YHTEINEN TYÖLLISYYSRAPORTTI 2000 - OSA I: EUROOPAN UNIONI - OSA II: JÄSENVALTIOT

(komission esittämä)

tiivistelmä

Tämä raportti on kolmas Amsterdamin sopimuksen 128 artiklan mukaisesti esitetty työllisyysraportti. Raportissa esitetään vertaileva arvio siitä, miten jäsenvaltiot ovat panneet vuoden 1999 työllisyyden suuntaviivat täytäntöön ja miten ne ovat siirtäneet vuoden 2000 tarkistetut suuntaviivat osaksi työllisyyttä koskevia kansallisia toimintasuunnitelmiaan. Raportissa esitetään sekä Euroopan työllisyysstrategian neljää pilaria koskeva yleinen analyysi (osa I) että jäsenvaltiokohtainen yksityiskohtainen analyysi jäsenvaltioiden toteuttamista toimista (osa II) kiinnittäen erityistä huomiota siihen, miten neuvoston 14. helmikuuta annettuja suosituksia on noudatettu.

1. Poliittinen tausta: Euroopan työllisyystilanne

EU:n työllisyystilanne on viimeisten vuosien aikana parantunut tasaisesti, mikä kuvastaa yleisesti myönteistä talousilmapiiriä sekä työmarkkinoiden uudistamisessa tapahtunutta edistystä. Pitkäaikaisiin ongelmiin, kuten korkeaan työttömyyteen ja alhaiseen työmarkkinoille osallistumisasteeseen, on jo alettu puuttua tehokkaasti, mutta niiden tilalle on nousemassa uusia haasteita, kuten työvoimapula ja ammattitaitovajaus. Seuraavat merkittävät edistysaskeleet havainnollistavat työllisyystilanteen paranemista:

*Vuodesta 1997 on luotu neljä miljoonaa työpaikkaa pääasiassa palvelualalla. Lisäys on ollut näkyvintä paljon ammattitaitoa vaativissa johto- ja asiantuntijatehtävissä sekä teknisissä tehtävissä, mutta se on vaikuttanut myös palvelu- ja myyntialan työpaikkoihin. Ensimmäistä kertaa vuoden 1990 jälkeen uusista työpaikoista kokoaikaisia oli enemmän kuin osa-aikaisia. Osa-aikaiset ja tilapäiset työpaikat kuitenkin lisääntyvät vuonna 1999 edelleen, ja tällä hetkellä niiden osuus on lähes 30 prosenttia kaikista EU:n työpaikoista.

*Tämän seurauksena EU:n työllisyysaste nousi 61,3 prosentista 62,2 prosenttiin vuonna 1998, mutta kokoaikaiseksi muutettuna nousu oli vaatimattomampaa. Työllisyyskasvu paransi etenkin naisten tilannetta. Naisten ja miesten työllisyydessä on silti vielä huomattavia eroja, ja naisten 52,5 prosentin työllisyysaste on 18,5 prosenttia miesten työllisyysastetta alhaisempi.

*Työttömyys on laskenut vuodesta 1994 neljällä miljoonalla henkilöllä, ja vuonna 1999 työttömyysaste oli keskimäärin 9,2 prosenttia. Vaikka työttömyys on vuodesta 1997 vähentynyt, pitkäaikaistyöttömyys on edelleen ongelma 4,2 prosentille työvoimasta.

*Nuorisotyöttömyys, joka 15-24-vuotiaiden ikäryhmässä on 8,5 prosenttia, on alhaisin kymmeneen vuoteen. Yli 55-vuotiaista työntekijöistä osallistuu työmarkkinoille kuitenkin vain 37 prosenttia, mikä on erittäin vähän, kun otetaan huomioon työmarkkinoiden jatkuva kiristyminen joissakin jäsenvaltioissa.

*Useimmat jäsenvaltiot ovat hyötyneet vuoden 1999 parantuneesta taloudellisesta tilanteesta, ja niiden työllisyysaste on noussut. Joissakin jäsenvaltioissa Lissabonin huippukokouksessa EU:lle vuodeksi 2010 asetetut viitearvot on jo ylitetty kokonaistyöllisyysasteen osalta (Tanska, Ruotsi, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) ja naisten työllisyyden osalta (Tanska, Ruotsi, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta).

2. Jäsenvaltioiden vuoden 1999 työllisyyspolitiikan arviointi

Työmarkkinoiden rakenneuudistuksissa on tapahtunut edistystä lisääntyvän optimismin ilmapiirissä:

*On selvää, että jäsenvaltioiden työmarkkinauudistukset tapahtuvat nyt paljon suotuisammassa makrotaloudellisessa ympäristössä kuin vuonna 1997, jolloin Luxemburgin prosessi käynnistettiin. Tämän pitäisi kannustaa tehostamaan toimia entisestään.

*Työllisyystilanteen paraneminen osoittaa, että on luotu itseään vahvistava kehitys, jossa vakauteen tähtäävällä makrotalouspolitiikalla ja jäsenvaltioissa käynnissä olevilla työmarkkinoiden rakenneuudistuksilla vähennetään työttömyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä ja luodaan lisää työpaikkoja.

*On kuitenkin myös muistettava, että yleisen politiikan yksittäisten toimien aikaperspektiivit eroavat toisistaan: korkoja voidaan muuttaa yhdessä yössä, mutta henkilöresursseihin sijoittamisen ja työmarkkinoiden institutionaalisten uudistusten vaikutukset edellyttävät jatkuvia toimia, joiden näkyviä tuloksia voidaan odottaa vasta pitkän ajan kuluttua.

*Euroopan työllisyysstrategian kokonaisvaikutuksia työllisyystilanteen parantumiseen on vielä vaikea yksilöidä. Viimeisimmät tiedot ovat vuodelta 1999, jolloin kansallisten toimintasuunnitelmien mukaisia useimpia uudistustoimia alettiin toteuttaa. Joidenkin uusien toimien myönteinen vaikutus voidaan kuitenkin havaita tietyissä ryhmissä tai tietyillä aloilla.

*Neuvoston jäsenvaltioille vuodeksi 2000 antamat 52 suositusta ovat osoittautuneet arvokkaiksi, koska niillä kohdistetaan jäsenvaltioiden toimet suurimpiin haasteisiin. Useimmat jäsenvaltiot ovat jo ryhtyneet toimiin, mutta joillakin aloilla tehostettuja toimia tarvitaan edelleen. Koska jotkut toimet vaativat aikaa toivotun tuloksen aikaansaamiseksi, on vielä liian aikaista arvioida, ovatko ne olleet riittäviä tilanteen korjaamiseksi pysyvästi.

*Jäsenvaltioiden toimien laatimisessa ja esittämisessä on tapahtunut selkeää kehitystä. Täytäntöönpanoa koskevat raportit ovat kohdennetumpia, mutta joissakin jäsenvaltioissa painotetaan edelleen liikaa yksittäisiä aloitteita kattavien, toisiaan tukevien toimenpiteiden kokonaisuuden sijaan.

*Mitattavien tavoitteiden asettamista on tehostettava. Niiden suuntaviivojen, joissa esitetään yhteiset tavoitteet, toimissa tapahtunut edistys on näkyvämpää, ja toimien vaikutuksia on mahdollista arvioida objektiivisesti yhteisten indikaattorien perusteella, millä tuetaan toimissa tapahtuvaa uutta edistystä.

*Sen sijaan monien niiden suuntaviivojen, joissa ei ole esitetty määrällisiä tavoitteita tai joissa tavoitteiden asettaminen on jätetty jäsenvaltioiden tehtäväksi, toimissa on edistytty hitaasti. Tämän lisäksi pyrkimyksiä ja vaikutuksia on vaikea arvioida hajanaisiin ja irrallisiin toimenpiteisiin keskittyneen tiedon perusteella.

Neljän pilarin tehokas mutta epätasainen täytäntöönpano edellyttää huomion kiinnittämistä aiempaa enemmän toimenpidekokonaisuuksiin.

Jäsenvaltioiden ilmoitusten perusteella voidaan todeta, että monia tavoitteita on jo saavutettu, mutta neljä pilaria on pantu epätasaisesti täytäntöön. Tämä koskee erityisesti sopeutumiskykyä koskevaa pilaria ja vähäisemmässä määrin yrittäjyyttä koskevaa pilaria. Näin ollen jäsenvaltioissa ei ole vielä kehitetty täysin viimeisteltyjä toimenpidekokonaisuuksia. Neljän pilarin osalta toteutettuihin toimiin liittyvät tärkeimmät seikat ovat:

Työllistyvyys - I pilari

*Ehkäisevien ja aktiivisten toimien toteutuksessa on tapahtunut selvää edistystä. Useimmat maat pystynevät nyt saavuttamaan suuntaviivoissa 1 ja 2 esitetyt tavoitteet vuoteen 2002 mennessä. Belgialla, Kreikalla ja Italialla on silti vielä paljon tehtävää saavuttaakseen suuntaviivoissa 1 ja 2 esitetyt tavoitteet vuoteen 2002 mennessä. Suuntaviivan 3 kohdalla yhteensä 12 jäsenvaltiota on jo saavuttanut tavoitteen saada 20 prosenttia työttömistä osallistumaan aktiivisiin toimenpiteisiin.

*Vero- ja etuusjärjestelmien tarkistamista ei seurata selkeästi (Tanskaa, Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Alankomaita lukuun ottamatta), mikä on huolestuttavaa, kun otetaan huomioon kuinka suuri osuus väestöstä elää pitkäaikaisesti etuuksien varassa monissa jäsenvaltioissa, erityisesti niissä, joissa työvoimapula on lisääntymässä.

*Kaikki jäsenvaltiot ovat toimineet yhä enemmän elinikäisen oppimisen edistämiseksi, vaikka kattava kehys puuttuukin yleisesti, ja vain harvat jäsenvaltiot ilmoittivat kansallisista tavoitteista, jotka niiden on ollut määrä asettaa.

*Vuoteen 1998 verrattuna kaikissa jäsenvaltioissa painotetaan aiempaa enemmän sitä, että toisia huonommassa asemassa oleville työttömille tarjotaan paremmat mahdollisuudet palata työmarkkinoille. Vammaisten osalta monissa jäsenvaltioissa on tapahtunut huomattava parannus niiden siirryttyä yksittäisistä ohjelmista yleisempään lähestymistapaan. Vertailu on kuitenkin vaikeaa, sillä perustiedot ovat puutteellisia ja erityisesti etnisten vähemmistöjen määritelmät erilaisia.

Yrittäjyys - II pilari

*Yrittäjyyttä koskevan pilarin osalta on toteutettava lisää toimia, jotta yksittäisten aloitteiden levittämisestä voidaan siirtyä kattavaan poliittiseen kehykseen ja luoda Eurooppaan yrittäjyyskulttuuria suosiva ilmapiiri.

*Vuonna 1999 työllisyyskasvua tapahtui lähes yksinomaan palvelualalla, mutta ei ole varmaa, kuinka paljon se on työllisyys- ja liitännäistoimien ansiota (useimmat jäsenvaltiot ovat sitoutuneet vapauttamaan palveluja, jotka aiemmin olivat julkisia). Osuus- ja yhteisötalouden, joka kattaa erilaisten pääasiassa voittoa tavoittelemattomien tahojen tarjoamat tavarat ja palvelut, kehitys tuotti jälleen pettymyksen.

*Kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitetyistä lukuisista toimenpiteistä huolimatta työhön kohdistuvan verorasituksen alentamiskehitys on ollut hidasta, ja joissakin jäsenvaltioissa työhön kohdistuvan keskimääräisen verotuksen alentamista ei ole vielä aloitettu.

Sopeutumiskyky - III pilari

*Sopeutumiskykyä koskevan pilarin kohdalla päävastuu suuntaviivojen mukaisten sitoumusten täyttämisestä on työmarkkinaosapuolilla ja hallituksilla. Useimmissa jäsenvaltioissa on luotu kumppanuusrakenne, joka on usein kolmikantainen ja jossa tarkastellaan sopeutumiskykyä koskevia kysymyksiä, elinikäinen oppiminen mukaan lukien. Työn organisoinnin nykyaikaistamiseen liittyvissä kysymyksissä tapahtuneesta edistymisestä on kuitenkin vain vähän tietoa. Ainoana merkittävänä painopisteenä ovat olleet työaikaa koskevat kysymykset työelämän laajemman uudistamisen sijaan.

*Joustavampien sopimusmuotojen sisällyttämisessä jäsenvaltioiden työlainsäädäntöön on edistytty vain vähän.

Yhtäläiset mahdollisuudet - IV pilari

*Jäsenvaltiot ovat lisänneet miesten ja naisten tasa-arvon valtavirtaistamista (mainstreaming) kaikkia neljää pilaria koskevissa toimissa. Monet jäsenvaltiot ovat myös ilmoittaneet erityistoimenpiteistä, joilla pyritään torjumaan naisten työttömyyttä, sukupuolten välistä eriytymistä ja sukupuolten välisiä palkkaeroja. Vielä on kuitenkin paljon tehtävää, jotta tasa-arvonäkökohdat otettaisiin huomioon kaikissa toimissa.

*Toimet työ- ja perhe-elämän yhteensovittamiseksi vaihtelevat jäsenvaltioiden välillä huomattavasti. Myönteistä on se, että lastenhoitopalvelujen tarjoamiselle asetetaan yhä useammin tavoitteet Lissabonin huippukokouksen päätelmissä esitettyjen suositusten mukaisesti.

Julkisten työvoimapalveluiden asema

Työmarkkinainstituutioiden uudistamisen yhteydessä julkisten työvoimapalvelujen on todettu olevan työllisyyden suuntaviivojen ja erityisesti suuntaviivojen 1-3 täytäntöönpanon kannalta keskeisessä asemassa. Julkisia työvoimapalveluita kehitetään ja/tai nykyaikaistetaan parhaillaan monissa jäsenvaltioissa, mutta näitä toimia on lisättävä, jotta julkisille työvoimapalveluille voidaan antaa edellytykset ja välineet, joita ne tarvitsevat strategian panemiseksi tehokkaasti täytäntöön.

Euroopan työllisyysstrategian täytäntöönpano paikallisella tasolla

Jäsenvaltiot tunnustavat paikallisen toiminnan merkityksen Euroopan työllisyysstrategian onnistumisen kannalta. Myös tällä alalla on vielä paljon tehtävää hajauttamisen edistämiseksi, suotuisan ilmapiirin ja paikallisten toimijoiden välisten kumppanuuksien luomiseksi sekä kattavien paikallisten työllisyysstrategioiden laatimiseksi, jotta luodaan enemmän ja parempia työpaikkoja.

Rakennerahastojen asema

Euroopan sosiaalirahastolle on uusien ohjelmaehdotusten kautta annettu ensisijainen asema Euroopan työllisyysstrategiaa tukevana välineenä rahastoa koskevien säännösten mukaisesti. Tämä on tunnustettu myös kansallisissa toimintasuunnitelmissa. Ohjelmissa pääpaino on erityisesti työllistyvyyttä koskevan pilarin mukaisessa ennaltaehkäisevässä strategiassa. Myös yhtäläiset mahdollisuudet ovat niissä keskeisellä sijalla. Niiden maiden toimissa, joiden ohjelmat ovat suppeammat, keskitytään työmarkkina- ja henkilöresurssipolitiikan erityisen innovatiivisiin näkökohtiin. Elinikäinen oppiminen ja tietoyhteiskunnan vaatimukset tunnustetaan monissa ohjelmissa yhdenmukaisesti Lissabonin Eurooppa-neuvoston korostamien ensisijaisten tavoitteiden kanssa.

