EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 29.3.2019 COM(2019) 161 final KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta annetun direktiivin 2003/109/EY täytäntöönpanosta



I. JOHDANTO Komission ensimmäinen kertomus direktiivin 2003/109/EY , jäljempänä ’direktiivi’, soveltamisesta, jäljempänä ’vuoden 2011 kertomus’, julkaistiin 28. syyskuuta 2011 direktiivin 24 artiklassa säädetyn raportointivelvollisuuden mukaisesti. Kertomuksesta kävi ilmi, etteivät kolmansien maiden kansalaiset yleisesti olleet tietoisia EU:ssa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemasta ja siihen liittyvistä oikeuksista. Lisäksi kertomus paljasti useita puutteita direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä (esimerkiksi direktiivin soveltamisalan rajoittava tulkinta, aseman myöntämiselle asetetut ylimääräiset edellytykset, suuret hallinnolliset maksut, EU:n sisäisen liikkuvuuden laittomat esteet, tasavertaisen kohtelun periaatteen ja karkottamista vastaan säädetyn suojan vesittäminen). Tässä toisessa kertomuksessa luodaan ajan tasalle saatettu katsaus siihen, miten EU:n jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään ja panneet sen täytäntöön. Kertomus sisältää ensimmäistä kertaa tietoa myös direktiivin 2011/51/EU täytäntöönpanosta. Kyseisellä direktiivillä muutettiin direktiiviä 2003/109/EY laajentamalla sen soveltamisala koskemaan kansainvälistä suojelua saavia henkilöitä. Jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivi 2011/51/EU osaksi kansallista lainsäädäntöään viimeistään 20. toukokuuta 2013. Komissio käynnisti rikkomusmenettelyn 11:tä jäsenvaltiota vastaan, koska ne eivät olleet saattaneet direktiiviä osaksi kansallista lainsäädäntöään määräajassa tai eivät olleet ilmoittaneet komissiolle kansallisista säännöksistä asianmukaisesti. Kahdeksan näistä rikkomusmenettelyistä on käsitelty loppuun. Kertomuksen laadinnassa on hyödynnetty ulkopuolisen toimeksisaajan vuosina 2014–2016 tekemää tutkimusta sekä muita lähteitä, kuten kanteluja , vetoomuksia, komission ja jäsenvaltioiden välistä tietojenvaihtoa sekä rikkomusmenettelyjä. Tilastollinen katsaus Vuoden 2011 kertomuksessa tuotiin esiin, että monissa jäsenvaltioissa direktiivillä ei ollut ollut mainittavaa vaikutusta. EU:ssa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen oleskelulupia oli myönnetty vain vähän, ja niistäkin 80 prosenttia vain neljässä jäsenvaltiossa. Vaikka vuonna 2017 myönnettiin kaiken kaikkiaan enemmän lupia (3 055 411 lupaa, kun vuonna 2008 määrä oli 1 208 557), samojen neljän maan osuus kaikista EU-oleskeluluvista oli jopa kasvanut (90 prosenttia). Pelkästään Italiassa on myönnetty 73 prosenttia kaikista EU-oleskeluluvista. Vähäisen hyödyntämisen voidaan katsoa johtuvan siitä, ettei pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemasta ole saatavilla tietoa sen paremmin kolmansien maiden kansalaisten keskuudessa kuin muuttoliikettä käsittelevissä kansallisissa hallinnoissakaan. Syynä on myös ”kilpailu” direktiivin 13 artiklan sallimien vakiintuneiden kansallisten järjestelmien kanssa (kaikkiaan 25 jäsenvaltiosta 21 on säilyttänyt kansalliset järjestelmänsä). II. KANSALLISTEN TÄYTÄNTÖÖNPANOTOIMENPITEIDEN YHDENMUKAISUUS DIREKTIIVIN KANSSA Henkilöllinen soveltamisala – 3 artikla Direktiivin 3 artiklassa määritellään direktiivin soveltamisala ja säädetään useista poikkeuksista (eli tilanteista, joissa direktiiviä ei sovelleta). Vuoden 2011 kertomuksessa tuotiin esiin yksi erityinen täytäntöönpanoon useissa jäsenvaltioissa liittyvä ongelma, joka koskee maassa pelkästään tilapäisesti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten sulkemista direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle (3 artiklan 2 kohdan e alakohta). Eräät jäsenvaltiot tulkitsevat tätä poikkeusta hyvin väljästi. Euroopan unionin tuomioistuin (EUT) on selventänyt tämän säännöksen merkitystä toteamalla, että direktiivissä suljetaan pois direktiivin soveltamisalasta ”kolmansien maiden kansalaisten sellainen oleskelu, joka laillisuudestaan ja mahdollisesta yhtäjaksoisuudestaan huolimatta ei lähtökohtaisesti ilmennä heidän aikomustaan asettautua pysyvästi jäsenvaltioiden alueelle” ja että ”pelkästään sen perusteella, että oleskeluluvassa on tarkoituksellinen rajoitus, ei voida tietää, voisiko tällainen kolmannen maan kansalainen asettautua pysyvästi jäsenvaltioon tällaisesta rajoituksesta huolimatta”. Vaikka Euroopan unionin tuomioistuin totesi viime kädessä, että kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on arvioida tapauskohtaisesti poikkeusten laillisuutta, komissio ei ole saanut kanteluja siitä, että jäsenvaltiot käyttäisivät tätä poikkeusta väärin. Poikkeus, jolla direktiivissä suljettiin alun perin pakolaiset pois direktiivin soveltamisalasta, poistettiin vuonna 2011. Direktiiviä ei kuitenkaan edelleenkään sovelleta kolmansien maiden kansalaisiin, joilla on lupa oleskella maassa muun suojelun kuin aseman määrittelyä koskevassa direktiivissä (3 artiklan 2 kohdan c alakohta) tarkoitetun suojelun perusteella. Sitä, miten kansalliset suojeluasemat olisi erotettava muista kansallisista laillisen oleskelun asemista, ei ole tähän mennessä täysin selvennetty Euroopan unionin tuomioistuimen tai kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytännössä. Oleskelun kesto – 4 artikla Kolmansien maiden kansalaisten on täytynyt oleskella jäsenvaltion alueella laillisesti ja yhtäjaksoisesti viiden vuoden ajan, ennen kuin he voivat hakea pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa. Vuoden 2011 kertomuksessa todettiin, että eräät jäsenvaltiot voivat soveltaa ”laillisen oleskelun” käsitettä rajoittavasti erityisesti sulkemalla pois tiettyjen viisumien tai oleskelulupien haltijat. Komissio tutki yhtä näistä tapauksista eli tapausta, jossa kansallisessa lainsäädännössä edellytettiin, että pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa hakevalla on oltava pysyvä kansallinen oleskelulupa. Komission ja kyseisen jäsenvaltion välisen tietojenvaihdon jälkeen jäsenvaltio on muuttanut kansallista lainsäädäntöään ja saattanut sen direktiivin mukaiseksi. Direktiivissä säädetään, että niiden henkilöiden osalta, joille on myönnetty kansainvälistä suojelua, huomioon otetaan vähintään puolet kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättöpäivän ja oleskeluluvan myöntämispäivän välisestä ajanjaksosta, jos tämä ajanjakso ei ylitä 18:aa kuukautta (4 artiklan 2 kohta). Useimmissa jäsenvaltioissa otetaan huomioon puolet kyseisestä ajanjaksosta, kun taas muissa jäsenvaltioissa ajanjakso otetaan huomioon kokonaisuudessaan. Tähän mennessä komissio ei ole saanut kanteluja, jotka koskisivat 4 artiklan 1 a kohdan virheellistä täytäntöönpanoa. Kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on oltava myöntämättä pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa tietyissä tapauksissa, joissa kansainvälinen suojelu on poistettu aseman määrittelyä koskevan direktiivin mukaisesti. Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saamisen edellytykset – 5 artikla Direktiivin 5 artiklassa vahvistetaan pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saamisen edellytykset, eli että hakijan on osoitettava, että hänellä on riittävät vakaat ja säännölliset varat sekä sairausvakuutus ja (valinnaisesti) että hän täyttää kotouttamisedellytykset. Useimmat jäsenvaltiot ovat vahvistaneet kansallisen minimipalkan tai vähimmäistoimeentulon kynnysarvoksi, jonka perusteella vakaita ja säännöllisiä varoja koskevaa edellytystä arvioidaan. Eräissä jäsenvaltioissa määritellään myös pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen perheenjäseniltä edellytetty varojen määrä. Kuten Euroopan unionin tuomioistuin on selventänyt oikeudesta perheenyhdistämiseen annettuun direktiiviin 2003/86/EY viitaten , jäsenvaltiot eivät voi edellyttää vähimmäispalkan määrää, jonka alittuessa kaikki hakemukset evättäisiin tutkimatta konkreettisesti kutakin tapausta. Tätä tulkintaa voidaan soveltaa myös pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta annettuun direktiiviin. Komissio on tarkistanut useiden jäsenvaltioiden osalta, että niissä käytetään suhteellisuusarviointia arvioitaessa varoja koskevia edellytyksiä. Yhdessä näistä tapauksista kyseinen jäsenvaltio (Malta) muutti lainsäädäntöään rikkomusmenettelyn jälkeen ottamalla käyttöön joustavuuslausekkeen, jonka mukaan toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on otettava huomioon kaikki kuhunkin tapaukseen liittyvät merkitykselliset seikat ennen hakemuksen hylkäämistä tai hyväksymistä. Valtaosa jäsenvaltioista edellyttää, että pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa hakevat täyttävät kotouttamisedellytykset. Yleensä edellytetään jäsenvaltion virallisen kielen osaamista. Joissakin jäsenvaltioissa edellytetään myös kansalaiskasvatuskursseille osallistumista. Euroopan unionin tuomioistuin tarkasteli asiassa P ja S jäsenvaltioiden mahdollisuutta vahvistaa kotouttamista koskevia vaatimuksia pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saamisen jälkeen ja totesi, että direktiivi ei estä tällaisia vaatimuksia, kunhan ne eivät johda aseman peruuttamiseen.

Yleinen järjestys ja yleinen turvallisuus – 6 artikla Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet tämän valinnaisen epäämissyyn osaksi kansallista lainsäädäntöään. Ne ovat tosin usein käyttäneet erilaista terminologiaa ja vahvistaneet aiempia rikostuomioita koskevia erilaisia kynnysarvoja. Eräät jäsenvaltiot eivät kuitenkaan ole saattaneet nimenomaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa vahvistettuja tasapainottavia perusteita, joiden mukaan hakijan henkilökohtainen tilanne on otettava huomioon asiaa koskevaa päätöstä tehtäessä. Tämä saattaa aiheuttaa unionin lainsäädännön noudattamiseen liittyviä ongelmia, kun toimivaltaiset viranomaiset soveltavat epääviä päätöksiä käytännössä. Komissio ei kuitenkaan ole tähän mennessä saanut tätä asiaa koskevia kanteluja. Asiakirjatodisteet – 7 artiklan 1 kohta Vuoden 2011 kertomuksessa tuotiin esiin eräisiin kansallisiin säännöksiin liittyvänä ongelmana, että asianmukaista asuntoa koskevan todistuksen puuttuessa hakemus voidaan hylätä. Niiden tietojen perusteella, joita tämän säännöksen täytäntöönpanosta on saatavilla tällaisen asiakirjavaatimuksen lainsäädäntöönsä sisällyttäneistä jäsenvaltioista, vaikuttaa siltä, että useimmissa tapauksissa todiste asianmukaisesta asunnosta katsotaan aseman saamisen edellytykseksi. Koska Euroopan unionin tuomioistuin ei ole selventänyt tätä asiaa, oikeustieteellisessä kirjallisuudessa näkemykset jakautuvat sen suhteen, onko tällainen täytäntöönpano direktiivin mukaista. Maltan lainsäädännössä edellytettiin, ettei asuntoa saa käyttää kukaan sellainen henkilö, joka ei ole hakijan perheenjäsen. Maltaa vastaan käynnistetyn rikkomusmenettelyn jälkeen Malta muutti lainsäädäntöään saattaakseen sen direktiivin mukaiseksi. Hakemuksen käsittelylle asetettu määräaika – 7 artiklan 2 kohta Vaikka kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet hakemusten käsittelylle 7 artiklan 2 kohdassa säädetyn