Talous- ja sosiaalikomitean lausunto komission tiedonannosta "Rahoituspalveluiden toimintaohjelma"

(1999/C 209/10)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti täysistunnossaan 28. tammikuuta 1999 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon edellä mainitusta tiedonannosta ja muodostaa asian valmistelusta vastaavan alakomitean työjärjestyksensä 11 artiklan 4 kohdan ja 19 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Alakomitea antoi lausuntoluonnoksensa 20. huhtikuuta 1999. Esittelijä oli Umberto Burani.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 26. ja 27. toukokuuta 1999 pitämässään 364. täysistunnossa (toukokuun 26. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Komissio antoi 28. lokakuuta 1998 neuvostolle ja Euroopan parlamentille tiedonannon (KOM(1998) 625), jossa selvitetään Euroopan rahoitusmarkkinoiden nykytilannetta ja ehdotetaan järjestelmää tuleville aloitteille, joilla pyritään tiivistämään markkinoiden yhdentämistä eurooppalaisella ja kansainvälisellä tasolla sekä tekemään markkinoista vahvat, entistä paremmin hallittavat ja avoimet. Tiedonantoa ei ole osoitettu talous- ja sosiaalikomitealle, mutta komitea on tutustunut siihen. Komitea antaa tällä lausunnolla asiaan panoksensa, vaikka sitä ei ole pyydetty, ja toivoo siten herättävänsä hedelmällistä pohdintaa.

1.2. Kommentit rajoittuvat tarkoituksellisesti komission asiakirjan tärkeimpiin näkökohtiin, sillä yksityiskohtainen käsittely vaatisi voimavaroja ja aikaa siinä määrin, ettei se ole tässä vaiheessa perusteltua, koska toistaiseksi ollaan vasta hahmottelemassa strategioita. Juuri tästä syystä on kuitenkin tärkeää, että strategian taustalla olevat peruskäsitteet ovat selkeitä.

1.3. Komitea on tyytyväinen komission laatimaan erittäin selvään asiakirjaan, jossa yhdistyvät alan ammattilaisten, jäsenvaltioiden viranomaisten, käyttäjäryhmien ja kuluttajien näkemykset. Komitea kannattaakin yleisesti tulevaisuuden varalle esitettyjä tavoitteita ja menettelyitä.

1.4. Komission ehdottamat tavoitteet on tiivistetty asiakirjan johdannossa kuuteen kohtaan. Niissä korostetaan lainsäädäntörakenteita, sääntelyyn ja verotukseen liittyviä esteitä, markkinoiden ja perusrakenteiden yhdentämistä ja valvonnan koordinointia. Komitea muistuttaa, että taustalla on vielä yksi perusehto eli sellaisen vahvan eurooppalaisen rahoitusalan kehittäminen, jolla pystytään luomaan työpaikkoja, tarjoamaan kilpailukykyisiä ja avoimia tuotteita ja palveluita sekä houkuttelemaan pääomasijoituksia ulkopuolelta.

1.5. Komissio tekee itse saman huomion, mutta viittaa sen yhteydessä vain toiminnan vakauden valvontaa koskeviin sääntöihin(1). Huomion pitäisi päteä myös silloin, kun tarkastellaan yksittäisiä aloitteita: Euroopan kilpailuaseman parantamisesta suhteessa muuhun maailmaan pitäisi tulla eräänlainen esikuva-analyysi. Kuten jäljempänä käy ilmi, tämä ei kuitenkaan tarkoita välttämättä sitä, että pelisääntöjä helpotetaan - tietyissä tapauksissa asia on pikemminkin päinvastoin.

2. Karsittu ja tehokas säännöstö

2.1. Komissio suhtautuu toiminnan vakauden valvontaa koskevan lainsäädännön(2) osalta erittäin kriittisesti lainsäädäntömenettelyihin, jotka ovat liian hitaita, liian sekavia ja jotka houkuttelevat omien lisäyksen tekemiseen. Komitea on asiasta samaa mieltä. Komission antamat esimerkit ovat kuvaavia: direktiivi, joka tulee 30 kuukautta myöhässä verrattuna Yhdysvaltojen tekemiin aloitteisiin ja toinen 26-sivuinen direktiivi, joka paisuu lopulta 79-sivuiseksi. Nämä esimerkit osoittavat, etteivät lainsäätäjät ymmärrä, että toimista on välttämättä päätettävä oikeaan aikaan, jotta markkinat voivat sopeutua kansainvälisen tilanteen kehitykseen. Toiminnan vakauden valvontaa koskevat säännöt ovat äärettömän teknisiä ja erikoistuneita. Kiireellisissä tapauksissa komissiolle ei pitäisi olla mahdotonta nopeuttaa menettelyitä esimerkiksi turvautumalla komitologiamenettelyyn. Kansainvälisen järjestelypankin (BIS) sääntöjen noudattamisen ja jäsenvaltioiden valvontaviranomaisilta saadun luvan tulisi riittää takaamaan, että Baselin komitean säännöt liitetään suoraan ja nopeasti eurooppalaiseen lainsäädäntöön. Baselin komitean säännöt tarjoavat jo nyt markkinariskien ja pian myös luottoriskien kohdalla mahdollisuuden turvautua joko standardimenettelyyn tai jäsenvaltioiden viranomaisten vahvistamiin sisäisiin malleihin. Ongelma, joka saattaisi aiheutua näiden sääntöjen soveltamisesta kaikkiin luottolaitoksiin niiden koosta riippumatta ja antaisi siten perusteet kaikkia luottolaitoksia koskevaan yhteisön erityiseen lähestymistapaan, on näin ratkaistu.

2.2. Palveluiden tarjoajia ja tuotteita koskevan lainsäädännön yhteydessä komissio ehdottaa erilaista lähestymistapaa kuin aiemmin: säännöissä tulisi rajoittua perusvaatimuksiin ja unohtaa määrälliset tai laadulliset näkökohdat. Laatunäkökohtia voitaisiin käsitellä tarpeen tullen nopeutetuin ja joustavin menettelyin eli komissio voisi antaa tiedonantoja, suosituksia tai päätöksiä. Ainoastaan päätösten hyväksymiseen sovellettaisiin komitologiakäsittelyä.

