Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä"

(2001/C 14/10)

Neuvosto päätti 23. kesäkuuta 2000 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 43 ja 198 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta.

Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto hyväksyi lausuntonsa 5. lokakuuta 2000. Esittelijänä oli Johannes Jaschick.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi pitämässään 376. täysistunnossa (lokakuun 19. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 96 ääntä puolesta, 1 vastaan, eikä kukaan pidättynyt äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Direktiiviehdotuksen tarkoituksena on säännellä sellaisten valmisteiden myyntiä EU:n alueella, joita tarjotaan tavanomaisen ruokavalion täydentämiseksi ja joita kutsutaan ravintolisiksi tai ravintoainevalmisteiksi. Kyse on yksinomaan tiivistetyistä ravintoaineiden lähteistä, jotka saatetaan markkinoille valmiiksi pakattuina annosmuodossa (kapseleina, tabletteina, jauheena jne.) ja joihin on mahdollisesti yhdistetty muita ainesosia, kantaja-aineita tai aromiaineita. Ravintolisien valikoima on laaja, ja tarjolla on useita ravintoaineita, kuten aminohappoja ja tiettyjä rasvahappoja sekä vitamiineja, kivennäisaineita, kasviuutteita ja muita aineita.

1.2. Vuosikymmeniä sitten ravintoaineiden saantia koskevia suosituksia annettiin yleisen aliravitsemuksen ja vitamiininpuutostautien torjumiseksi, mutta nykyään ensisijaisena tavoitteena on parantaa terveyttä (kuntoa ja hyvinvointia) sekä ehkäistä ja vähentää tiettyjen väestöryhmien, kuten vanhusten, sairastumisriskiä. Tällaisiin tarkoituksiin käytettävien valmisteiden markkinat kasvavat nopeasti, mutta niiden avoimuudessa on puutteita, ja niissä on suuria eroja jäsenvaltioiden välillä.

1.3. Ravintolisien mainonnassa tuodaan selvästi esiin ravintolisien mahdolliset terveyttä edistävät vaikutukset tai luvataan myönteisiä kosmeettisia ja esteettisiä tuloksia, mikä saa yhä useammat kuluttajat käyttämään valmisteita entistä enemmän. Sähköisellä kaupankäynnillä on tässä suhteessa yhä keskeisempi asema, mutta tarvittavia toimia kuluttajille tarjottavan tiedon asiamukaisuuden ja riittävän kuluttajansuojan takaamiseksi ei ole toteutettu.

1.4. Muutamissa jäsenvaltioissa kuluttajat pitävät ravintolisiä perinteisesti lähinnä (käsikauppa)lääkkeinä. Kuitenkin myös elintarvikevalvontaviranomaiset ovat yhä useammin joutuneet poistamaan markkinoilta valmisteita, jotka suurten ravintoainepitoisuuksien tai vaikuttavien aineiden pitoisuuksien vuoksi vastaavat pikemminkin lääkkeitä kuin ravintolisiä mutta jotka eivät täytä lääkelain mukaisia tiukkoja vaatimuksia.

1.5. Määritelmiin, merkintöihin ja muihin vaatimuksiin liittyvät puutteet on nyt tarkoitus korjata kuluttajansuojan ja kuluttajien tiedonsaannin takaamiseksi sekä tavaroiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseksi yhteisön alueella.

1.6. Komission ehdotuksessa ravintolisiä koskevan lainsäädännön lähentämisestä ravintolisät määritellään yhden tai useamman ravintoaineen tiivistetyiksi lähteiksi, jotka saatetaan markkinoille annosmuodossa. Direktiivin soveltamisala on rajattu sellaisiin vitamiineihin ja kivennäisaineisiin, jotka on mainittu hyväksyttyjen aineiden luetteloissa (liitteet I ja II). Näin ollen muita vitamiineja ja kivennäisaineita ei saa käyttää ravintolisien valmistukseen. Muihin ravintoaineisiin, kasviuutteisiin yms. ei sovelleta tämän direktiivin säännöksiä, vaan niiden käyttöä säännellään toistaiseksi edelleen jäsenvaltiokohtaisesti.

