EURO 1999 
25. maaliskuuta 1998 
Talouksien lähentymisen arviointi 
ja talous-ja rahaliiton kolmanteen 
vaiheeseen siirtymistä koskeva suositus 
EUROOPAN KOMISSIO 
Tiedottamisohjelma Euroopan unionin kansalaisille 

EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 25.03.1998 
KOM(1998) 1999 lopuit. 
98/0128 (CNS) 
EURO 1999 
25. maaliskuuta 1998 
Talouksien lähentyijiisen arviointi 
ja talous-ja rahaliiton kolmanteen 
vaiheeseen siirtymistä koskeva suositus 
(komission esittämät) 

1. tammikuuta 1999: euroalue syntyy 
Esipuhe 
1. Muutamien kuukausien kuluttua eurosta tulee totta. Sen avulla Euroopan unioni 
osoittaa kansalaisilleen ja yhteistyökumppaneilleen ympäri maailmaa konkreettisen 
tavoitteensa, rauhan ja hyvinvoinnin takaavan yhteisön. 
2. Euroopan yhteisön jäsenvaltioissa otetaan ensimmäistä kertaa 1. tammikuuta 1999 
käyttöön yhteinen raha. Tätä on edeltänyt pitkällinen prosessi, jota on leimannut 
valtion- ja hallitusten päämiesten itsenäinen poliittinen tahto ja välttämättömien 
taloudellisten edellytysten täyttäminen. 
3. Euron käyttöönotolla Euroopan unioniin vakiinnutetaan vakauteen tähtäävä 
ajattelutapa, johon perustuu vakaan, terveelle pohjalle rakentuvan ja hyvin 
hoidetun talousjärjestelmän aikaansaaminen. Sillä vastataan myös 
maailmantalouden nykyiseen kehitykseen ja globalisoitumiseen. Vaikkei euro 
yksin pystykään poistamaan työttömyyttä, ilman euroa jäisimme vaille olennaisen 
tärkeää välinettä ensisijaisen tärkeiksi tunnustetuissa ponnisteluissa työllisyyden 
parantamiseksi. Talous- ja rahaliitto (EMU) piristää Euroopan talouselämää ja 
yhtenäismarkkinoita, edistää investointeja, vahvistaa yritysten kilpailukykyä, 
hyödyttää kuluttajia ja säästäjiä ja helpottaa kansalaisten elämää työssä ja 
vapaa-aikana. 
4. Euron käyttöönoton seuraukset ulottuvat Euroopan unionin rajojen ulkopuolelle, 
kun euroa ryhdytään vähitellen käyttämään kansainvälisenä laskutus-, sijoitus- ja 
varantovaluuttana. Se ilmentää yhteistyökumppaneille Euroopan unionin 
yhtenäisyyttä ja lisää kansainvälisen valuuttajärjestelmän vakautta. 
5. Euron käyttöönoton kynnyksellä talous on elpynyt työllisyyden kannalta 
suotuisasti, kun inflaatiota Euroopassa on onnistuttu hillitsemään ja julkinen talous 
on tervehtymässä. Valmistautuminen talous- ja rahaliittoon alkaa tuottaa 
merkittäviä tuloksia. Tämä ilmenee lähentymiskehitystä arvioivasta komission 
selvityksestä: muutamassa vuodessa jäsenvaltiot ovat lujittaneet huomattavasti 
taloudellista lähentymistään ja talouskehitystään. Tämän perusteella komissio 
suosittelee neuvostolle, että 11 jäsenvaltiota ottaa euron käyttöön 1. tammikuuta 
1999 alkaen: Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, 
Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Suomi. 
6. Hallitusten tekemät päätökset ja perustamissopimuksen määräykset velvoittavat 
jäsenvaltiot jatkamaan tällä tiellä: ainoastaan julkisen talouden saaminen 
tasapainoon keskipitkällä aikavälillä tarjoaa hallituksille talouspoliittista 
liikkumavaraa. Julkisen talouden tervehtyminen ja tasapainoinen 
talouspolitiikkayhdistelmä parantaisivat talous- ja rahaliiton mahdollisuuksia 
toimia ilman jännitteitä. Hintojen pitäminen vakaina itsenäisen Euroopan 
keskuspankin ansiosta ja kansallisen talouspolitiikan yhteisötason koordinoinnin 
vahvistaminen takaavat talous- ja rahaliiton sujuvan ja tehokkaan toiminnan. 
7. Euroopan unioni hyötyy talous- ja rahaliitosta kuitenkin kaikkein eniten, jos 
jäsenvaltiot pystyvät sen alkaessa toteuttamaan merkittäviä uudistuksia muilla 
alueilla, mm. työllisyyspolitiikassa ja verotuksessa. 
8. Tähän kannustaa huoli myöhempien sukupolvien hyvinvoinnista. Tarve sopeuttaa 
Euroopan taloudellisia ja yhteiskunnallisia rakenteita vuosisadan vaihtuessa vaatii 
tällaisia muutoksia. Vain tällä edellytyksellä talouden tämänhetkinen elpyminen ja 
euron käyttöönoton sille antama sysäys aloittavat kestävän kehityksen ja kasvun 
vaiheen Euroopassa. 
EURO, KESTÄVÄSTI VAKAA VALUUTTA 
9. Ratifioimalla Maastrichtin sopimuksen unionin jäsenvaltiot valitsivat vakauden, 
koska kokemus osoittaa, että nopea inflaatio, julkisen talouden alijäämien 
syventyminen ja korkeat pitkäaikaiset korot vaikuttavat kielteisesti talouden 
toimijoiden päätöksiin ja odotuksiin, siirtävät lyhytnäköisen elvytyksen 
kustannukset myöhemmille sukupolville, hillitsevät sijoituksia, hidastavat kasvua 
ja jarruttavat uusien työpaikkojen luomista. 
10. Jäsenvaltioiden onnistunut taloudellinen lähentymiskehitys luo Euroopan unionille 
vakaan talousjärjestelmän perustan. Sen säilyttäminen ja vahvistaminen kestävällä 
tavalla on nyt tärkeää. 
Jäsenvaltioiden toteutunut lähentymiskehitys 
11. Yhteisen rahan luominen perustuu tarpeeseen taata vakaus, jonka varaan kasvu 
rakentuu: kansainvälisen valuuttajärjestelmän romahtaminen vuonna 1971 ja 
jäsenvaltioiden välisten talous- ja rahapoliittisten yhteistyökeinojen puuttuminen 
johtivat inflaation kiihtymiseen, kasvun jyrkkään hidastumiseen ja työttömyyden 
kasvuun Euroopassa. 
12. Eurooppalaiset reagoivat tilanteeseen luomalla mekanismeja, joiden avulla voitiin 
toimia yhteisvastuullisesti talous- ja valuutta-asioissa. Euroopan 
valuuttajärjestelmän perustamisen ja ecun luomisen myötä syntyi vuodesta 1979 
alkaen vakaa alue, mikä edisti inflaation hidastumista ja valuuttakurssien 
vakautumista useimpien jäsenvaltioiden välillä. 
-2-
13. Talouksien kytkeytyminen entistä tiiviimmin muuhun maailmaan ja 
valuuttamyllerrykset, joille ne altistuivat epävakaassa kansainvälisessä 
ympäristössä, edellyttivät kuitenkin tarttumista näihin ongelmiin Euroopan 
yhteisön tasolla. Sisämarkkinoiden syvenemisen tähden tuli tärkeäksi suojata niitä 
äkillisiltä valuuttakurssiheilahteluilta. Allekirjoittaessaan Euroopan unionista 
tehdyn sopimuksen vuonna 1992 jäsenvaltiot osoittivat haluavansa määrätietoisesti 
varmistaa tavaroiden, palvelujen, ihmisten ja pääomien vapaan liikkumisen,-edistää 
talouspolitiikan todellista lähentymistä ja luoda Euroopalle yhteisen rahan ennen 
vuotta 2000. 
14. Vaikka tätä poliittista tahtoa on usein koeteltu, se ei ole koskaan horjunut. Sen 
uskottavuus perustuu siihen syvään ja välttämättömyydestä syntyneeseen 
vakaumukseen, että Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden edun mukaista on 
noudattaa tarkasti Maastrichtin sopimuksessa määrättyjä talous- ja rahaliiton 
tavoitteita, edellytyksiä ja toteutumisaikataulua. Viime vuosina saavutetut 
edistysaskeleet ovat merkittäviä: 
• Jäsenvaltioiden taloudellisen lähentymisen huomattava vahvistuminen osoittaa 
niiden edistyneen merkittävästi. Jäsenvaltioiden keskimääräinen inflaatio on 
hidastunut huomattavasti ja on nyt alle 2 % lähes kaikissa jäsenvaltioissa. 
Jäsenvaltioiden keskimääräinen julkisyhteisöjen alijäämä suhteessa BKT:hen on 
supistunut 6,1 prosentista vuonna 1993 2,4 prosenttiin vuonna 1997, minkä 
ansiosta julkisen velan suhde kokonaistuotantoon on vähentynyt rakenteellisesti. 
Tämän kehityksen seurauksena pitkät korot ovat laskeneet merkittävästi, mikä 
on edistänyt investointeja ja kasvua ja vakauttanut Euroopan 
valuuttajärjestelmään kuuluvia valuuttoja. Tässä kertomuksessa esitetyn 
arvioinnin perusteella komissio suosittelee neuvostolle, että 11 jäsenvaltiota 
ottaa euron käyttöön 1. tammikuuta 1999 alkaen, koska ne täyttävät siihen 
liittyvät edellytykset. 
• Prosessin institutionaaliset vaiheet ovat edenneet perustamissopimuksen ja 
Madridin Eurooppa-neuvostossa joulukuussa 1995 hyväksytyn suunnitelman 
mukaisesti. EMUn toimintaedellytysten kannalta välttämätön oikeudellis-
tekninen perusta on valmis (mm. vakaus- ja kasvusopimus, euron oikeudellinen 
asema ja uusi valuuttakurssijärjestelmä). 
• Komission toukokuussa 1995 julkaiseman vihreän kirjan jälkeen yhteisön 
toimielimet, jäsenvaltiot ja taloudelliset toimijat ovat tehneet euron 
käyttöönottoon 1. tammikuuta 1999 tähtääviä valmisteluja määrätietoisesti ja 
huolellisesti. Tämän valmistelutyön tulokset nähdään, kun valtion- tai 
hallitusten päämiehet tekevät päätöksen EMUn alkamisesta. Nyt annettava 
komission suositus tarjoaa oikeusperustan päätökselle, jonka Eurooppa­
neuvosto tekee 2. toukokuuta 1998 pidettävässä kokouksessaan. 
-3-
15. Eurooppaan on palannut luottamus jo ennen yhteisen rahan käyttöönottoa. 
Inflaation hillitseminen, julkisen talouden tervehdyttäminen ja ennätyksellisen 
alhaiset korot selittävät talouden nykyisen, työpaikkoja luovan elpymisen ja 
eurooppalaisten valuuttojen vakauden Aasian kriisistä huolimatta. Kasvu on 
lähtenyt uudestaan käyntiin: BKT:n kasvu oli +1,8 % vuonna 1996 ja +2,7 % 
vuonna 1997. Kasvuksi arvioidaan 2,8 % vuonna 1998 ja 3,0 % vuonna 1999. 
Euroopan unioniin odotetaan syntyvän 3,4 miljoonaa uutta työpaikkaa kolmessa 
vuodessa (1997-1999). 
16. Tästä rohkaisevasta talouskehityksestä on etua myös euron onnistumiselle. Koska 
hyvin moni jäsenvaltio täyttää yhteiseen rahaan osallistumisen ehdot alusta lähtien, 
Euroopan unioni on tyydyttävällä tavalla valmistautunut tähän uuteen 
kehitysvaiheeseensa. Se on jälleen vakautunut. Vakauden kestävän luonteen 
ansiosta EU voi saada siitä huomattavia etuja, jotka liittyvät euron uskottavuuteen. 
Euroopan unioni sitoutuu kestävään vakauteen 
17. Kestävään vakauteen tähtäämiseksi perustamissopimuksessa taataan seuraavat 
asiat: 
• 
• 
• Euroopan keskuspankin (EKP) itsenäisyys: EKP:n tärkeimpänä tavoitteena on 
pitää hinnat vakaina. Tämän tavoitteen vaarantumatta EKP tukee yhteisön 
yleistä politiikkaa kestävän kasvun, pitkälle menevän lähentymisen ja korkean 
työllisyystason edistämiseksi. 
Julkisen talouden kurinalainen hoito: yhteinen raha merkitsee kaikkia koskevaa 
velvoitetta noudattaa tiukkaa talous- ja* budjettikuria. Komissio aikoo 
täysipainoisesti täyttää tehtävänsä ja valvoa erityisesti vakaus- ja 
kasvusopimuksen noudattamista. 
Tarvittavat välineet, joilla lujitetaan euroalueeseen kuuluvien jäsenvaltioiden 
talouspolitiikan seurantaa ja koordinaatiota: komissio hoitaa kaikki 
velvollisuutensa, jotka liittyvät tästä asiasta sovittujen menettelyjen pysyvään 
soveltamiseen. 
18. Hallitusten poliittinen tahto on välttämätön edellytys EMUn onnistumiselle. 
Kansallisten viranomaisten ja talouden toimijoiden järkevä ja vastuullinen 
käyttäytyminen on vielä tärkeämpää kuin pelkästään menettelysääntöjen 
noudattaminen. Siitä riippuu jäsenvaltioiden kansantalouksien tulevaisuus. 
Hallitusten määrätietoisuuden ansiosta kaikki jäsenvaltiot ovat onnistuneet 
pienentämään julkista alijäämäänsä ja nähneet tästä ensimmäisiä positiivisia 
tuloksia. Samoista syistä niiden odotetaan sitoutuvan keskipitkällä aikavälillä 
tähtäämään julkisen talouden tasapainoon tai ylijäämään. Tämä sitoumus on 
kirjattu vakaus-ja kasvusopimukseen. 
19. Jäsenvaltioiden odotetaan aiemmista kokemuksista ja virheistä viisastuneina 
tarttuvan niille nyt tarjoutuvaan tilaisuuteen hyötyä euron aikaansaamasta 
taloudellisen ympäristön kohentumisesta, tasapainottaa julkista talouttaan 
entisestään ja palauttaa niiltä nyt puuttuvan finanssipolitiikan liikkumavaran. 
Menot on ennemmin tai myöhemmin maksettava: rahoitusaseman 
tasapainottaminen keskipitkällä aikavälillä on tavoite, joka on saavutettava jo 
senkin vuoksi, että jäsenvaltiot pystyisivät valmistautumaan väestönsä 
vääjäämättömään ikääntymiseen vuosituhannen taitteessa. Muussa tapauksessa 
tulevien sukupolvien kannettavaksi siirrettäisiin edellisiltä kertyneiden alijäämien 
taakka. 
20. Tämä koskee kaikkia jäsenvaltioita riippumatta siitä, osallistuvatko ne EMUun 1.1. 
1999, koska kaikki aikovat siihen liittyä. Lähentymiskehitystä helpotetaan 
perustamissopimuksessa tarkoitetulla talous-, budjetti- ja rahoituskysymyksiä 
koskevalla yhteistoiminnalla, euroalueen ulkopuolisiin jäsenvaltioihin 
sovellettavilla vakaus- ja kasvusopimuksen määräyksillä sekä näille maille 
tarjotulla mahdollisuudella osallistua uuteen valuuttakurssijärjestelmään. 
21. Hallitusten poliittinen tahto, toteutunut lähentymiskehitys, perustamissopimuksen 
antamat takuut ja Amsterdamin Eurooppa-neuvoston päätelmiin ja 
päätöslauselmiin sisältyvät koordinaatio- ja seurantamekanismit tekevät eurosta 
yhtä uskottavan kuin talouskehitykseltään parhaiden jäsenvaltioiden valuutat ovat 
nyt. Euro on Euroopan tulevaisuuteen vaikuttava mahdollisuus, johon kannattaa 
tarttua. 
EURO ON UUSI VOIMAVARA 
22. Euroopan yhteisöjen perustamisesta lähtien on moneen otteeseen ehdotettu 
taloudellista ja valuuttayhteistyötä Euroopan yhdentymisen lujittamiseksi: 
tulliunionin vieminen loppuun ja jäsenvaltioiden välisten esteiden poistaminen 
antoivat suotuisat edellytykset Euroopan valuuttajärjestelmän perustamiselle. 
Valuuttajärjestelmä puolestaan antoi mahdollisuuden toteuttaa sisämarkkinat ja 
edisti niiden toimintaa. Euro vahvistaa näitä markkinoita. EMUn ansiosta 
Euroopan unioni saa uutta pontta. Tätä varten on kuitenkin hyödynnettävä kaikki 
EMUn suomat mahdollisuudet. 
EMU: tilaisuus harjoittaa työllisyyttä edistävää politiikkaa 
23. Tasapainoinen politiikkayhdistelmä, kestävä lähentymiskehitys j a rahataloudellinen 
vakaus muodostavat työllisyyttä edistävän talouspolitiikan perustan. EMU tarjoaa 
tällaisen perustan. Sen vaikutukset eivät kuitenkaan pääse toteutumaan 
täysimääräisesti ilman samaan aikaan toteutettavaa merkittävää rakennesopeutusta. 
24. Finanssipolitiikkaan aikaansaadun liikkumavaran avulla on alennettava palkkoihin 
kohdistuvia sosiaalimaksuja erityisesti matalapalkkaisten osalta. 
Työvoimakustannuksia alentamalla kannustetaan yrityksiä hankkimaan lisää 
työvoimaa. Hyödyke-, palvelu- ja työmarkkinoiden joustavuuden lisääntyminen ja 
työmarkkinaosapuolten välisissä neuvotteluissa sovitut työn organisoinnin 
muutokset toimialojen ja yksittäisten yritysten tasolla luovat suotuisat edellytykset 
uusien työpaikkojen syntymiselle. Kun lisäksi inflaatio on saatu kitketyksi lähes 
kokonaan, voidaan luoda tiiviimpi yhteys palkkatason ja työn tuottavuuden välille. 
Tämän ansiosta työmarkkinaosapuolten on entistä helpompi harjoittaa vastuullista 
palkkapolitiikkaa, joka edistää työllisyyttä. 
25. Yrittäjyyttä on edistettävä erityisesti pienissä ja keskisuurissa yrityksissä 
keventämällä hallinnollisia velvoitteita ja helpottamalla yritysten pääsyä 
pääomamarkkinoille. On tunnustettava, että tutkimus on painopistealue, jota 
tulevaisuuteen suuntautunut politiikka edellyttää. Myös koulutukseen on 
panostettava riittävästi. Nämä ovat keskeisiä alueita, joiden kehittämiseen 
Euroopan unionin on jatkossa sitouduttava. 
26. Amsterdamin sopimuksen työllisyysosan toteuttaminen ennakollisesti ilmeni 
Luxemburgissa marraskuussa 1997 kokoontuneen ylimääräisen Eurooppa-
neuvoston päätelmistä, joissa esitettiin uusi lähestymistapa työllisyyden 
lisäämiseksi. Asetettiin yhteisiä tavoitteita, määriteltiin työskentelytapa ja saatuja 
tuloksia alettiin seurata monenvälisesti. EMUn alkaessa jäsenvaltioilla on 
käytettävissään tehokkaampi välineitä työllisyyspolitiikan ja rakenteellisten 
uudistusten tehostamiseen kansallisella tasolla. Euro merkitsee tässä mielessä 
erinomaista tilaisuutta katkaista alijäämän ja työttömyyden kierre ja käynnistää 
vakauden ja työllisyyden dynamiikka. 
EMU: yhtenäismarkkinoiden syveneminen 
27. Euro on välttämätön yhtenäismarkkinoiden täydentämiseksi. Se lopettaa 
euroalueeseen osallistuvien jäsenvaltioiden valuuttojen väliset kurssivaihtelut. 
Aikaisemmin oli mahdollista, että yritysten ja niiden työntekijöiden panostuksella 
saavutettu tuottavuuden kasvu menetettiin hetkessä valuuttakurssivaihtelujen 
vuoksi. Hidas inflaatio, alhaiset korot ja aiempaa paremmin ennakoitava kasvu 
vähentävät epävarmuutta, joka haittaa sijoituspäätösten tekemistä. Poistamalla 
valuuttakurssiriskin euro myös vahvistaa yritysten kilpailukykyä ja, jos yritykset 
valmistautuvat euroon siirtymiseen nopeasti, sen käyttöönotto antaa niille 
mahdollisuuden kansainväliseen kilpailuun optimaalisin edellytyksin. Yhteisön 
tasolla on vielä poistettava olemassa olevat kaupan esteet ja edistyttävä verotuksen 
yhdenmukaistamisessa, jotta EMUsta voitaisiin hyötyä mahdollisimman paljon. 
28. Kuluttajille ja yrityksille, jotka ostavat, myyvät, työskentelevät tai investoivat 
jossakin toisessa jäsenvaltiossa, euro merkitsee kaupan avoimuuden lisääntymistä 
ja kilpailun kehittymistä. Kuluttajat saavat tuotteita ja palveluita edullisemmin ja 
yritysten kilpailukyky kasvaa. Yhdessä perustamissopimuksen vapaan 
liikkuvuuden periaatteen kanssa yhteinen raha edistää näin tavaroiden ja palvelujen 
markkinoiden yhtenäistymistä, parantaa sijoitusten laatua ja edistää yhdentymistä 
yhtenäismarkkinoilla. Euron myötä syntyy myös "eurooppalainen kuluttaja", jonka 
ostovoiman takaa yhteisen rahan vakaus. Mutta jotta voitaisiin hyötyä kilpailun 
lisääntymisestä unionin rajojen sisällä, on lisättävä lainsäädäntöä, joka turvaa 
paremman tiedonsaannin kuluttajille. 
29. Laajojen euromääräisten pääomamarkkinoiden luominen vuonna 1999 muuttaa 
perusteellisesti rahoitusmarkkinoita, mikä hyödyttää yrityksiä ja kotitalouksia 
vilkkaamman kilpailun ja palvelujen laadun parantumisen ansiosta. Tämä suuntaus 
on ollut havaittavissa jo nyt rahoituslaitosten valmistautuessa euron 
käyttöönottoon. Kaikki talouden toimijat hyötyvät pitkällä aikavälillä siitä, että 
niillä on mahdollisuus lainanottoon ja -antoon samassa valuutassa suuremmilla ja 
likvidimmillä markkinoilla yhtä avoimin ehdoin ja tasapuolisin mahdollisuuksin 
• sekä vastaavin kustannuksin kuin tällä hetkellä dollarimäaräisillä markkinoilla. 
Tämä johtaa pysyvästi alhaiseen korkotasoon, josta on hyötyä kotitalouksille ja 
yrityksille. Siirryttäessä euron käyttöön on samalla nopeutettava uudistusprosessia, 
jolla tähdätään tehokkaampiin rahoitusmarkkinoihin. 
30. Eurokolikkojen ja -seteleiden liikkeeseenlasku 1. tammikuuta 2002 on EMUn 
valmistelujen päätösvaihe. Kaikkien valuutanvaihtokustannusten poistumisen 
vuoksi EMU tuo säästöjä unionin jäsenvaltioiden kansalaisille ja yksinkertaistaa 
heidän elämäänsä käytännössä. Suurta yleisöä on jo nyt valmisteltava tähän 
muutokseen, jotta voitaisiin hälventää sen mahdollisesti aiheuttamia pelkoja. 
Talous- ja valuuttakysymyksiin liittyvien seikkojen lisäksi eurokolikkojen ja -
seteleiden käyttöönotto on miljoonille eurooppalaisille konkreettinen osoitus 
yhteisestä identiteetistä. 
EMU: Euroopan unioni osana kansainvälistä yhteisöä 
31. Ottamalla euron käyttöön unionin jäsenvaltiot vahvistavat kansalaisilleen 
kansainvälisessä yhteisössä aseman, joka heille historian perusteella sekä Euroopan 
taloudellisen merkityksen vuoksi kuuluu. Tällä tavoin jäsenvaltiot osoittavat 
olevansa yhtenäisen unionin jäseniä ja vahvistavat asemaansa kansainvälisillä 
rahoitusmarkkinoilla. 
32. Yhdentyneessä kansainvälisessä talousjärjestelmässä, jossa kauppa- ja 
pääomavirrat ovat yhä liikkuvampia, EMU merkitsee laajaa vakaata ja vaurasta 
aluetta, jolla talouden toimijoita haittaavat epävarmuustekijät on minimoitu. 
33. Koska voidaan paremmin hyödyntää sitä, että jäsenvaltioiden taloudet täydentävät 
toisiaan, yhteinen raha antaa Euroopan unionille paremmat toimintamahdollisuudet 
vahvistamalla Euroopan asemaa kansainvälisellä tasolla. Tavoitteena on, että 
eurosta tulee yksi merkittävimmistä valuutoista. Eurosta tulee varmasti pian 
kansainvälisessä kaupassa ja siihen liittyvässä laskutuksessa käytetty valuutta sen 
merkittävän aseman vuoksi, joka unionin jäsenvaltioilla on kansainvälisessä 
kaupassa. Lisäksi euron uskottavuus, joka perustuu suuriin ja erittäin likvideihin 
rahoitusmarkkinoihin, houkuttelee ulkomaisia sijoittajia. Euron kehittyminen antaa 
sille myös vähitellen kansainvälisen varantovaluutan aseman. 
34. Tunnustetun vakautensa ja laajan käyttönsä vuoksi euro edistää kansainvälisten 
valuuttasuhteiden tasapainoisuutta. Se antaa unionille mahdollisuuden etsiä 
tärkeimpien kumppaneiden kanssa keinoja kansainvälisen valuuttajärjestelmän 
vakauttamiseksi. Jotta eurosta saataisiin kaikki ne edut, joita unioni voi sen 
käyttöönotolta perustellusti odottaa, ja jotta se voisi ottaa sille kuuluvan paikan 
kansainvälisillä markkinoilla, unionin on voitava toimia yhteisymmärryksessä. 
Jotta unioni voisi puolustaa etujaan tehokkaimmalla mahdollisella tavalla, sen 
jäseniltä edellytetään yhdenmukaista toimintaa. 
35. Yhteinen raha vahvistaa yhteisön yli nelikymmenvuotiaan toimintahistorian 
aikaansaannokset hetkellä, jolloin yhteisö on aloittamassa uuden vaiheen eli 
laajentumassa Keski- ja Itä-Euroopan maihin, Kyprokseen ja Baltian maihin. 
Nykyisten jäsenvaltioiden yhdentymisellä luotu vauraus ja euron merkitys 
kannustavat myös mahdollisia uusia jäsenvaltioita täyttämään nopeasti ne 
edellytykset, joita vaaditaan Euroopan unionin täysimääräisiltä jäseniltä. Euroopan 
yhdentymiskehityksen laajentuminen on taloudellisen vakauden ja rauhan takeena 
tulevaisuudessa. 
-=oOo=-
36. Oheisessa kertomuksessa selvitetään, miten jäsenvaltiot ovat edistyneet talous- ja 
rahaliiton toteuttamiseen liittyvien velvoitteidensa täyttämisessä. 
Perustamissopimuksen mukaan tämän arvion perusteella todetaan, onko kestävän 
lähentymisen korkea taso saavutettu. Tämä selvitetään arvioimalla, missä määrin 
kukin jäsenvaltio on täyttänyt perustamissopimuksen 109 j artiklassa määrätyt 
lähentymisperusteet. Myös muita artiklassa määrättyjä ehtoja ja tekijöitä on 
tarkastettu. Tämän arvion ja Euroopan rahapoliittisen instituutin raportin 
perusteella komissio suosittaa neuvostolle, että seuraavat jäsenvaltiot ottavat euron 
käyttöön 1. tammikuuta 1999: Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, 
Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Suomi. 
-8 
37. Myös Kreikka ja Ruotsi ovat lähentyneet muita jäsenvaltioita. Niitä kehotetaan 
jatkamaan ponnistelujaan, jotta ne voisivat liittyä euroon osallistuvien maiden 
joukkoon, kun toteutunutta lähentymiskehitystä arvioidaan seuraavan kerran. Uusi 
arviointi suoritetaan kahden vuoden kuluttua tai jommankumman maan pyynnöstä 
tätä aiemmin. 
38. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Tanskan tilannetta arvioidaan, kun nämä maat 
perustamissopimukseen liitettyjen pöytäkirjojen määräysten mukaisesti ilmoittavat 
neuvostolle aikomuksestaan osallistua kolmanteen vaiheeseen. 
-=oOo=-
39. Tässä kertomuksessa todetaan yhteinen onnistuminen: aiempien kokemusten 
vahvistamana ja Euroopan unionista tehdyllä sopimuksella käyttöönotettujen 
välineiden avulla kaikki jäsenvaltiot ovat jo usean vuoden ajan pyrkineet 
taloudelliseen lähentymiseen, jonka tuloksena on nykyinen kasvun elpyminen. 
Euron käyttöönotto kruunaa nämä ponnistelut. Se tarjoaa jäsenvaltioiden käyttöön 
välineen, joka lujittaa talousympäristön vakautta, piristää sisämarkkinoiden 
kaupankäyntiä, lisää kilpailukykyä ja vahvistaa niiden kansainvälistä asemaa. 
40. Kyse on myös vastuullisesta taloudenpidosta. Euroopan keskuspankki valvoo 
itsenäisesti hintojen vakautta. Komissio ja neuvosto huolehtivat omalta osaltaan 
määrätietoisesti siitä, että talouspolitiikkaa koordinoidaan entistä paremmin. 
Jäsenvaltioiden tehtävänä puolestaan on jatkaa sinnikkäästi lähentymiskehitystään, 
vahvistaa talouden toimijoiden vastuullisuutta ja toteuttaa rakenteellisia 
uudistuksia, jotta terve ja kestävä kasvu saadaan palautumaan Euroopan unioniin. 
Tällaisen yhteisvastuullisuuden ansiosta kaikkien unionin jäsenvaltioiden 
kansalaisten yhteisestä rahasta eurosta muodostuu vaurautta ja työllisyyttä edistävä 
tekijä. 
-9 

EUROOPAN KOMISSIO 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 2 kohdan mukainen komission suositus 
neuvoston suositukseksi 
PERUSTELUT 
Perustamissopimuksen 109 j artiklassa määrätään menettely ja aikataulu, joiden 
mukaisesti EMUn kolmanteen vaiheeseen osallistumisesta päätetään. Neuvosto, joka 
kokoontui Dublinissa 13. joulukuuta 1996 valtion- tai hallitusten päämiesten 
kokoonpanossa, päätti, että jäsenvaltioiden enemmistö ei täyttänyt yhtenäisvaluuttaan 
siirtymisen edellytyksiä, että yhteisö ei siirry EMUn kolmanteen vaiheeseen vuonna 
1997, ja että perustamissopimuksen 109 j artiklan 4 kohtaa sovellettaisiin 
mahdollisimman aikaisin vuonna 1998. Perustamissopimuksen 109 j artiklan 4 kohdan 
mukaan saman artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätty menettely on 2 kohdan toista 
luetelmakohtaa lukuun ottamatta toistettava. Komission ja ERIn on sen vuoksi annettava 
neuvostolle kertomus jäsenvaltioiden edistymisestä näiden talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseen liittyvien, velvollisuuksien täyttämisessä; tämän jälkeen ja näiden 
kertomusten perusteella komissio antaa neuvostolle suosituksen siitä, mitkä jäsenvaltiot 
täyttävät yhtenäisvaluutan käyttöönottoon vaadittavat edellytykset. 
Komissio on antanut lähentymiskertomuksen kokouksessaan 25. maaliskuuta 1998. ERI 
on antanut oman kertomuksensa 24. maaliskuuta. Komission ja ERIn kertomuksissa 
tutkitaan, onko kunkin jäsenvaltion lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin 
perussääntö mukaan luettuna, yhteensopiva perustamissopimuksen "107 ja 108 artiklan 
sekä EKPJ:n perussäännön kanssa. Kertomuksissa tarkastellaan myös sitä, ovatko 
jäsenvaltiot saavuttaneet kestävän lähentymisen korkean tason lähentymisperusteiden 
mukaisesti. Komission ja ERIn kertomuksissa otetaan huomioon myös ecun kehitys, 
markkinoiden yhdentymisen tulokset, vaihtotaseet ja niiden kehitys sekä 
yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien kehityksen tarkastelu. 
Komissio esittää kertomuksessaan perustelut sille, että Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, 
Italia, Itävalta, Portugali, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat oikaisseet liialliset 
alijäämänsä. Tämän johdosta komissio antaa 25. maaliskuuta 1998 kunkin luetellun 
jäsenvaltion osalta suosituksen, että neuvosto kumoaisi perustamissopimuksen 104 c 
artiklan 12 kohdan mukaisesti aiemmat päätöksensä näiden jäsenvaltioiden liiallisista 
alijäämistä, ja lähettää nämä suositukset neuvostolle. Jos neuvosto toimii komission 
suositusten mukaisesti, näiden jäsenvaltioiden katsotaan täyttävän julkisen talouden tilaa 
koskevan lähentymisperusteen perustamissopimuksessa tarkoitetulla tavalla. 
Tutkittuaan lähentymiskertomuksessaan, miten kukin jäsenvaltio on täyttänyt 
lähentymiskriteerit, komissio katsoo, että Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, 
Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Suomi ovat saavuttaneet kestävän 
lähentymisen korkean tason. Koska Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta käyttävät 
oikeuttaan jättäytyä EMUn kolmannen vaiheen ulkopuolelle, ei ole tarpeen arvioida, 
täyttävätkö ne muut yhtenäisvaluutan käyttöönoton edellytykset. 
Tämän kertomuksen ja ERIn kertomuksen perusteella komissio suosittaa neuvostolle, että 
Belgian, Saksan, Espanjan, Ranskan, Irlannin, Italian, Luxemburgin, Alankomaiden, 
Itävallan, Portugalin ja Suomen todettaisiin täyttävän yhtenäisvaluutan käyttöönoton 
edellytykset. 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN 109 j ARTIKLAN 2 KOHDAN MUKAISESTI 
ANNETTU.KOMISSION SUOSITUS NEUVOSTON SUOSITUKSEKSI 
Euroopan unionin neuvosto, joka 
ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 109 j artiklan 2 kohdan, 
ottaa huomioon komission suosituksen, 
ottaa huomioon komission kertomuksen *, 
ottaa huomioon Euroopan rahapoliittisen instituutin kertomuksen2, 
ottaa huomioon Euroopan parlamentiniausunnon 
sekä katsoo, että 
1. talous- ja rahaliiton (EMU) kolmanteen vaiheeseen siirtymistä koskevien päätösten menettelystä ja 
aikataulusta on määrätty 109 j artiklassa; 13 päivänä joulukuuta 1996 Dublinissa valtion- tai 
hallitusten päämiesten kokoonpanossa kokoontunut neuvosto päätti, että jäsenvaltioiden enemmistö ei 
täyttänyt yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavia edellytyksiä, että yhteisö ei siirtyisi EMUn 
kolmanteen vaiheeseen vuonna 1997, ja että perustamissopimuksen 109 j artiklan 4 kohdassa 
määrättyä menettelyä tulisi soveltaa mahdollisimman aikaisin vuonna 1998, 
2. 109 j artiklan 4 kohdan mukaisesti saman artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu menettely, 2 kohdan 
toista luetelmakohtaa lukuun ottamatta, on toistettava, 
3. 109 j artiklan 1 kohdassa määrätään, että komission ja Euroopan rahapoliittisen instituutin laatimissa 
kertomuksissa tarkastellaan, onko kunkin jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen 
keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, sopusoinnussa perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan 
sekä Euroopan keskuspankkijärjestelmän (EKPJ) perussäännön kanssa, ja myös sitä, onko kestävän 
lähentymisen korkea taso saavutettu, arvioimalla missä määrin kukin jäsenvaltio on täyttänyt 
seuraavat arviointiperusteet: 
- hintatason korkeatasoisen vakauden toteutuminen; tämä on ilmeistä, jos inflaatio on lähellä 
korkeintaan kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion inflaatiota, 
- julkisyhteisöjen rahoitusaseman kestävyys; tämä on ilmeistä, jos julkisyhteisöillä ei ole 104 c 
artiklan 6 kohdassa tarkoitettua liiallista alijäämää, 
1 KOM (....) 
2 
Sivu 1 / 9 
- Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjen tavanomaisten 
vaihteluvälien noudattaminen ainakin kahden vuoden ajan siten, ettei valuutan ulkoista arvoa ole 
alennettu suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan, 
- jäsenvaltion saavuttaman lähentymisen ja jäsenvaltion Euroopan valuuttajärjestelmän 
valuuttakurssijärjestelmään osallistumisen pysyvyys, sellaisena kuin se ilmenee pitkäaikaisten 
korkojen tasossa. 
Näitä neljää arviointiperustetta ja ajanjaksoja, joiden ajan niitä on noudatettava, täsmennetään 
pöytäkirjassa N:o 6; komission ja ERIn kertomuksissa on otettava huomioon myös ecun kehitys, 
markkinoiden yhdentymisen tulokset, vaihtotaseen tila ja kehitys ja yksikkötyökustannusten ja 
muiden hintaindeksien kehitys, 
4. 109 j artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan neuvoston on arvioitava näiden 
kertomusten perusteella kunkin jäsenvaltion osalta, täyttääkö se yhteisen rahan käyttöönottamiseksi 
vaaditut edellytykset, ja annettava päätelmänsä suosituksina valtion- tai hallitusten päämiesten 
kokoonpanossa kokoontuvalle neuvostolle, joka Euroopan parlamenttia kuultuaan 109 j artiklan 4 
kohdan mukaisesti vahvistaa, mitkä jäsenvaltiot täyttävät yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaaditut 
edellytykset; yhtenä vaadittavana edellytyksenä on Tanskan osalta pöytäkirjan N:o 12 mukaisesti ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan osalta pöytäkirjan N:o 11 mukaisesti neuvostolle annettava ilmoitus, 
että maa aikoo osallistua EMUn kolmanteen vaiheeseen, 
5. jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, 
on tarpeen mukaan muutettava, jotta se olisi sopusoinnussa perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan 
ja EKPJ:n perussäännön kanssa; muutoksilla on varmistettava yhteensopivuus perustamissopimuksen 
kanssa viimeistään EKPJ:n perustamispäivänä; komission ja ERIn kertomuksissa on 
yksityiskohtainen arvio kunkin jäsenvaltion lainsäädännön yhteensopivuudesta perustamissopimuksen 
107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n perussäännön kanssa, 
6. pöytäkirjan N:o 6 1 artiklan mukaan 109 j artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa 
tarkoitettu hintatason vakauden arviointiperuste tarkoittaa, että jäsenvaltio on saavuttanut kestävän 
hintatason vakauden ja tarkasteluajankohtaa edeltävän vuoden aikana todetun keskimääräisen 
inflaation, joka ylittää enintään 1,5 prosenttiyksiköllä enintään kolmen hintatason vakaudessa 
parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion inflaation; hintavakautta koskevan arviointiperusteen osalta 
inflaatiota mitataan yhdenmukaistetuilla kuluttajahintaindekseillä (YKHI), jotka on määritelty 
neuvoston asetuksessa (EY) N:o 2494/95; hintavakauskriteerin arvioimiseksi jäsenvaltion inflaatiota 
on mitattu kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisen keskiarvon prosentuaalisena muutoksena 
verrattuna edellisen jakson kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettiseen keskiarvoon; tammikuussa 
1998 päättyneen yhden vuoden ajanjakson aikana kolme hintavakaudessa parhaiten suoriutunutta 
jäsenvaltiota olivat Ranska, jonka inflaatio oli 1,2 %, Irlanti, jonka inflaatio oli 1,2 % ja Itävalta, 
jonka inflaatio oli 1,1 %; komission ja ERIn kertomuksissa käytettiin viitearvoa, joka on saatu 
laskemalla kolmen hintavakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion inflaatiovauhtien 
yksinkertainen aritmeettinen keskiarvo, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä; tammikuussa 1998 
päättyneen vuoden mittaisen ajanjakson ajalta viitearvo on 2,7 %, 
7. pöytäkirjan N:o 6 2 artiklan mukaan 109 j artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu 
julkisen talouden rahoitusasemaa koskeva arviointiperuste merkitsee, ettei jäsenvaltiota 
tarkasteluajankohtana koske perustamissopimuksen 104 c artiklan 6 kohdassa tarkoitettu neuvoston 
päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta kyseisessä jäsenvaltiossa, 
8. pöytäkirjan N:o 6 3 artiklan mukaan 109 j artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa 
tarkoitettu Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään osallistumista koskeva 
arviointiperuste merkitsee, että jäsenvaltio on noudattanut Euroopan valuuttajärjestelmän 
valuuttakurssijärjestelmässä (ERM) määrättyjä tavanomaisia vaihteluvälejä ilman, että sillä on ollut 
merkittäviä paineita, ainakin kahtena viimeisenä tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena; erityisesti 
jäsenvaltio ei ole omasta aloitteestaan alentanut valuutan kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
toisen jäsenvaltion valuuttaan samana aikana; arvioidessaan tämän lähentymisperusteen täyttämistä 
kertomuksissaan komissio ja ERI ovat tarkastelleet helmikuussa 1998 päättynyttä kahden vuoden 
jaksoa ja ottaneet huomioon, että jäsenvaltioiden ministereiden ja keskuspankkien pääjohtajien 
elokuussa 1993 tekemä päätös laajentaa ERMin vaihteluvälejä väliaikaisesti ± 2,25 prosentista ± 15 
Sivu 2/9 
prosenttiin kahdenvälisten keskuskurssien ympärillä on muuttanut sitä kehikkoa, jolla arvioidaan 
jäsenvaltioiden valuuttakurssivakautta, 
9. pöytäkirjan N:o 6 4 artiklan mukaan 109 j artiklan 1 kohdan neljännessä luetelmakohdassa tarkoitettu 
korkojen lähentymisperuste tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena merkitsee, että jäsenvaltion 
pitkäaikaisten nimelliskorkojen keskimääräinen taso on enintään kaksi prosenttiyksikköä korkeampi 
kuin enintään kolmen hintavakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaava taso; korkojen 
lähentymisen tarkastelussa käytettiin vertailukelpoisia valtion 10 vuoden viitelainan korkoja; 
korkojen lähentymisperusteen täyttämisen arvioinnissa komission ja ERIn kertomuksissa laskettiin 
viitearvo lisäämällä kaksi prosenttiyksikköä kolmen hintavakauden parhaiten saavuttaneen 
jäsenvaltion pitkäaikaisten nimelliskorkojen yksinkertaiseen aritmeettiseen keskiarvoon; tammikuussa 
1998 päättyneen yhden vuoden ajanjakson viitearvo oli 7,8 %, 
10. pöytäkirjan N:o 6 5 artiklan mukaan komissio toimittaa lähentymisperusteen täyttämisen nykyisessä 
arvioinnissa käytettävät tiedot; komissio toimitti tiedot tämän suosituksen laatimista varten; komissio 
toimitti julkista taloutta koskevat tiedot jäsenvaltioiden ilmoitettua ne 1 päivään maaliskuuta 1998 
mennessä asetuksen (EY) N:o 3605/93 mukaisesti, 
11. EMUn toisen vaiheen aikana ei ole ollut olemassa neuvoston päätöstä Irlannin ja Luxemburgin 
liiallisesta alijäämästä; 104 c artiklan 12 kohdan nojalla neuvosto kumosi 27 päivänä kesäkuuta 1996 
tekemänsä päätöksen mukaan aikaisemman päätöksensä Tanskan liiallisesta alijäämästä; 104 c 
artiklan 12 kohdan nojalla neuvosto kumosi 30 päivänä kesäkuuta 1997 tekemänsä päätöksen mukaan 
aikaisemmat päätöksensä Alankomaiden ja Suomen liiallisesta alijäämästä; 104 c artiklan 12 kohdan 
nojalla neuvosto kumosi 1 päivänä toukokuuta 1998 tekemiensä päätösten mukaan aikaisemmat 
• päätöksensä Belgian, Saksan,. Espanjan, Ranskan, Italian, Itävallan, Portugalin, Ruotsin ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan liiallisesta alijäämästä, 
12. näiden suositusten perusteella neuvosto, joka kokoontuu valtion- tai hallitusten päämiesten 
kokoonpanossa, vahvistaa, mitkä jäsenvaltiot täyttävät yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat 
edellytykset, 
ON ANTANUT SEURAAVAT SUOSITUKSET: * 
1 artikla 
Arviointi 
1. Belgian kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ.n 
perussäännön kanssa, 
Belgian keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,4 
%, joka on viitearvon alapuolella, 
Belgiaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Belgia on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Belgian frangiin (BEF) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Belgia ole 
omasta aloitteestaan alentanut Belgian frangin kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Belgian pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,7 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Belgia on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Belgia täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Belgia täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
Sivu 3 / 9 
2. Tanska on pöytäkirjan N:o 12 1 kohdan ja valtion- tai hallitusten päämiesten 
Edinburghissa joulukuussa 1992 tekemän päätöksen mukaisesti3 ilmoittanut neuvostolle, 
että se ei osallistu talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen; sen vuoksi ei ole tarpeen 
arvioida, täyttääkö Tanska muut yhteisen rahan käyttöönottamiseksi tarvittavat 
edellytykset; pöytäkirjan N:o 12 2 kohdan mukaisesti Tanskaa koskee poikkeus 
kolmannen vaiheen alettua. 
3. Saksan kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Saksan keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,4 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Saksaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Saksa on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Saksan markkaan (DEM) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Saksa ole 
omasta aloitteestaan alentanut Saksan markan kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Saksan pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,6 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Saksa on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Saksa täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Saksa täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
4. Kreikan kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Kreikan keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 5,2 %, 
joka on viitearvon yläpuolella, * 
neuvosto on päättänyt 26 päivänä syyskuuta 1994, että Kreikassa on julkisen talouden 
liiallinen alijäämä eikä tätä päätöstä ole kumottu, 
Kreikka ei ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä helmikuussa 1998 päättyneen 
kahden vuoden jakson aikana; tänä aikana Kreikan drakma (GRD) on ollut suhteellisen 
vakaa suhteessa valuuttakurssijärjestelmän valuuttoihin, mutta siihen on ajoittain 
kohdistunut paineita, joita on pyritty vaimentamaan väliaikaisilla kotimaisten korkojen 
nostoilla ja valuuttamarkkinainterventioilla; GRD liittyi valuuttakurssijärjestelmään 
maaliskuussa 1998, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Kreikan pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 9,8 %, joka on viitearvon yläpuolella. 
Kreikka on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Kreikka ei täytä 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainittuja lähentymisperusteita. Näin ollen Kreikka ei täytä yhteisen rahan 
käyttöönottamiseksi vaadittavia edellytyksiä. 
3 EYVL C 348, 31.12.92, s. 1. 
Sivu 4 / 9 
5. Espanjan kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa («), 
Espanjan keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,8 
%, joka on viitearvon alapuolella, 
Espanjaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Espanja on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Espanjan pesetaan (ESP) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Espanjan 
pesetan kahdenvälistä keskuskurssia ole alennettu suhteessa minkään muun jäsenvaltion 
valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Espanjan pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 6,3 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Espanja on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Espanja täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Espanja täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
6. Ranskan kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssas, 
Ranskan keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,2 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Ranskaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Ranska on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Ranskan frangiin (FRF) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Ranska ole 
omasta aloitteestaan alentanut Ranskan frangin kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, # 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Ranskan pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,5 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Ranska on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Ranska täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Ranska täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
7. Irlannin kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ.n 
perussäännön kanssa, 
Irlannin keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,2 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Irlantia ei ole talous- ja rahaliiton toisen vaiheen aikana koskenut neuvoston päätös 
julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
4 Jos vireillä olevat hallituksen esitykset on hyväksytty siihen päivään mennessä, jona Euroopan 
keskuspankki perustetaan. 
5 Jos vireillä olevat hallituksen esitykset on hyväksytty siihen päivään mennessä, jona Euroopan 
keskuspankki perustetaan. 
Sivu 5 / 9 
Irlanti on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Irlannin puntaan (IEP) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Irlannin 
punnan kahdenvälistä keskuskurssia ole alennettu suhteessa minkään muun jäsenvaltion 
valuuttaan, 16 päivänä maaliskuuta 1998 Irlannin punnan kahdenvälisiä keskuskursseja 
korotettiin Irlannin viranomaisten pyynnöstä kolme prosenttia suhteessa kaikkiin muihin 
Euroopan valuuttakurssijärjestelmän valuuttoihin, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Irlannin pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 6,2 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Irlanti on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Irlanti täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Irlanti täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
8. Italian kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Italian keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,8 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Italiaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Italia liittyi uudelleen valuuttakurssijärjestelmään marraskuussa 1996; maaliskuun 1996 ja 
marraskuun 1996 välisenä aikana Italian liira (ITL) vahvistui valuuttakurssijärjestelmän 
valuuttojen suhteen; sen jälkeen, kun Italian liira liitettiin uudelleen 
valuuttakurssijärjestelmään, siihen ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Italia ole 
omasta aloitteestaan alentanut Italian liiran kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Italian pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 6,7 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Italia on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Italia täyttää 109 j artiklan 1 kohdan ensimmäisessä, toisessa ja 
neljännessä luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet; 109 j artiklan 1 kohdan 
kolmannen luetelmakohdan lähentymisperusteen osalta todetaan, että vaikka Italian 
valuutta liittyi valuuttakurssijärjestelmään vasta marraskuussa 1996, se on ollut riittävän 
vakaa kahden viime vuoden aikana. Näistä syistä Italia on saavuttanut kestävän 
lähentymisen korkean tason. Näin ollen Italia täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi 
vaadittavat edellytykset. 
9. Luxemburgin kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa (6), 
Luxemburgin keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 
1,4 %, joka on viitearvon alapuolella, 
Luxemburgia ei ole talous- ja rahaliiton toisen vaiheen aikana koskenut neuvoston päätös 
julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Luxemburg on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Luxemburgin frangiin (LUF) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä 
Luxemburg ei ole omasta aloitteestaan alentanut Luxemburgin frangin kahdenvälistä 
keskuskurssia suhteessa minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Luxemburgin pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,6 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Jos vireillä olevat hallituksen esitykset on hyväksytty siihen päivään mennessä, jona Euroopan 
keskuspankki perustetaan. 
Sivu 6/9 
Luxemburg on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Luxemburg täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä 
luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän 
lähentymisen korkean tason. Näin ollen Luxemburg täyttää yhteisen rahan 
käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
10. Alankomaiden kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö 
mukaan luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Alankomaiden keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 
1,8 %, joka on viitearvon alapuolella, 
Alankomaita ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Alankomaat on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Alankomaiden guldeniin (NLG) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä 
Alankomaat ole omasta aloitteestaan alentanut Alankomaiden guldenin kahdenvälistä 
keskuskurssia suhteessa minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Alankomaiden pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,5 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Alankomaat on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Alankomaat täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä 
luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän 
lähentymisen korkean tason. Näin ollen Alankomaat täyttää yhteisen rahan 
käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
11. Itävallan kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa ?, 
Itävallan keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,1 %, 
joka on viitearvon alapuolella, . 
Itävaltaa ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Itävalta on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Itävallan killinkiin (ATS) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Itävalta ole 
omasta aloitteestaan alentanut Itävallan Sillingin kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa 
minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Itävallan pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,6 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Itävalta on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Itävalta täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä luetelmakohdassa 
mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
Näin ollen Itävalta täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
7 Jos vireillä olevat hallituksen esitykset on hyväksytty siihen päivään mennessä, jona Euroopan 
keskuspankki perustetaan. 
Sivu 7 / 9 
12. Portugalin kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Portugalin keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,8 
%, joka on viitearvon alapuolella, 
Portugalia ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Portugali on ollut mukana valuuttakurssijärjestelmässä kahden viime vuoden ajan; tänä 
aikana Portugalin escudoon (PTE) ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Portugali 
ole omasta aloitteestaan alentanut Portugalin escudon kahdenvälistä keskuskurssia 
suhteessa minkään muun jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Portugalin pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 6,2 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Portugali on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Portugali täyttää kaikki 109 j artiklan 1 kohdan neljässä 
luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet ja on siten saavuttanut kestävän 
lähentymisen korkean tason. Näin ollen Portugali täyttää yhteisen rahan 
käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset. 
13. Suomen kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJrn 
perussäännön kanssa, 
Suomen keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,3 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Suomea ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Suomi liittyi valuuttakurssijärjestelmään lokakuussa 1996; maaliskuun 1996 ja lokakuun 
1996 välisenä aikana Suomen markka (FIM) vahvistui valuuttakurssijärjestelmän 
valuuttojen suhteen; sen jälkeen kun Suomen markka liitettiin valuuttakurssijärjestelmään, 
siihen ei ole kohdistunut merkittäviä paineita, eikä Suomi ole omasta aloitteestaan 
alentanut Suomen markan kahdenvälistä keskuskurssia suhteessa minkään muun 
jäsenvaltion valuuttaan, 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Suomen pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 5,9 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Suomi on täyttänyt lainsäädäntöä koskevat velvoitteensa talous- ja rahaliiton 
toteuttamiseksi. Suomi täyttää 109 j artiklan 1 kohdan ensimmäisessä, toisessa ja 
neljännessä luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet; 109 j artiklan 1 kohdan 
kolmannen luetelmakohdan lähentymisperusteen osalta todetaan, että vaikka Suomen 
valuutta liittyi valuuttakurssijärjestelmään vasta lokakuussa 1996, se on ollut riittävän 
vakaa kahden viime vuoden aikana. Näistä syistä Suomi on saavuttanut kestävän 
lähentymisen korkean tason. Näin ollen Suomi täyttää yhteisen rahan käyttöönottamiseksi 
vaadittavat edellytykset. 
14. Ruotsin kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, ei ole yhteensopiva perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa, 
Ruotsin keskimääräinen inflaatio oli tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana 1,9 %, 
joka on viitearvon alapuolella, 
Ruotsia ei koske neuvoston päätös julkisen talouden liiallisesta alijäämästä, 
Ruotsi ei ole koskaan ollut valuuttakurssijärjestelmässä; tarkasteluajanjakson aikana 
Ruotsin kruunun (SEK) arvo vaihteli suhteessa valuuttakurssijärjestelmän valuuttoihin, 
mikä johtui muun muassa valuuttakurssitavoitteen puuttumisesta. 
Sivu 8/9 
tammikuussa 1998 päättyneen vuoden aikana Ruotsin pitkäaikaiset korot olivat 
keskimäärin 6,5 %, joka on viitearvon alapuolella. 
Ruotsi ei ole riittävästi mukauttanut lainsäädäntöään talous- ja rahaliiton toteuttamiseksi. 
Ruotsi täyttää 109 j artiklan 1 kohdan ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä 
luetelmakohdassa mainitut lähentymisperusteet, mutta se ei täytä 109 j artiklan 1 kohdan 
kolmannessa luetelmakohdassa mainittua lähentymisperustetta. Näin ollen Ruotsi ei täytä 
yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavia edellytyksiä. 
15. Yhdistynyt kuningaskunta on ilmoittanut neuvostolle pöytäkirjan N:o 11 1 kohdan 
mukaisesti, että se ei aio siirtyä talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen 1. päivänä 
tammikuuta 1999; sen vuoksi ei ole tarpeen arvioida, täyttääkö Yhdistynyt kuningaskunta 
muut yhteisen rahan käyttöönottamiseksi vaadittavat edellytykset; Yhdistyneen 
kuningaskunnan antaman ilmoituksen nojalla pöytäkirjan N:o 11 4-9 kohdassa määrätään 
Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kolmannessa vaiheessa sovellettavat säännöt. 
2 artikla 
Päätelmät 
Yllä esitetyn perusteella neuvosto katsoo, että Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, 
Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali ja Suomi täyttävät yhteisen rahan käyttöönottamiseksi 
vaadittavat edellytykset. Neuvosto suosittelee, että valtion- tai hallitusten päämiesten kokoonpanossa 
kokoontuva neuvosto vahvistaa mainittujen jäsenvaltioiden täyttävän vaadittavat edellytykset yhteisen 
rahan käyttöönottamiseksi 1 päivänä tammikuuta 1999. 
Sivu 9/9 

EUROOPAN KOMISSIO 
Bryssel 25. maaliskuuta 1998 
LÄHENTYMISKEHITYKSEN 
ARVIOINTI 1998 
(laadittu perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan mukaisesti) 

SISÄLLYSLUETTELO 
TAULUKOT 6 
KUVIOT 7 
KERTOMUKSESSA KÄYTETYT LYHENTEET 8 
1. JOHDANTO JA PÄÄTELMÄT 9 
1.1. Kertomuksen tehtävä 9 
1.2. Lainsäädännön yhteensopivuus ja lähentyminen 10 
1.3. Jäsenvaltioita koskevat arviot 18 
1.3.1. Belgia 18 
1.3.2. Saksa 19 
1.3.3. Kreikka 20 
1.3.4. Espanja 21 
1.3.5. Ranska 22 
1.3.6. Irlanti 23 
1.3.7. Italia 24 
1.3.8. Luxemburg 25 
1.3.9. Alankomaat 26 
1.3.10. Itävalta 27 
1.3.11. Portugali 28 
1.3.12. Suomi 29 
1.3.13. Ruotsi v 30 
2. KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN JA EUROOPAN 
KESKUSPANKKIJÄRJESTELMÄN PERUSSÄÄNNÖN KANSSA 32 
2.1. Johdanto 32 
2.2. Kansalliseen lainsäädäntöön tehtävien muutosten laajuus 32 
2.2.1. Yleistä 32 
2.2.2. Tavoitteet 33 
2.2.3. Riippumattomuus * 33 
2.2.4. KKP.ien integrointiEKPJ.äänja muu lainsäädäntö 34 
2.2.5. 108 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle jäävä lainsäädäntö 35 
2.3. Muutosten aikataulu 35 
2.4. Tilanne jäsenvaltioissa 36 
2.4.1. Belgia 37 
2.4.1.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 37 
2.4.1.2. Arvio yhteensopivuudesta 38 
2.4.2. Tanska 38 
2.4.3. Saksa 39 
2.4.3.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 39 
2.4.3.2. Arvio yhteensopivuudesta 40 
2.4.4. Kreikka 41 
2.4.4.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 41 
2.4.4.2. Arvio yhteensopivuudesta... 42 
2.4.5. Espanja 43 
2.4.5.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 43 
2.4.5.2. Arvio yhteensopivuudesta 44 
2.4.6. Ranska 44 
2.4.6.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 44 
2.4.6.2. Arvio yhteensopivuudesta 46 
2.4.7. Irlanti 47 
2.4.7.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 47 
2.4.7.2. Arvio yhteensopivuudesta 48 
2.4.8. Italia 48 
2.4.8.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 48 
2.4.8.2. Arvio yhteensopivuudesta 49 
2.4.9. Luxemburg 50 
- 2.4.9.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 50 
2.4.9.2. Arvio yhteensopivuudesta 51 
2.4.10. Alankomaat 51 
2.4.10.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 51 
2.4.10.2. Arvio yhteensopivuudesta 52 
2.4.11. Itävalta 53 
2.4.11.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 53 
2.4.11.2. Arvio yhteensopivuudesta 54 
2.4.12. Portugali 55 
2.4.12.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 55 
2.4.12.2. Arvio yhteensopivuudesta 56 
2.4.13. Suomi 56 
2.4.13.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 56 
2.4.13.2. Arvio yhteensopivuudesta 57 
2.4.14. Ruotsi 57 
2.4.14.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut 
lainsäädännölliset toimenpiteet 57 
2.4.14.2. Arvio yhteensopivuudesta 59 
2.4.15. Yhdistynyt kuningaskunta 59 
3. HINTAVAKAUS 61 
3.1. Perustamissopimuksen hintavakautta koskevat määräykset 61 
3.2. Yhdenmukaistetulla kuluttajahintaindeksillä arvioitu hintavakaus 62 
3.2.1. Viimeaikainen kehitys 62 
3.2.2. Inflaatiokehitys suhteessa viitearvoon 64 
3.3. Inflaatiokehitys EMUn toisen vaiheen aikana 68 
3.4. Taustatekijät ja inflaatiokehityksen kestävyys 70 
3.4.1. Hintavakaus rahapolitiikan ensisijaisena tavoitteena 71 
3.4.2. Asianmukaisen palkkakehityksen tukema inflaation hidastuminen 71 
3.4.3. Asianmukainen kotimainen reaktio tuontihintojen muutoksiin 77 
3.5. EMU vahvistaa hintakehityksen kestävyyttä 78 
LIITE: YHDENMUKAISTETTU KULUTTAJAHINTAINDEKSI (YKHI) 80 
4. JULKISEN TALOUDEN TILA 85 
4.1. Liiallisen alijäämän menettely 85 
KEHIKKO: LIIALLISEN ALIJÄÄMÄN MENETTELY 86 
4.2. Katsaus jäsenvaltioiden julkisen talouden tilaan 89 
4.2.1. Julkisyhteisöjen alijäämä 91 
4 
4.2.2. Julkisyhteisöjen velka 95 
4.2.3. Julkiset investointimenot. 99 
4.3. Julkisyhteisöjen rahoitusaseman kestävyys 100 
4.3.1. Suhdannevaihtelujen vaikutus 101 
4.3.2. Kertaluonteiset tekijät. 103 
4.3.3. Julkisen talouden vakauttamisen laajuus ja rakenne 105 
4.3.4. Keskipitkän aikavälin näkymät 108 
4.3.5. Kestävä velkakehitys 109 
AA. Jäsenvaltiot, joiden nyt harkitaan olevan valmiita liiallista alijäämää 
koskevien päätösten kumoamiseksi 112 
4.4.1. Belgia 114 
4.4.2. Saksa 117 
4.4.3. Espanja 121 
4.4.4. Ranska 124 
4.4.5. Italia 127 
4.4.6. Itävalta 131 
4.4.7. Portugali 134 
4.4.8. Ruotsi 138 
4.4.9. Yhdistynyt kuningaskunta 141 
LHTE : JULKISEN TALOUDEN TILAN VALVONTA JA TIETOJEN 
VERTAILTAVUUS 144 
5. VALUUTTAKURSSIT.... 151 
5.1. Perustamissopimuksen määräykset ja kriteerin tulkinta 151 
KEHIKKO: ERMIN VALUUTTAKURSSIVAKAUDEN ARVIOINTI 154 
MEDIAANIVALUUTAN AVULLA 154 
5.2. Jäsenvaltioiden valuuttojen valuuttakurssikehitys 155 
5.2.1. EMSinyleinen tila 755 
5.2.2. ERM-valuuttojen kehitys 157 
5.2.3. ERMin ulkopuoliset valuutat 162 
5.3. Valuuttakurssivakauden arviointi suhteensa perustamissopimuksen kriteeriin 165 
LHTE: ERILAISIA LÄHESTYMISTAPOJA, JOILLA ARVIOIDAAN 
VALUUTTAKURSSIEN VAKAUTTA ERMISSÄ 166 
6. PITKÄT KOROT 151 
6.1. Perustamissopimuksen määräykset 175 
6.2. Jäsenvaltioiden korkokehitys 176 
6.3. Pitkien korkojen lähentymisen arviointi suhteessa perustamissopimuksen 
kriteeriin 180 
KEHIKKO: KORKOJEN LÄHENTYMISKRITEERIÄ KOSKEVIA 
TIETOJA 181 
7. MUTTA TEKIJÖITÄ 184 
7.1. Ecun kehitys 184 
7.2. Markkinoiden yhdentyminen 188 
7.2.1. Markkinoiden yhdentyminen yhteisössä 188 
7.2.2. Yhteisön markkinoiden yhdentymisen seuraukset 193 
7.2.3. Yhtenäismarkkinoiden toteuttaminen 194 
13. Vaihtotaseiden tilanne ja kehitys 195 
7.4. Yksikkötyökustannusten ja hintaindeksien kehityksen tarkastelu 199 
7.4.1. Yksikkötyökustannukset 199 
7.4.2. Tuontihinnat. 200 
7.4.3. Tuottajahinnat. 200 
7.4.4. Välilliset verot. 201 
TAULUKOT 
1.1 Jäsenvaltioissa viime vuosina tapahtunut lähentymiskehitys 
3.1 Inflaatiovauhtien lähentyminen 
3.2 Inflaation viitearvon j a viitearvon saavuttaneiden maiden kehitys 
3.3 Yksityisen kulutuksen deflaattori 
3.4 Työvoimakustannukset 
3.5 Tuontihinnat 
3.6 YKHIn ja KHIn kattavuuden vertailu 
3.7 YKHIn ja KHIn ero vuonna 1997 
4.1 Julkisyhteisöjen ylijäämä/alijäämä 
4.2 Julkinen velka 
4.3 Julkiset investointimenot 
4.4 Suhdanteen vaikutus julkisyhteisöjen ylijäämään/alijäämään 
4.5 Julkisen talouden vakautuminen 1993-1997 
4.6 Lähentymisohjelmissa arvioitu julkisyhteisöjen ylijäämä/alijäämä 
4.7 Muut velan määrää lisäävät tekijät kuin alijäämä 
4.8 Velkakehityksen kestävyys 
4.9 . Belgia: julkisen velan dynamiikka 
4.10 Saksa: julkisen velan dynamiikka 
4.11 Espanja: julkisen velan dynamiikka 
4.12 Ranska: julkisen velan dynamiikka 
4.13 Italia: julkisen velan dynamiikka 
4.14 Itävalta: julkisen velan dynamiikka 
4.15 Portugali: julkisen velan dynamiikka 
4.16 Ruotsi: julkisen velan dynamiikka 
4.17 Yhdistynyt kuningaskunta: julkisen velan dynamiikka 
5.1 Valuuttakurssien) suhteessa mediaanivaluuttaan 
5.2 Valuuttakurssiero suhteessa vahvimpaan valuuttaan 
5.3 Valuuttakurssiero suhteessa vahvimpaan valuuttaan pl. IEP 
5.4 Valuuttakurssiero suhteessa Saksan markkaan 
5.5 Valuuttakurssiero suhteessa ecuun 
6.1 Pitkien korkojen kehitys 
7.1 Yhteisön sisäkaupan osuus koko kaupasta 
7.2 Ulkomaisten suorien sijoitusten alkuperämaa 
7.3 Vaihtotase 
7.4 Tuottajahinnat 
7.5 Välillisen verotuksen muutosten vaikutus kuluttajahintainflaatioon 
KUVIOT 
1.1 Lähentymisen avainindikaattorit 
3.1 Inflaatio (YKHI) jäsenvaltioissa ja yhteisössä 
3.2 Jäsenvaltion keskimääräinen inflaatio (YKHI) verrattuna viitearvoon 
3.3 Inflaatio ja palkkakehitys 
4.1 Julkisyhteisöjen alijäämä 
4.2 Julkisyhteisöjen velka 
4.3 Belgia: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.4 Saksa: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.5 Espanja: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.6 Ranska: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.7 Italia: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.8 Itävalta: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.9 Portugali: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.10 Ruotsi: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
4.11 Yhdistynyt kuningaskunta: julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
5.1 ERMin valuuttakurssipoikkeama (ml. j a pl. Irlannin punta) 
5.2 Poikkeama keskuskurssista suhteessa ERMin mediaanivaluuttaan 
5.3 ERMin ulkopuoliset valuutat: valuuttakurssi suhteessa DEM:aan ja (ainoastaan 
GRD:n osalta) suhteessa ecuun 
5.4 Kreikan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan nimelliset efektiiviset 
valuuttakurssit 
5.5 Poikkeama keskuskurssista suhteessa ERMin vahvimpaan valuuttaan 
5.6 Poikkeama keskuskurssista suhteessa EfcMin vahvimpaan valuuttaan (pl. IEP) 
5.7 Poikkeama DEM:n keskuskurssista 
5.8 Poikkeama ecun keskuskurssista 
6.1 Nimelliset pitkät korot 
6.2 Keskimääräiset pitkät korot viitearvoon verrattuna 
7.1 Ecun markkinakurssinja teoreettisen ecun kurssiero 
7.2 Vaihtotase ja ulkomainen nettovarallisuusasema -1996 
KERTOMUKSESSA KÄYTETYT LYHENTEET 
Jdsenvaltiot 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR, EC 
EUR 12 
US(A) Belgia 
Tanska 
Saksa 
Kreikka 
Espanja 
Ranska 
Irlanti 
Italia 
Luxemburg 
Alankomaat 
Itävalta 
Portugali 
Suomi 
Ruotsi 
Yhdistynyt kuningaskunta 
Euroopan yhteisö 
(15 jäsenvaltiota) 
Euroopan yhteisö 
(12 jäsenvaltiota, ilman 
Itävaltaa, Suomea ja Ruotsia) 
Pohjois-Amerikan Yhdysvallat 
Muita lyhenteitä 
ALV 
BKT 
EIP 
EKHI 
EKP 
EKPJ 
EMS 
EMU 
ERI 
ERM 
ESA-1979 
ETAKHI 
Eurostat 
KHI 
KKP 
KRK 
OVS 
PPI 
RLKHI 
VKHI 
YKHI arvonlisävero 
bruttokansantuote 
Euroopan investointipankki Valuutat 
BEF 
DKK 
DEM 
GRD 
ESP 
FRF 
IEP 
ITL 
LUF 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM 
SEK 
GBP 
ECU 
USD 
* 
Euroopan kuluttajahintaindeksi 
Euroopan keskuspankki 
Euroopan keskuspankkijärjestelmä 
Euroopan valuuttajärjestelmä 
talous- ja rahaliitto 
Euroopan rahapoliittinen instituutti 
EMS :n valuuttakurssij ärj estelmä Belgian frangi 
Tanskan kruunu 
Saksan markka 
Kreikan drakma 
Espanjan peseta 
Ranskan frangi 
Irlannin punta 
Italian liira 
Luxemburgin frangi 
Alankomaiden guldeni 
Itävallan sillinki 
Portugalin escudo 
Suomen markka 
Ruotsin kruunu 
Englannin punta 
Euroopan valuuttayksikkö 
Yhdysvaltain dollari 
1 Euroopan kansantalouden tilinpito, vuoden 1979 laitos 
Euroopan talousalueen kuluttajahintaindeksi 
Euroopan yhteisöjen tilastotoimisto 
(kansallinen) kuluttajahintaindeksi 
kansallinen keskuspankki 
kotitalouksien rahamääräiset kulutusmenot 
ostovoimastandardi 
tuottaj ahintaindeksi 
rahaliiton kuluttajahintaindeksi 
väliaikainen kuluttajahintaindeksi 
yhdenmukaistettu kuluttajahintaindeksi 
1. JOHDANTO JA PÄÄTELMÄT 
1.1. Kertomuksen tehtävä 
Tämä kertomus on laadittu Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 
kohdan mukaisesti, jossa komission edellytetään antavan neuvostolle kertomuksia 
jäsenvaltioiden edistymisestä talous- ja rahaliiton (EMU) toteuttamiseen liittyvien 
velvoitteidensa täyttämisessä. Euroopan rahapoliittisen instituutin (ERI) on samoin 
annettava kertomuksia neuvostolle. 
Nämä kertomukset ovat ensimmäinen vaihe 109 j artiklassa määrätystä menettelystä, joka 
johtaa siihen, että valtion- tai hallitusten päämiesten kokoonpanossa kokoontuva 
neuvosto päättää (2. toukokuuta 1998), mitkä jäsenvaltiot täyttävät yhteisen rahan 
käyttöönoton edellytykset. 
Komissio antoi jo marraskuussa 1996 perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa 
tarkoitetun kertomuksen1. Tätä jäsenvaltioiden lähentymiskehityksen tarkastelua seurasi 
109 j artiklan 3 kohdan mukainen Dublinissa joulukuussa 1996 valtion- tai hallitusten 
päämiesten kokoonpanossa kokoontuneen neuvoston virallinen päätös2, että siinä 
vaiheessa jäsenvaltioiden enemmistö ei vielä täyttänyt yhteisen rahan käyttöönoton 
edellytyksiä. Tämän seurauksena EMUn kolmannen vaiheen alkamispäivämääräksi 
asetettiin 1. tammikuuta 1999, kuten perustamissopimuksessa määrätään ja kuten 
Eurooppa-neuvosto oli useita kertoja vahvistanut. 
Kuten Edinburghin sopimukseen 1992 kirjattiin, Tanska on antanut 
perustamissopimuksen pöytäkirjan N:o 12 1 kohdan mukaisesti tiedoksi, että se ei 
osallistu EMUn kolmanteen vaiheeseen. Yhdistynyt kuningaskunta on samoin ilmoittanut 
perustamissopimuksen pöytäkirjan N:o 11 1 kohdan mukaisesti neuvostolle, että se ei aio 
osallistua kolmanteen vaiheeseen vuonna 1999. Vaikka Tanska ja Yhdistynyt 
kuningaskunta eivät osallistu yhteiseen rahaan vuonna 1999, näiden kahden maan 
lähentymiskehitys tutkitaan tässä kertomuksessa muiden jäsenvaltioiden rinnalla. 
1 KOM(96)560 lopull., "Euroopan unionin jäsenvaltioiden taloudellinen lähentymiskehitys vuonna 
1996". 
2 Neuvoston päätös, tehty 13 päivänä joulukuuta 1996 (96/736/EY), EYVL L 335,24.12.1996, s. 48. 
Tämän kertomuksen ja ERIn kertomuksen perusteella komissio antaa 
perustamissopimuksen 109 j artiklan 2 kohdan mukaisesti erillisen suosituksen 
neuvoston tehtävästä arviosta; Ecofin-neuvosto arvioi kunkin jäsenvaltion osalta, 
täyttääkö kyseinen valtio yhteisen rahan käyttöönoton edellytykset, ja esittää 
suosituksensa valtion- tai hallitusten päämiesten kokoonpanossa kokoontuvalle 
neuvostolle. 
Tämän johdantoluvun seuraavissa jaksoissa tiivistetään kertomuksen keskeiset tulokset ja 
päätelmät ensin aiheittain kertomuksen yleisosan mukaisessa järjestyksessä ja sitten 
jäsenvaltioittain. Kertomuksen loppuosa noudattaa perustamissopimuksen 109 j artiklan 
1 kohdassa määrättyä rakennetta. Toisessa luvussa tarkastellaan kunkin jäsenvaltion 
kansallisen lainsäädännön (ja sen kansallisen keskuspankin perussäännön) 
yhteensopivuutta perustamissopimuksen 107 ja 108 artiklan sekä Euroopan 
keskuspankkijärjestelmän perussäännön kanssa. Luvuissa 3-6 tarkastellaan 
jäsenvaltioiden kehitystä kunkin neljän lähentymiskriteerin valossa, jotka ovat 
hintavakaus, julkisen talouden tila, valuuttakurssit sekä pitkät korot. Seitsemännessä 
luvussa tarkastellaan useita muita tekijöitä, jotka on otettava huomioon komission ja 
ERIn kertomuksissa: ecun kehitys, markkinoiden yhdentymisen tulokset, vaihtotase sekä 
yksikkötyökustannukset ja muut hintaindeksit. 
