KOMISSION TIEDONANTO

Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 34–36 artiklan soveltamisopas

(ETA:n kannalta merkityksellinen teksti)

(2021/C 100/03)

ESIPUHE

Maaliskuussa 2020 hyväksytyn sisämarkkinasääntöjen täytäntöönpanon ja sen valvonnan parantamista koskevan pitkän aikavälin toimintasuunnitelman, (1) jäljempänä ’täytäntöönpanoa koskeva toimintasuunnitelma’, keskiössä ovat sisämarkkinasäännöt ja niiden täytäntöönpanon valvonta. Sääntöjen noudattamisen parantamiseksi ja markkinoiden segmentoitumisen välttämiseksi komissio antaa täytäntöönpanoa koskevan toimintasuunnitelman toimen 1 mukaan kansallisille viranomaisille ja sidosryhmille tarkempia ohjeita ja välineitä. Lisäksi on määrä päivittää SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan soveltamisohjeita.

Tämän vuoksi komissio on päivittänyt näitä ohjeita. Tämän asiakirjan tarkoituksena on helpottaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan EU:n oikeuden soveltamista, tehostaa täytäntöönpanon valvontaa ja lisätä hyötyjä, joita EU:n yritykset ja kuluttajat saavat sisämarkkinoista. Asiakirja pyrkii antamaan paremman käsityksen Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 34–36 artiklan soveltamisesta Euroopan unionin tuomioistuimen keskeisen oikeuskäytännön pohjalta. Lisäksi sillä pyritään vahvistamaan tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen johdonmukaista soveltamista kaikkialla sisämarkkinoilla. Tämä auttaa jäljellä olevien esteiden poistamisessa ja uusien ehkäisemisessä.

Opas perustuu vuonna 2009 laadittuun aiempaan painokseen, (2) ja siinä otetaan huomioon EU:n tuomioistuimen keskeinen oikeuskäytäntö 11 viime vuoden ajalta. Sen tavoitteena on antaa kattava ja ajantasainen yleiskuva SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan soveltamisesta. Oppaassa esitellään asiaan liittyvää oikeuskäytäntöä ja annetaan siitä täydentäviä huomautuksia, mutta asiaa ei käsitellä tyhjentävästi. Tämä opas ei ole oikeudellisesti sitova asiakirja.

Oppaassa mainittu EU:n lainsäädäntö ja tuomiot löytyvät Eurlexistä (3). EU:n tuomioistuimen tuomiot löytyvät myös tuomioistuimen omilta verkkosivuilta (4).

SISÄLTÖ

1. TAVAROIDEN VAPAA LIIKKUVUUS JA SEN MERKITYS SISÄMARKKINOILLA 41

2. PERUSSOPIMUKSEN MÄÄRÄYKSET 41

3. SEUT-SOPIMUKSEN 34 ARTIKLAN SOVELTAMISALA 42

3.1 Yleiset edellytykset 42

3.1.1 Yhdenmukaistamaton ala 42

3.1.2 Käsitteen ’tavara’ merkitys 42

3.1.3 Osoitus 43

3.1.4 Aktiiviset ja passiiviset toimenpiteet 44

3.2 Alueellinen soveltamisala 45

3.3 Rajat ylittävä kauppa 45

3.4 SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaiset rajoitustyypit 46

3.4.1 Määrälliset rajoitukset 46

3.4.2 Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet 46

3.4.2.1. Käyttörajoitukset 47

3.4.2.2. Syrjivät myyntijärjestelyt 48

3.5 Vastavuoroisen tunnustamisen periaate 49

4. TOIMENPIDETYYPIT 51

4.1 Tuontitapahtumaan (tuontiluvat, tarkastukset ja valvonta) liittyvät kansalliset säännökset 51

4.2 Velvollisuus nimetä edustaja tuontijäsenvaltioon tai hankkia sieltä varastotilat 51

4.3 Tiettyjä tuotteita/aineita koskevat kansalliset kiellot 52

4.4 Hintatoimenpiteet 53

4.5 Lupamenettelyt 55

4.5.1 Tyyppihyväksyntä 55

4.5.2 Ajoneuvon rekisteröinti 56

4.6 Mainontarajoitukset 56

4.7 Tekniset määräykset, jotka sisältävät tavaroiden esittämistä koskevia vaatimuksia (paino, koostumus, ulkoasu, merkinnät, muoto, koko, pakkaus) 57

4.8 Alkuperämerkinnät, laatumerkit, kehotus ostaa kotimaisia tuotteita 58

4.9 Etämyyntiä (kuten verkko- ja postimyyntiä) koskevat rajoitukset 59

4.10 Panttivelvoitteet 59

4.11 Korvaukset ja rinnakkaistuonti 60

4.12 Velvollisuus käyttää jäsenvaltion virallista kieltä 62

4.13 Henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettujen tavaroiden tuontirajoitukset 62

5. MAATALOUSTUOTTEET 63

6. VIENTIRAJOITUKSET (SEUT-SOPIMUKSEN 35 ARTIKLA) 64

6.1 ’Viennin’ määritelmä 64

6.2 Määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet 64

7. KAUPAN RAJOITUSTEN PERUSTELUT 66

7.1 SEUT-sopimuksen 36 artikla 66

7.1.1 Julkinen moraali, yleinen järjestys ja yleinen turvallisuus 67

7.1.2 Ihmisten, eläinten ja kasvien terveyden ja elämän suojeleminen (ennalta varautumisen periaate) 68

7.1.3 Taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojeleminen 69

7.1.4 Teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojeleminen 69

7.2 Pakottavat vaatimukset 71

7.2.1 Ympäristönsuojelu 72

7.2.2 Kuluttajansuoja 73

7.2.3 Muut pakottavat vaatimukset 73

7.3 Suhteellisuusarviointi 74

7.4 Todistustaakka 76

8. SUHDE MUIHIN VAPAUKSIIN JA TAVAROIDEN VAPAASEEN LIIKKUVUUTEEN LIITTYVIIN PERUSSOPIMUKSEN ARTIKLOIHIN 76

8.1 Perusvapaudet 76

8.1.1 SEUT-sopimuksen 45 artikla – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus 76

8.1.2 SEUT-sopimuksen 49 ja 56 artikla – Sijoittautumisvapaus ja palvelujen tarjoamisen vapaus 77

8.1.3 SEUT-sopimuksen 63 artikla ja sitä seuraavat artiklat – Pääomien ja maksujen vapaa liikkuvuus 79

8.2 Muut asiaa koskevat perussopimuksen artiklat 79

8.2.1 SEUT-sopimuksen 18 artikla – Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto 79

8.2.2 SEUT-sopimuksen 28 ja 30 artikla – Tulliliitto 80

8.2.3 SEUT-sopimuksen 37 artikla – Valtion monopolit 80

8.2.4 SEUT-sopimuksen 107 artikla – Valtiontuet 82

8.2.5 SEUT -sopimuksen 110 artikla – Veroja ja maksuja koskevat määräykset 83

8.2.6 SEUT-sopimuksen 351 artikla 84

9. SEUT-SOPIMUKSEN 34 JA 35 ARTIKLAN TÄYTÄNTÖÖNPANO 84

9.1 Välitön oikeusvaikutus – yksityisoikeudellinen täytäntöönpano 84

9.2 SOLVIT 84

9.3 SEUT-sopimuksen 258 ja 260 artiklan mukainen rikkomusmenettely 85

9.3.1 Rikkomusmenettely 85

9.3.2 Kantelut 85

10. ASIAAN LIITTYVÄT JOHDETUN OIKEUDEN VÄLINEET 86

10.1 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2015/1535, annettu 9 päivänä syyskuuta 2015, teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 86

10.2 Asetus (EU) 2019/515 – Vastavuoroista tunnustamista koskeva asetus 87

10.3 Asetus (EY) N:o 2679/98 – ”Mansikka-asetus” 87

1. TAVAROIDEN VAPAA LIIKKUVUUS JA SEN MERKITYS SISÄMARKKINOILLA

Sisämarkkinat ovat yksi EU:n suurimmista saavutuksista. Ne ovat osa Euroopan yhdentymisen ydintä. Ne ovat vauhdittaneet talouskasvua vuosikymmenten ajan ja helpottaneet eurooppalaisten kuluttajien ja yritysten elämää. Toimivien sisämarkkinoiden merkitys on korostunut entisestään covid-19-pandemian kaltaisissa terveyskriiseissä. Sisämarkkinoilla tavarat voivat liikkua vapaasti, tavaroiden saatavuus on taattu ja tavaroita on niitä kaikkein eniten tarvitsevien ulottuvilla koko EU:n alueella.

Sisämarkkinoiden on pysyttävä eheinä senkin vuoksi, että talous voi elpyä kaikissa jäsenvaltioissa. Sisämarkkinat laajentavat EU:n kansalaisten valinnanvaraa ja tarjoavat EU:n talouden toimijoille laajat kotimarkkinat, mikä edistää kauppaa ja kilpailua ja tehostaa toimintaa.