Euroopan sosiaalirahastoa lukuun ottamatta rakennerahastojen asema Euroopan työllisyysstrategian tukemisessa ei ole riittävän selkeä, ja ainoastaan muutama jäsenvaltio viittasi niihin. Lisäksi rahastojen hallinnoinnista kansallisella tasolla vastaavien tahojen osallistuminen työllisyyttä koskevien kansallisten toimintasuunnitelmien täytäntöönpanoon voisi olla paljon yhtenäisempää. Haasteena on myös muuttaa ohjelma-asiakirjojen sitoumukset toimintasuunnitelmiksi yhdenmukaisesti kansallisten toimintasuunnitelmien ensisijaisten tavoitteiden kanssa.

3. Institutionaaliset ja poliittiset kysymykset

*Kuten Luxemburgin prosessin väliarvioinnissa todetaan, monet institutionaaliset ja poliittiset tekijät tukevat Euroopan työllisyysstrategian onnistunutta täytäntöönpanoa ja edistävät työllisyyden suuntaviivoissa esitettyjen tavoitteiden saavuttamista. Näitä tekijöitä ovat

*sellaisten päätöksentekoon ja työllisyystoimien arviointiin tarkoitettujen uusien rakenteiden ja instituutioiden muodostuminen, joissa on asetettu työllisyys keskeiselle sijalle Euroopan ja kansallisen tason politiikassa ja parannettu politiikan eri alojen välistä yhteisvaikutusta ja yhteensovittamista

*eri toimijoiden lisääntynyt osallistuminen prosessiin

*hallitusten ja kaikkien muiden toimijoiden osoittama sitoutuminen työllisyysstrategian edistämiseen oman toimivaltansa puitteissa

*tavoitteiden asettaminen aiempaa avoimemmin, parhaiden käytäntöjen vaihtaminen ja vertaisryhmäarvioinnit, jotka jo sinällään toimivat talouspolitiikan luottamusta rakentavina tekijöinä. Luxemburgin prosessilla luotu ja Lissabonin Eurooppa-neuvoston vahvistama "avoin koordinointimenetelmä" myös muuttuu jatkuvasti.

Tähän raporttiin sisältyvä analyysi tukee jäsenvaltioille osoitettuja suosituksia, joita komissio ehdottaa tänä vuonna toista kertaa sen jälkeen, kun Amsterdamin sopimus tuli voimaan 1. toukokuuta 1999. Komissio on ottanut huomioon tarpeen varmistaa näiden suositusten ja perustamissopimuksen 99 artiklan 2 kohdan mukaisesti laadituissa talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa esitettyjen suositusten yhdenmukaisuuden. Lisäksi jäsenvaltioita kehotetaan panemaan työllisyyspolitiikkansa täytäntöön siten, että niissä noudatetaan talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja perustamissopimuksen 126 artiklan mukaisesti.

Jäsenvaltioiden työmarkkinauudistukset tapahtuvat vuosina 2000 ja 2001 suotuisissa talousnäkymissä ja osana uutta poliittista kontekstia, joka luotiin maaliskuussa 2000 pidetyn Lissabonin ylimääräisen Eurooppa-neuvoston kokouksen päätelmillä. Niissä on havaittavissa uusi ajattelutapa, joka perustuu vahvempaan sitoumukseen saavuttaa täystyöllisyys sellaisten johdonmukaisten toimien avulla, joilla edistetään tietoa, innovaatioita ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta. Elinikäisen oppimisen edistäminen, sosiaalinen osallisuus ja kaikille yhtäläiset mahdollisuudet osallistua työmarkkinoille, on asetettu korkealle sijalle Euroopan poliittisella asialistalla, jotta luodaan mahdollisimman kilpailukykyinen ja dynaaminen talous vuosikymmenen loppuun mennessä. Nämä sitoumukset on näin ollen otettava huomioon kehitettäessä työllisyyden suuntaviivoja ja jäsenvaltioille tarkoitettuja suosituksia edelleen. Näin mahdollistetaan se, että Luxemburgin prosessilla edistetään merkittävällä tavalla Lissabonissa asetettujen tavoitteiden saavuttamista.

Sisällysluettelo

1. JOHDANTO 10

2. TYÖLLISYYSTILANNE 13

2.1 EU:n talous ja työllisyys 13

2.2 Katsaus jäsenvaltioiden työllisyyskehitykseen 16

3. KANSALLISTEN TOIMINTASUUNNITELMIEN ARVIOINTI 20

3.1 I pilari: Työllistyvyys 20

3.1.1 Toimien kehitys 20

3.1.2 Ennaltaehkäisy ja aktivointi - yhteisten tavoitteiden noudattaminen 22

3.1.3 Vero- ja etuusjärjestelmien uudistaminen (suuntaviiva 4) 31

3.1.4 Koulutus (suuntaviivat 5-8) 34

3.1.5 Heikommassa asemassa olevien väestöryhmien integroiminen työmarkkinoille (suuntaviiva 9) 43

3.2 II pilari: Yrittäjyys 44

3.2.1 Katsaus toimissa tapahtuneeseen edistymiseen 44

3.2.2 Yritysten toimintaympäristön yksinkertaistaminen (suuntaviivat 10 ja 11) 46

3.2.3 Työpaikkojen luominen palvelualalla sekä osuus- ja yhteisötaloudessa (suuntaviivat 12 ja 13) 51

3.2.4 Työllisyys ja verotus (suuntaviiva 14) 53

3.3 III pilari: Sopeutumiskyky 56

3.3.1 Katsaus toimissa tapahtuneeseen kehitykseen 56

3.3.2 Työn organisoinnin nykyaikaistaminen, yritysten sopeutumiskyky ja yrityksissä tapahtuva koulutus 58

3.3.3 Työlainsäädännön mukauttaminen 61

3.4 IV pilari: Yhtäläiset mahdollisuudet 66

3.4.1 Katsaus toimissa tapahtuneeseen edistykseen 66

3.4.2 Sukupuolten välisten erojen pienentäminen 67

3.4.3 Perheitä tukevat toimet 70

4. KANSALLISTEN TOIMINTASUUNNITELMIEN TOTEUTUMINEN MONIALAISESTI TARKASTELTUNA 73

4.1 Kohti osaamiseen ja tietoon perustuvaa yhteiskuntaa 73

4.2 Rakennerahastojen asema 74

4.3 Työmarkkinaosapuolten asema 76

4.4 Paikallis- ja alueviranomaisten asema 77

4.5 Sukupuolten tasa-arvon valtavirtaistaminen kansallisissa toimintasuunnitelmissa 78

5. LUXEMBURGIN PROSESSIN VÄLIARVIOINTI 80

YHTEINEN TYÖLLISYYSRAPORTTI 2000

OSA I

EUROOPAN UNIONI

1. JOHDANTO

Tämä raportti on annettu perustamissopimuksen 128 artiklan mukaisesti, ja sen tarkoituksena on esittää komission päätelmät tarkastelusta, joka koskee jäsenvaltioiden toteuttamia toimenpiteitä vuoden 2000 työllisyyden suuntaviivojen täytäntöönpanemiseksi. Raportti tarjoaa perustan yhteiselle työllisyysraportille, jonka neuvosto ja komissio antavat Nizzassa joulukuussa 2000 kokoontuvalle Eurooppa-neuvostolle. Lisäksi komissio ottaa huomioon raportista ilmenevät seikat valmistellessaan vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivoja koskevaa ehdotusta neuvoston päätökseksi ja ehdotusta jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan täytäntöönpanoa koskeviksi neuvoston suosituksiksi.

Kuten edelliset vuosien 1998 ja 1999 raportit, tämäkin raportti on jaettu kahteen osaan. Ensimmäisessä osassa tehdään vertaileva arvio työllisyyden suuntaviivojen täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa kunkin neljän pilarin osalta ottaen huomioon erilaiset lähtötilanteet sekä vuoden 1997 jälkeen tapahtunut työmarkkinoiden työllisyyskehitys. Toisessa osassa esitetään yksityiskohtainen analyysi kussakin jäsenvaltiossa toteutetuista tai kansallisissa toimintasuunnitelmissa ilmoitetuista toimenpiteistä ottaen huomioon kunkin valtion talous- ja työllisyyskehitys. Erityistä huomiota kiinnitetään siihen, kuinka kukin jäsenvaltio on noudattanut neuvoston kuluvalle vuodelle antamia suosituksia.

Komissio on ottanut huomioon tarpeen varmistaa näiden suositusten ja perustamissopimuksen 99 artiklan 2 kohdan mukaisesti laadituissa talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa esitettyjen suositusten yhdenmukaisuus. Lisäksi jäsenvaltiota pyydetään panemaan työllisyyspolitiikkansa täytäntöön siten, että siinä noudatetaan talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja perustamissopimuksen 126 artiklan mukaisesti.

Raportti perustuu jäsenvaltioiden 1. toukokuuta 2000 mennessä toimittamien kansallisten toimintasuunnitelmien tietoihin, joihin kuuluvat tilastotiedot EU:n ja jäsenvaltioiden tavoitteiden saavuttamista mittaavista indikaattoreista. Joissakin tapauksissa mukaan on otettu lisätietoja, joita jäsenvaltioiden viranomaiset ovat antaneet kesä-heinäkuussa järjestetyissä kahdenvälisissä kokouksissa, joissa tarkastettiin raporttiin sisältyvän analyysin paikkansapitävyys.

Luxemburgissa vuonna 1997 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston käynnistämällä prosessilla on luotu kunnianhimoinen kehys EU:n työllisyyspolitiikan koordinoimiseksi. Koska alalla käynnistetyt uudistukset ovat rakenteellisia, niiden vaikutukset eivät välttämättä ole välittömiä ja näkyviä. Raportissa tehdään monivuotinen arvio työllisyyden suuntaviivojen täytäntöönpanosta ottaen huomioon määriteltyjen viitearvojen saavuttamisessa tapahtunut edistys. Joissakin tapauksissa on jo riittävästi todisteita laajojen ohjelmien tai uudistusten hyödyllisyydestä, ja näitä tapauksia on korostettu. Komissio aikoo tehdä laajan arvioinnin Euroopan työllisyysstrategian vaikutuksista, ja sen perusteella strategiaa tarkastellaan uudelleen vuonna 2002.

Edellisiin vuosiin verrattuna taloudellisessa ja poliittisessa ympäristössä on tapahtunut kaksi merkittävää muutosta:

Taloudellisesta näkökulmasta työmarkkinoiden rakenneuudistusta toteutetaan nyt parantuneen talouspoliittisen kehyksen ansiosta entistä suotuisammassa tilanteessa, mikä näkyy erityisesti työvoiman vahvana kysyntänä. Kehityksestä aiheutuu uudenlaista vastuuta poliittisille päättäjille, sillä rakenneuudistuksen toteuttamiseksi tarvitaan entistä kunnianhimoisempia toimia, jotta talous- ja työllisyyskasvu jatkuisi ja nopeutuisi taloudellisen tilanteen ja hintojen pysyessä vakaina.

Useimmissa jäsenvaltioissa on vihdoin löydetty ratkaisuja pitkäaikaisiin rakenteellisiin ongelmiin, kuten korkeaan nuorisotyöttömyyteen ja pitkäaikaistyöttömyyteen, mutta työttömyysasteet ovat silti vielä liian korkeat. Useissa maissa on rakenteellisia ongelmia, kuten yhteiskuntaryhmien ja alueiden epätasainen kehitys, mikä näkyy työmarkkinoiden jakautumisena kahtia ja pysyvinä alueellisina eroina. Lisäksi joissakin jäsenvaltioissa, eikä vain niissä, joissa työttömyys on alhaista, on ilmennyt uusia ongelmia, kuten työvoimapulaa ja ammattitaitovajausta.

Poliittisesta näkökulmasta Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmissä todettiin, että uudessa talousympäristössä Euroopalle on asetettava täystyöllisyyden tavoite. EU:ssa on asetettu uusi strateginen päämäärä ensi vuosikymmenelle: EU:sta on tultava kilpailukykyisin ja dynaamisin talousalue, jonka talouskasvu on kestävää, jossa luodaan enemmän ja parempia työpaikkoja ja jossa vallitsee laaja sosiaalinen yhteenkuuluvuus. Kokonaisvaltaisesta strategiasta on sovittu niihin haasteisiin vastaamiseksi, jotka liittyvät siirtymiseen tietoon perustuvaan talouteen ja yhteiskuntaan, Euroopan yhteiskuntamallin nykyaikaistamiseen ja vahvistamiseen investoimalla ihmisiin sekä aktiivisen hyvinvointivaltion rakentamiseen ja suotuisiin kasvunäkymiin johtavien talouspoliittisten toimien toteuttamiseen. Näin Euroopan unionissa voidaan täyttää täystyöllisyyden edellytykset ja lisätä alueellista yhteenkuuluvuutta.

Lissabonin huippukokouksen päätelmissä tunnustetaan oppimisyhteiskunnan perustavanluonteinen ja merkittävä asema täystyöllisyyden tavoitteen saavuttamisessa kehitettäessä tietoon perustuvaa yhteiskuntaa. Päätelmissä annetaan näin ollen uutta painoa vuoden 2000 työllisyyden suuntaviivoissa määritellyille ensisijaisille tavoitteille, jotka liittyvät elinikäistä oppimista koskevien toimien kehittämiseen ja tieto- ja viestintätekniikkataitojen lisäämiseen.

Jos elinikäistä oppimista halutaan kehittää keskeisenä osana Euroopan yhteiskuntamallia, sitä on käsiteltävä kaikki koulutuksen näkökohdat ja vaiheet kattavana strategiana. Jäsenvaltiot ja komissio ovat määritelleet elinikäisen oppimisen käsittävän kaiken jatkuvan tarkoituksenmukaisen oppimistoiminnan, joka voi olla virallista tai epävirallista ja jonka tarkoituksena on parantaa ammattitaitoa sekä lisätä tietoja ja pätevyyttä. Näin ollen elinikäinen oppiminen on keskeinen osa jokaista neljää pilaria. Se käsittää jäsenvaltioiden toimet nuorten, ikääntyneiden ja työttömien työllistyvyyden edistämiseksi parantamalla perus- ja jatkokoulutuksen ja koulutusjärjestelmien laatua ja saatavuutta sekä kehittämällä työssä tapahtuvaa koulutusta. Sopeutumiskykyä koskevassa pilarissa elinikäiseen oppimiseen sisältyvät kansallisten viranomaisten ja työmarkkinaosapuolten kumppanuuksien kehittäminen jäsenvaltioissa jatkokoulutuksen tarjoamiseksi ja ammattitaitovajauksen poistamiseksi sekä jäsenvaltioiden ja yritysten toimet, joilla poistetaan esteitä koulutukseen investoinnilta. Jäsenvaltioiden aloitteet yrittäjyystaitojen opettamisen sisällyttämiseksi opetussuunnitelmiin on myös yksi elinikäisen oppimisen osa-alueista, kuten myös toimet, joilla parannetaan naisten paluuta koulutukseen tarkoituksena lisätä yhtäläisiä mahdollisuuksia.

Pohdittaessa kaikille tarkoitetun tietoyhteiskunnan työllisyysstrategioita Euroopan tasolla, keskeistä kaikissa jäsenvaltioissa on sellaisten toimien ja ohjelmien toteuttaminen, joilla varmistetaan, että koulutusjärjestelmät ja myös kaikki kansalaiset ovat valmistautuneet tietoyhteiskuntaa varten ja että ne ovat valmiita siirtymään tietoon perustuvaan talouteen. Elinikäisen oppimisen edistämiselle ja tieto- ja viestintätekniikkataitojen kehittämiselle on annettu ensisijainen asema Lissabonin päätelmissä, työllisyyden suuntaviivoissa, komission eEurope-toimintasuunnitelmassa ja erityisesti komission eLearning-aloitteessa.