1.7. Hyväksytyille vitamiineille ja kivennäisaineille on tarkoitus asettaa sekä tieteelliseen riskinarviointiin perustuvat enimmäismäärät (maximum level) että vähimmäismäärät, jotta voidaan varmistaa valmisteiden tarkoituksenmukaisuus. Sellaisten aineiden osalta, jotka helposti johtavat yliannostukseen ja vahingoittavat terveyttä, turvallisuusnäkökohdat otetaan huomioon noudattamalla tiukasti ravintoaineiden saantia koskevia suosituksia (vertailuarvoja).

1.8. Valmisteiden pakkausmerkinnöissä, esillepanossa ja mainonnassa ei saa viitata ravintolisien sairautta ehkäiseviin tai parantaviin ominaisuuksiin. Sen sijaan merkinnöissä on ilmoitettava valmisteen suositeltava päiväannos, varoitettava siitä, että ilmoitettua annosta ei saa ylittää, ja huomautettava siitä, että kyseinen ravintolisä ei korvaa asianmukaista ruokavaliota. Näin ollen on kiellettyä väittää, että ruokavaliosta ei voisi saada tarvittavaa määrää ravintoaineita.

1.9. Ravintoaineiden määrät on ilmoitettava valmisteen pakkausmerkinnöissä suositeltua päiväannosta ja yksikköannosta kohti sekä absoluuttisina arvoina liitteessä I mainituin mittayksiköin että prosenttiosuutena vertailuarvoista.

1.10. Tehokkaan valvonnan helpottamiseksi valmistajan tai maahantuojan, jos tuote on valmistettu unionin ulkopuolisessa maassa, on toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle malli valmisteen pakkausmerkinnästä saattaessaan ravintolisää markkinoille.

2. Yleistä

2.1. Ravintolisiä koskeva yhteisönlaajuinen säännöstö on erittäin tärkeä sekä tuottajien ja kauppiaiden että elintarvikevalvontaviranomaisten ja kuluttajien kannalta. Talous- ja sosiaalikomitea tukee komission pyrkimyksiä asettaa etualalle kuluttajien terveyden suojelu, turvallisuus ja kansalaisten tiedonsaanti. Komitea panee tyytyväisenä merkille, että komission ehdotus koskee nimenomaisesti Euroopan talousaluetta (ETA).

2.2. Komissio määrittelee ravintolisät yksiselitteisesti elintarvikkeiksi, vaikka kyseisiä valmisteita ei muutamissa valtioissa heti sellaisiksi tunnista. Koska kyse on elintarvikkeista, ravintolisiin ei sovelleta lääkelainsäädäntöä.

2.3. Direktiivin soveltamisala rajoittuu vitamiineihin ja kivennäisaineisiin (tai vastaaviin ravintoaineisiin), joita pidetään "välttämättöminä" elintarvikealan tiedekomitean (Scientific Committee for Food, SCF) raportissa ravintoaineiden ja energian saannista Euroopan yhteisössä (31. sarja). Talous- ja sosiaalikomitean mielestä komission esittämä lähestymistapa ei kuitenkaan ole riittävän kunnianhimoinen, sillä se kattaa vain murto-osan tarjolla olevista ravintolisistä. Direktiivin sovellusalaan olisikin pikaisesti sisällytettävä luettelo ravintoaineista, joiden turvallisuudesta ja hyödyllisyydestä on riittävästi todisteita.

2.4. Direktiivin otsikossa viitataan ravintolisiä koskevaan lainsäädäntöön, mikä antaa olettaa, että kyse on useampia eri aineita koskevasta sääntelystä, jonka toteuttaminen kestää kohtuuttoman kauan, koska direktiivin saattaminen osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä sekä siirtymäkaudet vievät oman aikansa. Komitea toivoo, että komissio laatii mahdollisimman pian säännökset myös muiden aineiden osalta. Komission tulisi väliaikaisesti sopia jäsenvaltioiden kanssa myös kyseisten valmisteiden pakkausmerkintöjä ja mainontaa koskevien sääntöjen yhdenmukaistamisesta ja estää siten kilpailun vääristyminen, terveyshaitat ja kuluttajien harhaanjohtaminen.