Kertomus perustuu 16. maaliskuuta 1998 käytettävissä olleisiin tilastotietoihin ja siinä on 
otettu huomioon kansallisten lainsäädäntöjen kehitys kertomuksen antamispäivään 
saakka. 
1.2. Lainsäädännön yhteensopivuus ja lähentyminen 
Kaikissa jäsenvaltioissa on EMUn toisen vaiheen alkamisen jälkeen tapahtunut 
merkittävää edistystä kohti kestävää lähentymistä. Tämä edistys sai lisää vauhtia vuosina 
1996 ja 1997 ja vuoden 1998 alussa, kun lähentymispyrkimyksiä (erityisesti julkisessa 
taloudessa) tehostettiin monissa jäsenvaltioissa. Myös muissa kolmannen vaiheen 
valmisteluissa on edistytty sekä jäsenvaltioissa että koko yhteisön tasolla. 
10 
Kertomuksen toisessa luvussa tarkastellaan kansallisen lainsäädännön, myös kansallisten 
keskuspankkien perussääntöjen, yhteensopivuutta perustamissopimuksen 107 ja 108 
artiklan ja EKPJ:n perusssäännön kanssa. Erityisesti on varmistuttava seuraavien 
seikkojen yhteensopivuudesta: kansallisten keskuspankkien tavoitteet ja riippumattomuus 
ja ne määräykset, jotka vaikuttavat kansallisten keskuspankkien integrointiin Euroopan 
keskuspankkijärjestelmään, sekä muu rahalainsäädäntö. Jäsenvaltioiden täytyy varmistaa, 
että niiden lainsäädäntö on viimeistään Euroopan keskuspankin (EKP) perustamispäivänä 
sopusoinnussa perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Useimmat 
jäsenvaltiot ovat jo tehneet lainsäädäntöönsä tarvittavat muutokset tai niiden hallitukset 
ovat jo esittäneet lainmuutoksia. Kahdeksassa jäsenvaltiossa (Belgiassa, Saksassa, 
Kreikassa, Irlannissa, Italiassa, Alankomaissa, Portugalissa ja Suomessa) tilanteen 
voidaan katsoa olevan perustamissopimuksen määräysten mukainen, kun taas neljässä 
muussa jäsenvaltiossa yhteensopivuus varmistuu, jos hallituksen tekemät esitykset 
hyväksytään (Espanjassa, Luxemburgissa ja Itävallassa) tai nykyinen hallituksen esitys 
annetaan parlamentille ja se hyväksyy sen (Ranskassa). Ruotsissa perustuslaki sallii 
hallituksen esitysten hyväksymisen vasta vuoden 1998 lopulla, eikä nykyinen 
lakiluonnoskaan ole täysin yhteensopiva perustamissopimuksen kanssa. Koska Tanska ja 
Yhdistynyt kuningaskunta eivät aio osallistua EMUun, niillä ei ole velvollisuutta sovittaa 
lainsäädäntöään sen mukaiseksi paitsi keskuspankin riippumattomuuden suhteen Tanskan 
osalta, joka on yhteensopiva. 
Kertomuksessa tarkastellaan kestävän lähentymisen saavuttamista tutkimalla 
yksityiskohtaisesti (luvuissa 3-6) jäsenvaltioiden edistymistä perustamissopimuksen 109 
j artiklan 1 kohdan kunkin lähentymiskriteerin täyttämisessä. 
n 
Koko yhteisössä ja yksittäisissä jäsenvaltioissa saavutettu tasainen edistys hintavakauden 
tavoittelussa tai sen säilyttämisessä jatkui vuonna 1997 ja vuoden 1998 alussa. 
Hintavakauden ja inflaation lähentymistä jäsenvaltioissa (luku 3) on arvioitu käyttäen 
äskettäin käyttöön saatuja yhdenmukaistettuja kuluttajahintaindeksejä (YKHI), jotka 
antavat paljon paremman ja vertailukelpoisemman perustan arvioinnille kuin kansalliset 
kuluttajahintaindeksit. Kunkin jäsenvaltion keskimääräinen inflaatiovauhti on laskettu 
YKHIn prosentuaalisena muutoksena viimeisten 12 kuukauden aikana suhteessa 
edellisten 12 kuukauden keskimääräiseen indeksiin. Viitearvo on laskettu tätä kertomusta 
varten kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion keskimääräisten inflaatiovauhtien 
yksinkertaisena aritmeettisena keskiarvona, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. Tällä 
tavalla tuoreimmista tiedoista (tammikuu 1998) laskettuna hintavakaudeltaan parhaat 
jäsenvaltiot olivat Ranska, Irlanti ja Itävalta, ja viitearvo oli 2,7 % (taulukko 1.1 ja 
kuvio 1.1). Neljässätoista jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, 
Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) keskimääräinen inflaatiovauhti alitti tämän viitearvon. Ottaen huomioon 
rakennemuutokset (sekä instituutioissa että talouden toimijoiden käyttäytymisessä), jotka 
ovat olleet hyvin merkittäviä hintavakauden saavuttamiselle, sekä 
yksikkötyökustannusten ja muiden hintaindeksien kehityksen on vahvoja perusteita 
uskoa, että nykyinen inflaatiokehitys on kestävää kaikissa näissä 14 jäsenvaltiossa. 
Kreikkakin on onnistunut hidastamaan inflaatiotaan, mutta se on edelleen paljon 
viitearvoa nopeampaa. 
12 
Julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan lähentymiskriteerin arviointi (luku 4) liittyy 
perustamissopimuksen 104 c artiklassa määrätyn liiallisia alijäämiä koskevan menettelyn 
mukaisesti tehtyihin päätöksiin. Tällä hetkellä viidestä jäsenvaltiosta (Tanska, Irlanti, 
Luxemburg, Alankomaat ja Suomi) ei ole voimassaolevaa perustamissopimuksen 104 c 
artiklan 6 kohdan mukaista neuvoston päätöstä liiallisesta julkisen talouden alijäämästä, 
ja niin ollen ne täyttävät jo tämän kriteerin. Komissio aloittaa vuotta 1998 koskevan 
liiallisia alijäämiä koskevan menettelyn tämän kertomuksen julkaisemisen yhteydessä. 
Julkisen talouden alijäämät ovat yleisesti ottaen supistuneet merkittävästi EMUn toisen 
vaiheen aikana verrattuna vuoteen 1993, jolloin laman vaikutukset kasvattivat alijäämiä. 
Jäsenvaltiot ovat edistyneet merkittävästi alijäämien supistamisessa edelleen vuonna 
1997, jolloin alijäämä oli 14 jäsenvaltiossa enintään 3 % BKT:sta, ja niiden odotetaan 
edelleen supistuvan vuonna 1998. Julkisyhteisöjen velka suhteessa 
bruttokansantuotteeseen alitti 60 prosentin viitearvon vuonna 1997 vain neljässä 
jäsenvaltiossa (Ranska, Luxemburg, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta), mutta melkein 
kaikki muut jäsenvaltiot, joiden velkasuhde on ollut viitearvoa korkeampi, ovat 
onnistuneet muuttamaan aiemman kasvusuuntauksen laskevaksi. Velkasuhde nousi 
edelleen hieman vain Saksassa, missä velan suhde BKT:seen on hieman yli 60 % ja 
Saksan yhdistymisen aiheuttamat poikkeukselliset menot tuntuvat edelleen taloudessa. 
Vuonna 1998 velkasuhteen odotetaan laskevan kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa 
suhde on viitearvoa korkeampi, ja edellytykset ovat olemassa sille, että velkasuhteet 
laskevat pysyvästi tulevina vuosina. Komissio suosittaa neuvostolle Belgian, Saksan, 
Espanjan, Ranskan, Italian, Itävallan, Portugalin, Ruotsin ja Yhdistyneen 
kuningaskunnan liiallista alijäämää koskevien päätösten kumoamista. Vaikka Kreikassa 
on tapahtunut huomattavaa edistystä julkisen talouden epätasapainon korjaamisessa 
viime vuosina, sen alijäämä oli vuonna 1997 vielä selvästi viitearvoa suurempi, mutta sen 
odotetaan olevan viitearvoa pienempi vuonna 1998. 
13 
Perustamissopimuksessa viitataan valuuttakurssikriteeriin Euroopan valuuttajärjestelmän 
valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjen tavanomaisten vaihteluvälien noudattamisena 
ainakin kahden vuoden ajan siten, ettei valuutan ulkoista arvoa ole alennettu suhteessa 
toisen jäsenvaltion valuuttaan eikä sillä ole ollut merkittäviä paineita. Luvussa 5 käytetyn 
toimintakehikon mukaan kriteerin tulkinnassa todetaan osallistuminen Euroopan 
valuuttakurssijärjestelmään vähintään kahden vuoden ajan ja arvioidaan valuuttakurssien 
käyttäytymistä ±2.25 %:n vaihteluvälissä kunkin valuutan keskuskurssin ympärillä 
suhteessa ERMin mediaanivaluuttaan. Nyt tarkasteltava kaksivuotiskausi ulottuu 
maaliskuusta 1996 helmikuuhun 1998. Kymmenen valuuttaa - Belgian frangi, Tanskan 
kruunu, Saksan markka, Espanjan peseta, Ranskan frangi, Irlannin punta, Luxemburgin 
frangi, Alankomaiden guldeni, Itävallan sillinki ja Portugalin escudo - on 
tarkasteluhetkellä ollut valuuttakurssijärjestelmässä yli kaksi vuotta. Suomen markka 
liittyi ERMiin lokakuussa 1996 ja Italian liira palasi järjestelmään marraskuussa 1996, 
siis alle kaksi vuotta sitten. ERM on ollut yleisesti ottaen vakaa ja suuri enemmistö siihen 
osallistuvista valuutoista on ryhmittynyt lähelle ERM-keskusarvojaan tarkastelukaudella. 
Näistä valuutoista vain Irlannin punta on poikennut pitemmän aikaa keskuskurssistaan 
suhteessa mediaanivaluuttaan; poikkeama on kuitenkin ollut enimmäkseen sen 
keskuskurssin yläpuolella. Irlannin punta revalvoitiin 3 prosenttia suhteessa muihin 
ERM-valuuttoihin maaliskuussa 1998 tarkastelukauden päättymisen jälkeen. Kaiken 
kaikkiaan voidaan katsoa, että näillä 12 valuutalla ei ole ollut merkittäviä paineita 
tarkasteltavien kahden vuoden aikana. Kreikan drakma, Ruotsin kruunu ja Englannin 
punta eivät osallistuneet ERMiin tarkastelukaudella, mutta Kreikan drakma liitettiin 
ERMiin maaliskuussa 1998 tarkastelukauden päättymisen jälkeen. 
Neljättä kriteeriä, lähentymisen kestävyyttä pitkien korkojen kuvaamana tutkitaan 
luvussa 6. Pitkät korot ovat ennakoivia indikaattoreita, jotka kuvastavat 
rahoitusmarkkinoiden arviota talouden perustekijöistä, kuten inflaatiokehityksen 
kestävyydestä ja julkisen talouden rahoitusasemasjta. Kahden viime vuoden aikana, 
jolloin EMUn kolmatta vaihetta on lähestytty, korkoerot joukkolainamarkkinoilla ovat 
supistuneet merkittävästi erityisesti niissä maissa, joissa korot ovat aiemmin olleet 
korkeat. Kriteerin arviointi perustuu vertailukelpoisten 10 vuoden viitelainojen tuottoon 
(Kreikan osalta aivan vertailukepoisia lainoja ei ole) ja siinä käytetään viimeisten 12 
kuukauden keskikorkoa. Viitearvo on laskettu kolmen hintavakaudeltaan parhaan 
jäsenvaltion pitkien korkojen yksinkertaisena aritmeettisena keskiarvona, johon on lisätty 
2 prosenttiyksikköä. Tammikuussa 1998 viitearvo oli 7,8 %. Neljässätoista jäsenvaltiossa 
(Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, 
Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) keskimääräiset pitkät 
korot olivat viitearvoa alhaisemmat. Myös Kreikassa korkotaso on laskenut viime 
vuosina, mutta pitkien korkojen taso on yhä viitearvoa korkeampi. 
14 
Perustamissopimuksen mukaan tässä kertomuksessa on tutkittava myös useiden muiden 
taloudellisen yhdentymisen ja lähentymisen kannalta merkityksellisten tekijöiden 
kehitystä. Näitä käsitellään luvussa 7. Ecurähoitusmarkkinoiden laajuus ja toiminta ovat 
supistuneet toisen vaiheen aikana. Yksityisen ja virallisen ecun välinen ero on kaventunut 
hyvin paljon, kun varmuus ecujen vaihtamisesta euroihin yhden suhteessa yhteen on 
vakiintunut markkinoilla. Yhtenäismarkkinaohjelma on vaikuttanut huomattavasti 
taloudelliseen yhdentymiseen, erityisesti jäsenvaltioiden välisen kaupan rakenteeseen, 
ulkomaisiin suoriin sijoituksiin, kilpailun edellytyksiin sekä hintojen lähentymiseen 
eräissä tavaroiden ja palvelujen ryhmissä. Vaihtotase kuvastaa säästämisen ja 
investointien tasapainoa kussakin jäsenvaltiossa; koko yhteisöllä sekä kymmenellä 
jäsenvaltiolla arvioidaan olleen ylijäämäinen vaihtotase vuonna 1997. 
Yksikkötyökustannusten, tuontihintojen ja muiden hintojen indikaattorit vahvistavat, että 
hintakehitys on useimmissa jäsenvaltioissa ollut tyydyttävä ja kestävällä pohjalla. 
15 
Taulukko 1.1 
Jäsenvaltioissa viime vuosina tapahtunut lähentymiskehitys 
Viitearvo 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
| EUR Inflaatio 
YKHI 
(a) 
Tammikuu 
1998 
2.7 (e) 
1,4 
1,9 
1,4 
. 5,2 
1,8 
1,2 
1,2 
1,8 
1,4 
1,8 
1,1 
1,8 
1,3 
1,9 
1,8 
1,6 Julkisen talouden tila 
Liiallisen 
alijäämän 
olemassaolo (b) 
kyllä (g) 
ei 
kyllä (g) 
kyllä 
kyllä (g) 
kyllä (g) 
ei 
kyllä (g) 
ei 
ei 
kyllä (g) 
kyllä (g) 
ei 
kyllä (g) 
kyllä (g) Alijäämä 
(% 
BKT:sta) 
1997 
3 
2,1 
-0,7 
2,7 
4,P 
2,6 
3,0 
-0,9 
2,7 
-1,7 
1,4 
2,5 
2,5 
0,9 
0,8 
1,9 
2,4 Velka 
(% BKT:sta) 
1997 
60 
122,2 
65,1 
61,3 
108,7 
68,8 
58,0 
66,3 
121,6 
6,7 
72,1 
66,1 
62,0 
55,8 
76,6 
53,4 
72,1 Muutos edellisesta 
vuodesta 
1997 1996 
-4,7 -4,3 
-5,5 -2,7 
0,8 2,4 
-2,9 1,5 
-1,3 4,6 
2,4 2,9 
-6,4 -9,6 
-2,4 -0,2 
0,1 0,7 
-5,0 -1,9 
-3,4 0,3 
-3,0 -0,9 
-1,8 • -0,4 
-0,1 -0,9 
-1,3 0,8 
-0,9 2,0 1995 
-2,2 
-4,9 
7,8 
0,7 
2,9 
4,2 
-6,8 
-0,7 
0,2 
1,2 
3,8 
2,1 
-1,5 
-1,4 
3,5 
3,0 Valuutta-
kurssit 
Osallistuminen 
ERMiin 
Maaliskuu 
1998 
kylla 
kylla 
kylla 
kylla (h) 
kylla 
kylla 
kylla 
kylla 0) 
kylla 
kylla 
kylla 
kylla 
kylla (k) 
ei 
ei Pitkat 
korot 
(d) 
Tammikuu 
1998 
7,8(1) 
5,7 
6,2 
5,6 
9,8 (i) 
6,3 
5,5 
6,2 
6,7 
5,6 
5,5 
5,6 
6,2 
5,9 
6,5 
7,0 
6,1 
(a) Viimeisten 12 kk:n yhdenmukaistettujen kuluttajahintaindeksien (YKHI) aritmeettisen keskiarvon prosentuaalinen 
muutos suhteessa edellisen kauden 12 kk:n YKHI:ien aritmeettiseen keskiarvoon. 
(b) Neuvoston päätökset 26.09.94, 10.07.95 , 27.06.96 ja 30.06.97 
(c) Miinusmerkki tarkoittaa ylijäämää. 
(d) Keskimääräinen juoksuaika 10 vuotta; viimeisten 12 kk:n keskiarvo. 
(e) Tässä kertomuksessa käytetty määritelmä: kolmen hintavakaudeltaan 
yksinkertainen aritmeettinen keskiarvo, johon on lisätty 1,5 %-yksikköä. 
(f) Tässä kertomuksessa käytetty määritelmä: kolmen hintavakaudeltaan 
yksinkertainen aritmeettinen keskiarvo, johon on lisätty 2 %-yksikköä. 
(g) Komissio suosittaa päätöksen kumoamista. 
(h) Maaliskuusta 1998 lähtien. 
(i) Viimeisten 12 kk:n saatavissa olevien tietojen keskiarvo. 
(j) Marraskuusta 1996 lähtien. 
(k) Lokakuusta 1996 lähtien. 
Lähde: Komissio parhaan jasenvaltion 
parhaan jasenvaltion inflaatiovauhtien 
?itkien korkojen 
16 
Kuvio 1.1 Lähentymisen avainindikaattorit 
Keskimääräinen inflaatio (%) -tammikuu 1998 
viitearvo : 2.7 % 
FIRLI L NL A P FIN S UK EUR 
Julkisyhteisöjen alijäämä (% BKT:sta) : 1997 
5JD 
4 JO 
3JD 
2JD 
1JD 
OJD 
-1J0 
-2JD _ viitearvo : 3 % 
B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 
Julkisyhteisöjen velka (suhteessa BKT:seen): 1997 (ja huippuarvo vuosina 
1993-97) 
140 JO 
viitearvo : 60 •/• 
UK EUR 
Keskimääräinen pitkä korko (%) -tammikuu 1998 
12 
viitearvo : 7.8 % 
B DK D 
Lähde : Komissio EL UK EUR 
17 
1.3. Jäsenvaltioita koskevat arviot 
1.3.1. Belgia 
Belgian hallitus teki vuonna 1996 ehdotukset huomattavista keskuspankkilainsäädännön 
muutoksista, ja parlamentti hyväksyi ne helmikuussa 1998. Riippumattomuuteen liittyvät 
muutokset tulevat voimaan Euroopan keskuspankin (EKP) perustamispäivänä ja Belgian 
keskuspankin integrointia Euroopan keskuspankkijärjestelmään (EKPJ) koskevat 
säännökset silloin kun Belgia ottaa euron käyttöön. Belgian lainsäädäntö on yhteensopiva 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Belgiassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson aikana 1,4 %, joka on 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Belgian inflaatiovauhti 
on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuusta 1996 alkaneen ajanjakson.1 Belgia täyttää 
hintavakauskriteerin. 
Belgiaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut 
huomattavasti ja jatkuvasti toisen vaiheen aikana vuoden 1993 7,1 prosentista 2,1 
prosenttiin BKT:sta vuonna 1997 eli viitearvon alapuolelle. Alijäämän odotetaan edelleen 
supistuvan vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde oli korkeimmillaan vuonna 1993, 
135,2 % suhteessa BKT:seen, mutta on siitä lähtien laskenut joka vuosi. Vuonna 1997 se 
oli 122,2 %; perusylijäämän taso, joka on ollut yli 5 % suhteessa BKT:seen vuodesta 
1994, on osaltaan vaikuttanut siihen, että velkasuhde pienenee kestävästi. Velkasuhteen 
odotetaan edelleen laskevan vuonna 1998 ja tulevina vuosina. Belgian hallitus on 
äskettäin vahvistanut, että se on sitoutunut ylläpitämään perusylijäämäänsä korkealla 
tasolla keskipitkällä aikavälillä. Komissio suosittaa neuvostolle Belgian liiallista 
alijäämää koskevan päätöksen kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä suositusta, 
Belgian katsotaan täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Belgian frangi on tarkasteluhetkellä ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen ole 
kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. Belgian frangi on 
pysynyt koko ajan ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa ERMin 
mediaanivaluuttaan nähden. Belgia täyttää valuuttakurssia koskevan lähentymiskriteerin. 
1 YKHIin perustuva keskimääräinen inflaatiovauhti on käytettävissä vasta joulukuusta 1996 lähtien. 
18 
Keskimääräinen pitkä korko oli Belgiassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden ajan 5,7 
%, joka on 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Belgia on noudattanut viitearvoa koko 
tarkastelukauden joulukuusta 19962 saakka. Belgian pitkien korkojen ero niiden 
jäsenvaltioiden korkoihin, joissa korkotaso on alhaisin, on edelleen kaventunut. Belgia 
täyttää korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerieneiden täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, 
että Belgia on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.2. Saksa 
Vuoden 1957 keskuspankkilain ansiosta keskuspankki oli suhteellisen riippumaton jo 
EMUn toisen vaiheen alussa. Kolmatta vaihetta varten Saksan hallitus esitti 
keskuspankkilain muutosehdotuksen, jonka liittopäivät hyväksyivät joulukuussa 1997. 
Laki vuoden 1957 keskuspankkilain muuttamisesta tulee voimaan sinä päivänä, jolloin 
yhteinen raha otetaan käyttöön Saksassa. Pankin riippumattomuutta koskevat säännökset 
tulivat kuitenkin voimaan jo lain julkaisemista seuraavana päivänä eli 30. joulukuuta 
1997. Saksan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli .Saksassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson aikana 1,4 %, joka on 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Saksan inflaatiovauhti 
on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan. Saksa 
täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Saksan liiallisesta alijäämästä vuonna 1994 tehty päätös (26. syyskuuta 1994 tehty 
neuvoston päätös) kumottiin vuonna 1995 (10. heinäkuuta 1995 tehty neuvoston päätös). 
Julkisen talouden odottamaton heikkeneminen^ vuonna 1995 johti siihen, että Saksan 
liiallisesta alijäämästä tehtiin uusi päätös (27. kesäkuuta 1996 tehty neuvoston päätös), 
jota ei vielä ole kumottu. Julkisen talouden alijäämä on pienentynyt: se oli vuonna 1996 
3,4 % ja vuonna 1997 2,7 % BKT:sta, eli viitearvon alapuolella. Alijäämän odotetaan 
supistuvan edelleen vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde on noussut, ja se nousi 
hieman viitearvon (60 % suhteessa BKT:seen) yläpuolelle vuonna 1996 sekä edelleen 
61,3 prosenttiin vuonna 1997. Velkasuhteen odotetaan kuitenkin kääntyvän laskuun 
vuonna 1998, jolloin se on lähellä viitearvoa. Saksan yhdentymisen aiheuttamat 
poikkeukselliset menot merkitsevät kuitenkin edelleen raskasta taakkaa julkiselle 
taloudelle. Komissio suosittaa neuvostolle Saksan liiallisesta alijäämästä tehdyn 
päätöksen kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä suositusta, Saksan katsotaan 
täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
2 Viitearvo perustuu kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion korkoihin. Hintavakaudeltaan parhaat 
jäsenvaltiot on valittu YKHIn perusteella, ja siksi tiedot ovat saatavilla vasta joulukuusta 1996 lähtien. 
19 
Saksan markka on tarkasteluhetkellä ollut mukana ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen 
ole kohdistunut merkittäviä paineita kahden vuoden seurantajakson aikana. Saksan 
markka on koko ajan pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa 
ERMin mediaanivaluuttaan nähden, keskuskurssin ympärillä mediaanivaluuttaan nähden 
ERMissä. Saksa täyttää valuuttakurssia koskevan lähentymiskriteerin. 
Keskimääräinen pitkä korko oli Saksassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden ajan 5,6 
% eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Saksa on noudattanut viitearvoa koko 
tarkastelukauden joulukuusta 1996 saakka; Saksan pitkät korot ovat itse asiassa olleet 
jäsenvaltioiden alhaisimpien joukossa. Saksa täyttää korkoja koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Saksa on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.3. Kreikka 
Kreikan hallitus antoi kesällä 1997 lakiluonnoksen perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön vaatimusten täyttämiseksi. Parlamentti hyväksyi tämän lain marraskuussa 
1997 ja se tuli voimaan joulukuussa 1997. Keskuspankin riippumattomuutta koskevat 
säännökset tulivat voimaan joulukuussa 1997. Pankin integrointia EKPJ:ään koskeva 
ajoitus ei ole täysin tyydyttävä. Tästä puutteesta huolimatta Kreikan lainsäädäntö on 
yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Kreikassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson aikana 5,2 % eli selvästi 2,7 prosentin viitearvon yläpuolella. Kreikan 
inflaatiovauhti on ollut viitearvoa nopeampi koko joulukuussa 1996 alkaneen 
seurantajakson ajan, mutta ero on kaventunut jonkin verran. Kreikka ei täytä 
hintavakautta koskevaa kriteeriä. 
Kreikkaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on supistunut sangen paljon: vuonna 
1993 se oli 13,8 % ja vuonna 1997 4,0 % BKT:sta, mutta alijäämä on edelleen selvästi 
viitearvon yläpuolella. Julkisen talouden velkasuhde on korkea; toisen vaiheen ajan se on 
ollut suhteellisen vakaa. Korkeimmillaan se oli vuonna 1996, 111,6 % suhteessa 
BKT:seen, ja laski sitten 108,7 prosenttiin vuonna 1997. Kreikka ei täytä julkisen 
talouden rahoitusasemaa koskevaa kriteeriä. 
Kreikan drakma liittyi ERMiin maaliskuussa 1998, mutta ei osallistunut järjestelmään 
kahden vuoden tarkastelukauden aikana. Drakma oli suhteellisen vakaa suhteessa muihin 
ERM-valuuttoihin tarkastelujakson aikana, mutta siihen kohdistui ajoittain jännitteitä, 
joihin on vastattu nostamalla kotimaisia korkoja ja valuuttamarkkinainterventioilla. 
Kreikka ei täytä valuuttakurssia koskevaa lähentymiskriteeriä. 
20 
Keskimääräinen pitkien korkojen taso oli Kreikassa tammikuuhun 1998 päättyneen 
vuoden aikana 9,8 % eli 7,8 prosentin viitearvon yläpuolella. Kreikan korkotasoa 
koskevat tiedot ovat toukokuuhun 1997 saakka peräisin viitelainoista, joiden 
alkuperäinen maturiteetti on alle 10 vuotta, eivätkä ne siten ole täysin vertailukelpoisia 
muita jäsenvaltioita koskevien tietojen kanssa. Kreikan korkotason ja niiden 
jäsenvaltioiden korkotason ero, joissa korot ovat alhaisimmat, on supistunut, mutta on 
edelleen suuri. Kreikka ei täytä korkoja koskevaa lähentymiskriteeriä. 
1.3.4. Espanja 
Espanja uudisti keskuspankkilainsäädäntönsä jo vuonna 1994. Lailla 13/1994 
myönnettiin keskuspankille hallinnollinen autonomia ja määritettiin hintavakaus 
rahapolitiikan päätavoitteeksi. Tätä lakia on muutettu kahdella lailla viime kuukausina. 
Laki vuoden 1994 lain muuttamisesta tiettyjen riippumattomuuteen liittyvien seikkojen 
osalta annettiin 31. joulukuuta 1997. Helmikuussa 1998 hallitus antoi lain 13/1994 
muuttamista koskevan lakiesityksen, joka koskee pankin tavoitteita, sen integrointia 
EKPJ:ään sekä muuta lainsäädäntöä. Jos parlamentti hyväksyy lakiesityksen sen 
nykyisessä muodossa, Espanjan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja 
EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Espanjassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson aikana 1,8 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Inflaation hidastuminen 
Espanjassa vuosina 1996 ja 1997 laski keskimääräisen inflaation viitearvoon ja sitten sen 
alapuolelle heinäkuusta 1997 lähtien. Espanja täyttää hintavakauskriteerin. 
Espanjaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on supistunut huomattavasti: vuonna 
1995 se oli 7,3 % ja vuonna 1997 2,6 % BKT^sta eli viitearvon alapuolella. Alijäämän 
odotetaan supistuvan edelleen vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde kasvoi vuoden 
1993 60,0 prosentista vuoden 1996 70,1 prosenttiin suhteessa BKT:seen ja aleni sitten 
68,8 prosenttiin vuonna 1997. Velkasuhteen odotetaan alenevan edelleen vuonna 1998 ja 
tulevina vuosina. Komissio suosittaa neuvostolle Espanjan liiallista alijäämää koskevan 
päätöksen kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä suositusta, Espanjan katsotaan 
täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Espanjan peseta on tarkasteluajankohtana ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen ole 
kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. Espanjan peseta 
on pysynyt melkein koko ajan ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa 
ERMin mediaanivaluuttaan nähden. Espanja täyttää valuuttakurssia koskevan 
lähentymiskriteerin. 
21 
Keskimääräinen pitkä korko oli Espanjassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden aikana 
6,3 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Korkoerojen kaventuminen vuonna 1996 
alensi keskikorkoa Espanjassa niin, että se on pysynyt viitearvon alapuolella joulukuusta 
1996 lähtien. Espanjan korkotason ja niiden jäsenvaltioiden korkotason ero, joissa korot 
ovat alhaisimmat, on supistunut edelleen. Espanja täyttää korkoja koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Espanja on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.5. Ranska 
Ranska tarkisti keskuspankin perussääntöä EMUa silmälläpitäen jo vuonna 1993. 
Hallitus aikoo antaa maaliskuun 1998 viimeisellä viikolla Ranskan parlamentille 
lakiehdotuksen, jolla muutetaan vuoden 1993 lakia. Riippumattomuutta koskevan 
muutoksen on tarkoitus tulla voimaan EKP:n perustamispäivänä, muiden 1. tammikuuta 
1999. Edellyttäen, että hallituksen lakiehdotus annetaan parlamentille ja se hyväksyy sen 
nykymuodossaan, Ranskan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja 
EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Ranskassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson ajan 1,2% eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Ranska olikin yksi niistä 
kolmesta jäsenvaltiosta, jotka suoriutuivat parhaiten tämän arviointikriteerin osalta ja 
jonka inflaatiota käytettiin viitearvon laskemisessa. Ranskan inflaatio on ollut viitearvon 
alapuolella koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan. Ranska täyttää 
hintavakautta koskevan kriteerin. 
Ranskaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut 
huomattavasti: vuonna 1993 se oli 5,8 % BKT:sta ja vuonna 1997 3,0 %, juuri 
viitearvossa. Vuonna 1998 alijäämän odotetaan supistuvan edelleen. Vaikka julkisen 
talouden velkasuhde on kasvanut toisen vaiheen aikana ja nousi 58,0 prosenttiin 
suhteessa BKT:seen vuonna 1997, se on edelleen viitearvon alapuolella. Komissio 
suosittaa neuvostolle Ranskan liiallista alijäämää koskevan päätöksen kumoamista; jos 
neuvosto noudattaa tätä suositusta, Ranskan katsotaan täyttävän julkisen talouden 
rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Ranskan frangi on tarkasteluhetkellä ollut mukana ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen 
ole kohdistunut merkittäviä paineita kahden vuoden seurantajakson aikana. Ranskan 
frangi on melkein koko ajan pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa 
keskuskurssiinsa ERMin mediaanivaluuttaan nähden. Ranska täyttää valuuttakurssia 
koskevan lähentymiskriteerin. 
22 
Keskimääräinen pitkä korko oli Ranskassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden aikana 
5,5 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Ranska on noudattanut viitearvoa koko 
tarkastelukauden joulukuusta 1996 saakka; Ranskan pitkät korot ovat itse asiassa olleet 
jäsenvaltioiden alhaisimpien joukossa. Ranska täyttää korkoja koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Ranska on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.6. Irlanti 
Vuoden 1998 keskuspankkilailla, jonka parlamentti hyväksyi maaliskuussa 1998, 
muutetaan aikaisempia, vuosien 1942-1997 keskuspankkilakeja erilaisilla EMUun 
liittyvillä säännöksillä. Tämä laki tulee voimaan ministerin määräämänä päivänä tai 
päivinä. Irlannin lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Irlannissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson ajan 1,2 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Irlanti olikin yksi niistä 
kolmesta jäsenvaltiosta, jotka suoriutuivat parhaiten tämän arviointikriteerin osalta ja 
jonka inflaatioarvoa käytettiin viitearvon laskemisessa. Irlannin inflaatio on ollut 
viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan. Irlanti täyttää 
hintavakautta koskevan kriteerin. 
Irlannista ei ole koskaan tehty liiallista alijäämää koskevaa päätöstä. Koko toisen vaiheen 
ajan julkisen talouden alijäämä on ollut selvästi viitearvon alapuolella ja vuonna 1997 
Irlannin julkisyhteisöjen ylijäämä vastasi 0,9 prosenttia bruttokansantuotteesta. 
Ylijäämän odotetaan kasvavan vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde on laskenut 
hyvin nopeasti: se oli 96,3 % suhteessa BKT:seen vuonna 1993 ja 66,3 % vuonna 1997. 
Velkasuhteen odotetaan laskevan viitearvon alapuolelle vuonna 1998. Irlanti täyttää 
julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Irlannin punta on tarkasteluhetkellä ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen ole 
kohdistunut merkittäviä paineita kahden vuoden seurantajakson aikana. Irlannin punta 
revalvoitiin suhteessa muihin ERM-valuuttoihin maaliskuussa 1998 tarkastelukauden 
päättymisen jälkeen. Tarkastelukauden aikana Irlannin punnan kurssi vaihteli enemmän 
kuin muiden ERM-valuuttojen, ja se oli pitkään ERMin mediaanivaluuttaan nähden 
lasketun keskuskurssin ±2,25 prosentin vaihteluvälin ulkopuolella. Irlannin punnan 
poikkeama oli kuitenkin enimmäkseen keskuskurssin yläpuolella ja kuvasti Irlannin 
talouden suotuisia olosuhteita. Näin ollen suurempi vaihtelu ei ole oire merkittävistä 
paineista tarkastelukaudella. Irlanti täyttää valuuttakurssia koskevan lähentymiskriteerin. 
23 
Keskimääräinen pitkä korko oli Irlannissa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden ajan 
6,2 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Irlanti on noudattanut viitearvoa koko 
joulukuusta 1996 alkaneen tarkastelujakson ajan. Irlannin pitkien korkojen ja niiden 
jäsenvaltioiden korkotason ero, joissa korot ovat alhaisimmat, on supistunut edelleen. 
Irlanti täyttää korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Irlanti on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.7. Italia 
Lokakuussa 1997 parlamentti valtuutti hallituksen antamaan asetuksilla talous- ja 
rahaliiton edellyttämän lainsäädännön. Italian hallitus antoi joulukuussa 1997 
asetusesityksen, jolla Italian lainsäädäntö mukautettaisiin perustamissopimuksen ja 
EKPJ:n perussäännön vaatimuksiin. Hallitus hyväksyi tämän asetuksen 
maaliskuussa 1998. Riippumattomuuteen liittyvät säännökset tulevat voimaan asetuksen 
julkaisemishetkellä, integrointia koskevat säännökset ministerin määräämänä päivänä tai 
päivänä, jona Italia ottaa euron käyttöön. Italian lainsäädäntö on yhteensopiva 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatio oli Italiassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 kuukauden 
jakson ajan 1,8 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Italian inflaation hidastuminen 
vuosina 1996 ja 1997 toi keskimääräisen inflaation viitearvoon ja sitten sen alapuolelle 
kesäkuusta 1997 lähtien. Italia täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Italiaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 tehty 
neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut huomattavasti ja 
jatkuvasti toisen vaiheen aikana: vuonna 1993 se oli 9,5 % BKT:sta ja vuonna 1997 2,7 
% eli viitearvon alapuolella. Vuonna 1998 alijäämän odotetaan supistuvan edelleen. 
Julkisen talouden velkasuhteen huippu saavutettiin vuonna 1994, 124,9 % suhteessa 
BKT:seen. Sittemmin se on laskenut joka vuosi ja oli 121,6 % vuonna 1997. 
Perusylijäämän tasainen kasvu on osaltaan vaikuttanut siihen, että velkasuhde on 
kestävästi muuttunut pieneneväksi. Vuonna 1997 perusylijäämä oli yli 6 % suhteessa 
BKT:seen. Velkasuhteen odotetaan supistuvan entistä nopeammin vuonna 1998 ja 
tulevina vuosina. Italian hallitus uudisti hiljattain sitoutumisensa pitämään 
perusylijäämän riittävän korkealla tasolla keskipitkällä aikavälillä. Komissio suosittaa 
neuvostolle Italian liiallista alijäämää koskevan päätöksen kumoamista; jos neuvosto 
noudattaa tätä suositusta, Italian katsotaan täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa 
koskevan kriteerin. 
Italian liira on ollut mukana ERMissä marraskuusta 1996 lähtien. Tarkastelujakson 
alkuosan aikana liira vahvistui suhteessa ERM-valuuttoihin. Liityttyään uudelleen 
ERMiin liira on pysytellyt kaiken aikaa ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa 
keskuskurssiinsa ERMin mediaanivaluuttaan nähden. Vaikka liira on osallistunut 
ERMiin vasta marraskuusta 1996 lähtien, siihen ei ole kohdistunut merkittäviä jännitteitä 
tarkastelujakson aikana, ja se on siten komission näkemyksen mukaan ollut riittävän 
vakaa kahden viime vuoden aikana. 
24 
Keskimääräinen pitkä korko oli Italiassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden ajan 6,7 
% eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Korkoerojen kaventuminen vuosina 1996 ja 
1997 laski Italian keskikoron viitearvon alapuolelle helmikuusta 1997 lähtien. Italian 
korkotason ja niiden jäsenvaltioiden korkotason ero, joissa korot ovat alhaisimmat, on 
edelleen supistunut. Italia täyttää korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Italia on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
1.3.8. Luxemburg 
Hallitus antoi parlamentille joulukuussa 1997 aiemman ehdotuksen pohjalta tarkistetun 
lakiesityksen Luxemburgin rahainstituutista. Tarkoituksena on, että parlamentti hyväksyy 
esityksen huhtikuussa ja se tulee voimaan 1. toukokuuta 1998. Useat riippumattomuuteen 
ja EKPJ:ään integrointiin liittyvät lakiesityksen säännökset eivät ole täysin tyydyttäviä. 
Mikäli parlamentti hyväksyy lakiesityksen nykyisessä muodossaan, Luxemburgin 
lainsäädäntö on puutteista huolimatta yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Luxemburgissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson ajan 1,4 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Luxemburgin 
inflaatiovauhti on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen 
seurantajakson ajan. Luxemburg täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Luxemburgista ei ole koskaan tehty liiallista alijäämää koskevaa päätöstä. Koko toisen 
vaiheen ajan julkinen talous on ollut ylijäämäinen, ja vuonna 1997 ylijäämä vastasi 1,7 
prosenttia BKT:sta. Julkisen talouden velkasuhde on hyvin alhainen ja selvästi viitearvon 
alapuolella; vuonna 1997 se oli vain 6,7 % suhteessa BKT:seen. Luxemburg täyttää 
julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Luxemburgin frangi on tarkasteluajankohtana ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen 
ole kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. Luxemburgin 
frangi on pysynyt koko ajan ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa 
ERMin mediaanivaluuttaan nähden. Luxemburg täyttää valuuttakurssia koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Keskimääräinen pitkä korko oli Luxemburgissa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden 
aikana 5,6 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Luxemburg on noudattanut 
viitearvoa koko kauden joulukuusta 1996 saakka.; ja se on kuulunut niihin 
jäsenvaltioihin, joissa pitkät korot ovat olleet yhteisön alhaisimmat. Luxemburg täyttää 
korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Luxemburg on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
25 
1.3.9. Alankomaat 
Syyskuussa 1997 hallitus antoi parlamentille ehdotuksen uudeksi laiksi, jolla muutetaan 
Alankomaiden keskuspankista vuonna 1948 annettua lakia. Parlamentti hyväksyi lain 24. 
maaliskuuta 1998. Keskuspankin riippumattomuutta koskevat säännökset tulevat 
voimaan EKP:n perustamispäivänä ja pankin integrointiin EKPJ:ään liittyvät säännökset 
kolmannen vaiheen alkaessa. Yksi pankin integroimista EKPJ:ään koskeva säännös ei ole 
täysin tyydyttävä. Tästä puutteesta huolimatta Alankomaiden lainsäädäntö on 
yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Alankomaissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson aikana 1,8 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Alankomaiden 
inflaatiovauhti on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen 
seurantajakson ajan. Alankomaat täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Päätös Alankomaiden liiallisesta alijäämästä (26. syyskuuta 1994 tehty neuvoston päätös) 
kumottiin vuonna 1997 (30. kesäkuuta 1997 tehty neuvoston päätös). Vuonna 1995 
julkisen talouden alijäämä oli 4,0 % BKT:sta. Vuonna 1997 se laski 1,4 prosenttiin eli 
viitearvon alapuolelle. Julkisen talouden velka oli korkeimmillaan vuonna 1993, 81,2 % 
suhteessa BKT:seen ja laski vuonna 1997 72,1 prosenttiin. Sen odotetaan laskevan 
edelleen vuonna 1998 ja tulevina vuosina. Alankomaat täyttää julkisen talouden 
rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Alankomaiden guldeni on tarkasteluajankohtana ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä 
siihen ole kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. 
Guldeni on pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa ERMin 
mediaanivaluuttaan nähden. Alankomaat täyttää valuuttakurssia koskevan 
lähentymiskriteerin. # 
Keskimääräinen pitkä korko oli Alankomaissa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden 
aikana 5,5 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Alankomaat on noudattanut 
viitearvoa koko kauden joulukuusta 1996 saakka, ja se on kuulunut niihin jäsenvaltioihin, 
joissa pitkät korot ovat olleet yhteisön alhaisimmat. Alankomaat täyttää korkoja 
koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Alankomaat on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
26 
1.3.10. Itävalta 
Perustamissopimuksen vaatimukset huomioon ottaen Itävallan hallitus antoi 
parlamentille lakiesitykset syksyllä 1997 ja maaliskuussa 1998. Lakiesitysten mukaan 
keskuspankin riippumattomuuden turvaavat säännökset astuvat voimaan EKPJ:n 
perustamispäivänä ja muut säännökset Itävallan ottaessa käyttöön yhteisen rahan. Mikäli 
parlamentti hyväksyy lakiesityksen nykyisessä muodossaan, Itävallan lainsäädäntö on 
yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Itävallassa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson ajan 1,1 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Itävalta olikin yksi 
niistä kolmesta jäsenvaltiosta, jotka suoriutuivat parhaiten tämän arviointikriteerin osalta 
ja jonka inflaatiovauhtia käytettiin viitearvon laskemisessa. Itävallan inflaatiovauhti on 
ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen seurantajakson ajan. Itävalta 
täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Itävaltaa koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (10. heinäkuuta 1995 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut: se oli 5,2 % 
BKT:sta vuonna 1995 ja 2,5 % vuonna 1997 eli viitearvon alapuolella. Vuonna 1998 
alijäämän odotetaan supistuvan edelleen. Julkisen talouden velka oli vuonna 1993 62,7 % 
suhteessa BKT:seen, mistä se nousi 69,5 prosenttiin vuonna 1996 ja laski 66,1 prosenttiin 
vuonna 1997. Velkasuhteen odotetaan supistuvan edelleen vuonna 1998 ja tulevina 
vuosina. Komissio suosittaa neuvostolle Itävallan liiallista alijäämää koskevan päätöksen 
kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä suositusta, Itävallan katsotaan täyttävän julkisen 
talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Itävallan sillinki on tarkasteluajankohtana ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen ole 
kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. Sillinki on 
pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa ERMin 
mediaanivaluuttaan nähden. Itävalta täyttää valuuttakurssia koskevan lähentymiskriteerin. 
Keskimääräinen pitkä korko oli Itävallassa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden aikana 
5,6 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Itävalta on noudattanut viitearvoa koko 
kauden joulukuusta 1996 saakka; ja se on kuulunut niihin jäsenvaltioihin, joissa pitkät 
korot ovat olleet yhteisön alhaisimmat. Itävalta täyttää korkoja koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Itävalta on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
27 
1.3.11. Portugali 
Tammikuussa 1998 annettiin laki Portugalin keskuspankista annetun lain muuttamisesta 
perustamissopimuksen määräysten mukaiseksi. Keskuspankin riippumattomuutta 
koskevat säännökset ovat jo tulleet voimaan, ja muut säännökset tulevat voimaan, kun 
Portugali ottaa euron käyttöön. Portugalin lainsäädäntö on yhteensopiva 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Portugalissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson ajan 1,8 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Inflaation 
hidastuminen Portugalissa vuosina 1996 ja 1997 on hidastanut keskimääräisen 
inflaatiovauhdin viitearvoon ja sitten sen alapuolelle kesäkuusta 1997 lähtien. Portugali 
täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Portugalia koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (26. syyskuuta 1994 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut merkittävästi 
ja jatkuvasti toisen vaiheen aikana: se oli 6,1 % BKT:sta vuonna 1993, 2,5 % vuonna 
1997 eli viitearvon alapuolella. Vuonna 1998 alijäämän odotetaan supistuvan edelleen. 
Julkisen talouden velka oli suurimmillaan vuonna 1995, 65,9 % suhteessa BKT:seen. 
Vuonna 1997 se laski 62,0 prosenttiin, ja sen odotetaan laskevan edelleen viitearvoon 
vuonna 1998. Komissio suosittaa neuvostolle Portugalin liiallista alijäämää koskevan 
päätöksen kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä suositusta, Portugalin katsotaan 
täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Portugalin escudo on tarkasteluajankohtana ollut ERMissä yli kaksi vuotta eikä siihen ole 
kohdistunut merkittäviä paineita kaksivuotisen tarkastelujakson aikana. Escudo on 
pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa ERMin 
mediaanivaluuttaan nähden. Portugali täyttää valuuttakurssia koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Keskimääräinen pitkä korko oli Portugalissa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden 
aikana 6,2 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Korkoerojen supistuminen vuonna 
1996 alensi Portugalin keskikorkoa niin, että se on ollut viitearvon alapuolella 
joulukuusta 1996 lähtien. Portugalin korkotason ja niiden jäsenvaltioiden korkotason ero, 
joissa korot ovat alhaisimmat, on edelleen supistunut. Portugali täyttää korkoja koskevan 
lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Portugali on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
28 
1.3.12. Suomi 
Suomen keskuspankkilainsäädännön tarkistus käynnistettiin vuonna 1993, ja eduskunta 
hyväksyi muutetun lain Suomen Pankista kesäkuussa 1997. Laki tuli voimaan 1. 
tammikuuta 1998 ja siinä säädettiin pankin riippumattomuudesta, mutta ei selkiinnytetty 
sen integrointia EKPJ:ään. Hallitus antoi helmikuussa 1998 uuden esityksen, jossa on 
muutoksia lakiin Suomen Pankista ja raha- ja metallirahalakiin; eduskunta hyväksyi 
lakiesityksen 20. maaliskuuta 1998. Riippumattomuutta koskevat säännökset tulevat 
voimaan lähiaikoina; muut Suomen Pankkia koskevan lain säännökset tulevat voimaan, 
kun Suomi ottaa käyttöön yhteisen rahan. Suomen lainsäädäntö on yhteensopiva 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Suomessa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson aikana 1,3 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Suomen 
inflaatiovauhti on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen 
seurantajakson ajan. Suomi täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Päätös Suomen liiallisesta alijäämästä (10. heinäkuuta 1995 tehty neuvoston päätös) 
kumottiin vuonna 1997 (30. kesäkuuta 1997 tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden 
alijäämä on laskenut merkittävästi: vuonna 1993 se oli 8,0 % BKT:sta ja vuonna 1997 
0,9 %, joka on viitearvon alapuolella. Vuonna 1998 julkisen talouden odotetaan olevan 
ylijäämäinen. Julkisen talouden velkasuhde oli korkeimmillaan vuonna 1994, jolloin se 
oli 59,6 % suhteessa BKT:seen eli viitearvon alapuolella. Sittemmin se on pienentynyt ja 
vuonna 1997 se oli 55,8 % suhteessa BKT:seen. Suomi täyttää julkisen talouden 
rahoitusasemaa koskevan kriteerin. 
Suomen markka on ollut mukana ERMissä lokakuusta 1996 lähtien. Tarkastelujakson 
alkuosan aikana Suomen markka vahvistui suhteessa ERM-valuuttoihin. Liityttyään 
ERMiin Suomen markka on pysytellyt suurimman osan aikaa ±2,25 prosentin 
vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa ERMin mediaanivaluuttaan nähden. Vaikka 
Suomen markka on osallistunut ERMiin vasta lokakuusta 1996 lähtien, siihen ei ole 
kohdistunut merkittäviä jännitteitä tarkastelujakson aikana ja se on siten komission 
näkemyksen mukaan ollut riittävän vakaa kahden viime vuoden aikana. 
Keskimääräinen pitkä korko oli Suomessa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden ajan 
5,9 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Suomen korot ovat pysytelleet viitearvon 
alapuolella joulukuusta 1996 lähtien. Suomen korkotason ja niiden jäsenvaltioiden 
korkotason ero, joissa korot ovat alhaisimmat, on edelleen supistunut. Suomi täyttää 
korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
Lähentymiskriteerien täyttämistä koskevan arviointinsa perusteella komissio katsoo, että 
Suomi on saavuttanut kestävän lähentymisen korkean tason. 
29 
1.3.13. Ruotsi 
Hallitus antoi valtiopäiville esityksen perustuslain, valtiopäiviä koskevan lain ja 
keskuspankkilain muuttamisesta marraskuussa 1997. Valtiopäivät hyväksyivät 
perustuslain muutokset maaliskuussa 1998 ensimmäisessä käsittelyssä. Toinen, 
vahvistava äänestys laista voidaan järjestää vasta uusilla valtiopäivillä, syyskuussa 1998 
pidettävien vaalien jälkeen. Suunnitelman mukaan valtiopäivät hyväksyvät kahden muun 
lain muutokset yhdessä perustuslain toisen käsittelyn kanssa lokakuussa 1998. Kaikki 
muutokset tulisivat voimaan 1. tammikuuta 1999. Esityksissä on joitakin seikkoja, jotka 
eivät ole yhteensopivia keskuspankin EKPJ:ään integroimisen kanssa. Uuden lain 
säätämisaikataulu ei myöskään ole perustamissopimuksessa määrätyn aikataulun 
mukainen. Ruotsin lainsäädäntö ei ole yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön kanssa. 
Keskimääräinen inflaatiovauhti oli Ruotsissa tammikuuhun 1998 päättyneen 12 
kuukauden jakson ajan 1,9 % eli 2,7 prosentin viitearvon alapuolella. Ruotsin 
inflaatiovauhti on ollut viitearvoa hitaampi koko joulukuussa 1996 alkaneen 
seurantajakson ajan. Ruotsi täyttää hintavakautta koskevan kriteerin. 
Ruotsia koskee tällä hetkellä liiallisesta alijäämästä tehty päätös (10. heinäkuuta 1995 
tehty neuvoston päätös). Julkisen talouden alijäämä on kuitenkin supistunut merkittävästi 
ja jatkuvasti: vuonna 1993 se oli 12,2 % BKT:sta ja vuonna 1997 0,8 % eli viitearvon 
alapuolella. Vuonna 1998 julkisen talouden odotetaan olevan ylijäämäinen. Julkisen 
talouden velkasuhde oli huipussaan vuonna 1994, 79,0 % suhteessa BKT:seen ja on sen 
jälkeen laskenut joka vuosi; vuonna 1997 se oli 76,6 %. Velkasuhteen odotetaan edelleen 
laskevan vuonna 1998 ja tulevina vuosina. Komissio suosittaa neuvostolle Ruotsin 
liiallista alijäämää koskevan päätöksen kumoamista; jos neuvosto noudattaa tätä 
suositusta, Ruotsin katsotaan täyttävän julkisen talouden rahoitusasemaa koskevan 
kriteerin. 
Ruotsin kruunu ei ole koskaan osallistunut ERMiin. Kahden vuoden tarkastelujakson 
aikana Ruotsin kruunu on vaihdellut suhteessa ERM-valuuttoihin, mikä heijastelee mm. 
sitä, että Ruotsilla ei ole valuuttakurssitavoitetta. Ruotsi ei täytä valuuttakurssia koskevaa 
lähentymiskriteeriä. 
30 
Keskimääräinen pitkä korko oli Ruotsissa tammikuuhun 1998 päättyneen vuoden aikana 
6,5 % eli 7,8 prosentin viitearvon alapuolella. Korkoerojen supistuminen vuonna 1996 
laski Ruotsissa keskikorkoa niin että se on ollut viitearvon alapuolella koko 
tarkastelujakson joulukuusta 1996 lähtien. Ruotsin korkotason ja niiden jäsenvaltioiden 
korkotason ero, joissa korot ovat alhaisimmat, on edelleen supistunut. Ruotsi täyttää 
korkoja koskevan lähentymiskriteerin. 
* * * 
Koska Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät aio osallistua talous- ja rahaliiton 
kolmanteen vaiheeseen, ne eivät kuulu maihin, jotka osallistuisivat ensimmäisessä 
ryhmässä yhteiseen rahaan. Sen vuoksi neuvoston ei ole tarpeen arvioida, täyttävätkö 
Tanska ja Yhdistynyt kuningaskunta yhteisen rahan käyttöönoton muut edellytykset. 
Nämä kaksi maata ovat kuitenkin tiiviisti mukana taloudellisen yhdentymisen 
syventämisessä ja talouspoliittisen yhteistyön toteuttamisessa EMUn eri vaiheissa. Aivan 
kuten muidenkin jäsenvaltioiden osalta, tässä kertomuksessa käsitellään Tanskan ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan keskuspankkilainsäädännön tilaa sekä tutkitaan näiden 
kahden maan lähentymiskehitystä. 
31 
2. KANSALLISEN LAINSÄÄDÄNNÖN YHTEENSOPIVUUS 
PERUSTAMISSOPIMUKSEN JA EUROOPAN 
KESKUSPANKKIJÄRJESTELMÄN PERUSSÄÄNNÖN KANSSA 
2.1. Johdanto 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan kyseisen artiklan 
perusteella laadituissa kertomuksissa "tarkastellaan, onko kunkin jäsenvaltion 
kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan luettuna, 
sopusoinnussa tämän sopimuksen 107 ja 108 artiklan sekä EKPJ.n (Euroopan 
keskuspankkijärjestelmän) perussäännön kanssa ". 
Tämä luku on omistettu kyseiselle tarkastelulle. Ensimmäisessä jaksossa kuvaillaan 
muutoksia, jotka on tehtävä, jotta kansallinen lainsäädäntö vastaisi perustamissopimusta 
ja perussääntöä. Toissa jaksossa käsitellään aikataulua. Kolmannessa jaksossa esitetään 
maakohtainen arvion kansallisen lainsäädännön yhteensopivuudesta 
perustamissopimuksen ja perussäännön kanssa, ja siinä keskitytään erityisesti 
keskuspankkia koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön. 
2.2. Kansalliseen lainsäädäntöön tehtävien muutosten laajuus 
2.2.1. Yleistä 
Tammikuun 1. päivänä 1999 toimivalta rahapolitiikan, valuuttapolitiikan ja rahalain 
suhteen siirtyy talous- ja rahaliittoon osallistuvilta jäsenvaltioilta yhteisölle. Jokaisella 
lainkäyttöalueella on luonnollisesti runsaasti säännöksiä, jotka koskevat kansallista 
toimivaltaa näillä aloilla ja kansallisten sääntöjen laatimista. Perustamissopimuksen 108 
artikla kuuluu seuraavasti: 
* 
"Jokainen jäsenvaltio huolehtii siitä, että viimeistään päivänä, jona EKPJ perustetaan, 
sen kansallinen lainsäädäntö, sen kansallisen keskuspankin perussääntö mukaan 
luettuna, on sopusoinnussa tämän sopimuksen ja EKPJ.n perussäännön kanssa. " 
Perustamissopimuksessa ei eritellä, millä tavoin yhteensopivuus on saavutettava. 
Mahdollisia keinoja ovat kansallisten säännösten kumoaminen, perustamissopimuksen tai 
EKPJ:n perussäännön määräysten tekstin sisällyttäminen kansalliseen lakiin, tällaisiin 
määräyksiin viittaaminen kansallisessa laissa tai edellä mainittujen yhdistelmä. 
32 
Tarkastelu voidaan jakaa kolmeen osaan: 
- kansallisten keskuspankkien (KKP) tavoitteet 
- riippumattomuus 
- integrointi EKPJ:ään ja muu lainsäädäntö. 
2.2.2. Tavoitteet 
KKP:n tavoitteiden on vastattava EKPJ:n tavoitteita sellaisina kuin ne on esitetty 
perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdassa (ja EKPJ:n perussäännön 2 artiklassa): 
"EKPJ.n ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta. EKPJ tukee yleistä 
talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saa­
vuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta. " 
Viittaukset kansallisessa laissa hallituksen politiikkaan tai erityisiin makrotaloudellisiin 
tavoitteisiin ovat hyväksyttäviä, jos ne kunnioittavat perustamissopimuksen 105 artiklan 
määräämien ensimmäisen ja toisen tavoitteen ensisijaisuutta. 
2.2.3. Riippumattomuus 
Perustamissopimuksen 107 artiklalla varmistetaan, että EKPJ toimii itsenäisesti ottamatta 
neuvoja kolmansilta tahoilta. Artikla kuuluu seuraavasti: 
"Käyttäessään sille tällä sopimuksella ja EKPJ.n perussäännöllä annettuja valtuuksiaan tai 
suorittaessaan niillä sille annettuja tehtäviään ja velvollisuuksiaan EKP tai kansallinen keskus­
pankki taikka EKP.n tai kansallisen keskuspankin päätöksentekoelimen jäsen ei pyydä eikä ota 
ohjeita yhteisön toimielimiltä tai laitoksilta, jäsenvaltioiden hallituksilta eikä miltään 
muultakaan taholta. Yhteisön toimielimet ja laitokset sekä jäsenvaltioiden hallitukset sitoutuvat 
kunnioittamaan tätä periaatetta ja pidättymään yrityksistä vaikuttaa EKP.n tai kansallisten 
keskuspankkien päätöksentekoelinten jäseniin heidän suorittaessaan tehtäviään. " 
Riippumattomuuden perusedellytykset voidaan ryhmitellä seuraavasti: 
Institutionaaliset edellytykset 
Tähän ryhmään sisältyy muun muassa se, että KKP:n ulkopuolisella taholla ei ole 
oikeutta EKPJ:ään liityvissä tehtävissä 
- antaa neuvoja KKP:lle 
- hyväksyä, keskeyttää, peruuttaa KKP:n päätös tai lykätä sitä 
- kieltää KKP:n päätöksiä oikeudellisin perustein 
- olla äänioikeutettuna jäsenenä KKP:n päätöksentekoelimissä 
- tulla kuulluksi ennen kuin KKP tekee päätöksensä. • ' 
33 
• Henkilöihin kohdistuvat edellytykset 
- EKPJ:n perussäännön 14.2 artiklan nojalla kansalliselle lainsäädännölle 
asetetaan tietyt säännöt: 
• keskuspankin pääjohtajan toimikauden on oltava vähintään viisi vuotta; 
• pääjohtaja voidaan erottaa tehtävästään ainoastaan, jos hän ei enää täytä niitä 
vaatimuksia, joita hänen tehtävänsä edellyttävät, tai jos hän on syyllistynyt 
vakavaan rikkomukseen. 
Perustamissopimuksen 107 artikla koskee kaikkia päätöksentekoelinten jäseniä, 
ja sen perusteella on toivottavaa että nämä säännöt eivät koskisi vain 
pääjohtajaa, vaan myös muita jäseniä, jotka suorittavat EKPJ:ään liittyviä 
tehtäviä. Tietyissä olosuhteissa voi kuitenkin olla perusteltua nimittää 
päätöksentekoelimen jäsen lyhyemmäksi ajaksi kuin viideksi vuodeksi. 
Kyseeseen tulee kaksi tilannetta: uuden jäsenen nimittäminen paikan 
vapautuessa edeltäjän toimikauden loppuajaksi sekä jaksotettu ensimmäinen 
nimityskierros, jolloin yksi tai useampi jäsen nimitetään lyhyemmäksi ajaksi 
kuin viideksi vuodeksi. Ensimmäisessä tapauksessa lyhyempi toimikausi voi 
olla paikallaan sen perusteella, että ennalta määrätyn nimitysrytmin 
noudattaminen vahvistaa kollektiivista riippumattomuutta. Jälkimmäisen 
tapauksen, kertaluonteisen poikkeaman vähimmäistoimikaudesta, voidaan nähdä 
tukevan jatkuvuutta keskuspankin johdossa. 
-" Kun päätöksentekoelimen jäsen, jolla on EKPJ:ään liittyviä tehtäviä, toimii 
tämän elimen ulkopuolella, se voi, tehtävien luonteesta riippuen, vaarantaa 
hänen riippumattomuutensa 
• Taloudelliset edellytykset 
KKP:n on tietenkin oltava taloudellisessa vastuussa toiminnastaan. Oikeus puuttua 
etukäteen budjetin laatimiseen voi asiayhteydestä riippuen kuitenkin johtaa 
tilanteeseen, jossa KKP ei voi hoitaa EKPJ:ään liittyviä tehtäviään itsenäisesti. 
2.2.4. KKP:ien integrointi EKPJiäänja muu lainsäädäntö 
EKPJ:n perussäännön 9.2 artiklan mukaan EKP huolehtii, että EKPJ:lle uskotut tehtävät 
suoritetaan joko osana sen omaa toimintaa tämän perussäännön mukaisesti tai KKP:en 
toimesta. Perussäännön 14.3 artiklan mukaan KKP:t ovat erottamaton osa EKPJ:ää ja 
toimivat EKP:n suuntaviivojen ja ohjeiden mukaisesti. Tämän vuoksi sellaiset 
määräykset KKP:ien perussäännöissä, jotka estävät niitä hoitamasta tehtäväänsä, on 
mukautettava 108 artiklan mukaisesti. 
Esimerkiksi seuraavat säännökset ovat yhteensopimattomia: 
- Säännös, jolla KKP:lle annetaan toimivalta päättää luottotoimien koroista tai asettaa 
vähimmäisvarantovelvoite. 
- Säännöt, jotka rajoittavat pääjohtajan äänestyskäyttäytymistä EKP:n neuvostossa 
- Säännökset, jotka estävät KKP:n päätöksentekoelintä noudattamasta EKP:n 
suuntaviivoja tai ohjeita. 
- Säännöt, joissa ei noudateta EKPJ:n perussäännön taloutta koskevia määräyksiä. 
- Säännöt, joilla estetään KKP:ia pitämästä ja hoitamasta virallista valuuttavarantoa. 
34 
Eräät muutkin säännökset olisi mukautettava vastaamaan perustamissopimuksen 
määräyksiä. Tällaisia ovat säännökset, joilla hallitukselle annetaan oikeus päättää 
valuuttapolitiikasta tai kansallisille viranomaisille oikeus päättää liikkeeseen laskettavan 
metallirahan määrästä pyytämättä EKP:n hyväksyntää. 
2.2.5. 108 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle jäävä lainsäädäntö 
Edellä kuvailtuja kansallisen lainsäädännön ominaisuuksia voidaan verrata suoraan 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön määräyksiin. Kaikki tällä alueella 
tarpeelliset muutokset on tehtävä 108 artiklan nojalla. 
Yhteisen rahan käyttöön ottavan maan on tehtävä myös muita muutoksia, joita ei voida 
vielä tarkemmin eritellä, koska EKP ei ole laatinut yksityiskohtaisia sääntöjä tai koska 
neuvosto ei ole vielä antanut asiaa koskevaa sekundäärilainsäädäntöä. Tärkeitä 
kysymyksiä ovat KKP:ien salassapitovelvollisuuden yksityiskohdat, KKP:n valtuudet 
laatia selvitys- ja maksujärjestelmiä koskevia sääntöjä tai kansallisen rahan 
määritteleminen jäsenvaltion lailliseksi rahaksi. Nämä muutokset, joita ei tarkastella 109 
j artiklan nojalla, kuuluvat jäsenvaltioiden yleiseen velvollisuuteen poistaa kansallisesta 
lainsäädännöstään piirteet, jotka ovat yhteensopimattomia EY:n oikeuden kanssa. 
Lainsäädännöstä olisi tehtävä yhteensopivaa sekundäärilainsäädännössä määriteltyyn 
ajankohtaan mennessä, tai kun EKP erittelee kyseiset säännöt. 
Tässä kertomuksessa ei myöskään tutkita, vastaako kansallinen lainsäädäntö yleensä 
perustamissopimusta eli jäsenvaltioiden velvoitetta mukauttaa lainsäädäntöään muuhun 
yhteisön oikeuteen kuin niihin velvoitteisiin, jotka johtuvat toimivaltuuksien siirtämisestä 
talous- ja rahaliiton yhteydessä. 
2.3. Muutosten aikataulu 
• 
Perustamissopimuksen 108 artiklassa vaaditaan jäsenvaltioita "huolehtimaan" siitä, että 
viimeistään päivänä, jona EKPJ perustetaan, niiden kansallinen lainsäädäntö on 
yhteensopiva EY:n oikeuden kanssa. Yhteensopivuus on varmistettu vasta sitten, kun 
lainsäädäntöprosessi on saatu päätökseen. Tämä päätelmä koskee jokaista edellä 
mainittua kolmea aluetta, eli lainsäädäntöä, jolla määritellään KKP:n tavoitteet, sen 
itsenäisyys sekä integrointi EKPJ:ään ja muu lainsäädäntö. Näiden kolmen alueen väliset 
erot ovat kuitenkin tärkeitä silloin, kun päätetään ajankohdasta, josta alkaen 
lainsäädäntöä on sovellettava. 
35 
Monet päätökset, joita EKP tekee perustamisensa ja vuoden 1998 lopun välisenä aikana, 
ennalta määräävät euro-alueen rahapolitiikaa. Tämän vuoksi KKP:n itsenäisyyteen 
liittyvien yhteensopimattomien piirteiden on käytännössä poistuttava päivänä, jona EKP 
perustetaan; näin ollen ei riitä, että tarvittavat lainsäädännölliset muutokset hyväksytään 
vaan niiden on myös tultava voimaan kyseiseen päivään mennessä. 
Muiden lainsäädännöllisten muutosten, erityisesti KKP:n integroimista EKPJ:ään 
koskevien määräysten, on tultava voimaan viimeistään silloin, kun maa ottaa yhteisen 
rahan käyttöön ja vastuu rahapolitiikasta siirtyy sen keskuspankilta EKP:lle. 
KKP:n tavoitteiden määritteleminen on erityisen tärkeää. Tämä määritteleminen kuuluu 
KKP:n integrointiin EKPJ:ään, joten tavoitteiden muutosten ei tarvitse tulla voimaan 
ennen kuin maa ottaa yhteisen rahan käyttöön. 
Lainsäädäntöä koskevat arviot tässä kertomuksessa perustuvat tilanteeseen 24. 
maaliskuuta 1998. Muutamissa jäsenvaltioissa lainsäädäntöä ollaan muuttamassa, mutta 
muutoksia ei ole vielä muodollisesti hyväksytty parlamentissa. Tällaisissa tapauksissa 
arviointi perustuu oletukseen, että lakialoitteet hyväksytään nykyisessä muodossaan. 
2.4. Tilanne jäsenvaltioissa 
Seuraava maakohtainen arvio alkaa yhteenvedolla lainsäädännöllisistä toimenpiteistä, 
jotka on toteutettu talous- ja rahaliiton toisen vaiheen alkamisen jälkeen 
(tammikuussa 1994) tai juuri sitä ennen.1 Tätä seuraa arvio yhteensopivuudesta, jonka 
aluksi esitetään yleinen lausunto, jota täydennetään tarvittaessa luettelemalla yksittäiset 
säännökset, joita on vielä muutettava. 
Yleisen lausunnon lopuksi todetaan, että kyseisen maan lainsäädäntö joko on tai ei ole 
yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. Lainsäädäntö ei ole 
yhteensopivaa, jos jäljellä on perustamissopimuksen periaatteita rikkovia 
yhteensopimattomia määräyksiä. Useissa tapauksissa on havaittu puutteita, jotka ovat 
joko luonteeltaan teknisiä tai koskevat ainoastaan vuoden 1998 loppuun ulottuvaa 
siirtymäaikaa taikka ovat pikemminkin epäselvyyksiä kuin selviä 
epäjohdonmukaisuuksia. Jos yleislausunnon jälkeen luetellut vielä hoitamattomat seikat 
ovat ainostaan tällaisia puuttellisuuksia, maan lainsäädännön katsotaan olevan 
yhteensopiva perustamissopimuksen tai EKPJ:n perussäännön kanssa 
1 Perustamissopimuksen 109 e artiklan 5 kohdassa jäsenvaltioita kehotetaan aloittamaan tarvittaessa 
menettely, jolla niiden keskuspankkien itsenäisyys toteutuu 108 artiklan mukaisesti. 
36 
2.4.1. Belgia 
2.4.1.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Viime aikoihin asti Belgian keskuspankkia koskevat lainsäännökset perustuivat vuoden 
1939 keskuspankkilakiin ja vuoden 1939 perussääntöön ja näiden muutoksiin. Hallitus 
ehdotti jo vuonna 1996 keskuspankkilakiin muutoksia, jotka parlamentti hyväksyi 
helmikuussa 1998. 
Pankki on osakeyhtiö. Belgian valtio omistaa 50 prosenttia keskuspankin osakkeista, ja 
sillä on määräysvalta keskuspankissa. Yhtiöoikeus vain täydentää keskuspankkilakia ja 
perussääntöä. Pankkia johtaa pääjohtaja ja johtokunta, joka muodostuu pääjohtajasta ja 
viidestä seitsemään jäsenestä. Pankin organisaatioon kuuluu lisäksi hallintoneuvosto 
(joka muodostuu johtokunnan jäsenistä ja 10 muusta jäsenestä) ja hallituksen komissaari. 
Aiemman lainsäädännön nojalla hallintoneuvosto valvoi johtokuntaa ja sillä oli valta 
määrätä tietyt keskeiset korot ja muut toimintaehdot. Pankin tavoitteista ei ollut olemassa 
erityisiä säännöksiä ja komissaarilla oli oikeus vastustaa pankin päätöksiä EKPJ:ään 
liittyvissä asioissa oikeudellisin perustein. 
Uuden keskuspankkilain myötä tehtiin seuraavat muutokset, joilla on merkitystä 
perustamissopimuksen 108 artiklan kannalta. 
- Tavoitteet 
Pankin tavoitteet perustuvat lain 2 pykälässä olevaan yleiseen viittaukseen, jonka mukaan 
pankki muodostaa erottamattoman osan EKPJ:ää. 
- Riippumattomuus 
Valtuudet EKPJ:ään liittyvissä asioissa siirrettiin hallintoneuvostolta johtokunnalle; 
hallintoneuvostolla on vain neuvoa-antavia tehtäviä, eikä sitä tarvitse kuulla ennen 
päätöksentekoa. 
Hallituksen komissaarin valta tarkistaa pankin toiminnan laillisuus EKPJ:ään liittyvissä 
asioissa poistettiin. 
Johtokunnan jäsenten erottamisperusteet on muutettu vastaamaan EKPJ:n 
perussäännön 14.2 artiklaa. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Uuden keskuspankkilain 2 pykälässä säädetään, että "pankki muodostaa erottamattoman 
osan EKPJ.ää, jonka perussääntö on määritelty Euroopan yhteisön 
perustamissopimukseen liitetyssä pöytäkirjassa". Kaikki säännökset, joilla pankille oli 
annettu valta päättää rahapolitiikasta, kuten korkojen tai vähimmäisvarantovelvoitteen 
määrääminen ja setelien liikkeeseen laskeminen, poistettiin. 
37 
- Aikataulu 
Keskuspankkilain säännökset pannaan täytäntöön kuninkaan päätöksellä eri aikoihin. 
Riippumattomuuteen liittyvät muutokset tulevat voimaan EKP:n perustamisen 
yhteydessä. Integrointia koskevat säännökset tulevat voimaan viimeistään Belgian 
siirtyessä euroon lukuun ottamatta seteleitä koskevaa säännöstä, joka tulee, kun voimaan 
euromääräiset setelit otetaan käyttöön. 
2.4.1.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Belgian lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. 
Kaikkien EKPJ:ään liittyvien tehtävien siirtämistä hallintoneuvostolta johtokunnalle 
koskevan säännöksen oletetaan tulevan voimaan EKPJ:n perustamispäivänä. 
2.4.2. Tanska 
Tanskan keskuspankkia koskevat lainsäännökset on annettu Tanskan keskuspankkilaissa 
vuodelta 1936 (laki n:o 116). Pankki on itsenäinen yhteisö. 
Pankin hallintoelimet ovat johtokunta, edustajisto ja suppea edustajisto. Rahapolitiikasta 
vastaa johtokunta, joku koostuu kolmesta jäsenestä, joista hallitsija nimittää 
puheenjohtajan. Vuoden 1936 lain keskeiset säännökset ovat seuraavat: pankin 
ensisijainen tehtävä on ylläpitää turvallista rahajärjestelmää sekä auttaa ja säännellä 
maksuvirtoja ja luotonantoa. Johtokunnalla on täysi vapaus määritellä ja toteuttaa 
rahapolitiikkaa, mihin sisältyy korkojen määrääminen ja muista rahapolitiikan välineistä 
päättäminen. 
Johtokunnan jäsenten toimikausi on rajoittamaton ja eläkeikä on 70 vuotta. Pankin 
sääntöjen mukaan hallitsija voi erottaa puheenjohtajan ja edustajisto muut jäsenet kahden 
kolmasosan enemmistöllä edustajistossa. Erottamisperusteita ei ole määritelty. 