Lissabonin strategian toteuttamiseksi ei tarvita muita prosesseja kuin jo käynnissä olevat prosessit (talouspolitiikan laajat suuntaviivat, Luxemburg, Cardiff ja Köln). Sen sijaan politiikan laatimista tehostetaan EU:ssa useilla aloilla, kuten innovaation, talousuudistuksen, koulutuksen ja sosiaalisen suojelun aloilla, ottamalla käyttöön avoin koordinointimenetelmä, joka perustuu suuntaviivoihin, viitearvoihin ja järjestelmälliseen seurantaan. Menetelmä on jo vahvistettu Euroopan työllisyysstrategiassa, joten näyttää siltä, että yhteiseen työllisyysraporttiin sisältyvä analyysi on erityisen merkittävä keväällä Tukholmassa järjestettävälle Eurooppa-neuvostolle, jossa käsitellään työllisyys- ja sosiaaliasioita sekä seurataan edistystä uusien strategisten tavoitteiden saavuttamisessa.

Toisaalta on selvää, että Lissabonissa välitetty uusi poliittinen sanoma ja sosiaalipoliittinen ohjelma (joka on myös tarkoitus hyväksyä Nizzan huippukokouksessa) suuntaa strategian kohti uusia ja haasteellisempia tavoitteita. Komissio ja jäsenvaltiot ovat suorittaneet Luxemburgin prosessin väliarvioinnin työllisyyskomitean tuella. Arvioinnin tulokset esitetään lyhyesti tämän raportin luvussa 5. Arvioinnin tarkoituksena on muuttaa Lissabonin huippukokouksen päätelmät uusiksi ehdotuksiksi, joilla rikastutetaan vuoden 2001 työllisyyden suuntaviivoja muun muassa määrittelemällä niille konkreettisemmat tavoitteet.

2. TYÖLLISYYSTILANNE [1]

[1] Lisätietoja ja analyysi sisältyvät komission kertomukseen Työllisyys Euroopassa 2000.

2.1 EU:n talous ja työllisyys

Myönteiset kasvu- ja työllisyysnäkymät kannustavat rohkeisiin talousuudistuksiin, joilla saadaan aikaan kestävää parannusta työmarkkinoilla

EU:ssa on tapahtunut vuoden 1999 puolivälistä lähtien merkittävää taloudellista elpymistä. BKT:n arvioidaan kasvavan keskimäärin 3,4 prosenttia vuonna 2000 ja 3,1 prosenttia vuonna 2001, kun kasvu vuonna 1999 oli 2,5 prosenttia. Kasvua on vauhdittanut viennin kehittyminen, joka johtuu osaksi paremmasta kansainvälisestä ilmapiiristä mutta myös vahvasta kotimaisesta kysynnästä. Kuluvana vuonna työllisyyden odotetaan lisääntyvän merkittävästi vahvan kasvun ja jatkuvien työmarkkinauudistusten ansiosta.

Työttömyys laski vuoden 2000 puoliväliin mennessä 8,7 prosenttiin edellisvuoden 9,2 prosentista, ja sen uskotaan laskevan edelleen alle 8 prosenttiin vuonna 2001. Luku on kuitenkin edelleen liian korkea, minkä lisäksi työttömyys on jakaantunut epätasaisesti eri maantieteellisten alueiden ja sosiaaliryhmien välillä. Vaikka työllisyys kasvaa vahvan talouskasvun aikana, on kuitenkin muistettava, että useiden jäsenvaltioiden työmarkkinoilla on edelleen merkittäviä rakenteellisia ongelmia. Työmarkkinat kiristyvät joissakin jäsenvaltioissa ja joillakin alueilla, ja useilla aloilla ja ammateissa on ammattitaitovajausta ja rekrytointivaikeuksia. Lisäksi joissakin maissa on palkankorotuspaineita. Kaiken kaikkiaan palkkakehitys on kuitenkin maltillista.

EU:n talous on terveellä pohjalla, ja tulokset alkavat vähitellen näkyä. Inflaatio on suhteellisen alhainen, julkistalouden alijäämä on pienentynyt merkittävästi ja kääntynyt joissakin tapauksissa ylijäämäiseksi, pitkäaikaiset korot ovat laskeneet ja valtion velka BKT:ssä ilmaistuna pienenee. Tuleville vuosille realistisena kehitysnäkymänä pidetään noin 3 prosentin kestävää talouskasvua ja työllisyystason merkittävää nousua kohti 70 prosentin viitearvoa, jos talouskehitys jatkuu myönteisenä ja talousuudistuksia vauhditetaan. Myönteisten talousnäkymien säilymiseksi on tärkeää, että jäsenvaltiot käyttävät tilaisuutta hyväkseen ja toteuttavat Lissabonissa suunnitellut uudistukset, joilla valmistellaan siirtymistä tietoon perustuvaan kilpailukykyiseen ja dynaamiseen talouteen, ja nykyaikaistavat Euroopan yhteiskuntamallia sijoittamalla ihmisiin ja rakentamalla aktiivista hyvinvointivaltiota.

Talouden elpymisestä aiheutuva vahva työllisyyskasvu

BKT:n reaalikasvu oli unionissa vuonna 1999 noin 2,4 prosenttia, mikä on 0,3 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 1998. Työssä käyvien määrä kasvoi vuonna 1999 kuitenkin hieman enemmän kuin edeltävänä vuonna, eli 1,4 prosenttia 1,1 prosenttiin verrattuna, mikä vastaa noin 2,1:tä miljoonaa henkilöä vuonna 1999 ja 4:ää miljoonaa henkilöä molempina vuosina yhteensä (katso tilastoliitteen kaavio 1).

Vuosien 1998 ja 1999 huomattavan työllisyystason nousun myötä unionin työssäkäyvien määrän lisäys oli elpymiskauden alusta vuodesta 1994 hieman alle 7 miljoonaa, mikä vastaa 4,5 prosentin nousua viiden vuoden aikana.

Koko unionin työllisyysaste [2] nousi 62,2 prosenttiin vuonna 1999, kun se vuonna 1998 oli 61,3 prosenttia. Nousun myötä työllisyysaste saavutti tason, jolla se oli vuonna 1990 ennen vuosikymmenen alkupuolelle sijoittuneen taantuman alkua.

[2] Raportissa työllisyysaste määritellään 15-64-vuotiaiden työssäkäyvien osuutena. Lähde: Euroopan työvoimatutkimus, saatavilla olevat vuosittaiset keskiarvot.

Kokoaikaiseksi muutetun työllisyysasteen nousu on ollut huomattavasti vaatimattomampi. Vuonna 1999 se oli keskimäärin 56,5 prosenttia työikäisestä väestöstä, mikä on vain hieman yli prosenttiyksikön enemmän kuin vuonna 1994.

Työllisyyskasvua tapahtuu kaikilla ammattialoilla, mutta osa-aikaisten ja määräaikaisten työpaikkojen määrä kasvaa edelleen

Ensimmäisen kerran vuoden 1990 jälkeen kokoaikaisia työpaikkoja syntyi osa-aikaisia enemmän. Vuonna 1999 noin 63 prosenttia uusista työpaikoista oli kokoaikaisia työpaikkoja. Osa-aikatyö lisääntyi kuitenkin vuonna 1999 noin 3 prosenttia enemmän kuin edellisvuonna ja noin 19 prosenttia enemmän kuin viisi vuotta sitten. Vuosina 1994-1999 syntyneistä uusista työpaikoista noin 64 prosenttia oli osa-aikaisia.

Suurimpaan osaan uusista osa-aikaisista työpaikoista on palkattu naisia, joita osa-aikatyötä tekevistä on 80 prosenttia. Yli 70 prosenttia naisille vuosina 1994-1999 luoduista uusista työpaikoista oli osa-aikaisia. Osa-aikatyötä tekevien miesten määrä on myös kasvanut. Puolet miesten uusista työpaikoista vuosina 1994-1999 oli osa-aikaisia. Kaikista unionin työssäkäyvistä naisista 33 prosenttia ja miehistä 6 prosenttia teki osa-aikatyötä vuonna 1999, kun vastaavat luvut vuosikymmenen alussa olivat 28 prosenttia ja 4 prosenttia (katso kaavio 2).

Myös uusia vakituisia työpaikkoja syntyi vuonna 1999 enemmän kuin määräaikaisia työpaikkoja. Noin 57 prosenttia uusista työpaikoista vuonna 1999 oli vakituisia, mikä vastaa elpymisen aikana vuosina 1994-1999 havaittua suuntausta. Samaan aikaan määräaikaisissa työpaikoissa olevien työntekijöiden osuus kasvoi 11 prosentista 13 prosenttiin. Määräaikaisten työpaikkojen kasvu on ollut huomattavasti suurempaa miesten kuin naisten kohdalla (katso kaavio 2).

Tästä syystä osa-aikaisessa tai määräaikaisessa työsuhteessa olevien työntekijöiden osuus on viimeisten viiden vuoden aikana jatkuvasti kasvanut, ja kaikista EU:n työpaikoista 28,4 prosenttia on osa- tai määräaikaisia (katso kaavio 2). Naisten kohdalla tämä osuus on 45,7 prosenttia.

Suurin osa uusista työpaikoista on mennyt naisille

Suurimpaan osaan eli 70 prosenttiin vuonna 1999 syntyneistä uusista työpaikoista palkattiin naisia, mikä on enemmän kuin vuonna 1998, mutta vastaa pitkän aikavälin suuntausta, jonka mukaan yhä useammat naiset tekevät palkkatyötä. Vuosina 1994-1999 noin kaksi kolmasosaa uusista 6,8 miljoonasta lisätyöpaikasta meni naisille.

Tästä syystä miesten ja naisten työllisyyserot pienenivät edelleen vuonna 1999, kun 15-64-vuotiaiden naisten työllisyysaste nousi 53 prosenttiin, kun se vuonna 1998 oli 51 prosenttia. Miesten työllisyysaste nousi 71 prosentista 71,5 prosenttiin. Sukupuolten välinen ero pieneni näin ollen 18,5 prosenttiin, kun se 1990-luvun alussa oli noin 27 prosenttia (katso kaavio 3).

Useimmat EU:n uusista työpaikoista syntyivät edelleen palvelualalla, mutta työllisyys parantui myös teollisuudessa

Suurin osa vuoden 1997 jälkeisestä työllisyyskasvusta on tapahtunut palvelualalla, mikä tasoitti merkittävästi työllisyyden alenemista maataloudessa. Myös teollisuuden työpaikat lisääntyivät toisin kuin elpymisen kolmena ensimmäisenä vuonna kaudella 1994-1997, kun joissakin jäsenvaltioissa, erityisesti Saksassa, alan työpaikat vähenivät.

Tästä syystä palvelualan työllisyysaste nousi EU:ssa 40,3 prosentista 41,6 prosenttiin vuosina 1997-1999. Samaan aikaan palvelualan työllisyysaste nousi myös Yhdysvalloissa 54,5 prosentista 55,5 prosenttiin, joten EU:n ja Yhdysvaltain välinen ero säilyi 14 prosenttiyksikössä. Yhdysvaltain palvelualan osuus kokonaistyöllisyydestä vuonna 1998 oli 73,8 prosenttia ja EU:n 66,1 prosenttia [3].

[3] Arvio perustuu OECD Employment Outlook 2000:n tietoihin.

EU:ssa työllisyyden kasvumahdollisuudet ovat kokonaisuutena ottaen parhaimmat palvelualalla, mutta eri osa-alueiden välillä on suuria eroja. Suurin osa elpymiskauden aikana syntyneistä uusista työpaikoista on keskittynyt muutamiin markkinapalveluihin, kuten tietotekniikkaan, liike-elämään, matkailuun ja lentoliikenteeseen, joihinkin kunnallispalveluihin, kuten terveydenhoitoon ja koulutukseen mutta myös virkistys- ja kulttuuritoimintaan, sekä henkilökohtaisten palvelujen alalle. Useilla perinteisillä palvelualoilla työpaikkoja on syntynyt vähän tai niiden määrä on jopa laskenut, kuten jälleenmyynnissä, maa- ja meriliikenteessä, postipalveluissa, pankki- ja vakuutusalalla, tutkimuksessa ja kehittämisessä sekä julkishallinnossa.

Uudet työllisyysmahdollisuudet ovat jakautuneet erittäin epätasaisesti eri ammatteihin

Useissa johtotehtävissä, ammattitaitoa vaativissa ja teknisissä tehtävissä sekä myynti- ja palvelualalla työpaikkoja on syntynyt vuodesta 1994 yli kaksi kertaa enemmän kuin koko EU:ssa keskimäärin (0,9 prosenttia), mutta samaan aikaan sekä paljon ammattitaitoa vaativien että vähän ammattitaitoa vaativien ruumiillista töiden määrä on vähentynyt. Toimistotyöpaikkojen määrä on myös kasvanut, vaikkakin paljon hitaammin.

Kasvusuuntaus on ollut lähes sama naisten ja miesten kohdalla, ja jäsenvaltioiden välillä on havaittu hyvin vähän eroja. Poikkeuksen tekevät Portugali [4], jossa kasvu on keskittynyt vähän ammattitaitoa vaativiin ammatteihin, sekä Espanja, Ranska, Irlanti ja Alankomaat, joissa ruumiillista työtä tekevien työntekijöiden määrä on kasvanut edelleen.

[4] Tulosten luotettavuutta heikentää tilastotietojen puuttuminen vuodelta 1998.

Viimeisten viiden vuoden aikana tapahtunut työllisyyskasvu on ollut erityisen nopeaa (yli 5 prosenttia vuodessa) tietoyhteiskuntaan liittyvissä ammateissa (tietotekniikan ammattilaiset) tai sellaisissa ammateissa, joiden kehitystä vauhdittaa globaali talous ja johtamisessa tapahtuvat muutokset (liike-elämän ammattilaiset, johtajat, luovat taiteilijat). Kasvu on ollut yhtä nopeaa myös uusiin yhteiskunnallisiin tarpeisiin vastaavilla aloilla, kuten sosiaalityössä, henkilökohtaisissa palveluissa ja terveydenhoidossa.

Työttömyys laskee edelleen

Vuonna 1999 unionin työttömyysaste oli keskimäärin 9,2 prosenttia, ja se laski jo kolmatta vuotta peräkkäin. Vuonna 1994 se oli 11,1 prosenttia (katso kaavio 4). Maaliskuussa 2000 unionissa oli 14,9 miljoonaa työtöntä, kun helmikuussa 1994 työttömiä oli jopa 18,7 miljoonaa. Työttömyyden aleneminen on vauhdittunut erityisesti vuodesta 1997, mikä heijastaa työllisyyskasvun nopeutumista. Unionissa oli vuonna 1999 kuitenkin 2 miljoonaa työtöntä enemmän kuin vuonna 1991.

Naisten työttömyys oli 10,8 prosenttia vuonna 1999, mikä oli edelleen huomattavasti enemmän kuin miehillä (7,9 prosenttia). Naisten työttömyysaste laski kuitenkin hieman enemmän kuin miesten, mikä johtuu siitä, että naisten työpaikkoja syntyi vuoden aikana enemmän.

Nuorisotyöttömyysaste 1980-luvun jälkeen alhaisin, mutta silti edelleen liian korkea

Työttömien 15-24-vuotiaiden nuorten määrä unionissa vuonna 1999 oli keskimäärin 8,5 prosenttia, eli hieman pienempi kuin vuosikymmenen alussa. Vuonna 1998 määrä oli 9,2 prosenttia ja vuonna 1994 se oli 10,7 prosenttia. Nuorten naisten ja miesten työttömyys pieneni saman verran vuonna 1999 (0,8 prosenttiyksikköä). On kuitenkin olisi muistettava, että nuorten työnhakijoiden ongelmat ovat vakavia. Perinteinen nuorisotyöttömyysaste (ilmaistuna prosenttiosuutena työvoimasta) oli 17,7 prosenttia vuonna 1999.