2.5. Talous- ja sosiaalikomitea on erittäin tyytyväinen siihen, että komissio yhtäältä rajoittaa hyväksyttyjen aineiden määrää ravintolisissä (suurimmat turvalliset raja-arvot) ja toisaalta varmistaa vähimmäisannosten avulla valmisteiden tehokkuuden. Direktiiviehdotus pohjautuu voimassa oleviin säännöksiin (direktiivi 90/496/ETY), jotka EU:n elintarvikealan tiedekomitean (SCF) olisi kuitenkin mahdollisimman pian saatettava ajan tasalle, etenkin kun muutamissa jäsenvaltioissa on vuoden 2000 tammikuusta lähtien noudatettu uusia ravintoaineiden saannin vertailuarvoja.

2.6. Lisäksi on ehdottomasti otettava huomioon iän vaikutus ravintoaineiden tarpeeseen. Esimerkiksi pienet lapset tarvitsevat huomattavasti vähemmän ravintoaineita kuin aikuiset, mutta poretabletit, jotka toisinaan sisältävät suurempia määriä vitamiineja sekä kivennäis-, aromi-, väri- ja makeutusaineita ovat lapsista erityisen houkuttelevia.

2.7. Ravintolisien käyttöä olisi seurattava ja niiden yleistä luokitusta olisi tutkittava, jotta kielteisten vaikutusten (esim. yliannostusten) ilmetessä voitaisiin välittömästi ryhtyä määrätietoisiin toimiin.

2.8. Kuten elintarvikelainsäädännössä myös ravintolisiä koskevassa direktiivissä säädetään, että mainonnassa ei saa esittää väittämiä tai lupauksia, joiden mukaan valmiste voisi parantaa, hoitaa tai ehkäistä sairauksia(1). TSK pitää tätä perusteltuna, sillä tieteellisten tutkimusten tulokset esimerkiksi yksittäisten aineiden ennalta ehkäisevistä vaikutuksista eivät aina ole olleet yksiselitteisiä, vaan yliannostusten on todettu jopa lisäävän riskiryhmään kuuluvien sairastumisalttiutta.

2.9. Mainoksissa väitetään usein, että ravintolisillä on terveyttä edistäviä ominaisuuksia taikka kosmeettisia tai esteettisiä vaikutuksia (että ne ehkäisevät hiustenlähtöä, ihon vanhenemista jne.). Tällaiset väittämät jäävät kuitenkin sairauksia koskeviin väittämiin sovellettavan kiellon ulkopuolelle, joten TSK kehottaa komissiota laatimaan mahdollisimman pian säännöt terveysväittämien käytöstä mainonnassa.

2.10. Talous- ja sosiaalikomitea on huolissaan siitä, että monet yhteisön ulkopuolisista maista peräisin olevat valmisteet eivät vastaa yhtenäismarkkinoilla sovellettavaa lainsäädäntöä ja että valvontaviranomaisilla on liian harvoin mahdollisuus tarkastaa niitä. Sähköisessä kaupankäynnissä tämä on vielä suurempi ongelma. Tämän vuoksi direktiiviehdotusta olisi täydennettävä siten, että se koskisi myös Internet-kauppaa ja postimyyntiä(2), joita on tähän asti säännelty osittain ainoastaan jäsenvaltiokohtaisesti.

2.11. Toteamuksella, että tarvittavien ravintoaineiden saanti voidaan yleensä varmistaa asianmukaisella ja täysipainoisella ruokavaliolla, on keskeinen merkitys nimenomaan nykyisissä tuotanto-olosuhteissa. Direktiivillä pyritään varmistamaan, että ravintolisistä ei tule tavanomaisen ravinnon korvikkeita, joten ravintolisien nostaminen normaalin ruokavalion yläpuolelle tai väittämät, joiden mukaan tavanomainen ravinto ei takaa ravintoaineiden saantia, ovat mainonnassa kiellettyjä. Tämä on myönteistä erityisesti kuluttajien terveyden suojelun kannalta. Ravintolisät eivät siis ole aivan välttämättömiä, mutta markkinoita ei kannata turhaan rajoittaa, jos valmisteille on kysyntää tai tarvetta tiettyjen väestöryhmien, kuten vanhusten keskuudessa tai tietyissä elämäntilanteissa, kuten raskauden tai imetyksen aikana. Direktiiviä ei sovelleta erityisravinnoksi tarkoitettuihin elintarvikkeisiin (direktiivi 89/398/ETY).