2.3. Komitea kannattaa tätä lähestymistapaa pääosiltaan, vaikka se antaakin aihetta tiettyihin kysymyksiin. Mitä joustavampi sääntö on, sitä paremmin sitä voidaan tulkita eri maissa kunkin maan ilmapiirin ja tapojen perusteella. Tämä on yksinomaan myönteistä. Kielteistä sen sijaan on, että mitä enemmän on tulkinnanvaraa, sitä helpommin syntyy poikkeavia sääntöjä: vaarana on, että markkinoiden yhdentymisen tielle tulee uusia esteitä ja että kilpailuedellytysten erot pysyvät muuttumattomina tai jopa vahvistuvat.

2.4. Komitea kannattaa komission lähestymistapaa, mutta suosittaa, että kaikkia "kevyitä" lainsäädäntöaloitteita arvioidaan erittäin harkiten mahdollisten käytännön vaikutusten kannalta, etteivät jäsenvaltiot tai yksittäiset toimijat käytä hyväkseen toimintavapauttaan kilpailusääntöjen kiertämiseksi tai yhdentymisen estämiseksi.

3. Nykyisten sääntöjen hyödyntäminen parhaalla mahdollisella tavalla(3)

3.1. Komissio huomauttaa, että nykyiset säännöt saattaisivat osoittautua päteviksi, jos jäsenvaltiot tulkitsisivat yhteisön lainsäädäntöä selkeästi ja yhdenmukaisesti ja nopeuttaisivat sen saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä. Lisäksi valvontaviranomaisten tulisi sopia yhdessä muista kuin lainsäädäntöön liittyvistä ratkaisuista ja itsesäätelystä, jotta toimintaperiaatteita ymmärrettäisiin paremmin. Mahdolliset poikkeavuudet voitaisiin poistaa komission tulkitsevien tiedonantojen avulla.

3.2. Komitea kannattaa komission huomioita ja ehdotuksia. Se huomauttaa kuitenkin, että jos toista pankkidirektiiviä ja muita järjestelmän kannalta tärkeitä säännöksiä on edelleen tarvetta yhdenmukaistaa, selkiyttää ja tulkita yli kymmenen vuotta niiden voimaan tulosta, on vielä paljon tehtävää, jotta Euroopan markkinat tulisivat todella maailmanlaajuisiksi. Voidaan kuitenkin sanoa, että kyse on yksityiskohdista ja että yhdentyminen on pääosin toteutunut. Komission huomiot viittaavat kuitenkin siihen, että vastuu "todellisesta" yhdenmukaistamisesta (ottamalla käyttöön yhdenmukaisia käsitteitä ja näkemyksiä) on jäsenvaltioilla ja niiden valvontaviranomaisilla.

3.3. Valvontasääntöjen osalta komitea kiinnittää jäsenvaltioiden huomion sääntöjen yhdenmukaistamattomuuden kustannuksiin. Yhdenmukaistaminen tulisi viedä Euroopassa yksityiskohtiin(4). Alkuperämaassa tehty tarkastus ei tarkoita sitä, etteivät isäntämaan valvontaviranomaiset voisi tai ettei heidän pitäisi pyytää tietoja omassa maassaan toimivista tytäryhtiöistä. Ilmoitusmenettelyt vaihtelevat usein maakohtaisesti ja aiheuttavat huomattavia kuluja ja hallinnollisia lisätehtäviä.

4. Pankkien väliset yhdentyneet tukkurahamarkkinat ovat käden ulottuvilla(5)

4.1. Komissio toteaa johdannoksi, ettei euron käyttöönotto yksinään yhdistä pääomamarkkinoita. Markkinoiden jatkuva pirstoutuminen johtuu jäljellä olevista sääntely-, hallinto- ja verotusesteistä, jotka ovat yhtenä syynä tiettyjen jäsenvaltioiden markkinoiden alikehittyneisyydelle. Komission mukaan pirstoutuminen aiheuttaa huomattavia kustannuksia yrityksille, jotka eivät pysty hyödyntämään täysin sellaisia rahoitusmekanismeja kuin osakkeiden tai obligaatioiden liikkeeseenlasku. Tämä ongelma on erityisen tuntuva uusissa innovatiivisissa yrityksissä etenkin riskipääoman osalta.

4.2. Tilanneanalyysi on mallikelpoinen ja tehdyt ehdotukset ovat järkeviä. Komitea kiinnittää kuitenkin huomiota kommentteihin, jotka koskevat eräänlaisena viitemallina pidettyjä Yhdysvaltojen markkinoita. Komission asiakirjassa mainitaan(6) todisteena eurooppalaisten pääomamarkkinoiden alikehittyneisyydestä, että suhteellisen riskittömien lainojen (luottokelpoisuusluokitus vähintään Aa2) osuus on Euroopassa 70 %, kun se on Yhdysvalloissa 30 %. Jos tällä halutaan sanoa, että markkinoita tulisi avata entistä enemmän yrityksille, jotka ottavat suuremman riskin, on mietittävä tiettyjä usein itsestäänselvinä pidettyjä peruskäsitteitä.

4.3. Euroopan tilanne (70 % lainoista luottokelpoisuusluokitukseltaan vähintään Aa2) viittaa siihen, että pörssiin listautumisen kriteerit ovat tällä hetkellä niin tiukat, että ainoastaan vahvimmat yritykset pääsevät markkinoille. Komission esittämät toimet(7) ovatkin tervetulleita: tarjousesitteiden vastavuoroinen tunnustaminen, pörssin ulkopuolisten uusien yritysten rahoitus, yritysten hallinnon yhdenmukaiset periaatteet, tilinpäätösten avoimuuden lisääminen, sijoitusrajoitusten poistaminen ja tasapuoliset toimintaedellytykset samankaltaisille rahoitustuotteille. Kaiken tämän pitäisi edistää eurooppalaisten markkinoiden perinteisen suhtautumisen muutosta sellaisten rakenteiden suuntaan, jotka ovat vähemmän riippuvaisia pankkiluotosta ja entistä avoimempia riskeille. Toisaalta on otettava huomioon, että markkinoiden ominaisuudet ovat erilaisia: Euroopassa riskialttius on yleensä vähäisempää, ja yksityiskohtaisten tietojen julkaisemiseen suhtaudutaan toisinaan vältellen.