Talousministeri valvoo, että pankki täyttää sille Tanskan keskuspankkilain nojalla 
kuuluvat velvollisuudet. 
38 
Perustamissopimuksen pöytäkirjassa N:o 12 eräistä Tanskaa koskevista määräyksistä 
todetaan, että Tanskan hallituksen on annettava neuvostolle tiedoksi kantansa 
osallistumisesta kolmanteen vaiheeseen ennen kuin neuvosto suorittaa 
perustamissopimuksen 109 j artiklan 2 kohdassa tarkoitetun arvioinnin. Tanska on 
ilmoittanut, että se ei osallistu kolmanteen vaiheeseen, ja pöytäkirjan 2 kohdan 
mukaisesti Tanskaa kohdellaan maana, jota koskee poikkeus. Tästä aiheutuvia seurauksia 
käsitellään Edinburghin huippukokouksessa vuonna 1992 tehdyssä päätöksessä. 
Kyseisessä päätöksessä todetaan, että Tanska säilyttää nykyiset oikeutensa rahapolitiikan 
alueella kansallisten lakiensa ja asetustensa mukaisesti, mukaan lukien Tanskan 
keskuspankin oikeudet rahapolitiikan alueella. 
Edellä kuvaillun tilanteen vuoksi Tanskan lainsäädännön yhteensopivuutta 
perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa arvioidaan ainoastaan 
keskuspankin riippumattomuuden osalta.2 Arvioinnin päätelmä on, että Tanskan 
lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön kanssa. 
2.4.3. Saksa 
2.4.3.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet * 
Saksan keskuspankkia koskevat lainsäännökset on annettu vuoden 1957 
keskuspankkilaissa ja vuoden 1958 perussäännössä ja niitä koskevissa muutoksissa. 
Keskuspankkilaki varmisti Saksan keskuspankille huomattavan riippumattoman aseman 
heti talous- ja rahaliiton toisen vaiheen alussa. 
Vuoden 1957 lain keskeiset säännökset ovat seuraavat: pankin päätehtävä on rahan arvon 
turvaaminen, ja hoitaessaan tehtäväänsä pankki ei ota hallitukselta ohjeita. 
Rahapolitiikkaa koskevat päätökset on tähän asti tehnyt keskuspankkineuvosto, joka 
muodostuu keskuspankin pääjohtajasta ja varapääjohtajasta sekä enintään kuudesta 
muusta johtokunnan jäsenestä ja osavaltioiden keskuspankkien pääjohtajista. 
Talous- ja rahaliittoa silmällä pitäen keskuspankkilakia muutettiin sen kuudennella 
muutoslailla joulukuussa 1997. Kyseinen laki kattaa seuraavat alueet: 
- Tavoitteet 
Pankin tehtäviä ja tavoitteita mukautettiin 3 pykälään tehdyllä muutoksella, jossa 
todetaan, että "Saksan keskuspankki... osallistuu (EKPJ:n mukaisten) tehtäviensä 
täyttämiseen päätavoitteenaan hintavakauden ylläpitäminen...". 
Lain 12 pykälää, jossa määrätään pankin tuesta hallituksen yleiselle talouspolitiikalle 
muutettiin siten, että tällaista tukea voidaan antaa ainoastaan, jos se vastaa pankin 
tehtäviä erottamattomana osana EKPJ:ää. 
2 Jäsenvaltiot, joita koskee poikkeus, ovat velvollisia tekemään keskuspankkinsa riippumattomaksi 
viimeistään EKP:n perustamispäivään mennessä. 
39 
- Riippumattomuus 
Pääjohtajan ja keskuspankkineuvoston muiden jäsenten toimikauden vähimmäispituus on 
nostettu viiteen vuoteen3. Hallituksen mahdollisuus lykätä keskuspankkineuvoston 
päätöstä kahdella viikolla on poistettu. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Lain 6 pykälää muutettiin siten, että hoitaessaan EKPJ:ään liittyviä tehtäviä 
keskuspankkineuvoston on toimittava EKP:n suuntaviivojen ja ohjeiden mukaisesti. 
Säännökset pankin oikeudesta asettaa rahapolitiikassa noudatettavat korot ja määrätä 
vähimmäisvarantovelvoite kumottiin. Säännöksiä setelien liikkeeseen laskemisesta ja 
osallistumisesta kansainvälisiin rahoituslaitoksiin mukautettiin vastaamaan EKP:n 
erityisoikeuksia näillä alueilla. 
- Aikataulu 
Keskuspankkilakia muuttava kuudes laki tulee voimaan päivänä, jona Saksa osallistuu 
talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen perustamissopimuksen 109 j artiklan 
mukaisesti. Pankin itsenäisyyttä koskevat säännökset tulivat kuitenkin voimaan lain 
julkaisemista seuraavana päivänä eli 30. joulukuuta 1997. 
2.4.3.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Saksan lainsäädäntö on yhteensopiva.perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. 
3 Jo edellisen lain nojalla pankin pääjohtaja ja varapääjohtaja, muut johtokunnan jäsenet ja 
osavaltioiden keskuspankkien pääjohtajat oli nimitettävä kahdeksan vuoden toimikaudeksi. 
Poikkeustapauksissa nimitys voitiin tehdä lyhyemmäksi ajaksi, kuitenkin vähintään kahdeksi vuodeksi. 
Nyt vähimmäisaika poikkeustapauksissa nostetaan viiteen vuoteen. 
40 
2.4.4. Kreikka 
2.4.4.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Viime aikoihin asti Kreikan keskuspankkia koskevista oikeudellisista perusteista 
määrättiin vuonna 1928 annetussa Kreikan keskuspankkiasetuksessa ja sen muutoksissa. 
Uudessa lainsäädännössä ei muutettu pankin oikeudellista muotoa, joka on osakeyhtiö. 
Kreikan valtion omistamien osakkeiden määrä ei saa ylittää 10 prosenttia pankin 
osakepääomasta. Pankin tärkeimmät toimielimet ovat yleisneuvosto ja rahapolitiikan 
neuvosto. Rahapolitiikan neuvosto muodostuu pääjohtajasta, kahdesta varapääjohtajasta 
ja kolmesta muusta jäsenestä. Rahapolitiikan neuvoston jäsenten toimikausi on kuusi 
vuotta. 
Perustamissopimuksen ja perussäännön vaatimusten noudattamiseksi kolmannessa 
vaiheessa parlamentti hyväksyi marraskuussa 1997 lainsäädännön, joka tuli voimaan 
joulukuussa 1997. Uusi laki sisältää seuraavat suuret muutokset: 
- Tavoitteet 
Pankin päätavoite on hintavakauden varmistaminen. Pankin on tuettava hallituksen 
yleistä talouspolitiikkaa, kuitenkin niin, ettei se haittaa tätä tavoitetta. Siitä lähtien, kun 
Kreikka ottaa yhteisen rahan käyttöön, pankin ensisijaisena tavoitteena on hintavakauden 
ylläpitäminen perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdan ehtojen mukaisesti. 
- Riippumattomuus 
Rahapolitiikan neuvosto "määrittää ja toteuttaa rahapolitiikkaa ja päättää 
valuuttapolitiikan hoitoon, maksujärjestelmien toimintaan ja seteleiden liikkeeseen 
laskemiseen kuuluvista asioista". Yleisneuvosto säilyttää sille pankin perussäännössä 
määrätyt muut tehtävät lukuun ottamatta asioita, jotka kuuluvat EKPJ:n tehtäviin ja joista 
vastaa pääjohtaja. 
Pääjohtajaa ja varapääjohtajia koskevat erottamisperusteet on muutettu vastaamaan 
EKPJ:n perussäännön 14.2 artiklaa. Kun ensimmäinen rahapolitiikan neuvosto 
perustetaan, kolmen muun jäsenen toimikaudet ovat poikkeuksellisesti neljä, kolme ja 
kaksi vuotta. Henkilö, joka korvaa yhden rahapolitiikan neuvoston kolmesta muusta 
jäsenestä ennen heidän toimikautensa päättymistä, nimitetään toimikauden loppuun, jos 
se on yli kaksi vuotta. 
Lain 3 pykälässä säädetään, että "... Kreikan pankki tai sen päätöksentekoelinten jäsenet 
eivät saa pyytää tai ottaa vastaan ohjeita hallitukselta tai järjestöiltä. Hallitus tai muu 
poliittinen toimija ei saa pyrkiä vaikuttamaan pankin päätöksentekoelimiin... " 
41 
- Integrointi EKPJ:ään 
Kreikan otettua yhteisen rahan käyttöön keskuspankki toimii EKP:n ohjeiden ja 
määräysten mukaisesti perustamissopimuksen 105 artiklan 2 ja 3 kohdan ja EKPJ:n 
perussäännön 3 ja 14.3 artiklan mukaisesti. 
Uuden lain 12.17 pykälässä säädetään: "Siitä päivästä lähtien, jolloin euro otetaan 
käyttöön kansallisena rahana, kaikki säännökset, jotka ovat ristiriidassa EU:n EKPJ.ää 
tai EKP.a tai molempia koskevan primaari- tai sekundäärilainsäädännön kanssa, 
lakkaavat olemasta voimassa. " 
- Yhtiöoikeutta sovelletaan pankkiin vain siinä määrin kuin se on sopusoinnussa 
pankkiin sovellettavan lain yksittäisten säännösten kanssa. 
- Aikataulu 
Riippumattomuutta koskevat säännökset tulivat voimaan joulukuussa 1997. 
2.4.4.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Kreikan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen eikä EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. 
Puutteena on kuitenkin huomioitava, että uusi laki sisältää tiettyjä Kreikan keskuspankin 
valtuuksia, jotka pankki säilyttää ainoastaan niin kauan kuin Kreikka ei ole siirtynyt 
euroon eikä sen keskuspankki ole kiinteä osa EKPJ:ää. Tämä koskee oikeutta määrätä 
vähimmäisvarannoista sekä pankin, osallistumisesta kansainvälisiin valuutta- ja 
talousjärjestöihin ilman EKP:n valtuutusta. 
42 
2.4.5. Espanja 
2.4.5.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Espanja teki huomattavia muutoksia keskuspankkilakiinsa talous- ja rahaliiton varalta jo 
vuonna 1994. Kesäkuussa 1994 annettu laki 13/1994 takaa Espanjan keskuspankille 
hallinnollisen autonomian ja määrittää hintavakauden rahapolitiikan päätavoitteeksi. 
Pankin hallintoelimet ovat pääjohtaja, varapääjohtaja, hallintoneuvosto ja johtokunta. 
Hallintoneuvostoon kuuluu pääjohtaja, varapääjohtaja, kuusi valittua jäsentä sekä kaksi 
viran puolesta osallistuvaa jäsentä (valtiovarainministeriön ylijohtaja ja kansallisen 
arvopaperikomission varapuheenjohtaja). Hallintoneuvosto laatii pankin toiminnan 
yleiset toimintalinjat ja valvoo rahapolitiikan toteuttamista, josta vastaa johtokunta. 
Johtokuntaan kuuluu pääjohtaja, varapääjohtaja ja kaksi valittua jäsentä. Sen päätehtävä 
on rahapolitiikan toteuttaminen hallintoneuvoston toimintalinjojen mukaisesti. 
Pankin tavoitteet ovat seuraavat: "Pankki määrittää ja toteuttaa rahapolitiikkaa 
päätavoitteenaan hintavakauden saavuttaminen. Rahapolitiikan on tuettava hallituksen 
yleistä talouspolitiikkaa, kuitenkin niin, ettei se haittaa tätä tavoitetta" (ks. lain 13/1994 
7.2 pykälä). 
Espanja on muuttanut vuoden 1994 lakia kahdella lailla viime kuukausina. Laki vuoden 
1994 lain muuttamisesta tiettyjen riippumattomuuteen liittyvien seikkojen osalta 
julkaistiin ja annettiin 31. joulukuuta 1997. Hallitus antoi helmikuussa 1998 uuden 
esityksen lain 13/1994 muuttamisesta pankin tavoitteiden, sen integroimisen EKPJ:ään ja 
muun lainsäädännön osalta. 
- Tavoitteet 
Pankin tavoitteista lakiesityksessä säädetään, että rajoittamatta ensisijaista hintavakauden 
tavoitetta ja niitä tehtäviä, joita pankki hoitaa EKPJ:n jäsenenä perustamissopimuksen 
105 artiklan 1 kohdan nojalla, pankki tukee hallituksen yleistä talouspolitiikkaa. 
- Riippumattomuus 
Joulukuun 31. päivänä 1997 annetussa laissa säädetään, että kahdella virkansa puolesta 
hallintoneuvostoon osallistuvalla jäsenellä ei ole äänioikeutta EKPJ:ään liittyvissä 
asioissa. Hallintoneuvoston valittujen jäsenten toimikausi pidennetään kuudeksi 
vuodeksi. Tämä koskee myös niitä jäseniä, jotka korvaavat sellaiset jäsenet, jotka jättävät 
tehtävänsä ennen kuuden vuoden toimikauden loppumista. 
43 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Lakiesitys sisältää säännöksiä, jossa todetaan, että pankki muodostaa osan EKPJ:ää ja 
EKPJ:ään liittyvissä tehtävissä siihen sovelletaan EKP:n suuntaviivoja ja ohjeita. 
Säännökset, joilla pankille ja sen päätöksentekoelimille annetaan valtaa määritellä ja 
toteuttaa rahapolitiikkaa tai asettaa vähimmäisvarantovelvoite, kumotaan tai niitä 
mukautetaan kuvastamaan EKP:n valtuuksia tällä alueella. Samoin poistetaan säännökset, 
joilla hallitukselle annetaan valtuuksia valuuttapolitiikan alalla. Seteleitä koskevat 
säännöt rajoitetaan pesetamääräisiin seteleihin, ja pankin monopoli liikkeeseen 
laskemisessa kumotaan. Pankin velvollisuus maksaa vuosivoitostaan osuuksia 
hallitukselle poistetaan. 
- Aikataulu 
Vuoden 1997 laki tulee voimaan päivänä, jona EKP perustetaan. Helmikuun 1998 
lakiesityksen on tarkoitus tulla voimaan Espanjan siirtyessä yhteisen rahan käyttöön. 
2.4.5.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Espanjan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. Tämä arvio perustuu oletukseen, että helmikuun 1998 lakiesitys 
hyväksytään nykyisessä muodossaan. 
2.4.6. Ranska 
2.4.6.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Ranskan keskuspankkia koskevat lainsäännökset sisältyvät vuonna 1993 annettuun lakiin 
93-980 myöhempine muutoksineen. Kyseissä laissa muutettiin huomattavasti pankin 
tavoitteita, rakennetta ja suhdetta hallitukseen, jotta nämä vastaisivat 
perustamissopimuksen vaatimuksia. Pankin pääoma on valtion omistuksessa. Pankin 
päätöksentekoelimet ovat pääjohtaja, rahapolitiikan neuvosto ja yleisneuvosto. 
Pääjohtaja, jota avustaa kaksi varapääjohtajaa, vastaa pankin johtamisesta. 
Rahapolitiikan neuvosto muodostuu pääjohtajasta, molemmista varapääjohtajista ja 
kuudesta muusta jäsenestä. Sillä on vastuu rahapoliittisesta päätöksenteosta. 
Yleisneuvoston jäseninä ovat rahapolitiikan neuvoston jäsenet sekä yksi pankin 
henkilökunnan valitsema jäsen. Nykyisen lainsäädännön puitteissa yleisneuvosto 
huolehtii pankin hallinnosta ja päätöksenteosta muun kuin rahapolitiikan alalla. 
Valtiovarainministerin nimittämä tarkastaja osallistuu yleisneuvoston kokouksiin ja voi 
vastustaa sen tekemiä päätöksiä. 
44 
Hallitus aikoo antaa parlamentille lakiesityksen vuoden 1993 lain muuttamisesta 
maaliskuun viimeisellä viikolla. Lakiesityksen osalta mainittakoon seuraavat seikat, joilla 
on merkitystä perustamissopimuksen 108 artiklan kannalta: 
- Tavoitteet 
Pankin tavoitteet määritellään uudelleen seuraavasti: "osallistuu EKPJ: lie 
perustamissopimuksessa määrättyjen tehtävien hoitoon ja tavoitteiden noudattamiseen. 
Näissä puitteissa Ranskan keskuspankki tukee hallituksen yleistä talouspolitiikkaa 
sanotun kuitenkaan rajoittamatta ensisijaista hintavakauden tavoitetta. " 
- Riippumattomuus 
EKPJ:ään liityvä toimivalta siirretään yleisneuvostolta rahapolitiikan neuvostolle. 
Pääjohtajan oikeutta ja velvollisuutta esiintyä parlamentin komiteoissa tulee koskemaan 
perustamissopimuksen 107 artiklan varaus. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Uudessa laissa todetaan, että pankki kuuluu kiinteästi EKPJ:ään. Myös rahapolitiikan 
neuvoston toimivaltaa koskeva säännös muutetaan niin että siitä ilmenee, että pankki 
noudattaa EKP:n ohjeita ja määräyksiä. 
Säännökset, joilla annetaan pankille ja rahapolitiikan neuvostolle valta muotoilla ja 
toteuttaa rahapolitiikkaa, poistetaan. Seteleiden liikkeeseen laskua, kansainvälisiin 
sopimuksiin osallistumista ja hallituksen valtaa määrätä valuuttapolitiikasta muutetaan. 
- Aikataulu 
Suunnitelman mukaan uusi laki tulee voimaan 1. tammikuuta 1999 tai muuna päivänä, 
jolloin Ranska ottaa euron käyttöön. Säännös, jonka mukaan rahapolitiikan neuvoston 
jäsenet eivät saa pyytää eivätkä ottaa ohjeita^ hallitukselta tai muilta henkilöiltä, on 
kuitenkin suunniteltu tulevaksi voimaan EKP:n perustamispäivänä. 
45 
2.4.6.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Ranskan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
kanssa. Arvio perustuu oletukseen, että hallitus ja sittemmin parlamentti hyväksyy 
hallituksen esityksen lain 93-980 muuttamiseksi esityksen nykyisessä muodossa. 
Yleisneuvostolla ei oleteta olevan toimivaltaa päättää sellaisista pankin toiminnan 
hoitoon liittyvistä asioista, jotka johtuvat EKPJ:lle kuuluvista tehtävistä. 
46 
2.4.7. Irlanti 
2.4.7.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Vuoden 1998 keskuspankkilailla, jonka parlamentti hyväksyi maaliskuussa 1998, 
muutetaan aiempia keskuspankkilakeja vuosilta 1942-1997 useilla talous- ja rahaliittoon 
liittyvillä säännöksillä. 
Irlannin keskuspankkia johtaa johtokunta, joka koostuu pääjohtajasta ja enintään 
yhdeksästä ei-päätoimisesta jäsenestä. Kaksi jäsentä ("virkamiesjäsenet") voivat olla 
samanaikaisesti valtiovarainministeriön virkamiehiä. Ennen vuotta 1998 johtokunta 
vastasi rahapolitiikasta, mutta näiden valtuuksien päivittäinen käyttö oli suurelta osin 
delegoitu pääjohtajalle. Valtiovarainministerillä oli oikeus velvoittaa pääjohtaja tai 
johtokunta kuulemaan tai neuvomaan häntä pankin toimivaltaan kuuluvissa asioissa, 
mutta käytännössä tätä mahdollisuutta ei ollut koskaan käytetty. 
Perustamissopimuksen 105 artiklan kannalta tärkeimmät vuoden 1998 keskuspankkilain 
muutokset ovat seuraavat: 
- Tavoitteet 
Pankin tavoitteet on määritelty uudelleen toteamalla, että pankin täyttäessään tehtäviään 
osana EKPJ:ää "pankin päätavoite on hintavakauden ylläpitäminen" ja tätä tehtävää 
vaarantamatta sen on "tuettava yhteisön yleistä talouspolitiikkaa myötävaikuttaen 
perustamissopimuksen 2 artiklassa määrättyjen tavoitteiden saavuttamiseen". 
Perustamissopimuksen, perussäännön ja kansallisen lain nojalla pankki ottaa hoitaakseen 
muita tehtäviä tämän kuitenkaan rajoittamatta hintavakauden tavoitetta. 
- Riippumattomuus 
Kaikkien EKPJ:ään liittyvien tehtävien hoito on siirretty johtokunnalta pääjohtajalle. 
Pääjohtajan on tiedotettava johtokunnalle kyseisten tehtävien hoidosta, ja hän voi 
keskustella asiasta johtokunnan kanssa ottaen kuitenkin huomioon perustamissopimuksen 
ja perussäännön vaatimukset. 
Pääjohtajan velvollisuus kuulla valtiovarainministeriä poistettiin EKPJ:ään liittyvien 
asioiden osalta; pääjohtaja antaa ministerille tietoja pyynnöstä ottaen kuitenkin huomioon 
perustamissopimuksen ja perussäännön vaatimukset. 
Pääjohtajaa koskevia erottamisperusteita ja hänen oikeuttaan hakea muutosta 
mukautettiin. 
47 
- Integrointi EKP J:ään ja muu lainsäädäntö 
Lakiin lisättiin yleinen säännös, jossa tehdään selväksi, että pankki "hoitaa kaikki 
perustamissopimuksen tai EKPJ.n perussäännön määräyksiin perustuvat tehtävät tai 
velvollisuudet tai käyttää kaikkia perustamissopimuksen tai EKPJ.n perussäännön 
määräyksiin perustuvia oikeuksiaan ". 
Lisäksi otettiin käyttöön säännös, joka mahdollistaa tietojen vaihdon pankin ja 
ERI:n/EKP:n välillä; setelien liikkeeseen laskemista koskevia säännöksiä muutettiin 
vastaamaan perustamissopimuksen 105 a artiklaa; poistettiin säännökset, joilla 
valtiovarainministerille annettiin valtaa valuuttapolitiikan alueella; säännökset, jotka 
antoivat valtiovarainministerille oikeuden keskeyttää yksityisten yritysten toiminta 
makrotaloudellisin perustein, muotoiltiin uudelleen siten, että rahan arvoon liittyvät 
näkökohdat eivät enää oikeuta tällaisiin toimenpiteisiin. 
- Aikataulu 
Keskuspankkilaki tulee voimaan ministerin määräämänä päivänä. 
2.4.7.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Irlannin lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
kanssa. 
Valtiovarainministerin oletetaan käyttävän oikeuksiaan saattaa tämä laki yoimaan 
perustamissopimuksen 108 artiklassa esitetyn aikataulun mukaisesti. 
2.4.8. Italia 
m 
2.4.8.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Italian keskuspankin perussääntö sisältyy vuonna 1936 annettuun kuninkaalliseen 
asetukseen N:o 1067 myöhempine muutoksineen. Pankin rakenteesta ilmenee sen 
alkuperäinen osakeyhtiömuotoisuus. 
Pankkia johtaa pääjohtaja apunaan toimitusjohtaja. Pankin hallinnosta vastaa johtokunta, 
joka koostuu pääjohtajasta ja 13 ei-päätoimisesta jäsenestä, eli jäsenistä, joilla on toimi 
pankin ulkopuolella. Johtokunnalla on rajoitettua toimivaltaa tietyissä EKPJ:ään 
liittyvissä muissa kuin rahapoliittisissa asioissa. 
Lokakuussa 1997 parlamentti antoi hallitukselle oikeuden antaa uutta lainsäädäntöä 
asetuksen muodossa euron käyttöönoton ja perustamissopimuksen 108 artiklan vuoksi. 
Hyödyntäen saamaansa oikeutta Italian hallitus antoi joulukuussa 1997 esityksen 
asetukseksi tarkoituksenaan Italian lainsäädännön mukauttaminen perustamissopimuksen 
ja perussäännön vaatimuksiin. Hallitus vahvisti asetuksen 4. maaliskuuta 1998. 
Yhtiökokous hyväksyi tästä asetuksesta johtuvat keskuspankin perussäännön muutokset 
19. maaliskuuta 1998, ja tämä päätös hyväksyttäneen presidentin asetuksella huhtikuun 
alkupuolella. 
48 
- Tavoitteet 
Uuden asetuksen 2 pykälässä todetaan, että pankin "on noudatettava EKPJ.lle asetettuja 
tehtäviä perustamissopimuksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisesti. " 
- Riippumattomuus 
Pääjohtajaa lukuun ottamatta johtokunnan jäsenten toimikausi pidennetään viiteen 
vuoteen. Pääjohtajan toimikauden pituutta ei määritellä uudessa kuten ei vanhassakaan 
laissa. Johtokunnan jäseneksi ei voida enää nimittää henkilöä, jolla on sellainen toimi 
pankin ulkopuolella, josta voi aiheutua hänelle eturistiriitaa. 
Valtiovarainministeriön valtuudet määrätä tietyt talletuskorot ja lykätä tai kumota 
johtokunnan päätöksiä EKPJ:ään liittyvissä asioissa poistetaan. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Säännöksiä rahapolitiikan määrittelemisestä, virallisten valuuttavarantojen hoidosta, 
seteleiden liikkeeseen laskemisesta ja rahoitustulon jakamisesta mukautetaan vastaamaan 
EKPJ:n säännöksiä kyseisillä aloilla. Erityisesti poistetaan valtiovarainministeriön ja 
muiden viranomaisten päätöksenteko- tai valvontaoikeudet kyseisillä aloilla. 
- Aikataulu 
Riippumattomuutta koskevat säännökset tulivat voimaan asetuksen julkaisemisen jälkeen 
14. maaliskuuta 1998. Integroimista koskevat säännökset tulevat voimaan ministerin 
määräämänä päivänä tai Italian ottaessa euron käyttöön. 
2.4.8.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Italian lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
kanssa. m 
Ministerin odotetaan panevan täytäntäntöön EKPJ:n perustamispäivänä säännökset, joilla 
valuuttavarantojen hoito siirretään keskuspankille. 
Koska pääjohtaja voidaan erottaa ainoastaan EKPJ:n perussäännön 14.2 artiklassa 
määritellyin perustein, toimikauden pituuden rajoittamattomuus voidaan hyväksyä. 
49 
2.4.9. Luxemburg 
2.4.9.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Aiempaan ehdotukseen perustuen hallitus antoi parlamentille joulukuussa 1997 
tarkistetun lakiesityksen, jolla muutetaan Luxemburgin rahainstituutin (instituutti) 
perussääntöä, joka perustuu nykyään vuonna 1983 annettuun lakiin. 
Instituutti on julkisoikeudellinen yksikkö, jonka pääoma on suurherttuakunnan 
omistuksessa. Sen päätöksentekoelimet ovat johto ja neuvosto. Johto, joka vastaa 
instituutin tehtävien hoidosta, muodostuu pääjohtajasta ja kahdesta johtajasta, jotka 
nimitetään kuuden vuoden pituiseksi toimikaudeksi. Neuvostossa on kuusi ei-päätoimista 
jäsentä eli sellaista jäsentä, joilla on toimi instituutin ulkopuolella. Heidät nimitetään 
neljäksi vuodeksi. Lakiesityksellä on tarkoitus muuttaa neuvoston kokoonpanoa. Kun 
lakiesitys on tullut voimaan, neuvosto koostuu johdon jäsenistä ja kuudesta ei-
päätoimisesta j äsenestä. 
Instituutti ei toistaiseksi ole vielä koskaan hoitanut kaikkia rahapoliittisia tehtäviä, mikä 
johtuu Belgian kanssa vuodesta 1922 toimineesta valuuttaunionista. Belgian 
keskuspankki hoitaa useita keskuspankin tehtäviä Luxemburgin puolesta. 
Lakiesitys sisältää seuraavat pääkohdat: 
- Tavoitteet 
Instituutin päätavoite on hintavakauden ylläpito. Se tukee yleistä talouspolitiikkaa tämän 
kuitenkaan rajoittamatta hintavakauden tavoitetta. 
- Riippumattomuus 
Institutionaalisesta riippumattomuudesta EKPJ:ään liittyvissä asioissa säädetään erikseen; 
perusteita johdon jäsenten erottamiseksi muutetaan; hallituksen oikeus erottaa koko johto 
perustavaa laatua olevan erimielisyyden vuoksi poistetaan; tarkennetaan, että hallituksen 
päätös vuotuisesta vastuuvapaudesta ei saa rajoittaa instituutin itsenäisyyttä EKPJ:ään 
liittyvissä tehtävissä. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Lisätään yleinen säännös, jossa todetaan, että instituutti "on Luxemburgin keskuspankki 
EKPJ.n puitteissa". Uusi nimi on "Banque Centrale du Luxembourg". Rahoitustulon 
jakamista koskevat säännökset muutetaan vastaamaan EKPJ:n perussääntöä. 
- Aikataulu 
Laki tulee voimaan sen julkaisua seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä. 
50 
2.4.9.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Luxemburgin lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n 
perussäännön vaatimusten kanssa. Tämä arvio perustuu oletukseen, että lakiesitys, jolla 
muutetaan vuoden 1983 lakia, hyväksytään nykyisessä muodossaan. On kuitenkin syytä 
huomioida seuraavat puutteet: 
- lakiluonnos ei varmista, ettei eturistiriitoja syntyisi neuvoston kuuden ei-päätoimisen 
jäsenen hoitaessa toimiaan pankissa ja sen ulkopuolella 
- instituutin toissijainen tavoite, talouspolitiikan yleistavoitteiden tukeminen, ei 
selkeästi ilmennä perustamissopimuksen 105 artiklan muotoilua EKPJ:n toissijaisesta 
tavoitteesta 
- säännöksistä, joissa instituutille ja sen neuvostolle annetaan valta "määritellä ja 
toteuttaa rahapolitiikkaa kansallisella tasolla " ei ilmene EKP:n toimivalta; 
- sama huomautus koskee säännöstä, jonka mukaan instituutti voi tarjota 
luottojärjestelyjä varmistaakseen maksujärjestelmän tehokkuuden ja vakauden. 
2.4.10. Alankomaat 
2.4.10.1. Yleiskatsaus- ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Hallitus antoi syyskuussa 1997 parlamentille ehdotuksen uudeksi laiksi, joka korvaa 
Alankomaiden keskuspankkiin sovelletun lain vuodelta 1948. Laki hyväksyttiin 
lopullisesti parlamentissa 24. maaliskuuta 1998. 
Pankki on osakeyhtiö, johon sovelletaan yhtiöoikeutta ja tiettyjä julkisoikeudellisia 
sääntöjä. Valtio omistaa kaikki sen osakkeet. Pankin sisäinen rakenne (hallitus ja 
hallintoneuvosto) kuvastaa tämä oikeudellista muotoa. Hallitus koostuu pääjohtajasta ja 
kolmesta viiteen johtajasta. Sillä on toimivalta kaikkien pankin politiikkaa koskevien 
päätösten ja pankin johdon suhteen. Hallintoneuvosto koostuu yhdeksästä kahteentoista 
jäsenestä. Se valvoo pankin johtoa. Yksi hallintoneuvoston jäsenistä on kuninkaallinen 
komissaari. 
Vuoden 1948 pankkilain nojalla valtiovarainministeriöllä oli oikeus antaa määräyksiä 
pankin hallitukselle4 ja kuninkaallinen komissaari valvoi pankkia hallituksen puolesta. 
Pankin tehtäväksi oli määritelty valuutan arvon säätely "kansakunnan vaurautta ja 
hyvinvointia eniten lisäävällä" tavalla. 
Jos pankki vastustaa määräystä, sen on noudatettava sitä vain, jos hallitus on vahvistanut määräyksen, 
ja sen jälkeen kun eri kannat on julkaistu. Käytännössä näitä oikeuksia ei ole koskaan käytetty. 
51 
Perustamissopimuksen 108 artiklan kannalta uuteen lakiin sisältyy seuraavat muutokset: 
- Tavoitteet 
Entinen pankin tavoitteita koskeva määritelmä on korvattu artiklan 105 artiklan 1 kohdan 
kanssa identtisellä tekstillä. 
- Riippumattomuus 
Kuninkaallisen komissaarin valvontaoikeudet poistetaan. 
Hallituksen jäsenten erottamisperusteet on muutettu vastaamaan EKPJ:n 
perussäännön 14.2 artiklassa mainittuja perusteita. 
- IntegrointiEKPJ.ään 
Lain 1 jaksossa todetaan erikseen, että EKPJ:ään liittyvien tehtävien osalta pankki 
muodostaa erottamattoman osan EKPJ:ää. Lain 3 pykälässä säädetään, että "hoitaessaan 
(EKPJ:ään liittyviä) tehtäviään ja velvollisuuksia... pankki pyytää ja ottaa ohjeita 
ainoastaan EKP.lta ". 
Pankin EKPJ.ään liittyvät tehtävät on määritelty EKPJ:n perussäännön 3 artiklan 
mukaisesti. Samoin pankin toimintaa ja setelien liikkeeseen laskemista koskevia 
säännöksiä on mukautettu ottaen- huomioon perussäännön artiklat. Niiden suhteen 
tehdään yleinen varaus "perustamissopimuksen määräysten ottamisesta huomioon 
asianmukaisella tavalla". 
- Aikataulu 
Riippumattomuutta koskevat säännökset tulevat voimaan päivänä, jona EKP perustetaan, 
ja integroimista koskevat säännökset kolmannen vaiheen alkaessa. 
2.4.10.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Alankomaiden lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKP:n 
perussäännön vaatimusten kanssa. 
Puutteena on huomioitava lain säännös, jonka mukaan pankin tehtävä on "osallistua 
rahapolitiikan määrittelyyn". Tämän tulee viitata pääjohtajan rooliin EKP:n neuvostossa. 
52 
2.4.11. Itävalta 
2.4.11.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Ottaen huomioon perustamissopimuksen 108 artiklan hallitus antoi parlamentille 
lakiesityksen 10. maaliskuuta 1998. Tällä hetkellä Itävallan keskuspankkia koskevat 
lainsäännökset määritellään vuonna 1984 annetussa keskuspankkilaissa ja sen 
muutoksissa. 
Pankki on osakeyhtiö. Valtio on merkinnyt puolet sen pääomasta. Pankin rakenne 
(yhtiökokous, yleisneuvosto ja johtokunta) vastaa tätä oikeudellista muotoa. 
Yleisneuvosto koostuu puheenjohtajasta ("presidentti"), kahdesta varapuheenjohtajasta ja 
11 ei-päätoimisesta jäsenestä. Se johtaa pankkia ja tekee kaikki rahapolitiikkaa koskevat 
peruspäätökset. Johtokunta, johon kuuluu puheenjohtajana toimiva pääjohtaja, 
varapääjohtaja ja kahdesta neljään muuta jäsentä, vastaa pankin hallinnosta. Se raportoi 
yleisneuvostolle ja toimii yleisneuvoston ohjeiden mukaisesti. 
Valtiokomissaari valvoo pankin toimintaa varmistaakseen, että keskuspankkilakia 
noudatetaan. 
Lakiesityksen pääpiirteet ovat seuraavat: 
- Tavoitteet 
Vuoden 1984 keskuspankkilain 4 pykälää, jossa säädettiin, että määritellessään raha- ja 
luottopolitiikkaa pankki ottaa asianmukaisesti huomioon hallituksen yleisen 
talouspolitiikan, korvattiin säännöksellä, jossa todetaan, että "yhteisön oikeuden, 
erityisesti perustamissopimuksen 2 ja 105 artiklan nojalla pankin on pyrittävä 
hintavakauden tavoitteeseen kaikin käytettävissään olevin keinoin. Taloudellista kasvua 
ja työllisyyden kehittymistä koskevat yleiset makrotaloudelliset edellytykset on otettava 
huomioon ja yhteisön yleistä talouspolitiikkaa on tuettava sanotun kuitenkaan 
rajoittamatta hintavakauden tavoitetta ". 
- Riippumattomuus 
Pankkia ja sen päätöksentekoelinten jäseniä kielletään nimenomaisesti pyytämästä tai 
ottamasta ohjeita yhteisön tai kansallisilta toimielimiltä tai laitoksilta tai miltään 
muultakaan taholta hoitaessaan EKPJ:ään liittyviä tehtäviä. 
Päätöksentekovaltuudet kaikissa EKPJ:ään liittyvissä asioissa siirretään yleisneuvostolta 
johtokunnalle. Tämä ratkaisee ongelman, joka aiheutuu siitä, että yleisneuvoston jäsenet 
hoitavat tehtäväänsä luottamustoimena. Yleisneuvostoon jää vain yksi varapuheenjohtaja; 
muiden jäsenten lukumäärä ei muutu. 
Pääjohtajan, varapääjohtajan ja johtokunnan kahden muun jäsenen toimikausi 
pidennetään viiteen vuoteen, erottamisperusteet mukautetaan vastaamaan EKPJ:n 
perussäännön 14.2 artiklaa, ja kaikenlainen henkilökohtaisen riippumattomuuden 
kyseenalaistava toiminta kielletään. 
Otetaan käyttöön säännös, jossa todetaan, että toimessaan EKP:n neuvoston ja 
yleisneuvoston jäseninä Itävallan keskuspankin pääjohtajaa ja varapääjohtajaa eivät sido 
mitkään yleisneuvoston tai johtokunnan päätökset. 
53 
Valtiokomissaarin valtaa rajoitetaan, ja jäljelle jää ainoastaan oikeus osallistua 
yhtiökokoukseen ja yleisneuvoston kokouksiin neuvonantajan ominaisuudessa. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Otetaan käyttöön säännöksiä, joissa säädetään, että pankki on "erottamaton osa 
EKPJ.ää" ja hoitaessaan EKPJ:ään liittyviä tehtäviä "se toimii EKP.n suuntaviivojen ja 
ohjeiden mukaisesti ". 
Lisäksi muutetaan säännöksiä, jotka koskevat seteleiden liikkeeseen laskemista ja 
osallistumista kansainvälisiin rahoituslaitoksiin. 
- Aikataulu 
Johtokunnan jäsenten henkilökohtaisen riippumattomuuden varmistavat lain säännökset 
tulevat voimaan päivänä, jona EKP perustetaan. Toiseen vaiheen loppuajaksi otetaan 
käyttöön väliaikainen sääntö, jolla estetään yleisneuvostoa puuttumasta johtokunnan 
toimintaan pankin valmistautumista kolmanteen vaiheeseen koskevissa asioissa. 
Loput säännökset tulevat voimaan Itävallan ottaessa käyttöön yhteisen rahan. 
2.4.11.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Itävallan lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. Tämä arvio perustuu oletukseen, että parlamentti hyväksyy 
lakiesityksen vuoden 1984 keskuspankkilain muuttamisesta nykyisessä muodossaan. 
54 
2.4.12. Portugali 
2.4.12.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Tammikuussa 1998 annettiin laki, jolla lakia Portugalin keskuspankista muutettiin 
perustamissopimuksen 108 artiklan mukaiseksi. 
Pankkia johtaa pääjohtaja ja johtokunta. Valvonnasta huolehtii tilintarkastajien 
lautakunta ja neuvoja voidaan pyytää neuvoa-antavalta elimeltä. Johtokuntaan kuuluu 
pääjohtaja, yksi tai kaksi varapääjohtajaa ja kolmesta viiteen jäsentä. 
Uusi laki sisältää seuraavat muutokset: 
- Tavoitteet 
Vanha 3 pykälä, jonka nojalla pankin oli hintavakauden tavoitteeseen pyrkiessään 
otettava huomioon hallituksen yleinen talouspolitiikka, on korvattu säännöksellä, jossa 
todetaan, että pankki "noudattaa EKPJ.n tavoitteita ja osallistuu EKPJ.lle uskottujen 
tehtävien hoitoon". 
- Riippumattomuus 
Pääjohtajan velvollisuus alistaa hallitukselle päätöksensä käyttää veto-oikeutta 
johtokunnan päätöksiin on poistettu ja lisätty säännös, jonka mukaan johtokunnan 
päätökset EKPJ.ään liittyvissä asioissa edellyttävät pääjohtajan suostumusta. Säännös, 
joka antoi valtiovarainministerille vaikutusvaltaa rahapolitiikassa ja muissa EKPJ:ään 
liittyvissä asioissa, on poistettu samoin kuin valtiovarainministerin allekirjoitus pankin 
tiedonannoista. 
Johtokunnan jäsenten erottamisperusteet on muutettu vastaamaan EKPJ:n 
perussäännön 14.2 artiklaa. Johtokunnan jäsenet eivät saa ottaa hoitaakseen pankin 
ulkopuolella muuta palkallista tehtävää (lukuun ottamatta luentojen pitämistä 
yliopistoilla). 
- Integrointi EKPJ:ään 
On otettu käyttöön uusi 3 pykälä, jossa säädetään, että pankki "on erottamaton osa 
EKPJ.ää " ja toimii "EKP.n suuntaviivojen ja ohjeiden mukaisesti ". 
EKP:n sääntöjen noudattamiseksi on tehty setelien liikkeeseenlaskua, rahapolitiikan 
operaatioita, vähimmäisvarantoja ja osallistumista kansainvälisiin rahoituslaitoksiin 
koskevia muutoksia. 
- Aikataulu 
Kaikki riippumattomuutta koskevat säännökset ovat jo tulleet voimaan ja muut 
säännökset tulevat voimaan Portugalin siirtyessä euroon. 
55 
2.4.12.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Portugalin lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. 
2.4.13. Suomi 
2.4.13.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Suomen keskuspankkia koskevat lainsäännökset sisältyvät hallitusmuotoon, 
valtiopäiväjärjestykseen sekä lakiin Suomen Pankista. 
Hallintoelimet ovat johtokunta ja pankkivaltuusto. Johtokunta koostuu pääjohtajasta, joka 
toimii puheenjohtajana, ja enintään viidestä jäsenestä, jotka tasavallan presidentti 
nimittää pankkivaltuuston esityksestä. Pääjohtaja nimitetään seitsemäksi vuodeksi ja 
johtokunnan muut jäsenet viideksi vuodeksi. Pankkivaltuusto koostuu yhdeksästä 
eduskunnan jäsenestä, jotka nimitetään eduskunnan koko istuntokaudeksi. 
Suomen Pankkia koskevan lainsäädännön tarkistaminen aloitettiin jo vuonna 1993; 
eduskunta hyväksyi muutetun lain Suomen Pankista kesäkuussa 1997, ja laki tuli 
voimaan 1. tammikuuta 1998. Uusi laki vahvistaa pankin itsenäisyyden, mutta siinä ei 
käsitellä integroitumista EKPJ:ään. Noudattaakseen kaikkia perustamissopimuksen ja 
EKPJ:n perussäännön vaatimuksia hallitus teki helmikuussa 1998 uuden ehdotuksen 
Suomen Pankkia koskevaksi laiksi, jolla on tarkoitus korvata nykyinen keskuspankkilaki. 
Esitykseen sisältyy myös muutoksia raha- ja metallirahalakeihin. Eduskunta hyväksyi 
esityksen 20. maaliskuuta 1998. Uuden lainsäädännön tärkeimmät säännökset ovat 
seuraavat: 
- Tavoitteet 
Kuten lakiesityksen 2 pykälässä todetaan "Suomen Pankin ensisijaisena tavoitteena on 
perustamissopimuksen mukaisesti pitää yllä hintavakautta. Suomen Pankin on 
perustamissopimuksen mukaisesti tuettava muidenkin talouspolitiikan tavoitteiden 
saavuttamista vaarantamatta kuitenkaan 1 momentissa säädettyä tavoitetta ". 
- Riippumattomuus 
Pankkivaltuusto, jolla aiemmin oli laajat valtuudet, muutetaan pääasiassa 
valvontaviranomaiseksi, jolla on rajallinen valta pankin hallinnon suhteen. Johtokunnan 
jäsenten erottamisperusteet on muutettu vastaamaan EKPJ:n perussäännön 14.2 artiklaa. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Pankin päätehtävä tulee olemaan rahapolitiikan toteuttaminen siten kuin EKP:n neuvosto 
sen määrittelee. Pankki osallistuu myös setelien liikkeeseen laskemiseen, 
valuuttavarannon hoitoon, maksujärjestelmän luotettavuuden ja tehokkuuden 
säilyttämiseen ja huolehtii tilastojen julkaisemisesta. 
56 
Rahalain säännös päätöksenteosta Suomen markan ulkoisen arvon suhteen kumotaan. 
- Aikataulu 
Suomen Pankkia koskevan lain säännös, jolla varmistetaan pankin riippumattomuus, 
tulee voimaan pian sen jälkeen kun presidentti on sen vahvistanut 27. maaliskuuta 1998. 
Muut Suomen Pankkia koskevan lain, rahalain ja metallirahalain säännökset tulevat 
voimaan Suomen siirtyessä talous-ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. 
2.4.13.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Suomen lainsäädäntö on yhteensopiva perustamissopimuksen ja EKPJ:n perussäännön 
vaatimusten kanssa. 
2.4.14. Ruotsi 
2.4.14.1. Yleiskatsaus ja vuoden 1994 jälkeen toteutetut lainsäädännölliset 
toimenpiteet 
Ruotsin keskuspankkia koskevat lainsäännökset sisältyvät perustuslakiin, 
valtiopäiväjärjestykseen ja vuoden 1988 keskuspankkilakiin ja näiden muutoksiin. 
Talous- ja rahaliiton vuoksi hallitus antoi parlamentille marraskuussa 1997 esityksen 
perustuslain, valtiopäiväjärjestyksen ja keskuspankkilain muuttamisesta. Valtiopäivät 
hyväksyi perustuslain muutokset maaliskuussa 1998 ensimmäisessä käsittelyssä. 
Keskuspankkilain mukaan pankkia johtaa kahdeksasta jäsenestä koostuva 
pankkivaltuusto. Valtiopäivät valitsee näistä jäsenistä seitsemän tavallisesti neljäksi 
vuodeksi. Nämä seitsemän jäsentä valitsevat pääjohtajan viiden vuoden toimikaudeksi. 
Pankkivaltuuston muut jäsenet voivat erottaa pääjohtajan ja valtiopäivät puolestaan voi 
erottaa nämä muut jäsenet. Erottamisperusteista ei ole mainintaa. Pankkivaltuusto vastaa 
kaikista tärkeistä päätöksistä, mutta ainoastaan pääjohtaja osallistuu pankin päivittäiseen 
johtamiseen. 
Pankki vastaa kaikista valuutta- ja rahapolitiikkaan liittyvistä asioista. Rahapolitiikalle ei 
ole asetettu lakisääteisiä tavoitteita. Ennen raha- ja valuuttapolitiikkaa koskevien 
tärkeiden päätösten tekemistä pankin on kuultava valtiovarainministeriä. Pankki on 
muodollisessa vastuussa valtiopäiville. Tämä tarkoittaa sitä, että valtiopäivät päättää 
vuosittain, myönnetäänkö pankkivaltuustolle vastuuvapaus edelliseltä vuodelta. 
57 
Hallituksen ehdotus sisältää seuraavat muutokset: 
- Tavoitteet 
Pankin nimenomainen tavoite hintavakauden ylläpitämisestä säädetään 
keskuspankkilaissa. 
- Riippumattomuus 
Viranomaisia kielletään antamasta pankille rahapolitiikkaa koskevia ohjeita 
perustuslakiin sisältyvän säännöksen kautta. Pankin ei enää tarvitse kuulla 
valtiovarainministeriä ennen politiikkaansa koskevien päätösten tekemistä. 
Keskuspankkilaki kieltää pankin ylempiä virkamiehiä pyytämästä tai ottamasta neuvoja. 
Tarkoituksena on perustaa johtokunta, jonka tehtävä on rahapolitiikan määritteleminen. 
Pankkivaltuusto nimittää kuudeksi vuodeksi kaikki johtokunnan jäsenet, joista yksi on 
pankin pääjohtaja. Johtokunnan jäsenten toimikausi varmistetaan perustuslain 
muutoksella, jolla erottamisperusteet mukautetaan vastaamaan EKPJ:n perussäännön 
14.2 artiklaa. Pankkivaltuustolle annetaan valvova rooli, johon ei sisälly rahapoliittista 
toimivaltaa. 
- Integrointi EKPJ.äänja muu lainsäädäntö 
Vastuu valuuttakurssipolitiikasta siirretään pankilta hallitukselle. 
Hallituksen ehdotuksessa ei käsitellä pankin integroimista EKPJ:ään. 
Nykyisissä salassapitosäännöissä määrätään, että kaikki asiakirjat ovat julkisia ellei niitä 
määrätä lailla salaisiksi. Salassapidosta vuonna 1980 annetun lain 3 luvun 1 pykälässä 
säädetään mahdollisuudesta soveltaa salassapitomääräyksiä tapauskohtaisesti tietoihin, 
jotka koskevat Ruotsin "keskeistä finanssipolitiikka, rahapolitiikka tai 
valuuttapolitiikkaa, jos voidaan olettaa, että tietojen leviäminen haittaisi päätettyjen tai 
suunniteltujen toimenpiteiden tarkoitusta ". 
- Aikataulu 
Toinen käsittely, jossa vahvistetaan perustuslain muutokset, voidaan pitää vasta 
seuraavilla valtiopäivillä syyskuun 1998 valtiollisten vaalien jälkeen. Suunnitelman 
mukaan valtiopäivät hyväksyy valtiopäiväjärjestyksen ja keskuspankkilain muutokset 
yhdessä perustuslain toisen käsittelyn kanssa lokakuussa 1998. Kaikki muutokset 
tulisivat voimaan 1. tammikuuta 1999. 
58 
2.4.14.2. Arvio yhteensopivuudesta 
Ruotsin lainsäädäntö ei ole yhteensopiva perustamissopimuksen eikä EKPJ:n 
perussäännön kanssa. Seuraavat yhteensopimattomat piirteet on huomioitava: 
- Nykyisen lakiesityksen hyväksymisen aikarajoitusten vuoksi ei voida olettaa, että 
lainsäädäntö hyväksytään ajoissa. Tämän seurauksena pankki ei ole riippumaton 
EKP:n perustamispäivänä. 
- Nykyinen lakiesitys ei varmista pankin täyttä integrointia EKPJ:ään. Erityisesti pankin 
rahapoliittisia valtuuksia koskevissa säännöksissä ei huomioida EKPJ:n valtuuksia 
tällä alueella. 
Nykyinen lakiesitys sisältää lisäksi eräitä puutteita: 
- Perustuslain 9 luvun 13 pykälässä, jossa annetaan pankille yksinoikeus laskea 
liikkeeseen seteleitä, ei oteta huomioon EKPJ:n valtuuksia tällä alueella. Tämän 
pykälän muuttaminen edellyttää kaksien peräkkäisten valtiopäivien hyväksyntää. 
- Kielto pyytää tai ottaa vastaan ohjeita kattaa ainoastaan rahapoliittiset asiat, eikä se 
koske kaikkia EKPJ:ään liittyviä tehtäviä. 
2.4.15. Yhdistynyt kuningaskunta 
Valtiovarainministeri ilmoitti Englannin keskuspankkia koskevista uudistuksista 
toukokuussa 1997. Näistä uudistuksista laadittiin lakialoite, joka annettiin parlamentille 
lokakuussa 1997, ja lain odotetaan tulevan voimaan vuoden 1998 alkupuolella. 
Lakialoitteen mukaan pankin johdosta vastaava johtokunta, joka on vastuussa asioista 
(muista kuin rahapolitiikan muotoilusta) muodostuu pääjohtajasta, kahdesta 
varapääjohtajasta ja 16 johtajasta. Pääjohtajan ja kahden varapääjohtajan edellytetään 
olevan yksinomaan pankin palveluksessa. Pääjohtaja ja varapääjohtajat nimitetään 
viideksi vuodeksi ja johtajat kolmeksi vuodeksi. Toimikaudet voidaan uusia. Pääjohtaja, 
varapääjohtaja tai johtaja voidaan erottaa tehtävästään tietyissä erityistilanteissa. 
59 
Lakiesitykseen sisältyy lisäksi mm. seuraavat piirteet: 
- Pankin rahapolitiikan erityisenä tavoitteena on pitää yllä hintavakautta ja tukea 
hallituksen talouspolitiikkaa, kasvu ja työllisyys mukaan luettuina, tämän kuitenkaan 
rajoittamatta hintavakauden tavoitetta. 
- Valtiovarainministeriö voi täsmentää vuosittain, mitä hintavakauden katsotaan 
tarkoittavan ja mikä hallituksen talouspolitiikan katsotaan olevan näiden tavotteiden 
osalta. 
- Perustetaan rahapolitiikan komitea, joka muodostuu pääjohtajasta, kahdesta 
varapääjohtajasta, kahdesta pankin ylemmästä virkamiehestä ja neljästä pankin 
ulkopuolisesta asiantuntijasta, joka on vastuussa rahapolitiikan muotoilusta. 
- Hallitus pidättää itsellään oikeuden antaa pankille rahapolitiikkaa koskevia ohjeita 
rajoitetuksi ajaksi poikkeuksellisissa taloudellisissa olosuhteissa, edellyttäen, että 
parlamentti vahvistaa tämän. 
Perustamissopimukseen liitetyn pöytäkirjan N:o 11 5 kohdan mukaan 
perustamissopimuksen 108 artiklaa ei sovelleta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan niin 
kauan kuin se ei osallistu talous- ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. Yhdistynyt 
kuningaskunta on ilmoittanut neuvostolle, että se ei aio siirtyä talous- ja rahaliiton 
kolmanteen vaiheeseen 1. tammikuuta 1999. Tämän vuoksi Yhdistyneen kuningaskunnan 
ei tarvitse mukauttaa lainsäädäntöään talous- ja rahaliiton kolmannen vaiheen varalta niin 
kauan kuin se ei muuta kantaansa. 
Edellä kuvaillun tilanteen vuoksi yhteensopivuutta ei arvioida Yhdistynen 
kuningaskunnan osalta. Arviointi on tehtävä jos ja kun Yhdistynyt kuningaskunta päättää 
osallistua talous-ja rahaliiton kolmanteen vaiheeseen. 
60 
3. HINTAVAKAUS 
3.1. Perustamissopimuksen hintavakautta koskevat määräykset 
Hintavakautta koskeva lähentymiskriteeri määritellään perustamissopimuksen 109 j 
artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa: "hintatason korkeatasoisen 
vakauden toteutuminen [...] on ilmeistä, jos rahanarvon alenemisaste on lähellä 
korkeintaan kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion 
vastaavaa astetta. " 
Lähentymiskriteereistä tehdyssä pöytäkirjassa N:o 6 täsmennetään 109 j artiklan 1 
kohtaa. Pöytäkirjan 1 artiklassa määrätään, että jäsenvaltio on inflaation osalta lähentynyt 
riittävästi, jos se "on saavuttanut kestävän hintatason vakauden ja tarkasteluajankohtaa 
edeltävän vuoden aikana todetun keskimääräisen rahanarvon alenemisasteen, joka 
ylittää enintään 1,5 [prosenttiyksiköllä] enintään kolmen hintatason vakaudessa 
parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion vastaavan asteen. Rahanarvon aleneminen 
lasketaan kuluttajahintaindeksin avulla yhtäläisin perustein ottaen huomioon 
kansallisten määritelmien erot. " 
Koska kansallisten kuluttajahintaindeksien (KHI) käsitteet, menetelmät ja käytännöt 
eroavat toisistaan huomattavasti, niiden avulla ei pystytä täyttämään 
tarkoituksenmukaisella tavalla perustamissopimuksen vaatimusta, jonka mukaan inflaatio 
on laskettava yhtäläisin perustein. Tämän vuoksi neuvosto antoi 23. lokakuuta 1995 
puiteasetuksen (N:o 2494/95), , jossa säädetään yhdenmukaistetusta 
kuluttajahintaindeksien laatimisen menetelmästä. Asetuksessa säädettiin, että 
yhdenmukaistaminen toteutetaan asteittain kahdessa vaiheessa. 
Yhdenmukaistamisprosessin ensimmäisessä vaiheessa tuotettiin väliaikaiset 
kuluttajahintaindeksit (VKHI) maaliskuussa 1996. Ne perustuivat kokonaan voimassa 
oleviin kansallisiin kuluttajahintaindekseihin, joita muutettiin ainoastaan niin, että ne 
kattoivat mahdollisimman samanlaisen hyödyke- ja palveluvalikoiman. Väliaikaisia 
kuluttajahintaindeksejä käytettiin komission ja ERIn vuoden 1996 lähentymisraporteissa. 
Yhdenmukaistamisprosessin toisessa vaiheessa kehitettiin yhdenmukaistetut 
kuluttajahintaindeksit (YKHI). YKHIt laaditaan jäsenvaltioissa, ja niiden 
laatimismenetelmiä ja kattavuutta on yhdenmukaistettu (yksityiskohtaisempia tietoja on 
tämän luvun liitteessä). Ensimmäiset YKHIt julkaistiin maaliskuussa 1997, ja niiden 
aikasarjat alkavat tammikuusta 1995. Vaikka joitakin nykyisten YKHIen laatimiseen 
liittyviä seikkoja on vielä yhdenmukaistettava, ne merkitsevät erittäin huomattavaa 
edistymisiä ja tarjoavat selvästi vertailukelpoisempaa ja luotettavampaa tietoa 
hintavakauden ja inflaatiovauhtien lähentymisen arviointia varten kuin kansalliset 
kuluttajahintaindeksit. 
61 
3.2. Yhdenmukaistetulla kuluttajahintaindeksillä mitattu hintavakaus 
3.2.1. Viimeaikainen kehitys 
Yhdenmukaistettujen hintaindeksien aikasarjoja on saatavina ainoastaan tammikuusta 
1995. Sen vuoksi viimeaikaista inflaatiokehitystä voidaan analysoida näiden indeksien 
perusteella vasta tammikuusta 1996 alkaen. Kahden viime vuoden aikana hintavakaudessa 
ja inflaatiovauhtien lähentymisessä on edelleen edistytty koko yhteisössä. Koko yhteisön 
YKHIllä mitattu inflaatiovauhti (prosentuaalisena muutoksena edellisvuoden vastaavasta 
ajankohdasta) hidastui tasaisesti vuoden 1996 tammikuusta, jolloin se oli 2,7 %, vuoden 1997 
huhtikuuhun, jolloin se oli 1,5 %. Kesällä 1997 inflaatio nopeutui hiukan, mikä johtui 
väliaikaisista tekijöistä kuten yhteisön valuuttojen efektiivisen heikentymisen aiheuttamasta 
tuontihintojen noususta sekä joissakin maissa välillisten verojen tai hallinnoitujen hintojen 
korotuksista tai molemmista. Lokakuusta 1997 alkaen inflaatio alkoi jälleen hidastua ja oli 
hitaimmillaan tammikuussa 1998, jolloin se oli 1,3 %. 
Niissä kymmenessä jäsenvaltiossa, joissa vuotuinen inflaatiovauhti oli noin 2 % tai hitaampi 
tammikuussa 1996 (Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, 
Suomi ja Ruotsi), inflaatio pysyi yleisesti ottaen maltillisena tammikuuhun 1998 saakka (kuvio 
3.1). Eräissä näistä maista (Belgia, Tanska, Irlanti ja Itävalta) inflaatio kuitenkin nopeutui 
väliaikaisesti yli 2 prosenttiin tarkastelujakson aikana, mutta hidastui huomattavasti sen jälkeen. 
Ainoastaan Alankomaissa ja Ruotsissa inflaatiopaineet lisääntyivät enemmän ja pysyvämmin 
vuoden 1997 loppupuolella. Inflaation kiihtyminen Alankomaissa johtui lähinnä seuraavien 
tekijöiden yhteisvaikutuksesta: tuotanto on kasvanut jatkuvasti voimakkaasti, mikä on johtanut 
tuotantokuilun umpeutumiseen ja työmarkkinaolojen asteittaiseen kiristymiseen, ja guldenin 
efektiivinen kurssi on heikentynyt. Guldenin efektiivisen kurssin heikentymisen vaikutuksen 
pienentyessä ja kansainvälisten raaka-ainehintojen laskun vuoksi tuontihintojen nousu hidastui 
huomattavasti, mitä seurasi inflaation jyrkkä hidastuminen. Tammikuussa 1998 Alankomaiden 
inflaatiovauhti oli 1,6 %. Ruotsissa hintojen nousu on kiihtynyt huomattavasti 12 viime 
kuukauden aikana. Nousun taustalla on useita tekijöitä: eräiden erityistekijöiden vaikutuksen 
lakkaaminen, joiden vuoksi inflaatio hidastui huomattavan alhaiseksi vuonna 1996 (kuten ruuan 
arvonlisäveron alentaminen ja kruunun voimakas vahvistuminen), välillisten verojen ja 
hallinnoitujen hintojen korotukset ja palkankorotusten kiihtyminen. Näiden erityistekijöiden 
aiheuttaman inflaation väliaikaisen nopeutumisen jälkeen ja raha-ja finanssipolitiikan kiristyessä 
inflaation kiihtyminen pysähtyi syyskuusta 1997 alkaen ja inflaatio jopa hidastui runsaaseen 2 
prosenttiin tammikuussa 1998. 
Muissa jäsenvaltioissa inflaatiovauhtia on onnistuttu hillitsemään merkittävästi, ja Kreikkaa 
lukuun ottamatta jäsenmaat ovat onnistuneet hidastamaan inflaatiovauhtinsa alle 2 prosenttiin. 
Portugalissa, jossa inflaatio oli 2,5 % vuoden 1996 alussa, inflaation hidastumista on tukenut 
hillitty palkankorotuslinja, jatkuva vahva tuottavuuden kasvu ja maltilliset tuontihinnat. Vahvan 
talouskasvun oloissa ja punnan vahvistumisen tukemana Yhdistynyt kuningaskunta on 
onnistunut saavuttamaan tyydyttävän hintavakauden ja inflaation lähentymisen. Espanjassa 
inflaatio hidastui nopeasti vuonna 1997, kun se oli vielä VA % tuntumassa lähes koko vuoden 
1996. Italiassa inflaatio on hidastunut tasaisesti ja huomattavasti kahden viime vuoden aikana 
vuoden 1995 poikkeuksellisen kiihtymisen jälkeen, joka johtui lähinnä valuutan heikentymisen 
vaikutuksesta. Espanjassa ja Italiassa suotuisa inflaatiokehitys johtui määrätietoisen vakauteen 
tähtäävän rahapolitiikan ja työ-, hyödyke- ja palvelumarkkinoiden toiminnan rakenteellisten 
parannusten yhteisvaikutuksesta. Lopuksi mainittakoon, että Kreikan inflaatio on edelleen 
lähentynyt muiden jäsenvaltioiden inflaatiovauhtia. Se hidastui vuoden 1996 alun noin 8 
prosentista 4,3 prosenttiin tammikuussa 1998 suuren valuuttakurssivakauden ja julkisen talouden 
edelleen jatkuvan vahvistumisen ansiosta. Jatkuvien voimakkaiden palkkapaineiden vuoksi 
Kreikka ei kuitenkaan kyennyt saavuttamaan hintavakaustavoitetta tätä selvemmin. 
62 
Kuvio 3.1 Inflaatio (YKHI) jäsenvaltioissa ja yhteisössä 
(prosenttimuutos edellisen vuoden vastaavasta ajankohdasta, T/T-12) 
63 
3.2.2. Inflaatiokehitys suhteessa viitearvoon 
Kuten perustamissopimuksen pöytäkirjassa N:o 6 säädetään, hintavakauden lähentymisen 
arvioinnissa tarvitaan kahta operationaalista määritelmää: ensiksi "tarkasteluajankohtaa 
edeltävän vuoden aikana todettua keskimääräistä rahanarvon alenemisastetta " koskeva 
määritelmä ja toiseksi sen viitearvon laskeminen, jonka suhteen arvioidaan, ovatko 
jäsenvaltiot saavuttaneet hintavakaustavoitteen. 
Tässä raportissa käytetään seuraavia operationaalisia määritelmiä, joita on käytetty jo 
edellisissä raporteissa1. Jäsenvaltion inflaatio mitataan kahdentoista viimeisen kuukausi-
indeksin aritmeettisen keskiarvon prosentuaalisena muutoksena edellisen kauden 
kahdentoista kuukausi-indeksin aritmeettisesta keskiarvosta2. Viitearvo lasketaan kolmen 
hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion inflaatiovauhdin painottamattomana 
aritmeettisena keskiarvona, johon lisätään 1,5 prosenttiyksikköä. 
Ks. "Euroopan unionin jäsenvaltioiden taloudellinen lähentymiskehitys vuonna 1995", joka on 
julkaistu englanniksi European Economy -julkaisun liitteessä A, N:o 1, tammikuu 1996, ja "Euroopan 
unionin jäsenvaltioiden taloudellinen lähentymiskehitys vuonna 1996" KOM(96)560. (Englanniksi 
European Economy -julkaisun liitteessä A, N:o 1, tammikuu 1997.) 
Tämä inflaation mittari on valittu, koska se kuvaa inflaatiokehitystä yhden vuoden aikana kuten 
perustamissopimuksessa edellytetään. Yleisesti käytetty inflaatiovauhti lasketaan viimeisen kuukauden 
kuluttajahintaindeksin prosentuaalisena muutoksena edellisen vuoden vastaavan kuukauden indeksistä. 
Näin mitattu inflaatiovauhti voi kuitenkin vaihdella merkittävästi kuukaudesta toiseen, koska 
poikkeuksellisten tekijöiden (esim. välillisten verojen muutoksien) vaikutus vertailuajankohdan 
indeksi-arvoon voi olla huomattava. 
64 
Vuoden aikana (helmikuusta 1997 
tammikuuhun 1998) kolme 
hintavakauden parhaiten saavuttanutta 
maata olivat Ranska, Irlanti ja Itävalta 
(taulukko 3.1). Kolmen 
inflaatiotavoitteessa parhaiten 
suoriutuneen maan keskiarvo oli 1,2 
%. Näin ollen viitearvo on 2,7 %. 
Tammikuussa 1998 inflaatiovauhti oli 
selvästi viitearvon alapuolella 
14 jäsenvaltiossa, poikkeuksena 
Kreikka. On syytä todeta, että jos 
viitearvon määrittelyssä sovellettaisiin 
tiukinta laskutapaa eli hitaimman 
inflaation maan (Itävalta) 
inflaatiovauhtiin lisättäisiin 
1,5 prosenttiyksikköä, näiden 14 
jäsenvaltion inflaatio pysyisi edelleen 
viitearvon alapuolella3. 
Ajanjaksolla, jolta viitearvo voidaan 
laskea YKHIn avulla, viitearvo nousi 
hiukan: se oli 2,5 % joulukuussa 1996, 
ja 2,7 % tammikuussa 1998 
(taulukko 3.2). Tämä hienoinen nousu 
ei ilmennä inflaatiopaineiden 
lisääntymistä yhteisössä vaan 
lievää inflaation 
joissakin 
joissa inflaatio oli 
poikkeuksellisen hidas jakson alussa. 
Tarkastelujakson aikana kolmen 
parhaan maan viiteryhmän 
kokoonpano säilyi muuttumattomana 
joulukuusta 1996 syyskuuhun 1997, 
mutta muuttui useaan otteeseen sen 
jälkeen. Mikään jäsenvaltio ei ole 
ollut tässä ryhmässä kaiken aikaa. pikemminkin 
nopeutumista 
jäsenvaltioissa, Taulukko 3.1 
Inflaatiovauhtien lähentyminen 
(inflaatio mitattuna YKHIn prosenttimuutoksena)a) 
Tammikuu 1998 
Kolme hintavakaudeltaan parasta maata: 
A 1,1 
F 1,2 
IRL 1,2 
Viitearvob) 2,7 
Jäsenvaltiot, joiden inflaatio alittaa viitearvon 
B 1,4 
DK 1,9 
D 1,4 
E 1,8 
F 1,2 
IRL 1,2 
I 1,8 
L 1,4 
NL 1,8 
A 1,1 
P 1,8 
FIN 1,3 
S 1,9 
UK 1,8 
Jäsenvaltio, jonka inflaatio ylittää viitearvon 
Et 5,2 
a) Viimeisten 12 kuukausi-indeksin aritmeettisen 
keskiarvon prosenttimuutos verrattuna edeltäneiden 12 
kuukauden kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
b) Kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion 
inflaatiovauhtien painottamaton aritmeettinen 
keskiarvo, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. 
Lähde: Komissio. 
3 Näin ollen viitearvon vaihtoehtoiset laskemistavat, joita käsiteltiin vuoden 1996 lähentymisraportissa, 
johtaisivat samaan viitearvon alittavien maiden lukumäärään. 
65 
Taulukko 3.2 
Inflaation viitearvon ja viitearvon saavuttaneiden maiden kehitys a) 
Dec. 
Jan. 
Feb. 
Mar. 
Apr. 
May 
Jun. 
Jul. 
Aug. 
Sep. 
Oct. 
Nov. 
Dec. 
Jan. 96 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
98 Kolme 
hintavakaudeltaan 
parasta maata 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
F, A FIN 
F, A FIN 
IRL, A, FIN Viitearvo 
2,5 
2,5 
2,5 
2,6 
2,6 
2,5 
2,6 
2,6 
2,7 
2,8 
2,8 
2,8 
2,7 
2,7 11 
11 
11 
11 
11 
11 
13 
14 
14 
14 
14 
14 
14 
14 Viitearvon saavuttaneiden jäsenvaltioiden 
lukumäärä 
B,DK,D,F,IRL,L,NL,AFIN,S,UK 
B,DK,D,F,IRL,L,NL,A,FIN,S,UK 
B,DK,D,E,F,IRL,I,L,NL,A,P,FIN,S,UK 
a) Viimeisten 12 kuukausi-indeksin aritmeettisen keskiarvon prosenttimuutos verrattuna 
edeltäneiden 12 kuukauden kuukausi-indeksien keskiarvoon. 
b) Kolmen hintavakaudeltaan parhaan jäsenvaltion inflaatiovauhtien painottamaton aritmeettinen 
keskiarvo, johon on lisätty 1,5 prosenttiyksikköä. 
Lähde: Komissio. * 
Inflaatiovauhtien lähentyminen, joka oli huomattavaa jo vuoden 1996 lopussa, on 
vahvistunut edelleen viimeisten 12 kuukauden aikana. Kun vielä joulukuussa 1996 
inflaatioviitearvo alittui 11 jäsenvaltiossa, tarkastelujakson aikana tämä ryhmä kasvoi 13 
jäsenvaltioon kesäkuussa 1997 ja 14 jäsenvaltioon heinäkuussa 1997 , kun ensin Italia ja 
Portugali ja sitten Espanja onnistuivat hidastamaan keskimääräisen inflaationsa 
viitearvon tasolle tai sen alapuolelle (taulukko 3.2. ja kuvio 3.2.). 
Kreikka on onnistunut hidastamaan inflaatiotaan huomattavasti, ja sen inflaatiovauhti on 
lähentynyt muiden jäsenvaltioiden alhaista inflaatiota. Viimeisten 12 kuukauden aikana 
ero viitearvoon kaventui 2,8 prosenttiyksikköä. Siitä huolimatta Kreikan keskimääräinen 
inflaatio, joka oli 5,2 % tammikuussa 1998, oli huomattavasti viitearvon yläpuolella. 
66 
Kuvio 3.2 
Jäsenvaltion keskimääräinen inflaatio (YKHI) 
verrattuna viitearvoon (%) 
Viitearvo 
i « » i * « i ». 
Kolmen parhaiten suoriutuneen keskiarvo 
i i—i—i—i—i—i i i i i i i— 
12 01 02 03 04 05 06 07 OB 09 10 11 12 01 
96 97 98 
B -*-DK i i i i i i i i i i i i i 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
D -«-E 
8 
7 
6 
5-
* 4-
3-
2 
1 
—i i i i i 1 i i i i i i i— 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12,01 
96 97 98 
-•-EL 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 IL 01 
96 97 98 
F -*-IRL 
0 i i i i i i i i i i i 1 i i 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 i i i i i i i i i i i i i 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-NL 
1 . * ' ' - ' ' ' i » ' 
0 —i i i i i—i i i i i i i > 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-FIN 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-UK 
Huom. Harmaa alue edustaa sitä 1,5 prosenttiyksikön vaihtelualuetta, joka jää kolmen hintavakaudessa 
parhaiten suoriutuneen maan inflaation keskiarvon (alueen alaraja) ja viitearvon (alueen yläraja) välille. 
Lähde : Komissio 
67 
3.3. Inflaatiokehitys EMUn toisen vaiheen aikana 
Koska YKHI-sarja kattaa vain rajoitetun ajanjakson, sen avulla ei voida tarkastella 
keskipitkän aikavälin inflaatiokehitystä. Niinpä keskipitkän aikavälin tarkastelussa on 
käytetty kansallisia yksityisen kulutuksen deflaattoreja4 inflaatiokehityksen kestävyyden 
arvioinnissa. 
Inflaatio kiihtyi yhteisössä 
80-luvun lopulla ja 90-luvun 
alussa, mutta on sittemmin 
hidastunut jatkuvasti ja 
huomattavasti. Vuonna 1991 
inflaatio oli nopeaa (5,6 %), 
mutta hidastui 4,1 prosenttiin 
vuonna 1993 ja edelleen 
EMUn toisen vaiheen aikana 
vuonna 1997 historiallisen 
alhaalle (2,1 %) kuten 
taulukosta 3.3 ilmenee. 
Koko yhteisön tasolla 
havaittu suotuisa 
inflaatiokehitys EMUn toisen 
vaiheen aikana on ollut 
suotuisaa myös kaikissa 
jäsenvaltioissa, joskin 
eriasteista. Jäsenvaltioiden 
inflaatiovauhdit poikkesivat 
toisistaan huomattavasti 
toisen vaiheen alussa, ja 
kehityksessä voidaan erottaa 
kolme maaryhmää. 