Nuorisotyöttömyyden osuus kokonaistyöttömyydestä on myös pienentynyt, vaikka tämä johtuukin osittain 15-24-vuotiaiden ikäryhmän koon pienentymisestä koko väestöön verrattuna. 15-24-vuotiaiden määrä on pienentynyt vuosittain 1,5 prosenttia 1990-luvun puolivälistä.

Myös pitkäaikaistyöttömyys laski, mutta on edelleen vakava ongelma

Yleisen työmarkkinatilanteen parantuessa myös pitkäaikaistyöttömyys, jota mitataan osuutena työvoimasta (pitkäaikaistyöttömyysaste), on vähentynyt koko unionissa 4,2 prosenttiin vuonna 1999, kun se oli 5,2 prosenttia vuonna 1997 ja 4,9 prosenttia vuonna 1998. Yli 2,5 prosenttia työvoimasta oli ollut työttömänä vähintään kaksi vuotta, mikä on noin 5 prosenttiyksikköä vähemmän kuin vuonna 1998.

Tilanteen paranemisesta huolimatta pitkäaikaistyöttömyys on edelleen vakava ongelma EU:ssa. Nykyinen pitkäaikaistyöttömyysaste on vielä aivan liian korkea, huomattavasti korkeampi kuin 1990-luvun alussa. Työttömät, jotka ovat olleet keskeytyksettä työttöminä yli 12 (24) kuukautta, edustavat edelleen 45 prosenttia (29 prosenttia) kaikista työttömistä. Tilanteen korjaamiseksi tarvitaan entistä aktiivisempia työmarkkinatoimia. Pitkäaikaistyöttömyyden osuus koko työttömyydestä on pienentynyt 49 prosentista vuonna 1997, mikä merkitsee sitä, että pitkäaikaistyöttömien määrä pienenee nopeammin kuin kokonaistyöttömyys. Tämä viittaa siihen, että joidenkin jäsenvaltioiden tehostettujen aktiivisten toimien ja työmarkkinauudistusten yhteisvaikutus näkyy vähitellen pitkäaikaistyöttömien lisääntyvinä työllisyysmahdollisuuksina.

2.2 Katsaus jäsenvaltioiden työllisyyskehitykseen

Tämän osan tarkoituksena on arvioida jäsenvaltioiden Euroopan työllisyysstrategian toteuttamisessa saavuttamia tuloksia maiden työllisyystilanteessa vuodesta 1997 tapahtunutta kehitystä koskevan vertailevan analyysin perusteella. Katsaus perustuu yhteisiin työllisyyskehitystä mittaaviin indikaattoreihin, jotka on kehitetty yhteistyössä komission ja jäsenvaltioiden kesken työllisyyskomitean kokouksissa. Yhteiset indikaattorit valittiin niin, että saadut tiedot olivat mahdollisimman vertailukelpoisia, luotettavia ja ajankohtaisia, kun otetaan huomioon nykyiset tiedonsaannin rajoitukset [5].

[5] Liitteessä annetaan kuvaus tässä kappaleessa käytettyjen indikaattorien taustoista ja menetelmistä.

Työllisyys lisääntyi kaikissa jäsenvaltioissa mutta eri tahtiin

Kaikki jäsenvaltiot pystyivät käyttämään hyväkseen vuoden 1999 parempaa taloustilannetta ja nostamaan työllisyysastetta. Työmarkkinoiden kehitysvauhti erosi huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Irlannissa työllisyyskasvu oli erityisen voimakasta, yli 5 prosenttia, ja Luxemburgissa, Suomessa, Espanjassa ja Alankomaissa kaikissa yli 2 prosenttia, kun taas useimmissa jäsenvaltioissa kasvuaste oli lähellä EU:n keskiarvoa, joka on 1,4 prosenttia. Saksassa taas työllisyyskasvu oli vähäistä, vain 0,3 prosenttia (katso kaavio 5).

Useimmissa jäsenvaltioissa työllisyyskasvu pysyi vuonna 1999 edellisvuoden tasolla, lukuun ottamatta Ruotsia ja Suomea, joissa työpaikkoja syntyi huomattavasti enemmän kuin vuonna 1998, sekä Tanskaa, Kreikkaa ja Portugalia, joissa työllisyyskasvu hidastui.

Kaikissa EU:n talouksissa työpaikkoja on syntynyt vuodesta 1997 nopeammin kuin vuosina 1990-1996. Useimmiten tämä johtuu nopeammasta BKT:n kasvusta sekä työmarkkinauudistusten vaikutuksista. Joissakin jäsenvaltioissa uudistukset voivat vaikuttaa henkeä kohti lasketun työvoiman tuottavuuden (näennäinen tuottavuus) keskimääräiseen kasvuun, sillä uudistukset ovat johtaneet työtuntien yleiseen vähentymiseen, osa-aikatyön yleistymiseen tai palvelualan nopeaan kehitykseen. Tanskassa, Saksassa, Italiassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa viime vuosien työllisyyskasvuun liittyy useimmissa tapauksissa henkeä kohti lasketun työvoiman tuottavuuden lasku.

Työllisyysaste nousee vakaasti, ja joissakin jäsenvaltioissa on jo saavutettu EU:n 70 prosentin tavoite

Työllisyysaste nousi vuonna 1999 lähes kaikissa jäsenvaltioissa, koska työllisyyden lisääntyminen oli nopeampaa kuin työikäisen väestön kasvu. Työllisyys lisääntyi eniten Irlannissa, Espanjassa, Belgiassa ja Suomessa, joissa kaikissa kirjattiin vähintään 2 prosenttiyksikön kasvu. Euroopan työllisyysstrategian soveltamisen alusta asti kaksi jäsenvaltioiden ryhmää on onnistunut nostamaan työllisyysastetta merkittävästi, yli 4 prosenttiyksiköllä kahden viime vuoden aikana (katso kaavio 6). Nämä kaksi ryhmää ovat:

-Espanja ja Irlanti, jotka hyötyivät vahvasta työvoiman kysynnästä vaikean lähtötilanteen jälkeen,

-Ruotsi, Suomi ja Portugali, jotka onnistuivat nostamaan jo valmiiksi korkeaa työllisyysastettaan.

Koko unionin korkein työllisyysaste on Tanskassa (76,5 prosenttia). Myös Ruotsissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on saavutettu Lissabonin huippukokouksessa unionille vuodeksi 2010 asetettu 70 prosentin tavoite. Eniten vaikeuksia tavoitteen saavuttamisessa on Espanjalla, Italialla ja Kreikalla, sillä niiden työllisyysaste on alle tai noin 55 prosenttia. Kreikan työllisyysaste laski hieman vuonna 1999.

Parhaassa työiässä olevien miesten osallistuminen työllisyyteen näyttää yhdenmukaiselta kaikissa jäsenvaltioissa, joten suurin syy maiden välisille työllisyysasteen vaihteluille on pääasiassa naisten, nuorten ja ikääntyneiden työllisyyskäyttäytyminen. Naisten työllisyyttä edistetään muun muassa joustavalla työlainsäädännöllä, johon kuuluvat osa-aikatyö ja vanhempainloma, lastenhoitopalvelujen saatavuus ja matala marginaalituloverotus perheille, joissa on kaksi palkansaajaa.

Naisten työllisyysaste on korkein Tanskassa (71,6 prosenttia), Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Suomessa ja Alankomaissa. Kaikki nämä maat ovat jo ylittäneet unionille vuodeksi 2010 asetetun 60 prosentin tavoitteen, ja Itävalta ja Portugali ovat erittäin lähellä. Espanjassa, Italiassa, Kreikassa, Belgiassa ja Luxemburgissa naisten työllisyysaste on alle tai noin 50 prosenttia (katso kaavio 7).

Kokoaikaiseksi muutetun työllisyysasteen nousu on kuitenkin heikommin havaittavissa

Kokoaikaiseksi muutettu työllisyysaste [6] on vuodesta 1997 noussut kaikissa jäsenvaltioissa, kuitenkin hitaammin kuin työllisyys työntekijöiden määrässä laskettuna. Muutokset ovat olleet vähäisimpiä (eli alle yhden prosenttiyksikön kahdessa vuodessa) Saksassa, Ranskassa, Luxemburgissa, Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, mikä viittaa siihen, että työpaikkojen määrä on kasvanut näissä maissa vain vähän.

[6] Työllisyys kokoaikaiseksi muutettuna tarkoittaa kokoaikaiseksi muutettujen työpaikkojen määrää, ja se määritellään niin, että työtuntien kokonaismäärä jaetaan kokoaikaisissa työpaikoissa tehtyjen työtuntien vuosittaisella keskiarvolla kussakin jäsenvaltiossa. Kokoaikaiseksi muutettu työllisyysaste lasketaan jakamalla edellä määritelty kokoaikaiseksi muutettu työllisyys asiaankuuluvan ikäryhmän kokonaismäärällä.

Tanskassa on korkein kokoaikaiseksi muutettu työllisyysaste (68,6 prosenttia). Seuraavina ovat Portugali, Suomi, Ruotsi ja Itävalta, joiden työllisyysasteet vaihtelevat 65:stä 63:een prosenttiin.

Nuoria tulee työmarkkinoille yhä enemmän

Nuorten työllisyysaste vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen, ja siihen vaikuttavat koulutuksen keskimääräinen pituus sekä ammatilliseen koulutukseen sisältyvä työharjoittelu. Työllisyysaste voi heijastaa myös työmarkkinoiden tilannetta niin, että suuri työvoiman kysyntä kannustaa nuoria saattamaan opintonsa päätökseen aiemmin.

15-24-vuotiaiden nuorten työllisyysaste on korkein Tanskassa (66 prosenttia), Alankomaissa, Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (kaikissa yli 55 prosenttia). Tämä johtuu siitä, että useat nuoret osallistuvat oppisopimuskoulutukseen tai ovat yhdistäneet koulutuksen ja osa-aikaisen työn. Nuorten työllisyysaste on alhaisin Belgiassa, Ranskassa, Espanjassa, Kreikassa ja Italiassa (kaikissa alle 30 prosenttia).

Useimmissa jäsenvaltioissa on vuodesta 1997 tullut yhä enemmän nuoria työmarkkinoille, mikä näkyy aktiivisuusasteen [7] nousuna 15-24-vuotiaiden ikäryhmässä. Tämä on muutos 1990-luvun suuntaukseen. Aktiivisuusasteen nousu on ollut erityisen nopeaa Belgiassa, Suomessa, Kreikassa, Irlannissa, Alankomaissa, Portugalissa ja Ruotsissa.

[7] Nuorisotyöttömyysaste ja saman ikäryhmän työllisyysaste yhteen laskettuna.

Ikääntyneet työntekijät poistuvat työmarkkinoilta liian aikaisessa vaiheessa

Varhaiseläkkeet, työkyvyttömyysetuudet ja työttömyysetuudet, joita ei enää tietyn iän jälkeen yhdistetä aktiiviseen työnhakuun, ovat kannustaneet ikääntyneitä poistumaan työmarkkinoilta aikaisessa vaiheessa. Tästä syystä 55-64-vuotiaiden työllisyysaste on laskenut ja on EU:ssa tällä hetkellä erittäin alhainen, eli hieman alle 37 prosenttia vuonna 1999 (katso kaavio 8).

Tällaisilla toimilla rasitetaan merkittävästi nykyisiä hyvinvointipalveluja, sillä julkisten eläkejärjestelmien kestävyys vaarantuu etuuksista riippuvaisten henkilöjen määrän lisääntyessä vähitellen. Ne heikentävät myös työvoimapotentiaalia, joka tarvitaan korvaamaan nuorten määrän väheneminen työmarkkinoilla.

Jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja ikääntyneiden työllisyydessä, mikä johtuu väestörakenteen eroista sekä siitä, kuinka julkisella politiikalla on edistetty aikaista poistumista työmarkkinoilta keinona hallita teollisuuden rakenneuudistusta silloin, kun työpaikkoja syntyy vähän. Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Italiassa ja Luxemburgissa työssä käy alle kolmannes 55-64-vuotiaista, kun taas Ruotsissa (64,5 prosenttia), Tanskassa ja Portugalissa yli puolet tähän ikäryhmään kuuluvista on työssä.

Vuodesta 1997 ikääntyneiden työllisyysaste on laskenut edelleen Ranskassa ja Saksassa ja pysynyt samana Italiassa. Muualla, erityisesti Belgiassa, Tanskassa, Luxemburgissa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, työllisyysasteen on havaittu nousevan hieman.

Työttömyys pienenee lähes kaikkialla, ja joillakin työmarkkinoilla on havaittavissa merkkejä pullonkauloista

Työttömyys on vuodesta 1997 laskenut tasaisesti lähes kaikissa jäsenvaltioissa (katso kaavio 9). Niistä jäsenvaltioista, joiden työttömyysaste oli vuonna 1997 vähintään 10 prosenttia, kehitys on ollut myönteisintä Espanjassa, jossa työttömyys pieneni 5 prosenttiyksikköä, ja Irlannissa, jossa se pieneni 4 prosenttiyksikköä, sekä Suomessa ja Ruotsissa (noin 2,5 prosenttiyksikköä). Saksassa, Ranskassa ja Italiassa tilanne on parantunut vähän, kun taas Kreikassa työttömyys on kasvanut.

Työttömyys on tällä hetkellä suurinta Espanjassa (15,9 prosenttia), Ranskassa ja Italiassa (molemmissa 11,3 prosenttia), Kreikassa [8] (10,7 prosenttia) sekä Suomessa (10,2 prosenttia).

[8] Tiedot vuodelta 1998.

Joissakin jäsenvaltioissa ollaan lähellä täystyöllisyyttä, jolloin suurin osa työttömistä on työttömänä tilapäisesti, vaihtaessaan työpaikkaa (kitkatyöttömyys). Tällaisia maita ovat Itävallat, Tanska, Luxemburg, Alankomaat, Irlanti ja Portugali, joissa kaikissa työttömyysaste on alle tai noin 5 prosenttia. Vaikka näiden maiden on edelleen ratkaistava niiden työelämään vaikeasti sijoitettavien ryhmien työllistämisongelma, jotka muodostavat pitkäaikaistyöttömien pienenevän joukon, keskeisenä ongelmana on kuitenkin se, kuinka vältetään työvoimapula ja siihen liittyvät palkankorotus- ja inflaatiopaineet. Joissakin tapauksissa osa ratkaisua on niiden henkilöiden aktivoiminen, joita ei ole tarpeeksi kannustettu osallistumaan työelämään tai jotka ovat syrjäytyneet korkeiden välillisten työvoimakustannusten tai alhaisen osaamistason vuoksi ja joita ei lasketa työttömiksi, vaikka he haluaisivatkin ottaa työtä vastaan, jos heille sitä tarjottaisiin (niin sanotut lannistuneet työntekijät). Muissa tapauksissa taas työvoiman liikkuvuuden edistäminen voi auttaa työvoimapulan helpottamisessa.

Viimeaikaisista parannuksista huolimatta joissakin jäsenvaltioissa on edelleen hyvin paljon pitkäaikaistyöttömiä

Pitkäaikaistyöttömyyden lasku vuodesta 1997 on ollut suhteellisen tasaista jäsenvaltioiden välillä. Merkittävintä edistystä on tapahtunut Espanjassa, Irlannissa, Portugalissa, Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa. Pitkäaikaistyöttömiä oli kuitenkin vuonna 1999 vielä vähintään 5 prosenttia työvoimasta Belgiassa, Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa. Kaikissa näissä jäsenvaltioissa pitkäaikaistyöttömistä selvästi suurin osa oli naisia.

Myös työttömiä nuoria on edelleen paljon

Yli 10 prosenttia 15-24-vuotiaista nuorista oli työttömänä Italiassa, Suomessa, Espanjassa ja Kreikassa vuonna 1999. Työttömien nuorten keskuudessa sukupuolierot eivät ole niin selvät kuin työttömien aikuisten keskuudessa.