4.3.1. Toinen ongelma liittyy verotukseen: lainanotto antaa yritykselle yleensä mahdollisuuden vähentää korot verotettavasta tulosta, kun taas pääoman kasvu aiheuttaa lisäkustannuksia erityisesti voittojen verotuksen muodossa. Verojärjestelmän tulisi siis kannustaa arvopaperimarkkinoiden käyttämiseen rahoituslähteenä.

4.4. Komitea huomauttaa riskin osalta, että markkinoiden laajentamisen yhteydessä liikkeeseen laskettavat arvopaperit tulee arvioida säntillisesti, jotta voidaan välttää laadun liiallinen heikentyminen. Yhteisösijoittajat tuntevat pelisäännöt ja osaavat käyttää hyväkseen rahoitustietoa. Heidän valintansa perustuvat riskien ja tuoton ammattimaiseen arviointiin. Kuluttajilla on ennemminkin aihetta huoleen: yhä suurempi joukko piensijoittajia on päätynyt riskipääomasijoituksiin valtion obligaatioiden ja rahamarkkinoiden alhaisen tuoton takia. Heillä ei ole kuitenkaan riittävää kokemusta tästä toimintaympäristöstä, joka sisältää riskejä ja joka on sitä riskialttiimpi mitä alhaisemmaksi luottokelpoisuusluokitukset käyvät markkinoilla. On tietenkin mekanismeja (sijoitusrahastot), joiden avulla riski voidaan jakaa, jolloin se ei käy niin raskaaksi kuluttajalle/sijoittajalle. Kokonaisriski ei kuitenkaan vähene, vaan sitä siirretään ja se jaetaan markkinoilla eri tavalla.

4.5. Ongelma on tiedossa eikä ole tarpeen esittää sitä uudelleen. Loppujen lopuksi tavoitteena on löytää tasapaino tuotantosektorin rahoitustarpeen ja markkinoiden kokonaisvaltaisen suojelun välillä. Taustalla on toinen ongelma, joka on paljon laajempi ja josta on hyvä muistuttaa, vaikka se ei täysin kuulukaan tässä käsiteltävään aiheeseen. Kyseessä on eurooppalaisten yritysten riippuvuus lainarahoituksesta verrattuna yhdysvaltalaisiin yrityksiin. Komission esittämät luvut(8) puhuvat puolestaan: velkarahoituksen osuus on Yhdysvalloissa 20 %, ja Euroopassa se vaihtelee Alankomaiden 50 prosentista Espanjan 80 prosenttiin keskiarvon ollessa noin 70 %.

4.6. Euroopan ja Yhdysvaltojen välinen ero on liian suuri, jotta se voitaisiin jättää huomiotta. Yrityksen tehokkuuden kannalta suuri oman pääoman osuus tarkoittaa pienempiä kustannuksia ja parempaa toiminnallista joustavuutta. Sijoittajien riskin kannalta se tarkoittaa yleensä sitä, että takuut ovat paremmat. Eroavuuksien syyt ovat moninaiset, mutta ensisijaisesti ne johtuvat yritysverotuksen huomattavista poikkeamista. Tässä yhteydessä ei ole tosin aiheellista syventää aihetta. Komitea huomauttaa kuitenkin, että Yhdysvaltojen arvopaperimarkkinoiden pitäminen mallina tai tavoitteena on epätarkoituksenmukaista ja vaarallista. Ensinnä tulisi vastata seuraavaan kysymykseen: kuinka monen "tuoretta" pääomaa etsivän yrityksen luottokelpoisuusluokitus on alusta lähtien vähintään Aa2? Vaikka markkinalähtöinen rahoitusmalli on toivottava, se ei ole kuitenkaan patenttiratkaisu. Olisi painotettava, että luottoa suosiva eurooppalainen rahoitusmalli on mahdollistanut pitkällä aikavälillä pk-yritysten verkoston. Tulee myös muistaa, että eurooppalaisilla pankeilla on ollut liikkeellepaneva rooli Euroopan alueen talouden nousussa.

5. Rahoituspalveluiden vähittäismarkkinat jäsenvaltioissa eivät ole vielä avoimet(9)

5.1. Komission asiakirjassa esitellään rahoitustuotteiden ja -palveluiden vähittäismarkkinoiden tilannetta yritysten ja kuluttajien kannalta. Siinä todetaan, että

- rajatylittävä tarjonta toteutetaan edelleen pitkälti tytäryhtiöiden tai sivukonttoreiden kautta ja palvelutoiminnan harjoittaminen ilman sijoittumista on suhteellisen harvinaista

- hinnat eivät ole vielä lähentyneet euron käyttöönottamisesta huolimatta, vaan ne vaihtelevat huomattavasti eri maiden markkinoilla.

5.2. Näiden haittojen poistamiseksi voitaisiin toteuttaa pääasiassa kilpailukyvyn lisäämiseen tähtääviä toimia siten, että välittäjät kilpailisivat alkuperämaansa viranomaisten myöntämien lupien perusteella. Toisaalta voitaisiin luoda kuluttajansuoja, joka auttaisi kuluttajia tekemään harkittuja päätöksiä ja saamaan tietoja hinnoista ja laadusta ja antaisi asianmukaisen ja yhtenäisen suojan. Ei tule kuitenkaan unohtaa, että palveluiden toimittajat pitävät kuluttajansuojasääntöjen kirjavuutta esteenä: "vastaanottajamaan" sääntö aiheuttaa heille epävarmuutta ja kustannuksia. Vaikka otetaan huomioon komission tiedonannon kohdassa 28 mainitut ongelmat, komitean mielestä kuluttajansuojasääntöjen yhdenmukaistamista tulee tehostaa, ja se ehdottaa komissiolle, että kohdassa 33 määriteltyihin toimintalinjoihin sisällytetään asianmukaiset toimet.

5.2.1. On tarpeellista toimia myös vakuutusalalla. Kuluttajien tulee voida ottaa henki- tai muu vakuutus myös muussa kuin omassa maassaan. Jäljelle jäävistä esteistä osa on perusteltuja, loput voidaan poistaa asianmukaisin, ei välttämättä yksinomaan lainsäädännöllisin toimin.

5.3. Komission ehdottamat muut toteutettavat toimenpiteet vastaavat tavoitteita, ja komitea kannattaa niitä yleisellä tasolla. Komitea ei voi kuitenkaan olla esittämättä joitain lisäkommentteja, joilla se haluaa edistää ongelman kokonaisvaltaista selvittämistä.