kuuden kuukauden määräajan asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään, monet niistä eivät noudata tätä määräaikaa käytännössä. Pidempiä käsittelyaikoja on esiintynyt pakolaiskriisin alettua vuonna 2015 varsinkin niissä jäsenvaltioissa, joissa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa koskevien hakemusten käsittelystä vastaavat toimivaltaiset kansalliset viranomaiset vastaavat myös turvapaikkahakemusten käsittelystä (esimerkiksi Ruotsissa). Direktiivin 7 artiklan 2 kohdan neljännessä alakohdassa säädetään, että jos päätöstä ei ole tehty kuuden kuukauden määräajassa, siitä aiheutuvat seuraukset määräytyvät kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Valtaosa jäsenvaltioista on saattanut tämän säännöksen asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. Useimmissa tapauksissa viitataan yleiseen hallintolainsäädäntöön, muissa tapauksissa on käytetty erityissäännöksiä. Kuten yhdistelmälupadirektiivin 2011/98/EU täytäntöönpanokertomuksessa todetaan, eräissä jäsenvaltioissa sovellettavat oikeussuojakeinot eivät kuitenkaan käytännössä vaikuta olevan riittäviä, mikä voi johtaa oikeudelliseen epävarmuuteen ja liian pitkiin käsittelyaikoihin. Hakemusmaksut Toisin kuin tuoreemmat laillista muuttoliikettä koskevat direktiivit, pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta annettu direktiivi ei sisällä säännöksiä hakemusmaksuista. Vuoden 2011 kertomuksessa kuitenkin esitettiin, että liian suurten maksujen olisi katsottava olevan vastoin suhteellisuusperiaatetta ja vastaavan laitonta ylimääräistä maahantulon edellytystä, joka vaarantaa direktiivin tehokkuusvaikutuksen. Tämä vahvistettiin Euroopan unionin tuomioistuimen kahdessa tuomiossa , joissa todettiin, että ”[maksujen] suuruuden tarkoituksena tai seurauksena ei saa olla esteen luominen (...) direktiivissä vahvistetun pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saamiselle, koska muutoin direktiivillä tavoitellulle päämäärälle ja sen tarkoitukselle aiheutuisi haittaa” . Tuomioistuin lisäsi, että maksujen suhteellisuutta arvioitaessa on otettava huomioon esimerkiksi seuraavat seikat: 1) maksujen taloudellinen vaikutus hakijan kannalta ja 2) hakemuksen käsittelyn ja luvan myöntämisen todelliset kustannukset, myös verrattuna maan omille ja EU:n kansalaisille myönnettävistä vastaavista asiakirjoista perittäviin maksuihin. Komissio käynnisti tämän perusteella kohtuuttomia maksuja koskevan rikkomusmenettelyn (jossa otettiin tarvittaessa huomioon myös muut laillista muuttoliikettä koskevat direktiivit ) seuraavia jäsenvaltioita vastaan: Alankomaat, Italia, Bulgaria ja Kreikka, joita koskevat menettelyt on lopetettu, koska kansallista lainsäädäntöä on muutettu pienentämällä maksut kohtuullisiksi, sekä Portugali, jonka osalta menettely on vielä meneillään. Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskelulupa – 8 artikla Kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään 8 artiklan säännökset, jotka koskevat pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskeluluvan muotoa ja voimassaoloaikaa. Luvan voimassaoloajaksi useimmat jäsenvaltiot ovat määritelleet viisi vuotta, muut taas ovat valinneet jopa kymmenen vuoden tai rajoittamattoman voimassaoloajan. Vaikka 8 artiklassa säädetään, että oleskeluluvan on oltava voimassa vähintään viisi vuotta, pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asema on pysyvä, jollei 9 artiklassa säädetyistä peruuttamisen edellytyksistä muuta johdu. Kansainvälistä suojelua saavan henkilön pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskelulupaan merkittävät huomautukset – 8 artiklan 4–6 kohta ja 19 a artikla Kun pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asema