Nykyisten sisämarkkinoiden ansiosta on helppo ostaa ja myydä tuotteita EU:n 27 jäsenvaltiossa, joiden yhteenlaskettu väkiluku on yli 450 miljoonaa. Kuluttajilla taas on mahdollisuus valita tuotteita hyvin laajasta valikoimasta. Myös yritykset hyötyvät tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta, sillä noin 75 prosenttia EU:n sisäisestä kaupasta on tavarakauppaa. Euroopan yhteinen markkinapaikka auttaa EU:n yrityksiä rakentamaan vankan liiketoimintapohjan avoimessa ja monimuotoisessa kilpailuympäristössä. Tämä vahvuus lisää kasvua ja työpaikkojen syntymistä EU:ssa ja tarjoaa EU:n yrityksille voimavaroja, joita ne tarvitsevat menestyäkseen maailmanmarkkinoilla. Asianmukaisesti toimivilla tavaroiden sisämarkkinoilla on siis ratkaiseva asema EU:n nykyisen ja tulevan hyvinvoinnin kannalta globaalissa taloudessa. (5)

Oikeudelliselta kannalta katsottuna tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaate on ollut keskeinen tekijä sisämarkkinoita luotaessa ja kehitettäessä. SEUT-sopimuksen 34–36 artiklassa määritellään tämän periaatteen sisältö ja soveltamisala kieltämällä EU:n sisäistä kauppaa koskevat perusteettomat rajoitukset. Niitä kuitenkin sovelletaan vain yhdenmukaistamattomilla aloilla.

Yhdenmukaistamislainsäädäntö koostuu EU:n asetuksista ja direktiiveistä, joilla pyritään luomaan yhteiset säännöt, joita sovelletaan kaikissa jäsenvaltioissa. Asetukset ovat suoraan sovellettavia ja sitovia säädöksiä, joita on sovellettava kaikilta osiltaan koko EU:ssa. Direktiiveissä taas vain asetetaan tavoite, joka kaikkien jäsenvaltioiden on saavutettava. Yhdenmukaistetulla lainsäädännöllä on tarkennettu sisämarkkinoiden merkitystä monilla aloilla, mikä on konkretisoinut tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta yksittäisten tuotteiden osalta. Perussopimuksen periaatteilla on kuitenkin sama perustehtävä kuin ennenkin: ne toimivat sisämarkkinoiden ankkurina ja turvaverkkona.

Nykyään tavaroiden vapaa liikkuvuus ulottuu monille politiikan aloille ja on luonteva osa vastuullisia sisämarkkinoita, joilla on helppo hankkia laadukkaita tuotteita ja joilla suojataan tehokkaasti muita yleisiä etuja.

2. PERUSSOPIMUKSEN MÄÄRÄYKSET

Perussopimuksen tärkeimmät tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat määräykset ovat seuraavat:

— SEUT-sopimuksen 34 artikla, joka koskee EU:n sisäistä tuontia ja jossa kielletään jäsenvaltioiden väliset ”määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet”. Artikla kuuluu seuraavasti: ”Jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä.”

— SEUT-sopimuksen 35 artikla, joka koskee jäsenvaltioiden välistä vientiä ja jossa kielletään vastaavasti ”määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet”. Artikla kuuluu seuraavasti: ”Jäsenvaltioiden väliset viennin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä.”

— SEUT-sopimuksen 36 artikla, jossa määrätään 34 ja 35 artiklan mukaisia sisämarkkinavapauksia koskevista poikkeuksista, jotka ovat erityisistä syistä perusteltuja. Artikla kuuluu seuraavasti: ”Mitä 34 ja 35 artiklassa määrätään, ei estä sellaisia tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia, jotka ovat perusteltuja julkisen moraalin, yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi. Nämä kiellot tai rajoitukset eivät kuitenkaan saa olla keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen.”

Jäsenvaltioiden välisten määrällisten rajoitusten kieltämistä koskeva SEUT-sopimuksen luku sisältää myös 37 artiklan, jossa annetaan säännöt kaupallisten valtion monopolien mukauttamisesta. Sen tehtävää ja suhdetta SEUT-sopimuksen 34–36 artiklaan kuvataan lyhyesti tämän oppaan luvussa 6, jossa käsitellään myös muita perussopimuksen artikloja.

3. SEUT-SOPIMUKSEN 34 ARTIKLAN SOVELTAMISALA

3.1 Yleiset edellytykset

3.1.1 Yhdenmukaistamaton ala

Vaikka SEUT-sopimuksen 34–36 artiklalla luodaan perusta tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteelle, ne eivät ole ainoa oikeudellinen peruste, jolla arvioidaan kansallisten toimenpiteiden yhdenmukaisuutta sisämarkkinasääntöjen kanssa. Näitä perussopimuksen artikloja sovelletaan silloin, kun tuote ei kuulu EU:n yhdenmukaistamislainsäädännön piiriin tai kuuluu siihen vain osittain. Tästä olisi kyse, jos tuotteen tekniset eritelmät tai sen myyntiehdot yhdenmukaistettaisiin EU:n direktiiveillä tai asetuksilla. Pääsääntönä on, että jos jokin asia on yhdenmukaistettu kattavasti EU:n tasolla, kaikkia siihen liittyviä kansallisia toimenpiteitä on arvioitava yhdenmukaistamistoimenpiteen säännösten eikä primaarioikeuden perusteella (6). Kuitenkin, jos johdettua oikeutta, jonka tavoitteena on poistaa sisämarkkinoiden esteitä, on pantu virheellisesti täytäntöön, yksittäiset henkilöt, joille tästä on aiheutunut haittaa, voivat vedota tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskeviin perussopimuksen määräyksiin saattaakseen jäsenvaltionsa vastuuseen EU:n oikeuden rikkomisesta. (7)

Näin ollen, kun asia kuuluu johdetun oikeuden piiriin, kaikkia siihen liittyviä kansallisia toimenpiteitä on arvioitava yhdenmukaistamissäännösten perusteella (8). Tämä johtuu siitä, että yhdenmukaistamislainsäädännön voidaan katsoa konkretisoivan tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta asettamalla todellisia oikeuksia ja velvollisuuksia, joita on noudatettava asianomaisten tuotteiden osalta.

Tämä ilmenee asiasta C-292/12, Ragn-Sells, jossa oli kyse tietyistä sopimusasiakirjoista, jotka kunta oli laatinut alueellaan tuotettujen jätteiden keräily- ja kuljetuspalveluja koskevan konsession myöntämismenettelyn yhteydessä. Tuomioistuin totesi, että koska jätteiden siirrosta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006 (9) tarkoituksena on säätää yhdenmukaistetuista menettelyistä, joilla jätteiden siirtoja voidaan rajoittaa ympäristön suojelemiseksi, ei ollut tarpeen tutkia, oliko kansallinen toimenpide SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan mukainen (10). Vaikka EU:n lainsäätäjä on tehnyt useiden vuosikymmenien ajan määrätietoista työtä luodakseen yhdenmukaistetuista säännöistä koostuvan järjestelmän, tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat perussopimuksen määräykset eivät ole käyneet tarpeettomiksi, sillä niiden soveltamisala on yhä huomattavan laaja. Ei ole epätavallista, että joitakin aloja ei yhdenmukaisteta lainkaan tai yhdenmukaistetaan vain osittain. Jos yhdenmukaistamislainsäädäntöä ei ole tai se ei ole riittävän kattavaa, sovelletaan SEUT-sopimuksen 34–36 artiklaa. Perussopimuksen artiklat toimivat tällöin turvaverkkona, joka takaa sen, että kaikki sisämarkkinoilla esiintyvät kaupan esteet voidaan tutkia sen suhteen, ovatko ne EU:n oikeuden mukaisia.

3.1.2 Käsitteen ’tavara’ merkitys

SEUT-sopimuksen 34 ja 35 artiklan piiriin kuuluvat kaiken tyyppisten tavaroiden ja tuotteiden tuonti ja vienti. Mikä tahansa tavara voi kuulua näiden perussopimuksen artiklojen soveltamisalaan, jos sillä on taloudellista arvoa: ”[...] perustamissopimuksen [...] mukaisina tavaroina on pidettävä tuotteita, jotka voidaan arvioida rahassa ja jotka voivat sellaisenaan olla liiketoimien kohteena” (11).

EU:n tuomioistuin on selventänyt oikeuskäytännössään tiettyjen tuotteiden asianmukaista nimeämistä. Esimerkiksi taideteokset on katsottava tavaroiksi (12). Kolikot, jotka eivät enää ole liikkeessä maksuvälineinä, kuuluvat tavaran määritelmän piiriin, samoin kuin setelit ja sekit (13), mutta tavaralahjoitukset sen sijaan eivät (14). Jätettä on pidettävä tavarana riippumatta siitä, voidaanko jäte kierrättää tai käyttää uudelleen (15). Tavaroina pidetään myös sähköä (16) ja maakaasua (17), samoin kuin ihmisverta ja plasmaa ja niistä johdettuja lääkevalmisteita (18).