Samalla kun kokonaistyöttömyys laski nuorten näkymät paranivat edelleen, ja nuorisotyöttömyysaste pieneni vuonna 1999 kaikissa muissa jäsenvaltioissa paitsi Belgiassa ja Tanskassa. Merkittävintä kohentuminen oli Espanjassa, Irlannissa ja Ruotsissa.

Alueelliset työttömyyserot

Joissakin jäsenvaltioissa työttömyysaste vaihtelee huomattavasti eri alueiden välillä, mikä johtuu pysyvistä eroista niiden kyvyssä houkutella sijoittajia. Joissakin tapauksissa tällaiset erot voivat myös olla merkkinä riittämättömästä työvoiman liikkuvuudesta ja/tai palkka- ja tuottavuuseroista. Kun työttömyysaste lasketaan kunkin jäsenvaltion NUTS II -tasoon kuuluvien alueiden työttömyysasteiden variaatiokertoimella [9], ongelma oli vuonna 1999 vakavin Italiassa, Saksassa, Suomessa, Belgiassa ja Alankomaissa (katso kaavio 10).

[9] Keskipoikkeama jaettuna kansallisen työttömyysasteen keskiarvolla.

Huolestuttavaa on, että alueelliset työttömyyserot ovat kasvaneet vuodesta 1997 useimmissa maissa. Tämä viittaa siihen, että työttömyyden lasku on ollut vähäisempää alueilla, joilla työttömyys oli valmiiksi suurta.

3. KANSALLISTEN TOIMINTASUUNNITELMIEN ARVIOINTI

3.1 I pilari: Työllistyvyys

3.1.1 Toimien kehitys

Vuoden 1999 yhteisen työllisyysraportin päätelmissä todettiin, että selkeiden tavoitteiden ja määräaikojen vahvistaminen suuntaviivoissa 1-3 oli helpottanut toimien kohdentamista ja Euroopan työllisyysstrategian mukaisen toimintatavan toteuttamista. Nuorisotyöttömyyden ja pitkäaikaistyöttömyyden torjumiseksi entistä tehokkaammin siirryttiin toteuttamaan entistä ennaltaehkäisevämpää toimintatapaa yhdessä tehostettujen aktiivisten työmarkkinatoimien kanssa.

Vuoden 2000 kansallisissa toimintasuunnitelmissa suuntaus jatkuu. Jäsenvaltiot, jotka ovat jo panneet ennaltaehkäisevän toimintatavan kokonaisuudessaan täytäntöön sekä työttömien nuorten että aikuisten kohdalla (Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Itävalta, Suomi ja Luxemburg), ovat onnistuneet parhaiten suuntaviivojen 1 ja 2 yhteisten tavoitteiden saavuttamisessa, ja niissä pitkäaikaistyöttömyyteen ei ajaudu niin paljon henkilöitä kuin muissa maissa. Merkittävää edistystä on havaittu vaihtelevassa määrin myös niissä jäsenvaltioissa, joissa henkilökohtaiseen neuvontaan ja varhaisiin toimiin perustuvien uusien ehkäisevien toimien kattavuutta on laajennettu ja tehokkuutta lisätty ennalta määriteltyjen ohjelmien mukaisesti (Alankomaat, Tanska, Saksa, Irlanti, Portugali, Ranska ja Espanja). Joissakin tapauksissa täytäntöönpanossa on kuitenkin havaittu viiveitä tai erityisiä ongelmia.

Tässä asiassa viime vuonna suosituksia saaneiden neljän jäsenvaltion toiminta on kuitenkin ollut vaihtelevaa. Saksassa laajennettiin aikuisten pitkäaikaistyöttömyyttä torjuvat henkilökohtaiset työllistymiskeinot koskemaan kaikkia apua tarvitsevia ennen kuin he ovat olleet 12 kuukautta työttömänä, ja Belgia ilmoitti vuoden 2000 uusista aloitteista, joilla työmarkkinapolitiikkaa ja suuntaviivassa 1 mainittua ehkäisevää toimintatapaa lähennetään. Muiden maiden edistyminen antaa lisäsyyn epäillä Kreikan ja Italian mahdollisuuksia noudattaa yhteisiä tavoitteita vuoden 2002 määräaikaan mennessä, elleivät ne lisää toimiaan merkittävästi.

Suuntaviivan 3 noudattamisen osalta useimmissa jäsenvaltioissa on lisätty aktivointia, ja 12 jäsenvaltiota on saavuttanut tavoitteen, jonka mukaan 20 prosenttia työttömistä osallistuu aktiivisiin toimenpiteisiin. Suuntaviivan tarkoitus ja kattavuus tulkitaan kuitenkin edelleen eri jäsenvaltioissa hyvin eri tavoin, joten lisäselvennystä tarvitaan. Koulutustoimia tarjotaan keskimäärin 47 prosentille kaikista toimenpiteisiin osallistuvista, ja jäljelle jäävät 53 prosenttia osallistuvat erilaisiin toimenpidekokonaisuuksiin, jotka vaihtelevat vähän koulutusta sisältävistä julkisista työllistämisjärjestelmistä tuettuun työllisyyteen ja yritysten perustamistukeen. Nykyistä suuntausta kohti aktivoinnin lisäämistä tukee myös aktiivisten toimien kasvava osuus työmarkkinoiden kokonaiskustannuksista.

Muutamat jäsenvaltiot ovat aloittaneet vero- ja etuusjärjestelmiensä kattavan uudelleentarkastelun (Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat). Muissa jäsenvaltioissa toteutetut uudistustoimet ovat olleet vähäisiä. Useissa jäsenvaltioissa, myös joissakin maissa, joiden työttömyysaste on matala, kuten Tanskassa ja Alankomaissa, suuri osa työikäisestä väestöstä on riippuvainen pitkäaikaisetuuksista. Vero- ja etuusjärjestelmien uudistamisen edistyminen on edellytys sellaisten tavoitteiden saavuttamiselle, jotka koskevat rakennetyöttömyyden alentamista, työllisyyskehityksen edistämistä ja täystyöllisyyden palauttamista.

Vuoden 2000 työllisyyden suuntaviivoissa on asetettu entistä kunnianhimoisempia elinikäistä oppimista koskevia tavoitteita, mutta useimpien jäsenvaltioiden on vielä liitettävä eri toimenpiteet tiiviimmin toisiinsa ennen kuin koulutustoimia ja -politiikkaa voidaan laatia ja toteuttaa kattavassa elinikäisen oppimisen kehyksessä. Jäsenvaltioiden on asetettava selkeät, määrälliset tavoitteet ja viitearvot, joihin on pyrittävä, mutta vain muutamat niistä ovat noudattaneet riittävästi suuntaviivan 6 tavoitteita (Alankomaat ja Tanska). Jäsenvaltioiden, jotka olivat muita vaikeammassa lähtötilanteessa keskimääräisen koulutustason osalta, on tehtävä muita enemmän työtä elinikäisen oppimisen haasteeseen vastaamiseksi.

Suuntaviivojen 7 ja 8 täytäntöönpanon osalta useimmat jäsenvaltiot ovat laajentaneet oppimisvaikeuksista kärsiville nuorille tarjottavaa tukea, jotta voitaisiin torjua koulunkäynnin varhaista keskeyttämistä ja vähentää tietyissä ryhmissä ja tietyillä alueilla yleisesti vallitsevaa luku- ja kirjoitustaidottomuutta. Huomattavia toimia toteutetaan myös tietokoneiden ja Internet-yhteyksien tarjoamiseksi opiskelijoille ja niiden käytön edistämiseksi koulutuksessa. Muutamilla toimilla parannetaan myös koulutuksen laatua. Lähtötilanne on kuitenkin melko erilainen eri jäsenvaltioissa, ja vuoden 2000 työllisyyden suuntaviivoissa asetettujen ja Lissabonin päätelmissä vahvistettujen yhteisten tavoitteiden saavuttamista olisi seurattava.

Suuntaviivan 9 tarkoituksena on edistää heikommassa asemassa olevien ryhmien työllistymistä, ja lisää toimia tarvitaan toimien tavoitteiden ja kohderyhmien määrittelemiseksi selkeämmin. Paljon on myös tehtävä niiden toimien seuraamiseksi ja arvioimiseksi, jotka on kohdennettu vammaisille, etnisille vähemmistöille ja muille heikommassa asemassa oleville ryhmille. Näin jäsenvaltiot voisivat yksilöidä toimien toteuttamiseen käytetyt välineet. Lissabonin huippukokouksen päätelmissä korostetaan tarvetta edistää heikommassa asemassa olevien ryhmien tehokasta työllistymistä.

3.1.2 Ennaltaehkäisy ja aktivointi - yhteisten tavoitteiden noudattaminen

Taustaa:

*Työllisyystilanteen parantumisesta huolimatta yli kaksi miljoonaa nuorta, eli 50 prosenttia 15-24-vuotiaista työttömistä, oli ollut ilman työtä vähintään kuusi kuukautta vuonna 1999.

*Ongelma on vakavin Italiassa, Espanjassa, Ranskassa, Belgiassa ja Kreikassa, joissa vähintään 10 prosenttia nuorista oli ollut ilman työtä vähintään kuusi kuukautta. Tilanne parantui vuonna 1999 Espanjassa, jossa nuorten pitkäaikaistyöttömyys laski 23,1 prosentista 17,5 prosenttiin, ja Ranskassa, jossa se laski 13,2 prosentista 9,6 prosenttiin. Belgiassa, Italiassa ja Kreikassa tilanteen on havaittu parantuneen hieman.

*Vuonna 1999 pitkäaikaistyöttömiä aikuisia oli yli 6 miljoonaa, joista yli puolet oli naisia. Kuudessa jäsenvaltiossa, Espanjassa, Italiassa, Irlannissa, Saksassa, Belgiassa ja Ranskassa, lähtötilanne vuonna 1997 oli huolestuttavin, sillä niissä aikuisten pitkäaikaistyöttömyysaste oli noin 5 prosenttia. Vuoteen 1999 mennessä Espanjassa ja Irlannissa havaittiin tilanteen paranevan nopeasti, mutta muissa neljässä maassa edistys on ollut vähäisempää.

Hyvä saavutus:

*Pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuvia nuoria on vähiten Itävallassa, Ruotsissa ja Tanskassa, joissa keskiarvo on 5,5 prosenttia.

*Pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuvia aikuisia on vähiten Itävallassa, Tanskassa ja Suomessa, joissa keskiarvo on 5,2 prosenttia.

Suuntaviivat 1 ja 2

Ehkäisevän toimintatavan (suuntaviivat 1 ja 2) toteutuksen arvioinnissa otetaan huomioon kolme perustetta:

-ilmoitettujen toimien sekä henkilökohtaista neuvontaa ja varhaisen vaiheen toimintaa korostavien suuntaviivojen yhdenmukaisuus,

-sellaisten henkilökohtaisten toimien tarjoamisessa tapahtunut edistys, joita tarjotaan 6 kuukautta työttömänä olleille nuorille ja 12 kuukautta työttömänä olleille aikuisille,

-EU:n yhteisten määrällisten tavoitteiden saavuttamisaste, jota mitataan sovituilla panosindikaattoreilla.

Huomioon otetaan myös uuden ehkäisevän toimintatavan vaikutus työttömyyden ja erityisesti pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisen vähentämiseen.

Indikaattorien käytön osalta tilanne on parantunut huomattavasti, sillä 13 jäsenvaltiota (viisi vuonna 1999) on tällä kertaa käyttänyt kaikkia yhteisiä indikaattoreita tai toimittanut tietoja, joista indikaattorit voidaan laskea yhteisten määritelmien perusteella. Useat niistä jäsenvaltioista, joille annettiin asiasta suositus vuonna 1999, pyrkivät korjaamaan puutteet ja toimittamaan vaaditut tiedot vuoden 2000 kansallisissa toimintasuunnitelmissaan (Saksa, Espanja ja Alankomaat). Tuotettujen määrällisten tietojen tarkkuus ja luotettavuus on kuitenkin useissa tapauksissa kyseenalaista, kuten taulukosta 1 ilmenee. Lisää toimia tarvitaan kansallisten seurantajärjestelmien mukauttamiseksi ja jäsenvaltioita koskevien tietojen muuttamiseksi yhteisesti sovituiksi määritelmiksi, jotta jäsenvaltioiden välinen vertailtavuus parantuisi.

Nykyisten määrällisten ja laadullisten tietojen perusteella saadaan selkeä kuva suuntaviivojen 1 ja 2 täytäntöönpanon edistymisestä. Tässä yhteydessä jäsenvaltiot voidaan jakaa kolmeen luokkaan edellä mainittujen tarkasteluperusteiden mukaisesti.

Jäsenvaltiot, jotka ovat saavuttaneet lähes kaikki EU:n yhteiset tavoitteet ja jotka ovat luoneet järjestelmän, jolla varmistetaan henkilökohtaisten toimien tarjonta kaikille alle 6 kuukautta työttömänä olleille nuorille ja alle 12 kuukautta työttömänä olleille aikuisille, ovat Itävalta, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta, Luxemburg ja Suomi.

Jäsenvaltiot, jotka ovat laajentaneet ehkäisevän toimintatavan täytäntöönpanoa suuntaviivojen mukaisesti ja jotka todennäköisesti saavuttavat suuntaviivojen 1 ja 2 tavoitteet ennen vuotta 2002, ovat Tanska, Alankomaat, Irlanti, Saksa, Espanja, Portugali ja Ranska. Kolmessa ensiksi mainitussa maassa ehkäisevä toimintatapa on jo pantu täytäntöön suuntaviivan 1 osalta ja nyt toimintatapaa laajennetaan koskemaan työttömiä aikuisia.

Jäsenvaltiot, jotka eivät vielä ole määritelleet toimia, joilla varmistetaan henkilökohtaisen neuvonnan ja varhaisen vaiheen toimien tarjoaminen nuorille ja aikuisille ennen 6 tai 12 työttömyyskuukauden täyttymistä, tai jotka eivät ole edistyneet täytäntöönpanossa vuonna 1999, ovat Belgia, Kreikka ja Italia.

Verrattuna vuoteen 1998 suurimmat muutokset ovat Suomen ja Luxemburgin siirtyminen ensimmäiseen luokkaan ja sen varmistuminen, että Saksassa on edistytty merkittävästi ehkäisevien toimien toteuttamisessa suuntaviivojen mukaisesti.

Luokka I

Itävalta, joka on noudattanut erittäin hyvin suuntaviivoja 1 ja 2 vuonna 1999, tehosti työnhakukoulutusta käynnistämällä uuden työhön valmennusta koskevan toimen ja on kiinnittänyt enemmän huomiota tieto- ja viestintätekniikkataitojen opettamiseen työttömien koulutuksessa. Itävallan työmarkkinatilanne on suotuisa, ja se saavuttaa vuoteen 2002 mennessä tavoitteensa puolittaa sekä nuorten että aikuisten pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuminen. Pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisaste on Itävallassa jo yksi alhaisimmista (3,4 prosenttia nuorilla ja prosentti aikuisilla).

Ruotsi soveltaa vakiintunutta varhaisen vaiheen toimiin ja henkilökohtaiseen neuvontaan (joka aloitetaan kolmen työttömyyskuukauden täytyttyä) perustuvaa järjestelmää. Nuorisotyöttömyys on maassa edelleen alhainen, mutta aikuisten ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen yleistyi huomattavasti vuonna 1999 (5,4 prosentista 15 prosenttiin). Aikuisille suunnattujen ehkäisevien toimien tehostaminen on kuitenkin vuoden 2000 ensisijainen tavoite, mikä edistänee tilanteen korjaantumista.