5.4. Ensinnäkin rahoitustuotteet, pankkipalvelut ja rahoituspalvelut sekoitetaan toisiinsa: asiakirjan kohdassa 21 puhutaan palveluista ja seuraavassa kohdassa tuotteista, vaikka kysymyksessä on koko ajan sama asia. Näiden kolmen käsitteen välillä on kuitenkin selkeä ero, niillä ei ole samoja ominaisuuksia ja niitä koskevat huomiot ovat usein erilaisia.

5.5. Rahoitustuote hankitaan omistettavaksi. Tällaisia tuotteita ovat sijoitusrahastot, osakkeet ja obligaatiot. Rahoitustuote voidaan hankkia tai myydä vapaasti markkinoilla, ja kun hinta on maksettu, kaikki sopimussuhteet myyjään lakkaavat. Pankkipalvelu on sen sijaan päinvastainen: sitä ei hankita, vaan sen käyttämisestä maksetaan tietty hinta, ja yleensä se sisältää riskin myyjälle. Esimerkkinä voidaan mainita luottokortti, kulutusluotto tai kiinnityslaina ja luotollinen käyttötili(10). Rahoituspalvelu on rahoitustuotteen ja pankkipalvelun välimuoto. Eläkkeet, henkivakuutukset ja muut vastaavat palvelusuoritteet muuttuvat aikanaan konkreettisiksi tuotteiksi, mutta prosessit ovat niin monimutkaisia, että niiden yhteydessä on hyödyllistä - ja usein välttämätöntä - turvautua välittäjän asiantunteviin neuvoihin.

5.6. Rahoitustuotteita voidaan siis hankkia ja myydä samalla tavalla kuin mitä tahansa tuotteita ja palveluita: myyjät tarjoavat niitä markkinoilla ja ovat valmiita myymään niitä kaikille, jotka ovat halukkaita maksamaan niistä sillä ehdolla, että otetaan huomioon rahanpesua koskeva säännöstö. Kuten komissio toteaa asiakirjan kohdassa 32, uusi teknologia (Internet) sekä euron käyttöönotto voivat antaa merkittävän sysäyksen markkinoille, kunhan tietyt sääntelyyn ja verotukseen liittyvät esteet saadaan poistettua. Markkinoiden yhdentymisessä ei ole muita merkittäviä ongelmia.

5.7. Pankkipalvelut sisältävät yleensä riskin myyjälle, ja niitä koskevat huomiot ovat aivan erilaisia. Myyjän tulee tuntea asiakkaansa, sillä hänen on arvioitava riski ennen sopimuksen solmimista, mutta myös siksi, että yhteisön ja jäsenvaltioiden lainsäädäntö velvoittaa estämään rahanpesun. Tämän vaatimuksen rinnalla on toinenkin ehto eli tarve valvoa riskin kehitystä ajan kuluessa.

5.8. Rahoituspalveluita myydään usein neuvonnan kera. Neuvojana on yleensä välittäjä. Välitystoiminnan sääntely on tarpeellista kuluttajansuojan turvaamiseksi. Yhdenmukaistamisen puutteesta tulisi este rahoituspalveluiden yhtenäismarkkinoiden kehitykselle.

5.9. Pankkituotteiden ja -palveluiden kohdalla esitetyt huomiot edellyttävät etenkin pienten ja keskisuurten yritysten markkinoilla mutta myös yksityishenkilöiden markkinoilla omaisuudenhoitoon liittyvien yhteyksien ja suhteiden jatkuvuutta. Siihen sisältyy neuvonantoa, eri tavalla kehitettyjen ja räätälöityjen palveluiden toimittamista jne. Nämä monimutkaiset suhteet vaikuttavat usein jopa ratkaisevalla tavalla palveluiden tarjoamiseen tytäryhtiöiden tai sivukonttoreiden välityksellä(11). Komissio toteaa(12), että "rahoitusvälittäjät joutuvat yleensä perustamaan tytäryhtiöitä muihin jäsenvaltioihin oikeudellisista, verotuksellisista tai hallinnollisista syistä". Tämä havainto tulisi muotoilla uudelleen tai parantaa sen määrittelyä muiden tärkeiden syiden huomioon ottamiseksi.

5.10. Edellisissä kohdissa tehty ero valaissee tiettyjä perussyitä ja tukenee komission huomiota, jonka mukaan(13)"euroon siirtymisen jälkeen kuluttajien on todennäköisesti yhä vaikeampaa ymmärtää, miksei rahoituspalveluita voida yksinkertaisesti ostaa tai myydä yli rajojen". Siirtyminen euroon poisti vaihtoriskit ja -kulut, helpotti markkinoiden yhdentymistä ja teki mahdolliseksi rahoitustuotteiden ostamisen yli rajojen. Se ei voi kuitenkaan muuttaa - kuten eivät voi lainsäädännölliset, verotukselliset tai hallinnolliset toimetkaan - rahoituspalvelukaupan perusluonnetta.

5.11. Komitea esittää joitain huomioita pankkituotteiden ja erityisesti -palveluiden hinnoista(14) ja toivoo samalla voivansa selkiyttää keskustelua, jonka komissio on käynnistänyt kuluttajien ja rahoituslaitosten kanssa. Tarkoituksena ei ole toistaiseksi arvioida komission toteamaa rahoitustuotteiden ja -palveluiden hintojen lähentymättömyyttä - sama ongelma on monilla muillakin aloilla - vaan antaa pikemminkin metodologinen analyysipohja.

5.12. Yksittäisten tuotteiden yksinkertainen vertailu voi olla harhauttavaa: jokaisella rahoituslaitoksella on suuri valikoima eri tuotteita ja kuluttajalla on oikeus valita niistä itselleen hyödyllisimmät ja edullisimmat. Näin syntyy pankkituote- ja -palveluryhmien tarjonnan ja kysynnän markkinat, jotka eivät eroa yleisistä jakelu- ja liikemarkkinoista. Kuluttajan valintoja ohjailee käyttökelpoisuuden ja laadun kokonaisarviointi(15). Tarjonnassa, samoin kuin jakelumarkkinoilla, hinta määräytyy usein ristiinmyyntilaskelmien pohjalta siten, että huomioon otetaan tarjottavien tuotteiden ja palveluiden mahdollinen kokonaistuotto.