On kuitenkin tärkeää tehdä oikeudellinen ero tavaroiden ja palvelujen välillä perussopimuksen vapauksien mukaisesti (19). Esimerkiksi, vaikka kalat ovat varmasti tavaraa, kalastusoikeudet ja viehekalastusluvat eivät välttämättä kuulu tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen piiriin. Ne ovat pikemminkin palvelujen tarjoamisen vapautta koskevissa perussopimuksen määräyksissä tarkoitettua ”palvelun tarjoamista” (20). Jos valtion toimenpide vaikuttaa sekä palvelujen tarjoamisen vapauteen että tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen, tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen molempien vapauksien kannalta. Esimerkiksi asiassa C-591/17, Itävalta v. Saksa, joka koski infrastruktuurin käyttömaksua ja Saksassa rekisteröityjen ajoneuvojen vapauttamista ajoneuvoverosta, tuomioistuin tarkasteli asiaa SEUT-sopimuksen 34 artiklan ja SEUT-sopimuksen 56 artiklan mukaisen palvelujen tarjoamisen vapauden valossa. Sen jälkeen tuomioistuin otti asian tarkastelussa huomioon myös SEUT-sopimuksen 18 artiklan mukaiset syrjimättömyysperiaatteet ja SEUT-sopimuksen 92 artiklan, jossa kielletään kaikenlainen syrjintä liikenteen alalla (21).

3.1.3 Osoitus

SEUT-sopimuksen 34–36 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden toteuttamista toimenpiteistä. Näitä määräyksiä on tulkittu laajasti siten, että ne sitovat kansallisten viranomaisten lisäksi myös kaikkia muita maan viranomaisia, paikallis- ja alueviranomaiset mukaan luettuina (22), sekä jäsenvaltion lainsäädäntö-, lainkäyttö- ja hallintoelimiä (23). On selvää, että tämä käsittää kaikkien julkisoikeuden mukaisesti ”julkisiksi elimiksi” perustettujen elinten toteuttamat toimenpiteet. Lisäksi SEUT-sopimuksen 34–36 artiklaa voidaan soveltaa valtiosta riippumattomien toimijoiden tai muiden yksityisoikeudellisten elinten toteuttamiin toimenpiteisiin, jos ne hoitavat tiettyjä valtion suvereniteettiin kuuluvia tehtäviä tai jos niiden toiminta voidaan katsoa valtion toiminnaksi muulla tavoin. Sellaisen ammattialajärjestön toteuttamat toimenpiteet, jolle on annettu kansallisessa lainsäädännössä sääntelyyn tai kurinpitoon liittyvää valtaa omalla ammattialallaan, saattavat kuulua SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan (24).

Sama pätee myös sellaisten yksityisoikeudellisten mutta lailla perustettujen elinten toimiin, joita rahoitetaan pääasiassa valtion varoista tai tietyn alan yrityksiltä perittävillä pakollisilla maksuilla ja/tai joiden jäsenet ovat viranomaisten nimittämiä tai niiden valvomia ja joiden toimet voidaan sen vuoksi katsoa valtion toimiksi (25). Tuomioistuin totesi asiassa Fra.bo, että SEUT-sopimuksen 34 artiklaa sovelletaan horisontaalisesti yksityisoikeudelliseen sertifiointielimeen. Kansalliset viranomaiset pitivät kyseisen elimen sertifioimia tuotteita kansallisen lainsäädännön mukaisina. Tämän tosiasiallisen toimivallan nojalla sertifiointielimellä oli valtuudet säännellä tuotteiden, tässä tapauksessa kupariliittimien, pääsyä Saksan markkinoille (26). Unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka valtion virkamiehen julkisilla lausumilla ei ole oikeudellista merkitystä, ne voidaan lukea jäsenvaltion syyksi ja ne voivat muodostaa esteen tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle. Näin on erityisesti silloin, jos lausumien vastaanottajat voivat kohtuudella olettaa, että kyse on kannanotoista, jotka virkamies esittää virka-asemansa nojalla. (27)

Vaikka käsitettä ’jäsenvaltio’ on tulkittu laajasti, sitä ei yleensä sovelleta ”puhtaasti” yksityisiin toimenpiteisiin eikä yksityishenkilöiden tai yritysten toteuttamiin toimenpiteisiin, koska ne eivät johdu valtiosta. Tuomioistuin katsoi kuitenkin asiassa 265/95, komissio v. Ranska, että se, että Ranska ei toteuttanut kaikkia tarvittavia ja oikeasuhteisia toimenpiteitä estääkseen yksityishenkilöiden, tässä tapauksessa tuotuja maataloustuotteita sabotoineiden ranskalaisten maanviljelijöiden, vahingolliset toimet, rikkoi SEUT-sopimuksen 34 artiklaa luettuna yhdessä sen 4 artiklan 3 kohdan kanssa (28). Vaikka tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitus johtui yksityishenkilöiden toimista, jäsenvaltion todettiin rikkoneen EU:n oikeutta, koska se ei toteuttanut riittäviä toimenpiteitä kyseisten tavaroiden vapaan liikkuvuuden suojaamiseksi.

SEUT-sopimuksen 34 artiklaa on sovellettu myös EU:n toimielinten toteuttamiin toimenpiteisiin. Oikeudellisen valvonnan osalta EU:n lainsäätäjälle on kuitenkin annettava laaja harkintavalta. Näin ollen EU:n toimielimen toteuttama toimenpide voidaan kyseenalaistaa vain, jos se on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisen toimielimen tavoittelemien päämäärien saavuttamiseen (29).

3.1.4 Aktiiviset ja passiiviset toimenpiteet

Usein puolustautumisoikeudeksi luonnehdittu SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltaminen rajat ylittävää kauppaa rajoittaviin kansallisiin toimenpiteisiin edellyttää välttämättä valtion toimintaa. Näin ollen SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan kuuluvat toimenpiteet ovat pääasiassa jäsenvaltioiden lainsäädännön sitovia säännöksiä. Kuitenkin myös ei-sitovat toimenpiteet voivat rikkoa SEUT-sopimuksen 34 artiklaa (30). Tämä pätee hallinnollisiin käytäntöihin, jotka voivat muodostaa esteen tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle, jos ne ovat tietyssä määrin vakiintuneita ja yleisiä (31).

Seuraavat ovat esimerkkejä hallinnollisista käytännöistä, joita EU:n tuomioistuin pitää vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä: luonteeltaan protektionistinen ja syrjivä järjestelmällinen kieltäytyminen myöntämästä tyyppihyväksyntää postimaksukoneille (32); se, että lääkekasvipohjaiset tuotteet, jotka on valmistettu laillisesti tai joita on pidetty laillisesti kaupan ravintolisinä tai erityisruokavaliovalmisteina muissa jäsenvaltioissa, luokitellaan järjestelmällisesti lääkkeiksi vaikutuksensa perusteella ja poistetaan markkinoilta, koska niillä ei ole markkinoille saattamista koskevaa lupaa (33); se, että muissa jäsenvaltioissa laillisesti ravintolisinä valmistetut tai myydyt vitamiinivalmisteet luokitellaan järjestelmällisesti lääkkeiksi silloin, kun ne ylittävät kolminkertaisesti suositellun päiväannoksen (34); ja se, että muissa jäsenvaltioissa laillisesti valmistettuja tai myytyjä ravintoaineilla täydennettyjä elintarvikkeita saa myydä Tanskassa ainoastaan, jos lisäravintoaineiden osoitetaan vastaavan Tanskan väestön tarpeita (35).

Ottaen huomioon SEUT-sopimuksen 4 artiklan 3 kohdan mukaiset jäsenvaltioiden velvoitteet, joiden mukaan niiden on toteutettava kaikki toimenpiteet, jotka ovat aiheellisia perussopimuksesta johtuvien velvoitteiden täyttämisen ja EU:n oikeuden tehokkuuden (”effet utile”) varmistamiseksi, unionin tuomioistuin on katsonut, että SEUT-sopimuksen 34 artiklassa kielletään paitsi rikkomiseen johtavat valtion toimet myös toimimatta jättäminen. Kyse voi olla siitä, että jäsenvaltio pidättyy toteuttamasta toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteiden poistamiseksi, ja este voi johtua myös yksityishenkilöiden toimista. Asiassa C-265/95 Ranskan katsottiin olevan vastuussa maanviljelijöidensä toimista, joilla nämä pyrkivät rajoittamaan maataloustuotteiden tuontia naapurijäsenvaltioista estämällä näitä tuotteita kuljettavien rekkojen kulun tai tuhoamalla niiden lastit. Kansalliset viranomaiset eivät puuttuneet näihin toimiin, minkä katsottiin olevan vastoin SEUT-sopimuksen 34 artiklaa, koska jäsenvaltioilla on velvollisuus taata tuotteiden vapaa liikkuvuus alueellaan toteuttamalla kaikki tarvittavat ja asianmukaiset toimenpiteet yksityishenkilöiden toimista johtuvien rajoitusten estämiseksi (36).

