b)

Inhimilliset tekijät Koska alue on maantieteellisesti laaja, sillä on pitkät viininviljelyn ja -valmistuksen perinteet. Ensimmäinen kirjallinen maininta viininviljelyalueen jo tuolloin kukoistaneesta viininviljelystä on Pyhän Benediktuksen luostarin perustamiskirjeessä vuodelta 1075, ja lisää todisteita löytyy 1200-luvulta alkaen (esim. Csepelin saarelta). Unkarin keskiosassa asui keskiajalla paljon väkeä. Viinirypäleitä viljeltiin ja viiniä valmistettiin pääasiassa omaan ja paikalliseen kulutukseen. Juomavesi oli melko heikkolaatuista, joten sitä korvattiin viinillä. Tuolloin samalla palstalla viljeltiin sekä rypäleitä että vihanneksia. Tämä perinne säilyi 1960-luvulle saakka, jolloin rypäleitä ja hedelmiä ryhdyttiin viljelemään erikseen ammattimaisesti. Keskiaikainen viininviljelykulttuuri kärsi Turkin miehityksestä 1500–1600-luvulla, sillä väkiluku laski jyrkästi ja tuotanto väheni, vaikka Turkin viranomaiset yrittivät lisätä tuotantoa alhaisimmilla veroilla. Viiniä viljeltiin lähinnä jäljelle jääneiden asutusalueiden (esim. kaupalliset keskukset) laitamilla, mutta hylätyille alueille palattiin usein jatkamaan viljelyä muutaman kerran vuodessa. Kun Turkin miehitys päättyi, viinirypäleiden viljely ja viininvalmistus alkoivat elpyä. Hylätyiksi joutuneiden hiekkamaiden eroosionesto ja taloudellinen hyödyntäminen on sittemmin tapahtunut pääasiassa viini- ja hedelmätarhoja istuttamalla, tälläkin kertaa alueen kaupallisten keskusten ympärille. Viinistä on tullut yhä kaupallisempi tuote. Koska hiekkamaat olivat viinikirvalta suojassa, viinikirvaepidemia (joka puhkesi vuonna 1875) ei vaikuttanut viininviljelyyn käytännössä katsoen lainkaan vaan kasvatti alueen merkitystä. Alueelle perustetusta tutkimuskeskuksesta (Kecskemét, Miklóstelep, 1883) tuli yksi viinikirvan torjunnan keskuksista, ja yhdessä 1900-luvun alussa perustetun ammatillisen koulutusjärjestelmän kanssa se edisti viininviljelyn ja -valmistuksen kehittymistä alueella. Samaan aikaan näillä tuotantoalueilla tuotetun viinin markkinat ja tunnettuus kasvoivat huomattavasti ja viininviljelyala moninkertaistui. Tätä edisti myös rautatie- ja maantieverkon kehittäminen. Tuotantoon tuli 40–60 hehtaarin viinitarhoja ja 2 000–3 000 hehtolitran viininvalmistamoja. Toisen maailmansodan jälkeen suuret viininvalmistamot kansallistettiin. Viininviljelyn rakenne säilyi kuitenkin muuttumattomana 1960-luvulle saakka. Tuolloin alkoi keskitetty, laajamittainen ammattimainen viljely ja perinteisten lajien (esim. Ezerjó, Kadarka ja Kövidinka) rinnalla ryhdyttiin kasvattamaan muilta viiniviljelyalueilta peräisin olevia lajikkeita (esim. Kékfrankos, Leányka, Muscat ottonel ja Olasz rizling). Viljelyssä käytetään nykyään yleisesti väljempien rivivälien sekä keskikorkean ja korkean kasvatustavan eri muotoja. Tuotantoon tuli 1970-luvun lopulta alkaen uusia lajikkeita (istutettiin maailmankuuluja lajikkeita, esim. Chardonnay ja Cabernet sauvignon), viljelyalat kasvoivat ja viljelymenetelmät muuttuivat, minkä lisäksi ryhdyttiin rakentamaan uudenaikaisia, suuren kapasiteetin viininvalmistuslaitoksia. Unkarissa tapahtuneiden poliittisten ja taloudellisten muutosten seurauksena 1990-luvun alusta lähtien on tapahtunut rakenteellisia uudistuksia, sillä on perustettu merkittävä määrä pienempiä ja suurempia viinitarhoja ja viininvalmistamoja, jotka soveltuvat paremmin markkinoiden muuttuviin tarpeisiin, ja on tapahtunut huomattavaa viljelyalojen hajaantumista. Euroopan unioniin liittymisen (2004) jälkeen, osin EU:n rakenneuudistusvarojen avulla, tapahtui uusia lajike- ja viljelymenetelmien muutoksia sekä viljelyalat pienenivät, kun vanhentuneita viinitarhoja poistettiin käytöstä, samalla kun jäljelle jääneitä viinitarhoja ja viininvalmistamoja uudenaikaistettiin ja tapahtui keskittymistä. Nykyään, rakennemuutoksen jatkuessa, on lisääntymässä sellaisten Unkarissa jalostettujen lajikkeiden (esim. Cserszegi fűszeres) viljely, jotka ovat mukautuneet ekologisiin olosuhteisiin, joiden viljelytekniikka on suotuisaa ja jotka vastaavat markkinakysyntään.