. Tavoitteena on lisätä menettelyn ja julkisen varainkäytön lisäarvoa ja vaikutusta ja edistää siten talous-, sosiaali- ja ympäristöpoliittisten tavoitteiden tehokasta täytäntöönpanoa EU:n, kansallisella, alueellisella ja/tai paikallisella tasolla. Samalla edistetään osallistavaa elpymistä sekä vihreää ja digitaalista siirtymää ja vahvistetaan sosiaalista selviytymiskykyä.

Noin kahdella kolmasosalla jäsenvaltioista on kansallisen lainsäädännön säännöksiä tai strategioita, jotka koskevat sosiaalisesti vastuullisten julkisten hankintojen toteuttamista. Jäsenvaltiot, jotka mainitsevat sosiaalisesti vastuulliset julkiset hankinnat kansallisessa lainsäädännössä, ovat sisällyttäneet hankintaprosessiin sosiaalisia näkökohtia koskevat tarkat kriteerit teknisinä eritelminä, poissulkemisperusteina, hankintasopimuksen tekoperusteina ja sopimuksen toteuttamisen ehtoina. Tämä parantaa oikeusvarmuutta sosiaalisesti vastuullisten julkisten hankintojen käytössä ja hankintaviranomaisten ohjausta julkisessa varainkäytössä. Jotkin jäsenvaltiot ovat menneet jopa askeleen pidemmälle ja sisällyttäneet kansalliseen lainsäädäntöön tai ohjeisiin asianmukaiset arviointimekanismit tai nimittäneet elimen, joka avustaa hankintaviranomaisia sosiaalisesti vastuullisten julkisten hankintojen toteuttamisessa ja arvioi tarjousten sosiaalisia vaikutuksia.

Julkisten innovaatiohankintojen edistämiseksi toteutetut toimenpiteet vaihtelivat huomattavasti. Jotkin jäsenvaltiot ovat asettaneet erityisiä kansallisia tavoitteita, esimerkiksi osuuden kaikista julkisista hankinnoista, joiden pitäisi olla innovatiivisia tiettynä vuonna. Nämä tavoitteet vaihtelivat kahden ja viiden prosentin välillä. Toiset jäsenvaltiot ovat hyväksyneet kansallisen strategian tai toimintasuunnitelman, joka on lopulta osa laajempaa kansallisen tason strategiaa innovoinnin edistämiseksi. Hyvin harvat jäsenvaltiot ovat päättäneet perustaa osaamiskeskuksia ja/tai käyttää ostajien ja toimittajien välisiä välittäjiä. Näiden keskusten tavoitteena on lisätä julkisten hankintojen strategista käyttöä ja tarjota asiantuntemusta, parhaiden käytäntöjen jakamista, koulutusta ja metodologista tukea tietyissä hankkeissa. Jäsenvaltiot, jotka eivät ole ottaneet käyttöön osaamiskeskuksia, tarjoavat kuitenkin usein innovaatiohankintoihin liittyvää erityiskoulutusta ja ohjeistusta. Tällaisten keskusten perustaminen on hyvä käytäntö, sillä ne vahvistavat osaltaan julkisten hankintojen parissa työskentelevän työvoiman valmiuksia toteuttaa julkisia innovaatiohankintoja.

Tarkistetut direktiivit ja erityisesti uuteen lainsäädäntöpakettiin sisällytetty innovaatiokumppanuus on yleisesti ottaen otettu vastaan myönteisesti julkisten innovaatiohankintojen edistämisen osalta. Tästä huolimatta vain kaksi jäsenvaltiota ilmoitti muutamia tapauksia, joissa innovaatiokumppanuutta oli käytetty.

3.Yleiset päätelmät

Kaiken kaikkiaan ensimmäinen raportointitoimi antoi kaikille osapuolille mahdollisuuden kerätä aiemmin hajanaista tietoa direktiivien täytäntöönpanosta ja antoi hyödyllistä tietoa julkisten hankintojen käytännöistä kaikkialla EU:ssa. Raporteissa esitettiin myös käytännön esimerkkejä, jotka voisivat toimia inspiraation lähteenä ja johtaa tietämyksen jakamiseen kansallisten viranomaisten välillä.

Ensimmäinen tiedonkeruutoimi on epäilemättä osoittanut, että parantamisen varaa on paljon, erityisesti määrällisen raportoinnin osalta. Lisäksi hankintoihin liittyvien strategisten näkökohtien tiukempi täytäntöönpano on keskeistä osallistavan elpymisen tukemiseksi, oikeudenmukaisen siirtymän edistämiseksi ja sosioekonomisen selviytymiskyvyn vahvistamiseksi Euroopan vihreän kehityksen ohjelman eli EU:n uuden kasvustrategian mukaisesti.

Lopuksi jäsenvaltioita kannustetaan osallistumaan raportointiprosessiin mahdollisimman laajasti, sillä loppujen lopuksi tavoitteena on parantaa niiden omien hallintojärjestelmiensä tuntemusta komission yksiköiden avustuksella.