Lisäksi SEUT-sopimuksen 34 artiklasta voi seurata tulosvelvoite. Tätä velvoitetta rikotaan, jos jäsenvaltio ei saavuta tavoitteita, koska se ei ole toteuttanut toimia tai toteutetut toimet ovat olleet riittämättömiä. Esimerkiksi asiassa C-309/02 tuomioistuin katsoi ennakkoratkaisussaan, että Saksan säännöt olivat SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaisia, koska niillä ei ollut varmistettu, että yksityiset osapuolet voivat tehokkaasti osallistua Saksan pakolliseen kertakäyttöisten juomapakkausten palautusjärjestelmään. (37)

3.2 Alueellinen soveltamisala

Velvollisuus noudattaa SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan määräyksiä koskee kaikkia EU:n jäsenvaltioita. Lisäksi perussopimuksen määräyksiä voidaan soveltaa Euroopassa sijaitseviin alueisiin, joiden ulkosuhteista vastaa jäsenvaltio, ja merentakaisiin alueisiin, jotka ovat riippuvaisia jäsenvaltiosta tai muulla tavoin sidoksissa siihen. (38)

Tämän oppaan liitteessä on tarkempi luettelo alueista, joihin SEUT-sopimuksen 34 artiklaa sovelletaan.

Tavarakauppaan, jota käydään ETA-sopimuksen osapuolina olevien EFTA-maiden ja Turkin ja EU:n jäsenvaltioiden välillä, ei sovelleta SEUT-sopimuksen määräyksiä vaan muiden sopimuksen määräyksiä. ETA-sopimuksen 8 artiklan 3 kohdassa mainitut tuotteet, jotka ovat peräisin Islannista, Liechtensteinista ja Norjasta, voivat liikkua vapaasti EU:ssa ETA-sopimuksen 11 artiklan nojalla. Turkista peräisin olevat teollisuustuotteet voivat liikkua vapaasti EU:ssa tulliliiton viimeisen vaiheen aloittamisesta tehdyn EY-Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/95 (39) 5–7 artiklan nojalla.

3.3 Rajat ylittävä kauppa

SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisala rajoittuu jäsenvaltioiden välisen kaupan esteisiin. Sen vuoksi jonkin tapauksen arvioiminen tämän määräyksen nojalla edellyttää rajat ylittävää ulottuvuutta. Puhtaasti kansalliset toimenpiteet, jotka vaikuttavat vain kotimaisiin tavaroihin, eivät kuulu SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan soveltamisalaan. Jotta toimenpide täyttäisi rajat ylittävyyttä koskevan vaatimuksen, riittää, että se voi joko välillisesti tai mahdollisesti haitata EU:n sisäistä kauppaa (40).

Perussopimuksen määräyksissä vaadittu rajat ylittävä ulottuvuus ei periaatteessa estä jäsenvaltioita kohtelemasta kotimaisia tuotteitaan epäedullisemmin kuin tuontituotteita (”käänteinen syrjintä”), vaikka näin ei todennäköisesti tapahdu käytännössä. Vaikka SEUT-sopimuksen 34 artiklaa voidaan soveltaa tilanteeseen, jossa kotimainen tuote jälleentuodaan jäsenvaltioon tai lähtee jäsenvaltiosta ja tuodaan sinne takaisin (41), sitä ei kuitenkaan sovelleta tilanteisiin, joissa jälleentuonnin ainoana tarkoituksena on kiertää kansallisia sääntöjä (42).

Rajat ylittävyyttä koskeva vaatimus voi täyttyä myös, jos tuote pelkästään kulkee jäsenvaltion kautta. Tältä osin SEUT-sopimuksen 36 artiklassa viitataan selkeästi siihen, että ”kauttakuljetettavia tavaroita” koskevat rajoitukset kuuluvat sopimuksen 34 ja 35 artiklan soveltamisalaan.

Tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta sovelletaan jäsenvaltioista ja kolmansista maista peräisin oleviin tuotteisiin, jotka ovat jäsenvaltioissa vapaassa vaihdannassa. SEUT-sopimuksen 29 artiklassa määrätään, että kolmansista maista tulevien tuotteiden katsotaan olevan jäsenvaltiossa vapaassa vaihdannassa, jos tuontimuodollisuuksia on noudatettu ja tuotteista on kannettu asiaankuuluvat tullit. Asiassa C-30/01, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomioistuin vahvisti, että SEUT-sopimuksen 29 artiklan 2 kohdan nojalla jäsenvaltioiden välistä kauppaa varten toteutettuja toimenpiteitä sovelletaan samalla tavoin jäsenvaltioista peräisin oleviin tuotteisiin kuin kolmansista maista tuleviin tuotteisiin (43).

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen toimenpide ei välty SEUT-sopimuksen 34–35 artiklassa määrätyltä kiellolta vain siitä syystä, että siitä aiheutuva este on vähäinen ja tuodut tuotteet on mahdollista myydä muilla tavoin (44). Vaikka toimenpiteen taloudellinen merkitys on suhteellisen vähäinen tai sitä sovelletaan vain hyvin pieneen maantieteelliseen osaan kansallista aluetta (45) tai se vaikuttaa vain rajalliseen määrään tuontia/vientiä tai talouden toimijoita, se voi olla vaikutukseltaan vastaava kielletty toimenpide.

Edellä esitetystä voidaan kuitenkin erottaa sellaiset valtion toimenpiteet, jotka ovat liian sattumanvaraisia ja välillisiä, jotta niillä olisi rajoittava vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (46). Esimerkiksi asiassa C-297/05 tuomioistuin katsoi, että Alankomaiden muodollinen hallinnollinen menettely, joka liittyi maahan tuotujen ajoneuvojen tunnistamiseen ennen niiden rekisteröintiä, ”ei voi mitenkään ehkäistä ajoneuvon maahantuontia tähän jäsenvaltioon tai tehdä tällaisesta maahantuonnista vähemmän houkuttelevaa” (47). Sen vuoksi tämä toimenpide ei kuulunut SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan.

3.4 SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaiset rajoitustyypit

3.4.1 Määrälliset rajoitukset

Määrälliset rajoitukset on määritelty toimenpiteiksi, joiden tuloksena tavaroiden tuonti tai kauttakuljetus kielletään kokonaan tai osittain (48). Esimerkkejä tällaisista toimenpiteistä ovat täysi tuontikielto ja kiintiöjärjestelmä (49). Toisin sanoen määrällisiä rajoituksia sovelletaan, kun tietyt tuonti- tai vientikatot on saavutettu. SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan kuuluvat kuitenkin vain muut kuin tariffikiintiöt, sillä tariffikiintiöihin sovelletaan SEUT-sopimuksen 30 artiklaa, jossa kielletään tuonti- ja vientitullit ja vaikutukseltaan vastaavat maksut.

Määrällinen rajoitus voi perustua lainsäädäntöön tai se voi olla vain hallinnollinen käytäntö. Näin ollen jopa piilokiintiöjärjestelmät kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan.

3.4.2 Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet

’Vaikutukseltaan vastaava toimenpide’ on huomattavasti laajempi käsite kuin ’määrällinen rajoitus’. Vaikka määrällisten rajoitusten ja vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden välille ei ole helppo vetää selvää rajaa, tällä ei ole käytännössä suurtakaan merkitystä, koska sääntöjä sovelletaan yleisesti ottaen samalla tavoin sekä määrällisiin rajoituksiin että vaikutukseltaan vastaaviin toimenpiteisiin.

Asiassa Dassonville tuomioistuin esitti tulkinnan vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen käsitteen merkityksestä ja soveltamisalasta (50):

”Määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä pidetään kaikkia kauppaa koskevia jäsenvaltioiden säännöksiä, jotka voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti.”

Tämä määritelmä on vahvistettu myöhemmässä oikeuskäytännössä pienin eroavuuksin. Käsitettä ’kauppaa koskevat säännökset” ei yleensä käytetä enää, sillä Dassonville-tuomiossa vahvistettu määritelmä ei itse asiassa rajoitu kauppaa koskeviin säännöksiin vaan käsittää myös esimerkiksi tekniset määräykset ja jopa ei-sitovat säädökset.

Tuomioistuin tähdensi asiassa Dassonville, että tärkein tekijä määritettäessä sitä, kuuluuko kansallinen toimenpide SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, on toimenpiteen vaikutus (... voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti) (51). Näin ollen kansallinen toimenpide voi kuulua SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan ilman syrjivyyttäkin.