Ensimmäiseen ryhmään 
kuuluu 11 jäsenvaltiota, 
joissa inflaatio oli vuonna 
1994 lähellä sitä 2-3 
prosentin vaihteluvälin 
ylärajaa, jota vuoden 1993 
talouspolitiikan yleislinjoissa 
ehdotettiin hintavakauteen 
tähtäävän politiikan 
tavoitteeksi. Seuraavina vuosina maat onnistuivat joko säilyttämään jo lähtötasoltaan 
hyvän inflaatiokehityksensä tai parantamaan sitä. Vuonna 1997 käytännöllisesti katsoen 
kaikissa näissä maissa inflaatio oli noin 2 % tai hitaampaa. Tähän ryhmään kuuluvat ne 
seitsemän jäsenvaltiota, jotka ovat jo pitkään osallistuneet valuuttakurssimekanismiin Taulukko 3.3 
Yksityisen kulutuksen deflaattori 
(kansallisena valuuttana, vuotuinen prosenttimuutos) 
I 1993 1994 1995 1996 1997 1998"*" 
B 3,5 2,8 1,7 2,3 1,6 1,3 
DK 0,6 1,6 2,0 2,1 2,3 2,1 
D 4,0 2,8 1,9 1,9 1,9 1,7 
EL 14,2 11,0 8,6 8,5 5,5 4,5 
E 5,6 4,8 4,7 3,4 2,5 2,2 
F 2,2 2,1 1,6 1,9 1,1 1,0 
IRL 1,9 2,7 2,0 1,1 1,4 3,3 
I 5,4 4,6 5,8 4,3 2,4 2,1 
L * 4,1 2,3 2,1 1,6 1,4 1,6 
NL 2,1 2,8 1,5 1,3 2,2 2,3 
A 3,3 3,3 1,5 2,5 1,8 1,5 
P 6,6 5,1 4,2 2,6 2,1 2,2 
FIN * 4,2 1,4 0,3 1,6 1,4 2,0 
S 5,7 3,0 2,7 1,2 2,2 1,5 
UK 3,4 2,2 2,6 2,6 2,3 2,3 
EUR 1 4,1 3,2 3,0 2,6 2,1 1,9 
Keskihajonta 
~15 I 3,2 23 2A il U) 0$ 
jasenvaltiota 
14 1,7 1,1 1,5 0,9 0,5 0,6 
jasenvaltiota 
(pl-EL) I 
* KevSan 1998 talousennusteet 
Ldhde: Komissio 
Yksityisen kulutuksen deflaattorit ovat vertailukelpoisempia maiden välillä kuin kansalliset 
kuluttajahintaindeksit. Niiden mittaaminen perustuu kansallisen tilinpidon menetelmiin, jotka on 
yhdenmukaistettu koko yhteisössä Euroopan kansantalouden tilinpidon sääntöjen puitteissa (vuoden 
1979 versio). 
68 
(ERM) (Belgia, Tanska, Saksa, Ranska, Irlanti, Luxemburg ja Alankomaat) ja Itävalta, 
jonka valuutta pysyi täysin vakaana suhteessa Saksan markkaan yli vuosikymmenen ajan. 
Näille maille on myös yhteistä pitkä, melko hitaan inflaation historia. 
Näin ei ollut niissä kolmessa maassa (Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta), jotka 
myöhemmin liittyivät ensimmäiseen ryhmään. Näissä maissa inflaatiopaineet olivat 
varsin voimakkaita 80-luvun lopulla ja 90-luvun alussa, mikä johtui talouden 
ylikuumenemisesta ja liian suurista palkankorotuksista. Niiden inflaatiovauhdit 
lähentyivät kuitenkin huomattavasti ensimmäisen ryhmän inflaatiovauhtia EMUn 
ensimmäisessä vaiheessa. Inflaation hidastuminen johtui pääasiassa erittäin syvistä 
taantumista ja yksikkötyökustannusten maltillisesta kehityksestä, eivätkä siihen 
vaikuttaneet maiden valuuttojen suurista heikkenemisistä aiheutuneet kustannuspaineet. 
Vaikka hintakehitys oli jonkin verran epätasaista, nämä kolme maata onnistuivat 
hillitsemään inflaatiota koko toisen vaiheen ajan. Erityisesti Suomessa ja Ruotsissa 
inflaatiovauhti oli hyvin hidas usean vuoden ajan. 
Toinen maaryhmä (Espanja, Italia ja Portugali) kärsi edelleen suhteellisen voimakkaista 
inflaatiopaineista juuri ennen toisen vaiheen alkua. Näiden maiden inflaatiovauhti 
vaihteli SVi prosentista 614 prosenttiin. Toisen vaiheen aikana nämä kolme maata ovat 
onnistuneet hidastamaan inflaatiotaan huomattavasti. Inflaation hidastuminen oli aluksi 
melko verkkaista, ja sitä haittasi vuonna 1995 valuutan heikentymisen ja välillisten 
verojen korotusten yhteisvaikutus, joka erityisesti Italiassa johti inflaation väliaikaiseen 
kiihtymiseen. Näissä maissa ryhdyttiin kuitenkin toteuttamaan määrätietoista 
kokonaisstrategiaa, jonka tarkoituksena oli vaikuttaa suurten rakenteellisten 
hinnankorotusten perussyihin, ja sen ansiosta inflaatio on hidastunut nopeasti kahden 
viime vuoden aikana. Kaikkien kolmen maan inflaatiovauhti hidastuikin 2,5 prosenttiin 
tai sen alle vuonna 1997. 
69 
Lopuksi mainittakoon Kreikka, jossa inflaatiovauhti oli kaksinumeroinen vielä toisen 
vaiheen alussa, vaikka se hidastuikin huomattavasti 90-luvun alussa. Sittemmin Kreikka 
on onnistunut hidastamaan inflaatiotaan huomattavasti ja tasaisesti, vaikka sen 
inflaatiokehitys ei olekaan vielä tyydyttävää. 
Inflaation yleiseen merkittävään hidastumiseen yhteisössä on liittynyt jäsenvaltioiden 
inflaatiovauhtien merkittävä lähentyminen parin viime vuoden aikana. Jäsenvaltioiden 
välisten inflaatioerojen kaventumista voidaan tarkastella yksittäisten maiden 
inflaatiovauhtien keskihajonnan avulla suhteessa yhteisön keskimääräiseen 
inflaatiovauhtiin. Yksityisen kulutuksen deflaattorilla mitatun inflaation keskihajonta 
laski vuoden 1993 3,2 prosentista 1,0 prosenttiin vuonna 1997. Jos Kreikka jätetään pois 
laskusta, keskihajonta pieneni 0,5 prosenttiin vuonna 1997, kun se vuonna 1993 oli 1,7 
%. Näiden 14 jäsenmaan inflaatiovauhtien hajonta on siis hyvin pieni. 
3.4. Inflaatiokehityksen kestävyys ja taustatekijät 
Perustamissopimuksessa ei edellytetä ainoastaan, että jäsenvaltioiden hintakehitys on 
hyvin vakaata, vaan sen on oltava myös kestävää (pöytäkirja N:o 6). Tämän vaatimuksen 
tavoitteena on, että aiempina vuosina vakaassa hintakehityksessä ja inflaation 
lähentymisessä saavutetut tulokset säilyvät myös EMUn kolmannessa ja viimeisessä 
vaiheessa. Tämä tarkoittaa, että tyydyttävän inflaatiokehityksen täytyy perustua 
pääasiassa tuotantopanoshintojen asianmukaiseen kehitykseen ja muihin hintakehitykseen 
rakenteellisesti vaikuttaviin tekijöihin pikemminkin kuin suhdannetilanteeseen tai 
väliaikaisiin tekijöihin (kuten välillisten verojen tai tuontihintojen laskuun). 
Inflaatiohistoria osoittaa, että useimmissa maissa hintakehitys on ollut vakaata melko 
pitkään. Se, että vakaan hintakehityksen omaksuminen on levinnyt yhä laajemmalle ja 
että hidastuva inflaatiokehitys on kestänyt monissa haitallisissa taloudellisissa 
olosuhteissa (kuten Saksan yhdistyminen, yleinen suhdannetilanteesta johtuva 
ylikuumentuminen ja valuuttakurssimyllerrys) viittaavat siihen, että nykyinen hidas 
inflaatio ja hintojen lähentyminen perustuvat rakenteellisiin seikkoihin, jotka ovat 
vahvoja, hyvin ankkuroituja ja todennäköisesti vaikuttavat inflaatiokehitykseen 
suotuisasti keskipitkällä aikavälillä. 
Toisen vaiheen aikainen tyydyttävä inflaatiokehitys yhteisössä johtuu osittain myös 
suhdannetekijöistä. Vaikka elpyminen alkoi jo keväällä 1996, tuotanto on jatkuvasti ollut 
potentiaalista tuotantoa pienempi ja työttömyys on pysynyt korkeana. Tilanne on 
kannustanut yrityksiä hillitsemään hintojen nousua tai luopumaan suurista 
palkankorotuksista. Pääasiassa inflaation lähentyminen yhteisössä johtuu kuitenkin 
kaikkien talouden toimijoiden perustavanlaatuisesta asennemuutoksesta inflaatiota 
kohtaan. 
70 
3.4.1. Hintavakaus rahapolitiikan ensisijaisena tavoitteena 
Yhteisössä vallitsee yksimielisyys siitä, että rahapolitiikan ensisijainen tavoite on vakaa 
hintakehitys. Tämä yksimielisyys on kirjattu perustamissopimukseen ja talouspolitiikan 
yleislinjoihin, joita neuvosto on antanut yksimielisesti vuodesta 1993. Tämä yksimielinen 
tavoitteen asetanta perustuu käsitykseen, että inflaatio on viime kädessä rahataloudellinen 
ilmiö, ja uskoon, että vakaa hintakehitys on kestävän ja työllisyyttä lisäävän kasvun 
edellytys. 
Rahapoliittisten viranomaisten tehtävää hintavakauteen tähtäävän rahapolitiikan 
harjoittamisessa ovat helpottaneet useat perustamissopimuksen edellyttämät muutokset. 
Tärkein muutos on riippumattomuuden myöntäminen keskuspankeille (luku 2). Muita 
tärkeitä toisen vaiheen aikana voimaan tulleita institutionaalisia muutoksia ovat julkisen 
sektorin alijäämän keskuspankkirahoituksen kielto ja viranomaisten erityisoikeuksien 
kieltäminen rahoituslaitoksissa. 
Näiden muutosten avulla jäsenvaltioiden hintavakauteen tähtäävä rahapolitiikka on 
muuttunut tehokkaammaksi, avoimemmaksi ja uskottavammaksi. Tämä on puolestaan 
merkittävästi myötävaikuttanut inflaatio-odotusten vähenemiseen (ks. luku 6, jossa 
käsitellään pitkiä korkoja), mikä on auttanut ratkaisevasti asianmukaisen 
palkkakehityksen saavuttamista j a ylläpitämistä. 
3.4.2. Asianmukaisen palkkakehityksen tukema inflaation hidastuminen 
Yksikkötyökustannusten (eli työvoimakustannukset tuotantoyksikköä kohden) kehitys on 
erityisen tärkeää inflaatiokehityksen kannalta. Niistä ilmenee työn tuottavuuden ja henkeä 
kohti laskettujen nimellisten työvoimakustannusten kehitys. Työvoimakustannukset 
henkeä kohti ovat keskeisen tärkeitä tuotantopanoskustannusten ja siten kuluttajahintojen 
määräytymisen kannalta, minkä lisäksi ne ilmentävät yksityisen sektorin toimijoiden 
inflaatio-odotuksia. Sen vuoksi ne ovat eräs tärkeä indikaattori rahapoliittisten 
viranomaisten harjoittaman inflaationvastaisen politiikan uskottavuudesta ja 
inflaatiokehityksen kestävyydestä. 
71 
Kuten taulukosta 3.4. ja kuviosta 3.3 ilmenee, huomattavan maltillinen palkkakehitys 
vaikutti voimakkaasti toisen vaiheen aikana saavutettuun hyvään inflaatiokehitykseen. 
Koko yhteisön tasolla yksikkötyökustannusten nousuvauhti hidastui nopeasti 
vuosikymmenen alun vauhdista. Yksikkötyökustannusten nousu hidastui inflaatiovauhdin 
alenemistakin nopeammin. Kun yksikkötyökustannusten nousu yhteisössä oli 90-luvun 
alussa vielä melko nopeaa (keskimääräinen vuosinousu oli vajaat 5 %), se oli hyvin 
maltillista toisen vaiheen aikana (keskimääräinen vuosinousu oli runsaan prosentin). 
Tällä hetkellä saatavilla olevien tietojen mukaan yksikkötyökustannusten nousu jatkuu 
hyvin maltillisena lähitulevaisuudessa ja siten yhteisön suotuisan inflaatiokehityksen 
mukaisena. 
Maakohtainen kehitys osoittaa, että jäsenvaltioiden yksikkötyökustannusten nousu on 
selvästi lähentynyt kohti alhaista tasoa. Niistä 11 jäsenvaltiosta, joiden YKHIin perustuva 
inflaatio oli viitearvon alapuolella koko sen ajan, jolta viitearvo voidaan laskea, 
yksikkötyökustannukset alenivat Irlannissa (johtuen huomattavasta tuottavuuden 
kasvusta) ja Suomessa, säilyivät yleisesti ottaen muuttumattomina Saksassa ja nousivat 
hyvin vähän muissa maissa toisen vaiheen aikana. Kustannuspaineiden muodostumisesta 
ei myöskään ole näkyvissä merkkejä. Useimmissa näistä maista yksikkötyökustannusten 
odotetaan nousevan vain vähän vuonna 1998. 
Taulukko 3.4 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Tyovoimakustannukset 
(prosenttimuutos, koko talous) 
Nimelliset työvoimakustannukset 
henkeä kohti 
1997 
1990 1994 
-93 "^ -97 a* 
6,1 2,9 3,2 
3,6 3,6 4,0 
6,4 2,9 1,8 
14,8 11,8 10,7 
9.0 2,7 2,7 
4.1 2,5 2,5 
5,6 2,9 5,5 
7,2 4,4 4,6 
5,6 2,8 3,3 
3,9 2,4 2,7 
5,6 2,4 1,6 
14,8 6,5 4,3 
4,4 3,0 1,3 
6.6 4,5 3,8 
6.7 3,8 4,3 
6,4 3,3 3,1 . 
a) keskimääräinen prosenttimuutos 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio. 1998* 
2,1 
4,3 
2,0 
6,9 
2,6 
2,7 
5,3 
2,9 
3,6 
3,3 
2,2 
3,9 
3,4 
2,7 
4,6 
3,0 Työn tuottavuuden kasvu 
• 
1997 1998* 
1990 1994 
.93.) .97 a) 
1.1 2,1 2,5 
2.2 1,9 0,7 
2,4 2,9 3,7 
0,1 1,3 3,0 
1,4 1,3 0,8 
1,0 2,0 2,5 
3,3 5,4 6,6 
1,2 2,2 1,4 
2,2 1,3 1,8 
1,1 1,7 1,1 
1,6 2,3 2,7 
2,1 2,3 1,8 
2,0 3,8 3,8 
1,8 2,9 2,9 
1,4 2,2 1,9 
1,6 2,3 2,3 
vuodessa 1,6 
1,5 
2,7 
2,7 
1,2 
1,8 
5,0 
2,0 
1,9 
1,6 
2,3 
2,7 
2,4 
2,0 
1,2 
1,9 • 
Nimelliset 
yksikktityokustannukset 
1990 
.93») 
4,9 
1,4 
3,8 
14,6 
7,5 
3,1 
2,2 
5,9 
3,3 
2,8 
3,9 
12,4 
2,4 
4,7 
5,2 
4,8 1994 
.97 a) 
0,8 
1,7 
0,0 
10,4 
1,4 
0,5 
-2,4 
2,2 
1,5 
0,6 
0,0 
4,1 
-0,8 
1,6 
1,6 
1,0 1997 
0,7 
3,2 
-1,8 
7,4 
1,9 
0,0 
-1,1 
3,1 
1,5 
1,6 
-1,1 
2,5 
-2,4 
0,8 
2,4 
0,8 1998* 
0,5 
2,7 
-0,6 
4,0 
1,5 
0,9 
0,3 
0,9 
1,7 
1,7 
-0,1 
1,2 
1,0 
0,7 
3,4 
1,0 
72 
Niissä jäsenvaltioissa, joissa inflaatio laski viitearvon alapuolelle vasta hiljattain 
(Espanja, Italia ja Portugali), yksikkötyökustannusten kehitys toisen vaiheen aikana 
poikkesi merkittävästi aiemmasta nopeasta nousuvauhdista. Espanjassa ja erityisesti 
Italiassa yksikkötyökustannusten nousu hidastui jyrkästi vuosina 1994-95, mutta 
nopeutui sittemmin, mikä johtui osittain siitä, että edeltäneinä vuosina heikentynyt 
työntekijöiden ostovoima vahvistui entiselle tasolle. Molemmissa maissa 
yksikkötyökustannusten nousun odotetaan kuitenkin olevan maltillista 
lähitulevaisuudessa. Samanlaista, joskin tasaisempaa, kehitystä havaittiin Portugalissa. 
Kreikassa sen sijaan yksikkötyökustannusten nousu ei ole vielä hidastunut tasolle, jonka 
pohjalta voitaisiin saavuttaa ja säilyttää vakaa hintakehitys, vaikka viime vuosina onkin 
edistytty paljon. 
Yksikkötyökustannusten muutokset riippuvat työn tuottavuuden kasvusta ja henkeä kohti 
laskettujen nimellisten työvoimakustannusten muutoksista. Yksikkötyökustannuksissa 
havaittu hidastuminen voi siten johtua joko työn tuottavuuden kasvusta tai henkeä kohti 
laskettujen nimellisten työvoimakustannusten nousun hidastumisesta. Työn tuottavuuden 
kasvu on pysynyt suhteellisen vakaana yhteisössä lukuun ottamatta normaalia 
suhdannekehityksestä aiheutuvaa vaihtelua. Toisen vaiheen aikana kasvuvauhti oli 
keskimäärin runsaat 2 % vuositasolla ja siten ensimmäisen öljykriisin jälkeen vallinneen 
pitkäaikaisen trendin tasolla. Myös maakohtainen työn tuottavuuden kasvu on pysytellyt 
trenditasollaan viime vuosina. Suhdanteista johtuva tuottavuuden kasvun paraneminen on 
ollut huomattavaa miltei kaikissa yhteisön maissa. Useissa maissa (Belgiassa, Italiassa, 
Alankomaissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa) tuottavuuden paraneminen on 
ainoastaan palauttanut tuottavuuden kasvun takaisin trendilleen. Nousu on -ylittänyt 
trendivauhdin Saksassa ja Ruotsissa ja vielä selkeämmin Suomessa ja Irlannissa. 
Suhdanteen vaikutus näyttää kuitenkin nyt päättyneen näissä neljässä maassa. 
Yksikkötyökustannusten kasvun hidastuminen johtui siis pääasiassa maltillisista 
nimellispalkkojen korotuksista työntekijää kohti. Kun henkeä kohti laskettujen 
nimellisten työvoimakustannusten nousuvauhti vielä vuosina 1990-93 oli 6,4 % 
vuodessa koko yhteisön tasolla, vuosina 1994-97 nousuvauhti hidastui keskimäärin 3,3 
prosenttiin vuositasolla. Palkkakustannusten kasvu hidastui 90-luvulla kaikissa 
jäsenvaltioisssa, joskin vaihtelevassa määrin. Hidastuminen oli merkittävintä Espanjassa, 
jossa nimelliset työvoimakustannukset henkeä kohti nousivat alle 3 % vuodessa vuosina 
1994-97, mikä on yhteisön keskiarvon alapuolella. Hidastuminen on ollut huomattavaa 
myös Italiassa, jossa keskimääräisten työvoimakustannusten nousu vuositasolla hidastui 
4,4 prosenttiin, ja Portugalissa, jossa se hidastui 6,5 prosenttiin vuosina 1994-97 
(vuosina 1990-93 nousu oli Italiassa yli 7 % ja Portugalissa lähes 15 %). 
73 
Kuvio 3.3 Inflaatio ja palkkakehitys 
(vuotuisen prosenttimuutoksen 3 vuoden liukuva keskiarvo) 
Belgia Tanska 
3 -
6 -
4 -
2 -
0 • •* 
1— \ 
-H (— (— —I 1 —1 6 -• 
4 -: 
1 1 1 1 1 1— 1 
1990 1993 1994 
Saksa 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Kreikka 
1990 1992 1994 1996 
Espanja 1998 1990 1992 1994 1996 
Ranska 1998 
--
"""""""-"--^ 
—1 (— * 
_ 
-s. 
—1 1 1 1 H 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Irlanti Italia 
1990 1992 1996 1998 1990 1992 1994 
— Yksityisen kulutuksen deflaattori 
— Työvoimakustannukset työntekijää kohti 
Yksikkötyökustannukset 1996 1998 
74 
Kuvio 3.3 (jatkoa) 
Luxemburg 
8 -| 
0 -I 1 1 1 1 1 1 1 Alankomaat 
6 + 
4 + 
2 + 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Itävalta Portugali 
20 
1998 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Yhdistynyt kuningaskunta EUR 
10 
-i 1 1 1 1 1 H 6 + 
4 + 
H 1 1 1 1 1 h 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 
- Yksityisen kulutuksen deflaattori 
- Työvoimakustannukset työntekijää kohti 
- Yksikkötyökustannukset 1996 1998 
Lâtafe: Komissio 
75 
Nimellispalkkojen maltillisen kehityksen syitä näyttää olevan useita. Ensinnäkin, 
kumpikin työmarkkinaosapuoli näyttää uskovan enemmän rahapoliittisten viranomaisten 
määrätietoisuuteen ja kykyyn saavuttaa vakaa hintakehitys. Niinpä palkkaratkaisuihin 
vaikuttavat inflaatio-odotukset ovat kaikissa jäsenvaltioissa viime vuosina olleet yhä 
enemmän linjassa rahapoliittisten viranomaisten ilmoittaman inflaatiotavoitteen kanssa. 
Toiseksi uskottavuuden vahvistumiseen on liittynyt syvällisiä muutoksia 
palkanmuodostusmekanismissa, joiden tarkoituksena on varmistaa tarkoituksenmukaisen 
palkkakehityksen jatkuminen. Näihin institutionaalisiin muutoksiin kuuluu palkkojen 
automaattisen indeksisidonnaisuuden purkaminen Italiassa, sekä Espanjassa, Irlannissa, 
Alankomaissa ja Suomessa toteutetut uudistusmieliset monivuotiset työehtosopimukset, 
joissa on työmarkkinaosapuolten lisäksi mukana myös maan hallitus. Eräissä maissa 
tulosopimuksilla on pyritty turvaamaan ulkoinen kilpailukyky ja parantamaan sitä (esim. 
Belgiassa, Tanskassa ja Ranskassa). Kolmanneksi, palkkaneuvotteluissa on yhä enemmän 
otettu huomioon reaalitalouden kehitys (yleinen tuottavuuden kasvu, työmarkkinatilanne, 
kannattavuusnäkökohdat). Lopuksi mainittakoon vielä, että jäsenvaltiot ovat tehostaneet 
toimiaan työvoiman työllistettävyyden ja mukautumiskyvyn parantamiseksi. Nämä 
rakenteelliset muutokset ovat olennaisen tärkeitä työllistymismahdollisuuksien 
parantamisen kannalta, mutta niiden avulla voidaan myös välttää liiallisia 
palkankorotuspaineita, kun talouden elpyminen vahvistuu. Joissakin jäsenvaltioissa 
(esim. Tanska, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) nämä toimenpiteet näyttävät jo 
vaikuttaneen myönteisesti, koska työttömyys on vähentynyt huomattavasti ilman, että 
palkankorotukset olisivat merkittävämmin kiihtyneet. 
76 
3.4.3. Asianmukainen kotimainen reaktio tuontihintojen muutoksiin 
Koska jäsenvaltioiden taloudet ovat hyvin avoimia, tuontihintojen kehityksellä on tärkeä 
merkitys kotimaisen hinnanmuodostuksen kannalta. Tuontihintojen muutokset johtuvat 
useista eri tekijöistä: kansainvälisten hintojen muutoksista ja valuuttakurssista, tuonnin 
maantieteellisestä rakenteesta, ulkomaisten toimittajien hinnoittelukäyttäytymisestä ja 
kotimaisesta kysynnästä. Tuontihintojen muutokset siirtyvät todennäköisesti, ainakin 
osittain, lopputuotteiden hintoihin ajan mittaan. Se, kuinka suuri osa hinnanmuutoksesta 
siirtyy lopputuotteiden hintoihin, riippuu vallitsevasta taloudellisesta tilanteesta, 
talouspolitiikan virityksestä ja talouden rakenteesta. Arvioitaessa jonkin maan 
inflaatiokehitystä ja sen kestävyyttä on tärkeää tarkastella, ovatko ulkoiset hintapaineet 
aiheuttaneet kotimaisten hintojen nousua. 
Kahdeksassa niistä 
14 j äsenvaltiosta, j öiden 
inflaatio on viitearvon 
alapuolella (eli Belgia, 
Tanska, Saksa, Ranska, 
Luxemburg, Alankomaat, 
Itävalta ja Suomi), 
tuontihinnat nousivat yleensä 
vain vähän vuosina 1994-96. 
Tämä johtui kansainvälisten 
hyödykehintojen hyvin 
maltillisesta noususta lähes 
koko jakson ajan ja maiden 
valuuttojen vahvuudesta. 
Vuonna 1997 tuontihinnat 
nousivat huomattavasti 
nopeammin näissä maissa 
(lukuun ottamatta 
Luxemburgia, Itävaltaa ja 
Suomea), mikä johtui 
pääasiassa Yhdysvaltain 
dollarin huomattavasta 
vahvistumisesta maiden 
valuuttojen suhteen. 
Myös Irlannissa 
tuontihintojen nousu oli 
myös yleisesti ottaen hyvin 
maltillista vuonna 1994 ja 1995. Vuonna 1996 tuontihinnat laskivat ja vuonna 1997 ne 
pysyivät muuttumattomina, mikä johtui Irlannin punnan vahvistumisesta, ja siten 
tuontihinnat ovat hillinneet yleista kuluttajahintojen nousua kahden viime vuoden aikana. Taulukko 3.5 
Tuontihinnat 
(tavaran-ja palvelujen tuonnin deflaattorin prosenttimuutos, 
kansallisessa valuutassa) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 1996 
-2,6 0,9 1,0 2,0 
-1,1 0,7 1,0 0,8 
-1,4 0,5 0,6 0,7 
7,8 5,6 6,6 3,8 
6,5 5,7 4,2 2,4 
-2,5 1,7 1,3 1,2 
4,4 2,8 4,2 -0,7 
12,1 4,9 12,1 -1,9 
1,6 *6,4 0,8 0,3 
-2,3 0,1 0,9 0,7 
0,7 0,8 1,0 1,2 
4,8 4,8 3,4 0,3 
8,7 -0,3 0,4 1,8 
14,5 3,5 4,6 -4,9 
8,5 2,9 7,2 0,4 
3,0 2,3 3,9 0,5 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lahde : K omissio. 1997 
4,5 
3,7 
3,0 
2,7 
4,1 
2,1 
0,3 
-0,6 
-0,1 
3,1 
0,7 
1,1 
1,6 
2,0 
-6,5 
0,8 1998* 
1,1 
0,9 
1,2 
7,4 
1,9 
0,8 
3,7 
1,1 
2,4 
1,8 
1,0 
1,5 
1,4 
0,7 
-2,3 
0,8 
77 
Viidessä muussa jäsenvaltiossa, joiden inflaatio jää viitearvon alapuolelle, tuontihinnat 
nousivat melko paljon toisen vaiheen alussa maiden valuuttojen huomattavan 
heikentymisen jälkeen. Tämä selittää eräiden maiden osalta (Espanja, Italia ja Portugali) 
jossain määrin sitä, miksi inflaatio hidastui melko verkkaisesti näiden vuosien aikana. 
Tuontihinnat nousivat voimakkaasti Espanjassa ja Italiassa vuosina 1994 ja 1995, 
Portugalissa vuonna 1994 ja Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1995. 
Vastoin aiempia valuuttojen äkillisestä heikentymisestä saatuja kokemuksia tällä jaksolla 
vain pieni osa tuontihintojen noususta siirtyi kuluttajahintoihin kaikissa näissä maissa. 
Vähäinen vaikutus kotimaiseen inflaatioon johtui osittain näiden maiden heikosta 
talouskasvusta, mutta erityisesti rahapolitiikan linjauksesta. Maiden valuuttojen 
vahvistuttua jälleen tuontihintainflaatio oli hidasta tai negatiivista vuosina 1996 ja 1997 
(paitsi Espanjassa vuonna 1997) ja vaikutti siten hillitsevästi kotimaisiin hintapaineisiin. 
Näin oli erityisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa punnan merkittävä 
vahvistuminen johti tuontihintojen huomattavaan laskuun vuonna 1997. 
Kreikassa tuontihintainflaatio oli nopeaa mutta hidastui koko toisen vaiheen ajan, ja oli 
koko tarkastelujakson ajan kuluttajahintainflaatiota hitaampaa. Vaikka hidastumiskehitys 
oli aluksi melko verkkaista, se nopeutui vuonna 1996 ja 1997 "kovan drakman" 
politiikan vaikutuksesta. 
3.5. EMU vahvistaa hintakehityksen kestävyyttä 
EMUn toisen vaiheen aikana kaikki jäsenvaltiot (Kreikkaa lukuun ottamatta) ovat 
onnistuneet saavuttamaan hitaan inflaatiovauhdin, joka on lähentynyt "muiden 
jäsenvaltioiden inflaatiovauhtia, ja/tai ylläpitämään sitä. Vaikka hinta- ja 
kustannuspaineiden hellittämiseen vaikuttivat suhdannetekijät, kuten pitkään jatkunut 
vaimean taloudellisen toimeliaisuuden jakso, tämä vaikuttava inflaatiokehitys johtui 
myös useista rakennemuutoksista. Ensinnäkin hintavakaus on yleisesti hyväksytty erääksi 
talouspolitiikan keskeisistä tavoitteista, ja talouspolitiikka ja erityisesti rahapolitiikka on 
määrätietoisesti suunnattu tähän tavoitteeseen. Kehitystä on tukenut kansallisille 
keskuspankeille myönnetty yhä suurempi riippumattomuus. Toiseksi palkkakehitys on 
voimakkaasti tukenut inflaation hidastumista. Inflaation, palkkojen ja 
yksikkötyökustannusten nousun jatkuva hidastuminen ja sitä seurannut alhaiselle tasolle 
vakautuminen viittaavat siihen, että palkkaratkaisuissa on sisäistetty hitaan inflaation 
tavoite, mikä puolestaan todistaa, että vakauteen tähtäävän politiikan uskottavuus on 
vahvistunut. Tätä kehitystä ovat tukeneet myös merkittävät institutionaaliset muutokset 
palkanmuodostusprosessissa. 
78 
Vaikka nämä rakenteelliset tekijät viittaavat siihen, että nykyinen hintakehitys on 
kestävää, korostettakoon vielä, että talous- ja rahaliitto todennäköisesti turvaa ja 
vahvistaa vakaassa hintakehityksessä saavutettuja tuloksia institutionaalisten muutosten 
ja uuden taloudellisen ympäristönsä ansiosta. 
Perustamissopimuksessa taataan Euroopan keskuspankin riippumattomuus ja annetaan 
sen toiminnan selkeäksi tavoitteeksi vakaan hintakehityksen ylläpitäminen. 
Perustamissopimuksessa julkista taloutta koskevat määräykset ja niitä täydentävä vakaus-
ja kasvusopimus takaavat, että finanssipolitiikka on yhteensopivaa talouden hitaan 
inflaation kanssa. Näiden puitteiden ansiosta yhteisen rahan järjestelmä varmistaa hitaan 
ja helpommin ennustettavissa olevan inflaation. Hintavakaustavoitteen uskottavuuden 
paraneminen ylläpitää alhaisia ja vakaita inflaatio-odotuksia ja siten vahvistanee palkka-
ja kustannuskuria. Palkkamalttia lisää myös se, että raha-, finanssi- tai valuuttapolitiikka 
ei vastaisuudessakaan myötäile palkankorotuksia. Jos palkat nousevat jossakin maassa 
(tai jollakin alueella) nopeammin kuin mihin tuottavuuden kasvu antaisi aihetta, se 
johtaisi kilpailukyvyn ja investointien kannattavuuden heikkenemiseen ja siten 
heikentäisi alueen kiinnostavuutta tuotantopaikkana. Tämän vuoksi maan (tai alueen) 
vienti kärsisi, investointitoiminta vaimenisi ja työttömyys kasvaisi. Näistä syistä EMU 
johtanee kestävään palkkakehitykseen, joka on sopusoinnussa työllisyyden kasvun 
kanssa. 
Lisäksi tuonti-inflaation vaara pienenee EMUn kolmannessa vaiheessa. Noin 65 % 
kaikesta yhteisön tuonnista tulee muista jäsenmaista. Yhteisen rahan käyttöönottaminen 
poistaa euroalueen maiden välisistä valuuttakurssimuutoksista johtuneet EU:n. sisäisen 
tuonnin hintojen heilahtelut, minkä lisäksi yhteisön odotettavissa oleva hintavakaus 
ehkäissee suuret korotukset yksittäisten maiden EU:n sisäisen tuonnin hinnoissa. 
EU.n ulkopuoliseen tuontiin vaikuttavat ^ edelleen vaihtelut, jotka aiheutuvat 
kansainvälisten hyödykehintojen muutoksista ja euron valuuttakurssin vaihteluista 
muiden valuuttojen (erityisesti dollarin) suhteen. Koska EU:n ulkopuolinen tuonti 
muodostaa vain noin 10 % yhteisön BKT.stä, näiden tekijöiden täytyy muuttua paljon, 
jotta ne vaikuttaisivat merkittävästi jäsenvaltioiden kotimaisiin hintoihin. Jos lisäksi 
entistä suurempi osa tuonnista laskutetaan tulevaisuudessa euroissa, euroalueen 
inflaatiokehitys kärsinee todennäköisesti vähemmän muiden valuuttojen (erityisesti 
dollarin) arvon mahdollisista vaihteluista. 
79 
Liite: Yhdenmukaistettu kuluttajahintaindeksi (YKHI) 
1. YKHIn laatimisen taustalla olleet syyt5 
Yhdenmukaistettu kuluttajahintaindeksi (YKHI) on laadittu vastauksena kahteen EMUsta 
johtuvaan vaatimukseen. Ensinnäkin perustamissopimuksessa ja erityisesti sen 
pöytäkirjassa N:o 6 määrätään, että inflaatiota olisi mitattava sellaisen 
(i) kuluttajahintaindeksin avulla, (ii) joka on vertailukelpoinen eri jäsenvaltioiden välillä, 
joskin niin, että siinä otetaan huomioon kansallisten määritelmien erot. Toiseksi 
rahapolitiikkaa harjoitetaan EMU-alueen tasolla. Tämä edellyttää, että jäsenvaltioilla on 
johdonmukaisesti laaditut indikaattorit, ei ainoastaan vertailun mahdollistamiseksi vaan 
myös siksi, että voitaisiin koota aggregoituja indikaattoreita EMU-tasolla. Näistä 
indikaattoreista luotettava ja vertailukelpoinen kuluttajahintaindeksi on selvästi yksi 
tärkeimpiä. 
2. YKHIn laatimisessa käytetyt peruskäsitteet 
Yllä esitetyt perustamissopimuksen vaatimukset täyttyvät yhdenmukaistettujen 
kuluttajahintaindeksien avulla, jotka perustuvat mahdollisimman paljon kansallisiin 
kuluttaj ahintaindekseihin. 
Ensinnäkin, uusi indeksi mittaa kuluttajahintojen muutosta. Tämä tarkoittaa, että se 
kattaa hyödykkeiden ja palvelujen toteutuneiden kuluttajahintojen kehityksen valittuna 
ajanjaksona kyseisellä talousalueella. YKHIn kattavuuden rajoittamisen- käsite 
voidaankin siten määritellä "kotitalouksien rahamääräisiksi kulutusmenoiksi". Tähän 
kuuluvat kaikki kotitalouksien rahamääräiset liiketoimet, jotka liittyvät suoraan 
kuluttajien tarpeita tyydyttäviin tavaroihin ja palveluihin. Liiketoimet, joita ei ole ilmaistu 
rahassa, ovat liiketoimia, joihin ei liity käteisrahan eikä rahamääräisenä ilmaistun 
varallisuuden tai velkojen vaihtoa. 
Toiseksi YKHIt ovat vertailukelpoisia. Vertailukelpoisuus määriteltiin YKHIä 
koskevassa neuvoston asetuksessa seuraavasti: "YKHIt ovat vertailukelpoisia, jos ne 
kuvastavat yksinomaan hintojen muutosten tai kansallisten kulutustottumusten välisiä 
eroja." Tämä tarkoittaa, että YKHIen menetelmät ja laadinta perustuvat vertailukelpoisiin 
käsitteisiin, menetelmiin ja käytäntöihin. Tällä hetkellä YKHIt antavat parhaan 
tilastollisen perustan kuluttajahintainflaation vertailulle jäsenvaltioissa. 
5 Tämä liite on lyhyt yhteenveto komission (Eurostatin) laatimasta raportista "Progress Report on 
Harmonization of Consumer Price Indices in the European Union". Siinä käsitellään 
yksityiskohtaisesti kaikkia YKHIin liittyviä asioita. 
80 
Komission asetukset, joissa annettiin yksityiskohtaiset säännöt YKHIen laatimisesta, 
perustuvat mahdollisimman paljon nykyiseen valiokäytäntöön, jossa huomioidaan 
jäsenvaltioissa voimassa olevat lainsäädännölliset ja institutionaaliset olosuhteet6. 
Toimeenpanevien asetusten yleistä lähestymistapaa voitaisiin kuvata käsitteellä 
"vähimmäisstandardit". "Vähimmäisstandardilla" kielletään tunnetut huonot käytännöt, 
joten sillä ei ainoastaan pyritä ottamaan yhteisesti käyttöön hyviä käytäntöjä, vaan myös 
nostetaan standardien tasoa yleisesti, ja toisaalta asetuksissa yleensä määritellään 
pikemminkin tuotos kuin panokset. Niissä ilmaistaan pikemminkin se, mitä vaaditaan, 
kuin se, kuinka vaatimus täytetään; täytäntöönpanosta päättävät jäsenvaltiot, joskus 
yhdessä komission (Eurostat) kanssa. 
Koska hintakehitystä on tarkoitus tarkastella vuoden ajalta, jäsenvaltioita on pyydetty 
toimittamaan takautuvia tietoja tammikuusta 1995 lähtien. 
Kaikki nämä määräykset on annettu virallisesti komission asetuksissa, joilla pannaan 
täytäntöön neuvoston asetus (EY) N:o 2494/95 7. 
3. Tärkeimmät yhdenmukaistettavat alueet 
Alusta alkaen oli selvää, että •yhdenmukaistamisprosessi jatkuu vielä sen jälkeen, kun 
EMUn kolmas vaihe on alkanut tammikuussa 1999. Välitavoitteena oli sen vuoksi 
keskittyä keskeisiin yhdenmukaistettaviin alueisiin, joilla taataan riittävän 
vertailukelpoisuuden taso perastamissppimuksen määräysten täyttämiseksi. Seuraavat 
alueet on todettu ja niiden yhdenmukaistamisvaatimukset on määritelty komission 
asetuksissa: 
• hyödykkeiden ja palveluiden yhteinen kattavuus ja yksityisen kulutuksen 
käyttötarkoituksen mukainen yhteinen luçkitus YKHIn tarpeisiin mukautettuna 
• otannan vähimmäisstandardit: varmistetaan, että hintaotokset ovat riittävän 
edustavia 
• hintojen käsittelyn vähimmäisstandardit 
• hintamuutosten laskemisessa käytetään vertailukelpoisia kaavoja 
• laadullisia muutoksia koskevan menetelmän vähimmäisstandardi eli ostettujen 
hyödykkeiden ja palveluiden laadun muutokset otetaan asianmukaisesti huomioon 
• uusien merkittävien hyödykkeiden ja palvelusten sisällyttäminen ajanmukaisesti 
YKHIin 
• vähimmäisstandardit painojen laadulle, jotta minimoitaisiin erilaisista 
päivitystiheyksistä aiheutuvat erot. 
Nämä asetukset laaditaan työryhmässä, johon kuuluu kansallisten tilastoviranomaisten ja pääkäyttäjien 
(keskuspankit, ERI) edustajia ja joka toimii komission (Eurostat) johdolla. 
Neuvoston asetuksen vaatimuksia on täsmennetty kolmessa komission asetuksessa: 
• Komission asetus (EY) N:o 1749/96 yhdenmukaistetuista kuluttajahintaindekseistä annetun neuvoston 
asetuksen (EY) N:o 2494/95 toimeenpanon alkutoimenpiteistä. 
• Komission asetus (EY) N:o 2214/96 YKHIen alaindeksien ilmoittaminen ja levittäminen. 
• Komission asetus (EY) N:o 2454/97 neuvoston asetuksen (EY) N:o 2494/95 soveltamisen tietyistä 
yksityiskohtaisista säännöistä yhdenmukaistettujen kuluttajahintaindeksien (YKHI) painotusten laadun 
vähimmäisstandardeista. 
81 
Lopullisena tarkoituksena on 
kattaa kaikki kotitalouksien 
rahamääräiset kulutusmenot. 
Koska ei ollut realistista yrittää 
ratkaista kaikkia teknisiä 
ongelmia ennen EMUun 
osallistuvista maista tehtävän 
päätöksen tekemisajankohtaa, 
eräänä välitavoitteena oli, että 
kaikkien YKHIen pitäisi ainakin 
kattaa samat hyödyke- ja 
palveluryhmät, ja että 
kattavuuden tulisi olla 
mahdollisimman laaja. Kullekin 
hyödyke- ja palveluluokalle 
määrätyt painot vaihtelevat 
maittain, mikä ilmentää ko. 
hyödykkeen tai palvelun 
suhteellista merkitystä kunkin 
maan kulutusmenorakenteessa. 
Kuten taulukosta 3.6 näkyy, 
nykyinen YKHI kattaa jo suuren 
prosenttiosuuden kotitalouksien 
rahamääräisistä kulutusmenoista 
useimmissa jäsenvaltioissa. 
Taulukossa nykyisen YKHIn ja 
kansallisen KHI:n kattavuutta 
verrataan tilanteeseen, jossa 
kotitalouksien rahamääräiset 
kulutusmenot olisi täysin 
katettu. 
Sen lisäksi, että alkuvaiheessa 
käytetyn YKHIn kattavuus 
laajennetaan täyteen 
kotitalouksien rahamääräisten 
kulutusmenojen täyteen 
kattavuuteen, toinenkin 
menetelmään liittyvä näkökohta yhdenmukaistetaan lähitulevaisuudessa eli YHKIen 
maantieteellinen ja väestöllinen kattavuus. Taulukko 3.6 
YKHIn ja KHIn kattavuuden vertailu 
(KRK:n kattaminen, likimääräinen paino suhteessa 1000:een, 
vuositasolla 1996)a) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
Lc> 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK YKHIn 
alkukattavuus 
1/97 alkaen 
952 
903 
953 
875 
954 
847 
n.a. 
973 
725 
886 
960 
943 
930 
896 
917 KRK:n kattamat 
menot, jotka eivät 
sisälly KHI:in 
0 
82 
2 
69 
0 
87 
n.a. 
0 
275 
84 
132 
0 
0 
0 
124 KHIn kattamat 
menot, jotka 
eivät sisälly 
KRKrihinb) 
11 
114 
114 
0 
5 
0 
n.a. 
48 
0 
173 
86 
V 
0 
165 
96 
KRK = kotitalouksien (ahamääräiset kulutusmenot 
•) 
Viitemenot ovat kotitalouksien lopulliset kulutusmenot, jotka 
YKHIn tulisi kattaa täysin joulukuusta 1999 alkaen. Tälle on 
annettu paino 1000. Painot ovat karkeita arvioita, jotka 
viittaavat vuoden 1996 keskimääräiseen hintatasoon. 
Tavallisimmin: laskennalliset vuokrat, asuntolainojen korot, 
uhkapelit. 
c) 
Luxemburgin osalta YKHI ja KHI ovat samat. 
Lähde: Komissio, Eurostat. 
82 
4. YKHIin perustuvat aggregoidut indeksit 
Yhdenmukaistettuja kuluttajahintaindeksejä käytetään - myös tulevaisuudessa - erilaisten 
aggregoitujen indeksien rakentamisessa Euroopan tasolla. 
(i) Euroopan kuluttajahintaindeksi (EKHI) lasketaan kaikkien 15 jäsenvaltion 
YKHIen painotettuna keskiarvona. Indeksi lasketaan vuosittaisena ketjuindeksinä, 
jossa huomioidaan maakohtaisten painojen muutokset vuosittain. Tietyn jäsenvaltion 
paino on sen kotitalouksien lopullisten kulutusmenojen osuus EU:n 
kokonaismäärästä. Kansallisessa valuutassa ilmaistut loppukulutuksen arvot 
muunnetaan ostovoimastandardeiksi käyttämällä loppukulutuksen 
ostovoimapariteettia. 
(ii) Euroopan talousalueen kuluttajahintaindeksi (ETAKHI) lasketaan samalla 
tavalla, mutta siihen otetaan mukaan Islanti ja Norja. 
(iii) Tuleva rahaliiton kuluttajahintaindeksi (RLKHI) lasketaan euroalueeseen 
osallistuvien jäsenvaltioiden YKHIen painotettuna keskiarvona. Indeksi lasketaan 
vuosittaisena ketjuindeksinä, jossa huomioidaan maakohtaisten painojen muutokset 
vuosittain. Tietyn jäsenvaltion paino on sen kotitalouksien lopullisten 
kulutusmenojen osuus EMU-maiden kokonaismäärästä. Kansallisessa valuutassa 
ilmaistut loppukulutuksen arvot muunnetaan käyttämällä muuntokursseja, jotka 
ilmoitetaan silloin, kun päätetään, mitkä jäsenvaltiot ottavat yhteisen rahan käyttöön. 
Tammikuusta 1999 alkaen loppukulutuksen arvot ilmaistaan euroina. Komissio 
(Eurostat) julkaisee RLKHLn ensimmäisen kerran toukokuussa 1998, pian sen 
jälkeen, kun päätös rahaliittoon osallistuvista maista on tehty. RLKHLn aikasarja 
lasketaan tammikuusta 1995 alkaen. 
83 
5. YKHIen ja KHI:en numeerinen vertailu 
Kuten edellä selvitettiin, YKHIt eroavat 
kansallisista kuluttaj ahintaindekseistä 
erilaisten käsitteiden, menetelmien, 
määritelmien ja käytäntöjen vuoksi. Se, että 
erot YKHIn ja KHI:n välillä, ovat 
erimerkkisiä ja -suuruisia eri maissa, tuo 
korostetusti esille sen, että kansallisten 
KHLen perustana oleva metodologia eroaa 
jäsenvaltioittain. 
Useimmissa jäsenvaltioissa näiden kahden 
indeksin välillä ei ole merkittäviä eroja. 
Taulukosta 3.7 näkyy, että vuonna 1997 ero 
on ±0,1 prosenttiyksikköä kahdeksassa 
jäsenvaltiossa ja ±0,3 prosenttiyksikköä 
neljässä muussa maassa. Ainoastaan 
Ruotsissa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa ero nousee noin 
yhteen prosenttiyksikköön • (joskin 
etumerkiltään erilaiseen), 
suurista kattavuuseroista 
asuntolainojen korot on sisällytetty KHLin) 
ja Yhdistyneen kuningaskunnan käyttämästä 
menetelmästä. Tämä johtuu 
(näissä maissa Taulukko 3.7 
YKHIn ja KHIn ero vuonna 
1997 
(prosenttimuutos) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR YKHI 
1,5 
1,9 
1,5 
5,4 
1,9 
1,3 
1,2 
1,9 
1,4 
1,9 
1,2 
1,9 
1,2 
1,8 
1,8 
1,7 KHI 
1,6 
2,2 
1,8 
5,5 
2,0 
1,2 
1,5 
2,0 
1,4 
2,3 
1,3 
2,2 
1,2 
1,0 
3,1 
2,0 YKHIn ja 
KHIn ero 
-0,1 
-0,3 
-0,3 
-0,1 
-0,1 
0,1 
-0,3 
-0,1 
0,0 
-0,4 
-0,1 
-0,3 
0,0 
0,8 
-1,3 
-0,3 * 
Lähde: Komissio, Eurostat. 
84 
4. JULKISEN TALOUDEN TILA 
4.1. Liiallisen alijäämän menettely 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan mukaan 
jäsenvaltion julkisen talouden kestävyyttä koskevan lähentymiskriteerin täyttyminen "... 
on ilmeistä, jos valtion talousarvion osalta on tilanne, jossa ei ole 104 c artiklan 6 
kohdassa tarkoitettua liiallista alijäämää". Lisäksi lähentymiskriteereistä tehdyn 
kuudennen pöytäkirjan 2 artiklassa todetaan seuraavasti: 
"Tämän sopimuksen 109 j artiklan I kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu 
julkistalouden tilannetta koskeva arviointiperuste merkitsee, ettei jäsenvaltiota 
tarkasteluajankohtana koske tämän sopimuksen 104 c artiklan 6 kohdassa tarkoitettu 
neuvoston päätös liiallisen alijäämän olemassaolosta kyseisessä jäsenvaltiossa". 
Julkista taloutta koskevan lähentymisen arviointi liittyy näin suoraan 
perustamissopimuksen 104 c artiklassa tarkoitettuun liiallisen alijäämän menettelyyn. 
Menettelyn pääpiirteet EMUn toisen vaiheen aikana on kuvattu kehikossa "Liiallisen 
alijäämän menettely". Jos jäsenvaltio ei onnistu täyttämään jompaakumpaa tai 
kumpaakaan julkisyhteisöjen alijäämää ja velkaa koskevan kriteerin ehtoa, tämä voisi 
menettelyn vaiheita noudattaen johtaa siihen, että neuvosto päättää, että valtiolla on 
liiallinen alijäämä. Kun jäsenvaltio on neuvoston mielestä korjannut liiallisen alijäämän, 
neuvosto kumoaa komission suosituksesta aiemman päätöksensä. 
Komissio ja neuvosto ovat toteuttaneet liiallisen alijäämän menettelyn vuosittain siitä 
lähtien kun 104 c artiklan ja siihen liittyvän viidennen pöytäkirjan asiaa koskevat 
säännökset tulivat voimaan EMUn toisen vaiheen alussa tammikuussa 1994. Kunakin 
vuonna menettelyn eri vaiheet on toteutettu sen jälkeen, kun jäsenvaltiot ovat 
maaliskuussa toimittaneet julkista taloutta koskevat tiedot, kuten neuvoston asetuksessa 
(EY) 3605/93 edellytetään. 
85 
Kehikko: Liiallisen alijäämän menettely 
Perustamissopimuksen 104 c artiklassa ja siihen liittyvässä pöytäkirjassa N:o 5 
tarkoitetussa liiallisen alijäämän menettelyssä määritellään vaiheet, joiden mukaisesti 
edetään, jotta neuvosto voi tehdä päätöksen siitä, että liiallinen alijäämä on olemassa. 
Komission edellytetään (104 c artiklan 2 kohdassa) valvovan jäsenvaltioiden 
talousarviotilannetta ja julkisyhteisöjen velan määrän kehitystä vakavien virheiden 
tunnistamiseksi. Komission on erityisesti tarkasteltava finanssipolitiikan kurinalaisuutta 
seuraavilla kahdella kriteerillä: 
a) ylittääkö ennakoidun tai toteutuneen julkisyhteisöjen alijäämän suhde 
bruttokansantuotteeseen viitearvon, paitsi 
- jos tämä suhde on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on 
lähellä viitearvoa, taikka 
- jos viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista ja suhde 
pysyy lähellä viitearvoa; 
b) ylittääkö julkisyhteisöjen velan suhde bruttokansantuotteeseen viitearvon, 
ottamatta lukuun tapauksia, joissa tämä suhde pienenee riittävästi ja lähestyy 
riittävän nopeasti viitearvoa. 
Komission on laadittava kertomus, jos jäsenvaltio ei täytä jommankumman tai 
kummankaan kriteerin mukaisia vaatimuksia. Kertomuksessa otetaan huomioon myös se, 
ylittääkö julkisyhteisöjen alijäämä julkisyhteisöjen investointimenot, sekä muut 
merkitykselliset tekijät, jäsenvaltion keskipitkän "aikavälin taloudellinen tilanne ja 
talousarviotilanne mukaan luettuina (3 kohta). 
Menettelyn seuraavia vaiheita ovat rahapoliittisen komitean lausunto komission 
kertomuksesta (4 kohta), komission lausunto neuvostolle, jos komissio katsoo, että 
jäsenvaltiolla on liiallinen alijäämä (5 kohta) ja neuvoston päätös kokonaistilanteen 
arvioinnin jälkeen siitä, onko jäsenvaltiossa liiallinen alijäämä (6 kohta). Lopuksi 
neuvosto antaa jäsenvaltiolle, jossa on todettu liiallinen alijäämä, tilanteen lopettamiseksi 
määräajassa suosituksia, joita ei julkisteta (7 kohta). Neuvosto voi myöhemmin julkistaa 
suosituksensa, jos neuvosto toteaa, että suositus ei asetetussa määräajassa ole johtanut 
tuloksellisiin toimiin (8 kohta). Kun liiallinen alijäämä kyseisessä jäsenvaltiossa on 
neuvoston käsityksen mukaan oikaistu, neuvosto kumoaa päätöksensä (12 kohta). 
Perustamissopimuksen 104 c artiklan 9 ja 11 kohdan määräyksiä (jotka voivat johtaa 
sanktioihin) ei sovelleta talous- ja rahaliiton toisen vaiheen aikana. Lisäksi jäsenvaltiot 
pyrkivät toisen vaiheen aikana välttämään liiallisia julkisyhteisöjen alijäämiä (109 e 
artiklan 4 kohta), koska 104 c artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan "jäsenvaltiot välttävät 
liiallisia julkistalouden alijäämiä ", sovelletaan täysimääräisesti vasta kolmannen vaiheen 
alusta alkaen. 
86 
EMUn toisen vaiheen aikana jäsenvaltioiden julkisen talouden rahoitusasemaa koskevien 
tietojen laatua ja vertailtavuutta on parannettu huomattavasti. Erityisesti EU:n 
tilastotoimisto Eurostat on kansallisten tilastolaitosten kanssa neuvoteltuaan julkaissut 
useita sääntöjä tiettyjen kansantalouden tilinpitoon kuuluvien erien käsittelystä. 
Tavoitteena on varmistaa, että alijäämien ja velan kirjaamisessa tilinpitoon tulkitaan 
Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmän ESA-1979 sääntöjä samalla, 
yhdenmukaisella tavalla. Tämän seurauksena on luotu vertailukelpoiset aikasarjat 
kaikkien jäsenvaltioiden julkisen talouden kehitystä kuvaavista tiedoista. Tässä raportissa 
esitetty analyysi perustuu näihin lukuihin. Koska Eurostat on tutkinut tarkkaan 
jäsenvaltioiden toimittamat tiedot, on voitu sulkea pois tilanteet, joissa kirjauskäytäntö ei 
ole vastannut ESA-1979:n sääntöjä. Noudattaakseen ESA-1979:n sääntöjä ja Eurostatin 
päätöksiä jäsenvaltiot tekivät tilastoihinsa taannehtivasti suurehkojakin muutoksia, 
jolloin aiemmin julkaistuja alijäämä- ja velkatietoja korjattiin joissain tapauksissa ylös-, 
joissain tapauksissa alaspäin. Lisätietoja muutoksista annetaan liitteessä "Julkisen 
talouden seuranta ja tietojen vertailtavuus". 
Menettelyä ensimmäistä kerran sovellettaessa vuonna 1994 neuvosto päätti1 104 c 
artiklan 6 kohdan mukaisesti, että silloisista kahdestatoista jäsenvaltiosta kymmenessä oli 
liiallinen alijäämä. Ainoastaan Irlantia ja Luxemburgia ei koskenut tällainen päätös. 
Näiden kahden valtion osalta komissio ei ollut aloittanut menettelyä. Irlannissa 
julkisyhteisöjen alijäämän ja bruttokansantuotteen suhde alitti 3 prosentin viitearvon ja 
julkisyhteisöjen velan ja bruttokansantuotteen suhde, vaikka ylittikin selvästi 60 
prosentin viitearvon, oli alentunut merkittävästi. Luxemburgissa julkisyhteisöjen 
taloudessa oli ylijäämä ja velkasuhde oli paljon alle viitearvon. Kaikkien .muiden 
jäsenvaltioiden osalta katsottiin, että ne eivät täyttäneet jompaakumpaa tai kumpaakaan 
julkisyhteisöjen alijäämää ja velkaa koskevaa kriteeriä. 
Vuonna 1995 menettelyä sovellettiin ensi kertaa kolmeen uuteen jäsenvaltioon 
(Itävaltaan, Suomeen ja Ruotsiin), ja neuvosto päätti2, että jokaisessa niistä oli liiallinen 
alijäämä. Samaan aikaan neuvosto päätti3 104 c artiklan 12 kohdan mukaisesti kumota 
Saksaa koskevan päätöksen: julkisyhteisöjen alijäämä Saksassa oli laskenut viitearvon 
alapuolelle vuonna 1994 ja sen odotettiin tuolloin pysyvän viitearvon alapuolella vuonna 
1995, ja velkasuhde jäi viitearvon alapuolelle. 
1 Neuvoston 26 päivänä syyskuuta 1994 tekemät päätökset. 
2 Neuvoston 10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemät päätökset. 
3 Neuvoston 10 päivänä heinäkuuta 1995 tekemä päätös. 
87 
Sovellettaessa menettelyä vuonna 1996 neuvosto teki uuden päätöksen4 liiallisesta 
alijäämästä Saksassa, koska maan julkisyhteisöjen alijäämä ylitti viitearvon vuonna 1995 
ja sen odotettiin pysyvän viitearvon yläpuolella vuonna 1996. Vaikka Saksan velkasuhde 
kasvoi nopeasti, se jäi alle 60 prosentin viitearvon suhteessa BKT:hen vuonna 1995. 
Neuvosto päätti5 myös kumota Tanskaa koskevan päätöksen. Tanskassa julkisyhteisöjen 
alijäämä laski selvästi viitearvon alapuolelle vuonna 1995 ja sen odotettiin pysyvän 
alhaisena vuonna 1996, ja vaikka velkasuhde oli yhä viitearvon yläpuolella, se pieneni 
huomattavasti vuosina 1994 ja 1995. 
Sovellettaessa menettelyä vuonna 1997 neuvosto päätti6 kumota Alankomaita ja Suomea 
koskevat päätökset. Alankomaissa julkisyhteisöjen alijäämä jäi viitearvon alapuolelle 
vuonna 1996 ja sen odotettiin pienenevän entisestään vuonna 1997, ja vaikka julkisen 
velan määrä suhteessa BKT:hen oli yhä viitearvon yläpuolella, se oli vuosina 1994 ja 
1996 pienentynyt vuoden 1993 ennätyslukemasta. Suomessa julkisyhteisöjen alijäämän 
arvioitiin tuolloin7 pienentyneen viitearvon alapuolelle vuonna 1996 ja sen odotettiin 
pienentyvän edelleen vuonna 1997, ja julkisyhteisöjen velkasuhde pysyi viitearvon 
alapuolella. 
Näin ollen vuonna 1997 ja aiempina vuosina tehtyjen päätösten seurauksena viittä 
jäsenvaltiota (Tanskaa, Irlantia, Luxemburgia, Alankomaita ja Suomea) ei koske päätös 
liiallisesta alijäämästä. Muita kummentä jäsenvaltiota koskee edelleen päätös liiallisesta 
alijäämästä. 
Jäsenvaltiot toimittivat tiedot julkisyhteisöjen alijäämistä ja velasta sekä käypähintaisesta 
BKT:sta komissiolle8 maaliskuun 1998 alkuun mennessä neuvoston asetuksen 
(EY) N:o 3605/93 määräysten mukaisesti. Eurostat on vahvistanut, että nämä tiedot 
vastaavat ESA-1979:n sääntöjä ja sen antamia päätöksiä. 
4 Neuvoston 27 päivänä kesäkuuta 1996 tekemä päätös (96/42 l/EY); EYVL L 172,11.7.1996, s. 26. 
5 Neuvoston 27 päivänä kesäkuuta 1996 tekemä päätös (96/420/EY); EYVL L 172, 11.7.1996, s. 25. 
6 Neuvoston 30 päivänä kesäkuuta 1997 tekemät päätökset (97/416/EY ja 97/417/EY); EYVL L 177, 
5.7.1997, s. 23 ja s. 24. 
7 Suomen syyskuussa 1997 toimittamissa tiedoissa arviota julkisen talouden alijäämästä vuonna 1996 oli 
tarkistettu ylöspäin 3,1 prosenttiin suhteessa BKT:hen (kun se maaliskuussa 1997 toimitettujen tietojen 
mukaan oli 2,6 prosenttia). Vuoden 1996 tarkistettu alijäämä on silti merkittävästi pienempi kuin 
vuoden 1995 5 prosentin alijäämä, ja alijäämän odotettiin vuonna 1997 supistuvan edelleen selvästi 
alle 2 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Komissio ei käynnistänyt menettelyä uudelleen. 
8 Liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä tehdyn pöytäkirjan N:o 5 4 artikassa täsmennetään, että 
komissio toimittaa menettelyä varten käytettävät tilastotiedot. 
88 
Vuonna 1998 liiallisen alijäämän menettelyä sovelletaan samaan aikaan tämän 
lähentymisarvion kanssa. Tämän luvun jäljempänä olevissa osissa tarkastellaan 
jäsenvaltioiden julkisen talouden kehitystä toisen vaiheen aikana, erityisesti vuonna 1997 
toteutunutta kehitystä ja odotettua kehitystä vuonna 1998, sekä joitakin julkisen talouden 
kestävyyteen liittyviä näkökohtia. Tämän jälkeen esitetään yksityiskohtaisia tietoja niistä 
jäsenvaltioista, joita tällä hetkellä koskee päätös liiallisesta alijäämästä ja jotka ovat 
onnistuneet korjaamaan julkisen taloutensa alijäämän. 
Tämän tarkastelun ja toteutuneen julkisen talouden tasapainottamisen perusteella 
komissio aikoo yhtä aikaa tämän raportin kanssa antaa neuvostolle suositukset, joissa 
suositetaan, että neuvosto kumoaisi päätökset liiallisesta alijäämästä yhdeksässä 
jäsenvaltiossa (Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Italiassa, Itävallassa, 
Portugalissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa). Jos neuvosto toimii 
suositusten mukaisesti, 14 jäsenvaltiota (kaikkia paitsi Kreikkaa) ei koske päätös 
liiallisesta alijäämästä, ja niiden katsotaan täyttävän julkisyhteisöjen rahoitusasemaa 
koskevan kriteerin. 
Komissio katsoo, ettei Kreikassa tähän mennessä toteutunut julkisen talouden 
tasapainottaminen ole riittävä, jotta se voisi tänä vuonna suositella Kreikan liiallista 
alijäämää koskevan päätöksen kumoamista. Tänä vuonna liiallisen alijäämän menettelyä 
sovellettaessa komissio antaa toukokuussa suosituksen uudeksi, 104 c artiklan 7 kohdassa 
tarkoitetuksi neuvoston suositukseksi Kreikalle liiallisen alijäämän korjaamiseksi. 
4.2. Katsaus jäsenvaltioiden julkisen talouden tilaan 
Perustamissopimuksessa määrätty julkisen talouden tilaa koskeva lähentymiskriteeri on 
kiistatta käynnistänyt aidon julkisen talouden sopeuttamisprosessin jäsenvaltioissa. 
Useimmat hallitukset ovat ryhtyneet tasapainottamaan julkista talouttaan EMUn toisen 
vaiheen alusta alkaen hyvin määrätietoisesti ja huomattavan laajoin sopeutustoimin. 
Vaikka sopeutusprosessi on ollut vaikea ja voimistunut pääasiassa jakson 
loppuvaiheessa, se merkitsee todellista muutosta aiempaan tapaan hoitaa julkista taloutta 
ja tärkeää askelta kohti kurinalaista finanssipolitiikkaa jäsenvaltioissa. Sopeutus on ollut 
erityisen mittavaa niissä jäsenvaltioissa, joissa julkisen talouden epätasapaino oli suurinta 
EMUn toisen vaiheen alussa. 
89 
Vaikka pienen osan jäsenvaltioiden julkisen talouden alijäämän supistumisesta voidaan 
laskea johtuvan taloudellisen tilanteen elpymisestä 1990-luvun alkuvuosien taantuman 
jälkeen tai toimenpiteistä, jotka kohentavat julkisen talouden tilaa ainoastaan tilapäisesti, 
suurin osa alijäämän pienenemisestä on ollut julkisen talouden vakauttamiseen tähtäävän 
politiikan ansiota. Alijäämän supistaminen on tuloksekasta silloin, kun se perustuu 
pääasiassa (muiden kuin korko)menojen vähentämiseen. Tilapäiseksi jäävä julkisen 
talouden sopeuttaminen sen sijaan perustuu yleensä lähinnä veronkorotuksiin tai 
pääomamenojen leikkauksiin. Useimmissa jäsenvaltioissa sopeutus on sisältänyt 
huomattavia (muiden kuin korko)menojen leikkauksia. Näin ollen näissä maissa 
toteutetun sopeutuksen rakenne osoittaa, että julkisen talouden vakautuminen oli yleisesti 
kestävällä pohjalla ja säilynee tulevaisuudessa. 
Tähän mennessä toteutettua julkisen talouden vakautusta on jatkettava lähivuosina. 
Ripeän talouskasvun ja lähivuosina edelleen alentuvien velanhoitokustannusten tarjoama 
liikkumavara ei saisi johtaa sopeutuksen vähentämiseen. Nämä suotuisat olosuhteet 
tarjoavat päinvastoin ainutlaatuisen tilaisuuden korjata jäljellä olevia 
tasapainottomuuksia. Jäsenvaltioiden lähentymisohjelmissaan asettamat julkista taloutta 
koskevat tavoitteet osoittavat, että jäsenvaltiot ovat sitoutuneet jatkamaan julkisen 
taloutensa alijäämän ja velkasuhteen pienentämistä lähivuosina. 
Amsterdamin Eurooppa-neuvostossa kesäkuussa 1997 hyväksytyllä vakaus- ja 
kasvusopimuksella9 lujitettiin tähän sitoutumista. Sopimuksen mukaan jäsenvaltioiden on 
pidettävä tavoitteenaan julkisen talouden rahoitusaseman saamista keskipitkällä 
aikavälillä "lähelle tasapainoa tai ylijäämäiseksi". Jatkamalla sopeutusta lähivuosina 
jäsenvaltiot saavat kohennettua julkista talouttaan siten, että mahdollisen epäsuotuisan 
talouskehityksen julkiselle taloudelle asettamiin haasteisiin on paremmat mahdollisuudet 
vastata. 
Vakaus-ja kasvusopimukseen kuuluvat seuraavat: 
- Eurooppa-neuvoston päätöslauselma vakaus- ja kasvusopimuksesta 17. kesäkuuta 1997 
(97/C 236/01); EYVL C 236,2.8.1997, s.l 
- Neuvoston asetus (EY) N.o 1466/97, annettu 7 päivänä heinäkuuta 1997, 
julkisyhteisöjen rahoitusaseman valvonnan sekä talouspolitiikan valvonnan ja 
yhteensovittamisen tehostamisesta; EYVL L 209,2.8.1997, s.l 
- Neuvoston asetus (EY) N:o 1467/97, annettu 7 päivänä heinäkuuta 1997, liiallisia 
alijäämiä koskevan menettelyn täytäntöönpanon nopeuttamisesta ja selkeyttämisestä; EYVL L 209, 
2.8.1997, s. 6. 
90 
4.2.1. Julkisyhteisöjen alijäämä 
Alijäämää koskeva lähentymiskriteeri täyttyy selvästi silloin, kun julkisyhteisöjen 
alijäämän ja bruttokansantuotteen suhde ei ylitä 3 prosentin viitearvoa viimeksi 
kuluneena, "toteutuneena" vuonna (tässä tarkastelussa vuosi 1997) eikä "ennakoituna" 
vuonna (1998). Alijäämää koskeva kriteeri voi täyttyä myös tapauksissa, joissa 
alijäämäsuhde ylittää viitearvon, mutta siihen pätevät seuraavat 104 c artiklan 2 kohdan a 
luetelmakohdan mukaiset ehdot: 
jos tämä osuus on pienentynyt merkittävästi ja jatkuvasti tasolle, joka on lähellä 
viitearvoa, taikka 
jos viitearvon ylittäminen on vain poikkeuksellista ja väliaikaista ja osuus pysyy 
lähellä viitearvoa ". 
Liiallisen alijäämän menettelyä aikaisemmin sovellettaessa sekä "toteutunut" että 
"ennakoitu" alijäämä jäivät alle viitearvon kulloisenkin tarkasteluajanjakson vuosina 
kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joita joko koskaan ei ollut koskenut liiallisen alijäämän 
päätös tai joita koskevat päätökset oli kumottu. 
Kun julkisen talouden alijäämää koskeva kriteeri on kerran saavutettu, kriteerin tulisi 
täyttyä myös myöhempinä vuosina. Ei riittäisi, että julkisen talouden sopeutustoimilla 
pyrittäisiin vain täyttämään alijäämäkriteeri yhtenä yksittäisenä vuonna, jonka jälkeen 
finanssipolitiikkaa saatettaisiin keventää ja julkisen talouden epätasapaino kasvaisi 
jälleen. Tästä syystä liiallisen alijääniän menettelyssä tarkastellaan "toteutunutta" ja 
"ennakoitua" alijäämää. Niinpä tässä raportissa tarkastellaan toteutunutta julkisen 
talouden kehitystä vuonna 1997 sekä vuoden 1998 odotettua kehitystäkomission 
ennusteiden perusteella. Koska liiallisen alijäämän menettelyssä viitataan myös 
jäsenvaltioiden julkisen talouden vakauttamistqimien laajuuteen, myös tässä raportissa 
tarkastellaan tähän liittyviä seikkoja useimmissa jäsenvaltioissa toteutuneen 
vakautusprosessin kannalta. 
91 
Vuonna 1997 kolmen jäsenvaltion (Tanskan, Irlannin ja Luxemburgin) julkisen talouden 
rahoitusasema oli ylijäämäinen, neljän jäsenvaltion (Alankomaiden, Suomen, Ruotsin ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan) 
julkisen talouden alijäämä oli alle 
2,0 % suhteessa BKT:hen, ja 
seitsemän muun jäsenvaltion 
(Belgian, Saksan, Espanjan, 
Ranskan, Italian, Itävallan ja 
Portugalin) alijäämä oli yli 2,0 %, 
mutta enintään 3,0 % suhteessa 
BKT:hen10. Kreikan alijäämä 
vuonna 1997 oli 4,0 % suhteessa 
BKT:hen. Näin ollen 14 
jäsenvaltion julkisen talouden 
rahoitusasema vuonna 1997 oli 
alijäämän ja BKT:n suhteelle 
asetettua 3 prosentin viitearvoa 
pienempi tai viitearvon suuruinen 
(taulukko 4.1.). 
Jäsenvaltiot ovat myös ilmoittaneet. 
komissiolle vuoden 1998 arvioidut 
alijäämänsä. Komissio on ottanut 
nämä tiedot huomioon vuotta 1998 
koskevissa ennusteissaan (jotka on 
esitetty myös taulukossa 4.1.). 
Useat jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet 
vuoden 1998 arvioiduiksi 
alijäämikseen jo syksyllä 1997 
annettuihin talousarvioesityksiin 
sisältyvät tavoitteensa. Jäsenvaltioiden ilmoittamien tietojen ja tässä käytettyjen 
ennusteiden väliset erot saattavat selittyä sillä, että komissio on käyttänyt tuoreempia 
tietoja vuoden 1997 toteutuneiden alijäämien ja viimeaikaisen kasvukehityksen suhteen. 
Julkisen talouden alijäämien odotetaan pienentyvän edelleen vuonna 1998 Alankomaita 
lukuunottamatta kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joiden julkinen talous on vielä 
alijäämäinen. Suomen ja Ruotsin julkisten talouksien odotetaan muuttuvan ylijäämäisiksi 
vuonna 1998. Niistä kolmesta jäsenvaltiosta, joiden julkinen talous oli ylijäämäinen jo 
vuonna 1997, Tanskassa ja Irlannissa ylijäämän odotetaan kasvavan ja Luxemburgissa 
jonkin verran supistuvan. Yhdessäkään 15 jäsenvaltiosta ei julkisen talouden alijäämän 
suhteessa BKT:hen odoteta ylittävän 3 prosentin viitearvoa vuonna 1998. Taulukko 4.1 
Julkisyhteisöjen ylijäämä/alijäämä 
(Julkisyhteisöjen nettoluotonanto (+) / nettoluotonotto (-), 
% BKT:sta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 1996 
-7,1 -4,9 -3,9 -3,2 
-2,8 -2,8 -2,4 -0,7 
-3,2 -2,4 -3,3 -3,4 
-13,8 -10,0 -10,3 -7,5 
-6,9 -6,3 -7,3 -4,6 
-5,8 -5,8 -4,9 -4,1 
-2,7 -1,7 -2,2 -0,4 
-9,5 -9,2 -7,7 -6,7 
1,7 2,8 1,9 2,5 
-3,2 -3,8 -4,0 -2,3 
-4,2 -5,0 -5,2 -4,0 
-6,1 -6,0 -5,7 -3,2 
-8,0 -6,4 -4,7 -3,3 
-12,2 -10,3 -6,9 -3,5 
-7,9 -6,8 -5,5 -4,8 
-6,1 -5,4 -5,0 -4,2 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 1997 
-2,1 
0,7 
-2,7 
-4,0 
-2,6 
-3,0 
0,9 
-2,7 
1,7 
-1,4 
-2,5 
-2,5 
-0,9 
-0,8 
-1,9 
-2,4 . 1998* 
-1,7 
1,1 
-2,5 
-2,2 
-2,2 
-2,9 
1,1 
-2,5 
1,0 
-1,6 
-2,3 
-2,2 
0,3 
0,5 
-0,6 
-1,9 
10 Todettakoon, että liiallisen alijäämän menettelystä tehdyn pöytäkirjan N:o 5 1 artiklassa määritellään 
julkisyhteisöjen alijäämän viitearvo 3 prosentiksi suhteessa BKT:hen täsmentämättä desimaalipilkun 
jälkeistä lukua. Edellä olevassa analyysissä käytetään yhden desimaalin tarkkuuteen perustuvaa 
aineistoa. 