myönnetään kansainvälistä suojelua saavalle henkilölle, lupaan on merkittävä huomautus kansainvälisen suojelun myöntämisestä ja sen myöntäneen jäsenvaltion nimi (tai sen jäsenvaltion nimi, johon vastuu suojelusta on siirretty, jos on kyse EU:n sisäisestä liikkuvuudesta). Direktiivin 2011/51/EU täytäntöönpanotoimenpiteistä ilmoittamatta jättämisen vuoksi aloitettujen rikkomusmenettelyjen jälkeen useat jäsenvaltiot ovat muuttaneet lainsäädäntöään varmistaakseen kyseisten säännösten täysimääräisen täytäntöönpanon. Komissio ei ole tähän mennessä saanut näiden säännösten virheellistä täytäntöönpanoa koskevia kanteluja. Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttaminen tai menettäminen – 9 artikla Kaiken kaikkiaan jäsenvaltiot ovat saattaneet 9 artiklan asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään muutamia pieniä unionin lainsäädännön noudattamiseen liittyviä ongelmia lukuun ottamatta. Jäsenvaltiot voivat direktiivin 9 artiklan 2 kohdan nojalla säätää, että yli kaksitoista kuukautta yhtäjaksoisesti kestävistä taikka erityisiin tai poikkeuksellisiin syihin perustuvista poissaolojaksoista ei seuraa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman peruuttaminen tai menettäminen. Eräät jäsenvaltiot hyödynsivät tätä mahdollisuutta säätämällä, että yli kaksitoista kuukautta yhtäjaksoisesti kestävistä poissaolojaksoista seuraa yleensä aseman menettäminen, mutta sallimalla mahdollisuuden poikkeustilanteista johtuviin pidempiin poissaolojaksoihin. Muut jäsenvaltiot päättivät soveltaa pääsääntöisesti pidempää poissaolojaksoa (esimerkiksi Suomessa sallitaan kahden vuoden poissaolojakso, jota voidaan lisäksi pidentää erityis- ja poikkeustilanteissa, ja Ranskassa kolmen vuoden jakso).

Direktiivin 9 artiklan 3 kohdan nojalla jäsenvaltiot voivat peruuttaa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman, jos hän aiheuttaa uhan yleiselle järjestykselle, mutta uhka ei kuitenkaan muodosta syytä 12 artiklassa tarkoitetulle karkottamiselle. Alle puolet jäsenvaltioista päätti hyödyntää tätä mahdollisuutta. Direktiivin 9 artiklan 3 a kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat poistaa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman, jos se on saatu kansainvälisen suojelun perusteella ja kansainvälistä suojelua saavan henkilön asema on poistettu aseman määrittelyä koskevan direktiivin tiettyjen säännösten mukaisesti (koska pakolaisasema olisi pitänyt jättää myöntämättä tai henkilön vääristelemät tai salaamat seikat olivat ratkaisevia pakolaisaseman myöntämisen kannalta). Komissio ei ole saanut kanteluja siitä, että jäsenvaltiot panisivat tätä säännöstä täytäntöön virheellisesti. Direktiivin 9 artiklan 5 kohdassa säädetään ”yksinkertaistetusta menettelystä” pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saamiseksi uudelleen. Jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta tämän säännöksen täytäntöönpanossa, koska edellytykset ja menettely on määriteltävä kansallisessa lainsäädännössä. Joissakin tapauksissa edellytykset kuitenkin koostuvat kohtuuttomista vaatimuksista, jotka eivät vaikuta olevan yksinkertaistetun menettelyn päämäärän mukaisia (esimerkiksi Belgiassa edellytetään, että lähtöä on edeltänyt 15 vuoden oleskelu). Menettelyyn liittyvät takeet – 10 artikla Direktiivin 10 artiklan mukaisten menettelyyn liittyvien takeiden osalta toiset jäsenvaltiot säätävät pitkään oleskelleille kolmansien maiden kansalaisille tarkoitetuista hallinnollisista järjestelyistä maahanmuuttolainsäädännössään, toiset taas vain viittaavat yleiseen hallintolainsäädäntöönsä. Komissio käynnisti hiljattain Romaniaa vastaan rikkomusmenettelyn väitetystä laiminlyönnistä, joka koskee