Tämä lähestymistapa vahvistettiin tuomioistuimen asiassa Cassis de Dijon antamassa periaatteellisesti merkittävässä tuomiossa (52). Tunnustaessaan, että jäsenvaltioiden kansallisten sääntöjen väliset erot voivat haitata tavarakauppaa, tuomioistuin vahvisti, että SEUT-sopimuksen 34 artiklaa voidaan soveltaa myös sellaisiin kansallisiin toimenpiteisiin, joita sovelletaan yhtä lailla kotimaisiin tavaroihin kuin tuontitavaroihin. Tässä tapauksessa jäsenvaltioilla oli mahdollisuus tehdä poikkeus vetoamalla paitsi SEUT-sopimuksen 36 artiklaan myös pakottaviin vaatimuksiin. Tämä käsite mainittiin ensimmäisen kerran juuri tässä tuomiossa.

Voidaan siis todeta, että SEUT-sopimuksen 34 artiklaa sovelletaan kansallisiin toimenpiteisiin, joilla syrjitään tuontitavaroita (niin kutsutut erottaen sovellettavat toimenpiteet), ja kansallisiin toimenpiteisiin, joita sovelletaan lainsäädännön mukaan yhtäläisesti sekä kotimaisiin että tuontitavaroihin mutta jotka itse asiassa aiheuttavat lisärasitteen tuonnille (niin sanotut erotuksetta sovellettavat toimenpiteet) (53). Tämä rasite johtuu siitä, että tuontitavaroiden on oltava kahden eri säännöstön – valmistusmaana olevan jäsenvaltion ja tuojajäsenvaltion vahvistaman säännöstön – mukaisia.

Määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaaviin toimenpiteisiin on myöhemmin luettu myös kaikki muut toimenpiteet, jotka voivat estää pääsyn markkinoille (54). Tältä osin tuomioistuin on todennut asiassa komissio v. Espanja (55), että vaikka toimenpiteen tarkoituksena tai vaikutuksena ei olisikaan muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden epäedullisempi kohtelu, oikeuskäytännön perusteella on selvää, että toimenpide kuuluu SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuun määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen käsitteen piiriin, jos se estää muista jäsenvaltioista peräisin olevien tavaroiden pääsyn jäsenvaltion markkinoille.

Niin kutsuttu markkinoillepääsytesti pohjautuu siihen oletukseen, että tuontituotteilla on jollain tavoin huonommat edellytykset päästä markkinoille. Tuomioistuin painottaa arvioinnissaan usein sitä, voiko toimenpide vaikuttaa merkittävästi kuluttajien käyttäytymiseen tekemällä tuontituotteen ostamisesta vähemmän houkuttelevan (56).

Vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden määritelmä on siis laaja ja kehittyy jatkuvasti. Esimerkiksi asiassa C-591/17, Itävalta v. Saksa, tuomioistuin katsoi, että infrastruktuurin käyttömaksu ja Saksassa rekisteröityjen ajoneuvojen vapauttaminen ajoneuvoverosta olivat omiaan rajoittamaan muista jäsenvaltioista peräisin olevien tavaroiden pääsyä Saksan markkinoille ja rajoittivat siten tavaroiden vapaata liikkuvuutta. Tuomioistuin huomautti, että vaikka infrastruktuurin käyttömaksua ei perittykään kuljetetuista tavaroista, käyttömaksu saattoi kuitenkin vaikuttaa tavaroihin, jotka toimitetaan sellaisilla enintään 3,5 tonnin painoisilla henkilöajoneuvoilla, jotka on rekisteröity muussa jäsenvaltiossa kuin Saksassa (57).

Toinen esimerkki vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen käsitteen dynaamisesta luonteesta on asia C-573/12, Ålands Vindkraft, joka koski kansallista vihreän sähkön tukijärjestelmää. Järjestelmän mukaisia sertifikaatteja myönnettiin ainoastaan ruotsalaisille uusiutuvan energian tuottajille, vaikka niiden toimittama tai käyttämä sähkö olisi voinut sisältää myös tuontisähköä. Tuomioistuin katsoi, että tällainen järjestelmä voi ainakin välillisesti ja mahdollisesti estää (vihreän) sähkön tuonnin muista jäsenvaltioista. Tuomioistuin totesi, että se, että jäsenvaltio jättää toteuttamatta riittäviä toimenpiteitä estääkseen tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset, rajoittaa EU:n sisäistä kauppaa samalla tavalla kuin aktiivinen toimenpide. Tämän perusteella tuomioistuin katsoi, että kyseinen lainsäädäntö muodosti tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen (58).

3.4.2.1. Käyttörajoitukset

Tuomioistuimen oikeuskäytännössä on melko äskettäin syntynyt uusi rajoitusten ryhmä: käyttörajoitukset. Nämä ovat yleensä kansallisia sääntöjä, joissa sallitaan tuotteen myynti mutta rajoitetaan jossain määrin sen käyttöä. Käyttörajoituksia voivat olla rajoitukset, jotka liittyvät käyttötarkoitukseen tai -menetelmään, käyttöyhteyteen tai -ajankohtaan, käytön laajuuteen tai käyttötyyppeihin. Joissakin olosuhteissa tällaiset toimenpiteet voivat olla määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä.

Tässä yhteydessä voidaan mainita kolme tapausta. Ensimmäinen niistä, komissio v. Portugali (59), koski Portugalin asetusta, jolla kiellettiin värillisten kalvojen kiinnittäminen moottoriajoneuvojen ikkunoihin. Komissio väitti, että mahdolliset asianomaiset eli kauppiaat tai yksityiset oikeussubjektit eivät ostaisi tällaisia kalvoja, koska ne tiesivät, etteivät ne voineet kiinnittää niitä moottoriajoneuvojen ikkunoihin (60). Tuomioistuin näytti hyväksyvän tämän väitteen ja totesi, että ”mahdollisilla asianomaisilla eli kauppiailla tai yksityisillä oikeussubjekteilla ei käytännössä ole minkäänlaista intressiä ostaa tällaisia kalvoja, koska ne tietävät, että ne eivät saa kiinnittää niitä ajoneuvojen tuulilasiin ja matkustajien istuinten kohdilla oleviin ikkunoihin” (61). Tämän perusteella tuomioistuin teki päätelmän, että Portugali rikkoi SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Toisessa asiassa, komissio v. Italia (62), oli kyse siitä, oliko Italia jättänyt noudattamatta SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se oli pitänyt voimassa sääntöjä, joilla kiellettiin perävaunun vetäminen moottoripyörän perässä. Siltä osin kuin oli kyse erityisesti moottoripyöriä varten suunnitelluista perävaunuista tuomioistuin katsoi, että mahdollisuudet käyttää perävaunuja muutoin kuin yhdessä moottoripyörien kanssa olivat hyvin vähäiset, koska kuluttajilla, jotka tiesivät, etteivät he saaneet käyttää moottoripyörässään erityisesti tätä ajoneuvotyyppiä varten suunniteltua perävaunua, ei käytännössä ollut mitään intressiä ostaa tällaista perävaunua (63). Näin ollen kielto oli SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen.

Kolmannessa asiassa, Mickelsson ja Roos (64), oli kyse ennakkoratkaisupyynnöstä, jossa kysyttiin, oliko vesiskoottereiden käyttöä koskeva Ruotsin lainsäädäntö ristiriidassa SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklan kanssa. Ruotsin lainsäädännön mukaan vesiskoottereiden käyttö oli kiellettyä muualla kuin yleisiksi kulkuväyliksi katsotuilla väylillä ja sellaisilla vesialueilla, joilla lääninhallitus oli sallinut vesiskoottereiden käytön, ja kiellon rikkomisesta voitiin määrätä sakko. Tuomioistuin totesi, että jos tällaiset säännöt estävät vesiskootterien käyttäjiä käyttämästä niitä niille ominaisella tavalla tai niiden käyttöä rajoitetaan voimakkaasti, kyseiset säännöt muodostavat esteen näiden tuotteiden pääsylle kansallisille markkinoille. Koska todelliset mahdollisuudet käyttää vesiskoottereita Ruotsissa olivat hyvin vähäiset, kansalliset säännöt olivat määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä (65). Tuomioistuin katsoi kuitenkin, että kansalliset säännöt olivat perusteltavissa ympäristönsuojeluun liittyvillä syillä, jos noudatettiin tiettyjä lisävaatimuksia (66). Asiassa Sandström tuomioistuin täsmensi vielä, millä edellytyksillä vesiskootterien käyttö tähän käyttöön osoitettujen yleisten kulkuväylien ulkopuolella voitiin kieltää (67).

Kuten edellä esitetystä käy ilmi, käyttörajoitusten arviointiin sovelletaan myös markkinoillepääsytestiä. Toimenpiteen markkinavaikutusten lisäksi tuomioistuin arvioi myös toimenpiteen mahdollisia vaikutuksia kuluttajien käyttäytymiseen. Tiivistetysti voidaan todeta, että toimenpiteet, joilla kielletään kokonaan tuotteen käyttö, estetään tuotteen käyttö sille ominaisella tavalla tai rajoitetaan huomattavasti sen käyttöä, voivat kuulua SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan.