92 
Useimmat jäsenvaltiot ovat onnistuneet kohentamaan julkisen taloutensa tilaa 
huomattavasti EMUn toisen vaiheen alkamisesta. Alkutilanne eri jäsenvaltioissa vaihteli 
selvästi: kun useimmissa maissa julkisen talouden alijäämät olivat vuonna 1993 suuria 
taantuman vaikutusten vuoksi ja usein myös aiempina vuosina harjoitetun väärin 
mitoitetun finanssipolitiikan seurauksena, joissakin maissa finanssipolitiikkaa oli 
kiristetty edeltäneinä vuosina, jolloin lähtötilanne oli niissä suotuisampi. Tavoitellun ja 
toteutuneen sopeutuksen laajuus vuoden 1993 jälkeen on selvästi riippunut huomattavasti 
EMUn toisen vaiheen käynnistymisen aikaisten julkisen talouden tasapainottomuuksien 
suuruudesta. 
Jäsenvaltioiden yhteenlaskettu julkisen talouden alijäämä pieneni vuoden 1993 6,1 
prosentin huippulukemasta 2,4prosenttiin vuonna 1997 ja sen odotetaan vuonna 1998 
pienenevän edelleen 1,9 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Vuosien 1993 ja 1997 välisenä 
aikana alijäämä pieneni yksittäisistä jäsenvaltioista erittäin paljon Ruotsissa 
(11,4 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen), Kreikassa (9,8 prosenttiyksikköä), 
Suomessa (7,1 prosenttiyksikköä) ja Italiassa (6,8 prosenttiyksikköä). Alijäämä pieneni 
huomattavasti Yhdistyneessä kuningaskunnassa (6,0 prosenttiyksikköä), Belgiassa 
(5,0 prosenttiyksikköä), Espanjassa (4,3 prosenttiyksikköä; vuoden 1995 
huippulukemaan verrattuna Espanjan alijäämä oli 4,7 prosenttiyksikköä pienempi ), 
Portugalissa (3,6 prosenttiyksikköä) ja Ranskassa (2,8 prosenttiyksikköä). Alijäämää 
onnistuttiin pienentämään tänä aikana myös Alankomaissa (1,8 prosenttiyksikköä, ja 2,6 
prosenttiyksikköä verrattuna vuoden 1995 huippulukemaan), Itävallassa 
(1,7 prosenttiyksikköä, mik$ merkitsi alijäämän jäämistä 2,7 prosenttiyksikköä vuoden 
1995 huippulukemaa pienemmäksi), ja Saksassa (0,5 prosenttiyksikköä ,. ja 0,7 
prosenttiyksikköä vuoden 1996 huippulukemasta). Tanskassa, jossa nykyisten 
laskelmieni* mukaan alijäämä oli alle viitearvon vuonna 1993, julkisen talouden 
rahoitusasema kohentui vuoteen 1997 mennessä 3,5 prosenttiyksikköä. Irlannissa, jossa 
alijäämä oli myös viitearvon alapuolella jo vuon/ia 1993, julkisen talouden rahoitusasema 
oli parantui 3,6 prosenttiyksikköä. Luxemburgin julkinen talous oli koko tarkastelujakson 
ajan ylijäämäinen. 
11 Vuosien 1994 ja 1996 välisenä aikana sovelletun liiallisen alijäämän menettelyn yhteydessä 
käytettävissä olleiden arvioiden mukaan Tanskan julkisen talouden alijäämä olisi ylittänyt viitearvon 
vuosina 1993 ja 1994. Sittemmin tilastotiedot on tarkistettu vastaamaan ESA-1979 tilinpitosääntöjä ja 
Eurostatin päätöksiä näiden sääntöjen soveltamisesta. 
93 
14 
13 -
12 -
11 -
10 -
9 -
8 -
7 -
6 -
5 -
4 -
3 , 
2 -
1 -
0 -
-1 -
-2 -
-3 -
-4 -Kuvio 4.1 Julkisyhteisöjen alijäämä 
(%BKT:sta) 
Alijäämä • 1993 a 1994 
n 1995 n 1996 
• 1997 n 1998s 
Viitearvo =3% 
B DK EL IRL I • L NL FIN 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio UK 
94 
4.2.2. Julkisyhteisöjen velka 
Velkaa koskevan kriteerin 
täyttyminen on selvää silloin, kun 
velan suhde BKT.hen ei ylitä 60 
prosentin viitearvoa. Velkaa 
koskeva kriteeri voi täyttyä myös 
silloin, kun velkasuhde ylittää 
viitearvon, mutta 104 c artiklan 2 
kohdan b luetelmakohdan 
mukaisesti katsotaan, että "...osuus 
pienenee riittävästi ja lähestyy 
riittävän nopeasti viitearvoa". 
Julkisyhteisöjen velkaa koskevaa 
kriteeriä olisi arvioitava julkisen 
velkasuhteen kehitysuran lisäksi 
sen taustalla vaikuttavaa 
dynamiikkaa analysoimalla. Siinä 
vaiheessa, jossa alijäämän jatkuva 
pienentyminen ja talouskasvu ovat 
muodostuneet tärkeimmiksi 
velkasuhteen pienentymiseen 
vaikuttaviksi voimiksi, maiden, 
joiden velkasuhteet ovat suuret, 
odotetaan pystyvän pienentämään 
velkasuhdettaan usean vuoden 
aikana enemmän kuin maiden, 
joiden velka suhteessa BKTihen on 
lähellä 60 prosentin viitearvoa. 
Velkasuhteen pieneneminen 
-perustuen samansuuruisiin alijäämäsuhteisiin ja BKT:n nimelliskasvuun - on 
voimakkaampaa silloin, kun lähtötilanteen velkasuhde on suuri, kuin silloin, kun suhde 
on lähellä 60 prosentin viitearvoa. Maissa, joissa velkasuhde on vasta hiljattain alkanut 
pienentyä, mahdollisuudet pienentää velkasuhdetta edelleen ovat todennäköisesti hyvät 
julkisen alijäämän jatkuvan pienentymisen ja talouskasvun ansiosta. 
Jäsenvaltioiden julkisyhteisöjen bruttovelka suhteessa BKT:hen käy ilmi taulukosta 4.2. 
Vuoden 1997 lopussa velan määrä suhteessa BKT:hen oli alle 60 prosentin viitearvon 
neljässä jäsenvaltiossa (Ranskassa, Luxemburgissa, Suomessa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa). Velan ja BKT:n suhde oli 60 ja 70 prosentin välillä Tanskassa, 
Saksassa, Espanjassa, Irlannissa, Itävallassa ja Portugalissa ja 70 ja 80 prosentin välillä 
Alankomaissa ja Ruotsissa. Velan määrä suhteessa BKTrhen oli alle 110 prosenttia 
Kreikassa ja yli 120 prosenttia Belgiassa ja Italiassa. Taulukko 4.2 
Julkinen velka 
(Julkisyhteisöjen sulautettu bruttovelka, % 
B 
DKa) 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 
135,2 133,5 131,3 
81,6 78,1 73,3 
48,0 50,2 58,0 
111,6 109,3 110,1 
60,0 62,6 65,5 
45,3 48,5 52,7 
96,3 89,1 82,3 
119,1 124,9 124,2 
6,1 5,7 5,9 
81,2 77,9 79,1 
62,7 65,4 69,2 
63,1 63,8 65,9 
58,0 59,6 58,1 
75,8 79,0 77,6 
48,5 50,5 53,9 
65,9 68,0 71,0 1996 
126,9 
70,6 
60,4 
111,6 
70,1 
55,7 
72,7 
124,0 
6,6 
77,2 
69,5 
65,0 
57,6 
76,7 
54,7 
73,0 BKT:sta) 
1997 
122,2 
65,1 
61,3 
108,7 
68,8 
58,0 
66,3 
121,6 
6,7 
72,1 
66,1 
62,0 
55,8 
76,6 
53,4 
72,1 1998* 
118,1 
59.5 
61,2 
107,7 
67,4 
58,1 
59,5 
118,1 
7,1 
70,0 
64,7 
60,0 
53,6 
74,1 
52,3 
70,5 
a) Julkiset talletukset keskuspankissa, julkisyhteisöjen hallussa 
olevat yksityisen sektorin velkakirjat sekä valtionyhtiöihin liittyvä 
velka olivat n. 13% BKT:sta vuonna 1997. 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
95 
Jäsenvaltioiden viime vuosina toteuttamat julkisen talouden vakauttamistoimet ovat 
johtaneet aluksi velkasuhteen kasvun hidastumiseen ja sitten useimmissa tapauksissa sen 
taittumiseen. Velkaantumisen kasvu alkoi yleensä ensimmäisestä öljykriisistä 1970-luvun 
alussa. EU:n keskimääräinen velkasuhde pieneni vuonna 1997 ensimmäistä kertaa sitten 
vuosien 1988 ja 1989 (jotka olivat erittäin nopean talouskasvun vuosia). EU:n 
keskimääräinen velkasuhde oli 72,1 prosenttia suhteessa BKTrhen vuonna 1997 ja siten 
paljon suurempi kuin edeltäneinä vuosikymmeninä. 
Velkasuhde pieneni vuonna 1997 Saksaa lukuun ottamatta kaikissa maissa, joissa 
velkasuhde oli viitearvoa korkeampi. Viitearvon alittaneista maista velkasuhde myös 
pieneni vuonna 1997 Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, mutta kasvoi 
Ranskassa ja pysyi hyvin alhaisella tasolla Luxemburgissa. 
Komission vuotta 1998 koskevat ennusteet (myös taulukossa 4.2.) osoittavat, että 
velkasuhteen odotetaan pienenevän kaikissa jäsenvaltioissa, joissa velkasuhde ylittää 
viitearvon, sekä Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa samoin kuin EU.ssa 
keskimäärin. Tanskassa, Irlannissa ja Portugalissa velan ja BKT:n suhteen odotetaan 
alenevan 60 prosentin viitearvoon tai sen alle vuonna 1998. 
Irlannissa velkasuhde on ollut laskusuunnassa vuodesta 1988, mutta kasvoi tilapäisesti 
vuonna 1993; vuosien 1993 ja 1997 välillä velkasuhde,on pienentynyt hyvin nopeasti eli 
30,0 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen. Velkasuhde oli korkeimmillaan vuonna 1993 
Belgiassa, Tanskassa ja Alankomaissa; sittemmin velkasuhde on pienentynyt 
13,0 prosenttiyksikköä Belgiassa, 16,5 prosenttiyksikköä Tanskassa ja 
9,1 prosenttiyksikköä Alankomaissa. Italiassa ja Ruotsissa velkasuhde oli 
korkeimmillaan vuonna 1994 ja on sittemmin pienentynyt edellisessä 3,3 ja 
jälkimmäisessä 2,4 prosenttiyksikköä. Portugalissa velkasuhde oli korkeimmillaan 
vuonna 1995 ja on pienentynyt 3,9 prosenttiyksikköä. Kreikassa, Espanjassa ja Itävallassa 
velkasuhde oli suurimmillaan vuonna 1996 ja on tähän mennessä pienentynyt vain yhden 
vuoden ajan. Saksan velkasuhde on jatkuvasti kasvanut koko toisen vaiheen ajan, 
vaikkakin hitaammin vuonna 1997; velkasuhde jäi alle viitearvon, kunnes suureni hieman 
60 prosentin viitearvon yläpuolelle vuonna 1996. 
96 
Edellä oleva tarkastelu osoittaa, että julkisen velan kehitystä on seurattava edelleen 
erityisesti Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa ja Ruotsissa. Belgian 
velkasuhde on edelleen erittäin suuri, vaikka se alenikin jatkuvasti kunakin toisen 
vaiheen vuotena ja supistuminen oli kaiken kaikkiaan merkittävää. Saksan velkasuhde 
kasvoi jatkuvasti vuoteen 1997 asti, joskin hidastuvalla vauhdilla. Saksan velkasuhde 
kohosi, kun julkisyhteisöjen velkaan sisällytettiin Saksan yhdistymiseen liittyviä vastuita, 
joiden määrä vastaa noin 10 prosenttia BKT:sta. Ilman näiden vastuiden mukaan 
lukemista Saksan velkasuhde olisi pysynyt selvästi alle viitearvon ja vastuut mukaan 
lukienkin velkasuhde jää lähelle rajaksi asetettua 60 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Italian velkasuhde on alentunut kolmen viime vuoden aikana, mutta kaiken kaikkiaan 
alentuminen oli vähäistä ja velkasuhde on edelleen erittäin suuri. Italian velkasuhteen 
alenemisen odotetaan kuitenkin lähivuosina nopeutuvan edelleen laskevien 
velanhoitokustannusten, talouskasvun elpymisen ja suurena pysyvän perusylijäämän 
ansiosta. Ruotsin velkasuhde oli suurimmillaan vuonna 1994 ja on pienentynyt vain 
vähän. Koska maan julkisen talouden rahoitusaseman odotetaan olevan ylijäämäinen 
vuonna 1998 ja sitä seuraavina vuosina, ja koska talouskasvun odotetaan voimistuvan, 
velkasuhteen odotetaan alenevan edelleen lähivuosina. Espanjassa ja Itävallassa 
velkasuhde on toistaiseksi pienentynyt yhden vuoden ajan. Kummassakaan maassa 
velkasuhde ei kuitenkaan ole paljonkaan 60 prosentin viitearvon yläpuolella, ja suotuisten 
kasvunäkymien ja edelleen pienenevän julkisen talouden alijäämän perusteella 
velkasuhteen sen odotetaan pysyvän lasku-uralla lähivuosina. Näiden jäsenvaltioiden 
tilannetta tarkastellaan yksityiskohtaisemmin kohdassa 4.4. 
97 
Kuvio 4.2 Julkisyhteisöjen velka 
(%BKT:sta) 
140 
120 4 
ioo 4 
80 
60 
40 4 
20 4 h 
h -Hl 
h 
B DK D EL 
* Kevään 1998 talousennuste 
Lähde. Komissio F IRL • 1993 m 1994 
n 1995 a 1996 
• 1997 a 1998* 
Viitearvo - 60% 
nm h Jr-
m n. 
J*5 
L NL P FIN S UK 
98 
4.2.3. Julkiset investointimenot 
Seuratessaan julkisen talouden kehitystä 
liiallisen alijäämän menettelyä varten 
sekä julkisyhteisöjen alijäämää ja velkaa 
koskevien kriteerien arviointia varten 
komission tulee ottaa huomioon myös se, 
ylittääkö julkisen talouden alijäämä 
julkiset investointimenot (104 c artiklan 
3 kohta). Pöytäkirjan N:o 5 2 artiklassa 
määritellään investointien tarkoittavan 
kiinteän pääoman bruttomuodostusta. 
Taulukossa 4.3 esitetään jäsenvaltioiden 
julkiset investointimenot suhteessa 
BKT:hen vuosien 1993 ja 1997 väliseltä 
ajalta. Luvuista on osoitettu (*)-merkillä 
vuodet, jolloin julkiset investointimenot 
olivat suuremmat tai yhtä suuret kuin 
julkisen talouden alijäämä. 
Viime vuosina julkiset investointimenot 
ovat jonkin verran supistuneet suhteessa 
BKT:hen. Osa tästä supistumisesta 
johtuu pääomavarallisuuden myynnistä 
(mikä kirjataan investointimenojen 
alentumiseksi) sekä julkisten 
infrastruktuuri-investointien 
lisääntyneestä yksityisestä rahoituksesta 
ja hallinnoinnista. Julkisten investointien 
osuus EU:n BKT:sta pieneni vuodesta 
1993 0,6 prosenttiyksikköä 2,1 prosenttiin vuonna 1997. Alijäämien onnistuneen 
pienentämisen vuoksi yhdeksän jäsenvaltion (Tanska, Espanja, Irlanti, Luxemburg, 
Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi ja Ruotsi) julkiset investointimenot olivat vuonna 
1997 kuitenkin suuremmat tai yhtä suuret kuin julkisen talouden alijäämä (tai niiden 
julkinen talous oli ylijäämäinen). Irlannin ja Luxemburgin tilanne on ollut tällainen koko 
tarkastelujakson ajan vuodesta 1994, ja Tanskan, Alankomaiden ja Portugalin vuodesta 
1996. 
Portugali oli vuonna 1996 ainoa jäsenvaltio, jonka julkisen talouden alijäämä oli 
suurempi kuin 3,0 prosenttia suhteessa BKT:hen, mutta jonka investointimenot olivat 
alijäämää suuremmat. Kaikissa muissa edellä mainituissa tapauksissa julkisen talouden 
alijäämä oli pienempi kuin 3,0 prosenttia suhteessa BKT:hen. Taulukko 4.3 
Julkiset investointimenot 
(Julkisyhteisojen kiintean pSaoman bruttomuodostus, 
% BKT:sta) 
I 1993 1994 1995 1996 1997~ 
B 1,5 1,6 1,4 1,2 1,4 
DK 1,9 1,9 1,9 2,1* 1,8* 
D 2,5 2,4* 2,2 2,0 1,8 
EL 3,1 3,0 3,2 3,1 3,3 
E 4,0 3,9 3,7 3,0 2,9* 
F 3,3 3,2 3,1 2,7 2,8 
IRL 2,2 2,3* 2,2* 2,2* 2,2* 
I 2,6 2,3 2,2 2,3 2,3 
L 5,4* 4,4* 4,7* 4,7* 4,9* 
NL 2,7 2,7 2,7 2,7* 2,7* 
A 3,2 3,2 3,0 2,8 2,6* 
P 4,0 3,6 3,7 4,0* 4,3* 
FIN 2,8 2,8 2,6 2,7 2,7* 
S 1,1 3,1 2,9 2,1 2,5* 
UK 1,9 1,8 1,8 1,3 1,0 
EUR 1 2,7 2,6 2,5 2,2 2,1 
* Osoittaa, etta' julkiset investointimenot ovat 
suuremmat tai yhta' suuret kuin julkinen alijaama. 
Ldhde: Komissio 
99 
4.3. Julkisyhteisöjen rahoitusaseman kestävyys 
"Kestävä" mainitaan perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan 
komission on tarkasteltava, onko "kestävän lähentymisen korkea taso saavutettu" 
jäsenvaltioissa ja jonka mukaan julkisen talouden lähentymiskriteeri viittaa 
"julkistalouden kestävään tilanteeseen ". Perustamissopimuksessa ei erikseen määritellä 
"kestävää", mutta 109 j artiklan 1 kohdassa täsmennetään edelleen, että julkisen talouden 
kestävyys on ilmeistä, jos jäsenvaltion julkisessa taloudessa ei ole liiallista alijäämää. 
Näin ollen jos jäsenvaltio täyttää julkisen talouden lähentymiskriteerin eikä sitä koske 
päätös liiallisesta alijäämästä, perustamissopimuksessa oletetaan periaatteessa, että sen 
julkinen talous on kestävää. Lisäksi perustamissopimuksen 104 c artiklan 3 kohdassa 
täsmennetään, että julkisen talouden rahoitusaseman arvioinnissa otetaan huomioon 
"... muut merkitykselliset tekijät, jäsenvaltion keskipitkän aikavälin taloudellinen tilanne 
ja talousarviotilanne mukaan luettuina ". 
Lähentymiskehitystä ja yhteiseen rahaan osallistumisen valmiutta arvioitaessa on 
kuitenkin erittäin tärkeää, että julkisen talouden rahoitusaseman vakaus on kestävää ja 
että jäsenvaltiot pystyvät jatkuvasti varmistamaan, että ne "välttävät liiallisia 
julkistalouden alijäämiä " EMUn kolmannessa vaiheessa. 
Julkisen talouden kestävyyttä arvioitaessa on kiinnitettävä huomiota seuraaviin asioihin: 
- Suhdanteet vaikuttavat julkisen talouden tilaan: suhdannetaantuman aikana sykli 
vaikuttaa kielteisesti julkisyhteisöjen talouteen, mutta tämä kielteinen vaikutus 
kumoutuu tai jopa muuttuu positiiviseksi talouden elpyessä. Jotta jäsenvaltioiden 
julkisen talouden rahoitusaseman paraneminen olisi kestävää, sen olisi perustuttava 
pääasiassa julkisen talouden vakauttamistoimiin ja siten oltava luonteeltaan 
rakenteellista eikä suhdanteiden paranemisesta johtuvaa. Suhdannekierron vaikutusta 
jäsenvaltioiden julkisiin talouksiin käsitellään kohdassa 4.3.1. 
- On huolestuttavaa, että alijäämän pienentämisessä on saatettu turvautua liiaksi 
kertaluonteisiin toimenpiteisiin, jotka pienentävät alijäämää vain yhtenä yksittäisenä 
vuotena, rakenteellisten, pysyvästi vaikuttavien toimenpiteiden sijasta. Jos 
kertaluonteisiin toimenpiteisiin on turvauduttu, on tärkeää korvata ne pysyvämmin 
vaikuttavilla toimenpiteillä lähivuosina. Tätä käsitellään tarkemmin kohdassa 4.3.2. 
- Lisääntyvää kannatusta on saanut näkemys, jonka mukaan julkisen talouden 
vakauttamisen tuloksellisuus riippuu toimenpiteiden laajuudesta ja koostumuksesta 
siten, että menoja pienentävät toimenpiteet näyttävät johtavan parempiin tuloksiin 
kuin tulojen lisääminen tai supistukset pääomamenoissa, joista jälkimmäinen käsittää 
julkisen sektorin pääomanmuodostuksen ja pääomansiirrot. Kohdassa 4.3.3. 
tarkastellaan jäsenvaltioiden tähän mennessä toteuttamien vakautustoimenpiteiden 
laajuutta ja rakennetta. 
100 
- Jäsenvaltioiden lähentymisohjelmiin sisältyvät keskipitkän aikavälin tavoitteet antavat 
viitteitä siitä, mihin suuntaan jäsenvaltiot aikovat ohjata julkisen talouden kehitystä 
vuonna 1998 ja sen jälkeen. Näitä tarkastellaan kohdassa 4.3.4. 
- Julkisen talouden kestävyyttä voidaan myös arvioida tarkastelemalla tekijöitä, joiden 
perusteella julkisen talouden velkasuhteen kehitysuran taustalla oleva dynamiikka 
määräytyy. Nämä ovat: perusjäämä, joka vastaa julkisen talouden tasapainoa ilman 
korkomenoja, velanhoitomenojen ja BKT:n nimelliskasvun yhteisvaikutus eli ns. 
lumipallovaikutus, ja muut tekijät, jotka vaikuttavat muutoksiin julkisen sektorin 
velkakannassa. Kohdassa 4.3.5. tarkastellaan näitä tekijöitä tarkemmin. 
4.3.1. Suhdannevaihtelujen vaikutus 
Talouden suhdannetilanne vaikuttaa julkisen talouden tilaan: taantuman aikana 
suhdannevaihtelut vaikuttavat kielteisesti julkisyhteisöjen talouteen kasvattaen alijäämää, 
kun tulot vähentyvät ja sosiaalimenot kasvavat. Talouden elpyessä negatiivinen vaikutus 
kumoutuu tai jopa muuttuu positiiviseksi. Taantuman aikana toteutunut julkisen talouden 
alijäämä on suurempi kuin suhdannevaihteluista puhdistettu alijäämä, ja talouden 
nousuvaiheessa tilanne on päinvastainen. 
Useimpina vuosina tällä vuosikymmenellä suhdannevaihteluilla on ollut kielteinen 
vaikutus jäsenvaltioiden julkisen talouden alijäämiin. Suhdannevaihtelujen vaikutus 
jäsenvaltioiden julkisyhteisöjen talouteen muuttui negatiiviseksi 1990-luvun alun 
taantuman aikana. Siitä lähtien julkisen talouden toteutunut alijäämä on useimmissa 
jäsenvaltioissa ollut suurempi kuin vastaava suhdannetasoitettu alijäämä. Komission 
käyttämän suhdannetasausmenetelmän^ mukaan koko EU:n keskimääräinen toteutunut 
alijäämä on pysynyt suhdannetasoitettua alijäämää suurempana vuodesta 1993 alkaen ja 
sen odotetaan pysyvän suurempana myös vuonna 1998 (taulukko 4.4). 
Talouden elpyessä taantumasta suhdannevaihtelujen kielteinen vaikutus julkiseen 
talouteen vähitellen supistuu, ja suhdanteiden parantuminen helpottaa näin toteutuneen 
alijäämän korjaamista. Jotta alijäämän pienentäminen olisi kestävää, sen ei kuitenkaan 
pitäisi perustua ensisijaisesti suhdanteiden kohentumiseen vaan pääasiassa julkisen 
talouden rakenteellisiin vakauttamistoimenpiteisiin. 
Vuosina 1994 ja 1995 tapahtuneen elpymisen myötä suhdannetilanne parantui hieman 
useimmissa jäsenvaltioissa, ja yli puolet alijäämän pienentymisestä koko EU:n tasolla 
tänä aikana johtui suhdannekehityksestä. Suhdannetilanne heikentyi kuitenkin jälleen 
kasvun tauottua vuoden 1995 puolivälin ja 1996 puolivälin välisenä aikana, mikä hidasti 
lähes kaikissa jäsenvaltioissa tapahtunutta alijäämien supistumista. Toteutuneet alijäämät 
pienenivät EU:ssa keskimäärin 0,8 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen vuonna 1996, 
kun taas suhdannetasoitetut alijäämät supistuivat tätäkin enemmän eli 
1,0 prosenttiyksikköä. 
12 Ks. Euroopan yhteisöjen komissio (1995), "Technical note: the Commission services' method for the 
cyclical adjustment of government budget balances", European Economy, No 60, marraskuu. 
Kansainvälisten järjestöjen, kuten IMF:n ja OECD:n, julkistamat suhdannetasoitetut alijäämät ovat 
yleensä pienempiä kuin komission laskemat ja antavat myönteisemmän käsituksen tilanteesta. 
101 
Taulukko 4.4. 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
Todellinen 
vii/alijäämä 
-7,1 
-2,7 
-3,2 
-13,8 
-6,9 
-5,8 
-2,4 
-9,6 
1,7 
-3,2 
-4,1 
-6,1 
-8,0 
-12,3 
-7,9 
-6,1 Suhdannctekijän 
\aikulus 
-0,9 
-2,1 
0,0 
-0,6 
-1,0 
-1,0 
-2,6 
-1,0 
-0,6 
0,0 
0,1 
-5,6 
-4,1 
-1,8 
-1,0 Suhdanne-
tasoitettu 
Ul/alijaäinä 
-6,2 
-0,6 
-3,2 
-13,2 
-5,9 
-4,8 
0,2 
-8,6 
-2,6 
-4,1 
-6,2 
-2,4 
-8,2 
-6,1 
-5,1 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio Suhdanteen vaikutus julkisyhteisojen ylijaamaan/alijaamaan 
(Julkisyhteisojen nettoluotonanto (+)/nettoluotonotto (-), % BKT:sta) 
1994 
Todel linen 
yli/alijaaina 
-4,9 
-2,6 
-2,4 
-10,3 
-6,3 
-5,7 
-1,7 
-9,3 
2,6 
-3,8 
-4,8 
-6,0 
-6,1 
-10,3 
-6,8 
-5,4 Suhdanne-
tckijan 
vaikutus 
-0,6 
-0,7 
0,1 
-0,7 
-1,2 
-0,6 
-2,1 
-0,7 
-0,3 
0,1 
-0,8 
-3,8 
-2,4 
-0,9 
-0,6 Suhdanne-
tasoilcttu 
\li/alijaama 
-4,3 
-1,9 
-2,5 
-9,6 
-5,1 
-5,1 
0,4 
-8,6 
-3,5 
-4,9 
-5,2 
-2,3 
-7,9 
-5,9 
-4,8 1995 
Todcl linen Suhdanne- Suhdanne-
yli/alijaama ickijan (asoitcltu 
\ aikutus vli/alijaama 
-3,9 -0,6 -3,3 
-2,4 -0,3 -2,1 
-3,3 0,0 -3,3 
-10,3 -1,1 -9,2 
-7,3 -1,1 -6,2 
-4,9 -0,6 -4,3 
-2,2 -0,4 -1,8 
-7,7 -0,1 -7,6 
1,9 
-4,0 -0,8 -3,2 
-5,2 -0,1 -5,1 
-5,7 -1,3 -4,4 
-4,7 -2,3 -2,4 
-6,9 -0,5 -6,4 
-5,5 -0,4 -5,1 
-5,0 -0,4 -4,6 1996 
Todellinen Suhdanne- Suhdannc-
vli/alijaama Ickijan tasoitcttu 
vaikutus \li/alijaama 
-3,2 -1,0 -2,2 
-0,7 -0,2 -0,5 
-3,4 -0,5 -2,9 
-7,5 -0,9 -6,6 
-4,6 -1,3 -3,3 
-4,1 -0,8 -3,3 
-0,4 0,0 -0,4 
-6,7 -0,6 -6,1 
2,5 0,0 2,5 
-2,3 -0,6 -1,7 
-4,0 -0,6 -3,4 
-3,2 -1,0 -2,2 
-3,3 -1,7 -1,6 
-3,5 -0,8 -2,7 
-4,8 -0,3 -4,5 
-4,2 -0,6 -3,6 1997 
Todellinen 
>li/alijaama 
-2,1 
0,7 
-2,7 
-4,0 
-2,6 
-3,0 
0,9 
-2,7 
1,7 
-1,4 
-2,5 
-2,5 
-0,9 
-0,8 
-1,9 
-2,4 Suhdannc-
tckijan 
vaikutus 
-0,6 
0,0 
-0,6 
-0,5 
-0,9 
-0,7 
1,0 
-0,7 
-0,1 
-0,3 
-0,5 
-0,6 
0,3 
-0,8 
0,3 
-0,5 Suhdanne-
tasoiteltu 
vli/alijaama 
-1,5 
0,7 
-2,1 
-3,5 
-1,7 
-2,3 
-0,1 
-2,0 
1,8 
-1,1 
-2,0 
-1,9 
-1,2 
0,0 
-2,2 
-1,9 1998* 
Todellinen 
vli/alijaama 
-1,7 
1,1 
-2,5 
-2,2 
-2,2 
-2,9 
1,1 
-2,5 
1,0 
-1,6 
-2,3 
-2,2 
0,3 
0,5 
-0,6 
-1,9 Suhdannclekija 
n vaikutus 
-0,4 
0,1 
-0,5 
-0,1 
-0,5 
-0,3 
1,2 
-0,4 
-0,1 
0,1 
-0,3 
-0,2 
1,1 
-0,1 
0,1 
-0,2 Suhdannctasoitcttu 
\li/alijaama 
-1,3 
1,0 
-2,0 
-2,1 
-1,7 
-2,6 
-0,1 
-2,1 
1,1 
-1,7 
-2,0 
-2,0 
-0,8 
0,6 
-0,7 
-1,7 
102 
Kun kasvuvauhti nousi trendinsä yläpuolelle vuonna 1997, suhdannetilanne kohentui 
jälleen, minkä ansiosta julkisen talouden alijäämiä pystyttiin pienentämään useimmissa 
jäsenvaltioissa. Toteutuneet alijäämät pienenivät EU:ssa keskimäärin 1,8 
prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen vuonna 1997, mistä 0,1 prosenttiyksikköä johtui 
suhdannetilanteen paranemisesta ja 1,7 prosenttiyksikköä suhdannetasoitetun alijäämän 
pienenemisestä. Kun toteutunut alijäämä vuonna 1997 oli 3 prosenttia suhteessa 
BKTrhen tai pienempi kaikissa jäsenvaltioissa paitsi Kreikassa, suhdannetasoitetut 
alijäämät olivat tätäkin pienempiä niissä maissa, joissa suhdanteet vaikuttivat edelleen 
kielteisesti julkisen talouden alijäämään. Suhdannetasoitetut alijäämät Irlannissa, 
Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa - jäsenvaltioissa, joissa suhdannevaihtelut 
vuonna 1997 vaikuttivat ripeän talouskasvun kautta myönteisesti julkiseen talouteen-
olivat suurempia kuin toteutunut julkisen talouden rahoitusasema, mutta myös näissä 
maissa suhdannetasoitetut alijäämät jäivät suhteessa BKT:hen selvästi alle 3 prosentin 
rajan. Tanskassa puolestaan julkinen talous oli molemmin tavoin laskettuna ylijäämäinen. 
Useimmissa jäsenvaltioissa suurin osa julkisen talouden alijäämän supistumisesta 
vuosina 1993-97 johtuu päätösperäisestä finanssipolitiikan kiristämisestä, ja vain 
vähäisen osan voidaan katsoa johtuvan myönteisestä suhdannekehityksestä vuoden 1993 
jälkeen. Vain Irlannissa julkisen talouden alijäämän pienentymisen voidaan katsoa 
perustuneen suurimmalta osin suotuissaan suhdannekehitykseen, joskin myös Tanskassa 
ja Suomessa suhdanteiden parantuminen tuki huomattavasti julkisen talouden alijäämän 
pienentymistä. 
Suhdannetasoitettujen alijäämien odotetaan pysyvän nykyisellä tasollaan tai supistuvan 
hieman useimmissa jäsenvaltioissa vuonna 1998, joten finanssipolitiikka ei kevene. 
Koska talouskasvun ennustetaan jatkuvan voimakkaana vuonna 1998, suhdannetilanteen 
odotetaan tukevan alijäämien supistamista edelleen. 
4.3.2. Kertaluonteiset toimenpiteet 
Useissa jäsenvaltioissa julkisen talouden vakautustoimiin sisältyy kertaluonteisia 
toimenpiteitä, joiden suotuisa vaikutus julkisen talouden tilaan on ainoastaan tilapäinen. 
Joissakin tapauksissa oli toimenpiteiden epätavallisuudesta tai monimutkaisuudesta 
johtuen välttämätöntä, että Eurostat otti kantaa siihen, voidaanko näiden katsoa 
pienentävän alijäämää (liite). 
103 
Kertaluonteisilla toimilla pienennetään julkisen talouden alijäämää vain tilapäisesti 
keskittämällä tuloja vain yhdelle tai muutamalle vuodelle, lykkäämällä menoja tai 
kirjaamalla budjettitapahtuman tulo- ja meno vaikutukset epäsymmetrisesti. Näin ollen 
kertaluonteiset toimet eivät yleensä korjaa julkisen talouden rakenteellista epätasapainoa. 
Koska näiden toimien vaikutus julkisen talouden rahoitusasemaan on vain tilapäinen, 
niiden sijaan on käytettävä luonteeltaan pitkäaikaisempia toimenpiteitä, joiden 
vaikutukset ovat pysyviä. Vakauttamisprosessin alussa käytettynä tällaiset toimenpiteet 
voivat kuitenkin edistää alijäämän nopeaa pienentymistä ja siten auttaa poistamaan 
odotukset julkisen talouden rahoitusaseman jatkuvasta heikentymisestä. Taantumien 
aikana ne voivat hillitä julkisen talouden alijäämän syventymistä ja siten estää sen 
ryöstäytymisen hallitsemattomaksi. Yleensä talousarvioihin sisältyy useita tällaisia 
toimenpiteitä, ja yksittäiset toimet ovat tavallisesti suuruusluokaltaan pieniä. 
Tulopuolella toteutettuihin kertaluonteisiin toimiin sisältyvät tulojen hankkiminen yhden 
vuoden aikana kiinteistöjä ja aineetonta omaisuutta myymällä, mistä esimerkkinä 
matkapuhelinlisenssien myynti Belgiassa ja Itävallassa, tai väliaikaisten verojärjestelyjen 
avulla, mistäesimerkkinä euro-veropaketti Italiassa. Menopuolella niihin kuuluu julkisten 
investointien tai maksujen lykkääminen. Poikkeukselliset maksut, joita TeleDanmark 
Tanskassa, France Télécom Ranskassa, Postsparkasse Itävallassa ja Banco Nacional 
Ultramarino Portugalissa suorittivat valtiolle, ovat esimerkkejä toimenpiteistä, jotka 
tilapäisesti vaikuttavat myönteisesti budjettiin, mutta aiheuttavat myöhemmin menoja. 
Näiden poikkeuksellisten tulojen vastineeksi valtio otti näissä jäsenvaltioissa 
vastatakseen näiden yritysten työntekijöille tulevaisuudessa maksettavista eläkkeistä. 
Näiden järjestelyjen avulla valtion tilinpitoon kirjattiin tuloja ainoastaan tiettynä 
yksittäisenä vuonna samalla kun niistä seuraa ylimääräisiä eläkemenoja myöhempinä 
vuosina. 
Vaikka kertaluonteiset toimet ovatkin vaikuttaneet jonkin verran alijäämien 
supistumiseen EMUn toisen vaiheen alusta lähtien ja useat toimista keskittyivät vuoteen 
1997, näiden toimenpiteiden laajuutta voidaan pitää pienenä suhteessa koko 
vakauttamiseen. Sekä komission vuotta 1998 koskevat ennusteet että jäsenvaltioiden 
lähentymisohjelmissaan esittämät julkista taloutta koskevat keskipitkän aikavälin 
ennusteet osoittavat, että hallitukset ovat korvaamassa nämä tilapäiset toimenpiteet 
luonteeltaan kestävämmillä toimenpiteillä. Nämä julkisen talouden ennusteet vahvistavat, 
että käynnissä olevaa alijäämän ja velan pienentämissuuntausta aiotaan jatkaa tulevina 
vuosina. Kohdan 4.4 maakohtaisessa katsauksessa mainitaan erikseen muita suuremmat 
kertaluonteiset järjestelyt sekä niiden merkitys suhteessa toteutuneeseen 
kokonaissopeutukseen. 
104 
4.3.3. Julkisen talouden vakauttamisen laajuus ja rakenne 
On selvää osoitusta siitä, että sekä julkisen talouden vakauttamistoimien laajuus että 
niiden rakenne ovat tärkeitä tekijöitä, jotka määräävät, onnistuuko vakauttaminen 
vaikuttamaan julkisen talouden rahoitusasemaan kestävällä tavalla ja näin saattamaan 
julkisen talouden velkaantumisen laskevalle uralle. Laajat ja pitkäkestoiset 
sopeutustoimenpiteet ovat yleensä tuloksekkaampia, ja on vähemmän todennäköistä, että 
alijäämän supistaminen tultaisiin perumaan myöhempinä vuosina, mikäli se 
veronkorotusten sijaan perustuu (muiden kuin korko)menojen alentamiseen. Pitkälti 
menojen leikkauksiin perustuvat vakautusohjelmat on usein vaikeampi toteuttaa, ja niihin 
ryhtyminen on siten selvä osoitus hallituksen sitoutumisesta budjettikuriin ja 
budjettikurin jatkumisesta tulevaisuudessa. 
Toteutuneen julkisen talouden vakautumisen laajuutta voidaan parhaiten arvioida 
tarkastelemalla suhdannetasoitetun perusjäämän kohentumista. Tarkastelun kohteena on 
siis julkisen talouden rahoitusasema, jossa ei huomioida korkomenoja ja josta on 
puhdistettu suhdannevaihtelujen vaikutus. 
Finanssipolitiikasta vastaavat viranomaiset voivat vaikuttaa suoremmin 
suhdannetasoitettuun perusjäämään kuin suhdannekorjaamattomaan yli- tai alijäämään, 
johon sisältyvät julkisen velan korkomenot ja joka on altis suhdannevaihtelujen 
vaikutuksille. Toisen vaiheen aikana viisi jäsenvaltiota - Kreikka, Espanja, Italia, Ruotsi 
ja Yhdistynyt kuningaskunta - ovat vakauttaneet julkista talouttaan huomattavasti ja 
kohentaneet suhdannetasoitettua perusjäämänsä yli 3 prosenttiyksikköä trendi-BKT.sta 
(taulukko 4.5). Useimmissa muissa jäsenvaltioissa julkisen talouden vahvistuminen oli 
1,5 ja 3 prosenttiyksikön välillä. Tanskassa ja Irlannissa finanssipolitiikkaa kevennettiin 
hieman, ja Alankomaissa finanssipolitiikan kiristäminen oli verrattain vähäistä, mutta 
näissä maissa julkista taloutta oli sopeutettu merkittävästi jo aiempina vuosina. 
Vakautustoimien laajuus riippui näin EMUn toisen vaiheen alussa vallinneista 
lähtökohdista: maat, joiden julkinen talous oli huomattavan epätasapainoinen, joutuivat 
kiristämään finanssipolitiikkaansa huomattavasti täyttääkseen perustamissopimuksen 
julkista taloutta koskevat kriteerit, kun taas sopeutustarve oli vähäisempi maissa, jotka 
olivat vakauttaneet julkista talouttaan jo edeltäneinä vuosina ja joilla siten oli 
lähtökohtana vahvempi julkisen talouden rahoitusasema. 
105 
Taulukko 4.5 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Julkisen talouden vakautuminen 1993 - 1997 
(Suhdannetasoitetut luvut, % trendi-BKT:sta) 
Rahoitusaseman 
Kokonais-
muutos 
(l)=(3)-(2) 
4,6 
1,5 
1,1 
9,2 
4,3 
2,4 
-0,1 
6,4 
1,6 
2,3 
4,3 
0,6 
7,7 
3,4 
3,2 josta: 
Korko- Perusjäämän 
menojen muutos 
muutos 
(3)=(4)-(5) 
-2,6 2,0 
-1,8 -0,3 
0,4 1,5 
-2,9 6,3 
-0,7 3,6 
0,3 2,7 
-1,8 -1,9 
-2,6 3,8 
-1,0 0,6 
-0,3 2,0 
-1,9 2,4 
1,3 1,9 
0,3 8,0 
0,8 4,2 
-0,4 2,8 josta: 
Tulojen Menojen (pl. 
muutos korkomenot) 
muutos 
(5)=(6)+(7) 
(4) 
1,2 -0,8 
-0,5 -0,2 
-1,3 -3,0 
3,2 -3,0 
-1,6 -5,2 
1,4 -1,3 
-2,1 -0,2 
0,5 -3,3 
-4,2 -4,7 
0,0 -2,1 
4,6 2,2 
0,1 -1,8 
2,4 -5,5 
2,3 -1,8 
0,0 -2,8 josta: 
Kulutus-
menojen ja 
tulonsiirtojen 
(pi. ' 
korkomenot) 
muutos 
(6) 
-0,6 
0,2 
-1,6 
0,6 
-3,5 
-0,5 
-0,7 
-1,7 
-4,2 
-1,3 
2,8 
-1,6 
-2,9 
-0,4 
-1,5 Paaoma­
menojen 
muutos 
(7) 
-0,2 
-0,4 
-1,4 
-3,6 
-1,7 
-0,8 
0,5 
-1,6 
-0,5 
-0,8 
-0,6 
-0,2 
-2,6 
-1,4 
-1,3 
Huom. Korkomenot eivät ole mukana perusiäämässä. Perusiäamä saadaan vähentämällä tuloista kaikki muut kuin 
kc 
pS 
Ldhde: K »rkomenot. Menot voidaan jakaa edelleen toisaalta kulutusmenoihin j 
läomamenoihin. Pyöristysten vuoksi osien summa ei täysin vastaa loppusumma 
omissio a tulonsiirtoihin, 
a. toisaalta 
Useat jäsenvaltiot käyttivät tulojen lisäämistä yhtenä keinona vakauttaa julkista 
talouttaan, mutta vain Belgiassa, Kreikassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa tulojen kasvu oli suurempaa kuin (muiden kuin korko)menojen 
supistuminen. Tulojen suhde BKT:hen kasvoi Italiassa, Suomessa ja Ruotsissa, mutta 
vähemmän kuin (muut kuin korko)menot supistuivat. Portugalissa tulojen kasvu ylitti 
(muiden kuin korko)menojen lisääntymisen. Tulojen suhde BKT:hen aleni Tanskassa, 
Saksassa, Espanjassa, Irlannissa ja Alankomaissa. 
Muihin kuin korkomenoihin kohdistuvat menoleikkaukset alensivat alijäämiä 
merkittävästi useimmissa jäsenvaltioissa. Useat jäsenvaltiot kuitenkin pienensivät myös 
pääomamenojaan alijäämiensä supistamiseksi. Pääomamenojen pienentäminen oli tärkein 
menoleikkausten kohde Tanskassa, Kreikassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa (tarkasteltaessa muita kuin korkomenoja), ja merkittävä säästökohde 
myös Saksassa, Italiassa ja Ruotsissa. 
106 
Belgiassa ja Alankomaissa korkomenojen supistuminen oli merkittävämpää kuin 
perusjäämän vahvistuminen, ja Tanskassa alempien korkomenojen vaikutus ylitti 
perusjäämän lievän heikentymisen. Toisen vaiheen aikana korkomenot kasvoivat 
Saksassa - hallituksen otettua vastatakseen yhdistymiseen liittyviä velkoja - sekä 
Ranskassa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Suomen ja Ruotsin 
korkomenojen kasvu johtui julkisen velan voimakkaasta kasvusta, mikä oli osin seurausta 
pankkisektorille vuosien 1991-1993 syvän laman aikana annetusta tuesta. 
Useimmissa jäsenvaltioissa julkisen talouden vakauttamistoimiin sisältyi merkittäviä 
leikkauksia (muissa kuin korko)menoissa. Vain muutamassa jäsenvaltiossa 
finanssipolitiikan kiristäminen toteutettiin ensisijaisesti tuloja kasvattamalla. 
Pääomamenoja supistettiin huomattavasti useissa jäsenvaltioissa, mutta vain muutamassa 
jäsenvaltiossa pääomamenojen alentaminen oli menopuolen tärkein säästötoimi. 
Sopeutustoimien rakenne vaikuttaa siis sellaiselta, että toimet olivat yleisesti ottaen 
kestävällä pohjalla ja niiden voidaan odottaa säilyvän tulevaisuudessa. 
107 
4.3.4. Keskipitkän aikavälin näkymät 
Vuodesta 1993 lähtien 
jäsenvaltiot ovat esittäneet 
yhteisön tasolla 
lähentymisohjelmia, joissa 
ne ovat esittäneet 
keskipitkän aikavälin 
strategiansa 
lähentymiskriteerien 
täyttämiseksi. Ohjelmien 
toimittaminen ei ollut 
pakollista, vaan tapahtui 
jäsenvaltioiden omasta 
aloitteesta. Ohjelmat 
arvioi komissio ja niistä 
keskusteltiin neuvostossa. 
Useimmat ohjelmat ovat 
painottuneet erityisesti 
julkiseen talouteen sen 
tasapainottamistarpeen 
vuoksi. Jotkin jäsenvaltiot 
ovat toimittaneet aina 
vuosittain ajan tasalle 
saatetut ohjelmat, minkä 
lisäksi uusia tai 
tarkistettuja ohjelmia 
toimitettiin myös, jotta 
voitaisiin ottaa huomioon 
kansantalouden ja julkisen 
talouden viimeisin kehitys 
ja uudet toimenpiteet, tai 
kun maan hallitus oli vaihtunut. 
Taulukosta 4.6 käyvät ilmi viimeisimmissä toimitetuissa lähentymisohjelmissa esitetyt 
julkisen talouden rahoitusaseman tuleville vuosille lasketut tavoitteet (useimmissa 
tapauksissa vuoteen 2000 asti tai sitä pidemmälle). Ohjelmat toimitettiin joulukuun 1996 
ja joulukuun 1997 välisenä aikana; taulukosta ilmenee kuukausi, jona kukin ohjelma on 
toimitettu. Vain Luxemburg ei ole koskaan toimittanut lähentymisohjelmaa, koska se ei 
ole ollut tarpeen johtuen sen useita vuosia jatkuneesta hyvästä tilanteesta 
lähentymiskriteerien täyttymisen kannalta. Ranskan lähentymisohjelma on vielä peräisin 
ajalta ennen hallituksen vaihtumista kesäkuussa 1997. Taulukko 4.6 
Lähentymisohjelmissa arvioitu julkisyhteisöjen 
ylijäämä/alijäämä 
(Julkisyhteisöjen nettoluotonanto (+) / nettoluotonotto (-), % BKT:sta) 
B 
DKa) 
Db) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UKC) Ohjelman 
pvm 
1/97 
6/97 
1/97 
7/97 
4/97 
1/97 
12/97 
6/97 
12/96 
10/97 
3/97 
9/97 
9/97 
9/97 1997 1998 1999 2000 
-2,9 -2,3 -1,7 -1,4 
0,7 0,7 0,9 1,1 
-2,9 -TA -2 -l'/i 
-4,2 -2,4 -2,1 
-3,0 -2,5 -2,0 -1,6 
-3,0 -2,8 -2,3 -1,8 
0,4 0,3 0,7 
-3,0 -2,8 -2,4 -1,8 
-2,2 -2'/4 
-2,7 -2,5 -2,2 -1,9 
-2,9 -2,5 -2,0 -1,5 
-1,3 -0,1 0,3 1,0 
-1,9 0,6 0,5 1,5 
-1,6 -0,3 -0,1/0,4 0,5/1,5 2001 
-1,4 
1,9 
0,9/2,4 
a) Arvioitu julkisyhteisöjen ylijäämä 2,8 % BKT:sta vuonna 2005. 
b) Saksan viranomaisten helmikuussa 1997 toimittamat tarkistetut arviot. 
c) Varainhoitovuodet. 
Lähde: Jäsenvaltioiden lähentymisohjelmat. 
108 
Ohjelmissa tähdätään yleensä julkisen talouden rahoitusaseman kohentumiseen edelleen 
vuonna 1998 ja myöhempinä vuosina. Rahoitusaseman vahvistuminen perustuu 
odotettuun voimakkaaseen talouskasvuun ja korkomenojen pienenemise edelleen. 
Kaikissa jäsenvaltioissa, joiden arviot yltävät vuoteen 2000, tavoitteena on tuohon 
vuoteen mennessä alijäämä, joka on alle 2 prosenttia BKT.sta. Itse asiassa vuoteen 1999 
mennessä jo viisi jäsenvaltiota (Tanska, Irlanti, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt 
kuningaskunta) odottavat julkisen taloutensa olevan ylijäämäinen tai tasapainossa. 
Julkisen talouden suunnitellun vahvistumisen seurauksena julkisen talouden velkasuhteen 
odotetaan pienenevän edelleen tai alkavan pienentyä, jollei se tähän mennessä ole vielä 
pienentynyt, kaikissa jäsenvaltioissa niiden lähestymisohjelmien kattamina vuosina. 
Vaikka kaikkia ohjelmien tavoitteiden saavuttamiseksi edellytettyjä toimenpiteitä ei ole 
käynnistetty, ja useissa maissa tarvitaan lisätoimia vuoden 1999 ja myöhempien vuosien 
talousarvioihin, kaikki jäsenvaltiot ovat selkeästi sitoutuneet harjoittamaan julkisen 
talouden vakauttamiseen tähtäävää politiikkaa lähivuosina. Tämä sitoutuminen vahvistuu 
vakaus- ja kasvusopimuksen tullessa voimaan. Tämän sopimuksen sekä vakaus- ja 
kasvuohjelmien mukaan jäsenvaltioiden on pyrittävä pitämään julkisen taloutensa 
rahoitusasema "lähellä tasapainoa tai ylijäämäisenä " keskipitkällä aikavälillä. 
4.3.5. Kestävä velkakehitys 
Julkisen talouden alijäämien pienentämisessä tapahtuneen laajan edistymisen ansiosta 
julkisen talouden velkasuhde pienentyi useimmissa jäsenvaltioissa vuonna 1997. 
Useimmissa jäsenvaltioissa velan pienentyminen tapahtui BKT:n kasvun ja alijäämän 
pienenemisen yhteisvaikutuksesta, ja vain muutamassa jäsenvaltiossa - nimittäin 
Itävallassa ja Portugalissa - velan supistumisen vuonna 1997 voidaan katsoa paljolti 
johtuneen "varanto/virta-korjauseriin" kuuluvista tekijöistä. 
109 
Näihin niin sanottuihin "varanto/virta-korjauseriin" 
sisältyvät ne muut tekijät kuin julkisen talouden 
alijäämä, jotka vaikuttavat julkisen bruttovelan 
määrän muutoksiin. Näitä ovat 
rahoitusvarallisuuden nettohankinta, muutokset 
ulkomaanvaluutan määräisen velan arvossa ja muut 
tilastolliset korjaukset. Siinä missä nämä tekijät 
aiempina vuosina kasvattivat julkisen talouden 
velkasuhdetta useimmissa jäsenvaltioissa, 
hallitukset ovat viime vuosina ryhtyneet toimiin 
julkisen velan määrän rajoittamiseksi 
hallinnoimalla rahoitusvarallisuuttaan aiempaa 
huolellisemmin. Viime vuosina hallitukset 
vähensivät antamiensa lainojen määrää ja 
nopeuttivat vanhojen lainojen takaisinmaksatusta. 
Ne myös supistivat pankkitileillä heti nostettavissa 
olevien varojensa määrää ja lisäsivät operaatioita, 
joiden avulla saatavia ja velkoja voidaan sulauttaa 
julkisen sektorin sisällä. Lisäksi useimmissa 
jäsenvaltioissa aloitettiin merkittäviä 
yksityistämisjärj estelyjä. ESA-1979 
tilinpitosääntöjen ja Eurostatin päätösten mukaisesti 
näiden yksityistämisten tuottoja ei voitu kirjata 
julkisen talouden alijäämään vaikuttaviksi tuloiksi, 
vaan niitä voitiin käyttää vain julkisen velan 
takaisinmaksamiseen. Nämä valtio-omisteisten 
julkisyritysten myynnit paransivat usein 
talousjärjestelmän tehokkuutta ja johtivat kyseisille 
yrityksille maksettujen julkisten tulonsiirtojen 
pysyvään pienentymiseen. Taulukko 4.7 
Muut velan maaraa lisaavat 
tekijat kuin alijaama 
(Varanto/virta -korjauserat, % BKT:sta) 
I 1990-93 1994-97 
vuosikeskiarvo vuosikeskiarvo _ _. __ 
DK 5,2 -1,5 
D 2,4 2,2 
EL 10,2 3,0 
E 2,8 0,8 
F 0,6 0,4 
IRL 2,0 -0,5 
I 2,0 0,9 
L 2,4 2,7 
NL 0,2 -1,5 
A 1,4 -0,5 
P 2,1 -0,3 
FIN 8,3 -0,9 
S 5,1 -1,7 
UK y -0,7 
EURa) 1 3,1 0,0 
a) Painottamaton keskiarvo. 
Lahde: Komissio 
Kun jaksolla 1990-93 varanto/virta-korjauseriin kuuluvat tekijät kasvattivat julkisen 
talouden velkasuhdetta vuosittain keskimäärin yli 3 prosenttiyksikköä, jaksolla 1994-97 
niiden vuotuinen keskimääräinen vaikutus oli useimmissa jäsenvaltioissa vähäinen tai 
jopa velkaa alentava, lukuun ottamatta Saksaa (jossa valtion vastuulleen ottamat suuret 
Saksan yhdistymiseen liittyvät velat luokiteltiin tähän ryhmään kuuluviksi), Kreikkaa ja 
Luxemburgia (taulukko 4.7). 
110 
Perusylijäämä, joka jäsenvaltioiden on säilytettävä saadakseen velkasuhteensa alenevalle 
uralle, on sitä suurempi, mitä suurempi nykyinen velkakanta on ja mitä nopeammin 
velkasuhdetta halutaan alentaa. Useimmissa jäsenvaltioissa perusylijäämät olivat vuonna 
1997 riittävän suuria velkasuhteen alentamiseksi, kun varanto/virta-korjauseriä ei oteta 
huomioon (taulukko 4.8.). Perusylijäämä oli erityisen suuri Belgiassa, Tanskassa, 
Kreikassa ja Italiassa. Tanskassa, Kreikassa ja Irlannissa perusylijäämä oli paljon 
suurempi kuin velkasuhteen vakauttamisen kannalta oli tarpeen. Saksassa ja Ranskassa 
perusylijäämä ei vuonna 1997 ollut riittävän suuri velkasuhteen kääntämiseksi laskevalle 
uralle; Ranskassa velkasuhde pysyi pienempänä kuin viitearvo 60 prosenttia suhteessa 
BKT.hen. 
Taulukko 4.8 
Velkakehityksen kestavyys 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Julkisyhteisöjen 
velkasuhde 
1997 
(% BKT:sta) 
122,2 
65,1 
61,3 
108,7 
68,8 
58,0 
66,3 
121,6 
6,7 
72,1 
66,1 
62,0 
55,8 
76,6 
53.4 
72,1 Velka­
suhteen 
muutos 
1996-97 
(% 
BKT:sta) 
-4,7 
-5,5 
0,8 
-2,9 
-1,3 
2,4 
-6,4 
-2,4 
0,1 
-5,0 
-3,4 
-3,0 
-1,8 
-0,1 
-1,3 
-0,9 Toteutunut 
perusjäämä 
1997 
(% 
BKT:sta) 
(1) 
5,8 
6,5 
1,1 
5,6 
1,9 
0,6 
5,2 
6,8 
2,1 
3,9 
1,6 
1,9 
4,5 
5,4 
1,6 
2,6 Velkasuh­
teen 
vakauttava 
perusjaama 
1997 
(% 
BKT.sta) 
(2) 
2,7 
1,9 
2,1 
-1,0 
0,7 
1,8 
-2,4 
4,5 
-0,1 
1,3 
1,5 
0,8 
1,6 
4,2 
0,3 
1,3 Velan 
vakauttamis-
kuilu a) 
1997 
(% BKT:sta) 
(3)=(2)-(l) 
-3,1 
-4,6 
1,0 
-6,6 
-1,2 
1,2 
-7,6 
-2,3 
-2,2 
-2,6 
-0,1 
-1,1 
-2,9 
-1,2 
-1,3 
-1,3 Viitearvon 
(60 % suhteessa 
BKT:hen 
alittavan 
velkasuhteen 
saavuttamiseen 
vaadittavat 
vuodet b)) 
14 
1 
4 
10 
6 
Velka<60% 
1 
19 
Velka<60% 
5 
7 
1 
Velka<60% 
4 
Velka<60% 
7 Vuosi, jolloin 
velkasuhde 
laskee alle 
60 %:n 
suhteessa 
BKT:hen b) 
2011 
1998 
2001 
2007 
2003 
Velka<60% 
1998 
2016 
Velka<60% 
2002 
2004 
1998 
Velka<60% 
2001 
Velka<60% 
2004 
a) Negatiivinen etumerkki merkitsee sitä, että toteutunut perusjäämä on riittävän suuri pienentämään velkasuhdetta vuonna 
1997. Varanto/virta-korjauseriä ei näissä laskelmissa oteta huomioon. 
b) Laskelmat on tehty seuraavasti: vuoteen 1999 asti velkasuhde kevään 1998 talousennusteen mukaan ja sen jälkeen 
arvioituna olettaen, että julkisen velan korko on 6 % kaikissa maissa, inflaatio 2 %, varanto/virta -korjauserät nolla ja 
BKT:n määrän trendikasvu sekä perusjäämä pysyvät kullekin jäsenvaltiolle vuodeksi 1999 ennustetulla tasolla. 
Lähde: Komissio 
111 
Velkasuhteesta komissiossa tehtyjen vuoteen 1999 ulottuvien ennusteiden ja 
myöhemmistä vuosista tehtyjen mekaanisten arvioiden perusteella - julkisen velan 
korkojen oletetaan pysyvän muuttumattomina yhteisellä 6 % tasolla, inflaation 2 
prosentissa, varanto/virta-korjauserän nollana, ja BKT:n määrän trendikasvu sekä 
perusjäämä pidetään muuttumattomina vuodeksi 1999 ennustetuilla tasoilla - voidaan 
laskea kunkin jäsenvaltion velan odotettu kehitysura ja laskea, minä vuonna velan 
ennakoidaan laskevan alle 60 prosenttiin suhteessa BKT:hen. 
Niissä jäsenvaltioissa, joiden velkasuhde nykyisin on 60-80 prosenttia, kuluisi enintään 
seitsemän vuotta velan saamiseen alle 60 prosenttiin suhteessa BKT.hen (taulukko 4.8.). 
Raskaasti velkaantuneilta jäsenvaltioilta, joiden velkasuhde on yli 100 prosenttia 
suhteessa BKT.hen, velkasuhteen saaminen hyväksyttävälle tasolle vie luonnollisesti 
paljon kauemmin. Velkasuhteen pienenemisvauhti näissä maissa riippuu tulevasta 
kasvusta ja velanhoitokustannuksista - useissa jäsenvaltioissa jälkimmäiset ovat nopeasti 
laskemassa - sekä menojen ja tulojen pitämisestä kurissa. Belgiassa, Kreikassa ja 
Italiassa jo saavutetun perusylijaarnien tason odotetaan kuitenkin varmistavan, että 
velkasuhde pienenee tasaisesti. Näissä olosuhteissa näiden maiden velkasuhde voisi 
pienentyä alle 60 prosentin raja-arvon suhteessa BKT:hen alle 20 vuoden kuluessa 
(taulukko 4.8.). Jos Irlannin velkasuhde alittaa viitearvon vuonna 1998, kuten 
komissiossa ennustetaan, Irlannilta olisi kestänyt vain 11 vuotta alentaa velkasuhteensa 
vuoden 1987 noin 115 prosentista alle 60 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1998. 
Tärkeimmät tekijät, jotka vaikuttivat Irlannin velkasuhteen nopeaan pienentymiseen, 
olivat huomattavat julkisen talouden säästötoimenpiteet, jotka toteutettiin viime 
vuosikymmenen lopussa ja joita ei ole sittemmin kumottu, sekä maan nopea BKT:n 
määrän kasvuvauhti viime vuosina. 
4.4. Jäsenvaltiot, joiden nyt arvioidaan olevan valmiita liiallista alijäämää 
koskevien päätösten kumoamiseen 
Tämän luvun aiemmissa osissa esitetyistä tiedoista käy ilmi, että niissä viidessä 
jäsenvaltiossa, joista ei tällä hetkellä ole voimassa liiallista alijäämää koskevaa päätöstä 
(Tanska, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat ja Suomi), julkisen talouden rahoitusasema on 
kohentunut edelleen tai pysynyt tyydyttävänä vuonna 1997 ja kehityksen odotetaan 
jatkuvan samanlaisena vuonna 1998. Komissiolla ei ole syytä käynnistää uudelleen 
liiallisen alijäämän menettelyä näistä viidestä maasta yhdenkään osalta. 
112 
Kreikka on edistynyt huomattavasti julkisen taloutensa suurten tasapainottomuuksien 
korjaamisessa 1990-luvun alusta lähtien. Maa on supistanut julkisen talouden 
alijäämänsä lähes 14 prosentista suhteessa BKT.hen vuonna 1993 4,0 prosenttiin vuonna 
1997, ja alijäämän odotetaan olevan 2,2 prosenttia vuonna 1998; julkisen talouden korkea 
velkasuhde, joka oli voimakkaassa kasvussa, on saatu vakiintumaan ja ensimmäisen 
kerran alenemaan vuonna 1997, jolloin velkasuhde pienentyi 2,9 prosenttiyksikköä ja oli 
108,7 prosenttia suhteessa BKT:hen. Komissio ei kuitenkaan katso julkisen talouden 
toteutunutta kohentumista riittäväksi, jotta se voisi tänä vuonna suositella Kreikan 
liiallista alijäämää koskevan päätöksen kumoamista. 
Belgian, Saksan, Espanjan, Ranskan, Italian, Itävallan, Portugalin, Ruotsin ja 
Yhdistyneen kuningaskunnan osalta, joita tällä hetkellä vielä koskee päätös liiallisesta 
alijäämästä, komissio katsoo, että liiallinen alijäämä on korjaantunut. Näin ollen 
komissio suosittelee neuvostolle, että se kumoaa päätöksen liiallisesta alijäämästä näissä 
jäsenvaltioissa. Julkisen talouden rahoitusaseman toteutunutta korjaantumista kussakin 
näistä maista tarkastellaan seuraavassa yksityiskohtaisesti. 
113 
4.4.1. Belgia 
Belgian julkisen talouden rahoitusasema ei ollut tyydyttävä toisen vaiheen alussa. 
Epäsuotuisan talouskehityksen vuoksi ja merkittävistä vakautustoimista huolimatta 
julkisen talouden alijäämä oli 7,1 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1993 ja julkisen 
talouden velkasuhde oli 135,2 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Kuvio 4.3 Belgia : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKTrsta) 
I Toteutunut alijUmi (ZZ3 Suhdannetasoitettu alijilmi 
Julkisyhteisöjen velka 
(%BKT:sta) Vuodesta 1993 ja kahden 
lähentymisohj elman 
mukaisesti Belgian 
viranomaiset ovat 
vakauttaneet julkista 
taloutta huomattavasti sen 
tasapainottomuuksien 
korjaamiseksi ja maan 
valmistamiseksi EMUn 
kolmanteen vaiheeseen 
osallistumiseen. Vuoden 
1993 jälkeen on toteutettu 
merkittäviä 
sopeutustoimenpiteitä, 
joiden ansiosta julkisen 
talouden alijäämä on 
supistunut 2,1 prosenttiin 
suhteessa BKT:hen vuonna 
1997. Näiden vuosien 
välisenä aikana alijäämä 
pienentyi jatkuvasti. Tämä 
julkisen talouden alijäämän 
huomattava supistuminen 
johtui suurten 
perusylijäämien ja 
alentuneiden korkomenojen 
yhteisvaikutuksesta. 
Vuoden 1993 talousarvioon 
sisällytettiin monivuotinen 
toimenpidesuunnitelma, 
jonka kaksiosaiseksi 
tavoitteeksi asetettiin 
julkisten menojen määrän 
pitäminen ennallaan ja 
tulojen vakauttaminen suhteessa BKT:hen. Uusista säästötoimenpiteistä päätettiin 
marraskuussa 1993 osana työllisyyttä, kilpailukykyä ja sosiaaliturvaa koskevaa 
kokonaissuunnitelmaa. Näihin toimenpiteisiin sisältyi uusia veroja, mutta myös 
sosiaaliturvaan liittyvien menojen hillitsemistä, erityisesti terveydenhoitomenojen 
reaalisen vuosikasvun rajoittaminen 1,5 prosenttiin. Julkisen talouden vakauttaminen 
vuosina 1993-96, joka oli ensimmäisen lähentymisohjelman kattama ajanjakso, perustui 
kuitenkin pääasiassa tulojen kasvuun. 140 
130 
120 
110 
100 
90 
80 
70 Y 
60 
50 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde : Komissio. 
114 
Lisäkiristyksiä pantiin täytäntöön vuoden 1997 talousarviossa ja yhdessä aiempaa 
suotuisamman talouskehityksen kanssa ne supistivat julkisen talouden alijäämän ja 
bruttokansantuotteen suhdetta 3,2 prosentista vuonna 1996 2,1 prosenttiin vuonna 1997. 
Näihin toimenpiteisiin sisältyi tulojen kasvattamista mutta myös huomattavia liittovaltion 
ja sosiaaliturvajärjestelmän (muiden kuin korko)menojen leikkauksia. Vuoden 1997 
talousarvioon sisällytettyjen toimenpiteiden odotetaan tuottavan tuloksia vielä 
lähivuosina. Erityisesti eläkkeitä ja perhetukia koskevien toimenpiteiden vaikutusten 
odotetaan voimistuvan keskipitkällä aikavälillä. Tämän toimenpidekokonaisuuden 
tavoitteena oli kasvattaa liittovaltion ja sosiaaliturvasektorin yhteenlaskettua 
perusylijäämää 5,1 prosentista suhteessa BKT:hen vuonna 1996 5,3 prosenttiin vuonna 
1997. Koska suhdanteet vaikuttivat yhä kielteisesti julkiseen talouteen, 
suhdannetasoitettu alijäämä pysyi toteutunutta alijäämää pienempänä ja supistui edelleen 
alhaiselle tasolle (kuvio 4.3). 
Komission ennusteiden mukaan alijäämän odotetaan vuonna 1998 supistuvan edelleen 
1,7 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Toisessa lähentymisohjelmassa, joka esitettiin 
tammikuussa 1997 ja joka kattoi ajanjakson 1997-2000, ennakoitiin julkisen talouden 
alijäämän supistuvan edelleen ja olevan noin 1,4 prosenttia suhteessa BKT:hen vuoteen 
2000 mennessä. Lähentymisohjelmassa säilytettiin välitavoitteena liittovaltion ja 
sosiaaliturvasektorin yhteenlasketun perusylijäämän kasvattaminen 5,3 prosenttiin 
suhteessa BKT.hen ohjelman kattaman jakson aikana. Korkomenojen odotetaan 
lähivuosina edelleen laskevan suhteessa BKT:hen nykyisen alhaisen korkotason ja 
julkisen talouden velkasuhteen edelleen jatkuvan pienentymisen ansiosta. 
115 
Julkisen talouden velan ja bruttokansantuotteen suhde pieneni 13,0 prosenttiyksikköä 
135,2 prosentista vuonna 1993 122,2 prosenttiin vuonna 1997 (taulukko 4.9). Tämä tulos 
vastasi hallituksen tavoitetta velan pienentämisestä vähintään 10 prosenttiyksikköä 
suhteessa BKT:hen kyseisellä kaudella. Tämä velkasuhteen pieneneminen on tulosta 
julkisen talouden pitkään jatkuneesta vakauttamisesta, jonka ansiosta perusylijäämän ja 
BKT:hen suhde pysyi yli 5 prosentissa toisen vaiheen aikana. Vuosina 1996-97 julkisen 
talouden velkasuhteen supistamiseen tähtäävät rahoitustaloustoimet olivat noin 4 
prosenttia suhteessa BKT:hen. Toimiin sisältyivät ensinnäkin keskuspankin kullan 
myyntituotot, toiseksi julkisen velan rahoituksen hankkiminen lisääntyneessä määrin 
julkisen sektorin sisältä ja kolmanneksi yksityistämisistä saadut tulot. 
Tammikuun 1997 lähentymisohjelman kattaman ajanjakson 1997-2000 aikana Belgian 
hallitus aikoo pienentää julkisen talouden velkasuhdetta edelleen; pienennyksen 
ennustetaan olevan 6 ja 10 prosenttiyksikön välillä suhteessa BKT:hen, vallitsevasta 
taloudellisesta tilanteesta riippuen. Belgian hallitus toisti hiljattain jo vuoden 1997 
lähentymisohjelmassa antamansa sitoumuksen pitää julkisyhteisöjen perusylijäämä 
suurena, noin 6 prosentin tasolla suhteessa BKT:hen. Tämän lisäksi Belgian hallitus on 
viime vuosien aikana onnistunut alentamaan velan herkkyyttä korko- ja 
valuuttakurssivaihteluille ja pidentämään velan keskimääräistä juoksuaikaa. 
Vuodesta 1993 Belgian julkisen talouden alijäämä on supistunut huomattavasti ja 
jatkuvasti. Vuonna 1997 alijäämän ja BKT:n suhde jäi alle 3 prosentin viitearvon. 
Alijäämän odotetaan supistuvan edelleen vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde on 
yhä erittäin suuri, mutta pienentynyt joka vuosi vuodesta 1993. Suotuisten 
kasvuodotusten ansiosta ja edellyttäen, että perusylijäämä pysyy suurena, julkisen 
talouden velkasuhteen odotetaan pienenevän edelleen vuonna 1998 ja myöhempinä 
vuosina. Tämän kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen alijäämä on 
korjattu ja että Belgiassa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen 
neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Belgiassa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.9 Belgia: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta-korjauserat 
Julkisyhteisbjen velkasuhde 1993 1994 
6.2 -1,7 
-3,6 -5,1 
7,4 3,9 
2.3 -0,4 
135,2 133,5 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 1995 
-2,2 
-5,1 
4,1 
-1,3 
131,3 1996 
-4,3 
-5,3 
4,6 
-3,6 
126,9 1997 
-4,7 
-5,8 
2,7 
-1,5 
122,2 1998* 
-4,2 
-6,0 
2,7 
-0,9 
118,1 
116 
Kuvio 4.4 Saksa : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT:sta) 
1 
1 1 1 1 
H 1 • 
••••• 1 1^ • 1 Is 4.4.2. Saksa 
Useimpiin muihin 
jäsenvaltioihin 
verrattuna Saksassa oli 
suhteellisen suotuisa 
julkisen talouden 
rahoitusasema toisen 
vaiheen alussa. 
Taantumasta 
huolimatta julkisen 
talouden alijäämä oli 
vain 3,2 prosenttia 
suhteessa BKT:hen 
vuonna 1993, ja 
julkisen talouden tila 
kehittyi jopa odotettua 
paremmin vuonna 
1994, jolloin alijäämä 
supistui 2,4 prosenttiin 
suhteessa BKT:hen. 
Tilanne kuitenkin 
heikentyi sekä vuonna 
1995 että vuonna 1996 
hallituksen 
alkuperäisiä ennusteita 
enemmän: alijäämä oli 
3,3 prosenttia 
suhteessa BKT:hen 
vuonna 1995 ja 3,4 % 
vuonna 1996. 
Verotulot arvioitiin 
toistuvasti toteutuneita 
suuremmiksi vuosina 
1995 ja 1996, kun 
BKT:n nimelliskasvu osoittautui molempina vuosina odotettua hitaammaksi. Lisäksi 
viime vuosina usein tehdyt Saksan verosäännösten muutokset vaikeuttivat verotulojen 
arviointia. Sosiaaliturvarahastojen rahoitusasema heikentyi odotusten vastaisesti vuonna 
1995, kun taas vuonna 1996 koko julkisyhteisöjen talouden heikentyminen johtui lähes 
yksinomaan liittovaltion alijäämän suurentumisesta. 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
IToteutunut alijäämä L_lSuhdannetasoitettu alijäämä —-Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT-.sta 
65 
60 
50 
45 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
117 
Julkisen talouden rahoitusaseman heikentyminen pysähtyi vuonna 1997, jolloin alijäämän 
ja BKT:n suhde saatiin supistumaan 2,7 prosenttiin. Julkiset menot pysyivät hyvin 
kurissa vuonna 1997: sosiaaliturvamenot, julkisen sektorin työvoimakustannukset ja 
hallinnolliset menot käytännössä vakautuivat, ja samalla tehtiin lisäleikkauksia yrityksille 
maksettaviin tulonsiirtoihin ja julkisiin investointimenoihin. Budjetin jäädyttäminen -
joka lisäsi valtiovarainministerin mahdollisuuksia valvoa suuria menoeriä - toteutettiin 
vuoden puolivälissä ja sitä kiristettiin vuoden lopussa. Työttömyyden jyrkkä 
lisääntyminen vuonna 1997 näytti vaikuttavan alijäämään jonkin verran odotettua 
vähemmän, koska osa työttömyyden kasvusta johtui työllisten jäämisestä pois valtion 
uusissa osavaltioissa rahoittamista työllistämisohjelmista. Yhdistymiseen liittyviä velkoja 
hoitavien erityisrahastojen -kuten Fonds "Deutsche Einheit" tai 
Erblastentilgungsfonds - korkomenot osoittautuivat myös odotettua vähäisemmiksi. 