5.13. Näin ollen luotettavan lähentymislaskumenetelmän tulisi perustua eri markkinoiden peruspiirteiden alustavaan tutkimiseen, jolloin voitaisiin koota keskenään verrattavissa olevia paketteja tuotteista- ja palveluista, jotka ovat yleensä käytössä jäsenvaltioiden markkinoiden eri osa-alueilla. Tällaisten pakettien hintavertailu eri maiden yhtenäisten asiakaskuntien välillä antaisi kuvan hintaeroista. Laskennallisia tuloksia tulisi näin ollen täydentää vertailuanalyysillä, jolla mitattaisiin objektiivinen riski (tuotetyypeittäin), subjektiivinen riski (asiakastyypeittäin) ja arvo (tuotteen tai palvelun laadun perusteella).

5.14. Tällainen lähestymistapa antaisi tärkeää tietoa eri maiden hintatason todellisista eroista. Näin komissio voisi selkiyttää rahoituslaitosten ja kuluttajien välistä vuoropuhelua. Kuluttajat voisivat vihdoinkin tehdä tosiasioihin perustuvia valintoja joutumatta tyytymään pelkkiin hintatietoihin yksittäisestä tuotteesta tai palvelusta. Toisena merkittävänä vaikutuksena olisi, että luotettavan vertailevan analyysin tulokset edistäisivät alan kilpailukykyä ja yleinen hintataso laskisi.

5.15. Kun otetaan huomioon edellä mainitut näkökohdat, komitea kannattaa markkinoiden täydellisen yhdentymisen tiellä olevien esteiden analysointia(16). Komitea kannattaa myös hahmoteltuja toimintalinjoja, mutta esittää joitain lisähuomioita.

5.16. Luottoriski on oleellinen tekijä rahoituspalveluissa ja -tuotteissa. Jos halutaan reagoida kuluttajien ja alan ammattilaisten huoliin, on välttämätöntä yhdenmukaistaa eurooppalaista konkurssilainsäädäntöä, vaikka tehtävä on vaikea.

5.17. Pyrkiessään edistämään rahoituspalveluiden kuluttajansuojasääntöjen lähentämistä komissio esittää, että tarvitaan yhteinen tulkinta palveluiden ammattimaisten ja muiden käyttäjien välisestä erosta(17). Komissio korostaa, että ammattisijoittajat eivät tarvitse samanlaista suojaa kuin kuluttajat. Vaikka komissio on jo tehnyt eron lainsäädännössä, tulkinnasta vallitsee vielä epätietoisuutta. Komitean mielestä muiden kuin ammattimaisten käyttäjien kohdalla tulee harkita suojan rajaamista kattamaan huomattavia muttei kuitenkaan rajattomia rahasummia. Esimerkiksi miljoona euroa sijoittanut yksityishenkilö kuuluu ilman muuta muihin kuin ammattimaisiin investoijiin, mutta kun otetaan huomioon hänen varainkäyttövalmiutensa, voidaan olettaa, että hän on yhtä hyvin perillä säännöistä ja riskeistä kuin ammattisijoittajat - ainakin hänen täytyisi olla. Jos tällaiselle sijoittajalle annettaisiin sama suoja kuin "tavalliselle" kuluttajalle, "todelliset" kuluttajat joutuisivat kantamaan kustannukset, jotka rahoitusalan yritysten tulee hoitaa selviytyäkseen yleisestä riskistä. Olisikin asettava raja-arvo, jonka ylityttyä ei voida vedota "tavallisille" kuluttajille tarkoitettuun suojaan (lukuunottamatta luonnollisesti sopimus- ja oikeustakuita). Komission asiakirjan komiteakäsittelyn yhteydessä huomatun tietyn oikeudellisen epävarmuuden välttämiseksi olisi yksinkertaisinta jättää sekä kuluttajan määritelmä että kuluttajansuojasäännökset entiselleen, mutta määrätä, että näitä säännöksiä sovelletaan vain tiettyyn rahamäärään asti.

5.18. Kuluttajat tarvitsevat suojelua, kun he käyttävät Internetin tarjoamia mahdollisuuksia. Komissio huomauttaa(18), että "kun kuluttajat ottavat yhteyttä toisessa jäsenvaltiossa toimivien rahoituspalveluiden tarjoajien Internet-sivuihin, heidän olisi kuitenkin oltava valmiita hyväksymään, että kyseiset Internet-sivut on konfiguroitu ja niitä ylläpidetään kyseisen jäsenvaltion lakien mukaisesti". Konditionaalin käyttö tässä yhteydessä aiheuttaa epäselvyyttä. Internetiä käyttävä kuluttaja ei ole välttämättä tietoinen kaikista alan säännöistä. Internetin avulla hankittujen palveluiden (tai oikeastaan tuotteiden) kuuluminen kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön piiriin tulisi käydä poikkeuksetta ilmi rahoitus- ja muita tuotteita tai palveluita tarjoavista viesteistä. Tämä on välttämätön ehto sille, että kuluttaja saa kaiken tarvitsemansa tiedon.

6. Sääntely- ja valvontayhteistyö rahoitusmarkkinoiden vakauden turvaamiseksi(19)

6.1. Komissio esittää laajan analyysin(20) Euroopan rahoitusmarkkinoiden nykytilasta. Maailmanlaajuistuminen, rajatylittävien rahoitusryhmien syntyminen, lisääntyvät vaikeudet erottaa toisistaan eri alat sekä suuntaus rahoitustoiminnan siirtämiseen ulkopuolisille organisaatioille vaikuttavat kaikki osaltaan tämän monimutkaisen kokonaisuuden syntymiseen. Valvontaviranomaisten ja likviditeettijärjestelmästä vastaavien rahapoliittisten viranomaisten tehtävä käy yhä vaikeammaksi. Yhtenä ratkaisuvaihtoehtona on yhteistyön vahvistaminen valvontaviranomaisten itsensä luomien yhteyselinten sisällä sekä niiden ja komission välillä kuitenkin niin, että komission apuna olisi sen itsensä perustamia komiteoita(21).