3.4.2.2. Syrjivät myyntijärjestelyt

Lähes kaksikymmentä vuotta asian Dassonville jälkeen tuomioistuin katsoi tarpeelliseksi tarkistaa oikeuskäytäntöään SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaisten ”vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden” soveltamisalan osalta. Sen vuoksi tuomioistuin loi myyntijärjestelyjen käsitteen asiassa Keck ja Mithouard antamassaan periaatteellisesti merkittävässä tuomiossa, joka koski tappiollisen jälleenmyynnin kieltävää Ranskan lainsäädäntöä (68). Tuomioistuin totesi, että ”tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavien tai ne kieltävien kansallisten oikeussääntöjen soveltamisella muista jäsenvaltioista tuotuihin tuotteisiin ei tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoiteta jäsenvaltioiden välistä kauppaa asiassa Dassonville annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla suoraan tai välillisesti, jos

1. niitä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja

2. jos niillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden markkinointiin.” (69)

Lainsäädännössä asetettuja edellytyksiä, jotka tavaroiden on täytettävä, käsitellään edelleenkin asiassa Cassis de Dijon annetun tuomion mukaisesti, joten niiden katsotaan luontaisesti kuuluvan SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan. Myyntijärjestelyt sen sijaan kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan vain, jos rikkomisesta kanteleva osapuoli voi osoittaa, että järjestelyissä syrjitään tuotteita alkuperän perusteella joko oikeudellisesti tai tosiasiallisesti.

Asiassa C-591/17, Itävallan tasavalta, tuomioistuin luonnehti myyntijärjestelyjä kansallisiksi säännöksiksi, jotka koskevat ”järjestelyjä, joiden mukaisesti tuotteita voidaan myydä” (70). Tämän perusteella myyntijärjestelyihin kuuluvat toimenpiteet, jotka liittyvät myynninedistämistapoihin ja -keinoihin (ks. 4.6 kohta) (71), tavaroiden myyntiajankohtaan (72), tavaroiden myyntipaikkaan tai tavaroiden myyjää koskeviin rajoituksiin (73) sekä joissakin tapauksissa tuotteiden hinnoittelua koskeviin toimenpiteisiin (ks. 4.4 kohta) (74). On suhteellisesti helpompi ymmärtää, minkä tyyppiset toimenpiteet koskevat tuotteiden ominaisuuksia kuin minkä tyyppiset toimenpiteet ovat myyntijärjestelyjä. Tuotteen ominaisuuksia koskevat toimenpiteet voivat olla esimerkiksi tuotteen muotoon, kokoon, painoon, koostumukseen, esillepanoon tai tunnistamiseen liittyviä toimenpiteitä (ks. 4.7 kohta).

Esimerkkinä edellä mainitusta on asia Alfa Vita (75), jossa tuomioistuin totesi, että kansallinen lainsäädäntö, jossa ”bake-off”-tuotteiden myyntiin sovellettiin samoja vaatimuksia kuin perinteisen leivän ja perinteisten leipomatuotteiden täydelliseen valmistus- ja kaupanpitämisprosessiin, oli SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen eikä sitä voitu pitää myyntijärjestelynä. Tuomioistuin teki tämän päätelmän sillä perusteella, että vaatimuksessa, jonka mukaan”bake-off”-tuotteiden myyjien oli noudatettava kaikkia perinteisiin leipomoihin sovellettavia määräyksiä, ei otettu huomioon näiden tuotteiden erityisyyttä ja tämä vaatimus aiheutti lisäkustannuksia, jolloin kyseisten tuotteiden kaupanpitäminen oli vaikeampaa (76).

Joitakin menettelyjä tai velvoitteita, jotka eivät liity tuotteeseen tai sen pakkaukseen, voidaan kuitenkin pitää myyntijärjestelyinä, kuten asiassa Sapod Audic v. Eco-Emballages annettu tuomio (77) osoittaa. Tässä asiassa oli kyse kansallisesta toimenpiteestä, jossa edellytettiin, että jokainen tuottaja tai maahantuoja osallistuu kaikista pakkausjätteistään huolehtimiseen tai huolehtii niistä. Tuomioistuin huomautti, että toimenpiteessä asetettiin ”vain yleinen velvoite yksilöidä pakkaukset, joista huolehti niistä huolehtimiseen hyväksytty yritys” (78). Tämän perusteella se totesi, että säännöksen sisältämä velvoite ”ei sellaisenaan viittaa tuotteeseen tai sen pakkaukseen, eikä näin ollen itsessään liity muun muassa tavaroiden merkintöjä tai pakkausta koskeviin edellytyksiin” (79). Näin ollen sitä voitiin pitää myyntijärjestelynä.

Tiivistetysti voidaan todeta, että myyntijärjestelyt ovat toimenpiteitä, jotka liittyvät pikemminkin tavaran markkinointiin kuin tavaran ominaisuuksiin (80) ja jotka eivät kuulu SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, jos ne täyttävät edellä käsitellyssä asiassa Keck annetussa tuomiossa vahvistetut kaksi kumulatiivista edellytystä.

3.5 Vastavuoroisen tunnustamisen periaate

Tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle voi syntyä teknisiä esteitä, kun kansalliset viranomaiset soveltavat kansallisia sääntöjä, joissa asetetaan vaatimuksia tuotteille, joita pidetään laillisesti kaupan toisissa jäsenvaltioissa. ”Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyt” tavarat ovat tavaroita tai samantyyppisiä tavaroita, jotka ovat asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettavien asiaa koskevien määräysten mukaisia tai joihin ei sovelleta asianomaisessa jäsenvaltiossa mitään tällaisia määräyksiä ja jotka on asetettu loppukäyttäjien saataville asianomaisessa jäsenvaltiossa. Jos kansallisilla määräyksillä ei panna täytäntöön unionin johdettua oikeutta, ne ovat teknisiä esteitä, joihin sovelletaan SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklaa, vaikka näitä määräyksiä sovellettaisiin erotuksetta kaikkiin tuotteisiin.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaate on vahvistettu tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Tuomioistuin totesi asiassa Cassis de Dijon antamassaan tuomiossa (81), että yhdenmukaistamisen puuttuessa kansalliset säännöt, joissa asetetaan vaatimuksia (kuten tavaroiden nimitystä, muotoa, kokoa, painoa, koostumusta, ulkoasua, merkintöjä tai pakkausta koskevia vaatimuksia), jotka toisista jäsenvaltioista tuotavien ja niissä laillisesti valmistettavien ja kaupan pidettävien tavaroiden on täytettävä, ovat tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteitä ja SEUT-sopimuksen 34 artiklassa kiellettyjä vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaan yrityksen, joka myy tuotetta laillisesti yhdessä jäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion sovellettavien kansallisten teknisten määräysten mukaisesti, olisi voitava myydä tuotetta toisessa jäsenvaltiossa tarvitsematta muuttaa sitä tuovan jäsenvaltion kansallisten määräysten mukaiseksi.

Näin ollen määräjäsenvaltiot eivät periaatteessa voi rajoittaa tai kieltää sellaisten tavaroiden markkinoille saattamista, joita ei ole yhdenmukaistettu unionin tasolla ja joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, vaikka tavarat olisi valmistettu erilaisten teknisten ja laatuvaatimusten mukaisesti kuin ne, jotka kotimaisten tuotteiden on täytettävä. Sama pätee myös silloin, kun alkuperäjäsenvaltiossa ei ole kyseiseen tuotteeseen sovellettavia teknisiä määräyksiä.

Tämä periaate ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan rajoitus voi olla perusteltu yleistä etua koskevan tavoitteen vuoksi.

Vastavuoroinen tunnustaminen ei näin ollen saisi höllentää terveys-, ympäristö- tai turvallisuusnormeja tai rajoittaa kansallisten viranomaisten markkinavalvontavalmiuksia, vaan sillä olisi saavutettava hyvä tasapaino tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja yleisen edun mukaisten tavoitteiden välillä. Jäsenvaltioiden on noudatettava tätä periaatetta vain siinä tapauksessa, että niissä sovellettavan kansallisen teknisen säännön kattamat oikeutetut yleiset edut on suojattu riittävästi.

Tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta tehtäviä poikkeuksia on tulkittava suppeasti. (82) Esteet voidaan hyväksyä vain, jos kansalliset toimenpiteet ovat tarpeen pakottavien vaatimusten täyttämiseksi tai jonkin SEUT-sopimuksen 36 artiklassa mainitun edun saavuttamiseksi ja jos ne ovat oikeassa suhteessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. Tämä on tiivistetty hyvin tuomioistuimen hiljattain antamassa tuomiossa, joka koskee kieltäytymistä tiettyjen tunnusmerkkien tunnustamisesta:

”Jos siis jäsenvaltioiden lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu, tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoituksia, jotka aiheutuvat siitä, että toisista jäsenvaltioista tuotavien ja niissä laillisesti valmistettavien ja kaupan pidettävien tavaroiden on täytettävä toisen jäsenvaltion lainsäädännössä asetetut edellytykset, vaikka niitä sovelletaan erotuksetta kaikkiin tavaroihin, on pidettävä SEUT 34 artiklan mukaan kiellettyinä vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä, jos nämä toimenpiteet eivät ole perusteltuja sellaisen yleistä etua koskevan tavoitteen vuoksi, jolle on annettava etusija tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen nähden.” (83)

Samassa asiassa tuomioistuin totesi myös, että vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta ei voida soveltaa myytäessä unionissa kolmansista maista peräisin olevia tavaroita, jotka ovat vapaassa vaihdannassa, ellei niitä ole ennen niiden vientiä muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa ne ovat vapaassa vaihdannassa, pidetty laillisesti kaupan jäsenvaltion alueella (84).

Voidaan siis todeta, että poikkeukset vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta, jota sovelletaan yhdenmukaistamattomilla aloilla, ovat mahdollisia:

(1) Yleisenä sääntönä on, että toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidetyillä tuotteilla on oikeus vapaaseen liikkuvuuteen.

(2) Yleistä sääntöä ei sovelleta, jos määräjäsenvaltio voi osoittaa olevan olennaisen tärkeää, että tuotteisiin sovelletaan sen omia teknisiä määräyksiä SEUT-sopimuksen 36 artiklassa luetelluista tai tuomioistuimen oikeuskäytännön pakottaviin vaatimuksiin perustuvista syistä siten, että ne ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia.

Toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyjen tavaroiden vastavuoroisesta tunnustamisesta annettua uutta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) 2019/515 (85) sovelletaan 19. huhtikuuta 2020 alkaen. Sillä korvataan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 764/2008 (86) tiettyjen kansallisten teknisten määräysten soveltamista toisessa jäsenvaltiossa laillisesti kaupan pidettyihin tuotteisiin koskevista menettelyistä sekä päätöksen N:o 3052/95/EY kumoamisesta.

4. TOIMENPIDETYYPIT

SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaisia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä on monenlaisia. Joskus ne ovat hyvin yksioikoisia toimenpiteitä, jotka on kohdennettu nimenomaisesti tuontiin tai joilla sallitaan kotimaisten tavaroiden etuuskohtelu, mutta ne voivat olla myös yleisten poliittisten päätösten odottamattomia sivuvaikutuksia. Tietyt toimenpidetyypit ovat esiintyneet viime vuosikymmeninä toistuvasti oikeuskäytännössä ja rikkomismenettelyissä, joissa SEUT-sopimuksen 34–36 artiklaa on sovellettu käytäntöön. Joitakin niistä kuvataan seuraavassa.

4.1 Tuontitapahtumaan (tuontiluvat, tarkastukset ja valvonta) liittyvät kansalliset säännökset

Kansalliset toimenpiteet, jotka liittyvät suoraan tuotteiden tuontiin muista jäsenvaltioista, voivat hankaloittaa tuontia, minkä vuoksi niitä pidetään yleensä SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaisina määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä. Selkeä esimerkki tästä on velvollisuus hankkia tuontilupa ennen tavaroiden tuontia. Tällaiset viralliset menettelyt voivat aiheuttaa viivytyksiä myös silloin, kun luvat myönnetään automaattisesti eikä asianomaisen jäsenvaltion pyrkimyksenä ole pidättää itselleen oikeutta evätä lupaa, minkä vuoksi tällainen velvoite voi olla SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen (87).

Tarkastukset ja valvonta, kuten eläinlääkintä- ja terveystarkastukset, kasvien terveystarkastukset ja muut tarkastukset, myös tuotavien (ja vietävien) tavaroiden tullitarkastukset, katsotaan 34 ja 35 artiklassa tarkoitetuiksi vaikutukseltaan vastaaviksi toimenpiteiksi (88). Tällaiset tarkastukset todennäköisesti tekevät tuonnista tai viennistä hankalampaa ja kalliimpaa, koska tarkastukset aiheuttavat väistämättä viivytyksiä ja mahdollisesti ylimääräisiä kuljetuskustannuksia toimijalle.

Sisämarkkinoiden perustaminen 1. tammikuuta 1993 periaatteessa lopetti tavaransiirtojen toistuvat rajatarkastukset. Siitä lähtien jäsenvaltiot eivät ole saaneet tehdä tarkastuksia rajoillaan, paitsi jos tarkastukset ovat osa yleistä valvontajärjestelmää, jota sovelletaan samassa määrin kansallisen alueen sisällä, ja/tai tarkastukset tehdään satunnaistarkastuksina. Riippumatta siitä, missä tällaisia tarkastuksia tehdään, niitä pidetään kuitenkin vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä, jos ne merkitsevät tuontituotteiden järjestelmällistä tarkastamista (89). Ne voivat olla perusteltuja vain poikkeustapauksissa, jos tiukat edellytykset täyttyvät (90).

4.2 Velvollisuus nimetä edustaja tuontijäsenvaltioon tai hankkia sieltä varastotilat

Tuomioistuin on todennut, että maahantuojan velvollisuus pitää toimipaikkaa määräjäsenvaltiossa on suoraan vastoin artikloja, jotka koskevat tavaroiden vapaata liikkuvuutta sisämarkkinoilla. Tuomioistuin on katsonut, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten pakottaminen vastaamaan kustannuksista, jotka aiheutuvat edustajan sijoittamisesta tuojajäsenvaltioon, hankaloittaa joidenkin yritysten, etenkin pienten ja keskisuurten yritysten, pääsyä kyseisen jäsenvaltion markkinoille tai tekee siitä jopa mahdotonta (91). Velvollisuus nimetä edustaja tai asiamies tuontijäsenvaltioon tai hankkia sieltä sivutoimipaikka, toimisto tai varastotilat on samoin yleisesti vastoin SEUT-sopimuksen 34 artiklaa.

Eräät jäsenvaltiot ovat yrittäneet perustella tällaisia vaatimuksia väittämällä, että ne ovat tarpeen yleisen edun mukaisten kansallisten säännösten asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi, joissakin tapauksissa rikosoikeudellinen vastuu mukaan luettuna. Tuomioistuin ei ole hyväksynyt tätä väitettä. Se on todennut, että vaikka jokaisella jäsenvaltiolla on oikeus toteuttaa alueellaan asianmukaisia toimenpiteitä yleisen järjestyksen turvaamiseksi, tällaiset toimenpiteet ovat perusteltuja vain, jos tietyt edellytykset täyttyvät. On vahvistettava, että tällaiset toimenpiteet ovat tarpeen yleistä etua koskevien oikeutettujen syiden vuoksi ja ettei tätä voida saavuttaa keinoilla, jotka rajoittavat vähemmän tavaroiden vapaata liikkuvuutta (92). Tuomioistuin on todennut, että vaikka rikosoikeudellisilla seuraamuksilla voi olla ehkäisevä vaikutus niiden kohteena olevaan käyttäytymiseen, tätä vaikutusta ei voida taata eikä sitä missään tapauksessa vahvisteta yksinomaan sillä, että jäsenvaltion alueella on henkilö, joka voi edustaa valmistajaa oikeudellisesti (93). Näin ollen vaatimus, jonka mukaan jäsenvaltion alueelle on sijoitettava edustaja, ei anna yleisen edun mukaisten tavoitteiden kannalta riittäviä lisätakeita, joilla voitaisiin perustella poikkeamista SEUT-sopimuksen 34 artiklan sisältämästä kiellosta.

Tuontitavaroiden varastointia tai säilytystä koskevat kansalliset vaatimukset voivat myös olla SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaisia, jos kyseiset toimenpiteet vaikuttavat syrjivästi tuontitavaroihin kotimaisiin tuotteisiin verrattuna. Tämä koskee kaikkia sääntöjä, joilla kielletään ainoastaan tuontituotteiden varastointi tai rajoitetaan tai vaaditaan sitä. Tuomioistuin on katsonut, että kansallinen toimenpide, jossa edellytetään, että tuodut viinipohjaiset alkoholijuomat varastoidaan vähintään kuuden kuukauden ajaksi, jotta niille voidaan antaa tiettyjä laatunimityksiä, on määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide (94).

Vastaavia tavarakaupan esteitä voidaan luoda millä tahansa kansallisella säännöllä, jolla rajoitetaan varastotilojen käyttö kokonaan tai osittain vain kotimaisten tuotteiden varastointiin tai jolla asetetaan tuontituotteille erilaisia ja hankalammin täytettäviä varastointiehtoja kuin kotimaisille tuotteille. Sen vuoksi kansallisella toimenpiteellä, jolla edistetään kotimaassa tuotettujen tuotteiden varastointia, voidaan luoda esteitä SEUT-sopimuksen 34 artiklan mukaiselle tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle.