2.12. Kansalaisille olisi kuitenkin annettava enemmän tietoa siitä, millaisissa tilanteissa ravintolisien käytöstä voi olla hyötyä, milloin käyttöä olisi rajoitettava ja milloin olisi aiheellista turvautua riippumattomaan ravitsemusneuvontaan (dietetics consultation). Hallituksilla, terveysviranomaisilla, lääkäreillä ja ravintolisien valmistajilla on tässä yhteydessä keskeinen asema, mutta tiedon on oltava riippumatonta. Tiedotuksessa ei saa vähätellä ruokavalion ja elämäntapojen vaikutusta terveyden edistämiseen, eikä se saa johtaa siihen, että kansalaiset jättävät ravitsemusneuvontapalvelut hyödyntämättä.

2.13. Lausunnossaan aiheesta "Valkoinen kirja elintarvikkeiden turvallisuudesta"(3) TSK korosti, että EU:n elintarvikepolitiikassa tulee keskittyä turvallisuuden lisäksi ruokailutottumuksiin ja ruokavalioon (kohta 2.17). Tästä syystä komitea oli tyytyväinen siihen, että valkoisessa kirjassa tarkastellaan ruokailutottumuksiin liittyviä kysymyksiä, ja esitti, että suunniteltu elintarvikeviranomainen käsittelisi myös ravitsemuksellisia näkökohtia.

3. Artikloja koskevat huomautukset

2 artikla

3.1. Määritelmä, jonka mukaan ravintolisät ovat yhden tai useamman erikseen määritellyn ravintoaineen tiivistettyjä lähteitä, pätee vitamiinien ja kivennäisaineiden kaltaisiin mikroravintoaineisiin, mutta ei sovi sellaisiin ravintolisiin, jotka eivät ole luonteeltaan ravitsemuksellisia. Tieteellisen mielenkiinnon painopiste on kuitenkin siirtynyt juuri bioaktiivisiin aineisiin, kuten kasvien sekundaariaineisiin, kuituihin, hormonien kaltaisiin aineisiin ja entsyymeihin. Näitä on myös yhä enemmän tarjolla tiivistetyssä muodossa, sillä kyseisten elintarvikkeiden nauttimisella näyttäisi olevan myönteisiä terveysvaikutuksia. Tämän vuoksi ravintolisät olisi määriteltävä siten, että direktiivin soveltamisalaa on helppo laajentaa.

3.1.1. 2 artiklan c alakohdassa mainitut annosmuodot tulee ilmaista yleisemmin, esim. "tabletteja, jauheita, nesteitä ja muita vastaavanlaisia annosmuotoja".

3 artikla

3.2. TSK muistuttaa, että valvontaviranomaisille on taattava asianmukaiset henkilöresurssit ja tekniset valmiudet, jotta jäsenvaltiot voivat hoitaa tehtävänsä ja varmistaa, että hyväksyttyjä ravintoaineita sisältävät ravintolisät täyttävät direktiivissä asetetut vaatimukset.

4 ja 5 artikla

3.3. Johdonmukaisuuden vuoksi myös tässä yhteydessä olisi "vitamiinien ja kivennäisaineiden" sijasta käytettävä yleisempiä ilmauksia, kuten ravintoaineet tai hyväksytyt aineet.

5 artiklan 1 kohdan b alakohta

3.4. Talous- ja sosiaalikomitean mielestä 5 artiklalla on ratkaiseva merkitys ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisessä. Vahvistamalla enimmäismäärät, ottamalla huomioon vertailuarvot ja ravinnosta saatava ravintoainemäärä sekä määrittämällä vähimmäismäärät taataan turvallisuuden korkea taso ja estetään samalla kuluttajien harhauttaminen. Sekä vähimmäis- että enimmäismääriä vahvistettaessa olisi kuitenkin ehdottomasti otettava huomioon tietyt ikäryhmät, erityisesti pienet lapset. Artiklan 1 kohdan b alakohtaan TSK esittää pilkun jälkeen seuraavaa sanamuotoa: "jos vertailuarvojen ja suurimpien turvallisten raja-arvojen (safe upper levels) välinen ero on erittäin pieni."