Suomi sai vuoden 1999 loppuun mennessä päätökseen yksilöllisiin toimintasuunnitelmiin perustuvan ehkäisevän toimintatavan täytäntöönpanon. Tämä ei vielä näy panosindikaattoreissa, jotka ovat edelleen korkeat: 48 prosenttia työttömistä nuorista on ollut työttömänä yli 6 kuukautta ja 52 prosenttia työttömistä aikuisista yli 12 kuukautta ilman, että heille olisi tarjottu henkilökohtaista neuvontaa (noudattamatta jättämisen aste). Tulosten perusteella Suomi on onnistunut suhteellisen hyvin, mutta parempia tuloksia voidaan odottaa toteutuneen ennaltaehkäisyn tason perusteella.

Luxemburgissa ehkäisevän toimintatavan toteuttamista jatkettiin ottamalla käyttöön työnhakijoiden henkilökohtainen sosiaalipsykologinen seuranta. Ehkäisevä toimintatapa on suuntaviivoja kunnianhimoisempi, sillä sen tarkoituksena on tarjota toimia kaikille työttömille nuorille ja aikuisille, ennen kuin he olivat olleet työttöminä kolme ja kuusi kuukautta. Toimia on lisätty merkittävästi vuosina 1998 ja 1999 erityisesti työttömien aikuisten kohdalla, ja noudattamatta jättämisen aste on laskenut sen mukaisesti. Parannettavaa on kuitenkin vielä pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisen kohdalla.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa on toteutettu ehkäisevää toimintatapaa ottamalla käyttöön työnhakijan tuki (Job Seekers' Allowance), jossa yhdistyvät työnhakutuki sekä siihen kuuluvat tiukat etuuksien myöntämistä koskevat rajoitukset ja joka on työttömille nuorille ja aikuisille tarjottu pääasiallinen tuki ennen kuin he ovat olleet 6 tai 12 kuukautta työttömänä. New Deal -ohjelman mukana otetaan käyttöön erityisiä tehostettuja tukia koulutuksen, työharjoittelun tai työllistämishankkeiden muodossa. New Deal -ohjelmaa sovelletaan 25-49-vuotiaiden aikuisten kohdalla melko myöhäisessä vaiheessa (kun he ovat olleet 24 kuukautta työttömänä), mutta muita heikommassa asemassa olevien on mahdollista saada tehostettua tukea aiemmin. Yhdistynyt kuningaskunta on saavuttanut EU:n tavoitteet ja vähentänyt pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumista 6 tai 12 kuukauden työttömyysajan avulla mitattuna, mutta vielä on parantamisen varaa. Vuoden 2000 kansallisessa toimintasuunnitelmassa ilmoitettujen toimien uskotaan johtavan nuorten aktivoimisen lisääntymiseen New Deal -ohjelman alkuvaiheessa (ennakoitu alkavan kesäkuussa 2000) sekä aikuisten aktivoimiseen entistä aikaisemmassa vaiheessa 18 kuukauden työttömyysajan täyttyessä (vuonna 2001).

Luokka II

Vuoden 1994 uudistuksiin sisältyneen aktiivisen työnhaun oikeuden ja velvollisuuden periaatteen mukaisesti Tanska tarjoaa henkilökohtaista neuvontaa ja työllistymistoimia sekä nuorille että aikuisille työttömille. Kuten indikaattorien perusteella voidaan havaita, täytäntöönpano oli vuonna 1999 vasta alkuvaiheessa, mutta EU:n tavoitteiden saavuttamiseksi vuoden lopussa otettiin käyttöön uudet säännöt, joiden mukaan työttömiä nuoria aktivoidaan, kun he ovat olleet työttömänä kuusi kuukautta. Aikuisia koskevan aktiivisen työnhaun oikeuden ja velvollisuuden periaatteen vaiheittaista käyttöönottoa oli suunniteltu vuodeksi 2000, mutta sitä lykättiin vuoden 2001 alkuun. Tanskassa pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisaste on nuorilla suhteellisen alhainen (10 prosenttia) ja aikuisilla erittäin alhainen (4 prosenttia). Nykyisen työvoimapulan vuoksi ensisijaisena tavoitteena on sellaisten työttömien aktivoinnin tehostaminen ja parantaminen, joilla on hyvät mahdollisuudet löytää töitä omatoimisesti.

Irlannissa laajennettiin työttömiä nuoria aikuisia koskevan ehkäisevän toimintatavan toteuttamista suunnitelmien mukaisesti. Tulokset ovat vielä vaatimattomia työttömien nuorten ja työttömien nuorten aikuisten kohdalla, joiden osalta noudattamatta jättämisen asteet ovat 58,8 prosenttia ja 52,9 prosenttia. Koska ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen vähenee nopeasti, suurempaa huomiota olisi kiinnitettävä kaikkein heikoimmassa asemassa oleviin työttömiin. Vuonna 2000 on tarkoitus saada päätökseen ehkäisevän toimintatavan laajentaminen koskemaan jäljelle jäävää ikäryhmää (yli 55-vuotiaat) sekä aikaistaa ensimmäiset toimet siihen, kun henkilö on ollut 9 kuukautta työttömänä. Jatkuvan vaikutusten arvioinnin uskotaan tehostavan ja parantavan niille työttömille kohdistettuja toimia, joilla on eniten vaikeuksia työllistyä.

Alankomaissa on otettu käyttöön kaksivaiheinen ehkäisevä toimintatapa työttömiä nuoria varten, ja siihen kuuluu henkilökohtainen toimintasuunnitelma sekä tuetut työpaikat niille, jotka eivät ole löytäneet töitä 12 kuukauden kuluessa. Työttömien nuorten ajautuminen pitkäaikaistyöttömyyteen 12 kuukauden jälkeen on kuitenkin suhteellisen yleistä, joten ensimmäisen vaiheen tehokkuutta olisi lisättävä ja toisen vaiheen mahdollisia työnhakua jarruttavia tekijöitä olisi tarkasteltava uudelleen. Alankomaissa otettiin suunnitelmien mukaan käyttöön työttömille aikuisille suunnattu kokonaisvaltainen lähestymistapa, ja se uskotaan saatavan päätökseen vuoteen 2002 mennessä. Edistystä ei voida riittävästi arvioida toimitettujen määrällisten tietojen perusteella. Seurantajärjestelmän odotetaan olevan täysin toiminnassa vuonna 2001. Vuotta 2000 varten on asetettu kunnianhimoisia tavoitteita, joihin kuuluvat aikuisille suunnatun ehkäisevän toimintatavan toteuttaminen edelleen, sen laajentaminen koskemaan pitkäaikaistyöttömiä ja tehokkaat toimet vaikeasti työllistettävien ryhmien aktivoimiseksi.

Portugalissa laajennettiin vuonna 1999 uusien ehkäisevien toimien maantieteellistä kattavuutta, jolloin apua tarvitsevien työttömien nuorten määrä kaksinkertaistui ja työttömien aikuisten määrä kolminkertaistui. Tätä täydennettiin asiaankuuluvilla toimilla, jotka koskivat aikuisten sijaan pääasiassa nuoria: työttömien nuorten, jotka olivat saavuttaneet pitkäaikaistyöttömyyskynnyksen ja joille ei ollut tarjottu henkilökohtaista toimintasuunnitelmaa, määrä pieneni 33,4 prosentista 18,7 prosenttiin, kun taas tällaisten aikuisten määrä kasvoi 11,1 prosentista 21,2 prosenttiin. Portugalissa pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuminen on kuitenkin vielä yleistä, ja useat työttömät eivät osallistu ensimmäiseen haastatteluun, joka johtaa henkilökohtaisen toimintasuunnitelman laatimiseen. Portugalissa on tarkoitus toteuttaa vaikutusten arviointi, kuten Irlannissa. Ehkäisevää toimintatapaa suunnitellaan laajennettavaksi edelleen, jotta se kattaisi koko maan vuonna 2000, ja pitkäaikaistyöttömiin kohdennettuja henkilökohtaisia toimia toteutetaan asteittain vuoteen 2002.

Espanja edistyi suuntaviivoissa tarkoitetuille kahdelle kohderyhmälle suunnattujen toimien toteuttamisessa osana laajempaa tehostetun aktivoinnin politiikkaa, joka sai merkittävää taloudellista tukea. Kaikille työttömille suunnattujen toimien määrää koskeva tavoite ylitettiin 19 prosentilla vuonna 1999. Edistystä kohti entistä henkilökohtaisempia toimia tapahtui suunnitelmien mukaan, ja suuresta työttömyydestä kärsivissä kunnissa otettiin kokeiluluontoisesti käyttöön henkilökohtainen opastus ja työllistymissuunnitelmat. Vuoden 2000 tavoitteiden osalta toteutetaan tasaisesti toimia, joissa keskitytään toimimaan työttömien aikuisten hyväksi ennen kuin he ovat olleet 12 kuukautta työttömänä. Espanjassa noudattamatta jättämisen aste työttömien nuorten osalta oli 79 prosenttia ja aikuisten osalta 82 prosenttia, joten maa on vielä kaukana yhteisestä tavoitteesta, vaikka pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuminen onkin laskenut huomattavasti [10].

[10] Indikaattorien laskemisperusteet ovat kyseenalaiset, sillä Espanja ilmoitti, että kaikkien julkisten työvoimapalvelujen käyttämä rekisteröintiseurantaan tarkoitettu uusi tietojärjestelmä otetaan käyttöön vasta vuonna 2000 tai 2001.

Ranskassa uutta mahdollisuutta koskevan ohjelman toteuttaminen onnistui kansallisten tavoitteiden mukaisesti edunsaajien määrän osalta, mutta ei vastannut odotuksia niiden kahden kohderyhmän osalta, joille ehkäisevä toimintatapa oli suunnattu. Pitkäaikaistyöttömät ja syrjäytymisuhan alaiset henkilöt olivat ohjelman pääasiallisia edunsaajia, mutta työttömistä nuorista 79 prosenttia ja aikuisista lähes 75 prosenttia saavuttavat 6 tai 12 kuukauden työttömyyskynnyksen ilman, että heille tarjotaan uutta mahdollisuutta. Tulokset ovat kansallisten ensisijaisten tavoitteiden mukaisia (syrjäytymisen torjuminen ja toimien kohdistaminen ryhmiin, jotka ovat eniten syrjäytyneet työelämästä), mutta ne eivät vastaa EU:n yhteisiä ennaltaehkäisyä koskevia tavoitteita. Pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumisen vähentyminen on myös hidasta erityisesti työttömien nuorten osalta. Ratkaisevaa edistystä voidaan odottaa vuonna 2000, kun tavoitteilla tasapainotetaan ennaltaehkäisyä ja uudelleentyöllistämistä (uutta mahdollisuutta on tarjottava 62 prosentille alle 6 tai 12 kuukautta työttömänä olleista nuorista ja aikuisista, kun sitä vuonna 1999 tarjottiin 26,5 prosentille).

Saksassa on otettu käyttöön henkilökohtaiset työllistymiskeinot, jotka suunnataan alle 6 tai 12 kuukautta työttöminä olleille nuorille ja aikuisille (myös rekisteröitymättömille työnhakijoille) ja jotka otetaan julkisissa työvoimapalveluissa käyttöön kahden vuoden kuluessa. Aiempia aikuisiin kohdennettuja toimia tukevat toimet toteutettiin suunnitelmien mukaisesti, ja lisätoimia harkitaan uuden toimintatavan tehostamiseksi. Koulutuspaikkojen ja erityisesti oppisopimuspaikkojen tarjonnan lisääminen on edelleen tärkein toimi nuorisotyöttömyyden torjunnassa. Käytetyt indikaattorit kattavat ainoastaan soveltamisjakson alun, ja lisätoimia tarvitaan seurantajärjestelmän mukauttamiseksi ajoissa. Tavoitteena on vähentää työttömien nuorten ja aikuisten pitkäaikaistyöttömyyteen ajautumista 10 prosenttiin viimeistään vuonna 2002.

Luokka III

Tässä luokassa toisistaan erottuvat kansallisten toimintasuunnitelmien analyysin perusteella kaksi eri tilannetta.

Belgiassa täytäntöönpano on ollut epätasaista alueellisesti (ainoastaan Flanderin alueella on laadittu henkilökohtaisia varhaisen vaiheen toimia vuonna 1999) ja kohderyhmittäin (ehkäisevät toimet kohdennettiin pääasiassa heikoiten menestyneisiin koulunsa päättäneisiin nuoriin). Työttömistä nuorista 50 prosenttia ja aikuisista 54 prosenttia saavuttavat 6 tai 12 kuukauden työttömyyskynnyksen ilman, että heille tarjotaan henkilökohtaista toimintasuunnitelmaa. Tästä syystä pitkäaikaistyöttömyyteen ajautuneiden määrä on vähentynyt hitaasti. Liittovaltion ja alueelliset hallitukset sopivat laajentavansa vuonna 2000 ehkäisevää toimintatapaa koskemaan työttömiä nuoria ja alle 45-vuotiaita aikuisia. Täytäntöönpano on aloitettu ainoastaan heikosti koulutettujen nuorten osalta, joita varten on käynnistetty nuorten ensimmäinen työpaikka -hanke (convention premier emploi jeunes), jossa yksityisen ja julkisen sektorin yrityksiä pyydetään tarjoamaan koulunsa päättäneille nuorille kuuden kuukauden kuluessa kolme prosenttia työpaikoistaan. Toimea tuetaan henkilökohtaisilla työllistymiskeinoilla, jotka on tarkoitettu kaikille kolme kuukautta työttömänä olleille nuorille.

Kahdessa muussa jäsenvaltiossa uudistukset ovat tapahtuneet odotettua hitaammin, ja näyttää siltä, ettei EU:n yhteisiä tavoitteita pystytä saavuttamaan vuoteen 2002 mennessä ellei seuraavien vuosien aikana toteuteta päättäväisiä toimia.

Italiassa julkisten työvoimapalvelujen hajauttaminen ja uuden työllisyystietojärjestelmän perustaminen ovat edellytyksenä sille, että henkilökohtaisia ja varhaisen vaiheen toimia voidaan toteuttaa. Uudistus on edennyt, muttei tarpeeksi laajalti ja nopeasti, jotta täysi täytäntöönpano olisi mahdollista ennen vuotta 2003 [11]. Suurin osa työmarkkinatoimien ja etuusjärjestelmien uudistuksista, joiden tarkoituksena oli edistää ehkäisevän toimintatavan toteuttamista, on viivästynyt. Suurimpia ongelmia työllisyyskeskusten perustamisessa on havaittu Etelä-Italiassa, jossa tehokasta ehkäisevää toimintatapaa tarvitaan eniten.

[11] Vain puolella alueista on tällä hetkellä työllisyyskeskus. Uuden tietojärjestelmän, jonka odotettiin olevan toiminnassa vuonna 2000, käyttöönottoa on lykätty vuoden 2000 loppuun, ja sen käyttö on aloitettu ainoastaan kahdeksalla alueella.

Kreikka on edistynyt julkisten työvoimapalvelujen nykyaikaistamisessa, mikä oli edellytyksenä ehkäisevän toimintatavan toteuttamiselle [12]. Täytäntöönpano on kuitenkin ollut vaatimatonta, eikä selviä määräaikoja ole ilmoitettu. Uusi seurantajärjestelmä ei ole vielä toiminnassa. Työttömille suunnatut toimet perustuvat suurelta osin perinteiseen kohderyhmälähestymistapaan, jota toteutetaan erilaisten ohjelmien ja toimien kautta, jotka pysyivät pääosin muuttumattomina vuonna 1999. Julkisten työvoimapalvelujen uusista uudistuksista on ilmoitettu, mutta ne voivat vaikeuttaa käynnissä olevien uudistusten päätökseen saattamista. Näin ollen Kreikalla tulee olemaan vaikeuksia panna ehkäisevä toimintatapa tehokkaasti täytäntöön ennen vuotta 2002, ellei merkittävää edistystä tapahdu pian.

[12] Vuonna 1999 perustettiin 24 uutta työllisyyskeskusta, kun niitä vuonna 1998 perustettiin 4. Vuonna 2000 on tarkoituksena perustaa 24 työllisyyskeskusta lisää.