Tulot jäivät edelleen ennustettua merkittävästi pienemmiksi, mikä kuitenkin osaksi johtui 
siitä, että yksityishenkilöt ja yritykset käyttivät verovähennys- ja poistomahdollisuuksia 
hyväkseen odotettua enemmän. 
Suhdanteet vaikuttivat epäsuotuisasti julkisen talouden alijäämään suurimman osan 
tarkastelujaksoa. Alijäämän huomattavan suurentumisen vuonna 1995 voidaan kuitenkin 
vain rajoitetusti katsoa johtuneen talouskehityksen heikentymisestä (kuvio 4.4). Julkisen 
talouden alijäämän pienentyminen vuosien 1996 ja 1997 välillä saatiin sen sijaan aikaan 
päätösperäistä finanssipolitiikkaa kiristämällä, kun suhdanteiden vaikutus julkiseen 
talouteen säilyi lähes ennallaan. 
Kansantalouden tilinpitojärjestelmän muuttamiseksi ESA-sääntöjen mukaiseksi julkiset 
sairaalat siirrettiin vuonna 1997 julkisen sektorin ulkopuolelle, minkä seurauksena 
julkisen talouden alijäämä sekä vuonna 1996 että vuonna 1997 supistui noin 
0,1 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen, aiempina vuosina vielä enemmän. 
Komissiossa ennustetaan alijäämän pienenevän edelleen 2,5 prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1998. Yrityksille maksettavien tulonsiirtojen ja julkisten investointien 
odotetaan pysyvän kurissa, kun taas kotitalouksille maksettavat tulonsiirrot ja julkiset 
kulutusmenot saattavat hieman kasvaa. Yleistä arvonlisäverokantaa nostetaan 15 
prosentista 16 prosenttiin huhtikuussa 1998. Tästä saatavat tuotot käytetään 
sosiaaliturvaan kuuluvan eläkejärjestelmän vajauksen kattamiseen. Ns. 
solidaarisuusveron 7,5 prosentista 5,5 prosenttiin alentamisen, vaikutusten odotetaan 
jäävän pieniksiSuhdannetasoitettu alijäämä on vuonna 1998 edelleenkin toteutunutta 
alijäämää pienempi. 
118 
Saksan tammikuussa 1997 toimittamassa tarkistetussa lähentymisohjelmassa ennakoitiin 
julkisen talouden alijäämän pienentyvän edelleen jaksolla 1998-2000 siten, että alijäämä 
olisi VA prosenttia suhteessa BKT:hen vuoteen 2000 mennessä. Ohjelmassa esitetty 
hallituksen budjettistrategia on alentaa menojen ja verojen suhdetta BKT:hen sekä 
alentaa sosiaalivakuutusmaksuja, ja samaan aikaan pienentää julkisen talouden alijäämää. 
Tavoitteena on vuoteen 2000 mennessä supistaa menojen osuus BKT:sta yhdistymistä 
edeltäneen ajan tasolle eli 46 prosenttiin. Tähän pyritään rajoittamalla julkisten menojen 
kasvua siten, että menojen nimelliskasvu on 2 prosenttiyksikköä hitaampaa kuin 
ennakoitu BKT:n vuotuinen nimelliskasvu. 
Julkisen talouden velkasuhde nousi yli 13 prosenttiyksikköä tarkastelujaksolla 1993-
97 eli 48,0 prosentista vuonna 1993 61,3 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 1997. 
Suuri osa tästä velan lisääntymisestä johtuu siitä, että valtio otti vastatakseen Saksan 
rautateiden velasta vuonna 1994 - 2,0 prosenttia suhteessa BKT:hen- ja yhdistymiseen 
liittyvistä veloista Treuhandanstaltilta ja itäosien asuntoyhtiöiltä vuonna 1995. 
Jälkimmäisiä velkoja oli 6,6 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Julkisen talouden velkasuhde nousi hieman 60 prosentin viitearvon yläpuolelle 
ensimmäistä kertaa vuonna 1996 ja jatkoi kasvamista, joskin hidastuvalla vauhdilla, 
vuonna 1997. Perusylijäämä ei ollut riittävän suuri vuonna 1997, jotta velkasuhde olisi 
saatu laskevalle uralle, vaikka yksityistämisestä ja muista toimista saatiinkin enemmän 
tuloja kuin mitä velka kasvoi valtion ottaessa vastatakseen lisää Itä-Saksan velkaa - 0,3 
prosenttia suhteessa BKT:hen- ja sosiaaliturvarahastojen lisätessä 
rahoitusvarallisuuttaan (taulukko 4.10). 
Velkasuhteen kasvun odotetaan taittuvan vuonna 1998: komissio ennustaa velkasuhteen 
pienenevän 0,1 prosenttiyksikköä ja olevan 61,2 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 
1998. Tammikuussa 1997 toimitetun lähentymisohjelman mukaan julkisen talouden 
velkasuhteen odotetaan pienenevän vähän, mutta ylittävän silti hieman 60 prosentin raja-
arvon vuoteen 2000 mennessä. 
Poikkeuksellinen Saksan yhdistyminen vuonna 1990 vaikuttaa Saksan kansantalouden 
lisäksi edelleen huomattavasti julkisen talouden rahoitusasemaan. Rahoitusvarojen siirrot 
vanhoista uusiin osavaltioihin rasittavat edelleen merkittävästi julkista taloutta: 
nettosiirrot olivat noin 4 prosenttia suhteessa BKT:hen vuosittain 1991-97. 
Yhdistymiseen liittyvien velkojen korkomenoilla oli myös merkittävä kielteinen vaikutus 
julkisen talouden alijäämään - noin 0,6 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1997 -ja ne 
nostivat julkisen talouden velkasuhteen korkeammaksi kuin se muutoin olisi ollut. Nämä 
yhdistymisestä julkiselle taloudelle koituneet kustannukset selittävät viime vuosien 
julkisen talouden alijäämät. Ilman yhdistymiseen liittyviä vastuita Saksan velka suhteessa 
BKT:hen olisi selvästi jäänyt alle 60 prosentin viitearvon. 
119 
Huolimatta Saksan yhdistymiseen liittyvistä poikkeuksellisista olosuhteista, jotka 
edelleen rasittivat julkista taloutta huomattavasti, Saksan julkisen talouden alijäämä 
supistui vuonna 1997 alle viitearvon. Alijäämän odotetaan supistuvan entisestään vuonna 
1998. Julkisen talouden velkasuhde on kasvanut toisen vaiheen aikana ja ylitti 60 
prosentin viitearvon vuonna 1996. Velkasuhde kasvoi edelleen vuonna 1997, mutta 
hidastuvalla vauhdilla, ja ylitti 60 prosentin viitearvon vain vähän. Velkasuhteen 
odotetaan pienenevän vuonna 1998 ja supistuvan pian alle viitearvon. Tämän kehityksen 
perusteella komissio katsoo, että liiallinen alijäämätilanne on korjattu ja että Saksassa ei 
enää ole liiallista alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen neuvostolle, että se kumoaisi 
päätöksensä, jonka mukaan Saksassa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.10 Saksa: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisojen velkasuhde 1993 1994 1995 
3,9 2,2 7,8 
-0,1 -1,0 -0,5 
2,1 1,0 1,9 
1,9 2,2 6,4 
48,0 50,2 58,0 1996 
2,4 
-0,3 
2,3 
0,4 
60,4 1997 
0,8 
-1,1 
2,1 
-0,1 
61,3 1998* 
-0.1 
-1,2 
1,5 
-0,4 
61,2 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
120 
4.4.3. Espanja 
Espanjan julkisen 
talouden 
rahoitusasema ei ollut 
tyydyttava toisen 
vaiheen alussa. 
Taantuman vuoksi 
julkisen talouden 
alijaama oli 6,9 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen vuonna 
1993. Alijaama 
supistui 6,3 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna Kuvio 4.5 Espanja : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKTrsta) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
• Toteutunut alijäämä CZ3 Suhdannetasoitettu alijäämä — Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 
75 
55 1994, mutta suureni 
jälleen 7,3 prosenttiin 
vuonna 1995. Osa 
suurentumisesta 
johtui useiden vuonna 
1995 kirjaamatta 
jääneiden erien 
paljastumisesta 
vuonna 1996. Julkista 
taloutta vakautettiin 
huomattavasti vuonna 
1996 ja 1997. Eniten 
alijäämä supistui 
vuonna 1996, jolloin 
alijäämä pieneni 4,6 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen. Vakautus 
jatkui vuonna 1997, 
jolloin alijäämä 
supistui 2,6 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen. 
Vakautuminen saatiin aikaan karsimalla menoja. Julkisen talouden tasapainottomuuksien 
voimakas vähentyminen ei johtunut millään tavoin suhdanteista vuonna 1996 ja johtui 
vain pieneltä osalta suotuisasta suhdannekehityksestä vuonna 1997 (kuvio 4.5). 
Vuonna 1996 julkiset (muut kuin korko)menot kasvoivat nimellistä BKT:tä vähemmän, 
mikä perustui korkomenojen ja yrityksille maksettavien tulonsiirtojen vähentymiseen ja 
julkisen kulutuksen hitaaseen kasvuun. Sekä julkisia investointimenoja että 
pääomansiirtoja leikattiin jyrkästi. Lisäksi tulot kasvoivat vuonna 1996 nimellistä BKT:ta 
enemmän, mihin pääsyynä olivat sosiaaliturvamaksuista saadut suuremmat tulot ja 
valmisteverojen nostaminen. Perusjäämä kääntyi lievästi ylijäämäiseksi vuonna 1996. 50 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
121 
Vuonna 1997 alijäämän supistuminen johtui pääasiassa päätösperäisistä menojen 
hillitsemistoimista, jotka perustuivat valtion virkamiesten palkkojen jäädyttämiseen ja 
tavaroiden ja palvelujen ostojen sekä pääomamenojen rajoittamiseen. Korkojen 
merkittävä alentuminen korvasi suurelta osin vuoden 1996 velan kasvusta johtuneen 
korkomenojen lisääntymisen. Myös vahvaan talouskasvuun liittynyt verotulojen 
voimakas kasvu tuki alijäämän supistamista vuonna 1997. 
Komission ennusteiden mukaan julkisen talouden alijäämän odotetaan vuonna 1998 
olevan 2,2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tämä supistuminen johtuu sosiaalimenojen, 
korkomenojen ja julkisen kulutuksen hitaasta kasvusta. Kokonaistulojen odotetaan 
kasvavan samaa vauhtia kuin nimellinen BKT, mikä johtuu osaksi välillisten verojen, 
lähinnä valmisteverojen, lisäkorotuksista. Julkisten investointien odotetaan kasvavan 
nopeammin kuin nimellisen BKT.n. 
Huhtikuussa 1997 toimitetun Espanjan lähentymisohjelman tavoitteena on julkisen 
talouden alijäämän ja bruttokansantuotteen suhteen supistuminen edelleen 1,6 prosenttiin 
vuoteen 2000 mennessä edelleen jatkuvan talouskasvun oloissa. Hallitus on sitoutunut 
pienentämään menojen ja BKT:n suhdetta 1,8 prosenttiyksikköä 41,9 prosenttiin vuoteen 
2000 mennessä, kun taas tulojen odotetaan supistuvan vain vähän suhteessa BKT:hen. 
Julkisten menojen supistuminen painottuu muihin kuin pääomamenoihin, mikä perustuu 
julkisen kulutuksen merkittävään vähentämiseen, mutta myös velanhoitokustannusten 
alenemiseen. Julkisten investointimenojen sen sijaan odotetaan kasvavan nimellistä 
BKT.ta nopeammin. Alijäämien odotetaan supistuvan julkisen talouden kaikilla tasoilla. 
Tähän liittyen on vakaus- ja kasvusopimuksen innoittamana päästy valtion ja 
autonomisten alueiden välillä sopimukseen, jossa aluehallintojen rahoitusalijäämille 
asetettiin enimmäisrajat. 
122 
Julkisen talouden velan ja bruttokansantuotteen suhde kasvoi 10,1 prosenttiyksikköä 60,0 
prosentista vuonna 1993 70,1 prosenttiin vuonna 1996. Vuonna 1996 julkisen talouden 
velkasuhteen kasvu johtui pääasiassa varanto/virta-korjauseristä (taulukko 4.11.). 
Korjauserät johtuivat ensinnäkin siitä, että valtion velkakirjoja laskettiin liikkeeseen 
enemmän kuin oli aivan välttämätöntä, mihin syynä olivat sijoitussalkkuun liittyvät 
tekijät ja halu hyödyntää vuoden 1996 lopussa vallinneita alhaisia korkoja. Toisena syynä 
oli tarve rahoittaa kattamattomat menovastuut, jotka oli havaittu vuoden 1996 
puolivälissä. 
Vuonna 1997 aiempi julkisen talouden velkasuhteen noususuuntaus pysähtyi ja 
velkasuhde pienentyi 1,3 prosenttiyksikköä ja oli 68,8 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Tämä kohentuminen johtuu perusylijäämän vahvistumisesta ja velkaa alentavista 
varanto/virta-korjauksista, jotka syntyivät pääasiassa yksityistämistuotoista. Velkasuhteen 
odotetaan edelleen pienentyvän vuonna 1998, mikä perustuu pääasiassa perusylijäämän 
kasvun jatkumiseen ja voimakkaaseen talouskasvuun. Lähentymisohjelman mukaan 
julkisen talouden alijäämän odotetaan johtavan velkasuhteen tasaiseen pienenemiseen 
siten, että se olisi noin 65 prosenttia suhteessa BKT:hen vuoteen 2000 mennessä. 
Espanjan julkisen talouden alijäämä on pienentynyt huomattavasti vuodesta 1995 ja 
vuonna 1997 se laski viitearvon alapuolelle. Alijäämän odotetaan supistuvan edelleen 
vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde kasvoi vuoteen 1996 asti ja pieneni 
ensimmäisen kerran vuonna 1997. Voimakkaan talouskasvun odotusten ja matalien 
korkojen perusteella julkisen talouden velkasuhteen odotetaan kuitenkin alenevan 
edelleen lähivuosina. Tämän kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen 
alijäämä on korjattu ja että Espanjassa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio 
suosittelee näin ollen neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan 
Espanjassa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.11 Espanja: julkisen velan dynamiikka 
( % BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisbjen velkasuhde 1993 1994 1995 
12,0 2,6 2,9 
1,7 1,5 1,8 
3,7 1,3 1,1 
6,6 -0,2 0,0 
60,0 62,6 65,5 1996 
4,6 
-0,5 
1,7 
3,4 
70,1 1997 
-1,3 
-1,9 
0,7 
-0,1 
68,8 1998* 
-1,4 
-2,1 
0,3 
0,4 
67,4 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
123 
4.4.4. Ranska 
Ranskan julkisen talouden 
rahoitusasema oli 
epäsuotuisa toisen 
vaiheen aikana. 
Pääasiassa taantuman 
vuoksi julkisen talouden 
alijäämä nousi 5,8 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1993. 
Vuonna 1994 julkisen 
talouden alijäämä oli 
samalla tasolla kuin 
edeltävänä vuotena, mikä 
osaksi johtui entisten 
siirtomaiden velkojen 
anteeksiantamisesta, mikä 
lisäsi alijäämää 0,3 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen. Julkisen 
talouden vakauttaminen 
edistyi selvästi vuosina 
1995 ja 1996, jolloin 
julkisen talouden alijäämä 
supistui hallituksen 
tavoitteiden mukaisesti 
4,9 prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1995 ja 
4,1 prosenttiin vuonna 
1996. Julkisen talouden 
alijäämä vähentyi edelleen 
vuonna 1997 3,0 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen. Kuvio 4.6 Ranska : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKTrsta) 
65 
60 
40 u 
',' '"/.• 
'"' ' ' 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
• Actual deficit EM Suhdannetasoitettu alijäämä ——Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKTrsta) 
55 h 
1993 1994 1995 1996 1997 1998 (1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
124 
Toisen vaiheen aikana tapahtunut alijäämän supistuminen on perustunut suurelta osin 
päätösperäisiin tekijöihin; suhdanteet vaikuttivat vakautumiseen vain vähän (kuvio 4.6). 
Vuonna 1994 suhdanne-elpymisen myönteiset vaikutukset alijäämään jäivät pienemmiksi 
kuin elvyttävän finanssipolitiikan vaikutukset olivat. Jälkimmäisiä olivat erityisesti 
tuloverojen alentaminen ja kouluista aiheutuvien menojen korvaamisen 
nelinkertaistuminen. Vuodesta 1995 lähtien suhdannetasoitettu alijäämä on kuitenkin 
supistunut merkittävästi. Vakauttaminen toteutettiin menosupistuksin sekä 
veronkorotuksin. Vuodesta 1995 lähtien toteutetut päätösperäiset toimenpiteet ja 
uudistukset loivat perustan julkisen talouden asteittaiselle ja kestävälle vakauttamiselle 
myöhempinä vuosina. Ensinnäkin hallitus painotti julkisten menojen hillitsemistä 
keinona supistaa alijäämää ja kääntää laskuun valtion menojen BKT-osuuden kasvava 
suuntaus; valtion ja paikallishallinnon menojen hillitsemiseksi ryhdyttiin useisiin 
toimenpiteisiin. Toiseksi hallitus käynnisti laajan sosiaaliturvajärjestelmän uudistuksen 
vuonna 1996 palauttaakseen sosiaaliturvajärjestelmän kestävään tasapainoon. Menojen 
hillitsemistoimia täydennettiin veronkorotuksin alijäämätavoitteiden saavuttamiseksi. 
Talouteen kohdistuvan verorasituksen lieventämiseksi on aloitettu henkilötuloverotuksen 
uudistus, ja työntekijöiden sairausvakuutusmaksuja on asteittain pienennetty siirtämällä 
terveydenhuollon rahoitusta veroon, joka kerätään kohdistuu laajempaan tulopohjaan. 
Vuonna 1997 toteutunut alijäämän supistuminen johtui osaksi valtion menojen tiukasta 
hillitsemisestä ja sosiaaliturvajärjestelmän rahoitusaseman vahvistamisesta. Vuoden 1997 
aikana sen jälkeen, kun valtiontalouden alijäämä paljastui tilintarkastuksessa 
merkittävästi suunniteltua suuremmaksi, hallitus päätti lisäsopeuruksesta, joka oli 0,4 
prosenttia suhteessa BKT:hen. Nämä korjaavat toimenpiteet yhdessä menojen 
hillitsemisen kanssa johtivat tavoitetta pienempään valtiontalouden alijäämään. 
Kansalliskokouksen asettamia tiukkoja rajoja terveydenhuoltomenojen kasvulle 
noudatettiin vuonna 1997. Lisäksi lähes puolet alijäämän supistumisesta vuosina 1996 ja 
1997 johtui France Telecomin valtion rahastoon tekemästä kertaluonteisesta maksusta, 
jonka määrä oli 0,5 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
125 
Vuonna 1996 ja sen jälkeen tehtiin joitakin tilastollisia muutoksia pääasiassa Ranskan 
tilinpitojärjestelmän saattamiseksi ESA-1979 -sääntöjen mukaisiksi. Nämä muutokset 
merkitsivät kunkin vuoden alijäämän supistumista 0,2-0,5 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Muutoksiin sisältyy tiettyjen erien kuten coupons courus ja lineaaristen 
joukkovelkakirjalainojen kirjaamistavan muutoksia ja julkisten sairaaloiden menojen ja 
ilmailuteollisuudelle maksettavien tukien kirjaamistavan korjaaminen. 
Komission ennusteiden mukaan julkisen talouden alijäämän odotetaan supistuvan hieman 
ja olevan 2,9 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1998. Tämä merkitsee sitä, että 
kertaluonteinen siirto France Telecomilta, korvautuu kestävämmillä toimenpiteillä 
vuonna 1998. Valtion talousarvio ja sosiaaliturvan rahoituksesta vuonna 1998 annettava 
laki ovat selvä osoitus hallituksen sitoutumisesta julkisen talouden vakauttamiseen. 
Vuoden 1998 talousarviossa menojen määrä säilyy muuttumattomana ja uusien 
verotoimenpiteiden vaikutus on 0,15 prosenttia suhteessa BKT:hen. 
Sosiaaliturvajärjestelmän osalta kansalliskokous on rajoittanut terveydenhuoltomenojen 
kasvun 2,2 prosenttiin vuonna 1998, ja hallitus on ryhtynyt lisäsopeutuksiin, joiden 
suuruus on 0,2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Lisäksi hallitus aikoo saattaa 
sosiaaliturvajärjestelmän rahoitusaseman jälleen tasapainoon vuonna 1999 jatkamalla 
vuonna 1996 aloitettua terveydenhuoltojärjestelmän uudistusta. 
Toisen vaiheen aikana julkisen talouden velkasuhde on kasvanut jatkuvasti, tosin 
hidastuvalla vauhdilla, mutta suhde on pysynyt 60 prosentin viitearvon alapuolella; velka 
suhteessa BKT:hen nousi 45,3 prosentista vuonna 1993 58,0 prosenttiin vuonna 1997 
(taulukko 4.12). 
Vuoden 1994 jälkeen julkisen talouden alijäämä Ranskassa on pienentynyt huomattavasti 
ja vuonna 1997 alijäämä oli viitearvon suuruinen. Vuonna 1998 alijäämän odotetaan 
supistuvan edelleen hieman. Julkisen talouden velkasuhde on kasvanut, mutta jää alle 60 
prosentin viitearvon. Tämän kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen 
alijäämä on korjattu ja että Ranskassa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio 
suosittelee näin ollen neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Ranskassa 
on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.12 Ranska: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisojen velkasuhde 1993 1994 1995 
5,5 3,2 4,2 
2,4 2,2 1,1 
3,0 1,7 2,1 
0,2 -0,7 1,0 
45,3 48,5 52,7 1996 
2,9 
0,3 
2,4 
0,2 
55,7 1997 
2,4 
-0,6 
1,8 
1,2 
58,0 1998* 
0,0 
-0,7 
1,1 
-0,4 
58,1 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
126 
Kuvio 4.7 Italia : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT:sta) 
u 
IT T i 111 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
I Toteutunut alijäämä t-_l Suhdannetasoitettu alijäämä —• Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 4.4.5. Italia 
EMUn toisen vaiheen 
alkaessa Italian julkisen 
talouden rahoitusasema oli 
epäsuotuisa. Taantumasta 
johtuen ja tiukoista 
säästötoimista huolimatta 
alijäämä oli 9,5 prosenttia 
suhteessa BKT:hen vuonna 
1993. Korkojen nousu, joka 
seurasi liiran irtautumista 
ERMistä syyskuussa 1992, 
kasvatti julkiset korkomenot 
ennätyksellisen suuriksi. 
Finanssipolitiikkaa 
kevennettiin vuonna 1994, 
jolloin vuonna 1993 
toteutettuja veroja 
voimakkaasti lisänneitä 
toimia ei pidetty voimassa 
enää vuonna 1994 ja tulot 
supistuivat suhteessa 
BKT:hen. Kasvuolojen 
parantumisen ansiosta 
alijäämä kuitenkin pieneni 
hieman siten, että se vuonna 
1994 oli 9,2 prosenttia 
suhteessa BKT:hen. 
Vuonna 1995 julkisen 
talouden vakauttamista 
jatkettiin ripeän talouskasvun 
tukemana, ja alijäämä 
pieneni 7,7 prosenttiin 
suhteessa BKT:hen. 
Alijäämän supistuminen 
perustui kokonaan (muiden 
kuin korko)menojen 
leikkaamiseen. Samana 
vuonna hyväksyttiin laaja eläkeuudistus, jossa yleinen eläkejärjestelmä muutettiin 
ansioihin perustuvasta maksusuorituksiin perustuvaksi. Uusi järjestelmä koskee kuitenkin 
vain työmarkkinoille ensimmäistä kertaa siirtyviä, joten sen vaikutukset näkyvät 
täysimääräisesti vasta pitkän ajan kuluttua. Julkisten velanhoitomenojen pienentyminen 
ja tulojen kasvu, joka osaksi kumosi aiemman tulojen vähenemisen, olivat tekijöitä, jotka 
merkittävästi vaikuttivat alijäämän supistumiseen edelleen. Vuonna 1996 alijäämä oli 6,7 
prosenttia suhteessa BKT:hen. 140 
130 
120 
no 
100 
90 
80 
70 
60 
50 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
127 
Julkista taloutta vakautettiin kuitenkin eniten vuonna 1997, jolloin alijäämää supistettiin 
peräti 4,0 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen niin, että sen ja BKT:n suhde oli 2,7 
prosenttia. Hallitus päätti toimenpiteistä, joilla pienennettiin verovähennyksiä, korotettiin 
sosiaaliturvamaksuja ja leikattiin tulon- ja pääomansiirtoja yrityksille. Käyttöön otettiin 
myös väliaikaisia toimenpiteitä, joiden suuruusluokka oli 1,1 % suhteessa BKT:hen. 
Nämä väliaikaiset toimenpiteet, kuten eurovero, painottuivat enimmäkseen tulopuolelle. 
Vuodelle asetettujen budjettitavoitteiden saavuttamisessa keskeisessä asemassa olivat 
parlamentin päättämät tiukat rajoitukset, jotka koskivat kassamenoja ja -tuloja. Tämä esti 
talousarvioon varattujen määrärahojen muuttamisen valtion laitosten käytössä oleviksi 
käteisvaroiksi. Tämän seurauksena useat valtion laitokset supistivat edeltäneiden vuosien 
aikana kertyneitäkassavarojaan. Käyttämättömien määrärahojen määrä - residui passiv -
kasvoi merkittävästi. Koska nämä residui passiv voidaan siirtää seuraavaan 
talousarvioon, on olemassa vaara, että ne myöhemmin johtavat menojen kasvuun. Niin 
kauan kuin parlamentti jatkaa kassatulojen ja -menojen rajoittamista, vaara on pieni. 
Vuoden 1998 budjettilaissa säädetään, että vuonna 1997 asetetut kassarajoitteet pidetään 
voimassa kolmen seuraavan vuoden ajan. Hiljattain tehdyillä päätöksillä on jo alennettu 
voimassaolevaa residui passivi -kantaa määrällä, joka vastaa 2 prosenttia BKT:sta. 
Lisäksi hallitus aikoo asteittain poistaa jäljellä olevat "residui passivi -erät ja valmistelee 
parhaillaan uutta lainsäädäntöä, jolla rajoitetaan oikeutta siirtää residui passivi -eriä 
seuraavalle vuodelle. 
Koko toisen vaiheen aikana taloudellinen toimeliaisuus on jäänyt alle trenditasonsa, ja 
suhdannetasoitettu alijäämä oli tästä syystä jatkuvasti toteutunutta alijäämää pienempi 
(kuvio 4.7). Suhdanteiden vaikuttaessa edelleen epäsuotuisasti julkiseen talouteen 
suhdannetasoitettu alijäämä oli toteutunutta alijäämää pienempi vuonna 1997. 
Suhdanteiden antama tuki julkisen talouden vakauttamiselle jäi vähäiseksi. Alijäämän ja 
bruttokansantuotteen välisen suhteen pieneneminen 9,5 prosentista vuonna 1993 2,7 
prosenttiin vuonna 1997 johtui lähes kokonaan menojen vähentämisestä. Yksittäisistä 
tekijöistä alijäämää supisti eniten korkomenojen pienentyminen. Julkinen kulutus 
supistui merkittävästi ja tuotantotukia, pääomansiirtoja yrityksille ja julkisia investointeja 
supistettiin samalla. Toisaalta sosiaaliturvamenot pysyivät käytännöllisesti katsoen 
muuttumattomina, ja tulot yhteensä kasvoivat vain vähän. Näiden tekijöiden seurauksena 
perusjäämä on ollut ylijäämäinen koko tarkastelujakson ajan ja suhteessa BKT:hen 
kasvoi 2,6 prosentista vuonna 1993 6,8 prosenttiin vuonna 1997. 
128 
Vuonna 1997 tehtiin joitakin tilastollisia muutoksia, joilla kansantalouden tilinpito 
saatettiin ESA-1979 -sääntöjen mukaiseksi. Nämä muutokset sisälsivät pääasiassa 
postilaitoksen joukkovelkakirjalainojen korkomenojen kirjaamistavan tarkistuksia ja 
rautatielaitoksen velan laskemisen julkiseksi velaksi. Näiden muutosten vaikutukset 
aiempien vuosien alijäämälukuihin vaihtelivat alijäämän 0,1 prosenttiyksikön 
kasvamisesta 0,4 prosenttiyksikön pienenemiseen suhteessa BKT:hen. 
Komission ennusteiden mukaan julkisen talouden alijäämän odotetaan vuonna 1998 
supistuvan 2,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Päätösperäiset toimenpiteet vuodelle 
1998, joiden suuruus on 1,2 prosenttia suhteessa BKT:hen, on hyväksytty, kuten 
kesäkuun 1997 lähentymisohjelmassa esitettiin. Arvonlisäverokantojen rakennetta on 
muutettu, julkisille laitoksille tehtävien siirtojen leikkauksista on päätetty ja 
eläkejärjestelmää on sopeutettu. Nämä pääosin pysyvävaikutteiset toimenpiteet korvaavat 
vuoden 1997 talousarvioon sisältyneet kertaluonteiset tekijät. Korkomenojen odotetaan 
edelleen pienenevän huomattavasti. Vuonna 1998 toteutetaan kaksi merkittävää 
rakenneuudistusta: verojärjestelmän uudistus ja valtion talousarvion uudistus. Vaikka 
niiden budjettivaikutukset arvioidaan neutraaleiksi vuonna 1998, keskipitkän aikavälin 
vaikutukset saattavat olla merkittävät julkisen talouden kannalta sekä voimavarojen 
kohdentumisen ja koko talousjärjestelmän tehokkuuden kannalta. Lähentymisohjelmassa 
julkisen talouden alijäämän ennakoidaan supistuvan edelleen ja olevan 1,8 prosenttia 
suhteessa BKT:hen vuoteen 2000 mennessä. Lähentymisohjelman hyväksymisen jälkeen 
Italian hallitus on ilmoittanut sitoutuvansa supistamaan alijäämää edelleen kohti 1 
prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2001. 
Julkisen talouden velkasuhde, joka jo aiemmin oli erittäin korkealla tasolla, kasvoi 
edelleen ja oli korkeimmillaan vuonna 1994 124,9 prosenttia suhteessa BKT:hen. Siitä 
lähtien velkasuhde on pienentynyt viime vuosien suurten perusylij aarnien tukemana. 
Velkasuhteen pienentyminen jäi vähäiseksi suurten velanhoitomenojen vuoksi ja 
useimpien vuosien epäsuotuisan talouskehityksen vuoksi. Velkasuhde alkoi pienentyä 
vuonna 1995, joka oli jakson ainoa nopean nimelliskasvun vuosi (taulukko 4.13.). 
Velkasuhde pienentyi edelleen vuonna 1996, jolloin perusylijäämä oli 4,1 prosenttia 
suhteessa BKT:hen ja varanto/virta-korjauserät vaikuttivat velkaa pienentävästi. Kun 
perusylijäämä kasvoi vuonna 1997 suureksi eli 6,8 prosentiksi suhteessa BKT:hen, 
velkasuhde pieneni edelleen 121,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Kyseisenä vuonna 
perusylijäämä oli riittävän suuri, jotta sen vaikutukset riittivät enemmän kuin 
kumoamaan lumipallovaikutuksen. Komission ennusteiden mukaan velkasuhde pienenee 
nopeammin ja on 118,1 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1998 perusylijäämän 
pysyessä suurena, velanhoitomenojen pienentyessä ja talouskasvun elpyessä odotusten 
mukaan. Italian kesäkuussa 1997 toimittamassa lähentymisohjelmassa velkasuhteen 
pienentymisen ennakoidaan nopeutuvan edelleen lähivuosina. Hallitus ilmoitti hiljattain 
aikomuksestaan alentaa velkasuhdetta vuosittain noin 3 prosentilla suhteessa BKT:hen, ja 
että velkasuhde laskisi alle 100 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuoteen 2003 mennessä. 
Hallitus myös toisti sitoutumisensa perusylij äämän pitämiseen asianmukaisen korkealla 
tasolla. 
129 
Neljän viime vuoden aikana julkisen velan kehitykseen on vaikuttanut myös 
valtionyhtiöiden yksityistäminen. Yksityistämisestä valtio sai tuloja, joiden määrä oli 0,4 
% suhteessa BKT:hen vuonna 1994, 0,5 % sekä vuonna 1995 että 1996 ja 0,7 % vuonna 
1997. Vuosina 1999-2001 vuotuisten yksityistämistulojen odotetaan olevan noin 0,5-0,75 
% suhteessa BKT:hen. 
Julkista taloutta on laajasti vakautettu Italiassa vuodesta 1993 alkaen ja yleensä vaikeissa 
taloudellisissa olosuhteissa. Sopeutus on perustunut julkisten menojen huomattaviin 
leikkauksiin ja johtanut suuriin ja kasvaviin perusylijäämiin. Inflaation hidastumisen 
ansiosta valuutta on vakautunut ja korot alentuneet selvästi. Tähän mennessä tapahtuneen 
korkojen alentumisen vuoksi julkiset velanhoitomenot laskevat todennäköisesti edelleen 
lähivuosina. Nämä tekijät yhdessä viime vuosina toteutetun julkisen velan 
keskimääräisen laina-ajan pidentämisen kanssa antavat aihetta odottaa, että julkiset 
korkomenot suhteessa BKT:hen eivät enää kasva takaisin viime aikojen lukemiin. EMUn 
toisen vaiheen aikana päätettiin kolmesta tärkeästä rakenteellisesta uudistuksesta: 
eläkejärjestelmän uudistuksesta vuonna 1995 ja verotuksen ja valtion talousarvion 
uudistuksista vuonna 1997. Jakson aikana saatiin päätökseen myös useita merkittäviä 
yksity istämisj ärj estely itä. 
Vuodesta 1993 Italian julkisen talouden alijäämä on supistunut erittäin paljon ja 
jatkuvasti. Vuonna 1997 alijäämä suhteessa BKT:hen supistui tasolle, joka vastaa 3 
Taulukko 4.13 Italia: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauser&t 
Julkisyhteisojen velkasuhde 1993 1994 1995 
10,4 5,8 -0,7 
-2,6 -1,8 -3,7 
8,8 4,6 1,9 
4,2 3,1 1,0 
119,1 124,9 124,2 1996 
-0,2 
-4,1 
4,1 
-0,2 
124,0 1997 
-2,4 
-6,8 
4,5 
-0,1 
121,6 1998* 
-3,5 
-5,5 
2,6 
-0,6 
118,1 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
prosentin viitearvoa. Alijäämän odotetaan pienentyvän edelleen vuonna 1998. Julkisen 
talouden velkasuhde on yhä hyvin korkealla tasolla, mutta se on pienentynyt joka vuosi 
sitten vuoden 1994. Perusylijäämä on kasvanut jyrkästi viime vuosina ja on vuodesta 
1997 lähtien ollut riittävän suuri ylläpitämään velkasuhteen jatkuvaa pienentymistä. 
Ottaen huomioon, että velanhoitomenojen odotetaan edelleen supistuvan ja talouskasvun 
nopeutuvan ja edellyttäen, että perusylijäämä pysyy suurena, julkisen talouden 
velkasuhteen pienenemisvauhti kiihtyy vuonna 1998 ja myöhempinä vuosina. Tämän 
kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen alijäämätilanne on korjattu ja että 
Italiassa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen neuvostolle, että 
se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Italiassa on liiallinen alijäämä. 
130 
Kuvio 4.8 Itävalta : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT:sta) 4.4.6. Itävalta 
Itävallan julkisen talouden 
tila heikkeni jyrkästi sen 
Euroopan unioniin 
liittymistä edeltäneinä 
vuosina: vuosien 1992 ja 
1994 välisenä aikana 
julkisen talouden alijäämä 
kasvoi 
3,0 prosenttiyksikköä 
suhteessa BKT:hen ja oli 5 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen vuonna 1994. 
Heikentyminen oli alkanut 
kasvun hidastuttua vuonna 
1993, ja vuoden 1994 
tuloverotuksen uudistus 
vaikeutti tilannetta 
entisestään. Kun Itävalta 
liittyi EU:hun vuonna 1995, 
julkisen talouden alijäämä 
kasvoi edelleen hieman ja 
oli suurimmillaan 5,2 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen. 
Julkisen talouden tilan 
korjaamiseksi Itävallan 
hallitus toteutti merkittäviä 
vakautustoimenpiteitä sekä 
vuonna 1996 että vuonna 
1997, ja niiden ansiosta 
julkisen talouden alijäämä 
supistui 2,5 prosenttiin 
suhteessa BKT:hen vuonna 
1997. Vakautukseen ryhdyttiin, vaikka taustalla oleva talouskehitys heikentyi vuonna 
1996. Talouskasvu kuitenkin elpyi seuraavana vuonna. Koska suhdanteet muuttuivat 
vakauttamisjakson aikana epäsuotuisammaksi, suhdannetasoitettu julkisen talouden 
alijäämä pieneni enemmän kuin toteutunut alijäämä (kuvio 4.8). 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
• Toteutunut alijäämä EH]Suhdannetasoitettu alijäämä ——Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 
80 
75 
70 -
65 -
60 
55 
50 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
131 
Itävallan hallituksen 1996-97 päättämään liittovaltion talouden säästöpakettiin -jonka 
puitteissa hallitus toteutti vakautuksen - kuului menopuolella työttömyystukien 
valvonnan tiukentaminen, sosiaaliavustusten tiukentaminen ja järkiperäistäminen, 
julkisen sektorin henkilöstömäärän supistaminen ja julkisten palkkamenojen 
hillitseminen. Tuloja koskeviin toimenpiteisiin kuuluivat palkka-ja yritysverohelpotusten 
lopettaminen, lähdeverokantojen, moottoriajoneuvo- ja tupakkaverokantojen lievät 
korotukset sekä sähkö-ja kaasuveron käyttöönottaminen. 
Vuoden 1997 talousarvioon sisältyi myös kertaluonteisia toimia. Sekä julkisten 
kiinteistöjen myynnistä että kolmannen matkapuhelinlisenssin myynnistä saadut tuotot 
olivat kumpikin noin 0,1 prosenttia suhteessa BKT:hen. Postsparkasse teki valtiolle 
kertaluonteisen maksun, jonka suuruus oli noin 0,15 prosenttia suhteessa BKT:hen ja 
jonka vastineeksi valtio otti vastatakseen kaikista tämän julkisen yrityksen työntekijöiden 
tulevista eläkevastuista. Lisäksi osavaltioiden rahoitusaseman kohentuminen vuonna 
1997 johtui ilmeisesti jossain määrin asuntotukijärjestelmässä tapahtuneesta n 
muutoksesta, jossa siirryttiin avustuksista lainoihin, jolloin tukia ei enää laskettu mukaan 
julkisyhteisöjen alijäämään. Hallituksen vuodelle 1998 laatimassa liittovaltion 
talousarviossa sekä sen vuodelle 1999 laatimassa talousarvioesityksessä esitetyt 
toimenpiteet osoittavat kuitenkin, että Itävallan hallitus on korvaamassa vuoden 1997 
kertaluonteiset tekijät rakenteellisilla toimenpiteillä. 
Komission ennusteiden mukaan julkisen talouden alijäämän odotetaan vuonna 1998 
supistuvan edelleen, 2,3 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Lokakuussa 1997 toimitetussa 
lähentymisohjelman päivityksessä esitettyjen tavoitteiden mukaan julkisen talouden 
alijäämän odotetaan tarkastelujakson aikana vuosittain pienenevän 0,2-
0,3 prosenttiyksikköä suhteessa BKT:hen. Ohjelmassa ennakoidaan alijäämän olevan 
niukasti alle 2 prosenttia suhteessa BKT:hen vuoteen 2000 mennessä. 
Julkisen talouden tilan heikennyttyä kuluvan vuosikymmenen alussa Itävallan julkisen 
talouden velkasuhde nousi yli 60 prosentin viitearvon vuonna 1993 ja kasvoi tasaisesti 
seuraavina vuosina siten, että se oli lähes 70 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1996. 
Perusjäämä kääntyi ylijäämäiseksi vuosina 1996 ja 1997, mikä vuonna 1997 juuri riitti 
kääntämään velkasuhteen laskuun (taulukko 4.14.). Myös varanto/virta-korjauserät, jotka 
olivat noin 3 prosenttia suhteessa BKT:hen, tukivat velkasuhteen alentamista. 
Velkasuhde pieneni ensimmäistä kertaa vuonna 1997ja oli 66,1 prosenttia suhteessa 
BKT:hen. Virta/varanto-korjauseriin sisältyi useiden valtionyhtiöiden yksityistäminen 
sekä kunnallisten yleishyödyllisten laitosten ja tierakentamista rahoittavan Asjinagin 
luokitteleminen julkisen sektorin ulkopuolelle. Samantyyppisten toimenpiteiden 
odotetaan vaikuttavan velkasuhdetta pienentävästi myös vuonna 1998. 
132 
Lokakuun 1997 lähentymisohjelman päivityksessä ennakoidaan velkasuhteen edelleen 
pienentyvän hieman vajaaseen 65 prosenttiin suhteessa BKT.hen vuoteen 2000 
mennessä. Ohjelmassa odotetaan velkasuhteen alenevan edelleen vuodesta 1999 lähtien 
ennen kaikkea talouskasvun ja alijäämän jatkuvan supistumisen ansiosta. 
Itävallan julkisen talouden alijäämä on supistunut vuodesta 1995 ja alitti viitearvon 
vuonna 1997. Alijäämän odotetaan supistuvan edelleen vuonna 1998. Julkisen 
taloudenvelkasuhde kasvoi edelleen vuoteen 1996 asti, mutta pieneni ensi kertaa vuonna 
1997. Koska talouskasvun odotetaan nopeutuvan lähivuosina, julkisen talouden tilan 
odotetaan kohentuvan edelleen tasaisesti ja velkasuhteen pienentyvän vähitellen. Tämän 
kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen alijäämä on korjattu ja että 
Itävallassa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen neuvostolle, 
että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Itävallassa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.14 Itavalta: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisqjen velkasuhde 1993 1994 1995 
4,6 2,7 3,8 
-0,1 0,9 0,8 
2,5 0,9 1,7 
2,3 1,0 1,3 
62,7 65,4 69,2 1996 
0,3 
-0,4 
1,9 
-1,2 
69,5 1997 
-3,4 
-1,6 
1,5 
-3,2 
66,1 1998* 
-1,4 
-1,7 
1,2 
-1,0 
64,7 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
133 
4.4.7. Portugali 
Vuoden 1993 taantuman ja 
vuoteen 1995 jatkuneen 
talouden hitaan elpymisen 
jälkeen Portugalin julkisen 
talouden alijäämä oli 6,1 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen vuonna 1993 ja 
pieneni vain vähän eli 5,7 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1995. 
Julkisen talouden alijäämä 
supistui 3,2 prosenttiin 
suhteessa BKT.hen vuonna 
1996, mikä perustui 
vähitellen kohentuvaan 
talouskehitykseen ja vuonna 
1994 aloitettuun 
vakautukseen. 
Julkisten menojen kasvu 
hidastui vuonna 1996, ja 
julkiset investointimenot, 
palkkamenot ja yrityksille 
maksetut tukipalkkiot 
pysyivät kurissa. Korkojen 
laskun ja velanhoidon 
tehostumisen vuoksi 
korkomenot alenivat jyrkästi 
vuonna 1996. 
talouden 
supistumiseen 
kuitenkin 
veronkannon 
tehostaminen. 
1994 ryhdyttiin Julkisen 
alijäämän 
vaikutti 
eniten 
merkittävä 
Vuodesta Kuvio 4.9 Portugali : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT:sta) 
5 -1 
1 IB o 1 
•'3 m 
• m*'* m,x |Ä 
§ M1 m • 1 1 ' • 1 1 • 
• 1? • I 1 .1 1 • ^ m 1 •" .1 m I 
1993 1994 
• Toteutunut alijäämä 1995 1996 1997 1998(1) 
IZM Suhdannetasoitettu alijäämä -—Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 
80 
75 
70 
55 
50 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
toimenpiteisiin, joilla korotettiin veronkierrosta määrättäviä 
rangaistuksia, tukittiin verotuksen porsaanreikiä, tehostettiin verorästien perimistä ja 
tarkistettiin verohallinnon yleistä toimivuutta. 
134 
Päätösperäinen kiristäminen toteutettiin jo vuosina 1994 ja 1995, mutta toteutunut 
alijäämä supistui vain vähän näiden vuosien epäsuotuisan talouskehityksen vuoksi 
(kuvio 4.9). Vuonna 1996 tapahtunut julkisen talouden alijäämän pieneneminen perustui 
pääasiassa julkisen talouden lisäsupistuksiin, joskin rahoitusaseman vahvistumista tuki 
myös suhdanteiden parantuminen. Vuodesta 1996 lähtien julkiset investointimenot ovat 
olleet julkisen talouden alijäämää suuremmat. 
Vuonna 1997 julkisen talouden alijäämä supistui odotettua enemmän, 2,5 prosenttiin 
suhteessa BKT.hen. Alijäämän supistuminen vuonna 1997 perustui pääasiassa 
talouskasvuun ja vähemmältä osin rakenteellisiin sopeutustoimiin. Vuoden 1997 
talousarvioon sisällytetyt toimenpiteet olivat viime vuosina täytäntöönpantujen 
toimenpiteiden kaltaisia: tehostunut velanhoito korkomenojen pienentämiseksi, (muiden 
kuin korko)menojen pitäminen kurissa sekä vero- ja sosiaaliturvamaksutulojen kasvun 
jatkuminen parantuneiden veronkantomenetelmien ansiosta. Verorästien perinnän 
nopeuttamistoimet, joista päätettiin edellisenä vuotena, johtivat verotulojen merkittävään 
kasvuun vuonna 1997. Julkiset investointimenot jäivät budjetoitua pienimmiksi. 
Terveydenhuoltomenot kasvoivat kuitenkin odotettua suuremmiksi. 
Vuonna 1997 Banco Nacional Ultramarinon eläkerahasto suoritti valtiolle 
kertaluonteisen maksun, joka oli 0,3 prosenttia suhteessa BKT:hen ja jonka vastineeksi 
valtio otti vastatakseen tämän julkisessa omistuksessa olevan pankin henkilöstön 
tulevista eläkevastuista. 
135 
Komission ennusteiden mukaan alijäämän odotetaan vuonna 1998 pienenevän edelleen 
2,2 prosenttiin suhteessa BKT:hen. Verohallinnon ja sosiaaliturvajärjestelmän 
tehostamisen ansiosta verotulojen ja sosiaaliturvamaksujen odotetaan kasvavan edelleen 
nopeasti. Korkomenojen odotetaan pienenevän entisestään, ja julkiset investoinnit 
pysyvät maltillisina. Suhdannetasoitetun alijäämän odotetaan pysyvän lähes ennallaan 
vuonna 1998, joten julkisen talouden tasapainottaminen ei kumoudu. Suhdannetasoitettu 
alijäämä jää edelleen toteutunutta alijäämää pienemmäksi. 
Portugalin maaliskuussa 1997 toimittamassa lähentymisohjelmassa ennakoidaan julkisen 
talouden alijäämän supistuvan vähitellen 1,5 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuoteen 
2000 mennessä talouskasvun jatkuessa ripeänä. Ennakoidusta alijäämän supistumisesta 
kaksi kolmasosaa perustuisi korkomenojen alentumiseen edelleen, ja loppuosa saataisiin 
aikaan rajoittamalla (muita kuin korko)menoja. Ohjelmassa asetetaan täsmällinen raja 
muille kuin korkomenoille ja tähdätään julkisten menojen suuntaamiseen entistä 
enemmän sosiaaliturvaan, koulutukseen ja investointeihin. 
Julkisen talouden velan ja bruttokansantuotteen suhde kasvoi jyrkästi 63,1 prosenttiin 
vuonna 1993, jonka jälkeen se kasvoi hitaasti vuosina 1994 ja 1995 ennen kuin alkoi 
pienentyä vuonna 1996, jolloin se ensi kertaa pieneni 65,0 prosenttiin. Julkisen talouden 
alijäämän pieneneminen, nopeampi BKT:n kasvu sekä huomattavien yksityistämistulojen 
käyttäminen julkisen velan takaisinmaksamiseen yhdessä alensivat velkasuhdetta 
edelleen 3,0 prosenttiyksikköä 62,0 prosenttiin vuonna 1997 (taulukko 4.15). 
Osa vuonna 1997 toteutetusta televiestintä- ja sähköalan julkisten yritysten 
yksityistämisestä saaduista tuloista käytettiin julkisen velan pienentämiseen samana 
vuonna määrällä, joka vastasi lähes 4 prosenttia BKT:sta. Nämä velkaa supistavat toimet 
kumoutuivat kuitenkin osittain, kun sosiaaliturvasektorin rahoitusvaateet lisääntyivät 
nettomääräisesti ja dollarimääräisen velkakannan kansallisen rahan määräisenä ilmaistu 
arvo nousi - yhdessä näiden vaikutus oli noin 2 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tämän 
seurauksena varanto/virta-korjauserät olivat yhteensä -1,9 prosenttia suhteessa BKT:hen 
vuonna 1997. 
136 
Komission ennusteiden mukaan julkinen velka pienenee edelleen vuonna 1998 60,8 
prosenttiin suhteessa BKT:hen. Portugalin hallitus aikoo vuonna 1998 saada noin kahta 
prosenttia BKT:sta vastaavat yksityistämistulot, joista suuri osa käytetään julkisen velan 
lyhentämiseen. 
Portugalin julkisen talouden alijäämä on supistunut huomattavasti ja jatkuvasti vuodesta 
1993 ja vuonna 1997 alitti viitearvon. Talouskasvun jatkuessa ripeänä ja korkomenojen 
pienentyessä edelleen julkisen talouden alijäämän odotetaan supistuvan edelleen vuonna 
1998. Julkisen talouden velkasuhde on pienentynyt vuodesta 1995 ja ylitti 60 prosentin 
viitearvon vain niukasti vuonna 1997. Julkisen talouden velkasuhteen odotetaan olevan 
60,0 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1998 ja alenevan sen jälkeen viitearvon 
alapuolelle. Tämän kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen alijäämä on 
korjattu ja että Portugalissa ei enää ole liiallista alijäämää. Komissio suosittelee näin 
ollen neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, jonka mukaan Portugalissa on liiallinen 
alijäämä. 
Taulukko 4.15 Portugali: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT.n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisqjen velkasuhde 1993 1994 1995 
3,0 0,7 2,1 
-0,1 -0,2 -0,6 
2,8 1,2 1,5 
0,3 -0,3 1,1 
63,1 63,8 65,9 1996 
-0,9 
-1,6 
1,0 
-0,4 
65,0 1997 
-3,0 
-1,9 
0,8 
-1,9 
62,0 1998* 
-2,0 
-1,6 
-0,3 
-0,2 
60,0 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
137 
4.4.8. Ruotsi 
Vakavan taantuman vuoksi 
Ruotsin julkisen talouden 
rahoitusasema heikkeni 
jyrkästi 1990-luvun alussa. 
Vuoteen 1993 mennessä 
julkisen talouden alijäämä oli 
kasvanut huippuunsa, 12,2 
prosenttiin suhteessa 
BKT:hen. Vuodesta 1993 
alkaen julkista taloutta on 
kuitenkin vakautettu hyvin 
tuntuvasti ja jatkuvalla 
tavalla. Alijäämä supistui 
noin 2 prosenttiyksikköä 
10,3 prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1994. 
Julkisen talouden 
kohentuminen nopeutui 
jyrkästi kahden seuraavan 
vuoden aikana 
1996), jolloin 
pieneni 6,8 prosenttiyksikköä 
suhteessa BKT:hen. 
Vuodesta 1996 alijäämä 
supistui hitaammin, mutta 
julkisen talouden sopeutus 
oli silti merkittävää: alijäämä 
supistui 2,7 prosenttia 
BKT:sta vuonna 1997, ja oli 
0,8 prosenttia suhteessa 
BKT.hen. (1995 ja 
alijäämä 
Alijäämän 
1993-1997 pienentyminen 
johtui suurelta Kuvio 4.10 Ruotsi : julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
85 
80 
75 T 
70 
65 
60 
55 h 
50 Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT: s ta) 
Il lii-
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
•Toteutunut alijäämä E33 Suhdannetasoitettu alijäämä "—"Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998 (1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
osin Ruotsin hallituksen hyväksymästä vakautusohjelmasta, johon sisältyi tuloja ja 
menoja koskevia kattavia toimenpiteitä. Kaiken kaikkiaan vuosiksi 1994-1998 
suunniteltiin toimenpiteitä, jotka olivat suuruudeltaan 7,5 prosenttia suhteessa BKT:hen, 
ja tavoitteena oli, että alijäämä poistuu vuoteen 1998 mennessä. Sopeutustoimia 
tehostettiin vuonna 1996, kun kävi ilmi, että tavoitteita ei ehkä saavutettaisi, ja 
ehdotettujen toimenpiteiden yhteenlaskettu arvo nousi 8 prosenttiin suhteessa BKT:hen. 
138 
Jaksolla 1993-1996 tulot lisääntyivät merkittävästi. Talouden elpymisestä johtuvien 
tulojen lisäyksen ohella kiristettiin henkilöverotusta, sosiaaliturvamaksuja ja 
yritysverotusta. Menot supistuivat jyrkästi 90-luvun alun pankkituen menovaikutusten 
hävitessä vähitellen ja sosiaaliturvan muutoksista sekä julkisen sektorin työvoiman 
supistuksista johtuen. Ennustettua suuremman työttömyyden seurauksena tulonsiirrot 
kotitalouksille pienenivät kuitenkin odotettua vähemmän. 
Alijäämän supistuminen jatkui vuonna 1997 hitaammin, mutta yhä merkittävän nopeasti. 
Tulojen määrä suhteessa bruttokansantuotteeseen kuitenkin vakautui väliaikaisten ja 
ajoitukseen liittyvien tekijöiden vähentyessä, samalla kun menojen suhde BKT:hen 
pieneni edelleen. Jotta odotettua suurempaan työttömyyteen voitaisiin reagoida ja koska 
vakautusohjelman tavoitteet olivat ylittymässä, hallitus päätti työttömyyden 
helpottamiseen tähtäävistä toimenpiteistä samalla kun se edelleen piti tavoitteena julkisen 
talouden tasapainon saavuttamista vuonna 1998. 
Suhdanteet olivat suotuisat, ja voimakkaan kasvun ansiosta toteutunut alijäämä pieneni 
vuoteen 1995 asti nopeammin kuin suhdannetasoitettu alijäämä (kuvio 4.10). Kuitenkin 
vuonna 1996, jolloin vakautusohjelman toimenpiteiden vaikutus alkoi tuntua 
voimakkaammin, suhdannetasoitettu alijäämä pieneni jyrkästi. Vuonna 1997 
päätösperäiset tekijät olivat edelleen suurin syy alijäämän supistumiseen. Kun 
taloudellinen toimeliaisuus jäi alle trendin mukaisen tasonsa ja vaikutti kielteisesti 
julkisen talouden rahoitusasemaan, suhdannetasoitettu julkisen talouden rahoitusasema 
oli vahvempi kuin toteutunut alijäämä. 
Komission ennusteiden mukaan alijäämä muuttuu ylijäämäksi vuonna 1998. Tähän 
kuitenkin vaikuttaa kertaluonteinen eläkerahaston kiinteistön myynti, joka vahvistaa 
julkisen talouden rahoitusasemaa 0,9 prosenttiyksikköä suhteessa BKT.hen. 
Vuonna 1997 hallitus ilmoitti uusista julkisen talouden alijäämää koskevista tavoitteista 
vuoden 1998 jälkeiselle ajalle, ja nämä sisällytettiin syyskuun 1997 lähentymisohjelman 
tarkistukseen. Hallituksen tavoitteena on julkisen talouden 2 prosentin ylijäämä suhteessa 
BKT:hen suhdannekierron aikana. Vuoden 1998 tasapainotavoitteen jälkeen tähdätään 
ylijäämiin, jotka olisivat 0,5 % suhteessa BKT.hen vuonna 1999 ja 1,5 % vuonna 2000. 
Vuoteen 2000 ulottuvan jakson aikana tulojen odotetaan edelleen supistuvan suhteessa 
BKT:hen, ja julkisen talouden vakauttaminen toteutetaan kokonaan menojen avulla. 
Menojen odotetaan edelleen supistuvan suhteessa BKT:hen. 
139 
Julkisen talouden velkasuhde kasvoi edelleen vakautusohjelman alkuvuosina ja oli 
enimmillään 79,0 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1994. Vaikka velkasuhde 
pieneni jokaisena seuraavista kolmesta vuodesta, vuoteen 1997 mennessä velkasuhde oli 
pienentynyt vain vähän, eli 2,4 prosenttiyksikköä 76,6 prosenttiin suhteessa BKT:hen. 
Perusalijäämät nostivat velkasuhdetta huomattavasti vuosina 1993 ja 1994, mutta 
vakautusohjelman toimenpiteiden tullessa voimaan perusjäämän kehitys kääntyi jyrkästi 
ja vuoteen 1997 mennessä oli saavutettu perusylijäämä, jonka suuruus oli 4,7 prosenttia 
suhteessa BKT:hen (taulukko 4.16). Julkisen talouden rahoitusaseman pieni ylijäämä 
vuonna 1998 ja kasvavat ylijäämät vuosina 1999 ja 2000 varmistaisivat velkasuhteen 
pienentymisen edelleen. 
Vuodesta 1993 Ruotsin julkisen talouden alijäämä on pienentynyt huomattavasti ja 
jatkuvasti. Vuoteen 1997 mennessä alijäämä suhteessa BKT:hen oli selvästi alle 3 
prosentin viitearvon, ja julkisen talouden rahoitusaseman odotetaan olevan ylijäämäinen 
vuonna 1998. Vaikka alijäämä pienentyi jatkuvasti, julkisen talouden velkasuhde kasvoi 
huippuunsa vuonna 1994 ja on pienentynyt sen jälkeen vain vähän. Julkisen talouden 
velkasuhteen odotetaan vähentyvän jatkuvasti lähivuosina. Tämän kehityksen perusteella 
komissio katsoo, että liiallinen alijäämä on korjattu ja että Ruotsissa ei enää ole liiallista 
alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, 
jonka mukaan Ruotsissa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.16 Ruotsi: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
Velkasuhteen muutos: 
- Perusjaaman vaikutus 
- Korkojen ja BKT:n nimelliskasvun vaikutus 
- Varanto/virta -korjauserat 
Julkisyhteisojen velkasuhde 1993 1994 1995 
8,9 3,2 -1,4 
6,1 3,5 0,5 
6,0 2,5 0,7 
-3,1 -2,8 -2,6 
75,8 79,0 77,6 1996 
-0,9 
-3,7 
5,3 
-2,5 
76,7 1997 
-0,1 
-5,4 
4,2 
1,1 
76,6 1998* 
-2,5 
-6,8 
2,9 
1,4 
74,1 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 
140 
4.4.9. Yhdistynyt kuningaskunta 
Edeltäneiden vuosien 
taantuman jälkeen julkisen 
talouden alijäämä nousi 
huippuunsa vuonna 1993 ja 
oli vajaa 8 prosenttia 
suhteessa BKT:hen. 
Sittemmin julkisen talouden 
alijäämä on supistunut 
huomattavasti ja oli 1,9 
prosenttia suhteessa 
BKT:hen vuonna 1997. 
Vakautus ei ole tapahtunut 
yhtenäisellä vauhdilla: 
vuonna 1996 alijäämä oli yhä 
noin 5 prosenttia suhteessa 
BKT:hen ja pienentyi vuonna 
1997 lähes 
3 prosenttiyksikköä 
suhteessa BKT:hen. 
Alijäämän 6 prosenttiyksikön 
supistumista suhteessa 
bruttokansantuotteeseen 
vuodesta 1993 tuki 
taloudellisen toimeliaisuuden 
elpyminen. Alijäämän 
supistuminen perustuu 
kuitenkin pääosin 
päätösperäisiin 
toimenpiteisiin (kuvio 4.11). 
Hallitus tunnusti vuonna 
1993, että julkisen talouden 
tervehdyttämiseksi tarvitaan 
toimenpiteitä, ja seuranneissa 
talousarvioissa 
kiristettiinfinanssipolitiikkaa. 70 
65 
60 
40 Kuvio 4.11 Yhdistynyt kuningaskunta : 
julkisyhteisöjen alijäämä ja velka 
Toteutunut ja suhdannetasoitettu alijäämä (% BKT:sta) 
50 h 
45 . In. tm 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
•IToteutunut alijäämä L_J Suhdannetasoitettu alijäämä —-Viitearvo 
Julkisyhteisöjen velka 
( % BKT:sta) 
1993 1994 1995 19% 1997 1998(1) 
(1) Kevään 1998 talousennuste 
Lähde: Komissio. 
Erityisesti vuosina 1993 ja 1994 ilmoitettiin huomattavasti veronkorotuksista, joihin 
sisältyi tupakka- ja polttoaineverojen säännöllisiä, inflaation ylittäviä korotuksia ja 
asuntolainojen korko vähennysten pienennyksiä. Näitä tukivat julkisten menojen 
leikkaukset. 
141 
Vuoden 1993 jälkeen tapahtuneesta julkisen talouden vakauttamisesta lähes puolet 
toteutettiin vuonna 1997. Alijäämän supistuminen vuonna 1997 johtui osaksi 
voimakkaasta talouskasvusta, joka oli selvästi trendikäsvua nopeampaa, mutta 
suurimmalta osin se perustui kuitenkin julkisen talouden vakauttamistoimiin, joiden 
vaikutus olisuurimmaksi osaksi, yli 2 prosenttiyksikköä suhteessa BKT.hen. Marraskuun 
1996 talousarviossa verotusta kiristettiin ja menojen kasvua supistettiin siten, että niiden 
kasvu jää nimellisen BKT:n kasvua hitaammaksi. Vuoden 1997 puolivälin talousarvioon 
sisältyi verojen lisäkorotuksia, joita olivat mm. aiemmin ilmoitettuja polttoaine- ja 
tupakkaverojen korotuksia suuremmat korotukset. 
Menojen jatkuvan hillinnän ja ilmoitettujen veronkorotusten koko vuoden aikaisten 
vaikutusten odotetaan johtavan alijäämän supistumiseen entisestään vuonna 1998. 
Komission ennusteiden mukaan alijäämän odotetaan supistuvan 0,6 prosenttiin suhteessa 
BKT:hen vuonna 1998. Koska talous toimii lähellä potentiaalista tuotannon tasoaan ja 
vuoden 1998 ennustettu talouskasvu on lähellä trendikasvua, suhdannetasoitettu alijäämä 
on samansuuruinen kuin toteutunut alijäämä. Vuonna 1998 alijäämän supistumisen 
odotetaan perustuvan yksinomaan päätösperäisiin sopeutustoimenpiteisiin. 
Yhdistyneen kuningaskunnan syyskuussa 1997 toimittamassa lähentymisohjelmassa 
arvioitiin julkisen talouden vakauttamisen jatkuvan keskipitkällä aikavälillä ja 
tasapainottuvan vuosisadan vaihteeseen mennessä ja kääntyvän sen jälkeen 
ylijäämäiseksi, kun menojen kasvua rajoitetaan edelleen ja valmisteveroja korotetaan. 
Vuosien 1997 ja 1998 alijäämiä pienentää odottamaton, hiljattain yksityistettyjen 
yleishyödyllisten yritysten voitosta perittävä kertaluonteinen vero, jonka 
kokonaisvaikutus on 0,6 prosenttia suhteessa BKT:hen. Tästä saatavat tulot on tarkoitus 
käyttää pitkäaikaistyöttömien työnsaannin edistämiseksi. Suurin osa näistä tuloista 
käytetään kuitenkin vasta vuoden 1998 jälkeen, joten lyhyellä aikavälillä nämä 
toimenpiteet alentavat alijäämää. Keskipitkällä aikavälillä tämä positiivinen vaikutus 
katoaa, kun tuloja aletaan käyttää. 
Julkisen talouden velkasuhde kasvoi siitä huolimatta, että alijäämä supistui vuodesta 
1993 lähtien . Velka oli suurimmillaan 54,7 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1996. 
Vuonna 1997 velkasuhde kuitenkin pieneni 53,4 prosenttiin suhteessa BKT:hen, kun 
perusjäämä kääntyi ylijäämäiseksi, mikä enemmän kuin kumosi korkomenojen ja BKT:n 
kasvun vaikutuksen velkaan (taulukko 4.17). Velkasuhteen odotetaan pienenevän 
edelleen vuonna 1998. Syyskuun 1997 lähentymisohjelman alijäämäura johtaa 
keskipitkällä aikavälillä velkasuhteen supistumiseennoin 45 prosenttiin suhteessa 
BKT.hen tai sitä pienemmäksi lähentymisohjelman tarkastelujakson loppuun mennessä. 
142 
Vuodesta 1993 julkisen talouden alijäämä Yhdistyneessä kuningaskunnassa on 
pienentynyt huomattavasti ja jatkuvasti. Vuonna 1997 alijäämä alitti selvästi viitearvon. 
Alijäämän odotetaan supistuvan edelleen vuonna 1998. Julkisen talouden velkasuhde 
suureni vuotta 1996 edeltäneinä vuosina, mutta jäi merkittävästi 60 prosentin viitetason 
alapuolelle. Vuonna 1997 velkasuhde pieneni vähän, ja sen odotetaan pienenevän 
edelleen vuonna 1998. Tämän kehityksen perusteella komissio katsoo, että liiallinen 
alijäämä on korjattu ja että Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei enää ole liiallista 
alijäämää. Komissio suosittelee näin ollen neuvostolle, että se kumoaisi päätöksensä, 
jonka mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa on liiallinen alijäämä. 
Taulukko 4.17 Yhdistynyt kuningaskunta: julkisen velan dynamiikka 
( %BKT:sta) 
I 1993 1994 1991 19% 1997 1998* 
Velkasuhteen muutos: 6J 2~0 J3 OJB ^U -1,2 
- Perusjaaman vaikutus 5,0 3,6 2,0 1.1 -1,6 -2,8 
- KorkojenjaBKT:nnimelliskasvun vaikutus 0,8 0,5 0,9 1,0 0,3 1,3 
- Varanto/virta-korjauserat 0,9 -2,1 0,5 -1.3 0,0 0,4 
Julkisyhteisojen velkasuhde 48,5 50,5 53,9 54,7 53,4 52,3~ 
* Kevaan 1998 talousennusteet 
Ldhde: Komissio 
143 
Liite : Julkisen talouden tilan valvonta ja tietojen vertailtavuus 
Jotta julkisen talouden tilan valvonta olisi tehokasta, se edellyttää jäsenvaltioilta 
vertailukelpoisia, selkeitä ja yhdenmukaisia tietoja. Tällaiset tiedot ovat tärkeitä, jotta 
jäsenvaltioita voitaisiin käsitellä yhdenvertaisesti. Maastrichtin sopimuksessa annetaan 
komissiolle muodolliset oikeudet valvoa jäsenvaltioiden julkisen talouden tilaa liiallisia 
alijäämiä koskevan menettelyn yhteydessä13. Perustamissopimukseen liitetyssä 
pöytäkirjassa määritellään valvonnassa käytettävät yhteiset julkisen talouden alijäämän ja 
velan määritelmät14. Näitä määräyksiä täydennetään sekundäärilainsäädännöllä15, jossa 
annetaan tarkat määritelmät ja järjestetään julkista taloutta koskevien tietojen 
toimittaminen komissiolle. 
1. Julkisen talouden tilan valvonta perustuu Euroopan kansantalouden 
tilinpitojärjestelmään (ESA) 
Hallitusten talousarvioissaan käyttämissä luvuissa noudatetaan kansallisia käytäntöjä, ja 
kirjausmenetelmät, tietojen keräämismenetelmät ja talousarvioiden kattavuus ovat 
yleensä erilaisia eri jäsenvaltioissa. 
Jotta varmistettaisiin vertailtavuus ja käytettäisiin taloudelliseen analyysiin soveltuvia 
lukuja, julkisen talouden tilan valvonnassa on päätetty käyttää kansantalouden tilinpidon 
järjestelmiä ja nimenomaan Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmää (ESA)16. 
ESA:n kaltaisessa kansantalouden tilinpitojärjestelmässä periaatteena on tapahtumien 
kirjaaminen taloudellisten analyysien, ennusteiden ja talouspoliittisten päätösten kannalta 
j ärkevällä j a sopivalla tavalla. 
13 Perustamissopimuksen 104 c artikla. 
14 Perustamissopimukseen liitetty liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä laadittu pöytäkirja N:o 5. 
15 Neuvoston asetus EY N:o 3605/93, annettu 22. päivänä marraskuuta 1993, Euroopan yhteisön 
perustamissopimuksen liitteenä olevan liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä tehdyn pöytäkirjan 
soveltamisesta (EYVL L 332, 31.12.1993). 
16 Tällä hetkellä käytetään Euroopan kansantalouden tilinpitojärjestelmän toista painosta (ESA-1979). 
Uusi järjestelmä, Euroopan kansantalouden tilinpito- ja aluetilinpitojärjestelmä (ESA-1995) otetaan 
käyttöön vuonna 1999 ja sitä sovelletaan liiallista alijäämää koskevaan menettelyyn 
maaliskuussa 2000. 
144 
Kansantalouden tilinpidossa julkisen talouden alijäämää mitataan julkisyhteisöjen 
nettoluotonotolla. Nettoluotonotolla tarkoitetaan määrää, jolla tulonsiirtojen, kulutus- ja 
pääomamenojen summa ylittää vastaavat tulot, eikä siihen sisälly rahoitustaloustoimia17. 
Nettoluotonottoa ei pidä sekoittaa talousarvioissa usein viitearvona käytettyyn 
nettorahoitustarpeeseen, koska nettorahoitustarpeeseen sisältyy tavallisesti 
rahoitustaloustoimia ja se kattaa vain valtiontalouden. Julkisyhteisöihin kuuluvat 
valtiontalous, paikallishallinto sekä sosiaaliturvarahastot. Julkisyhteisöjä ei määritellä 
institutionaalisin vaan funktionaalisin perustein. Tämän vuoksi mukaan otetaan vain 
yksiköt, joiden pääasiallinen tehtävä on markkinoiden ulkopuolella tapahtuva palveluiden 
tuottaminen tai resurssien uudelleenjako. Vastaavasti julkisyhteisöihin eivät sisälly 
liiketoimintaa harjoittavat julkisessa omistuksessa olevat yksiköt kuten julkisyritykset. 
Tällä hetkellä käytössä oleva järjestelmä (ESA-1979) rekisteröi vain talouden 
virtamuuttujat. Koska siinä ei kirjata varantoja, järjestelmään ei sisälly tasetta eikä siten 
julkisen talouden velan mittaria. Tämän vuoksi oli sovittava julkisen talouden velan 
määritelmästä. Määritelmä esitetään liiallisia alijäämiä koskevasta menettelystä 
laaditussa pöytäkirjassa ja sitä tarkennetaan neuvoston asetuksessa (EY) N:o 3605/93. 
Valittu määritelmä on julkisyhteisöjen nimellisarvoinen bruttovelka, jossa julkisen 
sektorin alasektorien sisäiset saatavat on sulautettu. Päättäessään velan määritelmästä 
lainsäätäjät edellyttivät, että määritelmä on selkeä, yksinkertainen ja nopeasti 
sovellettavissa. 
2. Menettelyt ESA:n tietojen metodologisen vertailtavuuden varmistamiseksi 
Ennen Maastrichtin sopimusta kansantalouden tilinpidon mukaisia julkista taloutta 
koskevia tietoja kerättiin pääasiassa taloudellisia analyysejä varten. Tällaisten tietojen 
katsottiin täydentävän kansallisen talousarvion lukuja ja tavoitteita, ja niitä pidettiin 
vertailevien arvioiden, kokonaistaloudellisten ennusteiden ja keskipitkän aikavälin 
arvioiden kannalta hyödyllisinä. Useimmissa jäsenvaltioissa kansantalouden tilinpidon 
luvuilla oli finanssipolitiikassa kuitenkin vain vähäinen merkitys. 
17 Rahoitustaloustoimella tarkoitetaan rahoitusvarojen, esimerkiksi kullan, valuutan, käteisrahan, 
talletuksien, lainojen, osuuksien ja joukkovelkakirjojen myyntiä ja ostoa. Rahoitustaloustoimia ei pidä 
sekoittaa pääomataloustoimiin, joihin kuuluvatpääomanmuodostus (investoinnit) ja pääomansiirrot 
(kuten investointiavustukset ja pääomaverot). Pääomataloustoimet vaikuttavat nettoluotonottoon. 
145 
Maastrichtin sopimuksen määräysten myötä kansantalouden tilinpitoon perustuvien 
julkista taloutta koskevien tietojen merkitys on lisääntynyt huomattavasti. Kansallisten 
viranomaisten on syytä ottaa julkista taloutta koskevat tiedot huomioon mahdollisimman 
varhaisessa vaiheessa kansallista finanssipolitiikkaa koskevassa päätöksenteossaan, ja 
lisäksi jäsenvaltioiden on toimitettava tiedot Euroopan komissiolle kahdesti vuodessa18. 
Jäsenvaltioiden velvollisuus antaa tiedoksi ESA:an perustuvat julkista taloutta koskevat 
tiedot kahdesti vuodessa sovittuun määräaikaan mennessä on lisännyt tietojen 
tuottamiseen liittyviin teknisiin näkökohtiin kohdistuvaa huomiota. Tässä yhteydessä on 
ollut tarpeen tutkia tarkkaan komissiolle toimitettavien tietojen tilastollinen laatu ja 
niiden metodologinen yhteensopivuus ESA-järjestelmän kirjaussääntöjen kanssa. Tästä 
tehtävästä on huolehtinut Euroopan yhteisöjen tilastotoimisto (Eurostat). 
ESA-järjestelmän metodologiset säännöt ovat pääsääntöisesti riittävät tilastointia varten. 
On kuitenkin osoittautunut, että Eurostatin on syytä täydentää tai selventää joitain ES A.n 
kirjaussääntöjä. 
Tällaista apua on tarvittu, kun on pohdittu jäsenvaltion soveltaman yksittäisen 
kirjaustavan yhteensopivuutta ESA-1979 -järjestelmän kanssa, tai kun jonkin ESA-1979 -
säännön tulkinnasta on ollut epäselvyyttä, tai kun tällä hetkellä käytettävän ESA-1979 -
järjestelmän selventäminen on ollut tarpeen ottaen huomioon että järjestelmä laadittiin jo 
1970-luvun alkupuolella. Tällaisissa tapauksissa asiaa on pohdittu yhdessä 
jäsenvaltioiden kansantalouden tilinpidon asiantuntijoiden kanssa, ja lopullisen päätöksen 
on tehnyt Eurostat tutkittuaan perusteellisesti kaikki asiaan liittyvät seikat. 