5 artiklan 3 kohta

3.5. SCF:n tulisi määrittää mahdollisimman pian vähimmäis- ja enimmäismäärät sekä aineiden puhtaudelle asetettavat vaatimukset, jotta estetään direktiivin voimaantulon jälkeinen pitkäaikainen oikeudellinen epävarmuus, joka johtaisi viime kädessä tuoteturvallisuuden heikkenemiseen.

6 artikla

3.6. Komitea on tyytyväinen ravintolisien merkintöjä koskeviin säännöksiin, joilla varmistetaan, että kuluttajat saavat kattavaa tietoa mahdollisista terveysriskeistä tai valmisteen epäsuotavasta käytöstä. Erityisesti sairauksia koskevien väittämien käytön kieltäminen mainonnassa sekä velvollisuus ilmoittaa suositeltava päiväannos ja varoittaa vaaroista suojelevat kuluttajia harhauttamiselta.

6 artiklan 1 kohta

3.7. Myyntinimitystä koskevan säännöksen sanamuoto vaikuttaa liian yleisluontoiselta, jolloin myyntinimityksen voi helposti sekoittaa kauppanimeen. Tämän vuoksi direktiivissä olisi selkeästi säädettävä, että valmisteen etiketissä on mainittava myyntinimitys ja siihen on liitettävä ilmaus "lisä".

6 artiklan 2 kohta

3.8. Komission olisi myös kiireellisesti tarkasteltava jäsenvaltioiden nykyisiä sääntöjä ja käytäntöjä, jotka liittyvät terveysväittämien (health claims) käyttöön mainonnassa, ja tarvittaessa sisällytettävä direktiiviin uusia säännöksiä kuluttajien harhauttamisen ja harhaanjohtamisen estämiseksi(4).

6 artiklan 3 kohdan b alakohta

3.9. Kohtaan olisi lisättävä seuraavaa: "tiettyjä väestöryhmiä varten".

6 artiklan 3 kohdan c alakohta

3.10. Sana "monipuolisen" olisi korvattava sanalla "asianmukaisen".

6 artiklan 4 kohta

3.11. Ilmaisu olisi muotoiltava myönteisesti: "Tämä valmiste on ravintolisä".

3.12. Vaikka voimassa olevan lainsäädännön mukaan geeniteknisesti tuotetut ainesosat on mainittava merkinnöissä, mikäli tuotteessa on jäännöksiä muunnetusta proteiinista, on kuluttajien edun mukaista saada tietää, ovatko ravintolisät, joita tunnetusti mainostetaan erityisen terveellisiksi, geeniteknisesti tuotettuja.

7 artikla

3.13. Talous- ja sosiaalikomitea kannattaa sellaisen mainonnan kieltämistä, jossa väitetään, ettei tavanomainen ruokavalio takaa tarvittavien ravintoaineiden saantia ilman ravintolisiä. Koska tieteellisesti on kuitenkin todistettu, että ruokavalion koostumukseen on kiinnitettävä paljon huomiota, sanamuoto "riittävästä ja monipuolisesta" olisi korvattava ilmauksella "asianmukaisesta ja täysipainoisesta".

8 artiklan 2 kohta

3.14. Komissiota kehotetaan pikaisesti ratkaisemaan, miten kuluttajille voidaan valmisteiden runsaasta määrästä ja erilaisista koostumuksista huolimatta taata todellinen mahdollisuus hintojen vertailuun. Mahdollinen ratkaisu olisi se, että ravintoainemäärät ilmoitettaisiin yhtenäistä vertailumäärää eli 100:a grammaa kohti tai että myyjät velvoitettaisiin ilmoittamaan hinnat aina yksittäisannosta kohti.

3.15. Mittayksiköiden ja lyhenteiden (liite I) yhtenäistäminen helpottaisi pakkausmerkintöjen ymmärtämistä.

10 artikla

3.16. Ehdotetun ilmoitusvelvollisuuden avulla on tarkoitus helpottaa ravintolisien virallista valvontaa. Vaikka ilmoituksen antamisessa on kyse muodollisuudesta ja kuluttajansuojatoimenpiteisiin voidaan ryhtyä vasta sitten, kun kyseiset tuotteet ovat markkinoilla, ilmoitusmenettely lisää valvontamahdollisuuksia. Näin ollen järjestelmää tulee soveltaa kaikissa jäsenvaltioissa. TSK:n mielestä on liian vaikea arvioida, milloin jäsenvaltioiden ei esittämänsä näytön perusteella todella tarvitse täyttää tätä vaatimusta.