6.2. Tilanne on maailmanlaajuisesti mitä huolestuttavin(22). Viimeaikaiset tapahtumat ovat osoittaneet, että jäsenvaltioiden viranomaisten välistä yhteistyötä on lisättävä ja sääntely- ja valvontajärjestelmää on parannettava. Komissio ehdottaa, että näitä näkökohtia sekä tiettyihin maihin suunnattavia investointeja koskevien sääntöjen lieventämistä esitetään seuraavissa GATS-neuvotteluissa (palvelukaupan yleissopimus). Maailmanpankki pyrkii puolestaan vahvistamaan toimivaltaansa avustustoiminnassa edellyttämällä, että vastaanottajamaat parantavat valvontarakenteitaan.

6.3. Eurooppa on selviytynyt tyydyttävästi EU:n ulkopuolisten maiden kriisin vaikutuksista. Euron käyttöönotto on vahvistanut rahapoliittista rakennetta ja valvonta on osoittautunut tehokkaaksi. Itsetyytyväisyyteen ei ole kuitenkaan aihetta. Alkanut vuosi ei lupaa maailmantaloudelle suotuisia näkymiä ja myös Euroopan tulee - kuten komissio toteaa - tarkistaa jatkuvasti sääntely- ja valvontarakenteitaan, jotka tulee sopeuttaa nopeasti kansainvälisen tilanteen ja sääntöjen muutoksiin.

6.4. Komitea esittää muutaman perushuomion. Kriisit ovat koetelleet maailmaa toinen toisensa jälkeen; samanaikaisesti Japania, Kaakkois-Aasiaa, Venäjää ja viimeksi Brasiliaa. Ne ovat osoittaneet, että ylikansalliset organisaatiot eivät pysty ennakoimaan ja hallitsemaan tilannetta silloin, kun siitä tulee todellisuutta. Davosin World Economic Forumin esittämissä raporteissa on moitittu Kansainvälisen valuuttarahaston toimintaa sekä Maailmanpankin politiikkaa. Tietyssä mielessä on asetettu kyseenalaiseksi myös Kansainvälisen järjestelypankin piirissä toimivan Baselin komitean ehdottamien sääntöjen mukaisesti tehtävän kansainvälisen ja maailmanlaajuisen valvonnan teho.

6.5. Komission asiakirjassa käsitellään vain ohimennen tiettyä näkökohtaa, eli koko rahoitusalan vakautta. Maailmanlaajuistuminen, eri toimintojen välisen erottelun joustavuus ja sääntelyn purkaminen ovat mahdollistaneet monikansallisten organisaatioiden syntymisen ja kasvun. Valvonnan monimuotoisuuden takia nämä organisaatiot ovat jääneet käytännössä toiminnan kokonaisvaltaisen valvonnan ulkopuolelle. Valvontaviranomaisten - ei aina ja kaikkialla tehokkaasta - yhteistyöstä huolimatta on vielä harmaita alueita, joilla toimivallan jako on jäänyt epäselväksi, tai toimivallassa on päällekkäisyyttä. Nimenomaan harmaiden alueiden vuoksi on mahdollista liian myöhään paljastuvien poikkeavasti tai keinottelumielessä toimivien organisaatioiden muodostuminen.

6.6. Näin ollen nykytilannetta voidaan pitää tyydyttävänä, mutta tulevaisuuteen tulee suhtautua tietyin varauksin etenkin, jos otetaan huomioon mahdollinen, mutta ennakoimaton suhdannekehitys, johon vaikuttavat maailmanpoliittiset tapahtumat. G7-maat ovat päätyneet samanlaisiin johtopäätöksiin ja myöntäneet, että koko rahoituspalvelualan valvontaa tulee vahvistaa alan vakaudesta vastaavien tärkeimpien kansainvälisten viranomaisten rakenteellisesti koordinoidulla toiminnalla. Saksan keskuspankin pääjohtaja Hans Tietmeyer, jonka tehtäväksi on annettu tutkia soveltamistapoja, toteaa kertomuksessaan(23), että tulisi perustaa Financial Stability Forum, johon osallistuisivat G7-maiden valtiovarainministerit ja keskuspankkien pääjohtajat, kansainväliset sääntelyelimet, IMF, Kansainvälinen järjestelypankki sekä muutamat muut keskuspankit. Komitea kannattaa tätä vaihtoehtoa, mutta ehdottaa, että foorumiin voisi osallistua myös komission edustaja Euroopan rahoitussäännösten vastuuhenkilönä.

6.7. Tietmeyerille annettu tehtävä koskee ainoastaan ongelman maailmanlaajuisia näkökohtia. Komitea toivoo, että yhteisötasolla ryhdytään tutkimaan mahdollisuutta keskittää yhteen paikkaan järjestelmän vakautta koskevat tiedot ja kiinnittää erityistä huomiota ylikansallisten organisaatioiden valvontaan, sillä ne ovat luonteeltaan sellaisia, että tietyt niitä koskevat näkökohdat jäävät helposti huomaamatta jäsenvaltioiden valvontaviranomaisilta. Vielä enemmän huomiota tulisi kiinnittää rahoitusalan ulkopuolisiin organisaatioihin, joilla on yhä suurempi vaikutus rahoitusmarkkinoihin mutta jotka jäävät sääntelyn ja valvonnan ulkopuolelle siksi, että ne ovat oikeudellisesti "suojassa".

7. Yleiset edellytykset täysin yhtenäisille EU:n rahoitusmarkkinoille(24)

7.1. Infrastruktuurin osalta komissio toteaa tyytyväisenä, että tukkuraha- ja arvopaperimarkkinoiden maksujärjestelmät toimivat tehokkaasti ja ovat ainakin suurimmalta osin suojassa järjestelmään liittyviltä riskeiltä erityisesti reaaliaikaiseen kokonaisjärjestelyyn (real time gross settlement) perustuvan Target-järjestelmän ja maksuja koskevan direktiivin soveltamisen ansiosta. Tulisi myös muistaa, että kaikkien muiden järjestelmän vakauden ja maksukykyisyyden takaavien direktiivien perimmäisenä tarkoituksena on varmistaa sellaisten avoimien markkinoiden toiminta, joilla rahavirrat voivat liikkua ongelmitta.

7.2. Komissio toteaa, että vähittäismaksujärjestelmät ovat jäljessä muihin järjestelmiin verrattuina. Rahan siirto maasta toiseen on kallista erityisesti euroalueella, ja kuluttajat kritisoivat sitä avoimesti. Syynä on, että järjestelmässä on tehtävä tilastollisia korotuksia. Ongelma helpottunee, kun käyttöön otetaan yhdenmukaiset menettelyt ja vapautukset tietyn raja-arvon alle jääville summille. Komissio kannustaa kansallisten maksujärjestelmien välisten yhteisön sisäisten yhteyksien luomista.