3. Tilinpidon selvennykset on saatu valmiiksi 
Jäsenvaltiot ja Eurostat ovat selventäneet kirjaussääntöjä ja varmistaneet, että ESA.aa 
sovelletaan oikein. Useita metodologisia ongelmia on ratkaistu ja erityistä huomiota on 
kiinnitetty aloihin, joilla noudatettavien kirjaussääntöjen poikkeavalla tulkinnalla voisi 
olla huomattavaa määrällistä vaikutusta talousarvion muuttujien suuruuteen. Tapauksissa, 
joissa ESA-1979:n kirjaussääntöjen selventäminen on ollut tarpeen, sopivinta menettelyä 
haettaessa apua on saatu uudesta ESA-1995 -järjestelmästä ja kansantalouden tilinpidon 
yleisistä periaatteista. 
18 Asetuksen (EY) N:o 3605/93 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti ennen 1. maaliskuuta ja 1. syyskuuta. 
146 
Tärkeimmät selkeytetyt kirjauskäytännöt voidaan jakaa kolmeen pääryhmään: yksiköiden 
luokittelu julkisyhteisöihin tai niiden ulkopuolelle, tiettyjen toimien sisällyttäminen 
alijäämään ja tiettyjen toimien kirjaamisajankohta. Seuraavassa annetaan tärkeimmät 
esimerkit jokaisesta ryhmästä. 
• Yksiköiden luokittelu julkisyhteisöihin tai niiden ulkopuolelle 
Kansantalouden tilinpidossa yksiköiden luokittelu institutionaalisiin sektoreihin 
perustuu yksiköiden taloudelliseen toimintoon. Tämän vuoksi julkisyhteisöt-
sektoriin kuuluu ainoastaan yksiköitä, jotka pääasiallisesti tuottavat palveluja 
markkinoiden ulkopuolella. Kun yksikkö toimii sekä markkinoilla että niiden 
ulkopuolella, sen luokittelu julkisyhteisöjen sektoriin tai sen ulkopuolelle riippuu 
siitä, saako se suurimman osan resursseistaan julkisista vai markkinalähteistä. Koska 
resurssien rakenne voi muuttua ajan kuluessa, sektorijako voidaan, joutua uusimaan. 
Julkiset sairaalat on luokiteltu Saksassa yrityssektoriin vuodesta 1997, koska ne 
saavat suurimman osan tuloistaan palveluiden myynnistä. Samoin Itävallassa 
tiettyjen teiden rahoittamisesta ja kunnossapidosta vastaavan julkisen yrityksen 
(Asfinag) rakenteen uudistaminen johti sen luokittamiseen yrityssektoriin 
kuuluvaksi. Samoin yrityksen velat siirrettiin julkisen sektorin ulkopuolelle 
kuuluviksi. 
Kysymyksiä herätti myös tiettyjen Suomen eläkerahastojen rinnastaminen 
julkisyhteisöihin tai niiden ulkopuolelle. Kyseisten eläkerahastojen toiminta perustuu 
pääasiassa jakojärjestelmään, mutta vähäisemmässä määrin myös pääomien 
rahastointiin. Vaihtoehtoina oli eläkerahastojen luokitteleminen julkisyhteisöihin, 
sosiaaliturvarahastojen alasektorille, tai vakuutussektorille kuuluviksi. Koska kävi 
ilmi, että kyseiset eläkerahastot maksavat korvauksia riippumatta vakuutettuun 
kohdistuvasta yksilöllisestä riskistä ja siten kyseiset eläkejärjestelmät ovat 
luonteeltaan kollektiivisia, niiden vahvistettiin kuuluvan julkisyhteisöihin. 
• Tiettyjen toimien sisällyttäminen alijäämään 
Tiettyjen julkisyhteisöjen toimien sisällyttäminen alijäämään on herättänyt runsaasti 
kysymyksiä. Kaikki rahoitustaloustoimet jätetään perustamissopimuksessa 
nettoluotonoton käsitteen ulkopuolelle, mutta aina ei ole selvää, ovatko 
monimutkaiset toimet luonteeltaan rahoitus- vai muita toimia. 
147 
Tämä koskee tapauksia, joissa valtio saa tuloja, kun julkinen holding-yhtiö myy 
jonkun tytäryhtiöistään (epäsuora yksityistäminen). Valtion saamat tulot voitaisiin 
tulkita osakkeisiin ja muihin osuuksiin kohdistuvaksi rahoitustaloustoimeksi tai niitä 
voitaisiin pitää alijäämää supistavana osingonmaksuna. Eurostat on päättänyt, että 
epäsuorasta yksityistämisestä saatavia tuloja on käsiteltävä samalla tavoin kuin 
suorasta yksityistämisestä saatavia tuloja eli rahoitustaloustuloina, jotka eivät vaikuta 
alijäämään. Tätä yleistä sääntöä sovellettiin CGER:n epäsuoraan yksityistämiseen 
Belgiassapa. Repsolin epäsuoraan yksityistämiseen Espanjassa. 
Samoin pohdittiin, miten kirjata keskuspankin valtiolle suorittamat sellaiset maksut, 
jotka perustuvat kullan ja valuutan poikkeukselliseen myyntiin, valuuttavarannon 
uudelleenarvostukseen ja keskuspankin valuuttamarkkinoilla saamiin 
pääomavoittoihin. Asia tuli esille, kun Belgia ja Alankomaat myivät keskuspankkien 
kultavarantoja ja Saksa suunnitteli kulta- ja valuuttavarantonsa uudelleenarvostusta. 
On päätetty, että tällaiseen varallisuuteen liittyvät maksut keskuspankilta valtiolle 
eivät vaikuta alijäämän laskemiseen. Tätä päätöstä sovellettiin myös Italiassa 
maksuun, jonka Ufficio Italiano dei Cambi (UIC) suoritti valtiolle myytyään 
kultavarantoaan Italian keskuspankille Banca dTtalialle. 
Samantyyppinen kysymys heräsi Ranskassa, kun valtio sai vuonna 1997 
poikkeuksellisen maksun France Telecomilta ottaessaan hoitaakseen niiden 
työntekijöiden eläkevastuut, jotka rinnastettiin valtion virkamiehiin. 
Jakojärjestelmään perustuvia tulevia eläkevastuita ei katsota ESA-1979 -
järjestelmässä rahoitussaamisiksi, joten niiden siirtoa ei myöskään voida kirjata 
rahoitustaloustoimeksi. Tämän vuoksi on päätetty, että kyseiset toimet eivät ole 
luonteeltaan rahoitustaloustoimia ja siten supistavat alijäämää. Samantyyppisiä 
toimenpiteitä toteutettiin Tanskassa vuonna 1995 sekä Portugalissa ja Itävallassa 
vuonna 1997. 
Italian vuoden 1997 talousarvio sisältää uuden veropaketin ("eurovero"), johon 
kuuluu ylimääräinen tulovero. Viranomaiset ovat viitanneet mahdollisuuteen 
palauttaa kyseinen vero osittain tulevina vuosina. Taloudelliselta kannalta katsoen 
lisäveron ja palautuksen välistä yhteyttä voidaan pitää pakotettuna säästöohjelmana. 
Tällaisia yleisiä poliittisia aikomuksia ei kuitenkaan voida ottaa huomioon 
tilinpidossa. Tämän vuoksi ei ollut perusteita pitää lisämaksusta saatavia tuloja 
muuna kuin verona. 
148 
Toinen selvennystä kaipaava rajatapaus koskee tilanteita, joissa valtio ottaa 
vastattavakseen tai antaa anteeksi julkisen yrityksen velan. Tällaisten toimenpiteiden 
määrä on moninkertaistunut viime aikoina, kun monissa julkisissa yrityksissä on 
toteutettu rakenneuudistuksia, usein niiden yksityistämisen yhteydessä. Tällä hetkellä 
voimassa oleva ESA-1979 ei sisällä ohjeita siitä, kuinka velan vastattavaksi 
ottamiseen on suhtauduttava. Tämän vuoksi on päätetty käyttää uuden ESA-1995:n 
säännöksiä. ESA-1995:n yleissääntö on, että vastattavaksi otetun tai anteeksi annetun 
velan vastineeksi on kirjattava alijäämään vaikuttava tulonsiirtomaksu. Järjestelmä 
mahdollistaa kuitenkin poikkeukset, jolloin alijäämään ei vaikuta, vaikka valtio 
ottaisi vastattavakseen velan tai antaisi sen anteeksi. Näin tapahtuu esimerkiksi 
silloin, kun julkinen yritys lopetetaan tai yrityksessä on käynnissä lähiaikoina 
päätökseen saatava yksityistäminen. Tällaisia ESA-1995:n poikkeuksia sovellettiin 
Saksaan Saksan valtion ottaessa vuonna 1995 vastattavakseen Treuhandanstaltin 
velan. Poikkeuksia on sovellettu myös muihin tapauksiin, joissa valtio on ottanut 
velan vastattavakseen tai antanut sen anteeksi, esimerkiksi Irlannissa (Irish Steel), 
Portugalissa (petrokemian yritys CNP) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (British 
Coal). 
Tiettyjen tapahtumien kiriaamisajankohta 
Toisinaan on hankala päättää tiettyjen tapahtumien kirjaamisajankohdasta ja siten 
siitä vuodesta, jolloin ne kirjataan alijäämään. Tällainen ongelma tuli esille 
Irlannissa vuonna 1995 korkeimman oikeuden tehdessä päätöksen naisille 
maksettavista korvauksista, jotka tulivat voimaan taannehtivasti vuodesta 1985. 
Päätettiin, että tulonsiirto on kirjattava silloin, kun saatava/velka todella vahvistetaan 
ja tarkat määrät tiedetään. Tämän vuoksi kyseinen tapahtuma kirjattiin Irlannissa 
vuodelle 1995. Samoja perusteita on sovellettu Italiassa perustuslakituomioistuimen 
päätökseen, jolla sallittiin kahden eläkkeen kumuloituminen: tunnustetut 
eläkeoikeudet kirjattiin vuodelle 1995. 
149 
Toinen kirjaamisajankohtaan liittyvä kysymys on suhtautuminen tiettyjen 
rahoitusinstrumenttien korkoon, mukaan lukien sellaiset instrumentit, joita ei vielä 
ollut olemassa ESA-1979:n laatimisaikana. Koska riittävän tarkkoja toimintalinjoja 
ei ole, Eurostat on tehnyt useita päätöksiä siitä, kuinka ja milloin aktivoitu korko, 
nollakuponkilainojen korko, alihintaisten ja indeksisidonnaisten joukkovelkakirjojen 
sekä lineaaristen joukkovelkakirjojen korko kirjataan. Näiden päätösten vaikutus 
alijäämään on vaihdellut sen mukaan, mitä tilastointimenetelmää jäsenvaltio oli 
aiemmin käyttänyt. Tämä vaikutti julkisyhteisöjen korkomenoihin useimmissa 
jäsenvaltioissa, mutta vaikutus oli erityisen huomattava Tanskassa, Italiassa, 
Portugalissa ja Ruotsissa, mutta se on voitu havaita. 
Ajallinen ulottuvuus on kansantalouden tilinpidon kannalta erityisen monimutkainen 
silloin, kun kyseessä ovat laajat julkiset infrastruktuuriohjelmat, jotka on toteutettu 
yksityisen sektorin avustuksella. Tällaisten toimien kirjaamiseksi on tarvittu ohjeita, 
koska ne yleensä kestävät useita vuosia ja niihin liittyy usein monimutkaisia 
rahoitusohjelmia, kuten toimilupaoikeuksia ja infrastruktuurin siirtämistä valtiolle 
ilman samanaikaista maksua. Kirjauspäätökset vaikuttavat useiden jäsenvaltioiden 
ohjelmiin, joista esimerkkejä ovat Ruotsin ja Tanskan välille rakennettava silta, 
Tagus-joen ylittävä silta Portugalissa, yksityiset rahoitusaloitteet (PFI) 
Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai teiden esirahoitus Saksassa ja Espanjassa. 
4. Päätelmä 
Kaikista tärkeimmistä tapauksista, joissa tilinpitokäytännöt olivat erilaisia ja siten estivät 
tietojen vertailemisen keskenään, on nyt keskusteltuja ne on ratkaistu. Jäsenvaltiot voivat 
nyt toimittaa tietonsa riittävän vertailukelpoisina, ja komissio voi siten laatia 
asianmukaiset arviot jäsenvaltioiden julkisen talouden rahoitusasemasta. 
Kansantalouden tilinpidon pitkä perinne useimmissa jäsenvaltioissa on mahdollistanut 
liiallista alijäämää koskevan menettelyn teknisten vaatimusten kitkattoman 
täytäntöönpanon talous- ja rahaliiton toiseen vaiheen alusta alkaen, koska jäsenvaltioissa 
alunperin vallinneet erot kansatalouden tilinpidon tulkinnassa ja toteutuksessa olivat 
vähäiset ja tunnistettavissa. Käynnissä on ollut dynaaminen prosessi, jossa liiallisen 
alijäämän menettelyn tekniset määräykset ovat toimineet voimakkaana kannustimena 
jäsenvaltioille käyttää yhteistä järjestelmää puitteina julkisen talouden seurannalleen sekä 
finanssipolitiikan tavoitteiden asettamiselle. 
150 
5. VALUUTTAKURSSIT 
5.1. Perustamissopimuksen määräykset ja kriteerin soveltaminen 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa viitataan 
valuuttakurssikriteeriin seuraavasti: 
"Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjen 
tavanomaisten vaihteluvälien noudattaminen ainakin kahden vuoden ajan siten, ettei 
valuutan ulkoista arvoa ole alennettu suhteessa toisen jäsenvaltion valuuttaan; " 
Pöytäkirjan N:o 6 3 artiklassa täsmennetään: 
"Tämän sopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa 
tarkoitettu Euroopan valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään osallistumista 
koskeva arviointiperuste merkitsee, että jäsenvaltio on noudattanut Euroopan 
valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmässä määrättyjä tavanomaisia 
vaihteluvälejä ilman, että sillä on ollut merkittäviä paineita, ainakin kahtena 
viimeisenä tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena. Erityisesti jäsenvaltio ei ole 
omasta aloitteestaan alentanut valuutan kahdenvälistä keskus [kurssia] suhteessa 
toisen jäsenvaltion valuuttaan samana aikana. " 
Euroopan unionista tehdyn sopimuksen ratifioinnin jälkeen valuuttakurssimekanismissa 
(ERM) on tapahtunut muutoksia, jotka vaikeuttavat kriteerin soveltamista. Erityisen 
tärkeä on elokuussa 1993 tehty päätös ERMin pakollisten interventiorajojen tai 
vaihteluvälin laajentaminen ±15 prosenttiin. Kun päätös tehtiin, vaihteluvälin 
laajentaminen tarkoitettiin väliaikaiseksi toimenpiteeksi. Laajaa vaihteluväliä ei oletettu 
käytettävän yleisesti ja systemaattisesti. Suuremman vaihteluvälin tarkoituksena ei ollut 
mahdollistaa laajempia valuuttakurssivaihteluita vaan pikemminkin torjua spekulaatioita 
ERM-valuuttoja vastaan. Kriteerin täyttymistä arvioitaessa on kuitenkin otettava 
huomioon, ettei virallista sitoutumista alkuperäisen ±2,25 prosentin vaihteluvälin 
noudattamiseen ole ollut, ja että laajemman vaihteluvälin hyödyntäminen on ainakin 
väliaikaisesti ollut mahdollista. 
Arvioitaessa kriteerin täyttämistä kunkin jäsenvaltion valuutan osalta on tarpeen luoda 
arviointikehikko, jonka katsotaan täyttävän kriteerin tekniset vaatimukset ja jossa näkyy 
perustamissopimuksen henki. Arviointikehikon tulee todeta, onko valuutta osallistunut 
ERMiin ainakin kahden viime vuoden ajan, ja arvioida valuuttakurssin kehitystä. Tässä 
raportissa käytettävää arviointikehikkoa voidaan hahmotella seuraavasti: 
151 
1 Todetaan valuutan osallistuminen ERMiin tarkastelua edeltäneiden kahden vuoden 
ajan. Kahden vuoden ajanjakso ulottuu maaliskuusta 1996 helmikuuhun 1998. 
Valuutan kehitystä ERMissä tarkastellaan suhteessa valittuun vertailuvaluuttaan1. 
Vertailuvaluutta on ERMin mediaanivaluutta eli se valuutta, jonka ala- ja yläpuolella 
mekanismissa on yhtä monta valuuttaa määriteltäessä ecun viralliset valuuttakurssit 
kunakin päivänä. Mediaanivaluutan käyttöä pidetään parempana kuin muita 
vaihtoehtoja (esim. vahvin/heikoin ERM-valuutta, ecu, Saksan markka), koska siinä 
vertailuvaluuttana on mekanismin "keskellä" oleva valuutta. Mediaanivaluuttaa on 
tapana käyttää keskuskurssien muutosten yhteydessä uusien pariteettiarvojen 
laskemisen perustana. Sen avulla voidaan myös arvioida jokaista ERM-valuuttaa 
suhteessa edustavaan valuuttaan mekanismin sisällä. Arvioimalla kunkin valuutan 
kehitystä mekanismin yleisen kehityksen taustaa vasten varmistetaan puolueeton 
tarkastelu. Mediaanivaluutan valintaan vaikuttaneita tekijöitä selvitetään tarkemmin 
oheisessa kehikossa, kun taas muita vaihtoehtoja analysoidaan tämän luvun liitteessä. 
Arvioinnissa voitaisiin käyttää useita vaihtoehtoisia malleja, joilla kullakin on omat etunsa ja 
heikkoutensa. Joitakin niistä käsitellään liitteessä. 
152 
Valuuttakurssivaihtelua mitataan keskuskurssin ympärillä olevan ±2,25 prosentin 
vaihteluvälin perusteella mediaanivaluutan suhteen. Tämä vaihteluväli, joka vastaa 
ERMin alkuperäistä kapeata vaihteluväliä, sallii kuitenkin 2,25 prosenttia suuremmat 
poikkeamat keskuskursseista suhteessa muihin ERM-valuuttoihin2. ERMin 
alkuperäinen kapea vaihteluväli oli rajoittavampi, koska se koski samanaikaisesti 
vaihtelua suhteessa kaikkiin mekanismin valuuttoihin eikä ainoastaan yhteen 
vertailuvaluuttaan. Mediaanivaluutan käytön salliman suuremman kurssivaihtelun 
merkitystä on kuitenkin tarkasteltava ottaen huomioon vaihteluvälin laajentaminen 
±15 prosenttiin. Mediaanivaluuttaan perustuvan tarkastelun tärkeä ominaisuus on, että 
se suosii niitä valuuttoja, jotka ovat ryhmittyneet (±2,25 prosentin vaihteluvälissä) 
mekanismin keskustan ympärille. Valuutan katsotaan olleen vakaa silloin, kun sen 
markkinakurssi on pysynyt ±2,25 prosentin vaihteluvälissä suhteessa keskuskurssiinsa 
mediaanivaluuttaan nähden3. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että suurempaa poikkeamaa 
pidettäisiin automaattisesti osoituksena valuuttaan kohdistuneista merkittävistä 
jännitteistä ERMissä. Arvioitaessa, onko suurempi poikkeama osoitus merkittävistä 
jännitteistä, otetaan huomioon mm. seuraavat tekijät: (i) poikkeaman kesto ja laajuus, 
(ii) tilanteeseen liittyvien rahapoliittisten toimien luonne ja laajuus, erityisesti 
valuuttamarkkinainterventioiden ja/tai lyhyiden korkojen muutosten osalta4 sekä 
(iii) ovatko paineet olleet valuutan vahvistumisen vai heikkenemisen suuntaan. 
Lieneekin tarkoituksenmukaista erotella ylemmän ja alemman vaihteluvälin jännitteet, 
joista ylempi vastaa valuutan suhteellista vahvuutta ja alempi sen suhteellista 
heikkoutta. Koska perustamissopimuksen sanamuoto viittaa merkittävien jännitteiden 
ja devalvaation yhteyteen, voidaan kohtuudella jättää huomiotta sellaiset tapaukset, 
joissa valuutta ylittää 2,25 prosentin vaihteluvälin keskuskurssin yläpuolella suhteessa 
mediaanivaluuttaan, syynä kriteerin täyttämättä jäämiseen. 
Ks. kehikko. 
Tästä eteenpäin ja erityisesti kappaleessa 5.3 kaikki viitteet ±2,25 prosentin vaihteluväliin tarkoittavat 
valuuttakurssia suhteessa keskuskurssiin mediaanivaluuttaan nähden, ellei muuta ole sanottu. 
Muistutettakoon, että vuoden 1987 Basel-Nyborgin sopimuksessa edellytettiin aktiivisempaa, 
joustavampaa ja määrätietoisempaa rahapoliittisten instrumenttien eli vaihteluvälin sisäisten 
valuuttakurssiliikkeiden, korkojen ja interventioiden käyttöä (EY keskuspankkien pääjohtajien 
komitean lehdistötiedote 12.9.1987). Tässä yhteydessä on tarkasteltu interventioita myös ±2,25 
prosentin vaihtelualueen sisällä. 
153 
Kehikko: ERMin valuuttakurssivakauden arviointi 
mediaanivaluutan avulla 
Tarkasteltaessa valuuttakurssivakautta mediaanivaluutan avulla otetaan vertailuvaluutaksi se 
valuutta, jonka prosentuaalinen poikkeama ecukurssista on poikkeamien mediaani. Muita ERM-
valuuttoja verrataan tähän vertailuvaluuttaan. Koska tässä raportissa käytetään päivittäisiä 
tietoja, mediaanivaluutta valitaan päivittäin. 
Valuutat asetetaan päivittäin järjestykseen sen mukaan, kuinka paljon kunkin valuutan 
ecukurssin prosentuaalinen poikkeama on sen ecukeskuskurssista. Mediaanivaluutaksi valitaan 
valuutta, joka on tämän järjestyksen keskikohdassa. Sen jälkeen kullekin ERM-valuutalle 
lasketaan bilateraalisen markkinakurssin prosentuaalinen poikkeama keskuskurssistaan suhteessa 
mediaanivaluuttaan (mediaanivaluutan osalta se on nolla). Näiden prosentuaalisten poikkeamien 
perusteella arvioidaan valuuttakurssikehitystä, jota tarkastellaan ±2,25 prosentin vaihtelualueen 
puitteissa keskuskurssin ympärillä suhteessa mediaanivaluuttaan. Tämän vaihtelualueen, 
erityisesti sen alarajan, rikkominen (mikä vastaa valuutan suhteellista heikkoutta mekanismissa) 
tulkitaan osoitukseksi mahdollisista paineista. 
On huomattava, että ±2,25 prosentin vaihtelualue mediaanivaluutan ympärillä mahdollistaa 2,25 
prosenttia suuremmat poikkeamat muihin ERM-valuuttoihin nähden. Äärimmäisessä 
tapauksessa, jossa kaksi valuuttaa ovat vastakkaisilla vaihtelurajoilla mediaanivaluutan suhteen, 
niiden bilateraalinen valuuttakurssi olisi noin 4,5 % vastaavasta ERMin keskuskurssista. 
Mediaanivaluuttaan perustuva lähestymistapa tarjoaa useita merkittäviä etuja: 
1. Lähestymistapa on neutraali, sillä sen avulla kaikkia ERM-valuuttoja arvioidaan yhden­
vertaiselta pohjalta eikä se ratkaise ennakolta minkään yksittäisen valuutan tai 
valuuttaryhmän asemaa mekanismissa. Näin ei olisi, jos Saksan markka (tai mikä tahansa 
muu ERM-valuutta) otettaisiin vertailuvaluutaksi, sillä tällainen valinta sulkisi pois tämän 
valuutan kehityksen arvioinnin. 
2. Tarkastelun tarkoituksena on ilmaista näkemys tietyn valuutan vakaudesta ERMissä. Valittu 
lähestymistapa ei saisi antaa mahdollisten poikkeavien valuuttojen kehityksen vääristää 
johtopäätöksiä. Toisin sanoen menetelmä ei saa valita poikkeavaa valuuttaa normiksi ja pitää 
kaikkia muita poikkeavina valuuttoina. ERMin viimeaikaisen kehityksen valossa näin olisi 
esimerkiksi, jos valuuttoja vertailtaisiin vahvimpaan valuuttaan. 
3. Mediaanivaluutan käyttö vaikuttaa olevan parhaiten sopusoinnussa ERMin varsinaisen 
toiminnan kanssa sen jälkeen kun ±15 prosentin vaihteluväli otettiin käyttöön vuonna 1993. 
ERMin viimeaikaisen kehityksen tarkastelu osoittaa, että Irlannin punnan vahvistuessa 
merkittävästi muiden ERM-maiden rahapoliittiset viranomaiset eivät katsoneet tarpeelliseksi 
ryhtyä tätä kehitystä vastustaviin valuuttapoliittisiin toimiin niin kauan kuin vakaus säilyi 
suhteessa ERM-valuuttojen pääosaan. Tämäkin näkökohta puoltaa muuta kuin vahvimpaan 
valuuttaan perustuvaa lähestymistapaa. 
4. Vertaaminen ecukoriin on yhtä epätarkoituksenmukaista, koska sen arvoon vaikuttavat 
huomattavasti ERMin ulkopuolisten valuuttakurssien, erityisesti Englannin punnan liikkeet. 
5. Lähestymistapa on sopusoinnussa keskuskurssin muutosmenettelyn kanssa, jossa on 
perinteisesti käytetty mekanismin vähiten poikkeavaa valuuttaa laskentavaluuttana. 
154 
5.2. Jäsenvaltioiden valuuttojen valuuttakurssikehitys 
5.2.1. EMS:n yleinen tila 
EMS:n olosuhteet ovat yleisesti olleet melko vakaat maaliskuusta 1996 helmikuuhun 
1998. Suurin osa yhteisön valuutoista on pysynyt kapeassa vaihteluvälissä toistensa 
suhteen. Merkittävimmät poikkeukset ovat olleet Englannin punta ja Irlannin punta, jotka 
ovat vahvistuneet jyrkästi suhteessa muihin EMS-valuuttoihin ajanjakson aikana. EMS:n 
valuutoista kymmenen on osallistunut ERMiin ainakin kahden vuoden ajan. Nämä ovat 
Belgian/Luxemburgin frangi (BEF/LUF), Tanskan kruunu (DKK), Saksan markka 
(DEM), Espanjan peseta (ESP), Ranskan frangi (FRF), Irlannin punta (IEP), 
Alankomaiden guldeni (NLG), Itävallan sillinki (ATS) ja Portugalin escudo (PTE). 
Suomen markka (FIM) liittyi ERMiin lokakuussa 1996, ja Italian liira (ITL) palasi 
mekanismiin marraskuussa 1996. Kreikan drakma (GRD), Ruotsin kruunu (SEK) ja 
Englannin punta (GBP) eivät osallistuneet ERMiin tarkastelujaksolla, joskin Kreikan 
drakma liittyi mekanismiin maaliskuussa 1998. 
ERMin yleisesti ottaen häiriötöntä toimintaa, joka on näkynyt valuuttakurssien vakautena 
ja osallistujamaiden korkojen samanaikaisena lähentymisenä alemmalle tasolle, on 
vuoden 1996 alusta edistänyt seuraavat kaksi keskeistä kehityskulkua: 
• Markkinoiden vahvistuva usko EMUn käynnistymiseen ajallaan ja laajassa 
muodossa. Markkinoiden luottamus heijastaa (i) jäsenvaltioiden saavutuksia 
inflaation hillinnässä ja alijäämäisten budjettien korjaamisessa, (ii) 
lainsäädännöllisten, teknisten ja institutionaalisten valmisteluiden tasaista etenemistä 
ja (iii) jäsenvaltioiden vahvaa poliittista sitoutumista EMUn toteuttamiseen. 
• Yhdysvaltain dollarin huomattava vahvistuminen. Yhdysvaltain dollarin kysyntää on 
tukenut etupäässä Yhdysvaltain talouden suhteellinen vahvuus, mikä heijastuu 
yhteisön ja Yhdysvaltain korkoeroissa. Vahvalla dollarilla on taipumus edistää 
ERMin vakautta, koska siihen liittyy yleensä muiden mekanismin valuuttojen 
vahvistuminen Saksan markkaan nähden. Kahden viime vuoden aikana Yhdysvaltain 
dollari on vahvistunut 23 prosenttia suhteessa Saksan markkaan, kun taas Saksan 
markan (nimellinen) efektiivinen kurssi on heikentynyt 3 prosenttia suhteessa muihin 
ERM-valuuttoihin. 
155 
ERMin vakaus ajanjakson aikana on tarkoittanut, ettei ERMin keskuskursseja ole muutettu ja 
että suuri enemmistö osallistuvista valuutoista on ryhmittynyt keskuskurssiensa ympärille. Ainoa 
merkittävä poikkeus oli Irlannin punta, joka pysytteli selvästi keskuskurssinsa yläpuolella lähes 
koko tarkastelujakson ajan, ja joka revalvoitiin 3 prosenttia suhteessa muihin ERM valuuttoihin 
tarkastelujakson päättymisen jälkeen. ERMin yleistä tilaa voidaan arvioida tarkastelemalla 
vahvimman ja heikoimman valuutan valuuttakurssin poikkeamaa ERM-keskuskurssistaan (kuvio 
5.1)5. Tämä poikkeama osoittaa, missä määrin valuutat ovat hyödyntäneet ±15 prosentin 
vaihteluväliä. Huhtikuun ja marraskuun 1996 välisenä aikana poikkeama pysytteli selvästi alle 5 
prosentissa. Marraskuusta 1996 alkaen ero kasvoi huomattavasti ja nousi 11,5 prosenttiin 
heinäkuussa 1997 6. Sittemmin ero on kaventunut huomattavasti ja oli noin helmikuun lopussa 
alle 3 prosenttia. 
12% Kuvio 5.1 ERMin suurin poikkeama keskikurssista (ml. ja pl. Irlannin punta) 
(päivittäiset tiedot) 
o% 
01.03.96 05.06.96 03.09.96 29.11.96 03.03.97 05.06.97 03.09.97 01.12.97 
ITL ja FIM ovat mukana laskelmassa vain siltä ajalta, kun ne ovat osallistuneet ERMiin. 
Lähde: Komissio 
Kuviosta 5.1 näkyy myös, että ERMin kurssipoikkeama on pienempi, kun Irlannin punta jätetään 
pois laskuista. Ilman Irlannin puntaa poikkeama osoittaa, että suuren osan tarkastelujaksosta yksi 
tai useampi ERM-valuuttojen keskinäisistä valuuttakursseista on poikennut yli 2,25 % 
vastaavista keskuskursseista. On löydettävissä kolme ajanjaksoa, joiden aikana ERMin 
valuuttakurssipoikkeama on pyrkinyt kasvamaan. Ensimmäinen jakso oli vuoden 1996 toinen 
neljännes, jolloin Espanjan peseta nousi mekanismin vahvimmaksi valuutaksi, ja poikkeama 
kasvoi korkeimmillaan 3,6 prosenttiin. Toiset jaksot olivat tammikuussa 1997 ja 
heinäkuussa 1997, jolloin Suomen markka vahvistui jyrkästi ERMissä, ja ero nousi 4,6 
prosenttiin tammikuussa ja 3,7 prosenttiin heinäkuussa.' Viimeinen jakso edusti väliaikaista 
suunnanmuutosta valuuttakurssieron tasaisesti jatkuneessa kaventuvassa suuntauksessa. Kehitys 
palautui sittemmin kapenevaksi, ja ero (pl. Irlannin punta) oli helmikuun lopussa 1998 alle 1 %. 
Tässä käsitelty ERMin poikkeama ei ota huomioon Suomen markkaa ja Italian liiraa ennen kuin ne 
liittyivät mekanismiin. 
Tämä luku on IEP/FRF markkinakurssin suurin poikkeama keskuskurssistaan. Vastaava FRF/IEP 
markkinakurssin suurin poikkeama keskuskurssistaan oli yli 13 %. 
Näiden molempien jaksojen aikana Ranskan frangi oli mekanismin heikoin valuutta. Eron laajuus 
johtui kuitenkin pikemminkin Suomen markan vahvuudesta kuin Ranskan frangin heikkoudesta. 
Ranskan frangi oli tuolloin lähellä keskuskurssiaan suhteessa mediaanivaluuttaan. 
156 
5.2.2. ERM-valuuttojen kehitys 
Taulukossa 5.1 on tilastollinen yhteenveto kunkin ERM-valuutan kehityksestä suhteessa 
mediaanivaluuttaan helmikuun lopussa päättyvän kahden vuoden tarkastelujakson aikana. 
Kuviossa 5.2 esitetään kunkin ERM-valuutan poikkeama keskuskurssista suhteessa 
mediaanivaluuttaan saman ajanjakson aikana. Suomen markan ja Italian liiran osalta arvioidaan 
niiden ERMiin osallistumista edeltävää jaksoa niiden nykyisten ERM-keskuskurssien perusteella 
(ottaen huomioon, etteivät kansalliset viranomaiset ole virallisesti sitoutuneet tavoittelemaan 
valuuttakurssitavoitetta). Näin kaikkia ERM-valuuttoja voidaan arvioida vertailukelpoiselta 
pohjalta. 
Tiedot osoittavat, että kuuden valuutan ryhmässä, johon kuuluvat Belgian/Luxemburgin frangi, 
Tanskan kruunu, Saksan markka, Alankomaiden guldeni ja Itävallan sillinki, valuuttakurssien 
vaihtelevuus on ollut vähäistä ja pienentynyt tarkastelujakson aikana. Tämän ryhmän valuutat 
ovat pysytelleet lähes kaiken aikaa ±1 prosentin sisällä keskuskurssistaan suhteessa mekanismin 
mediaanivaluuttaan, eikä mikään niistä ylittänyt ±2,25 prosentin vaihteluväliä missään vaiheessa. 
Jokin näistä viidestä onkin ollut mediaanivaluutta lähes koko jakson ajan. Näiden valuuttojen 
valuuttakurssivakaus on heijastunut sekä niiden lyhyiden että pitkien korkojen välisinä hyvin 
kapeina eroina. Helmikuun 1998 lopussa Tanskan kruunu oli mekanismin mediaanivaluutta, kun 
taas ryhmän muut viisi valuuttaa olivat 0,1 prosentin sisällä keskuskurssistaan suhteessa Tanskan 
kruunuun. 
Taulukko 5.1 
Valuuttapoikkeama suhteessa mediaanivaluuttaan 
(maaliskuu 1996 - helmikuu 1998, päivittäiset tiedot) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIMa) Keskiarvo Keskimääräinen Suurin Pienin Keskihajonta 
absoluuttinen ero ero 
(%) poikkeama (%) (%) 
(%) 
-0,08 0,22 0,44 -0,44 0,23 
-0,46 0,47 0,04 -1,41 0,52 
-0,13 0,14 0,34 -0,46 0,12 
0,71 0,71 2,61 0,00 0,47 
-0,81 0,81 0,05 -2,35 0,56 
4,56 5,21 10,91 -4,24 4,17 
-0,77 1,57 1,84 -7,82 2,13 
0,15 0,25 0,93 -0,30 0,32 
-0,15 0,16 0,31 -0,47 0,13 
0,67 0,86 2,76 -1,36 0,88 
0,54 1,26 3,74 -4,21 1,44 
a) Italian liiraa ja Suomen markkaa koskevat luvut on laskettu niin kuin ne olis 
tarkastelujakson ajan nykyisillä keskuskursseillaan. Kaikki päivät, jolloin ITL . 
keskikurssinsa alapuolella, ajoittuivat niiden ERMiin liittymistä edeltäneelle ajalle 
Lähde: Komissio Päiviä < 
Lukumäärä 
0 
0 
0 
0 
2 
32 
96 
0 
0 
0 
39 -2,25% 
% 
kauppa­
päivistä 
0 
0 
0 
0 
0 
6 
19 
0 
0 
0 
8 
ivat olleet ERMissä koko 
a FIM olivat yli 2,25 % 
157 
Kuvio 5.2 
Poikkeama keskuskurssista suhteessa ERMin mediaanivaluuttaan 
(päivittäiset tiedot) 
4% 
3% 
2% 
1% H 
0% 
-1% 
-2% 
-3% H 
-4% 'IIII , É, 
""^FTji""^''*-!'•'•'"' i?3 
I t S S 
s | - • <-* «rt gv gv gv g; 
F* rt vp ©\ r» « ç e e «s 
~ « «n « >H <s 
•BEF •DKK 4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% 
-3% 
-4% ** K-t ^| _^j»Xi*ji*»g^ is^-
8 £ $ 
I § 5 «5 rt e S 
•DEM Ç Ö 
•FRF 
•ATS g; ç\ gv 
SIS 
•NLG £ vp so \p r-
«Î « <C « £ 
rt vo * i-< rt 
S s S ? 8 
•ESP •PTE 
12% 
-12% 
$5 gv g; 
9S § 5 
rt <~> 
•IEP 12% 
8%-J 
4% 
-12% -8%-" 1 1 . ^V 
VO £ vo VO 
ÇJ Ox g; * 
8 8 8 5 
©v 
«»* 
•nx g\ gv g\ gv 
§ | | g 
o 
•FIM 
Huom. 
Kaksi pystysuoraa viivaa alimmassa oikeanpuoleisessa kuviossa osoittavat Suomen markan liittymisen ERMiin 
14.10.1996 ja Italian liiran paluun ERMiin 25.11.1997. Osallistumista edeltävän ajan osalta markkaa ja liiraa arvioidaan 
niiden nykyisten ERM-keskuskurssien suhteen. Näitä kahta valuuttaa ei kuitenkaan ole otettu huomioon vertailuvaluutan 
valinnassa sinä aikana. 
Kaikille on merkitty +/- 2,25 prosentin vaihteluväli keskuskurssin ympärillä. 
Lähde : Komissio 
158 
Tarkastelujakson alussa Ranskan frangiin kohdistui jonkin verran myyntipaineita, jotka 
liittyivät talouden heikkouteen ja julkisen sektorin työnseisauksien jälkimaininkeihin. 
Ranskan frangi heikkeni kahden päivän ajaksi yli 2,25 % keskuskurssinsa alle suhteessa 
mediaanivaluuttaan. Merkit talouden elpymisestä tukivat kuitenkin Ranskan frangin 
kysyntää maaliskuusta 1996 eteenpäin, ja suurimman osan tarkastelujaksosta Ranskan 
frangi on pysytellyt vähemmän kuin prosentin keskuskurssinsa alapuolella. 
Elokuussa 1996 Ranskan frangi heikentyi lähes -2,25 prosenttiin suhteessa 
mediaanivaluuttaan, kun poliittisen epävarmuuden ja valuuttamarkkinoiden ohuuden 
yhteisvaikutukset kärjistivät valuuttakurssien heilahduksia. Ranskan lyhyiden korkojen 
laskeva suuntaus katkesi hetkeksi, ja Ranskan keskuspankki tuki valuuttaa interventioin. 
Ranskan frangin myyntipaineet olivat lyhytaikaisia, ja valuutta on sittemmin pysytellyt 
vakaana mekanismissa. Ranskan frangi pysytteli keskuskurssinsa alapuolella suhteessa 
mediaanivaluuttaan lähes koko tarkastelujakson ajan, mutta oli käytännöllisesti katsoen 
saavuttanut keskuskurssinsa helmikuun 1998 loppuun mennessä oltuaan 
mediaani valuutta lyhyen aj an j oulukuussa 1997. 
Espanjan peseta on ollut koko tarkastelujakson ajan keskuskurssinsa yläpuolella 
suhteessa mediaanivaluuttaan. Huhtikuussa 1996 Espanjan peseta oli yli 2,25 % 
vahvempi kuin mediaanivaluutta. Espanjan pesetan vahvistuminen johtui siitä, että 
maahan virtasi runsaasti valuuttaa, kun talouden perustekijöiden paraneminen ja 
huomattava korkoero suhteessa muihin jäsenvaltioihin houkutteli sijoittajia. 
Tammikuussa 1997 Espanjan peseta vahvistui jälleen nopeasti mekanismissa, ja 
Espanjan keskuspankki hillitsi vahvistumista interventioin. Helmikuun 1998 loppuun 
mennessä Espanjan peseta oli kuitenkin 0,3 % sisällä keskuskurssistaan suhteessa 
mediaanivaluuttaan. Pesetan vakaus tuki pitkien ja lyhyiden korkojen eron kaventumista 
Espanjan ja matalakorkoisten jäsenvaltioiden välillä. 
Portugalin escudo ei tarkastelujakson aikana missään vaiheessa käynyt yli 2,25 prosenttia 
keskuskurssinsa alapuolella suhteessa mediaanivaluuttaan, ja syyskuusta 1996 
tarkastelujakson loppuun saakka se pysyi jatkuvasti keskuskurssinsa yläpuolella 
mediaanivaluuttaan nähden. Tammikuussa 1997 Portugalin escudo ylitti +2,25 % 
suhteessa mediaanivaluuttaan nopean vahvistumisen myötä, jota Portugalin keskuspankki 
hillitsi onnistuneesti interventioin. Sen jälkeen Portugalin escudon poikkeama 
keskuskurssistaan suhteessa mediaanivaluuttaan on kaventunut tasaisesti, ja se oli lähes 
nolla helmikuun 1998 lopussa. Kuten Espanjassa, valuuttakurssin vakaus on tukenut 
Portugalin korkojen lähentymistä matalampikorkoisten jäsenvaltioiden tasolle. 
159 
Irlannin punta on hyödyntänyt vaihteluväliä enemmän kuin mikään muu ERM-valuutta 
kahden viime vuoden aikana. Irlannin punnan keskimääräinen poikkeama, 4,6 prosenttia 
keskuskurssista suhteessa mediaanivaluuttaan, oli poikkeuksellisen suuri verrattuna 
muihin ERM-valuuttoihin. Irlannin punta oli yli 2,25 prosenttia keskuskurssinsa 
alapuolella mediaanivaluuttaan nähden tarkastelujakson ensimmäisten 32 päivän ajan, 
mutta vahvistui jyrkästi ERMissä huhtikuusta marraskuuhun 1996. Tämä Englannin 
punnan vahvistumista myötäilevä kehitys nosti Irlannin valuutan mekanismin pohjalta 
sen vahvimmaksi valuutaksi, minä se pysyi tarkastelujakson loppuun. Irlannin punta oli 
mekanismissa vahva lähes koko vuoden 1997, ja sen poikkeama keskuskurssista 
mediaanivaluuttaan nähden nousi korkeimmillaan lähes 11 prosenttiin. Kun 
markkinoiden odotukset Irlannin punnan ERM keskuskurssin revalvaatiosta EMUun 
osallistumista koskevan päätöksen edellä hälvenivät, Irlannin punta alkoi heiketä vuoden 
1997 lopulla. Vuoden 1998 alussa Irlannin valuutta heikentyi jyrkästi ja oli helmikuun 
lopussa 3 prosentin sisällä keskuskurssistaan mediaanivaluuttaan nähden. Irlannin punta 
revalvoitiin 3 prosenttia suhteessa muihin ERM-valuuttoihin maaliskuussa 1998 eli 
tarkastelujakson umpeutumisen jälkeen. 
Irlannin punnan kurssin vaihtelu tarkastelujakson aikana on selvästi ollut suhteellisen 
suurta. Suurimman osan aikaa Irlannin punta oli ±2,25 % vaihteluvälin ulkopuolella 
mediaanivaluuttaan nähden. Mannin punnan merkittävä poikkeama suhteessa 
mediaanivaluuttaan on ollut positiiviseen suuntaan, mikä ilmentää sen suhteellista 
vahvuutta. Kuten jo mainittiin, Irlannin punnan vahvuus johtui osin sen taipumuksesta 
myötäillä Englannin punnan liikkeitä, mutta myös Irlannin talouden vahvuudesta ja 
parantuneista EMU-näkymistä. Englannin punta vahvistui jyrkästi suhteessa muihin 
yhteisön valuuttoihin tarkastelujakson aikana ja veti Irlannin punnan mukanaan, vaikka 
näiden kahden valuutan liikkeiden välinen riippuvuus ajan myötä väheni. Samaan aikaan 
Irlannissa erittäin voimakas taloudellinen kasvu on yhdistynyt matalaan inflaatioon ja 
jatkuvasti paranevaan budjetin tasapainoon. 
160 
Italian liira on osallistunut ERMiin 25. marraskuuta 1996 alkaen eli yli 15 kuukautta 
helmikuun 1998 loppuun mennessä. Italian liira heikkeni erittäin merkittävästi vuonna 
1992/93 ERMistä irtautumisen jälkeen ja uudelleen vuoden 1995 ensimmäisellä 
neljänneksellä, mutta vahvistui sittemmin pitkään suhteessa muihin ERM-valuuttoihin. 
Maaliskuussa 1996 Italian liira oli heikoimmillaan eli noin 8 % alle tulevan 
keskuskurssinsa mediaanivaluuttaan nähden, mutta toukokuun puolivälissä poikkeama 
oli kaventunut 2 prosenttiin. Heinä- ja elokuussa 1996 poikkeama kasvoi jälleen 3,4 
prosenttiin ja liira pysyi yli 2,25 % tulevan keskuskurssinsa alapuolella suhteessa 
mediaanivaluuttaan noin kuukauden ajan. Italian liiran väliaikainen heikentyminen liittyi 
Yhdysvaltain dollarin vastaavaan liikkeeseen ja pysäytti Italian lyhyiden ja pitkien 
korkojen alenemisen hetkeksi. Sittemmin Italian liira alkoi jälleen vahvistua ilman 
korkojen antamaa tukea tai merkittäviä valuuttamarkkinainterventioita8. Italian liira oli 
yli 2,25 % keskuskurssinsa alapuolella mediaanivaluuttaan nähden yhteensä 96 päivää 
tarkastelujakson aikana. Palattuaan ERMiin liira on pysynyt ±2,25 prosentin sisällä 
keskuskurssistaan suhteessa mediaanivaluuttaan. 
Suomen markka on osallistunut ERMiin 14. lokakuuta 1996 alkaen eli yli 16 kuukauden 
ajan helmikuun 1998 loppuun mennessä. Suomen markka heikkeni tarkastelujakson 
alussa, mikä johtui lähinnä Suomen talouden epävarmoista kasvunäkymistä. 
Toukokuusta 1996 alkaen talouden perustekijöiden paraneminen käänsi suuntauksen 
jyrkästi, ja markka vahvistui noin 4,2 prosentista 1,7 prosenttiin tulevan keskuskurssina 
alapuolella mediaanivaluuttaan nähden toukokuusta lokakuuhun 1996.9 Vahvistuminen 
tapahtui kevenevän rahapolitiikan oloissa, kun erittäin hidas inflaatio salli Suomen 
Pankin alentaa korkoja huomattavasti vuonna 1996. Suomen markka oli yli 2,25 
prosenttia keskuskurssinsa alapuolella suhteessa mediaanivaluuttaan yhteensä 39 päivää 
tarkastelujakson aikana. Liityttyään ERMiin Suomen markka on kuitenkin ollut 
jatkuvasti keskuskurssiaan vahvempi suhteessa mediaanivaluuttaan, ja kahteen otteeseen 
se on ollut yli 2,25 prosenttia keskuskurssinsa yläpuolella mediaanivaluuttaan nähden. 
Poikkeama keskuskurssista nousi 3,7 prosenttiin tammikuussa 1997, jolloin Suomen 
markka nousi ERMin toiseksi vahvimmaksi valuutaksi Pohjoismaiden valuuttojen 
yleisen vahvistumisen myötä. Suomen markan vahvuus ilmensi Suomen talouden 
suotuisia kasvunäkymiä. Keskuspankki pyrki markkinainterventioillaan rajoittamaan 
valuutan vahvistumista. Suomen markka vahvistui toistamiseen 2,25 prosenttiin 
keskuskurssinsa yläpuolelle suhteessa mediaanivaluuttaan elokuussa 1997, jolloin 
markkinat spekuloivat markan mahdollisella revalvaatiolla. Tällä kertaa keskuspankki ei 
intervenoinut. Helmikuun 1998 loppuun mennessä Suomen markka oli saavuttanut 
keskuskurssinsa. 
Vuoden 1996 alkupuolella Italian keskuspankki toimi valuuttamarkkinoilla rajoittaakseen liiran 
liikkeitä vahvistumisjakson aikana ja kasvattaakseen huomattavasti valuuttavarantoaan. Heinä- ja 
elokuussa 1996 keskuspankki tuki liiraa yksinkertaisesti keskeyttämällä tällaiset "tasoittavat" 
interventiot. 
Suomen liittyessä ERMiin lokakuussa 1996 markkinakurssi suhteessa ecuun oli noin 1 prosentin 
keskuskurssin yläpuolella. 
161 
5.2.3. ERMin ulkopuoliset valuutat 
Kreikan drakma, Ruotsin kruunu ja Englannin punta eivät osallistuneet ERMiin 
tarkastelujakson aikana, joskin Kreikan drakma liittyi mekanismiin maaliskuussa 1998. 
ERM-keskuskurssien puuttuessa niiden valuuttakurssikehitystä ei ole teknisesti 
mahdollista arvioida samalta pohjalta kuin ERM-valuuttojen kehitystä. Lisäksi näiden 
valuuttojen kurssikehitystä lienee tarkoituksenmukaista arvioida ko. maissa harjoitetun 
rahapolitiikan strategian puitteissa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ruotsissa 
rahapolitiikalla on suora inflaatiotavoite ja kelluva valuuttakurssi, kun taas Kreikassa 
valuuttakurssin vakaus suhteessa ecuun on ollut olennainen osa virallista inflaation 
vastaista strategiaa. Näiden valuuttojen kehitystä tarkastellaan suhteessa Saksan 
markkaan kuviossa 5.3 sekä nimellisellä efektiivisellä valuuttakurssilla kuviossa 5.4. 
Lisäksi kuviossa 5.3 esitetään Kreikan drakman valuuttakurssikehitys suhteessa ecuun. 
Kreikan drakma vahvistui suhteessa sekä Saksan markkaan että ecuun tarkastelujakson 
ensimmäisen osan aikana. Vuoden 1996 toisesta neljänneksestä lähtien Kreikan drakman 
arvo oli 155-160 suhteessa Saksan markkaan. Suhteessa ecuun drakma heikkeni vuoden 
1997 alkupuolella. Kreikan drakman nimellinen efektiivinen kurssi oli suhteellisen vakaa 
koko jakson ajan. Kreikan viranomaisten ilmaisema vakaa sitoutuminen EMU-
jäsenyyteen sekä edistyminen inflaation hidastamisessa ja julkisen talouden alijäämän 
pienentämisessä ovat edesauttoivat valuuttakurssivakautta. Kreikan drakma joutui 
kuitenkin huomattaviin myyntipaineisiin lokakuussa 1997 rahoitushäiriöiden levitessä 
Aasian kehittyviltä markkinoilta. Kreikan drakmaa puolustettiin onnistuneesti 
väliaikaisilla korkojen nostoilla ja valuutta-interventioilla. Maaliskuussa 1998 Kreikan 
drakma liittyi ERMiin senhetkistä markkinakurssia huomattavasti heikommalla 
keskuskurssilla 357 drakmaa/ecu. 
Ruotsin kruunun nimellinen efektiivinen kurssi vahvistui noin 5 % maaliskuusta 
lokakuuhun 1996, mutta laski jälleen kesäkuuhun 1997 saakka Ruotsin talouden 
heikentyneiden kasvunäkymien vuoksi ja Ruotsin keskuspankin kevennettyä 
rahapolitiikkaansa. Ruotsin kruunun suhde Saksan markkaan kehittyi samalla tavoin 
mutta oli vaihtelultaan laajempaa. Suuntaus kääntyi jälleen kesäkuusta 1997 alkaen, 
jolloin Ruotsin kruunu alkoi vahvistua Ruotsin talousnäkymien piristyessä. Ruotsin 
kruunun nimellinen efektiivinen kurssi palasi vuoden 1997 viimeisellä neljänneksellä 
maaliskuun 1996 tasolle ja nousi korkeimmilleen (4,25 suhteessa Saksan markkaan) 
lokakuussa 1997. Helmikuun lopussa 1998 kruunu oli 4.42 suhteessa Saksan markkaan. 
162 
Kuvio 5.3 
ERMin ulkopuoliset valuutat: valuuttakurssi suhteessa DEM:aan 
ja (ainoastaan GRD.n osalta) suhteessa ecuun 
(päivittäiset tiedot) 
GRD/DEM Kreikan drakma suhteessa DEM:aan ja ecuun GRD/ECU 
H 1 1 1 1 h 
01/03/96 05/06/96 03/09/96 29/11/96 03/03/97 05/06/97 03/09/97 01/12/97 
GRD/DEM GRD/ECU 
SEK7DEM 
01.03.96 05.06.96 03.09.96 29.11.96 03.03.97 05.06.97 03.09.97 01.12.97 
DEM/GBP 
2.0 H 1 1 1 I 1 1 1-
01/03/96 05/06/96 03/09/96 29/11/96 03/03/97 05/06/97 03/09/97 01/12/97 
Lähde: Komissio 
163 
Kuvio 5.4 
Kreikan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan nimelliset efektiiviset valuuttakurssit 
(suhteessa 24 teollistuneeseen maahan, kuukausitiedot, maaliskuu 1996=100) 
03/96 05/96 07/96 09/96 11/96 01/97 03/97 05/97 07/97 09/97 11/97 01/98 
•••••-- Kreikka -*- Ruotsi -*- Yhdistynyt kuningaskunta 
Lähde : Komissio 
Englannin punta vahvistui erittäin huomattavasti tarkastelujakson aikana. Englannin 
punnan vahvistuminen oli seurausta Yhdistyneen kuningaskunnan talouden pitkälle 
kehittyneestä suhdannevaiheesta verrattuna useimpiin muihin yhteisön talouksiin ja siten 
korkojen nousun odotuksista. Vahvistuminen oli voimakkainta elokuun 1996 ja 
heinäkuun 1997 välisenä aikana, jolloin Englannin punnan nimellinen efektiivinen arvo 
nousi 25 %. Samana ajanjaksona punta vahvistui vielä enemmän Saksan markan (38 %) 
ja muiden yhteisön valuuttojen suhteen. Englannin punnan kysyntää kiihdyttivät 
Englannin keskuspankin rahapolitiikan kiristäminen inflaatiopaineiden ilmaantuessa sekä 
vahvistuvan dollarin tavanomaiset heijastusvaikutukset. Jo vuonna 1996 Yhdistyneen 
kuningaskunnan kiihtyvä talouskasvu synnytti spekulaatioita rahapolitiikan 
kiristämisestä, mikä johti Englannin ja Saksan jo entuudestaan positiivisen korkoeron 
kasvamiseen. Englannin keskuspankki nostikin virallista korkoaan kuudessa askeleessa 
7,25 prosenttiin tarkastelujakson aikana. Punnan kurssia tuki lisäksi EMUun liittyvä 
kehitys, koska sijoitussalkkujen hajauttamisella EMUn edellä on ollut taipumusta lisätä 
sijoituksia puntamääräisiin vaateisiin. Syys-lokakuussa 1997 puntaan kohdistui jonkin 
aikaa myyntipaineita markkinoiden spekuloidessa Yhdistyneen kuningaskunnan 
pikaisella osallistumisella EMUun ja liittymiskurssilla, joka olisi alle vallitsevan 
markkinakurssin. Odotukset rahapolitiikan kiristämisestä Saksassa heikensivät Englannin 
puntaa jonkin verran 1997 loppupuolella, mutta helmikuun 1998 lopussa punta lähestyi 
jälleen 3,0 Saksan markkaa. 
164 
5.3. Valuuttakurssivakauden arviointi suhteessa perustamissopimuksen 
kriteeriin 
Kymmenen valuuttaa - Belgian/Luxemburgin frangi, Tanskan kruunu, Saksan markka, 
Espanjan peseta, Ranskan frangi, Irlannin punta, Alankomaiden guldeni, Itävallan sillinki 
ja Portugalin escudo - olivat osallistuneet ERMiin yli kahden vuoden ajan helmikuun 
1998 loppuun mennessä. Näistä ainoastaan Irlannin punta oli ollut merkittävän ajan 
±2,25 prosentin vaihteluvälin ulkopuolella suhteessa keskuskurssiinsa 
mediaanivaluuttaan nähden. Irlannin punnan poikkeama oli kuitenkin enimmäkseen 
keskuskurssinsa yläpuolella. Näin ollen arvioidaan, etteivät nämä 10 valuuttaa ole 
kokeneet merkittäviä jännitteitä ERMissä kahden vuoden tarkastelujakson aikana. 
Siihen mennessä, kun neuvosto tarkastelee asiaa toukokuussa 1998, Italian liira on 
osallistunut ERMiin noin 17 kuukautta ja Suomen markka noin 18/4 kuukautta. 
Valuuttakurssikehityksen osalta molemmat valuutat ovat käyneet läpi pääosin samat 
vaiheet vahvistuen ennen ERMiin liittymistä ja pysytellen sen jälkeen suhteellisen 
vahvana ja vakaana mekanismissa. Tässä tarkastelussa Italian liiran ja Suomen markan 
vakautta arvioidaan kuten ne olisivat osallistuneet ERMiin nykyisillä keskuskursseillaan 
täydet kaksi vuotta. Näitä kahta valuuttaa ei ole tarvinnut tukea suorilla rahapoliittisilla 
toimilla sen paremmin virallisia korkoja nostamalla kuin laajoilla interventioilla. 
Tarkastelujakson aikana kummallakaan valuutalla ei katsota olleen merkittäviä jännitteitä 
ERMissä. 
Kreikan drakma, Ruotsin kruunu ja Englannin punta eivät osallistuneet ERMiin 
tarkastelujakson aikana. Näin ollen niiden valuuttakurssien vakautta ei voida arvioida 
samalla tavalla kuin ERMiin osallistuvien valuuttojen osalta. 
165 
Liite: Erilaisia lähestymistapoja valuuttakurssien 
vakauden arviointiin ERMissä 
Luvun 5 kehikossa on käsitelty perusteellisesti valuuttakurssikriteerin täyttämisen 
arvioinnissa käytettyä mediaanivaluuttaan perustuvaa lähestymistapaa. Tässä liitteessä 
keskitytään muiden mahdollisten vaihtoehtoisten lähestymistapojen etuihin ja 
heikkouksiin10. Kaikkia lähestymistapoja oletetaan yhdistävän vaatimus vähintään 
kahden vuoden ERM-jäsenyydestä ja ±2,25 prosentin vaihteluvälin noudattaminen 
suhteessa keskuskurssin. Tärkein lähestymistapoja erottava piirre on vertailuvaluutta, 
jonka suhteen ERM-valuuttojen valuuttakurssikehitystä arvioidaan. 
Yleisellä tasolla keskeiset lähestymistavat perustuvat arvioon valuutan keskuskurssin 
kehityksestä suhteessa johonkin vertailuvaluuttaan. Tämä valuutta, joka voi muuttua 
tarkastelujakson aikana, toimii arvioinnin mittapuuna. Tärkeä kysymys on, kuinka tämä 
vertailuvaluutta valitaan. Tässä liitteessä tarkastellaan lähestymistapoja, joissa käytetään 
seuraavia mahdollisia vertailuvaluuttoja: 
1. ERMin vahvin valuutta (joka mahdollisesti vaihtuu ajan myötä) 
2. Saksan markka ja 
3. ecu. 
1. ERM-valuuttojen kehityksen arviointi suhteessa mekanismin vahvimpaan 
valuuttaan (kuviot 5.5 ja 5.6) 
Kun valitaan vahvin ERM-valuutta vertailuvaluutaksi, etuna on, että tällöin käytetään 
vaativaa tulkintaa valuuttakurssivakaudesta. Tässä lähestymistavassa arvioinnin 
päähuomio rajoittuu muiden ERM-valuuttojen valuuttakurssiliikkeisiin ja niiden 
alempaan vaihtelurajaan vahvimpaan valuuttaan nähden. Lähestymistavassa on kuitenkin 
useita heikkouksia. 
10 ERM-valuuttojen valuuttakurssikehitys kunkin lähestymistavan valossa tarkastelujakson aikana 
esitetään kuvioissa 5.5-5.8 prosentuaalisina poikkeamina keskuskurssista suhteessa vertailuvaluuttaan. 
Taulukoissa 5.2-5.5 on tunnuslukuja, joilla vertaillaan eri menetelmiä. Eri lähestymistapojen tuloksia 
arvioitaessa annetaan kustakin kehikosta lyhyt analyysi, jolla laajennetaan asian käsittelyä luvun 5 
kehikossa. 
166 
Ensinnäkin jonkin valuutan kurssikehityksen arviointi suhteessa ERMin vahvimpaan 
valuuttaan ei vastaa sen paremmin mekanismin tarkoitettua kuin sen varsinaista 
toimintaa. ERM perustettiin symmetriseksi järjestelmäksi, ja tässä mielessä mekanismin 
ankkurina ei ole sen vahvin vaan sen keskellä oleva valuutta. Saksan markka on 
kiistämättä ollut ERMin tosiasiallinen ankkuri, mikä johtuu sen vakaasta historiasta ja 
sen asemasta tärkeänä kansainvälisenä varantovaluuttana. Saksan markka ei kuitenkaan 
ole aina ollut mekanismin vahvin valuutta. Saksan markan rooli ankkurivaluuttana onkin 
ilmennyt Saksan valuutan taipumuksena sijaita mekanismin keskellä tai keskivaiheilla. 
Tässä yhteydessä on syytä todeta, että Saksan markka (tai jokin siihen läheisesti 
kytkeytynyt ydinvaluutta) on ollut ERMin mediaanivaluutta suurimman osan 
tarkastelujaksosta. ERMin varsinaisen toiminnan näkökulmasta vaihteluvälien 
laajentaminen ±15 prosenttiin on korostanut järjestelmän "keskustan" merkitystä 
valuuttakurssipolitiikan viitekohtana. Niinpä kansallisia rahapoliittisia viranomaisia on 
kiinnostanut enemmän valuuttansa liiallisen volatiliteetin välttäminen kuin kapean 
vaihteluvälin noudattaminen suhteessa vahvimpaan ERM-valuuttaan. Tätä näkemystä 
tukee se, että mekanismissa ei reagoitu Irlannin punnan vahvistumiseen vuonna 1996. 
Toiseksi ±15 prosentin vaihteluvälin sallima suurempi valuuttakurssivaihtelun 
mahdollisuus luo riskin, että vahvimman valuutan käyttäminen vertailuvaluuttana saattaa 
tuottaa kohtuuttomia tuloksia valuuttakurssikehitystä tarkasteltaessa. Kuten kuviosta 5.5 
ilmenee, tämä näkökohta on erityisen tärkeä Irlannin punnan tarkastelujakson aikana 
toteutuneen kehityksen valossa. Kaikki muut ERM-valuutat ovat olleet merkittävän ajan 
selvästi keskuskurssinsa alapuolella Irlannin puntaan nähden. Olisi kuitenkin väärin 
päätellä, että nämä valuutat olivat "heikkoja" ERMin sisällä. Irlannin punta on helposti 
todettavissa poikkeavaksi valuutaksi, kun otetaan huomioon sen poikkeama 
keskuskursseista suhteessa muihin, mekanismissa tiiviisti ryhmittyneisiin valuuttoihin. Ei 
kuitenkaan ole olemassa mitään ohjeistoa, jonka avulla voidaan määritellä, milloin 
vahvin valuutta on poikkeava valuutta. Irlannin puntaa vähemmän selvissä tapauksissa 
rajanveto olisi väistämättä mielivaltaista. 
Kuvio 5.6, jossa esitetään laskelman tulokset ilman Irlannin puntaa, osoittaa, että 2,25 % 
suuremmat kahdenväliset erot ovat olleet melko tavallisia tarkastelujakson aikana, ja niitä 
on pidettävä tyypillisinä vuoden 1993 jälkeisen ERMin toiminnalle. 
167 
2. ERM-valuuttojen kehityksen arviointi suhteessa Saksan markkaan (kuvio 5.7) 
Saksan markka on ollut tapana valita vertailuvaluutaksi arvioitaessa ERMin 
valuuttakurssikehitystä. Tämä heijastaa Saksan markan erityisroolia järjestelmän 
tosiasiallisena ankkurina. Saksan markan käyttäminen vertailuvaluuttana tässä 
tarkastelussa ei kuitenkaan ole soveliasta, koska tällainen lähestymistapa määrittelisi 
Saksan markan vakaaksi jo lähtökohtaisesti jättäen sen arvioinnin ulkopuolelle. Kuviossa 
5.7 esitetään kuitenkin kattavuuden vuoksi muiden ERM-valuuttojen kehitys suhteessa 
niiden DEM-keskuskurssiin. Koska Saksan markka (tai muu siihen läheisesti kytkeytynyt 
ydinvaluutta) on ollut mekanismin keskellä suurimman osan tarkastelujaksosta, ei ole 
yllättävää, että valuuttakurssien liikkeet suhteessa Saksan markkaan myötäilevät 
läheisesti kurssiliikkeitä suhteessa mediaanivaluttaan. Yhtenevyys on erityisen ilmeinen 
verrattaessa taulukoiden 5.1 ja 5.4 tunnuslukuja. 
3. ERM-valuuttojen kehityksen arvioiminen suhteessa ecuun (kuvio 5.8) 
Ecua voitaisiin pitää luontevana ehdokkaana vertailuvaluutaksi arvioitaessa ERMin 
valuuttakurssikehitystä. Tässä lähestymistavassa voidaan kuitenkin havaita kaksi 
merkittävää heikkoutta. Ensinnäkin ERMin vaihteluvälit ja interventiovelvollisuudet on 
määritelty suhteessa kahdenvälisiin keskuskursseihin. ERMissä ei ole koskaan ollut 
muodollista velvoitetta tavoitella suoraan mitään ecu-kurssia. Toiseksi ecu-koriin kuuluu 
ERMin ulkopuolella olevia valuuttoja. Koska näiden valuuttojen kehitys vaikuttaa ecun 
arvoon, mekanismin ulkopuolinen kehitys voi muuttaa ERM-valuuttojen ecu-kursseja. 
Tämä ilmiö on käsillä olevan arvioinnin kannalta merkityksellinen Englannin punnan 
vuoden 1996 puolivälin jälkeen tapahtuneen jyrkän vahvistumisen vuoksi. Kuviossa 5.8 
esitetään ERM-valuuttojen markkinakurssien poikkeamat niiden ecu-keskuskurssista 
tarkastelujakson aikana. Italian liiraa ja Irlannin puntaa lukuun ottamatta kaikki ERM-
valuutat ovat heikentyneet suhteessa ecuun. Koska nämä kurssiliikkeet suhteessa ecuun 
heijastavat lähinnä Englannin punnan vahvistumista korissa, on niiden perusteella vaikea 
tehdä mielekkäitä johtopäätöksiä valuuttakurssikehityksestä ERMissä. 
168 
Taulukko 5.2 
Valuuttakurssipoikkeama suhteessa vahvimpaan valuuttaan 
(maaliskuu 1996 - helmikuu 1998, päivittäiset tiedot) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIMa) Keskiarvo Suurin ero Pienin ero Keskihajonta 
(%) (%) (%) 
-5,65 -0,24 -12,59 3,88 
-6,04 -1,47 -12,24 3,29 
-5,71 -0,29 -12,47 3,77 
-4,82 0,00 -11,36 3,87 
-6,41 -1,36 -13,05 3,49 
-0,61 0,00 -5,50 1,35 
-6,32 -1,61 -11,79 2,59 
-5,42 0,00 -12,40 3,94 
-5,73 -0,32 -12,48 3,78 
-4,83 0,00 -11,13 3,08 
-4,96 0,90 -10,67 2,95 Päiviä < 
Lukumäärä 
339 
405 
350 
329 
443 
56 
491 
334 
350 
344 
393 -2,25% 
% kauppa­
päivistä 
67 
81 
70 
65 
88 
11 
98 
66 
70 
68 
78 
a) Italian liiraa ja Suomen markkaa koskevat luvut on laskettu ikään kuin ne olisivat olleet ERMissä koko 
tarkastelujakson ajan nykyisillä keskuskursseillaan. 
Lähde: Komissio 
Taulukko 5.3 
Valuuttakurssipoikkeama suhteessa vahvimpaa n valuuttaan pl. IEP 
(maaliskuu 1996 - helmikuu 1998, päivittäiset tiedot) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIMa) Keskiarvo Suurin ero Pienin ero 
(%) (%) (%) 
-1,43 -0,24 -4,14 
-1,82 -0,25 -4,09 
-1,49 -0,29 -4,19 
-0,63 0,00 -2,85 
-2,18 -0,27 -4,77 
3,27 9,50 -5,50 
-2,13 0,00 -9,13 
-1,21 0,00 -3,89 
-1,51 -0.32 -4,18 
-0,67 0,00 -2,49 
-0,80 0.90 -6,91 
a) Italian liiraa ja Suomen markkaa koskevat luvut on 
tarkastelujakson ajan nykyisillä keskuskursseillaan. 
Lähde: Komissio Keskihajonta 
0,71 
0,75 
0,68 
0,62 
0,87 
4,01 
2,13 
0,71 
0,68 
0,69 
1,46 
laskettu ikään kui Päiviä < -2,25% 
51 10 
105 21 
56 11 
3 1 
259 51 
56 11 
205 41 
35 7 
57 11 
18 4 
62 12 
n ne olisivat olleet ERMissä kokc 
169 
Taulukko 5.4 
Valuuttakurssipoikkeama suhteessa Saksan markkaan 
(maaliskuu 1996 - helmikuu 1998, päivittäiset tiedot) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIMa) Keskiarvo Keskimääräinen Suurin Pienin Keskihajonta 
absoluuttinen ero ero 
poikkeama 
(%) (%) (%) (%) 
• 
0,06 0,11 0,44 -0,13 0,15 
-0,33 0,48 0,24 -1,50 0,58 
0,00 0,00 0,00 0,00 0,00 
0,85 0,85 2,61 -0,34 0,46 
-0,68 0,73 0,25 -2,35 0,60 
4,68 5,34 11,09 -4,24 4,23 
-0,64 1,65 2,13 -7,82 2,20 
0,28 0,29 0,91 -0,07 0,25 
-0,02 0,02 0,06 -0,08 0,02 
0,81 1,01 3,05 -1,36 0,95 
0,68 1,40 4,02 -4,20 1,50 Päiviä < -2,25% 
Lukumäärä 
0 
0 
0 
0 
2 
32 
96 
0 
0 
0 
39 % 
kauppa­
päivistä 
0 
0 
0 
0 
0 
6 
19 
0 
0 
0 
8 
a) Italian liiraa ja Suomen markkaa koskevat luvut on laskettu ikään kuin ne olisivat olleet ERMissä koko 
tarkastelujakson ajan nykyisillä keskuskursseillaan. 
Lähde: Komissio 
Taulukko 5.5 
Valuuttakurssipoikkeama suhteessa ecuun 
(maaliskuu 1996 - helmikuu 1998, päivittäiset tiedot) 
Keskiarvo Keskimääräinen Suurin Pienin 
absoluuttinen ero ero 
poikkeama 
(%) (%) (%) (%) Keskihajonta Päiviä < -2,25% 
Luku % kauppa-
määrä päivistä 
BEF/LUF -0,90 
DKK -1,29 
DEM -0,96 
ESP -0,11 
FRF -1,64 
IEP 3,82 
ITLa) -1,57 
NLG -0,68 
ATS -0,98 
PTE -0,14 
FIMa) -0,26 1,65 2,18 -3,31 
1,33 0,55 -2,99 
1,55 1,85 -3,20 
1,53 3,35 -2,36 
1,64 0,21 -3,70 
4,08 8,91 -2,38 
1,60 0,62 -5,83 
1,67 2,48 -3,14 
1,57 1,88 -3.21 
1,12 1,77 -2,54 
1,11 2,55 -3,35 1,59 146 
0,93 108 
1,47 137 
1,68 7 
1,00 170 
3,14 2 
1,12 74 
1,70 133 
1,47 143 
1,30 51 
1,30 32 29 
21 
27 
1 
34 
0 
15 
26 
28 
10 
6 
a) Italian liiraa ja Suomen markkaa koskevat luvut on laskettu ikään kuin ne olisivat olleet ERMissä koko 
tarkastelujakson ajan nykyisillä keskuskursseillaan. 
Lähde: Komissio 170 
Kuvio 5.5 
Poikkeama keskuskurssista suhteessa ERMin vahvimpaan valuuttaan 
(päivittäiset tiedot) 
-15% 
* 
<*> g 8 
v© 
•n * 
o\ * i—i 
OA ON 
<*1 
-BEF DKK •DEM FRF 
5% 
-5% H 
-10% 
-15% 
\© »p vp vp t» t- r-
ÇN gs g; £\ £\ gj g; 
« « ©\ -* f<1 SO C\ ç e ç c; ç ç e 
*H «n «»i o\ <«i «o fi 
•ATS NLG î ?! ? ? ? <*> * ® '-, <*> 
ç ç e Ö ç S S S 8 
•PTE Irt W F^ 
•ESP 
5% 
0% 
-10% H 
-15% %-*/ i i 
ç c -10% 
-15% 
-IEP •ITL •FIM 
Huom. 
Kaksi pystysuoraa viivaa alimmassa oikeanpuoleisessa kuviossa osoittavat Suomen maikan liittymisen ERMiin 
14.10.1996 ja Italian liiran paluun ERMiin 25.11.1997. Osallistumista edeltävän ajan osalta markkaa ja liiraa arvioidaan 
niiden nykyisten ERM-keskuskurssien suhteen. Näitä kahta valuuttaa ei kuitenkaan ole otettu huomioon vertailuvaluutan 
valinnassa sinä aikana. 
Kaikille on merkitty +/• 2,25 prosentin vaihteluväli keskuskurssin ympärillä. 
Lähde: Komissio. 