velvollisuutta perustella päätökset, jotka koskevat hakemuksen hylkäämistä yleiseen turvallisuuteen liittyvistä syistä. Komissio esittää, että myös sellaisissa tapauksissa, joissa asiaa koskevat tiedot kuuluvat valtiosalaisuuden piiriin, hakijalla on oikeus tietää kyseisten tietojen keskeinen sisältö, jotta hän voi käyttää muutoksenhakuoikeuttaan. Tasavertainen kohtelu – 11 artikla Kuten vuoden 2011 kertomuksessa jo todettiin, useat jäsenvaltiot eivät ole sisällyttäneet tasavertaisen kohtelun periaatetta koskevia erityisiä täytäntöönpanotoimenpiteitä maahanmuuttolainsäädäntöönsä, vaan hyödyntävät pikemminkin yleisiä säännöksiä, jotka koskevat palkkatyötä, koulutusta tai sosiaaliturvaa, usein yhdessä yleisen syrjimättömyysperiaatteen kanssa. Erityisten täytäntöönpanotoimenpiteiden puuttuminen voi aiheuttaa ongelmia tasavertaisen kohtelun asianmukaisessa täytäntöönpanossa kansallisella tasolla, minkä vahvistavat komission tästä aihepiiristä saamat lukuisat kantelut. Palkkatyön ja itsenäisen ammatin harjoittamisen osalta useimmat jäsenvaltiot ovat vahvistaneet säännöksiä, joilla rajoitetaan oikeutta toimiin, jotka liittyvät, vaikka vain satunnaisesti, julkisen vallan käyttämiseen. Komissio on ryhtynyt toimiin eräitä jäsenvaltioita vastaan katsottuaan, että nämä säännökset ylittivät poikkeuksen soveltamisalan. Komission ja kansallisten viranomaisten välillä vuonna 2014 toteutetun tietojenvaihdon jälkeen eräs jäsenvaltio muutti lainsäädäntöään, jossa kolmansien maiden kansalaisille ei annettu mahdollisuutta julkisen liikenteen alalla toimimiseen eikä kansalliseen siviilipalveluun. Vuonna 2018 komissio käynnisti rikkomusmenettelyn Unkaria vastaan, koska maan kansallisessa lainsäädännössä kielletään pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten toimiminen eläinlääkäreinä. Sosiaaliturvan, sosiaaliavun ja sosiaalisen suojelun osalta Euroopan unionin tuomioistuin on selventänyt 11 artiklan 4 kohdassa säädetyn perusetuuksia koskevan poikkeuksen soveltamisalaa. Tuomioistuimen mukaan kohta on ymmärrettävä siten, että se antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden rajoittaa tasavertaista kohtelua niitä sosiaaliavun tai sosiaalisen suojelun piiriin kuuluvia etuuksia lukuun ottamatta, joiden avulla yksilö kykenee huolehtimaan ravinnon, asunnon ja terveyden kaltaisista perustarpeistaan. Artiklan 4 a kohtaa varten ei tarvittu erityistä kansallisen lainsäädännön osaksi saattamista koskevaa velvoitetta. Kohdan mukaan tasavertaiselle kohtelulle asetettavilla rajoituksilla ei saa rajoittaa aseman määrittelyä koskevan direktiivin säännösten soveltamista. Komissio ei ole saanut kanteluja tämän säännöksen virheellisestä täytäntöönpanosta. Suoja karkottamista vastaan – 12 artikla Useimmat jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin 12 artiklan asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. Eräät jäsenvaltiot eivät kuitenkaan ole saattaneet nimenomaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään säännöstä, jonka mukaan yleiselle järjestykselle tai yleiselle turvallisuudelle muodostuvan uhan on oltava välitön ja riittävän vakava. Osa jäsenvaltioista ei myöskään ole saattanut kaikkia 3 kohdassa säädettyjä tasapainottavia seikkoja kokonaan osaksi kansallista lainsäädäntöään. Euroopan unionin tuomioistuin vahvisti äskettäisessä asiassa , ettei Espanjan lainsäädäntö ole direktiivin mukainen, koska siinä ei säädetä, että 12 artiklan 3 kohdassa säädetyt seikat on arvioitava ennen karkottamispäätöksen tekemistä sillä perusteella, että henkilö on tuomittu yli vuoden pituisella vapausrangaistuksella rangaistavasta rikoksesta. Direktiivin 12 artiklan 3 a, 3 b, 3 c ja 6 kohdassa säädetään erityisistä