Suuntaviivojen 1 ja 2 noudattamista kuvaava taulukko

>TAULUKON PAIKKA>

Selitykset:

1) Noudattaminen tarkoittaa toimien ja niiden suuntaviivojen välistä yhdenmukaisuutta, joissa edellytetään henkilökohtaisen neuvonnan ja varhaisen vaiheen toimien tarjoamista kaikille työttömille nuorille (aikuisille) ennen kuin he ovat olleet työttömänä 6 (12) kuukautta, sekä todistettavaa edistymistä toimien toteuttamisessa.

2) Italia on luvannut toteuttaa suuntaviivat 1 ja 2 täysin vuoteen 2003 mennessä.

Suuntaviiva 3

Yhteisen tavoitteen noudattaminen

Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet nostamaan koulutukseen ja muihin vastaaviin toimiin osallistuvien työttömien määrää vähintään 20 prosenttiin työttömien taitojen ja työllistyvyyden parantamiseksi. Tämän vuoden kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettyjen tietojen perusteella (katso tilastoliitteen taulukko 4) 12 jäsenvaltiota on saavuttanut yhteisen tavoitteen [13]. Vuoteen 1998 verrattuna Ranska, Italia, Alankomaat ja Itävalta nostivat aktivointiastettaan niin, että ne saavuttivat tavoitteen ensimmäistä kertaa.

[13] Suuntaviivan 3 (aktivointiaste) seurantaan käytettävä panosindikaattori määritellään aktiivisiin toimiin osallistuneiden aiemmin työttömänä olleiden määrän vuosittaisena keskiarvona, joka jaetaan rekisteröityneiden työttömien (työttömyyskanta) määrällä. Aktiiviset toimet tarkoittavat laajassa merkityksessä koulutusta, työvuorottelua ja työn jakamista, työllisyyskannustimia, vammaisten työllistämistä, suoraa työpaikkojen luomista ja yrityksen perustamiseen tarkoitettuja kannustimia.

Kolme jäsenvaltiota ei ollut saavuttanut tätä tavoitetta vuonna 1999:

Portugali on nostanut aktivointiastettaan ja saavuttanee suuntaviivan tavoitteet vuonna 2002 suunnitelmien mukaisesti.

Kreikasta on saatu vain kansallisia tietoja, joissa ei tehdä eroa toimiin osallistuneiden rekisteröityneiden työttömien tai opiskelijoiden ja työssäkäyvien välillä. Näin ollen aktivointiastetta ei voida laskea sovitun indikaattorin perusteella.

Yhdistynyt kuningaskunta on selvästi jäljessä EU:n tavoitteesta indikaattorin määrittelemisen osalta. Maan kansalliseen toimintasuunnitelmaan sisältyy lisätietoja työnhakuneuvontaan ja intensiiviseen opastukseen osallistumisesta, ja siitä ilmenee, että tällainen tuki kattaa kaikki rekisteröityneet työttömät.

Lisää aktiivisia toimia

Useimmissa jäsenvaltioissa korostettiin enenevässä määrin aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, kun rekisteröityneiden työttömien määrä pieneni. Tästä syystä aktivointiaste nousi tai pysyi vakaana suurimmassa osassa jäsenvaltioita [14] lukuun ottamatta Ruotsia, jossa aktivointiaste on edelleen korkein eli 87 prosenttia.

[14] Kreikasta, Italiasta, Ranskasta (vain aktiivisuusaste) ja Alankomaista ei ole saatavilla tietoja molemmilta vuosilta.

Aktiivisiin toimiin osallistuneiden määrä kasvoi hieman yli 10 prosenttia vuosina 1998 ja 1999 niissä 11 jäsenvaltiossa, jotka olivat toimittaneet absoluuttiset luvut molemmilta vuosilta [15] (katso jäljempänä oleva taulukko).

[15] Ks. alaviite 14.

Kustannusten osalta vuoden 1999 alustavista tiedoista ilmenee, että aktiivisten toimien osuus työmarkkinoiden kokonaiskustannuksista on kasvussa [16]. Viidessä jäsenvaltiossa (Itävallassa, Saksassa, Espanjassa, Italiassa ja Alankomaissa) aktiivisten toimien osuus kustannuksista nousi, kun taas kolmessa jäsenvaltiossa (Suomessa, Tanskassa ja Ruotsissa) osuus on pienentynyt, vaikkakin hitaammin kuin passiivisten toimien osuus. Kaikissa kahdeksassa jäsenvaltiossa, joista vuoden 1999 tiedot ovat saatavilla, passiivisten toimien osuus kustannuksista laski, mikä viittaa työttömyyden laskuun. Näitä suuntauksia voidaan myös pitää merkkinä siitä, että jäsenvaltiot toteuttavat työmarkkinapolitiikassaan aiempaa aktiivisempaa ja ehkäisevämpää toimintatapaa.

[16] Employment Outlook 2000, OECD, kesäkuu 2000.

Vähemmän huomiota perinteiseen työttömien henkilöresurssien kehittämiseen

Koulutustoimiin osallistuneiden kokonaismäärä pieneni 16 prosenttia (katso taulukko) [17], mikä johtuu koulutukseen osallistuvien määrän selvästä pienenemisestä Saksassa, Espanjassa ja Ruotsissa. Muissa yhdeksässä jäsenvaltiossa, joista saatiin vertailukelpoisia tietoja, koulutukseen osallistumisen aste nousi tai pysyi vakaana vuosina 1998 ja 1999, vaikkakin vähemmän kuin suhteessa aktivointiasteen nousuun (myös koulutus ja muut vastaavat toimet) Belgiaa ja Luxemburgia lukuun ottamatta.

[17] Ks. alaviite 16.

Vuonna 1999 koulutukseen osallistuvien osuus, keskimäärin 28,7 prosenttia, oli suurin Ruotsissa, Tanskassa ja Luxemburgissa.

Uudelleentyöllistämistä koskevan politiikan muutoksesta on merkkinä se, että useimmat jäsenvaltiot lisäävät osallistumista erilaisiin aktiivisiin toimiin koulutuksen sijaan. Tukitoimet monipuolistuvat niin, että työttömille tarjotaan useampia vaihtoehtoja ja henkilökohtaisesti suunniteltuja työllistymiskeinoja. Ehkäisevän toimintatavan asteittaisessa toteuttamisessa tehokkain toimenpidekokonaisuus valitaan sen jälkeen, kun yksittäisiä näkökohtia on tarkasteltu. Lisäksi joissakin kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettyjen arviointitulosten perusteella ilmenee, että pelkästään koulutukseen kohdennetut toimet eivät ole yhtä tehokkaita kuin toimet, joissa yhdistyy sekä työ että koulutus.

Kaikkiin toimiin ja koulutustoimiin osallistuneiden työttömien määrä vuosina 1998 ja 1999 (tuhatta henkilöä)

>TAULUKON PAIKKA>

(a) Kreikan, Italian, Ranskan ja Alankomaiden kummankaan vuoden tiedot eivät ole saatavilla.

Uudelleen työllistyminen

Vain neljä jäsenvaltiota (Tanska, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta ja Suomi) toimittivat tietoja, joiden perusteella voitiin soveltaa suuntaviivan 3 panosindikaattoria, joka määriteltiin niiden aktiivisiin toimiin osallistuneiden osuutena, jotka palasivat rekisteröityneiksi työttömiksi 3 tai 6 kuukauden jälkeen. Näiden tietojen perusteella voidaan päätellä, että noin 25-40 prosenttia aktiivisiin toimiin osallistuneista palaa rekisteröityneiksi työnhakijoiksi kolmen kuukauden kuluttua ohjelman päätyttyä. Niiden aktiivisiin ohjelmiin osallistuneiden suuri määrä, jotka palaavat työnhakijoiksi pian ohjelman päätyttyä, antaa aihetta kyseenalaistaa tarjotun tuen laadun sekä kiinnittää huomiota mahdollisiin kielteisiin vaikutuksiin, joita pitkäaikaisella tulotukijärjestelmien varassa elämisellä on aktiiviseen työnhakuun.

On erittäin tärkeää saada lisää vertailukelpoista tietoa aktiivisten työmarkkinatoimien tuloksista. Jäsenvaltioita olisi kannustettava kehittämään seurantajärjestelmiään, jotta kunkin merkittävän uudelleentyöllistämistoimen onnistumista ja kustannustehokkuutta voitaisiin arvioida.

Julkiset työvoimapalvelut

Tehokas toiminta vaikuttaa keskeisesti työttömyyden torjumis- ja vähentämistoimien onnistumiseen. Tästä syystä vuoden 2000 suuntaviivoissa jäsenvaltioita kehotetaan jatkamaan julkisten työvoimapalvelujen nykyaikaistamista, jotta ne voivat soveltaa ennaltaehkäisyn ja aktivoinnin strategiaa mahdollisimman tehokkaasti.

Kaikki jäsenvaltiot toteuttavat parhaillaan toimia, joilla niiden työvoimapalveluiden toimintajärjestelmiä uudistetaan, jotta ne voisivat vastata Euroopan työllisyysstrategiassa asetettuun haasteeseen. Kansallisissa toimintasuunnitelmissa annetaan harvoin järjestelmällisiä kuvauksia näistä uudistuksista, mutta niistä käy kuitenkin ilmi kolme uudistusprosessia:

*Julkisten työvoimapalvelujen organisaatiorakenteen sekä muihin toimijoihin ylläpidettyjen suhteiden uudistaminen. Uudistuksissa korostuvat passiivisten ja aktiivisten toimien parempi yhteensovittaminen (Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta), koulutusrakenteen lujittaminen (Italia ja Portugali), julkisten työvoimapalvelujen mukauttaminen alueellisiin ja paikallisiin tarpeisiin ja mahdollisuuksiin (Italia, Espanja, Belgia, Ranska ja Alankomaat), organisaatio- ja lainsäädäntökehyksen parantaminen, jotta uuden mahdollisuuden strategiaa voidaan soveltaa maanlaajuisesti (Saksa, Irlanti, Portugali ja Kreikka).

*Julkisten työvoimapalvelujen henkilöresurssien lisääminen. Tämä sisältää henkilöstön lisäämisen (Saksa, Ranska, Suomi ja Espanja) sekä henkilöstön ammattitaidon parantamisen (Italia ja Kreikka). Vaikka joissakin maissa harkitaan henkilöstön vähentämistä työttömyyden vähentymisen vuoksi, henkilöstön määrä rekisteröityneisiin työttömiin verrattuna näyttää lisääntyvän useimmissa jäsenvaltioissa.

*Julkisten työvoimapalvelujen työskentelymuotojen parantaminen. Työnvälitystoiminnasta tulee entistä tehokkaampi tietokoneistettujen itsepalvelujärjestelmien myötä, ja niitä ovat maininneet erityisesti Espanja, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta, mutta sama suuntaus on käynnissä useimpien maiden julkisissa työvoimapalveluissa. Näin työvoimapalveluissa voidaan osoittaa enemmän henkilöstöä sellaisille työnhakijoille suunnattuihin tehostettuihin toimiin, joilla on erityisiä vaikeuksia palata työelämään. Useiden maiden (Saksa, Irlanti, Suomi, Ruotsi, Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta ja Alankomaat) julkisissa työvoimapalveluissa on kehitetty henkilökohtaisen hallinnoinnin menetelmä, johon kuuluvat määritysvälineet, varhainen toiminta, aiempaa tiiviimmät ja tehokkaammat yhteydenotot ja vakituiseen työhön sijoittamisen painottaminen. Edunsaajien työnhakukäyttäytymistä valvotaan tiukasti, sillä useissa maissa on nyt aikaisempaa enemmän töitä tarjolla (Ruotsi ja Suomi).

3.1.3 Vero- ja etuusjärjestelmien uudistaminen (suuntaviiva 4)

Vero- ja etuusjärjestelmien uudistamisessa ei tähän mennessä ole edistytty. Muutamissa jäsenvaltioissa toteutetaan parhaillaan vero- ja etuusjärjestelmien kattavaa tarkistusta niiden kannustinvaikutusten parantamiseksi, seurantajärjestelmien vahvistamiseksi ja tukikelpoisuutta koskevien sääntöjen tiukentamiseksi. Useissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön kattavat sosiaaliturvamaksujen ja tuloveron alennukset, kun taas joissakin on otettu käyttöön työssäkäyvien etuudet, joiden tarkoituksena on lisätä kannustimia työn vastaan ottamiseksi. Useimmissa jäsenvaltioissa uudistukset ovat kuitenkin olleet vähäisiä ja asteittaisia, ja ne sisältävät vain kohdennettuja veronalennuksia ja sosiaaliturvamaksujen alennuksia sekä verohyvityksiä. Näin ollen useimpien jäsenvaltioiden ensisijainen tehtävä on vero- ja etuusjärjestelmien kannustinvaikutuksia koskevan kattavan uudistuksen toteuttaminen.

Kaiken kaikkiaan kansallisissa toimintasuunnitelmissa ei eroteta toisistaan vero- ja etuusjärjestelmien vaikutuksia miesten ja naisten keskuudessa. Järjestelmillä voi kuitenkin olla merkittäviä vaikutuksia naisten valmiuteen etsiä töitä ja yleensä sukupuolten välisten erojen vähentämiseen.

Vero- ja etuusjärjestelmien uudistuksien vaikutukset heijastuvat työmarkkinoiden toimintaan, ja niiden toteutuminen voi kestää muutamia vuosia. Tästä syystä työllisyyskehityksen arvioinnissa on tärkeää ottaa huomioon aikaisemmat uudistukset.

Muutamissa jäsenvaltioissa, kuten Tanskassa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, on laajennettu uudistukseen liittyviä onnistuneita toimintatapoja. Viime aikoina on kehitetty toimia, joiden tarkoituksena on tehdä työstä kannattavaa. Vielä on kuitenkin ratkaistava passiivisiin etuusjärjestelmiin kuuluvien henkilöiden suuren määrän muodostama ongelma. Työttömyysetuusjärjestelmiä on edelleen tarkistettava joissakin jäsenvaltioissa ja erityisesti Belgiassa ja Saksassa, joissa tiettyjen työttömien ryhmien etuuksien kestoa ei ole rajoitettu ja joissa ei noudateta tukikelpoisuutta koskevia sääntöjä, mikä voi lisätä riippuvuutta pitkäaikaista etuuksista. Toisaalta taas Italiassa ja Kreikassa etuusjärjestelmiä olisi parannettava, jotta voidaan luoda kattava työttömyysvakuutusjärjestelmä ja tehostaa aktiivista työmarkkinapolitiikkaa.

Useissa jäsenvaltioissa sovelletaan kohdennettuja kannustimia, joilla työnantajia rohkaistaan palkkaamaan aiemmin työttömänä olleita henkilöitä. Niihin sisältyvät muun muassa sellaisille työnantajille myönnettävät tuet ja verohyvitykset, jotka palkkaavat vähän ammattitaitoa omaavia työntekijöitä, vammaisia tai työttömyysetuuksia saavia työttömiä. Joissakin jäsenvaltioissa työnantajalle myönnetään vähennyksiä sosiaaliturvamaksuista, jos he palkkaavat ensimmäistä työpaikkaa etsiviä nuoria tai pitkäaikaistyöttömiä. Viimeisten viiden vuoden aikana toteutettujen toimien lisäksi ei ole toteutettu kovinkaan monia uusia toimia. Kansallisissa toimintasuunnitelmissa ei myöskään arvioida näiden toimien tehokkuutta riittävästi.

Vero- ja etuusjärjestelmien uudistuksissa tapahtunut edistyminen vuonna 2000

>TAULUKON PAIKKA>

Useimmissa jäsenvaltioissa toteutetaan tai aiotaan pian toteuttaa toimenpiteitä, joilla ikääntyneitä kannustetaan pysymään pidempään työelämässä joko nostamalla eläkeikää tai ottamalla käyttöön tai tehostamalla varhaiseläkkeelle siirtymistä torjuvia keinoja. Kattavia uudistuksia toteutetaan tai suunnitellaan Tanskassa, Saksassa, Alankomaissa, Itävallassa ja Suomessa. Tanskassa tarkistettiin vapaaehtoista varhaiseläkejärjestelmää niin, että tarjottiin kannustimia joustavaan poistumiseen työelämästä, ja siellä suunnitellaan työkyvyttömyyseläkejärjestelmän tarkistamista. Suomessa otettiin käyttöön toimenpidekokonaisuus, jolla kannustetaan aktiiviseen ikääntymiseen ja johon kuuluvat eläkeiän nostaminen, varhaiseläkkeelle siirtymistä torjuvat keinot, joustavan osa-aikatyön helpottaminen ja uudelleenkoulutuksen edistäminen. Saksassa eläkeikää nostetaan suunnitelmien mukaisesti ja otetaan käyttöön järjestelyt, joilla kannustetaan osa-aikatyöhön varhaiseläkkeelle jäämisen sijaan. Alankomaat ilmoitti toimenpidekokonaisuudesta, josta neuvotellaan työmarkkinaosapuolten kanssa ja jolla poistetaan varhaiseläkkeeseen liittyviä veroetuuksia ja otetaan uudelleen käyttöön ikääntyneiden työttömien työnhakuvelvollisuus. Itävallassa otettiin käyttöön aktiivista ikääntymistä koskeva toimenpidekokonaisuus, jossa keskitytään joustaviin työjärjestelyihin. Siellä aiotaan myös hyväksyä toimia varhaiseläkeiän nostamiseksi.

Kysyntälähtöisissä toimissa keskitytään ikääntyneiden työntekijöiden tai ikääntyneiden työttömien palkkauksen tukemiseen. Tällaisia toimia toteutetaan tai on toteutettu Kreikassa, Portugalissa ja Ruotsissa. Espanjassa tulotukeen on yhdistetty aktiivisia toimia, jotka on suunnattu yli 45-vuotiaille pitkäaikaistyöttömille, jotka eivät enää ole oikeutettuja työttömyysetuuksiin. Yhdistyneessä kuningaskunnassa yli 50-vuotiaiden New Deal -ohjelman ja etenkin vammaisten New Deal -ohjelman tarkoituksena on rohkaista ikääntyneitä osallistumaan työelämään.

3.1.4 Koulutus (suuntaviivat 5-8)

Taustaa:

*EU:n työikäisestä aikuisväestöstä (25-64-vuotiaat) yli 60 prosentilla on ylemmän toisen asteen tutkinto. Jäsenvaltioiden välillä on kuitenkin huomattavia eroja, ja Espanjassa, Kreikassa, Irlannissa, Italiassa ja Portugalissa koulutustaso on muita alhaisempi. Tilanne on erityisen silmiinpistävä Portugalissa (21,2 prosenttia) ja Espanjassa (34,9 prosenttia).

*Viime vuosikymmenen aikana kaikissa näissä jäsenvaltioissa toteutettiin erojen pienentämiseksi merkittävästi toimia, joiden avulla nostettiin nuorempien sukupolvien koulutustasoa. Tämän ansiosta nuorten aikuisten (25-34-vuotiaat) ylemmän toisen asteen tutkintojen suoritusaste on jo yli 50 prosenttia kaikissa näissä maissa Portugalia lukuun ottamatta. Koko EU:ssa keskiarvo on hiukan yli 70 prosenttia.

*Nuorten naisten koulutustaso on nyt lähes sama tai korkeampi kuin nuorilla miehillä.

Hyvä saavutus:

*Koulutustaso on korkein (mitattuna sen aikuisväestön määränä, joka on suorittanut ylemmän toisen asteen tai korkea-asteen tutkinnon) Ruotsissa, Saksassa ja Tanskassa, joissa keskiarvo on 80 prosenttia.

Euroopassa on suurelta osin hyvin koulutettua työvoimaa ja tehokkaat koulutusjärjestelmät, ja se voi tukeutua näihin vahvuusalueisiinsa pyrkiessään vastaamaan haasteisiin, jotka liittyvät siihen, että erityisesti ikääntyneen työvoiman taitoja on ajantasaistettava ja että yritysten on edelleen vaikea tarjota työpaikoilla tapahtuvaa yleistä koulutusta. Lisäksi joillakin alueilla esiintyy vielä runsaasti lukutaidottomuutta, mikä väistämättä johtaa siihen, että muita vähemmän koulutettu työvoima joutuu muita huonompaan asemaan tietoon perustuvassa yhteiskunnassa, jollei tätä ongelmaa pystytä ratkaisemaan tehokkaasti.

Suuntaviivoissa 5-8 jäsenvaltioita ja työmarkkinaosapuolia kehotetaan edistämään sellaisen ammattitaitoisen työvoiman työllistyvyyttä ja kehittämistä, joka kykenee mukautumaan tietoon perustuvaan uuteen talouteen. Tähän pyritään laatimalla kattavia strategioita elinikäiselle oppimiselle (erityisesti tieto- ja viestintäteknologian alalla), parantamalla perusopetusta, jotta nuorille voidaan tarjota asianmukaiset taidot ja jotta vähennetään koulunkäynnin keskeyttämisiä, sekä tekemällä sopimuksia koulutusmahdollisuuksien lisäämiseksi.

Kehitetään kumppanuuteen perustuvaa toimintatapaa

Suuntaviivassa 5 kehotetaan työmarkkinaosapuolia tekemään sopimuksia, joiden avulla voidaan lisätä koulutusmahdollisuuksia, työkokemusta ja harjoittelupaikkoja sekä toteuttaa muita toimenpiteitä, joilla voidaan edistää työttömien nuorten ja aikuisten työllistyvyyttä.

Vuoden 2000 työllisyyden suuntaviivoihin tämän suuntaviivan tavoitteen osalta tehdyistä selvennyksistä huolimatta vain alle puolet jäsenvaltioista on ilmoittanut, ovatko työmarkkinaosapuolet tehneet sopimuksia, joiden avulla toteutetaan työttömien nuorten ja aikuisten työllistymistoimia. Ranska, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat kuvanneet kokonaispolitiikkansa ja institutionaalisen kehyksensä, kun taas Tanska, Suomi, Saksa ja Kreikka ovat keskittyneet tiettyihin aloihin liittyviin sopimuksiin ja hankkeisiin. Joissakin maissa (Suomessa, Tanskassa, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa) on tapahtunut merkittävää edistystä siinä, että työmarkkinaosapuolet osallistuvat paikallisten ja alueellisten viranomaisten ja muiden kumppanien kanssa yhä enemmän koulutukseen liittyviin seikkoihin.

Kohdassa 3.3.2 esitetään yksityiskohtainen analyysi kumppanuuteen perustuvan toimintatavan asemasta täydennyskoulutuksen edistämisessä ja ammattitaitovajausta koskevan ongelman käsittelyssä.

Elinikäinen oppiminen

Taustaa:

*Osallistuminen koulutustoimintaan edellisten neljän viikon aikana on työvoimatutkimuksen mittausten mukaan unionissa hyvin vähäistä, mutta se on kuitenkin lisääntynyt vuodesta 1997: vuonna 1999 osallistumisaste 25-64-vuotiaiden keskuudessa oli 8 prosenttia, kun se vuonna 1998 oli 7,5 prosenttia ja vuonna 1997 vain 6,5 prosenttia [18].

[18] Lähde: Euroopan työvoimatutkimus 1999. Kreikan, Irlannin ja Itävallan tiedot vuodelta 1999 eivät ole saatavilla. Kasvu voi osittain johtua kyselylomakkeeseen tehdyistä muutoksista.

*Osallistuminen elinikäiseen oppimiseen oli vähäistä Portugalissa, Kreikassa, Luxemburgissa, Italiassa, Ranskassa, Espanjassa, Saksassa ja Irlannissa, joissa alle 6 prosenttia työikäisestä aikuisväestöstä oli osallistunut vuonna 1999 koulutukseen (äskettäin). Kansainvälistä vertailua kuitenkin vaikeuttaa se, että tietojen keruuta ei ole tällä alalla riittävästi yhdenmukaistettu [19].

[19] Portugalissa, Ranskassa ja Alankomaissa tiedot kerätään ainoastaan, jos koulutukseen osallistuminen tapahtuu tutkimuksen aikana (kun muissa jäsenvaltioissa otetaan huomioon neljän edellisen viikon ajanjakso).

*Myös eri ikäryhmien välillä on suuria eroja. EU:ssa 25-34-vuotiaat nuoret osallistuvat koulutukseen seitsemän kertaa useammin kuin 55-64-vuotiaiden ikäryhmään kuuluvat. Lisäksi korkeammin koulutetut osallistuvat todennäköisemmin koulutukseen aikuisina. Yleisesti ottaen ne, joilla on korkea-asteen tutkinto, osallistuvat koulutukseen viisi kertaa todennäköisemmin kuin ne, joilla on enintään alemman keskiasteen tutkinto.

Hyvä saavutus:

*Eniten aikuisia osallistuu koulutukseen Ruotsissa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, joissa keskiarvo on 20,8 prosenttia.

Jäsenvaltiot ja komissio ovat määritelleet elinikäisen oppimisen käsittävän kaiken jatkuvan tarkoituksenmukaisen oppimistoiminnan, joka voi olla virallista tai epävirallista ja jonka tarkoituksena on parantaa ammattitaitoa sekä lisätä tietoja ja pätevyyttä. Tietoja erityisesti aikuisten osallistumisesta koulutukseen toissijaisena toimintana on näin ollen parannettava.

Työmarkkinoiden viimeaikaisen kehityksen myötä on korostettu elinikäisen oppimisen edistämistä strategisena keinona hyödyntää täysipainoisesti EU:n työvoimaa. Vuoden 1999 yhteisessä työllisyysraportissa tuotiin esille lisääntyvä ammattitaitovajaus, joka näkyy siinä, että ei saada riittävästi ammattitaitoista ja koulutettua työvoimaa, jota tiedon yhä merkittävämpi asema uudessa taloudessa edellyttää. Belgian, Tanskan, Irlannin, Alankomaiden, Suomen, Ruotsin ja Pohjois-Italian kansallista toimintasuunnitelmaa koskevissa raporteissa työvoimapula määriteltiin yhdeksi talouskasvua haittaavista merkittävistä tekijöistä vuonna 2000. On kuitenkin lukuisia aloja ja ammatteja, jotka kärsivät erityisesti ammattitaitovajauksesta. Rekrytointivaikeuksia on toki kaikilla aloilla tietotekniikasta maatalouteen ja vähittäismyyntiin.

Suuntaviivassa 6 jäsenvaltioita ja työmarkkinaosapuolia kehotetaan luomaan mahdollisuudet elinikäiseen oppimiseen ja asettamaan tavoitteet näistä toimenpiteistä hyötyvien määrälle. Vastauksena sille, että elinikäisen oppimisen edistäminen asetetaan yhä useammin ensisijaiseen asemaan, mikä näkyy muun muassa työllisyyden suuntaviivojen viimeisimmissä tarkistuksissa, yhä useammat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimia tällä alalla. Useimmissa kansallisissa toimintasuunnitelmissa kuitenkin esitetään hajanainen toimintatapa, ja kattavan strategian ovat esittäneet ainoastaan ne muutamat jäsenvaltiot, jotka ovat jo aikaisemmin noudattaneet tällaista toimintatapaa. Edistys toimien kehittämisessä ja toteuttamisessa on ollut yleisestikin hidasta mutta erityisen hidasta se on ollut maissa, joissa on jo alkuvaiheessa havaittu huomattavia puutteita.

Kansallisissa toimintasuunnitelmissa esitettyjen tietojen perusteella jäsenvaltiot voidaan ryhmitellä sen mukaan, miten ne ovat edistyneet tämän suuntaviivan täytäntöönpanossa. Tässä käytettiin kahta perustetta:

*onko elinikäistä oppimista edistetty kattavalla ja jäsennellyllä tavalla.

*onko asetettu kansalliset tavoitteet edistyksen mittaamiseksi suuntaviivan 6 mukaisesti.

Tulokset esitetään alla olevassa taulukossa:

Suuntaviivan 6 noudattamista kuvaava taulukko

>TAULUKON PAIKKA>

Jäsenvaltiot voidaan jakaa neljään ryhmään sen mukaan, miten ne ovat edistyneet suuntaviivan 6 täytäntöönpanossa:

*I. Edistyminen on riittävää: Jäsenvaltiot, joilla on kattava lähestymistapa, jotka ovat edistyneet kohtuullisesti strategisten päämäärien asettamisessa ja jotka ovat asettaneet tavoitteet edistymisen seuraamiseksi (Alankomaat ja Tanska).

*II. Edistyminen on riittävää mutta ei kohdennettua: Jäsenvaltiot, joilla on kattava lähestymistapa ja jotka ovat edistyneet kohtuullisesti strategisten päämäärien asettamisessa mutta jotka eivät ole asettaneet tavoitteita, joiden avulla tuloksia voidaan mitata (Suomi, Ruotsi ja Irlanti).

*III. Täytäntöönpanoa ei ole saatettu loppuun: Jäsenvaltiot, joissa täytäntöönpanoprosessi on hidas (Yhdistynyt kuningaskunta), jäsenvaltiot, jotka ovat tehneet huomattavia aloitteita toimiksi, jotka kuitenkin ovat vielä alkuvaiheessa tai liian rajallisia (Portugali, Itävalta, Ranska ja Saksa), tai jäsenvaltiot, joilta kansallisten tavoitteiden asettamisesta huolimatta puuttuu kattava strategia (Belgia).

*IV. Edistyminen ei ole riittävää: Jäsenvaltiot, jotka eivät ole panneet suuntaviivaa täytäntöön siltä osin kun on kyse elinikäistä oppimista koskevien toimen edistämisestä kattavalla tavalla (Italia, Kreikka, Luxemburg ja Espanja).

Näissä eroissa korostuu se tosiasia, että elinikäisen oppimisen edellytykset (erityisesti aikuisten koulutustaso) ja tarpeet, joihin on vastattava elinikäistä oppimista koskevan strategian täytäntöön panemiseksi, vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Vaikka onkin tunnustettava ongelmat, jotka osaltaan vaikuttavat joidenkin jäsenvaltioiden heikompaan lähtötilanteeseen, on huolestuttavaa että maat, joissa koulutustaso ja/tai aikuisten koulutukseen osallistuminen on alhaisin, sijoittuvat pääsääntöisesti ryhmiin III ja IV.

Kuten vuonna 1999, kansallisia elinikäisen oppimisen tavoitteita ei yleensä käytetty keinona mitata sitä, missä määrin strateginen päämäärä oli saavutettu. Itse asiassa ainoastaan seitsemän jäsenvaltiota (Belgia, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta, Itävalta, Ranska, Tanska ja Portugali) ovat asettaneet tavoitteet elinikäiselle oppimiselle. Lisäksi nämä tavoitteet koskevat usein ainoastaan tiettyjä ryhmiä työmarkkinoilla (Itävalta, Belgia, Portugali, Alankomaat, Ranska) tai ovat alueellisia (Yhdistynyt kuningaskunta), ja joissakin tapauksissa ne ovat muuttuneet viime vuodesta (Ranska ja Belgia). Yksikään niistä kolmesta jäsenvaltiosta (Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta ja Itävalta), jotka ovat säilyttäneet viimevuotiset tavoitteensa, ei käsittele tapahtunutta edistystä. Ne kaksi jäsenvaltiota (Ruotsi ja Kreikka), jotka asettivat tavoitteensa viime vuonna, eivät raportoi niistä.

Suuntaviiva 6 - Jäsenvaltioiden asettamat tavoitteet vuonna 2000

>TAULUKON PAIKKA>

Useimmissa jäsenv