7.3. Komitean mielestä analyysi osuu oikeaan, mutta se ei pureudu ongelman ytimeen. Tavaroiden ja palveluiden, myös rahoituspalveluiden, toimittamisessa pätee yleinen taloutta koskeva sääntö, jonka mukaan vähittäiskaupan kulut ovat suuremmat kuin tukkukaupan. Tämä johtuu mittakaava- ja investointieduista, joita saadaan vain silloin, kun volyymi on tarpeeksi suuri. Lisäksi erilaisten kansallisten järjestelmien yhdistäminen aiheuttaa enemmän kuluja kuin yhden valtion sisäisten järjestelmien toiminta: tyypillinen esimerkki tästä on puhelin, kansainvälisten puhelujen tariffit ovat aina kotimaisia korkeammat. Komitean mielestä kuluttajille aiheutuvien kustannusten supistamista on jatkettava, mutta tukku- ja vähittäisjärjestelmien eroja ei voida häivyttää kokonaan. Asiassa voidaan kuitenkin edistyä, jos ongelmaa tarkastellaan kokonaisvaltaisesti ja eri näkökulmista.

7.3.1. Rajatylittävien vähittäismaksumarkkinoiden suuntaukset ovat kaikkien tiedossa: maksut - myös etäkaupassa - suoritetaan yhä useammin luottokorteilla, nostot tehdään luotto- ja pankkikorteilla, tilisiirroissa käytetään (jo nyt, mutta lähitulevaisuudessa vielä enemmän) elektronisen rahan sovelluksia (rahakortit ja virtuaaliraha). Kaikki nämä toiminnot ovat nopeita, edullisia ja riittävän turvallisia. Komissio pyrkii antamaan säännöksiä, joilla voidaan taata asianmukainen kuluttajansuoja.

7.3.2. Voidaankin ennakoida, että vähittäiskaupassa varojen siirron perinteisten järjestelmien merkitys vähenee ja ne korvataan vaihtoehtoisilla järjestelmillä, jotka ovat tehokkaampia ja edullisempia. Komission tulee jatkaa toimiaan siirtokulujen alentamiseksi, mutta sen ei tulisi unohtaa markkinoiden vääjäämätöntä kehitystä. Komission olisikin kannustettava rahoitusalaa tiedottamaan kuluttajille vaihtoehtoisista tavoista siirtää rahaa. Lisäksi komission tulisi tehostaa elektronista rahaa koskevia käynnistettyjä ja suunnitteilla olevia aloitteita ja saada ne päätökseen, sillä maksujen suoritustapa on tällä alalla keskeinen kysymys.

7.4. Käsitellessään valtiontukia komissio viittaa Amsterdamissa 1997 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston pyynnöstä laadittavaan asiakirjaan, joka toimitetaan ECOFIN-neuvostolle "lähiaikoina". Laatimisen vaatima aika on osoituksena aiheen monimutkaisuudesta ja arkaluonteisuudesta. Komissio huomauttaa, että viime aikoina on annettu tukea lukuisille vaikeuksissa oleville rahoitusalan yrityksille. Näin ollen komissio haluaa ilmeisesti keskittää huomion valtiontuen mahdollisiin kilpailua vääristäviin vaikutuksiin. Komission mukaan näitä vääristymiä voitaisiin lieventää esimerkiksi asettamalla tukea saaville yrityksille ehdoksi liiketoiminnan vähentäminen.

7.4.1. Komitean mielestä tällaisiin toimiin tulee suhtautua äärimmäisen varovasti. Tukea saavan yrityksen kilpailukyvyn heikentäminen auttaisi epäilemättä alan muita toimijoita, mutta yleisen edun tulisi olla etusijalla. Tämä edellyttää, että vaikeuksissa olevaan yritykseen investoidut julkiset varat saadaan takaisin. Liiketoiminnan vähentäminen saattaa vaikeuttaa takaisin maksua. Toiseksi vaikeuksiin joutuneille ja markkinoille supistuneina palaaville "suurille" yrityksille aiheutuisi rakenneuudistuksesta kuluja ja niiden olisi vaikea saavuttaa tallettajien ja muiden yritysten luottamus imago-ongelmiensa takia.

7.4.2. Riippumatta siitä, mitkä ovat ECOFIN-neuvoston päätelmät (ks. kohta 7.4), komitea painottaa, että vaikeuksissa olevat - erityisesti suuret - rahoitusalan yritykset ovat paradoksaalisessa tilanteessa, sillä niiden on otettava vastaan julkista tukea silloin, kun muut alalla toimivat eivät halua tai voi tulla apuun. Satojen tuhansien tai usein miljoonien tallettajien, yritysten ja kuluttajien varat on turvattava, sillä muuten uhkana on kohtalokas yhteiskunnallinen, koko järjestelmään kohdistuva kriisi. Usein vääräksi väitetty ajatus too big to fail pätee - väkisinkin - tässä tapauksessa, ja viimeaikaiset tapahtumat Ranskassa ja Italiassa sekä vuosia sitten Pohjoismaissa osoittavat sen kiistattomasti oikeaksi. Nämä huomiot puhuvat valvonta- ja tarkastussääntöjen lujittamisen puolesta. Komitea kannattaa päättävästi tällaista politiikkaa.

7.4.2.1. Asiakkaiden ja tallettajien asianmukaisesta suojelusta huolehdittaessa ei tule kuitenkaan unohtaa "moraalista vaaraa". Tämä tarkoittaa, että lähes varma valtionapu vaikeuksissa oleville suurille luottolaitoksille houkuttelee harkitsemattomaan riskinottoon. Säästäjien turvallisuudesta ja rahoitusjärjestelmän vakaudesta huolehtimisen ei tulisi siten olla ristiriidassa sen periaatteen kanssa, että johtajia ja osakkeenomistajia rangaistaan varomattomuudesta ja ammattitaidottomuudesta.

7.4.3. Muun muassa eettiseltä kannalta ongelmallinen erityistapaus on valtionavun myöntäminen yrityksille, jotka ovat osittain tai kokonaan valtion omistuksessa. Julkisten varojen käyttö valtionyrityksen tukemiseen on tavallista tietyissä jäsenvaltioissa. On kuitenkin oikeutettua pohtia, vääristetäänkö näin kilpailua julkisen edun nimissä ja jätetäänkö kustannukset jälleen kerran yleisön maksettavaksi.

7.5. Verotuksen(25) ongelmaan liittyy kiistanalaisia näkökohtia. Komissio toteaa, että verotuskohtelun erot, kun kyse on yksityishenkilöiden maksamista koroista, johtavat sijoitusten ja rahoitusalan yritysten siirtymiseen muualle, sillä niitä houkuttavat tiettyjen maiden tarjoamat edullisemmat olosuhteet. Komitea on jo esittänyt kommenttinsa komission direktiiviehdotukseen(26). Ehdotuksen puolesta puhuvat moraalinäkökohdat ja rahoitusalan yritysten kilpailuolosuhteiden yhdenmukaistamisen tarve. Sitä vastaan ovat puolestaan pelko pääoman virtaamisesta EU:n ulkopuolisiin maihin sekä jäsenvaltioiden välisen "verokilpailun" latistuminen.

7.6. Muut suunnitellut toimet eli rahoitustuotteiden kaksinkertaisen verotuksen vaaran poistaminen, eläkerahastoja koskeva toiminta sekä velkojen ja omaisuuden erilaisen kohtelun lieventäminen ovat aloitteita, joita komitea kannattaa täysin. Komitea toivoo, että näille aloille saadaan mahdollisimman pian aikaan säännökset ja että tämä tehtävä asetetaan kaikkien muiden verotuksen yhdenmukaistamisohjelmien edelle. Nämä tekijät ovat Euroopan markkinoiden todellisen yhdentymisen pääasiallinen este. Koska järjestelmät eroavat toisistaan, kuluttaja ei voi ottaa henkivakuutusta, lisäeläkettä, kiinnitysluottoa jne. jonkin toisen jäsenvaltion luottolaitoksesta. Verotuserot ovat siis markkinoiden yhdentymisen todellinen ja pääasiallinen este. Prosessi on pitkä ja vaikea: markkinoiden intressit poikkeavat joskus jäsenvaltioiden intresseistä. Lisäksi jäsenvaltioissakin intressit ovat usein moninaisia ja keskenään ristiriitaisia.

8. Yksimielisyyden saavuttaminen(27)

8.1. Päätelmäksi kunkin kappaleen lopussa esitetyistä aloitteista asiakirjassa kehotetaan komissiota ja parlamenttia jatkamaan keskustelua. Asian konkreettiseksi edistämiseksi ehdotetaan perustettavaksi valtionvarainministereiden henkilökohtaisista edustajista koostuva rahoituspalveluiden työryhmä, jonka puheenjohtajana toimisi komission edustaja. Työryhmän ensisijaisena tavoitteena on määritellä neuvostolle kesäkuussa 1999 esitettävä tulevaisuuden toimintaohjelma. Toisena tavoitteena on määritellä ennen edellä mainittua ajankohtaa välittömästi toteutettavat tärkeimmät toimenpiteet.

8.2. Komitea kannattaa tätä aloitetta ja muita vastaavia aloitteita. Komitea varaa itselleen oikeuden esittää yhteistyön hengessä huomionsa ja ehdotuksensa, vaikkei niitä erikseen pyydettäisi, ja toivoo, että niistä on hyötyä.

Bryssel 26. toukokuuta 1999.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

(1) Ks. tiedonannon kohta 6.

(2) Ks. tiedonannon kohdat 6-10.

(3) Ks. tiedonannon kohdat 11-13.

(4) Esimerkkinä voidaan mainita yksi Euroopan suurimmista maailmanlaajuisesti toimivista pankkiryhmittymistä, jonka täytyy läpäistä kotivaltiossaan 45 erilaista valvontamenettelyä, joissa kaikissa on erilaiset käytännöt ja vaatimukset.

(5) Ks. tiedonannon kohdat 14-20.

(6) Ks. tiedonannon alaviite 7.

(7) Ks. tiedonannon kohdat 17-19.

(8) Ks. tiedonannon johdanto.

(9) Ks. tiedonannon kohdat 21-33.

(10) Ei tule sekoittaa toisiinsa talletetun tai lainatun rahan omistusoikeutta ja rahan hallintaan liittyvää palvelua. Komission asiakirjan kuviossa 4 tulisikin puhua rahoituspalveluiden eikä -tuotteiden hinnoista.

(11) "Etäpankki" on ilmiönä suhteellisen uusi ja sillä on erityiset ominaispiirteensä. Etäpankki suuntaa yksityisille markkinoille ja toimii erityisen riskiarvioinnin pohjalta. Riski rajoittuu kuitenkin yleensä omaan maahan. Vaikka etäpankkia on tarkoitus levittää, se on täydentävä ratkaisu, joka ei korvaa tiettyyn maahan sijoittuneita laitoksia.

(12) Ks. tiedonannon kohta 24.

(13) Ks. tiedonannon kohta 26.

(14) Ks. tiedonannon kohta 22 ja kuvio 4.

(15) Tässä yhteydessä kuluttajalehtien tekemillä säännöllisillä kulutustuoteryhmiä koskevilla "ostoskori"-tutkimuksilla on merkittävä asema.

(16) Ks. tiedonannon kohdat 28-33.

(17) Ks. tiedonannon kohdan 28 ensimmäinen luetelmakohta sekä kohta 31.

(18) Ks. tiedonannon kohta 32.

(19) Ks. tiedonannon kohdat 34-41.

(20) Ks. tiedonannon kohdat 34-37.

(21) Pankkialan neuvoa-antava komitea, vakuutuskomitea, arvopaperikauppaa valvova korkean tason komitea, tilinpäätöskomitea ja yhteissijoitusyritysten komitea.

(22) Ks. tiedonannon kohdat 38-41.

(23) Deutsche Bundesbankin "Auszüge aus Presseartikeln" -julkaisussa 26. helmikuuta 1999 julkaistu kertomus.

(24) Ks. tiedonannon kohdat 42-48.

(25) Ks. tiedonannon kohdat 49-54.

(26) Ks. talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus neuvoston direktiiviksi säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä", esittelijä Michael Geuenich, CES 194/99, 24. helmikuuta 1999.

(27) Ks. tiedonannon kohdat 55-62.