15 artiklan b alakohta

3.17. Määräaika 1. päivä kesäkuuta 2004 olisi muutettava 1. päiväksi kesäkuuta 2003.

4. Yhteenveto

4.1. Talous- ja sosiaalikomitea on tyytyväinen siihen, että ehdotetulla direktiivillä yhdenmukaistetaan ravintolisiä koskevaa lainsäädäntöä yhteisössä, korjataan erityisesti kuluttajien terveyden suojeluun, elintarvikkeiden turvallisuuteen ja kuluttajien tiedonsaantiin liittyviä puutteita ja poistetaan siten myös kaupan esteitä.

4.2. Direktiivin soveltamisalaa koskeva määritelmä olisi kuitenkin muotoiltava siten, että direktiivi voitaisiin vaivattomasti ja aikataulun puitteissa mahdollisimman nopeasti ulottaa koskemaan myös muita ravintolisiä.

4.3. On kiireellisesti luotava yhtenäinen tieteellinen pohja sellaisen tiedon tuottamiselle ja vahvistamiselle, joka on otettava huomioon direktiivin liitteessä lueteltujen hyväksyttyjen aineiden osalta (enimmäismäärät maximum levels ja suurimmat turvalliset raja-arvot upper safe levels). Myös direktiivissä 90/496/ETY esitetyt vertailuarvot on ajantasaistettava, niitä on täydennettävä, ja kaikkien jäsenvaltioiden on hyväksyttävä ne.

4.4. Direktiivin voimaantulon jälkeen on vältettävä vähimmäis- ja enimmäismääriä sekä aineiden puhtaudelle asetettavia vaatimuksia koskeva oikeudellinen epävarmuus.

4.5. Kuluttajien harhauttamisen estämiseksi olisi kiinnitettävä enemmän huomiota myönteisten terveysväittämien käytön (health claims) sääntelyyn mainonnassa.

4.6. Direktiivin soveltamisala on selkeästi ulotettava myös Internetin ja postimyynnin välityksellä tarjottaviin tuotteisiin.

4.7. Ilmoitusvelvollisuutta tulee soveltaa poikkeuksetta kaikissa jäsenvaltioissa, ja toimivaltaisilla viranomaisilla on oltava paremmat valmiudet tehokkaan valvonnan harjoittamiseen.

4.8. Talous- ja sosiaalikomitea huomauttaa, että kansalaisia on valistettava paremmin siitä, milloin ravintolisien käyttö ylipäätään on aiheellista ja millaisissa tapauksissa on syytä kääntyä ravitsemusneuvojan puoleen.

Bryssel 19. lokakuuta 2000.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) Tällaisia lupauksia esitetään yhä useammin tiedotusvälineissä, silloin kun niissä käsitellään elämäntapoja ja terveyttä.

(2) Katso sähköistä kaupankäyntiä käsittelevä TSK:n lausunto, EYVL C 169, 16.6.1999, s. 36.

(3) Katso TSK:n toukokuussa 2000 antama lausunto EYVL C 169, 16.6.1999, s. 26.

(4) TSK:n lausunto aiheesta "Valkoinen kirja elintarvikkeiden turvallisuudesta": Terveysväitteitä esitetään usein sellaisten tuotteiden pakkauksissa tai mainonnassa, joiden vaikutuksia ei ole kylliksi tieteellisesti dokumentoitu ja joita tämän vuoksi käytetään väärin tai joista syntyy vääriä odotuksia. Tämän vuoksi ravintolisiä ja ravintoaineilla täydennettyjä elintarvikkeita sekä myös kasvipohjaisia tuotteita varten tulisi luoda EU:n tasolla säännökset niin pian kuin mahdollista harmonisoimalla niiden määritelmät, merkinnät ja mainonta (erityisesti hyvinvointia ja terveyttä koskevat väitteet). Koska terveysväitteitä ei tällä hetkellä säännellä yhteisön tasolla eikä niitä mainita toimintasuunnitelmassa, komitea pyytää komissiota aloittamaan terveysväitteitä ja eri jäsenvaltioiden käytäntöjä koskevat kuulemiset, tavoitteena harmonisoida asiaa koskeva yhteisön lainsäädäntö.