säännöistä, joita jäsenvaltion on sovellettava karkotuspäätösten yhteydessä sellaisiin pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen EU-oleskeluluvan haltijoihin, jotka ovat saaneet kansainvälistä suojelua saavan henkilön aseman jossakin toisessa jäsenvaltiossa. Komissio ei ole saanut kanteluja näiden säännösten virheellisestä täytäntöönpanosta. Suotuisammat kansalliset säännökset / suhde pysyviin kansallisiin oleskelulupiin – 13 artikla Vuoden 2011 kertomuksessa tuotiin esiin, että vaarana on kansallisten oleskelulupien ja EU-oleskelulupien välinen kilpailu, jolloin kolmansien maiden kansalaisiin ei välttämättä sovelleta suotuisampia säännöksiä, koska lupatyyppien etujen ja haittojen vertailu on vaikeaa. Tämän ongelman vahvistivat Euroopan muuttoliikeverkoston (EMV) vuonna 2016 suorittaman kyselyn tulokset. Ne toivat esiin, että pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen kansalliset oleskeluluvat, vaikka ne myönnettäisiinkin suotuisammin edellytyksin (esimerkiksi alle viiden vuoden oleskelu tai ei tulovaatimusta), antavat joissakin tapauksissa EU-oleskelulupia vähemmän oikeuksia tasavertaiseen kohteluun tai vähemmän suojaa karkottamista vastaan. Euroopan unionin tuomioistuin on sittemmin selventänyt 13 artiklan tulkintaa tältä osin. Otsikostaan huolimatta artiklassa ei anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta myöntää pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa suotuisammin edellytyksin, vaan pikemminkin artiklassa sallitaan se, että voidaan myöntää myös erillisiä pitkäaikaisia tai pysyviä kansallisia asemia. Kaikki jäsenvaltiot neljää (Italia, Itävalta, Luxemburg ja Romania) lukuun ottamatta ovat säilyttäneet rinnakkaiset kansalliset järjestelmänsä. Toisessa jäsenvaltiossa oleskelun ja työskentelyn edellytykset – 14, 15, 16 ja 18 artikla Vuoden 2011 kertomuksessa todettiin, että EU:n sisäistä liikkuvuutta koskevien direktiivin säännösten saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ja täytäntöönpano ovat yksi aloista, joissa on esiintynyt eniten ongelmia. Lisäksi kertomuksessa todettiin, että vain hyvin pieni osa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saaneista on käyttänyt oikeuttaan oleskella toisessa jäsenvaltiossa (vähemmän kuin 50 henkilöä jäsenvaltiota kohden). Saatavilla olevien Euroopan muuttoliikeverkoston (osittaisten) tietojen mukaan vaikuttaa siltä, että direktiivin mukaisia oikeuksia EU:n sisäiseen liikkuvuuteen ei edelleenkään käytetä niin paljon kuin olisi mahdollista. Tämä voi johtua osittain siitä, ettei oikeus ole automaattinen, vaan siihen sovelletaan tiettyjä yksityiskohtaisia edellytyksiä (ks. jäljempänä). Kuten komission saamat lukuisat kantelut vahvistavat, edellä mainitut edellytykset ja se, että useimmat jäsenvaltioista panevat säännöksiä täytäntöön tiukasti, tekevät EU:n sisäistä liikkuvuutta koskevien oikeuksien tosiasiallisesta käyttämisestä käytännössä usein hyvin vaikeaa. Direktiivin 14 artiklan 2 kohdassa säädetään, että pitkään oleskelleella kolmannen maan kansalaisella on oikeus oleskella toisessa jäsenvaltiossa seuraavista kolmesta pääsyystä: hän harjoittaa siellä taloudellista toimintaa, hän suorittaa opintoja tai osallistuu ammattikoulutukseen ja muut syyt. Toiset jäsenvaltiot eivät viittaa ”muihin syihin”, kun taas toisilla näyttää olevan niistä tyhjentävä luettelo, mikä saattaa johtaa siihen, että säännöksen täytäntöönpano on rajoittavaa. Useat jäsenvaltiot ovat päättäneet 14 artiklan 3 kohdan nojalla edellyttää työmarkkinatestiä jossakin toisessa jäsenvaltiossa pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman saaneilta, jotka hakevat lupaa oleskella harjoittaakseen taloudellista toimintaa.