171 
Kuvio 5.6 Ero keskuskurssista suhteessa ERM in vahvimpaan 
valuuttaan 
(pi. IEP) (päivittäisettiedot) 
5% 
-10% -\ 
-15% 0% 
-5% i 
-10% 
-15% •£* K^V» 'vSi 
g; g; g\ s© çs es e ç =5 
in «*i "-n 
-BEF DKK -DEM FRF 
5% 
0%'S&^££^= 
-5% 
-10% 
-15% 
SO SO SO SO 
Ci «5 « « 
<*) SO CJ -H e § e ts —I <C Q OX O O O «S Ci ?5 S5 ÇS «5 so g rs 
•ATS — NLG 5% 
0% ^^ijd^yiyyu^ 
-5% H 
-10% H 
-15% 
I | SS S 8 5 8 3 s 8 s a 
•PTE 8 
ESP 
-10% H 
-15% 
* ? ? © • SS Cî SS 25 
""8838883 '" '"! a 8 S 8 s 
-m FTM 
Huom. 
Kaksi pystysuoraa viivaa alimmassa oikeanpuoleisessa kuviossa osoittavat Suomen markan liittymisen ERMiin 
14.10.1996 ja Italian liiran paluun ERMiin 25.11.1997. Osallistumista edettävän ajan osalta markkaa ja liiraa arvioidaan 
niiden nykyisten ERM-keskuskurssien suhteen. Näitä kahta valuuttaa ei kuitenkaan ole otettu huomioon 
vertailuvaluutan valinnassa sinä aikana. 
Kaikille on merkitty +/• 2,25 prosentin vaihteluväli keskuskurssin ympärillä. 
Lähde: Komissio 
172 
Kuvio 5.7 
Poikkeama DEM:n keskuskurssiin 
(päivittäiset tiedot) 
4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% 
-3% 
-4% •/"V-'I '__,«• Hii "V 
$ t $ 
8 8 8 sp t» 
$ gs 
3 8 ss e; ss 
8 8 3 4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% 
-3% 
-4% 
£ 8 8 £ 
8 8 8 3 S! SS SS 
8 8 3 
•BEF DKK •FRF 
4% 
3% •) 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% -I 
-3% A 
-4% 
ss ss ss 
rr, so ©\ 
« C e 
>-i «1 *s. s; ss 
OS <-» -3% H 
-4% 
8 8 8 8 
8 8 8 3 e, es 
8 3 
•ATS NLG •ESP PTE 
sp sp sp sp l^-SS SS © © SS 
fi SO OS »-• f) e ç S3 5 ç SS S! S! 
8 8 3 © ss ss s; ss ss ss 
8 8 3 8 8 8 3 
-IEP •ITL FIM 
Huom. 
Kaksi pystysuoraa viivaa alimmassa oikeanpuoleisessa kuviossa osoittavat Suomen markan liittymisen 
ERMiin 14.10.1996 ja Italian liiran paluun ERMiin 25.11.1997. Osallistumista edettävän ajan osatta markkaa 
ja liiraa arvioidaan niiden nykyisten ERM-keskuskurssien suhteen. 
Kaikille on merkitty +A 2,25 prosentin vaihteluväli keskuskurssin ympärillä. 
Lähde: Komissio 
173 
Kuvio 5.8 Poikkeama ecun keskuskurssista 
(päivittäiset tiedot) 
SS 8 8 8 
8 8 8 3 s; ss Is S; ss 
8 8 8 I 8 SS SS 
8 3 
-BEF DKK -DEM FRF 
•ATS NLG 
so sp SO P-
ss ss ss ss s; s; ss 
I I S g I I 9 S S S S S S S 
IEP 8 8 8 8 
8 8 8 3 ss e 
Os r« 
•PTE ESP 
•ITL FIM 
Huom. 
Kaksi pystysuoraa viivaa alimmassa oikeanpuoleisessa kuviossa osoittavat Suomen markan liittymisen 
ERMiin 14.10.1996 ja Italian liiran paluun ERMiin 25.11.1997. Osallistumista edeltävän ajan osalta 
markkaa ja liiraa arvioidaan niiden nykyisten ERM-keskuskurssien suhteen. 
Kaikille on merkitty +/- 2,25 prosentin vaihteluväli keskuskurssin ympärillä. 
Lähde: Komissio 
174 
6. PITKÄT KOROT 
6.1. Perustamissopimuksen määräykset 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan neljännessä luetelmakohdassa mainitaan 
"jäsenvaltion saavuttaman lähentymisen ja jäsenvaltion Euroopan 
valuuttajärjestelmän valuuttakurssijärjestelmään osallistumisen pysyvyys, 
sellaisena kuin se ilmenee pitkän aikavälin korkokantojen tasossa ". 
Pöytäkirjan N:o 6 4 artiklassa asiaa käsitellään tarkemmin ja todetaan: 
"Korkokantojen lähentymisperuste tarkasteluajankohtaa edeltävänä vuotena 
merkitsee, että jäsenvaltion pitkän aikavälin korkokantojen keskimääräinen 
nimellistaso on enintään kaksi [prosenttiyksikköä korkeampi kuin] enintään 
kolmen hintatason vakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenvaltion [vastaava 
taso]. Korkokantojen taso lasketaan jäsenvaltioiden pitkän aikavälin 
obligaatioiden [tai] vastaavien arvopapereiden perusteella ottaen huomioon 
kansallisten määrittelyjen erot. " 
Pitkiä korkoja voidaan pitää myös ennakoivina indikaattoreina. Ne ilmentävät 
rahoitusmarkkinoiden näkemystä talouden perustekijöistä, eivätkä kansalliset 
viranomaiset voi vaikuttaa niihin suoraan. Pitkien korkojen taso riippuu reaalikorosta, 
odotetusta inflaatiovauhdista ja riskipreemiosta (joka liittyy pääasiassa velan 
takaisinmaksun laiminlyöntiin, odotettuihin valuuttakurssiliikkeisiin ja inflaatio- ja 
valuuttakurssiodotuksiin liittyvään epävarmuuteen). Yhteisön vapaiden 
pääomamarkkinoiden ansiosta pitkät reaalikorot pyrkivät samalle tasolle eri 
jäsenvaltioissa. Sen vuoksi vastaavien nimelliskorkojen erot ilmentävät pääasiassa 
rahoitusmarkkinoiden näkemystä kunkin jäsenvaltion inflaatiosta, julkisen talouden 
vahvuudesta ja valuuttakurssivakaudesta suhteessa toisiin jäsenvaltioihin1. Niinpä 
korkokriteerin täyttyminen on osoitus siitä, että jäsenvaltion nimellinen lähentyminen ja 
valuuttakurssivakaus ovat perustamissopimuksen mukaisesti kestävällä pohjalla. 
Erot ilmentävät myös verokohtelun ja markkinoiden likviditeetin eroja. 
175 
6.2. Jäsenvaltioiden korkokehitys 
Jäsenvaltioiden korkokehitystä ei voi tarkastella irrallaan yhteisön ulkopuolella 
tapahtuneesta kehityksestä. Viime vuosina tärkeimmissä teollisuusmaissa ei ole ollut 
merkittäviä inflaatiopaineita, joten niiden rahatalous on ollut yleisesti ottaen vakaa. 
Yhdysvalloissa inflaatio on vuoden 1994 lopulta saakka pysynyt alle 3,3 prosentissa 
vuoden 1994 lopulta saakka orastavista kapasiteettirajoitteista ja kiristyvistä 
työmarkkinaoloista huolimatta. Vuodesta 1994 lähtien Yhdysvaltain keskuspankki on 
nostanut yön yli -tavoitekorkoaan (federal-funds target rate) vain 75 pistettä 5,5 
prosenttiin. Hidas inflaatio, jota tukevat odotukset budjetin vahvistumisesta keskipitkällä 
aikavälillä sekä joustavat tarjontapuolen olosuhteet, on vahvistanut Yhdysvaltain 
joukkovelkakirjamarkkinoita. Joukkovelkakirjalainojen korot,2 jotka nousivat yli 2 
prosenttiyksikköä vuonna 1994, ovat olleet vuoden 1994 lopusta yleisesti laskussa lukuun 
ottamatta vuoden 1996 alkupuolta, jolloin korot nousivat väliaikaisesti markkinoiden 
odottaessa (turhaan) rahapolitiikan kiristämistä. Valtion 10 vuoden viitelainan koron 
laskua vuoden 1994 lopun noin 7,8 prosentista 5,6 prosenttiin helmikuussa 1998 on 
viime aikoina edesauttanut se, että maahan on virrannut runsaasti pääomaa Aasian 
rahoitusmarkkinoiden häiriöiden vuoksi. 
Japanissa talouden heikko kasvu painoi inflaatiovauhdin alle 1 prosenttiin lähes koko 
ajanjakson 1994-1997 ajaksi ja on vaatinut kasvua tukevaa rahapolitiikkaa. Virallinen 
diskonttokorko on ollut syyskuusta 1995 alkaen historiallisen matala 0,5 %. Myös 
Japanin pitkät korot ovat vuoden 1997 lopulta laskeneet historiallisen alhaalle. 
Kymmenen vuoden viitelainan korko oli 1,8 % helmikuussa 1998. 
Yhteisön maista Saksan inflaatiovauhti on ollut alle 2 % lähes jatkuvasti vuoden 1994 
lopulta.3 Lokakuussa 1997 Saksan keskuspankki nosti repokorkoaan 30 pistettä 3,3 
prosenttiin; tämä oli ensimmäinen virallisen koron muutos vuoden 1996 puolivälin 
jälkeen ja ensimmäinen nosto vuoden 1992 jälkeen. Inflaation pysyessä maltillisena ja 
valtion talouden tervehdyttämisen edetessä Saksan pitkien korkojen liikkeet ovat yleisesti 
ottaen seuranneet Yhdysvaltain vastaavia korkoja. Saksan ja Yhdysvaltain korkoero 
kääntyi kuitenkin positiivisesta negatiiviseksi huhtikuussa 1996, kun Yhdysvaltain 
talouden suhdannetilanne pysyi melko suotuisana. Saksan 10 vuoden viitelainan tuotto 
nousi 5,8 prosentista 7,5 prosenttiin tammikuusta 1994 tammikuuhun 1995, mutta laski 
5,0 prosenttiin helmikuussa 1998. 
Ellei muuta mainita, kaikki tässä osuudessa mainitut korot ovat kuukausikeskiarvoja. Yhteisön maiden 
osalta on käytetty yhdenmukaistettuja sarjoja (ks. kehikko). Yhteisön ulkopuolisten maiden osalta on 
käytetty valtion 10 vuoden viitelainan korot. 
Ks. luku 3. 
176 
Muissa yhteisön maissa inflaatiovauhti on yleisesti ollut hidas ja hidastunut vuoden 1994 
lopun jälkeen. Rahapolitiikan perusviritys on jäsenvaltioissa ollut yhtenevä, joskin 
lyhyiden korkojen kehitys on ollut vaihtelevampaa. Belgian/Luxemburgin, Tanskan, 
Ranskan ja Itävallan muodostamassa maaryhmässä rahapolitiikan viritys on vastannut 
läheisesti Saksan rahapolitiikan viritystä. Näiden maiden rahamarkkinakorot ovat nyt 
hyvin samalla tasolla. Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa inflaation hidastuminen 
mahdollisti virallisten korkojen asteittaisen alentamisen vuoden 1994 lopulta, mutta 
näiden maiden rahamarkkinakorot ovat edelleen suhteellisen korkeat, joskin korkotaso 
vaihtelee maittain. Mahdollisia inflaatiopaineita ehkäistiin ennakolta nostamalla virallisia 
korkoja Irlannissa ja Alankomaissa vuoden 1997 alussa ja Suomessa syyskuussa 1997. 
Tämän ryhmän rahamarkkinakorot ovat epäyhtenevät: Alankomaiden korot ovat yhteisön 
alimpia ja Irlannin korkeimpia. Yhdistyneessä kuningaskunnassa rahamarkkinakorot ovat 
huomattavasti korkeammat kuin alimmat korot, koska rahapolitiikkaa kiristettiin vuonna 
1997 kotimaisten kysyntäpaineiden hillitsemiseksi ja inflaation painamiseksi takaisin 
viralliseen tavoitteeseen. 
Vuoden 1994 lopulta pitkät korot yhteisössä ovat alentuneet ja lähentyneet toisiaan kuten 
kuvio 6.1 osoittaa. Suotuisa kehitys johtuu vastaavien korkojen kehityksestä 
Yhdysvalloissa sekä maltillisten inflaatiopaineiden ja valtion talouksien 
tervehdyttämisessä tapahtuneen kestävän edistymisen yhteisvaikutuksesta. 
Valuuttakurssien, erityisesti ERM-valuuttojen vakaus4 on myös osaltaan avustanut 
suotuisaa kehitystä. Yhteisön keskimääräinen pitkä korko5 on laskenut noin 390 pistettä 
9,2 prosentista tammikuussa 1995 5,3 prosenttiin helmikuussa 1998. Lasku on ollut 
huomattavampaa maissa, joissa korot olivat suhteelliset korkeat jakson alussa. 
Korot ovat suurimman osan ajanjaksoa olleet alimmat Saksassa, Ranskassa ja 
Alankomaissa. Belgiassa, Luxemburgin ja Itävallan korot ovat olleet johdonmukaisesti 
korkeintaan yhden prosenttiyksikön korkeammat kuin yhteisön alimmat korot. 
Helmikuuhun 1998 mennessä näiden kuuden jäsenvaltion korot olivat ryhmittyneet 
15 pisteen sisälle toisistaan. Tämän ryhmän ulkopuolisista maista Tanskan ja Irlannin 
pitkät korot ovat olleet hiukan korkeammat. Suomessa pitkät korot olivat melko korkeat 
vuoteen 1995 asti mutta ovat sittemmin laskeneet jyrkästi lähentyen matalimpia tasoja. 
Portugalissa, Espanjassa, Italiassa ja Ruotsissa pitkät korot olivat myös korkeammat, 
mutta ovat lähentyneet alhaisemmalle tasolle vuodesta 1995 alkaen. Näiden neljän 
jäsenvaltion korot olivat korkeimmillaan maalis-huhtikuussa 1995, mutta ovat laskeneet 
sittemmin 800 pistettä Italiassa, 710 pistettä Espanjassa, 690 pistettä Portugalissa ja 
590 pistettä Ruotsissa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa pitkät korot ovat laskeneet 
huomattavasti vähemmän kuin muissa korkeiden korkojen jäsenvaltioissa. Kreikassa 
pitkät korot ovat yhä selvästi yhteisön keskiarvoa korkeammalla, joskin ne ovat laskeneet 
erittäin korkealta tasolta. 
4 Ks. luku 5. 
5 Kotimaisten korkojen aritmeettinen keskiarvo, joka on painotettu osuudella yhteisön BKT.stä vuonna 
1995. (Ks. kehikko, jossa lisätietoja kansallisista koroista.) 
177 
Kuvio 6.1 Nimelliset pitkät korot 
(päivittäisten tietojen kuukausikeskiarvot) 
178 
Kuvio 6.1 jatkoa 
179 
6.3. Pitkien korkojen lähentymisen arviointi suhteessa perustamissopimuksen 
kriteeriin 
Korkojen lähentymistä koskevan kriteerin arvioinnissa on käytetty 10 vuoden 
viitelainojen korkoa6. Jäsenvaltioissa käytetyistä koroista on tarkempia tietoja kehikossa. 
Pitkistä koroista on laskettu 12 kuukauden jaksojen keskiarvoja. Viitearvo on laskettu 
lisäämällä kolmen hintavakaudessa parhaiten suoriutuneen maan keskimääräisten pitkien 
korkojen7 painottamattomana keskiarvoon 2 prosenttiyksikköä. Kuten luvussa 3 
kerrottiin, hintavakaudessa parhaiten suoriutuneet kolme jäsenvaltiota valitaan 
käyttämällä yhdenmukaistettuja kuluttajahintaindeksejä (YKHI). YKHI:hin perustuvia 
keskimääräisiä inflaatiovauhteja voidaan laskea vasta joulukuusta 1996 lähtien eikä niitä 
ole saatavilla tammikuun 1998 jälkeen, joten pitkien korkojen viitearvo voidaan laskea 
johdonmukaisella tavalla ainoastaan tälle ajanjaksolle, vaikka korkotietoja onkin 
saatavilla ennen joulukuuta 1996 ja myös jo helmikuulta 1998. 
Keskimääräiset pitkät korot 12 kuukauden ajanjaksolla helmikuusta 1997 tammikuuhun 
1998 on esitetty taulukon 6.1 viimeisessä sarakkeessa. Viitearvo (joka on laskettu kolmen 
hintavakaudessa parhaiten suoriutuneen jäsenmaan eli Ranskan, Irlannin ja Itävallan 
keskimääräisistä koroista8) oli 7,8 %. Keskimääräiset pitkät korot olivat viitearvon 
alapuolella 14 jäsenvaltiossa (kaikissa muissa paitsi Kreikassa) tammikuussa 1998, ja 
siten kaikki jäsenvaltiot Kreikkaa lukuun ottamatta täyttivät korkojen lähentymistä 
koskevat ehdon. 
Viitearvo on ollut laskussa joulukuusta 1996 lähtien, jolloin se oli 9,1 % (kuvio 6.2). 
Yleisen pitkien korkojen alenevan suuntauksen lisäksi kolmen hintavakaudessa parhaiten 
suoriutuneen jäsenvaltion ryhmän kokoonpanossa tapahtui muutoksia, jotka myös 
vaikuttavat viitearvoon ja muuttivat sen tasoa lokakuussa ja joulukuussa 1997. 
Kolmentoista jäsenvaltion keskimääräiset pitkät korot ovat olleet viitearvon alapuolella 
joulukuusta 1996 lähtien, mikä on lisäosoitus kestävyydestä. Erityisesti vuoden 1996 
aikana tapahtunut huomattava korkoerojen kaventuminen Espanjassa, Portugalissa ja 
Ruotsissa varmisti sen, että nämä maat noudattivat viitearvoa jo joulukuussa 1996. Italian 
keskimääräiset pitkät korot alenivat viitearvon alapuolelle helmikuusta 1997 alkaen. 
Kreikassa keskimääräiset pitkät korot ovat olleet viitearvon yläpuolella koko 
tarkastelujakson ajan joulukuusta 1996 alkaen, mutta ero on kaventunut merkittävästi. 
6 Kreikan tiedot eivät ole täysin vertailukelpoisia. 
7 Huom. kolmen hintavakaudessa parhaiten suoriutuneen maan korot eivät välttämättä ole matalimmat. 
8 Ks. jälleen luku 3. 
180 
Kehikko: Korkojen lähentymiskriteeriä koskevia tietoja 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan neljännessä luetelmakohdassa edellytetään, 
että jäsenvaltioiden nimellisen lähentymisen ja valuuttakurssivakauden kestävyyttä 
arvioidaan pitkien korkojen avulla. Lähentymiskriteerejä koskevan pöytäkirjan N:o 6 4 
artiklassa lisätään: "Korkokantojen taso lasketaan jäsenvaltioiden pitkän aikavälin 
obligaatioiden [tai] vastaavien arvopapereiden perusteella ottaen huomioon kansallisten 
määrittelyjen erot. " 
Pöytäkirjan N:o 6 5 artiklassa edellytetään, että komissio toimittaa tilastotiedot, joita 
käytetään lähentymiskriteereiden soveltamiseksi. Korkokriteerin osalta Euroopan 
rahapoliittinen instituutti on kuitenkin kehittänyt yhdenmukaistetun sarjan 10 vuoden 
viitelainojen koroista Eurostatin puolesta ja kerää aineiston keskuspankeilta. Sarjaan 
kuuluvat obligaatiot täyttävät seuraavat tunnusmerkit: 
• Jäljellä oleva juoksuaika noin 10 vuotta obligaation valintahetkellä 
• Liikkeeseen laskija on valtio 
• Tärkein valintakriteeri on riittävä likviditeetti; tämän vaatimuksen perusteella valitaan 
joko yksittäinen viitelaina tai useamman lainan painottamaton keskiarvo 
• Bruttokorko ennen veroj a 
• Kiinteä kuponki. 
Suurimmassa osassa jäsenvaltioita tässä tarkastelussa käytetty edustava korko täyttää kaikki 
yllämainitut piirteet. Tämä varmistaa vertailukelpoisuuden maiden välillä. Joulukuussa 1997 
yksitoista jäsenvaltiota käytti yhtä viitelainaa ja neljä jäsenvaltiota (Saksa, Espanja, 
Portugali, Ruotsi) useamman joukkolainan keskiarvoa. Kreikan osalta yhdenmukaistettu 
sarja alkaa vuoden 1997 puolivälistä, sillä 10 vuoden viitelaina on ollut käytössä vasta 
kesäkuusta 1997. Tätä edeltävältä ajalta edustava korko perustuu parhaisiin käytössä oleviin 
lähteisiin: seitsemän vuoden kiinteäkuponkisen lainan korkoon maaliskuusta heinäkuuhun 
1997, saman lainan emissiokorkoon tammikuusta 1996 helmikuuhun 1997, ja viiden vuoden 
lainan emissiokorkoon syyskuusta 1992 tammikuuhun 1996. 
181 
Taulukko 6.1 
Pitkien korkojen kehitys 
(12 kuukauden keskiarvo) 
B 
DK 
D 
ELb) 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EURd) 
Viitearvo e) 
Kolmen 
hintavakauden 
parhaiten 
saavuttaneen 
maan keskiarvo 
Hajonta 0 1993 a) 1994 1995 1996 
7,2 7,8 7,5 6,5 
- 7,3 7,8 8,3 7,2 
6,5 6,9 6,9 6,2 
23,3 20,8 17,4 14,4 
10,2 10,0 11,3 8,7 
6,8 7,2 7,5 6,3 
7,7 7,9 8,3 7,3 
11,2 10,5 12,2 9,4 
6,8 7,2 7,2 6j3 
6,4 6,9 6,9 6,2 
6,7 7,0 7,1 6,3 
11,2 10,5 11,5 8,6 
8,8 9,0 8,8 7,1 
8,5 9,7 10,2 8,0 
7,6 8,2 8,3 7,9 
8,0 8,2 8,5 7,3 
9»] 
7,1 
1,6 1,3 1,8 1,0 1997 
5,8 
6,3 
5,6 
9,9 
6,4 
5,6 
6,3 
6,9 
5,6 
5,6 
5^7 
6,4 
6,0 
6,6 
7,1 
6,2 
8,0 
6,0 
0,5 
a) Luxemburgin, Portugalin ja Kreikan vuoden 1993 tiedot eivät ole 
vertailukelpoisia.-
b) Keskiarvo ajalta helmikuu-97-tammikuu-98. 
c) Kreikan tiedot eivät ole vertailukelpoisia. 
d) BKTrhen perustuva keskiarvo. 
e) Hintavakauden parhaiten saavuttaneiden 3 jäsenvaltion 
keskiarvo, johon on lisätty 2 prosenttiyksikköä. Tammikuu 
1998 b) 
5,7 
6,2 
5,6 
9,8 
6,3 
5^5 
6,2 
6,7 
5,6 
5,5 
5,6 
6,2 
5,9 
6,5 
7,0 
6,1 
7,8 
5,8 
0,5 
^alleviivattu) korkojen 
0 Keskihajonnalla mitattuna (Kreikka ei ole mukana minkään vuoden luvuissa). 
Lähde: ERI, Eurostat. 
182 
Kuvio 6.2 
Keskimääräiset pitkät korot viitearvoon verrattuna 
3 parhaiten suoriutuneen keskiarvo 
i i i—i 1—i i i t i i i i 
12 01 02 03 t4 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-B • DK 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
O -»-E 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-•—EL 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
F -*-IRL 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
NL -*-A 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-FIN 1 • T 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
S -«—UK 
Huom. Harmaa alue edustaa sitä 2 prosenttiyksikön vaihtelualuetta, jonka alarajana on kolmen hintavakaudessa 
parhaiten suoriutuneen maan pitkien korkojen keskiarvoja ylärajana viitearvo. 
Lähde: Komissio 
183 
7. MUITA TEKIJÖITÄ 
Tässä luvussa tarkastellaan niitä neljää taloudelliseen yhdentymiseen ja lähentymiseen 
liittyvää alaa, jotka perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdan mukaan on otettava 
huomioon kertomuksessa: 
- ecun kehitys 
- markkinoiden yhdentymisen edistyminen 
- vaihtotaseiden tilanne j a kehitys 
- yksikkötyökustannusten j a hintaindeksien kehitys. 
7.1. Ecun kehitys 
Ecumarkkinat olivat laajimmillaan vuonna 1993, minkä jälkeen toiminta niillä on 
asteittain supistunut. Ecu on kärsinyt yleisestä likviditeetin puutteesta ja Euroopan 
valuuttajärjestelmässä vuosina 1992 ja 1993 ilmenneistä ongelmista. Ecumarkkinoiden 
supistuminen jatkui vuosina 1996 ja 1997. Yleisesti ottaen toiminta kaikilla 
ecumarkkinoilla oli vähäistä, joskin joukkovelkakirjamarkkinoilla tapahtui hienoista 
elpymistä vuoden 1997 ensimmäisellä puoliskolla. Liikkeessä olevien ecumääräisten 
joukkovelkakirjalainojen arvo laski kuitenkin edelleen, koska lainoja erääntyi edelleen 
paljon. Vuoden 1998 kahden ensimmäisen kuukauden aikana ecu-lainojen emissiot ovat 
lisääntyneet voimakkaasti, mikä heijastaa kasvavaa luottamusta euroon. Ecun 
markkinakurssin ja virallisen (kori)ecun teoreettisen arvon välinen ero supistui myös 
vähitellen vuoden 1997 kuluessa ja kääntyi negatiivisesta positiiviseksi marraskuussa 
1997. Nämä ecun markkinoilla tapahtuneet vähäiset muutokset kuvastivat markkinoiden 
vahvistunutta luottamusta EMUn toteutumisaikatauluun sekä ecun asemaa koskevan 
oikeudellisen tilanteen selkiintymistä neuvoston annettua kesäkuussa 1997 asetuksen 
(EY) N:o 1103/97, jossa säädetään ecun muuntamisesta euroksi siten, että yksi euro 
vastaa yhtä ecua. 
Yksi osoitus ecumarkkinoiden heikkoudesta oli ecun markkinakurssin ja virallisen ecun 
teoreettisen arvon välinen, vuoden 1994 puolivälistä yli 50 pisteeseen kasvanut 
negatiivinen ero. Aiemmin oli ± 20 pisteen kurssieroa pidetty normaalina. Kun ERMissä 
kehittyi jännitteitä jälleen vuoden 1995 alussa ja markkinat suhtautuivat EMUun 
etenemiseen entistä pessimistisemmin, kurssiero kasvoi ennennäkemättömälle tasolle yli 
300 pisteeseen joulukuussa 1995 (kuvio 7.1). Siitä lähtien kurssiero on kaventunut, ja 
vuoden 1997 jälkipuoliskolla se palasi alle 50 pisteeseen. Marraskuun 3. päivästä vuoden 
1997 loppuun markkinaecu oli koriecua kalliimpi valuuttamarkkinoilla, ja 25. 
marraskuuta kurssiero kasvoi +37 pisteeseen. Vuoden 1997 lopulla sekä tammi­
helmikuussa 1998 markkinaecu pysytteli lähellä koriecun teoreettista arvoa. 
184 
Monet tekijät ovat vaikuttaneet kurssieron muutoksiin. Koska ecun markkinat ovat hyvin 
ohuet, yksikin suuri toimija voi järkyttää ecun kysynnän ja tarjonnan tasapainoa. Kun 
eculla ei ole keskuspankkia, ei sillä ole rahapolitiikkaakaan, ja ecukoroilla on hyvin 
vähän merkitystä. Näiden rakennetekijöiden lisäksi kurssiin on huomattavasti vaikuttanut 
myös markkinoiden suhtautuminen EMUun. Siten EMUa koskevien odotusten 
kohentuminen yhdessä Neuvoston asetuksen (EY) N:ol 103/97 tarjoaman ecua koskevan 
juridisen selvyyden ja oikeusvarmuuden kanssa on saanut markkinaoperaattorit 
kiinnostumaan aktiivisemmin ecusta. Nyt markkinat ovat vakuuttuneet siitä, että ecu 
vaihtuu kolmannen vaiheen käynnistyessä yksi yhteen euroksi. Siten markkinat 
hinnoittelevat ecun "rahaliittoon osallistuvana valuuttana", jonka arvo suhteessa euroon 
on jo määrätty. Markkinaoperaattorit eivät silti odota ecun markkinoiden vauhdittuvan 
merkittävästi. 
Vuonna 1996 ecumääräisiä joukkovelkakirjalainoja laskettiin liikkeeseen huomattavasti 
vähemmän kuin niitä erääntyi, ja siksi liikkeessä olevien lainojen määrä supistui 
seitsemän prosenttia, 118 miljardiin ecuun (poislukien ecuun kytketyt Kreikan 
joukkovelkalainat). Tälle vertailukohtana vuoden 1993 kaikkien aikojen korkein ecun 
velkakanta oli 140 miljardia. Vuonna 1997 laskettiin liikkeeseen ecumääräisiä 
joukkovelkakirjoja noin 14,8 miljardia ja 19,1 miljardia ecua erääntyi. Ecumääräisten 
joukkovelkalainojen koko kanta pieneni näin ollen 114 miljardiin ecuun vuoden 1997 
lopussa, mikä merkitsi 11 prosentin laskua vuodessa. 
Kuvio 7.1. 
pistettä Markkina-ecun ja kori-ecun kurssiero 
( viikkokeskiarvot) 
-350 
1994 
Lähde : Komissio 1995 1996 1997 
185 
Vuoden 1997 alusta institutionaalisten sijoittajien ecuun kohdistama kysyntä kasvoi 
vähitellen, joskin lähtötaso oli hyvin alhainen. Emissiotoiminta vilkastui vuoden 1996 
keskimääräiseen tasoon verrattuna. Markkinoille tuotiin eräitä innovatiivisia lainoja, 
mikä osoitti sekä liikkeeseenlaskijoiden että sijoittajien kiinnostusta mahdollisuuteen 
hankkia ecumääräisten lainojen kautta europositioita ennen kolmannen vaiheen alkua. 
Liikkeeseenlaskijoille etuna tässä on, että joukkovelkojen denominaatiovaluuttaa ei 
tarvitse muuttaa, ja että ne pystyvät rakentamaan itsestään kuvaa euromääräisenä 
lainaajana ennen euron käyttöönottoa. Jälkimmäisen seikan uskotaan mahdollisesti 
antavan liikkeeseenlaskijalle etua lainojen liikkeeseen laskussa tulevilla 
euromarkkinoilla. Erityisesti Euroopan investointipankki laski liikkeeseen 
nimellisarvoltaan miljardin arvoisen euromääräisen joukkovelkakirjan. Euron 
käyttöönottoon saakka kaikki näihin velkakirjoihin liittyvät oikeudet ja velvollisuudet 
hoidetaan ecuina noudattaen yksi yhteen muuntokurssia. 
Ottaen huomioon ecumääräisten joukkovelkamarkkinoiden tasaisen supistumisen ecun 
jälkimarkkinoiden kehitys on ollut suhteellisen hyvä. Vaikka yleistrendinä onkin ollut 
toiminnan asteittainen väheneminen, jälkimarkkinat ovat olleet suhteellisen vakaat ja 
ajoittain niillä on tapahtunut kasvua. 
Esimerkiksi Euroclearin ja Cedelin selvittämien ecumääräisten joukkovelkalainojen 
liikevaihdon arvo on kasvanut hieman vuosittain vuodesta 1993 lähtien. Ecun 
markkinaosuus kokonaisvaihdosta on kuitenkin pienentynyt joka vuosi. Vuonna 1993 se 
oli 5,6 prosenttia, vuosina 1994 ja 1995 5,2 prosenttia, vuonna 1996 4,3 prosenttia ja 
vuonna 1997 3,4 prosenttia kokonaisvaihdosta. Tämä. markkinaosuuden pienentyminen 
johtuu osittain muiden markkinoiden voimakkaasta kasvusta mutta osoittaa myös, että 
kaikkia ecun tarjoamia mahdollisuuksia ei ole hyödynnetty. 
186 
ECU Banking Associationin ecuselvitysjärjestelmän päivittäisenä keskimääräisenä 
liikevaihtona laskettu kaupallisten ja rahoitustoimien määrä on laskenut hieman vuoden 
1994 50,0 miljardista ecusta 46,8 miljardiin ecuun vuonna 1995 ja 46,3 miljardiin ecuun 
vuonna 1996. Vuonna 1997 toiminta kuitenkin kasvoi hieman, ja keskimääräinen 
päiväliikevaihto nousi 46,8 miljardiin ecuun. 
Vuonna 1994 sovittiin, että komissio yhdessä ERI:n kanssa tekisi tutkimuksen niistä 
ECU Banking Associationin ecuselvitysjärjestelmän läpi kulkevista ecumääristä, jotka 
liittyvät pikemminkin ulkomaankauppaan kuin rahoitusoperaatioihin. Tähän mennessä on 
saatettu päätökseen kolme vuosittaista tutkimusta. Kolmas tutkimus vahvistaa aiempien 
tuloksen, jonka mukaan kaupalliset ecumääräiset maksut ovat alle yhden prosentin 
ecumääräisten maksujen kokonaismäärästä. Ecumääräisten ulkomaankauppaan liittyvien 
maksujen vuotuisen määräksi saadaan siten noin 50-75 miljardia ecua. 
Kaiken kaikkiaan ecumarkkinoiden toiminta supistuu edelleen hiljakseen. Osittain tämä 
heijastaa markkinaoperaattoreiden keskittymistä euroon ja niihin ydinvaluuttoihin, jotka 
muunnetaan euroiksi 1. tammikuuta 1999. Ecua ei pidetä keskeisenä tekijänä 
euromarkkinoihin siirryttäessä. Vaikka tiedetään, että yksi ecu tulee vaihdossa 
vastaamaan yhtä euroa, ydinvaluutat ovat suurempien markkinoidensa, paremman 
likviditeettinsä ja monipuolisempien suojauskeinojensa puolesta parempi tie euroon. 
Joukkovelkakirjalainojen emissioiden vilkastuminen tammi-helmikuussa 1998 kertoo, 
että jotkut markkinaoperaattorit ovat siirtymässä ecun käyttöön muiden valuuttojen 
ohessa valmistautuessaan euroon, mutta monet käyttävät mieluummin jossain 
ydinvaluutassa liikkeeseen laskettuja markkinainstrumentteja. Ecumääräisen toiminnan 
vähittäistä hiipumista ei näin ollen tule pitää kielteisenä kehityksenä, vaan pikemminkin 
merkkinä siitä, että markkinaoperaattorit ovat sivuuttaneet ecuvaiheen ja valmistautuvat 
siirtymään euroon 1. tammikuuta 1999. 
187 
7.2. Markkinoiden yhdentyminen 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa komission edellytetään ottavan 
huomioon markkinoiden yhdentymisen tulokset tutkiessaan jäsenvaltioiden välistä 
lähentymistä. Näin ollen on välttämätöntä tutkia yhtenäismarkkinaohjelmaa, koska se 
vaikuttaa merkittävästi markkinoiden yhdentymiseen yhteisössä. Lisäämällä kilpailua 
tuotemarkkinoilla yhtenäismarkkinat ovat myös voineet edistää jäsenvaltioiden 
markkinoiden toimivuutta ja niiden kykyä sopeutua suuriin taloudellisiin häiriöihin. 
Yhteisen rahan käyttöönotto edistänee markkinoiden yhdentymistä edelleen. Lisäämällä 
hintojen selkeyttäjä vertailtavuutta jäsenvaltioiden välillä se ensinnäkin todennäköisesti 
tehostaa kilpailua koko yhteisön tuotemarkkinoilla. Toiseksi se poistaa 
valuuttakurssivaihtelut, jotka aikaisemmin ovat vaikeuttaneet yhtenäismarkkinoiden 
toimintaa. 
Tässä jaksossa1 esitetään, miten markkinoiden yhdentyminen on edistynyt yhteisössä 
kaupan, ulkomaisten sijoitusten ja teollisuuden rakenteen uudistamisen muodossa. Tässä 
yhteydessä käsitellään myös joitakin tiivistyvän yhdentymisen seurauksia, keskeisimpiä 
jäljellä olevia ongelmia sekä toimenpiteitä, joihin niiden ratkaisemiseksi on ryhdytty. 
7.2.1. Markkinoiden yhdentyminen yhteisössä 
Kauppa 
Poistamalla monia yhteisön sisäisiä kaupan ja investointien esteitä yhtenäismarkkinat 
ovat edistäneet jäsenvaltioiden markkinoiden yhdentymistä. Euroopan yhteisön 
teollisuustuotteiden sisäkaupan arvioidaan kasvaneen 20-30 % vuodesta 1985. Lisäksi 
yhteisön sisäkauppa on kasvanut nopeammin kuin jäsenvaltioiden kauppa yhteisön 
ulkopuolisten maiden kanssa, mikä osoittaa alueellisen yhdentymisen syventyneen. 
Taulukosta 7.1 ilmenee sisäkaupan osuus kunkin jäsenvaltion kokonaiskaupasta. 
1 Tämä jakso perustuu komission yhtenäismarkkinoita koskevan katsauksen tietoihin (joita on päivitetty 
mahdollisuuksien mukaan), joista on esitetty yhteenveto artikkelissa "Economic Evaluation of the 
Internal Market", European Economy, Reports and Studies, n:o 4, 1996. 
188 
Useimpien jäsenvaltioiden kauppa 
muiden jäsenvaltioiden kanssa 
lisääntyi vuosina 1985-1997 
(sisäkaupan keskimääräinen osuus 
kasvoi 2,6 prosenttiyksikköä). 
Huomattava osa tästä näyttää 
tapahtuneen vuosina 1985-1990, 
jolloin sisäkaupan osuus kasvoi 
(keskimäärin 6,1 prosenttiyksikköä) 
kaikissa viidessätoista nykyisessä 
jäsenvaltiossa, ja erityisesti 
eteläisissä jäsenvaltiossa 
(Portugalissa, Espanjassa, Kreikassa 
ja Italiassa). Myöhemmin 
yhdentyminen näyttää hidastuneen, 
mutta on kaksi syytä olettaa, että tätä 
hidastumista on liioiteltu: ensiksikin 
vuodesta 1993 lähtien kauppaa 
koskevissa tiedoissa on aliarvioitu 
huomattavasti ja jatkuvasti yhteisön 
sisäisen kaupan määrää2 ja toiseksi 
sisäkaupan osuuteen vaikuttavat 
helposti muutkin tekijät kuin kaupan 
yhdentyminen, ja nämä tekijät 
todennäköisesti kasvattivat sitä 
1980-luvun lopulla ja alensivat sitä 
vuoden 1990 jälkeen3. 
Nykyisin yli puolet jokaisen 
jäsenvaltion kaupasta käydään 
muiden jäsenvaltioiden kanssa (yhteisön keskiarvo oli 61,2 % vuoden 1997 kolmen 
ensimmäisen neljänneksen aikana). Portugali, Belgia ja Luxemburg ovat sisäkaupan 
osuudella mitaten yhdentyneimmät yhteisön jäsenvaltiot, sillä niissä sisäkaupan osuus on 
yli 70 %. Yhdistynyt kuningaskunta, jossa sisäkaupan osuus oli 52,1 % vuonna 1997, on 
vähiten yhdentynyt, mutta sielläkin sisäkaupan osuus kasvoi yli kolme prosenttiyksikköä 
vuosina 1985-1990. Uusimmatkin jäsenvaltiot ovat jo sangen yhdentyneitä (sisäkaupan 
osuus niiden kaupasta vaihtelee välillä 57,0-68,6 %), vaikka ne liittyivät yhteisöön vasta 
vuonna 1995. Taulukko 7.1 
Yhteisön sisäkaupan osuus 
koko kaupastaa) 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1997 b) 
(%) 
72,6 
68,5 
56,8 
58,6 
67,0 
63,9 
64,4 
57,3 
67,9 
68,6 
76,6 
57,0 
57,9 
52,1 
61,2 1985-90 
osuuden muutos 
4,0 
4,8 
3,8 
14,0 
16,8 
7,5 
2,5 
10,9 
3,6 
7,8 
17,6 
9,2 
3,0 
3,3 
6,1 
a) Tavarantuonnin ja -viennin keskiarvo 
b) Ensimmäiset 9 kuukautta 
Lähde: Eurostat 1985-97 b) 
osuuden muutos 
0,3 
4,3 
-2,3 
4,9 
19,3 
4,7 
-8,7 
6,1 
-0,4 
7,0 
18,0 
6,0 
-1,7 
-1,1 
2,6 
Yhtenäismarkkinoilta poistettiin rajamuodollisuudet vuonna 1993 "paperisodan" vähentämiseksi ja rajat 
ylittävien toimitusten nopeuttamiseksi. Yhteisön sisäistä kauppaa koskevat tilastotiedot oli kuitenkin 
aina kerätty raja-asemilla, ja nyt tarvittiin uusi tietojen keräysjärjestelmä. Uusi tietojenkeruujärjestelmä 
perustuu kyselytutkimuksiin, jotka ilmeisesti aliarvioivat kaupan todellista määrää. Tästä seuraa, että 
tilastot aliarvioivat myös sisäkaupan suhdetta EY:n ulkopuolisten maiden kanssa käytävän kaupan 
määrään. Ulkokauppaa koskevat tiedot kerätään entisin menetelmin. 
Öljyn hinnan lasku 1980-luvun lopulla nosti sisäkaupan suhdetta ulkomaankauppaan, koska se alensi 
EY:n ulkopuolisen tuonnin arvoa. Samanaikainen talouskasvu yhteisössä vahvisti vaikutusta: vahva 
markkinakysyntä sai yhteisön tuottajat myymään jäsenvaltioiden markkinoille ulkopuolisten 
markkinoiden sijasta. 1990-luvun alun laman vaikutus oli päinvastainen. 
189 
Yhä kasvavassa määrin jäsenvaltiot käyvät kauppaa samanlaisilla tuotteilla, joiden 
hinnoissa ja laadussa kuitenkin on eroja. Tästä koituu useita myönteisiä vaikutuksia. 
Ensinnäkin kilpailu kiihtyy jäsenvaltioiden markkinoilla ja yritysten myyntikatteet 
supistuvat erityisesti aloilla, joilla kaupan esteet olivat huomattavia vuonna 1985. 
Toiseksi kuluttajat hyötyvät kilpailusta myös laajemman tuotevalikoiman muodossa. 
Ulkomaiset suorat sijoitukset 
Ulkomaiset suorat sijoitukset ovat toinen tapa, jolla markkinat yhdentyvät entistä 
tiiviimmin. Viime vuosikymmeninä ja erityisesti 1980-luvulla ulkomaiset sijoitukset ovat 
kasvaneet erittäin paljon koko maailmassa, ja yhteisöön on tullut niistä huomattavan 
suuri ja yhä kasvava osuus, 44 % vuosina 1991-1993, kun yhteisön osuus vuosina 1982— 
1987 oli vain 28 %. Ulkomaiset sijoitukset yhteisön sisällä kasvoivat voimakkaasti 
vuosina 1986-1991 (sijoitusten nimellismäärä kasvoi vuosittain keskimäärin 41 %), 
kunnes vuosina 1992-1996 tapahtui hidastuminen (nimellismäärä kasvoi keskimäärin 
vain 7 % vuosittain). 
Taulukosta 7.2 ilmenee, että vuosina 1986-1991 ulkomaiset sijoitukset suuntautuivat 
ylivoimaisesti eniten Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jonne ohjautui 32 % kaikista 
yhteisöön tulleista ulkomaisista sijoituksista. Yhdistynyt kuningaskunta onnistui 
houkuttelemaan sijoituksia ennen kaikkea yhteisön ulkopuolelta (45 % yhteisön 
ulkopuolelta tulleista sijoituksista). Muita merkittäviä ulkomaisten sijoitusten kohdemaita 
samana aikana olivat Ranska, Espanja, Benelux-maat ja Saksa. 
190 
Vuodesta 1992 lähtien ulkomaiset sijoitukset ovat jakaantuneet yhteisössä 
tasaisemmin. Yhdistynyt kuningaskunta on edelleen saanut eniten sijoituksia, joskaan 
sen osuus ei enää ole ollut suhteettoman suuri (yli 17 % kaikista sijoituksista vuosina 
1992-1996). Seuraavaksi eniten sijoituksia ovat saaneet Alankomaat, Ranska ja 
Saksa. Yhdistyneen kuningaskunnan osuus on laskenut sekä EY:n sisäisten sijoitusten 
(15 %) että EY:n ulkopuolelta tulleiden sijoitusten osalta ( noin 30 %). 
Taulukko 7.2 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
a) arvio 
Ldhde: Eu Ulkomaisten suorien sijoitusten alkuperämaa 
1986-91 
Sijoitusten alkuperämaa ja osuus 
EUR12 
57% 
kokonais­
määrästä 
15 
1 
14 
1 
12 
12 
5 
5 
11 
— 
2 
— 
— 
22 
100 
rostat. Muu 
maailma 
43% 
kokonais­
määrästä 
6 
2 
4 
1 
10 
13 
3 
7 
9 
— 
2 
-
— 
45 
100 Koko 
maailma 
100% 
kokonais­
määrästä 
11 
1 
10 
1 
11 
12 
4 
6 
10 
— 
2 
-
— 
32 
100 1992-96 
Sijoitusten alkuperamaa ja osuus 
EUR15 
65% 
kokonais-
maarasta 
12 
2 
13 
1 
8 
12 
4 
7 
17 
3 
2 
1 
5 
15 
100 Muu 
maailma 
35% 
kokonais-
maarasta 
8 
2 
7 
1 a) 
6 
18 
3 a) 
3 
9 a) 
1 
1 
0 
10 
30 a) 
100 Koko 
maailma 
100% 
kokonais-
maarasta 
11 
2 
11 
1 a) 
7 
14 
4 a) 
6 
14 a) 
2 
1 
1 
7 
20 a) 
100 
191 
Jäsenvaltioiden väliset sijoitus virrat kasvavat yhä merkittävämmiksi, sillä niiden osuus 
yhteisön kaikista ulkomaisista investoinneista oli 65 % vuosina 1992-1996, kun se 
vuosina 1986-1991 oli 57 %. Yhdistynyt kuningaskunta, Benelux-maat, Saksa ja Ranska 
ovat saaneet niistä suurimman osan koko kaudella 1986-1996, mutta Alankomaiden 
osuus on kasvanut merkittävästi vuodesta 1992, kun taas Yhdistyneen kuningaskunnan 
osuus on pienentynyt. 
Yrityskaupat 
Yhteisön sisäisten yrityskauppojen vilkastuminen noudattaa jossakin määrin ulkomaisissa 
sijoituksissa havaittua kehitystä. Vuonna 1996 yrityskauppoja tehtiin lukumääräisesti 
vähemmän kuin vuonna 1995 ja selvästi vähemmän kuin huippuvuotena 1990, mutta 
yrityskauppojen arvo on itse asiassa noussut tasaisesti vuodesta 1994. Lähes 70 % 
kaikista yhteisössä tehdyistä yrityskaupoista on puhtaasti kotimaisia, saman jäsenvaltion 
yritysten välisiä. Noin 18 % tapahtuu eri jäsenvaltioiden yritysten kesken, ja alle 14 
prosentissa on mukana yrityksiä sekä yhteisöstä että jostakin yhteisön ulkopuolisesta 
maasta (erityisesti Yhdysvalloista mutta myös Sveitsistä). Yhteisön ulkopuolisten kanssa 
tehtävien kauppojen merkitys kasvaa kuitenkin nopeimmin. Yleisesti ottaen 
tanskalaisten, irlantilaisten, alankomaalaisten, suomalaisten, ruotsalaisten ja 
englantilaisten yritysten yrityskaupat ylittävät selvästi niiden kotimaiden osuuden 
yhteisön BKTista. 
Yrityskaupat muuttavat teollisuuden rakennetta. Ne lisäävät teollisuuden keskittymistä 
yhteisön tasolla (neljän suurimman teollisuusyrityksen osuus kokonaisliikevaihdosta 
kaikilla sektoreilla nousi keskimäärin 2,3 prosenttiyksikköä vuosien 1987-1993 välillä), 
mutta vähentävät jonkin verran keskittyneisyyttä jäsenvaltiotasolla (vuosien 1987-1993 
välillä neljän suurimman yrityksen osuus kyseisen alan yhteenlasketusta liikevaihdosta 
kaikilla toimialoilla yhteensä laski keskimäärin 0,1 prosenttiyksikköä Ranskassa, 0,9 
prosenttiyksikköä Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja 1,7 prosenttiyksikköä Belgiassa). 
Yksi selitys tähän voisi olla, että suuria yrityksiä on yhä vähemmän ja ne ovat entistä 
suurempia, saavat suuremman osuuden koko yhteisön markkinoista, mutta myös kattavat 
suuremman maantieteellisen alueen ja kiristävät kilpailua kunkin jäsenvaltion tasolla. 
Palvelualoilla tällaista muutosta ei toistaiseksi ole tapahtunut varsinkaan edelleen tiukasti 
säännellyillä sektoreilla. Palvelualan sääntelyn purkaminen on myös ollut paljon 
hitaampaa kuin hyödykemarkkinoiden, ja yrityskauppojen merkitys palvelusektorilla 
kasvanut vasta aivan viime aikoina. Näin ollen yrityskauppojen mahdolliset vaikutukset 
palvelusektoriin on vasta aivan aluillaan. 
192 
7.2.2. Yhteisön markkinoiden yhdentymisen seuraukset 
Vaikutukset kilpailuolosuhte isiin 
Yritysten myyntikatteisiin perustuvat tiedot osoittavat, että markkinoiden yhdentyminen 
on tiukentanut kilpailua; keskimääräisten katteiden arvioitiin vuosina 1987-1991 olleen 
noin 0,5 prosenttiyksikköä pienemmät kuin ne olisivat olleet ilman yhtenäismarkkinoita, 
mutta vaikutus oli tätäkin suurempi aloilla, joilla kaupan esteet olivat aiemmin olleet 
suurimmat (kuten kulutuselektroniikan ja moottoriajoneuvojen kaupassa). Kilpailu on 
näin ollen auttanut hillitsemään inflaatiota koko yhteisössä, mutta myös lähentänyt 
jäsenmaiden tavaroiden ja palvelujen kuluttajahintoja (erityisesti aloilla, joilla sääntelyä 
on purettu eniten); kulutustavaroiden hintojen variaatiokerroin (verot mukaan lukien) 
jäsenvaltioiden välillä laski vuoden 1985 22,5 prosentista 19,6 prosenttiin vuonna 1993. 
Palvelujen osalta kerroin laski 33,7 prosentista 28,6 prosenttiin. Toisaalta taas 
energiasektorilla, missä sääntelyn purku on tuskin alkanutkaan, hintojen variaatiokerroin 
jäsenvaltioiden välillä nousi voimakkaasti (21,1 prosentista 31,7 prosenttiin). 
Pääsääntöisesti kilpailu on kuitenkin lisääntynyt, mikä vaikuttaa myönteisesti yhteisön 
BKT:hen, investointeihin ja työllisyyteen. 
Vaikutukset yhteisön rahoitusmarkkinoihin 
Valuutansääntelyn ja muiden pääomanliikkeiden rajoitusten poistaminen on alkanut 
vaikuttaa yhdessä rahoitusmarkkinoiden sääntelyn poistamisen kanssa. Rajojen yli 
tehtävät talletukset ja sijoitukset ovat kasvaneet . merkittävästi. Vuonna 1993 
portfoliosijoitukset ulkomaille vastasivat keskimäärin (painottamaton keskiarvo) 4,2 
prosenttia BKT:sta, kun ne vuonna 1985 olivat vain 1,8 prosenttia BKT:sta. Samana 
aikana portfolio-investoinnit ulkomailta kasvoivat keskimäärin (painottamaton 
keskiarvo) 2,0 prosentista 7,1 prosenttiin BKT:sta. Sijoitusmäärien kasvu merkitsee 
ulkomaisen varallisuuden kasvua. 
193 
7.2.3. Yhtenäismarkkinoiden toteuttaminen 
Vaikka jäsenvaltioiden markkinat ovat yhdentyneet, yhtenäismarkkinat eivät vielä ole 
oikeudellisesti täydelliset. Helmikuun 1. päivänä 1998 21,1 prosenttia kaikista 
yhtenäismarkkinatoimenpiteistä ei vielä oltu pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa. 
Säädösten täytäntöönpanossa on eniten puutteita kuljetusalalla, julkisissa hankinnoissa 
sekä tekijän- ja teollisoikeuksien alalla. Suomi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ruotsi ovat 
parhaiten siirtäneet yhteisön lainsäädäntöä osaksi omaa lainsäädäntöään (enintään 2,5 % 
lainsäädännöstä on vielä siirtämättä), Belgia, Itävalta ja Saksa puolestaan heikoimmin (yli 
7 % on vielä siirtämättä). Tilanteen parantamiseksi ja markkinoiden yhdentymisen 
kaikkien mahdollisuuksien hyödyntämiseksi komissio ja jäsenvaltiot sopivat 
yhtenäismarkkinoiden toimintasuunnitelmasta kesäkuussa 1997. 
Lainsäädännön lisäksi muutkin ongelmat hidastavat markkinoiden yhdentymistä (ja ovat 
siksi yhteisön toimenpiteiden kohteena). Näitä ovat tekniset kaupan esteet (joiden 
arvioidaan koskevan noin 63 prosenttia yhteisön sisäkaupasta), verotuksen vääristymät 
(haitallinen jäsenvaltioiden välinen verokilpailu, kaksinkertainen verotus, kirjavat 
kansalliset alv-järjestelmät) sekä valtiontuet (jotka vaihtelivat eri jäsenvaltioissa välillä 
0,4-2,6 % BKT:sta vuosina 1992-1994). 
194 
7.3. Vaihtotaseiden tila ja kehitys 
Perustamissopimuksen 109 j artiklan 1 kohdassa määrätään, että tässä kertomuksessa on 
otettava huomioon vaihtotaseiden tilanne ja kehitys. Tämä määräys on osoitus tarpeesta 
varmistaa, että EMUun osallistuvissa jäsenvaltioissa on kestävä vaihtotasetilanne. 
Pääomanliikkeiden vapauttaminen on lisännyt yksityisen sektorin mahdollisuuksia 
hyödyntää kansainvälisiä luotto- ja talletusmahdollisuuksia. Tämän seurauksena 
yksityisen sektorin pitkän aikavälin kulutus- ja säästämispäätösten suunnittelu on 
parantunut, minkä seurauksena vaihtotase kuvastaa entistä suuremmassa määrin 
yksityisen sektorin kulutus- ja investointikäyttäytymistä. Vaihtotaseen alijäämä ei ole 
osoitus talouden epätasapainosta, mikäli se on pitkällä aikavälillä kestävä. Jos 
vaihtotaseen alijäämän (joka esiintyy yhdessä suuren ulkomaisen velan kanssa) katsotaan 
olevan kestämätön, luottamus valuuttakurssiin voi heikentyä. Tällaisilla valuuttakurssia 
koskevilla näkökohdilla on vähemmän merkitystä EMUn kaltaisessa 
yhteisvaluuttajärjestelmässä, mutta vaihtotase on edelleen keskeinen kansantalouden 
velka-aseman kestävyyden osoitin. Vaihtotaseen tarkastelu täydentää 
perustamissopimuksessa esitettyjä lähentymiskriteerejä, sillä se mahdollistaa laajemman 
arvion jäsenvaltioiden mahdollisuuksista huolehtia - julkisen ja yksityisen sektorin -
velastaan. Seuraavassa tarkastelussa valaistaan sekä koko yhteisön että eri jäsenvaltioiden 
vaihtotaseen tilaa. 
195 
Taulukko 7.3 
Vaihtotase 
(kansallisen tilinpidon mukaan, prosenttia BKT:sta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 
3,3 3,9 4,5 
3,0 1,5 0,8 
-1,1 -1,5 -1,4 
-2,6 -0,8 -2,1 
-1,0 -1,3 0,4 
1,0 1,0 1,5 
5,3 3,6 4,5 
1,0 1,4 2,4 
20,1 18,2 15,4 
4,9 5,4 5,5 
-0,4 -0,9 -1,8 
-2,3 -2,7 -2,0 
-1,3 1,3 4,1 
-1,4 -0,5 1,2 
-2,4 -1,9 -1,9 
-0,1 0,0 0,4 
* Kevään 1998 talousennusteet 
Lähde: Komissio 1996 
4,5 
0,8 
-1,2 
-2,6 
0,3 
1,6 
3,8 
3,4 
16,3 
5,8 
-2,1 
-1,4 
3,8 
1,5 
-1,5 
0,8 1997 
4,9 
0,1 
-0,6 
-2,3 
0,6 
2,9 
3,9 
3,1 
14,4 
5,8 
-1,9 
-2,8 
5,3 
2,1 
-0,9 
1,2 1998* 
5,2 
0,0 
0,1 
-2,8 
0,7 
2,9 
3,1 
3,1 
17,0 
5,6 
-1,6 
-2,7 
6,0 
2,2 
-2,2 
1,1 Taulukossa 7.3 esitetään 
koko yhteisön ja 
jäsenvaltioiden viime 
vuosien vaihtotasetilanne. 
Yhteisön vaihtotaseen 
ylijäämä on lisääntynyt 
asteittain vuodesta 1994. 
Kehitys on ollut täysin 
vastakkaista kuin 1980-
luvun lopulla ja 1990-
luvun alussa, jolloin 
alijäämät olivat suuria. 
Kolmansien maiden 
kanssa käydyssä kaupassa 
yhteisö on hyötynyt 
vahvasta Yhdysvaltain 
dollarista ja 
päävientimarkkinoillaan 
tapahtuneesta kasvusta. 
Tuonnin kasvua on 
rajoittanut suhteellisen 
laimea kotimainen 
kysyntä erityisesti eräissä 
suurissa jäsenvaltioissa. 
Vaihtotaseen 
parantuminen on myös 
monissa jäsenvaltioissa julkisen talouden vakautumisen myötä lisääntyneen 
kansantalouden säästämisen kääntöpuoli. Vuonna 1997 yhteisön vaihtotaseen ylijäämän 
arvioidaan olevan 1,3 % BKT:sta, mikä syntyy suuresta kauppataseen ylijäämästä (noin 
2,4 % BKT:sta), josta osan kumoaa tuotannontekijatulojen ja tulonsiirtojen alijäämäisyys. 
Näin suuri ylijäämä on harvinainen: viimeksi sellainen on toteutunut vuonna 1986. 
Kuten voi odottaakin, yhteisön ulkoisen tasapainon parantuminen on pääasiassa seurausta 
suurimpien jäsenvaltioiden kehityksestä: Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan 
alijäämät ovat supistuneet lähelle tasapainoa, ja Ranskan ja Espanjan ylijäämät ovat 
kasvaneet. Muissa jäsenvaltioissa vaihtotaseiden kehitys on ollut vaihtelevaa. Vuonna 
1997 jäsenvaltioiden vaihtotaseet vaihtelivat +6 prosentista -3 prosenttiin BKT:sta. 
Merkittävän poikkeuksen muodostaa Luxemburg, jossa ylijäämä oli 15 % BKT:sta 
(mihin se oli laskenut 1980-luvun puolivälin 30 prosentin tasosta). 
Jäsenvaltioiden vaihtotaseita tarkasteltaessa voidaan havaita kolme ryhmää. 
196 
1 
Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat Tanska, Saksa, Espanja, Itävalta ja Yhdistynyt 
kuningaskunta, joissa vaihtotase oli jokseenkin tasapainossa. Tanskan suhdanne-
elpyminen on hyvin pitkällä, ja sen vaihtotase on siirtynyt 1990-luvun alun suuresta 
ylijäämästä lähelle tasapainoa vuonna 1997. Ottaen huomioon, että Tanskan 
ulkomainen velka on suuri, vaihtotaseen tasapaino vaikuttaa asianmukaiselta. 
Saksassa vaihtotase on lähestynyt tasapainoa, vaikka se Saksan yhdistymisestä lähtien 
on ollut hyvin alijäämäinen. Maan itäosien korkea kulutus on vähentänyt 
vientitarjontaa. Kilpailukyvyn paraneminen vähentänee vaihtotaseen epätasapainoa 
tulevina vuosina. Yhdistymistä edeltäneen ajan ylijäämiä vastaavia ylijäämiä ei 
todennäköisesti kuitenkaan enää synny, sillä suhdannenousu heijastuu kotimaiseen 
kysyntään. Saksan ulkomaiset saamiset ylittävät yhä ulkomaisten velkojen määrän. 
Espanjan vaihtotase on parantunut tasaisesti. Jatkuva inflaation hidastuminen ja 
julkisen talouden vakauttaminen ovat lisänneet taloudellista luottamusta, joka yhdessä 
alhaisen korkotason kanssa on elvyttänyt kotimaista kysyntää. Yhdistyneessä 
kuningaskunnassa vaihtotase on siirtynyt 1980-luvun huomattavasta alijäämästä 
tasapainoon vuonna 1997, vaikka talouden suhdannevaihe on hyvin pitkällä. 
Englannin punnan arvon huomattava vahvistuminen vuoden 1996 lopusta johtanee 
kuitenkin maksutasetilanteen heikkenemiseen vuonna 1998. Itävallan vaihtotaseen 
alijäämä johtuu pääasiassa palvelutaseen jyrkästä heikentymisestä. 
Toiseen ryhmään kuuluvat Belgia, Ranska, Irlanti, Italia, Alankomaat, Ruotsi ja 
Suomi, joissa vaihtotaseen ylijäämä oli yli 2 % BKT.sta vuonna 1997. Belgiassa 
heikko kotimainen kysyntä suhteessa ulkomaiseen kysyntään on todennäköisesti 
kasvattanut ennestäänkin suurta vaihtotaseen ylijäämää, ja kotimaisen ja ulkomaisen 
kysynnän suhde on tukenut myös Ranskan ylijäämää. Irlannin vaihtotaseen ylijäämä 
puolestaan johtuu hyvin suuresta kauppataseen ylijäämästä, jota tukevat huomattavat 
maksut rakennerahastoista. Italian vaihtotaseen parantuminen on ollut erityisen 
huomattavaa. Ylijäämän kasvu yli 3 prosenttiin BKT.sta vuodesta 1996 kuvastaa 
ensisijaisesti kansantalouden säästämisasteen nousua julkisen talouden vahvistuessa. 
Korkotason mahdollinen lasku lähivuosina voi kuitenkin alentaa nykyisellään hyvin 
korkeaa kotitalouksien säästämisastetta (15 % käytettävissä olevista bruttotuloista 
vuonna 1997), mikä lisäisi kotimaista kysyntää ja tuonnin kasvua. Alankomaissa on 
tultu melko kypsään suhdannevaiheeseen ja "tuotantokuilu" näyttää kaventuneen 
huomattavasti. Tässä tilanteessa suuri vaihtotaseen ylijäämä näyttää kuvastavan 
pikemminkin erittäin hyvää kilpailukykyä kuin suhteellista kysyntää. Tilanne on 
samantapainen Suomessa, missä kilpailukyky näyttää hyvältä. Ruotsissa vaihtotase on 
kääntynyt alijäämäisestä ylijäämäiseksi viime vuosina vahvan viennin ansiosta. 
Kreikassa ja Portugalissa vaihtotaseen alijäämä oli yli 2 % BKT:sta vuonna 1997. 
Kreikan julkisen talouden alijäämä on edelleen suhteellisen suuri, mikä alentaa 
kansantalouden säästämisastetta. Julkisen talouden vakauttamisella on positiivinen 
vaikutus vaihtotaseeseen. Portugalissa nopeasti kiihtyvä tuonnin kasvu, joka johtuu 
kotimaisen kysynnän vetämästä elpymisestä, selittää suurimman osan vaihtotaseen 
heikkenemisestä. Portugalissa tuottavuus kuitenkin kasvaa nopeasti avoimella 
sektorilla, mikä kompensoi yksikkötyökustannusten nousun koko taloudessa. Lisäksi 
ulkomaisia suoria sijoituksia virtaa Portugaliin edelleen paljon, mikä viittaa siihen, 
että nykyinen vaihtotaseen alijäämä on kestävä ainakin lähitulevaisuudessa. 
197 
Jäsenvaltioista pohjoismailla on erityisen paljon nettomääräistä ulkomaista velkaa 
(Tanska: 25 % BKT:sta vuonna 1996, Suomi ja Ruotsi: 43 % BKT:sta, ks. kuvio 7.2). 
Ruotsin ja Suomen vaihtotaseiden ylijäämät vähentävät tätä velkaisuutta ajan mittaan, 
jolloin nämä maat eivät enää ole niin riippuvaisia ulkomaisesta valuuttakehityksestä. 
Mutta muilla mailla, joilla on vielä suurempi vaihtotaseen ylijäämä (Belgia, 
Alankomaat), ulkomaisten saatavien määrä ylittää huomattavasti ulkomaisten velkojen 
määrän. Muiden jäsenvaltioiden ulkomaiset saatavat joko hienoisesti ylittävät ulkomaisen 
velan määrän (Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan ulkomaiset nettosaatavat ovat 
supistuneet) tai niillä on enemmän ulkomaista velkaa kuin saatavia (Italia on siirtynyt 
lähelle tasapainoa). 
Kuvio 7.2 vaihtotase - ulkomainen nettovarallisuusasema1) -1996 
« 6 
w 
00 
s* 
~ 2 
vt 
> -2 4 FIN 
• s 
• DK E 
* 
• A 
*EL • 1 
• F 
D 
• 
UK • NL 
• B 
• P 
-50 -40 20 •30 -20 -10 0 10 
Ulkomainen nettovarallisuus ( % BKT:sta) 
1> Ulkomaista nettovarallisuutta koskevia tietoja ei ole saatavana Irlannista ja Luxemburgista. Kuvion tiedot 
koskevat vuotta 1996, paitsi Alankomaiden tiedot vuotta 1995. 
Lähteet ERI (nettovarallisuus), komissio, kevään 1998 talousennuste (vaihtotase) 30 
198 
7.4. Yksikkötyökustannusten ja hintaindeksien kehityksen tarkastelu 
Lopputuotteiden kuluttajahintaindeksit ovat tarkkoja ja ajantasaisia yleisen hintatason 
kehityksen indikaattoreita, sillä niihin sisältyy hintakehitys talousprosessin loppupäässä. 
Inflaation syiden ja inflaatiokehityksen jatkuvuuden arviointiin ne kuitenkin soveltuvat 
huonommin. Sen vuoksi perustamissopimuksessa (109 j artiklan 1 kohta) edellytetään 
myös, että on otettava huomioon "yksikkötyökustannusten ja muiden hintaosoittimien 
kehitys". 
7.4.1. Yksikkötyökustannukset 
Yksikkötyökustannusten kehitystä kuluttajahintojen muodostumisen keskeisenä tekijänä 
on tarkasteltu yksityiskohtaisesti tämän kertomuksen jaksossa 3.4.2. Tarkastelun päätulos 
on, että yhteisön tasolla yksikkötyökustannusten maltillinen nousu on ollut tärkeimpiä 
syitä siihen, että inflaatiokehitys on toisen vaiheen aikana ollut niin suotuisaa. 
Jäsenvaltiotasolla tapahtunut kehitys osoittaa, että yksikkötyökustannusten hitaan kasvun 
osalta jäsenvaltiot ovat lähentyneet toisiaan. 
Yksikkötyökustannusten maltillinen kehitys ei johdu työn tuottavuuden kasvun 
kiihtymisestä vaan siitä, että nimelliset työvoimakustannukset työntekijää kohden ovat 
nousseet hyvin maltillisesti. Tämä kaikille jäsenvaltioille yhteinen suuntaus on 
selitettävissä kolmella päätekijällä: alhaisilla inflaatio-odotuksilla, lisääntyneellä 
tietoisuudella tarjonnan rajoitteista sekä työvoiman tarjonnan parantumisella. Nämä 
tekijät yhdessä aiheuttivat rakennemuutoksia, jotka todennäköisesti turvaavat 
hintavakaustavoitetta tukevan palkkakehityksen lähivuosina. 
199 
7.4.2. Tuontihinnat 
Yksikkötyökustannusten tavoin myös tuontihinnat ovat tärkeä hintakehityksen määrittäjä 
ja sen vuoksi myös niitä on analysoitu luvussa 3. Kansainvälisten raaka-ainehintojen 
nousu oli maltillista EMUn toisen vaiheen aikana, mutta suotuisa vaikutus kotimaisiin 
hintoihin on riippunut hyvin paljon valuuttakurssien kehityksestä. Tuontihinnoilla oli 
hillitsevä vaikutus kotimaiseen inflaatioon niissä maissa, joiden valuutat olivat vahvoja. 
Tuontihinnat nousivat odotettua vähemmän maissa, joiden valuuttoihin kohdistui 
huomattavia heikentymispaineita 1990-luvun puolivälissä. Lisäksi tuontihintojen nousu 
siirtyi vain osittain kuluttajahintoihin, sillä jäsenvaltioissa toteutettiin voimakkaasti 
inflaationvastaista talouspolitiikkaa, jota vielä täydennettiin tuote-, palvelu- ja 
työmarkkinoiden toimintaa tehostavalla rakennepolitiikalla. 
7.4.3. Tuottajahinnat 
Hintatrendien mittarina 
jakeluketjun alkupäässä 
tuottajahintaindeksi (PPI) voi 
antaa merkkejä 
inflaatiopaineista ennen kuin 
ne näkyvät 
kuluttajahintaindeksissä. 
Lisäksi PPI sisältää 
esimerkiksi raaka-aineet ja 
puolivalmisteet, jotka ovat 
herkkiä eräille piileville 
inflaation osatekijöille, kuten 
kansainvälisille hinnoille, 
valuuttakursseille tai 
työvoimakustannuksille. I , 1.11 I, I II II CT^-^^_ , ^ —• 
Taulukko 7.4 
Tuottajahinnat 
Koko teollisuuden kotimainen tuotanto (pi. rakentaminen) 
(kansallisena valuuttana, prosenttimuutos) 
I 1993 1994 1995 1996 1997a) " 
B -1,0 1,4 2,3 0,6 1,7 
DK -1,1 0,7 3,8 1,6 2,2 
D 0,2 . 0,6 1,7 -0,4 1,1 
EL 11,4 7,2 9,5 7,4 3,5 
E 2,4 4,3 6,4 1,7 1,0 
F -1,0 0,3 2,2 0,5 0,2 
IRL 2,3 2,0 3,7 1,8 0,1 
I 3,8 3,7 7,9 1,9 1,3 
L 0,9 2,0 3,4 -0,4 1,7 
NL -1,6 0,7 3,0 1,8 2,7 
Ab) -0,4 1,3 0,4 0,0 0,4 
P 3,6 2,8 3,8 3,1 1,6 
FIN 2,8 1,9 1,8 -0,1 1,3 
S 2,0 4,3 8,0 0,6 1,0 
UK 3,9 2,5 3,7 0,8 0,4 
EUR 1,7 1,9 3,9 0,8 1,0 
a) Keskiarvo syyskuuhun 1997 saakka vuoden 1996 vastaavista 
kuukausista. 
b) Yleinen tukkuhintaindeksi. 
Ldhde: Komissio, OECD. 
sssassssssassBSsssEssgsssaasaaaEBansataBSSBassssSBBBasssssssrssssssssnsasssss^BSS 
200 
Tuottajahintaindeksin kehitys kahden viime vuoden aikana voi siten antaa viitteitä 
inflaationäkymistä. Koko yhteisössä PPI:n nousu on ollut hyvin vähäistä, alle yhden 
prosentin sekä vuonna 1996 että vuonna 19974. Nousu on ollut näin vähäistä melkein 
kaikissa jäsenvaltioissa (kuvio 7.4.) Huomattavin piirre on tuottajahintainflaation jyrkkä 
hidastuminen niissä jäsenvaltioissa, joissa inflaatio edelleen oli suhteellisen nopeaa 
vuonna 1995 (Espanja, Italia, Portugali). PPI nousi yli kaksi prosenttia Kreikan lisäksi 
vain Tanskassa ja Alankomaissa, mikä näissä kahdessa taloudessa johtui viime vuosien 
vireästä talouskehityksestä. 
7.4.4. Välilliset verot 
Toisen vaiheen aikana kaikki jäsenvaltiot ovat 
käyttäneet välillisten verojen korotuksia julkisen 
talouden alijäämien kaventamiseen, vaikkakin 
korotusten suuruus on vaihdellut. Monessa maassa 
nämä korotukset olivat tuntuvia ja nopeuttivat 
merkittävästi inflaatiota, mikä ilmenee taulukosta 
7.5. Siinä esitetään arviot välillisen verotuksen 
muutosten suorasta mekaanisesta vaikutuksesta 
olettaen, että välillisten verojen muutokset ovat 
siirtyneet sellaisinaan kuluttajahintoihin. 
Huomattavin vaikutus on havaittavissa Belgiassa 
(1994), Irlannissa (1994), Ranskassa (1995), 
Italiassa (1995), Yhdistyneessä kuningaskunnassa 
(1994-95), Suomessa (1995-1996), ja Ruotsissa 
(1997). Mekaanista vaikutusta tärkeämpi - sehän 
on jo määritelmänsäkin mukaisesti kertaluonteinen 
- on vaara, että välillisten verojen korotus lisää 
inflaatio-odotuksia ja käynnistää siten palkkojen ja 
hintojen nousukierteen. Näin ei kuitenkaan näytä 
käyneen yhdessäkään näistä maista. Nopeuduttuaan 
hetkellisesti inflaatio hidastui pian kaikissa maissa, 
joissa välillisiä veroja on merkittävästi nostettu. Taulukko 7.5 
Valillisen verotuksen 
muutosten vaikutus 
kuluttajahintainflaatioon 
(prosenttiyksikkoina) 
1994 1995 1996 1997 
B 0,8 0,0 0,6 0,2 
DK 0,4 0,4 0,4 0,4 
D 0,3 0,0 -0,2 0,4 
EL 0,8 0,6 0,8 n,a 
E 0,3 1,0 0,2 0,3 
F 0,1 1,1 0,1 0,4 
IRL 0,7 0,2 0,2 0,4 
I 0,3 0,8 0,1 0,1 
L 0,1 0,1 0,0 0,0 
NL 0,2 0,1 0,4 0,2 
A 0,2 0,5 0,2 0,1 
P 0,2 0,5 -0,2 -0,3 
FIN 0,7 1,1 1,0 0,3 
S 0,3 0,5 0,2 1,0 
UK 0,7 0,6 0,4 0,5 
Ldhde: Komissio 
4 Vuodelta 1997 on saatavilla ainoastaan 11 ensimmäisen kuukauden tiedot. 
201 


ISSN 1024-4492 
KOM(98) 1999 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 10 06 01 
Luettelonumero : CB-CO-98-207-FI-C 
ISBN 92-78-32847-2 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg