[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 17.5.2005 KOM(2005) 192 lopullinen KOMISSION TIEDONANTO Koheesiota käsittelevä kolmas väliraportti: kohti uutta kasvua, työllisyyttä ja koheesiota koskevaa kumppanuutta{SEC(2005)632} SISÄLLYSLUETTELO Johdanto 3 1. Taloudelliset ja sosiaaliset erot laajentuneessa EU:SSA 3 1.1. Erojen taso 3 1.1.1. Erot BKT:ssa erot kasvavat laajentumisen myötä 3 1.1.2. Alueiden BKT 4 1.1.3. Työllisyydessä vielä paljon tehtävää 4 1.1.4. Tuottavuudessa parannusta näkyvissä 4 1.2. Erojen kehityssuuntaukset 5 2. EU:n koheesiopolitiikka ja lissabonin strategia kaudella 2000–2006 7 2.1. Rakennerahastoilla ja Lissabonin strategiallayhteiset tavoitteet 7 2.2. Välitarkistus antaa mahdollisuuden mukautuksiin 7 2.3. Koheesiopolitiikan onnistunut alku uusissa jäsenvaltioissa 8 2.4. Täydentävyys 9 3. Koheesiopolitiikan tulevaisuus sekä kasvua ja työllisyyttä koskeva ohjelma 9 3.1. Muiden EU:n toimielinten ja elinten lausunnot 10 3.2. Tapahtumia koheesiopolitiikan alalla: tärkeimpien toimijoiden saaminen mukaan keskusteluun 10 3.3. Kevään Eurooppa-neuvosto: alueet Lissabonin prosessin ytimessä 10 3.4. Yhteisön strategiset suuntaviivat kaudeksi 2007–2013 11 KOMISSION TIEDONANTO Koheesiota käsittelevä kolmas väliraportti: kohti uutta kasvua, työllisyyttä ja koheesiota koskevaa kumppanuutta Johdanto Kolmannessa väliraportissa esitetään ajantasainen tilannekatsaus ja alueiden kehityssuuntaukset sen jälkeen, kun kolmas koheesiokertomus julkaistiin helmikuussa 2004. Siinä käsitellään myös monia Euroopan alue- ja koheesiopolitiikan tärkeitä aiheita, jotka on tuotu esille rakennerahastojen välitarkistuksessa. Kolmas koheesiokertomus oli tärkeä siinä mielessä, että siinä vahvistettiin Euroopan unionin alue- ja koheesiopolitiikkojen uudistuksen pääperiaatteet kaudelle 2007–2013. Tämän jälkeen heinäkuussa 2004 esitettiin lainsäädäntöehdotukset, joista keskustellaan parhaillaan neuvostossa ja Euroopan parlamentissa. Kolmannen kertomuksen antamisen jälkeen on koettu kaksi koheesiopolitiikan kannalta tärkeää tapahtumaa. Ensinnäkin toukokuussa 2004 tapahtunut historiallinen laajentuminen, jolloin unionin jäsenvaltioiden määrä kasvoi 15:stä 25:een, osoitti, että koheesiopolitiikalla on Euroopan yhdentymisprosessissa tärkeä asema, sillä se edistää uusien mahdollisuuksien syntymistä koko unionin alueella. Toiseksi Eurooppa-neuvosto käynnisti maaliskuussa 2005 komission ehdotuksesta kasvua ja työllisyyttä koskevan strategian, jonka tavoitteena on elvyttää Lissabonin toimintaohjelma väliarvioinnissa saatujen vaihtelevien tulosten vuoksi. Tässä raportissa todetaan, että strategiassa keskeisessä asemassa olevat yhdentymisen, kasvun ja työllisyyden aihealueet ovat koheesiopolitiikan ehdotetun uudistuksen kannalta erittäin tärkeitä lähestyttäessä neuvottelujen viimeisiä vaiheita. 1. TALOUDELLISET JA SOSIAALISET EROT LAAJENTUNEESSA EU:SSA Perustamissopimuksen 158 artiklan mukaan koheesiopolitiikan erityisenä tavoitteena on vähentää alueiden välisiä kehityseroja. Unionin äskettäinen laajentuminen 25:een jäsenvaltioon sekä Bulgarian ja Romanian suunniteltu liittyminen vuonna 2007 ovat lisänneet eroja huomattavasti koko EU:ssa. Uusien jäsenvaltioiden henkeä kohti laskettu tulotaso ja työllisyysaste ovat tuntuvasti alhaisemmat kuin muissa EU-maissa. Samanaikaisesti uudet jäsenvaltiot ovat osoittaneet olevansa viime vuosina erittäin dynaamisia ja onnistuneet kasvattamaan merkittävästi niin bruttokansantuotettaan kuin tuottavuuttaan ja täten kaventamaan eroja. Seuraavassa jaksossa esitetään ajantasainen tilannekatsaus erojen tasosta ja niiden kehityssuuntauksista. 1.1. Erojen taso 1.1.1. Erot BKT:ssa erot kasvavat laajentumisen myötä Erot bruttokansantuotteessa henkeä kohti ovat huomattavat 25 jäsenvaltiossa. Vuonna 2003 bruttokansantuote henkeä kohti (ostovoimapariteettina) vaihteli Latvian 41 prosentista EU:n keskiarvosta Luxemburgin 215 prosenttiin. Irlanti on tässä mielessä EU:n toiseksi vaurain maa sen BKT:n ollessa 132 prosenttia EU:n keskiarvosta. Kaikkien uusien jäsenvaltioiden BKT henkeä kohti on alle 90 prosenttia EU-25:n keskiarvosta, ja Puolassa, Latviassa, Liettuassa ja Virossa sekä Romaniassa ja Bulgariassa se on alle puolet tästä tasosta. 1.1.2. Alueiden BKT Vuonna 2002 (viimeisin vuosi, jolta alueellisia tietoja on saatavilla) BKT henkeä kohti vaihteli 189 prosentista EU-25:n keskiarvosta kymmenellä vauraimmalla alueella 36 prosenttiin kymmenellä köyhimmällä alueella. EU:n väestöstä yli neljännes asuu 64 alueella, joiden BKT henkeä kohti on alle 75 prosenttia keskiarvosta. Uusissa jäsenvaltioissa sama koskee 90:ntä prosenttia niiden kokonaisväestöstä, lukuun ottamatta Prahan, Bratislavan, Budapestin, Kyproksen ja Slovenia alueita, ja EU-15:ssä ainoastaan 13:a prosenttia väestöstä. EU-15:ssä alhaisen tulotason alueet keskittyvät maantieteellisesti Etelä-Kreikkaan, Portugaliin, Espanjan ja Italian eteläosiin sekä Saksan uusiin osavaltioihin. Keskimääräinen BKT henkeä kohti laski EU:ssa merkittävästi, kun se laajentui kymmeneen suhteellisesti köyhempään uuteen jäsenvaltioon. Tietyillä alueilla BKT henkeä kohti on noussut yli 75 prosenttiin EU-25:n keskiarvosta, vaikka se on edelleen alle 75 prosenttia EU-15:n keskiarvosta. Noin 3,5 prosenttia EU:n väestöstä asuu tällaisilla alueilla. Lisäksi neljä prosenttia väestöstä asuu alueilla, joiden BKT henkeä kohti oli alle 75 prosenttia EU-15:n keskiarvosta kaudella 2000–2006, mutta joilla se on noussut tämän tason yläpuolelle liittymisen vaikutuksesta riippumatta. 1.1.3. Työllisyydessä vielä paljon tehtävää Jäsenvaltioiden työllisyysasteet ovat edelleen yleisesti ottaen jäljessä Lissabonin strategian 70 prosentin tavoitteesta (vuoteen 2010 mennessä tai 67 % vuonna 2005): vuonna 2003 EU-25:n työllisyysaste oli keskimäärin 62,9 prosenttia. Työllisyysaste yltää 70 prosenttiin ainoastaan neljässä jäsenvaltiossa (Tanska, Ruotsi, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta), kun taas Puolassa se on 51,2 prosenttia. Jotta 70 prosentin tavoite voitaisiin saavuttaa, tarvitaan noin 22 miljoonaa uutta työpaikkaa. Työllisyyden pitäisi kasvaa uusissa jäsenvaltioissa neljänneksellä eli 7 miljoonalla työpaikalla 70 prosentin tavoitteen saavuttamiseksi. Tilanne on jälleen kirjavampi alueellisella tasolla kuin kansallisella tasolla. Ainostaan neljännes EU-25:n väestöstä asuu alueilla, joilla 70 prosentin työllisyystavoite on jo saavutettu. Tämä tarkoittaa sitä, että EU:n 254 alueesta 200 on tavoitteen alapuolella. Lähes 15 prosenttia väestöstä asuu alueilla, joiden työllisyysaste on alle 55 prosenttia. Nämä alueet sijaitsevat etupäässä uusissa jäsenvaltioissa sekä Espanjan ja Italian eteläosissa. Suurimmassa osassa köyhimpiä alueita työllisyysaste on edelleen alhainen. Työllisyysaste on keskimääräistä suurempi ainoastaan harvoilla alueilla, joiden BKT henkeä kohti on alle 75 prosenttia keskiarvosta. Vauraimmilla alueilla työllisyysaste on yleensä korkeampi, vaikka joidenkin erittäin vauraiden alueiden (kuten Pohjois-Italian) työllisyysaste on edelleen alhainen. 1.1.4. Tuottavuudessa parannusta näkyvissä Erot jäsenvaltioiden välisessä tuottavuudessa ovat selkeämpiä kuin työllisyydessä. Kansainvälisissä tuottavuusvertailuissa (BKT:nä työtekijää kohti) käytetään yleensä päivän valuuttakursseja, koska ne kuvastavat parhaiten kilpailutilannetta. Näin mitattuna jäsenvaltioiden väliset erot ovat jyrkät: alle 30 prosenttia EU-25:n keskiarvosta Puolassa ja kolmessa Baltian maassa ja jopa yli 150 prosenttia Luxemburgissa ja Irlannissa. Kymmenen uutta jäsenvaltiota ovat kaukana häntäpäässä. Portugalia lukuun ottamatta koko EU-15:n tuottavuus on suurempi kuin kaikkien uusien jäsenvaltioiden. Vaikka tuottavuus on kasvanut voimakkaasti viime vuosina, lähentyminen edellyttää edelleen niin tuottavuuden kuin työllisyyden jatkuvaa kasvua. Ostovoimastandardina (OVS) ilmaistuna tuottavuuserot ovat vähäisemmät (ostovoimastandardina mittaamista käytetään yleisesti BKT-tietoja verrattaessa, koska se kuvastaa paremmin elintasoa tilanteessa, jossa hinnat vaihtelevat maittain). Alueellisella tasolla korkeampi alueellinen tuottavuus liittyy korkeampaan BKT:hen, mikä korostaa tämän muuttujan merkitystä talouden suorituskyvyn kannalta (tiedoissa ei ole otettu huomioon Alankomaiden ja Portugalin alueita). Työllisyysasteen ja BKT:n välinen yhteys ei ole niin voimakas, vaikkakin se on olemassa. Tuottavuus vaihtelee EU:n keskiarvoon verrattuna paljon enemmän kuin työllisyys: tuottavuus oli alle 25 prosenttia EU:n keskiarvosta 15 alueella ja jopa alle 20 prosenttia kahdella alueella. Toisessa ääripäässä ovat alueet, joiden tuottavuus on suurempi kuin EU:n keskiarvo ja joissa suurimmassa osassa BKT henkeä kohti on niin ikään suurempi. 1.2. Erojen kehityssuuntaukset 1990-luvun puolivälistä alkaen EU:n kasvu on ollut masentavan hidasta, keskimäärin hieman yli kaksi prosentti vuodessa, vaikka tämä luku ylitettiin jonkin verran Irlannissa, Luxemburgissa, Kreikassa, Suomessa ja Espanjassa. Keskimääräiseen kasvuun vaikutti suhteellisen huono suorituskyky suurissa kansantalouksissa kuten Italiassa ja Saksassa. Uusien jäsenvaltioiden taloudet kasvavat kuitenkin paljon nopeammin, ja esimerkiksi Baltian maissa kasvu on noin kuusi prosenttia vuodessa. Uusien jäsenvaltioiden voimakas kasvu johtuu tuottavuuden suuresta paranemisesta, johon liittyy yleensä pahimmillaan työllisyyden väheneminen ja parhaimmillaan työllisyyden niukka kasvu. Tämä kuvastaa rakenneuudistusprosessia, jonka yhteydessä kokonaistuottavuus kasvaa työllisyyden kasvun kustannuksella lyhyellä aikavälillä. Täten suhteellisen korkeat työttömyysluvut liittyvät yleensä työllisyysasteen alenemiseen (varsinkin Puolassa, Tšekissä ja Slovakiassa). Toisaalta Irlannissa ja Luxemburgissa työllisyys on kasvanut suhteellisen paljon ja jonkin verran vähemmän Espanjassa, Alankomaissa ja Suomessa, joissa sekä työllisyys että tuottavuus kasvoivat. BKT on kasvanut eniten (vuosina 1995–2002) alueilla, jotka sijaitsevat voimakkaan kasvun maissa, kuten Irlannissa, Baltian maissa, Slovakiassa ja Puolassa. Alhaisen kasvun alueet ovat keskittyneet Saksaan ja Italiaan. Alueelliset kasvuluvut vaihtelevat useimmissa maissa tuntuvasti: tämä koskee erityisesti uusia jäsenvaltioita sekä Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Suomea. Saksan kansallisen tason alhainen kasvu on yhdistetty niin ikään huomattaviin alueellisiin eroihin. Italiassa kasvu on ollut lähes johdonmukaisesti alhainen kaikilla alueilla. Kaiken kaikkiaan erot ovat kaventuneet EU:ssa vuodesta 1995 alkaen. Ne ovat kaventuneet nopeammin maiden kuin alueiden välillä ja sisäiset alueelliset erot ovat kasvaneet useissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden väliset erot BKT:ssä henkeä kohti ovat edelleen huomattavat, ja monissa uusissa jäsenvaltioissa voimakkaan kasvun on jatkuttava usean sukupolven ajan, jotta tätä eroa saataisiin kavennettua olennaisesti. Prosessi on jo alkanut, sillä korkeiden kasvulukujen ansiosta köyhimpien maiden suhteellinen tilanne on parantunut vuoden 1995 jälkeen. Tästä syystä BKT:n erot asukasta kohti ovat indikaattorien mukaan pienentyneet[1]. Alueelliset erot ovat suurempia kuin kansalliset erot, vaikka nekin ovat kaventumassa[2]. Vaikka kasvu on yleisesti ottaen ollut voimakkaampaa monilla köyhimmillä alueilla, on huomattava, että myös vauraimmat alueet ovat suoriutuneet hyvin. Täten niin köyhimpien kuin vauraimpien alueiden osuudet koko BKT:stä kasvoivat tänä aikana. EU-25:n väestöstä 10 prosenttia asuu köyhimmillä alueilla, joiden osuus koko BKT:stä oli vuonna 2002 ainoastaan 2,2 prosenttia (vuonna 1995 vastaava luku oli 1,5 prosenttia). Vuonna 2002 vauraimmilla alueilla asuvasta väestöstä 10 prosenttia tuotti 18,3 prosenttia BKT:stä verrattuna 18 prosenttiin vuonna 1995. Vauraimpien ja köyhimpien alueiden BKT-osuuksien suhde on täten laskenut 12:sta 8,5:een tänä aikana. Vuosien 1995–2001 kasvun jaottelu tuottavuutta ja työllisyyttä koskeviin osuuksiin osoittaa, että tuottavuus on ollut hyvän taloudellisen suorituskyvyn tärkein osatekijä. Työllisyyden kasvu korreloi myös positiivisesti BKT:n kasvun kanssa, mutta tämä suhde ei ole niin systemaattinen kuin voisi olettaa. Tämä kuvastaa jossain määrin voimakkaan kasvun alueiden työllisyyden alhaista kasvua uusissa jäsenvaltioissa, erityisesti kolmessa Baltian maassa ja Slovakiassa mutta myös tietyillä Kreikan alueilla, ja on osoitus kehitys- ja rakenneuudistusprosessissa saavutetusta tietystä vaiheesta. Jäsenvaltioiden välisistä sisäisistä eroista saa suhteellisen vertailukelpoisen kuvan käyttämällä samaa laskentatapaa. Jäsenvaltioiden alueiden erilaisesta lukumäärästä ja koosta johtuvia verrattavuuteen liittyviä ongelmia voidaan huomattavasti vähentää verrattaessa alueiden, joilla 20 prosenttia väestöstä asuu, osuuksia kansallisesta BKT:stä. Tähän analyysiin on otettu neljä uutta jäsenvaltiota. Tällä tavoin tarkasteltuna erot ovat suurimmat Unkarissa, jossa vauraimmilla alueilla asuvasta väestöstä 20 prosenttia tuotti 2,6-kertaisesti köyhimpien alueiden BKT-osuuden. Luku on niin ikään kasvanut eniten Unkarissa vuodesta 1995. Sisäiset erot Tšekissä, Slovakiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Belgiassa ovat myös suuria. Pienimpiä ne ovat Kreikassa, Saksassa, Alankomaissa, Suomessa ja Ruotsissa. Italia on ainoa maa, jossa sisäiset erot ovat kaventuneet huomattavasti ajan myötä. Espanjassa ja Itävallassa ne ovat niin ikään kaventuneet jonkin verran. Unkaria lukuun ottamatta sisäiset erot kasvoivat huomattavasti kahdessa kolmesta jäljellä olevasta uudesta jäsenvaltiosta (Slovakia pois luettuna) samoin kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ruotsissa (vaikkakin vain suhteellisen vähän viimeksi mainitussa). Yleisesti ottaen on tavallista, että jälkeenjääneisyyttä umpeen kurovien talouksien sisäiset erot kasvavat, koska kasvu on aluksi maantieteellisesti keskittynyttä, minkä jälkeen kehitys on tasaisempaa. On myös huomattava, että erot EU:n kaupunki- ja maaseutualueiden välillä kasvoivat yleisesti laajentumisen seurauksena. Nykyiset erot EU:ssa osoittavat, että aktiivista koheesiopolitiikkaa tarvitaan. Samaan aikaan nykyisessä poliittisessa tilanteessa on erittäin tärkeä ottaa huomioon, että ehdotetussa koheesiopolitiikan ja maaseudun kehittämispolitiikan uudistuksessa painotetaan työllisyyttä ja kasvua. Tällä tavoin voidaan korjata Lissabonin strategian täytäntöönpanossa ilmenneitä puutteita, jotka ovat heikentäneet unionin ponnisteluja BKT:n ja työllisyyden lisäämiseksi. Uudistuksessa ehdotetaan, että aktiivista koheesiopolitiikkaa harjoitetaan myös köyhimpien alueiden ulkopuolella, jotta kasvua ja työllisyyttä koskevan Lissabonin strategian täytäntöönpanoa voitaisiin tehostaa. Täten saataisiin aikaan taloudellinen kannustin tällaisten poliittisten toimenpiteiden toteuttamiseksi ja parannettaisiin poliittista virikettä paikallisella tasolla. 2. EU:n koheesiopolitiikka ja lissabonin strategia kaudella 2000–2006 2.1. Rakennerahastoilla ja Lissabonin strategialla[3]yhteiset tavoitteet Äskettäin laaditussa arvioinnissa[4] on korostettu vuoden 2000 Lissabonin strategian ja koheesiopolitiikkaan liittyvien menojen painopistealueiden samankaltaisuutta. Analyysi osoittaa, että rakennerahastotuen osuus Lissabonin strategian kaltaisissa investoinneissa on arvioiduissa ohjelmissa usein yli 50 prosenttia. Samankaltaisuus on vielä suurempi suhteellisesti vauraammilla alueilla ja pienempi vähemmän kehittyneillä alueilla. Tilanne muuttuu, kun huomioon otetaan liikenne- ja energia-alan investoinnit, jotka kuuluvat uudistettuun Lissabonin strategiaan, jonka jäsenvaltiot hyväksyivät maaliskuussa 2005 komission ehdottaman kasvua ja työllisyyttä koskevan ohjelman perusteella (ks. 3.3 kohta). Hallintotavan osalta todettiin, että rakennerahastojen hajautettu täytäntöönpanojärjestelmä lisäsi synergiaa EU:n tasolla vahvistettujen kokonaisvaltaisten poliittisten tavoitteiden (kuten Lissabonin strategian) sekä alueiden erityistarpeiden ja -olosuhteiden välillä. Lisäksi koheesiopolitiikka ja sen monet toimijat ovat tarjonneet alueille mahdollisuuden edistää Lissabonin strategiaan sitoutumista ja huolehtia monimutkaisista kehittämistehtävistä erilaisissa olosuhteissa paikallisella tasolla. Arvioinnissa annetut tärkeimmät suositukset olivat: - Temaattinen keskittyminen tiettyihin toimintalinjoihin, jotta saataisiin aikaan välittömiä myönteisiä vaikutuksia alueelliseen kilpailukykyyn. - Kokemustenvaihto alueiden välisen oppimisen edistämiseksi tehokkaana keinona tukea alueellisten innovaatiojärjestelmien luomista. Tutkimuksessa todetaan, että tällainen oppiminen ei ole automaattista vaan edellyttää aktiivista organisointia. 2.2. Välitarkistus antaa mahdollisuuden mukautuksiin Rakennerahastojen nykyistä ohjelmakautta koskeva välitarkistus saatiin EU-15:n osalta päätökseen vuonna 2004, ja suoritusvaraus jaettiin vuonna 2003 tehtyjen väliarviointien perusteella. Väliarvioinnit toteutettiin hallintoviranomaisten vastuulla yhteistyössä kansallisten viranomaisten ja komission kanssa. Menettely oli kaksivaiheinen: 1. Väliarvioinnit. Arvioitaessa rakennerahastotuen osuutta Lissabonin strategian tavoitteiden toteutumisessa todettiin, että investoinnit oli yleensä kohdennettu aloille, jotka ovat tärkeitä näiden tavoitteiden saavuttamisen kannalta. 2. Suoritusvarauksen jakaminen. Suoritusvaraus on ohjelmakauden 2000–2006 uutuus. Komissio jakoi kaikissa tavoitteissa yli 8 miljardia euroa menestyneille ohjelmille ja toimintalinjoille kiinteässä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Välitarkistuksen ansiosta eri ohjelmia voitiin mukauttaa sosioekonomisen tilanteen tai työmarkkinoiden kehityksen perusteella. Tarkistus johti laadullisten muutosten tekemiseen useilla painopistealueilla ja tarjosi tilaisuuden ottaa paremmin huomioon tarkistetun eurooppalaisen työllisyysstrategian ensisijaiset tavoitteet sekä Lissabonin strategian tavoitteiden saavuttamisen ottaen huomioon nykyisellä ohjelmakaudella saavutetun kokemuksen ja kunkin jäsenvaltion erityispiirteet. Monet jäsenvaltiot käyttivät suoritusvarausta osaamistalouteen kohdennetun tuen lisäämiseksi muun muassa tukemalla tutkimuslaitosten ja yritysten välistä yhteistyötä, kehittämällä yritysklustereita ja tutkimuskeskuksia, investoimalla laajakaistayhteyksiin, kehittämällä alueellisia innovaatiostrategioita, kouluttamalla tutkijoita ja ottamalla käyttöön sovellettuja tutkimushankkeita. Suoritusvarausta käytettiin niin ikään yrittäjyyden tukemiseen myöntämällä tukea uusille yrityksille, pienyrityksille ja innovatiivisille yrityksille, kehittämällä yrityshautomoja, tarjoamalla neuvontapalveluja ja joissakin jäsenvaltioissa ottamalla käyttöön riskipääomarahoitusta koskevia toimenpiteitä. Talouskasvua ja kilpailukykyä edistäviä toimenpiteitä on lujitettu erityisesti tavoitteessa 2, kun taas koulutus ja ammatillinen koulutus ovat edelleen tärkeässä asemassa suurimmassa osassa tavoite 1- ja 2 -ohjelmia. Tavoite 1 -ohjelmissa painotetaan edelleen perinteisiä hankkeita (esimerkiksi liikenteen ja muiden infrastruktuurien alalla), vaikka joissakin jäsenvaltioissa, joiden tavoite 1 -alueet ovat laajoja, painopiste on siirtymässä tutkimukseen ja innovaatioon. Tavoitteessa 3 noudatetaan edelleen alkuperäisiä strategioita ottaen huomioon tarkistettu eurooppalainen työllisyysstrategia ja työllisyyspolitiikkaa koskevat suositukset. Suurin osa muutoksista tehtiin ohjelmien yksinkertaistamiseksi, avoimuuden lisäämiseksi sosioekonomisten haasteiden perusteella ja tarpeiden huomioon ottamiseksi. 2.3. Koheesiopolitiikan onnistunut alku uusissa jäsenvaltioissa Euroopan komissio hyväksyi kesäkuussa 2004 virallisesti ohjelmat, joissa vahvistetaan rakennerahastostrategiat kymmenessä uudessa jäsenvaltiossa. Vuosina 2004–2006 kymmenelle uudelle jäsenvaltiolle myönnetään Euroopan unionin talousarviosta koheesiorahaston ja rakennerahastojen tukitoimia varten yli 24 miljardia euroa, josta yli kolmannes (8,5 miljardia euroa) on osoitettu koheesiorahastolle. Tämä osoittaa, että koheesiorahaston merkitys on kasvanut (noin kymmenesosasta kolmasosaan rakennepoliittisesta tuesta kokonaisuudessaan). Kyproksella, Virossa, Latviassa ja Sloveniassa koheesiorahastotuen osuus on lähestulkoon puolet niiden rakennepoliittisesta tuesta kokonaisuudessaan. Rahastoista tuetaan niin taloudellista ja sosiaalista kehitystä koskevia investointeja kuin teknisen avun toimenpiteitä hallinnollisten valmiuksien parantamiseksi. Uusien jäsenvaltioiden ohjelmiin sisältyy niiden erityistilanteeseen perustuvia monenlaisia toimintalinjoja kuten toimenpiteitä, jotka liittyvät yritysten kilpailukyvyn parantamiseen, henkilöresurssien kehittämiseen, perusinfrastruktuureihin, ympäristön tilaan sekä maaseudun ja/tai kalastuksen kehittämiseen. Maaseutualueita koskevissa toimenpiteissä on otettu huomioon alueellista koheesiota koskevat tavoitteet ja Lissabonin strategian päämäärät. Euroopan sosiaalirahastosta tuetaan kaikkia uusia jäsenvaltiota työmarkkinoihin ja työllisyyteen liittyvien haasteiden ratkaisemiseksi eurooppalaisen työllisyysstrategian mukaisesti. EU:n työllisyystavoitteiden saavuttamisen tiellä olevat työmarkkinoiden ongelmat selvitettiin kunkin uuden jäsenvaltion osalta jo ennakolta työllisyyspolitiikkaa koskevissa yhteisissä arviointiasiakirjoissa. Eurooppalaisen työllisyysstrategian yhteydessä eritellyt toiminta-alueet on saatu ESR:n avustuksella esitettyä konkreettisina toimintalinjoina ja rahoitettavina toimenpiteinä, joihin sisältyy myös sosiaalinen osallisuus. Toimintalinjojen tavoitteena on ennen kaikkea lisätä työllisyyttä ja työvoiman tarjontaa, saattaa työvoiman pätevyys vastaamaan työmarkkinoiden muuttuvia tarpeita ja varmistaa, että työmarkkinoiden toiminta tukee käynnissä olevaa talouden rakenneuudistusta. 2.4. Täydentävyys Täydentävyysperiaatteen tavoitteena on varmistaa, että rakennerahastotoimilla ei korvata vaan lisätään kansallisia ponnisteluja taloudellisen ja sosiaalisen koheesion edistämiseksi. Julkisten rakenteellisten menojen on keskimäärin vastattava vuosittain vähintään tiettyä perustasoa. Vuosia 2000–2002 koskeva täydentävyyden välitarkastus saatiin EU-15:n osalta päätökseen vuoden 2004 lopussa. Tavoitteeseen 1 ainakin osittain kuuluvista 13 jäsenvaltiosta yhdeksän noudatti periaatetta, neljä ei (Saksa, Ranska, Irlanti ja Italia). Yhdistynyt kuningaskunta ja Kreikka jopa ylittivät menotavoitteensa. Saksa ja Italia, joiden julkiset menot olivat korkeimmat, epäonnistuivat tavoitteidensa saavuttamisessa, sillä makrotaloudellisten edellytysten huonontuessa julkisten investointien määrä oli odotettua alhaisempi. Pystyäkseen noudattamaan täydentävyysvaatimuksia näiden maiden sekä Ranskan ja Irlannin on saatettava ohjelmakauden viimeisten vuosien aikana julkiset rakenteelliset menonsa tasolle, joka vastaa rakennerahastojen yleisasetuksen 11 artiklassa säädettyä hyväksyttävää tasoa. Rakennerahastotoimilla on yleensä merkittävä vipuvaikutus, sillä julkisten investointien taso säilyy korkeana, mikä puolestaan vastaa terveen julkisen talouden varmistamisen tavoitetta. Tavoitteen 1 yhdeksän uutta jäsenvaltiota (Kypros kuuluu tavoitteeseen 2) saivat ennakkoarviointinsa päätökseen vuoden 2003 lopussa. Tulokset osoittavat, että kansalliset rakenteelliset menot säilyvät samalla tasolla tai jopa kasvavat tulevalla kaudella. Koska julkisten menojen lähtötilannetta arvioitaessa ei ollut mahdollista käyttää edellisen kauden viitetietoja, käytettiin viimeisimpiä vuosia, joilta lukuja oli saatavilla. Tällä tavoin julkisille menoille pystyttiin asettamaan tavoitetaso vuosiksi 2004–2006. Tulevalla kaudella on pyrittävä varmistamaan, että menotilanne säilyy samana myös käytännössä. 3. KOHEESIOPOLITIIKAN TULEVAISUUS SEKÄ KASVUA JA TYÖLLISYYTTÄ KOSKEVA OHJELMA Helmikuussa 2004 julkaistun kolmannen koheesiokertomuksen ja heinäkuussa annettujen rakennerahastoja ja rakennepoliittisia välineitä koskevien asetusehdotusten seurauksena keskustelut vuoden 2006 jälkeisen rakennepolitiikan uudistuksesta syvenivät ja vauhdittuivat. Ne saivat lisäpontta myös siitä, että Eurooppa-neuvosto hyväksyi maaliskuussa 2005 komission ehdotukset Lissabonin strategian elvyttämisestä. 3.1. Muiden EU:n toimielinten ja elinten lausunnot Keskustelut koheesiopolitiikan uudistusta koskevien komission lainsäädäntöehdotusten pääkohdista jatkuivat vuonna 2005 Euroopan parlamentissa, alueiden komiteassa sekä Euroopan talous- ja sosiaalikomiteassa. Euroopan parlamentti on tukenut keskusteluissaan laajasti komission ehdotuksia. Euroopan parlamentti analysoi myös perinpohjaisesti kauden 2007–2013 rahoitusnäkymiä erityisesti politiikan haasteita ja rahoitusmahdollisuuksia laajentuneessa unionissa 2007–2013 käsittelevän väliaikaisen valiokunnan laatiman mietinnön perusteella. Kyseisen valiokunnan päätavoitteena on määritellä tulevia rahiotusnäkymiä koskevat Euroopan parlamentin poliittiset painopistealueet. Valiokunta korosti, että laajentuneelle Euroopan unionille on tarjottava välineet sosiaalisen ja alueellisen koheesion sekä talouskasvun ja työpaikkojen syntymisen varmistamiseksi. Myös Euroopan parlamentin aluekehitysvaliokunta (REGI) laati useita mietintöjä, joissa käsiteltiin komission ehdotuksia yleisasetuksesta, EAKR-asetuksesta, ESR-asetuksesta ja koheesiorahastoasetuksesta. Alueiden komitean sekä Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnot ovat niin ikään olleet erittäin positiivisia. Erityisesti niissä on korostettu tarvetta taata rakennerahastojen riittävä rahoitus ja säilyttää aluepolitiikka unionin tasolla. Niissä on vastustettu päättäväisesti kaikkia pyrkimyksiä aluepolitiikan uudelleenkansallistamiseksi. Tyytyväisyyttä herätti myös koheesiopolitiikan ja Lissabonin strategian välisen johdonmukaisuuden selkeä lisääminen komission ehdotuksissa. 3.2. Tapahtumia koheesiopolitiikan alalla: tärkeimpien toimijoiden saaminen mukaan keskusteluun Komission ehdotuksista keskusteltiin lukuisilla foorumeilla eurooppalaisella, kansallisella ja alueellisella tasolla, ja ne saivatkin laajaa kannatusta. Kaikki toimijat osallistuivat laadukkaisiin keskusteluihin, jotka vauhdittuivat EU:n toimielimissä syksyllä 2004. Keskustelua helpottaakseen Euroopan komissio järjesti monia tempauksia ja tapahtumia, joista joitakin kuvataan jäljempänä. Tällä tavoin pystyttiin varmistamaan avoin ja vilkas keskustelu, jota kaikki osanottajat arvostivat laajalti. Liitteessä annetaan yksityiskohtaisempia tietoja tärkeimmistä tapahtumista (taulukko 8). 3.3. Kevään Eurooppa-neuvosto: alueet Lissabonin prosessin ytimessä Kuten edellä mainitaan, 22. ja 23. maaliskuuta 2005 kokoontunut kevään Eurooppa-neuvosto antoi useita tärkeitä suosituksia Lissabonin strategian elvyttämisestä kasvun ja työllisyyden osalta. Kevään Eurooppa-neuvosto oli myös käänteentekevä tapahtuma EU:n koheesiopolitiikan kannalta, sillä koheesiopolitiikan merkitys Lissabonin strategian täytäntöönpanon välineenä tunnustettiin korkeimmalla poliittisella tasolla. Kevään Eurooppa-neuvoston päätelmät sisältävät monia tärkeitä suosituksia. Ensinnäkin Eurooppa-neuvosto suositteli, että EU:n on otettava käyttöön kaikki asianmukaiset jäsenvaltioiden ja yhteisön keinot, koheesiopolitiikka mukaan lukien, strategian kolmella osa-alueella eli talous-, sosiaali- ja ympäristöalalla. Toiseksi se kehotti alueellisia ja paikallisia toimijoita muun muassa omaksumaan strategian paremmin ja osallistumaan aktiivisesti sen tavoitteiden toteuttamiseen. Kolmanneksi kevään Eurooppa-neuvosto totesi, että innovaatioiden, pk-yritysten tukemisen, riskipääoman saatavuuden ja huipputeknologiayritysten perustamisen kaltaisilla aloilla on kehitettävä alueellisia ja paikallisia innovaatiokumppanuuksia ja -keskuksia. Se kannusti niin ikään parantamaan yhteisön ja Euroopan investointipankin rahoituksen synergiaa tutkimus- ja kehityshankkeiden alalla. Neljänneksi Eurooppa-neuvosto suositteli valtiontukien yleisen tason alentamista ja valtiontukien suuntaamista uudelleen tiettyihin laaja-alaisiin tavoitteisiin kuten tutkimukseen, innovointiin, avoimeen tietoyhteiskuntaan ja inhimilliseen pääomaan. Tällä tavalla voitaisiin lisätä investointeja ja vähentää eroja Lissabonin tavoitteiden mukaisesti. Viidenneksi Eurooppa-neuvosto puolsi infrastruktuuri-investointeja, sillä ne edistävät kasvua ja lisäävät lähentymistä niin taloudelliselta, sosiaaliselta kuin ympäristön kannalta. Lisäksi se korosti 30 ensisijaisen liikenteen alan TEN-hankkeen loppuun saattamisen samoin kuin energiatehokkuutta parantavien toimenpiteiden toteuttamisen merkitystä. Kuudenneksi Eurooppa-neuvosto suositteli uusien työpaikkojen luomista ja aktiivisten työllisyyspolitiikkojen kehittämistä. Lopuksi Eurooppa-neuvosto totesi, että jäsenvaltioiden olisi laadittava kasvua ja työllisyyttä koskevia kansallisia uudistusohjelmia yhteisön tasolla annettujen yhdennettyjen suuntaviivojen perusteella ja yhteistyössä alueellisten ja kansallisten kumppanien kanssa. 3.4. Yhteisön strategiset suuntaviivat kaudeksi 2007–2013 Ottaakseen huomioon Lissabonin strategian uusissa koheesiopoliittisissa ohjelmissa komissio on ehdottanut aiempaa strategisempaa lähestymistapaa, jotta kasvun ja työllisyyden tavoitteiden sisällyttäminen ohjelmiin voitaisiin varmistaa. Neuvosto tekee Euroopan parlamenttia kuultuaan päätöksen yhteisön strategisista suuntaviivoista, joiden mukaan kutakin jäsenvaltiota koskeva viitekehys neuvotellaan yhteistyössä kansalliset ja alueelliset tarpeet ja olosuhteet huomioon ottaen. Kansallisessa strategisessa viitekehyksessä määritellään jäsenvaltioiden ja alueiden selkeät painopistealueet pyrkien parantamaan koheesiopolitiikan ja Lissabonin strategian välistä synergiaa sekä talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen ja eurooppalaisen työllisyysstrategian välistä johdonmukaisuutta. Johdonmukaisuutta muiden yhteisön politiikkojen ja sen ensisijaisten tavoitteiden kanssa pyritään parantamaan monilla aloilla kuten kilpailu, tutkimus[5], ympäristö, liikenne ja energiapolitiikka, ja rakenneuudistukseen esimerkiksi kaupan avoimuuden osalta liittyvät ongelmat pyritään ratkaisemaan. Tulevaa maaseudun kehittämispolitiikkaa varten on ehdotettu vastaavaa strategista suunnittelua. Maaseudun kehittämistä koskevilla toimilla pyritään edistämään uudistettuun Lissabonin strategiaan liittyvän kasvua ja työllisyyttä koskevan ohjelman toteutumista, kestävää maankäytön suunnittelua ja elämänlaatua maaseutualueilla. [1] EU-25:n jäsenvaltion keskivirhe on laskenut vuoden 1995 22,8:sta 18,1:een vuonna 2003. [2] Vuonna 2002 keskivirhe oli 27,3, mikä on alhaisempi kuin vuoden 1995 luku 29,3. [3] Vuonna 2001 Göteborgissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto päätti lisätä ympäristöulottuvuuden näihin tavoitteisiin. [4] ”Thematic Evaluation of the Structural Funds’ Contributions to the Lisbon Strategy”, Danish Technological Institute, helmikuu 2005. [5] Komission tiedonanto ”Eurooppalaisen tutkimusalueen rakentaminen osaamiseen perustuvan kasvun tueksi”, KOM(2005) 118.