4.3 Tiettyjä tuotteita/aineita koskevat kansalliset kiellot

Rajoittavin toimenpide, jonka jäsenvaltio voi toteuttaa tavaroiden vapaan liikkuvuuden kannalta, on kieltää tietyn tuotteen tai aineen pitäminen kaupan. Valtaosa kansallisten kieltojen kohteina olevista tuotteista on elintarvikkeita, kuten vitamiineja ja muita ravintolisiä (95) ja kemiallisia aineita (96).

Useimmiten jäsenvaltiot perustelevat näitä tiukkoja toimenpiteitä SEUT-sopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla ihmisten, eläinten ja kasvien terveyden ja elämän suojelulla sekä tuomioistuimen oikeuskäytännössä määritetyillä pakottavilla vaatimuksilla, kuten ympäristönsuojelulla. Näitä perusteluja yhdistetään usein toisiinsa. Jäsenvaltion, joka asettaa tuotteelle tai aineelle kansallisen kiellon, on osoitettava, että toimenpide on välttämätön, ja tarvittaessa osoitettava myös, että kyseisten tuotteiden pitäminen kaupan aiheuttaa vakavan vaaran esimerkiksi kansanterveydelle ja että kyseiset säännöt ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisia (97). Tähän sisältyy kaiken merkityksellisen näytön, kuten teknisten, tieteellisten, tilastollisten tai ravitsemuksellisten tietojen, toimittaminen (98). Asiassa Humanplasma rajoituksen tavoitteena oli varmistaa veren ja veren komponenttien laatu ja turvallisuus ja siten myös kansanterveys, mutta toimenpiteen katsottiin ylittävän sen, mikä oli tarpeen (99).

Lisäksi jäsenvaltion tehtävänä on todistaa, ettei ilmoitettua päämäärää voida saavuttaa millään muulla keinolla, jolla olisi vähemmän rajoittava vaikutus EU:n sisäiseen kauppaan (100). Tuomioistuin totesi esimerkiksi Ranskan asettamasta kiellosta, joka koski kofeiinin lisäämistä juomiin tiettyä määrää enemmän, että ”[a]sianmukaiset pakkausmerkinnät, joilla kuluttajille ilmoitetaan ravitsemuksellisesti täydennettyjen elintarvikkeiden luonteesta, niiden aineksista ja ominaisuuksista, voivat mahdollistaa sen, että kuluttajat, joille näihin elintarvikkeisiin lisätyn ravintoaineen liiallinen käyttö voi aiheuttaa haittaa, voivat päättää omasta puolestaan niiden käytöstä” (101). Tuomioistuin totesi siis, että kielto, joka koski kofeiinin lisäämistä yli tietyn rajan, ei ollut vähiten rajoittava toimenpide, jota voitiin käyttää, ja tästä syystä se ei ollut tarpeellinen kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

Asia Danish vitamins (102) koski Tanskan hallinnollista käytäntöä kieltää vitamiinien ja kivennäisaineiden lisääminen elintarvikkeisiin, jollei voitu osoittaa, että niiden lisääminen vastasi Tanskan väestön tarpeita. Aluksi tuomioistuin oli samaa mieltä siitä, että Tanskan asiana oli päättää ihmisten terveyden ja elämän suojelun varmistamisen tasosta, kunhan otettiin huomioon suhteellisuusperiaatteen soveltaminen. Tuomioistuin huomautti kuitenkin, että Tanskan viranomaisten tehtävänä oli ”osoittaa kussakin käsiteltävänä olevassa tapauksessa kansallisten ravintotottumusten valossa ja kansainvälisen tieteellisen tutkimuksen tulokset huomioon ottaen, että niiden sääntely on tarpeen kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen etujen suojelemiseksi tehokkaasti ja erityisesti että kyseessä olevien tuotteiden myynti on todellinen uhka kansanterveydelle” (103). Lopuksi tuomioistuin totesi, ettei toimenpidettä voitu perustella ”kansanterveyteen kohdistuvalla todellisella riskillä”, joka olisi edellyttänyt kivennäisaineiden ja vitamiinien elintarvikkeisiin lisäämisen vaikutusten yksityiskohtaista tapauskohtaista arviointia (104).

Yleensä tuomioistuin on omaksunut rajoittavan lähestymistavan tällaisiin toimenpiteisiin. Sen on kuitenkin ollut vaikeampi hylätä tällaisia kieltoja esimerkiksi sellaisilla aloilla, joilla ei ole tieteellistä varmuutta tietyn tuotteen tai aineen vaikutuksista kansanterveyteen tai ympäristöön (105). Tällaisissa tapauksissa myös niin kutsutulla ennalta varautumisen periaatteella on suuri merkitys tuomioistuimen tehdessä kokonaisarviointia asiasta (106).

Ongelmia voi syntyä myös kansanterveyden suojelua koskevissa tapauksissa, joissa jäsenvaltiot eivät kiellä toisessa jäsenvaltiossa hyväksytyn tuotteen tai aineen lisäämistä, vaan ainoastaan vaativat ennakkolupaa sen lisäämiseen. Tällaisissa tapauksissa jäsenvaltiot noudattavat EU:n oikeuden mukaisia velvoitteitaan vain, jos vaaditut menettelyt ovat käytettävissä ja ne voidaan saattaa kohtuullisessa ajassa päätökseen ja jos tuotteen kieltäminen voidaan riitauttaa kansallisissa tuomioistuimissa. Tästä menettelystä on nimenomaisesti säädettävä yleisesti sovellettavassa säädöksessä, joka sitoo jäsenvaltion kansallisia viranomaisia. Tuomioistuin vahvisti tämän ”yksinkertaistetun menettelyn” ominaispiirteet asiassa C-344/90 (107).

4.4 Hintatoimenpiteet

Vaikka perussopimuksessa ei ole erityisiä määräyksiä hintavalvontaa koskevista kansallisista säännöksistä, tuomioistuin on useaan otteeseen soveltanut SEUT-sopimuksen 34 artiklaa kansallisiin hintavalvontasäännöksiin.

Tällaisten säännösten piiriin kuuluu useita toimenpiteitä: vähimmäis- ja enimmäishinnat, hintasulut, vähimmäis- ja enimmäisvoittomarginaalit ja jälleenmyyntihintojen määrääminen.

Vähimmäishinnat: Tietyn määräiseksi vahvistettu vähimmäishinta voi rajoittaa tuontia estämällä tuontituotteiden alemman tuotantohinnan heijastumisen jälleenmyyntihintaan, vaikka vähimmäishintaa sovellettaisiinkin erotuksetta kotimaisiin ja tuontituotteisiin. Tämä estää maahantuojia käyttämästä kilpailuetuaan ja on näin ollen SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettu vaikutukseltaan vastaava toimenpide, koska kuluttaja ei voi hyötyä tästä hinnasta (108). Vähimmäishintoja voidaan kuitenkin säännellä EU:n tasolla esimerkiksi siten, että kansallisessa lainsäädännössä vahvistetaan tupakan vähimmäishinnat, joita olisi tarkasteltava valmistettuun tupakkaan sovellettavan valmisteveron rakenteesta ja verokannoista 21 päivänä kesäkuuta 2011 annetun neuvoston direktiivin 2011/64/EU (109) valossa.

Asiassa C-221/15, Colruyt, joka koski Belgiassa harjoitettua tupakkatuotteiden hinnoittelua, tuomioistuin katsoi, että SEUT-sopimuksen 34 artikla ei ollut esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa vähittäiskauppiaita kiellettiin myymästä tupakkatuotteita yksikköhinnalla, joka alitti valmistajan tai maahantuojan kyseiseen tuotteeseen kiinnitetyssä merkissä ilmoittaman hinnan, kunhan maahantuoja määritti hinnan vapaasti (110). Tuomioistuin katsoi, että tupakkatuotteiden vähimmäishinnoittelu on myyntijärjestely, jota sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin alan toimijoihin ja joka ei estä muista jäsenvaltioista peräisin olevien tupakkatuotteiden pääsyä Belgian markkinoille eikä rajoita sitä enempää kuin kotimaisten tupakkatuotteiden markkinoille pääsyä.

Asiassa Scottish Whiskey Association tuomioistuin tutki, oliko Skotlannin hallitus rikkonut SEUT-sopimuksen 34 artiklaa vahvistamalla alkoholin yksikköperusteisia vähimmäishintoja. Kyseisten toimenpiteiden tarkoituksena oli poistaa markkinoilta erittäin edullinen alkoholi, ja niitä perusteltiin kansanterveydellisillä syillä. Tuomioistuin totesi, että se, että kansallinen lainsäädäntö esti ”tuontituotteiden alemman tuotantohinnan heijastumisen kuluttajahintaan”, oli vaikutukseltaan vastaava toimenpide (111).

Enimmäishinnat: Ennen asiassa Keck annettua tuomiota tuomioistuin oli katsonut, että vaikka enimmäishinta, jota sovelletaan erotuksetta kotimaisiin tuotteisiin ja tuontituotteisiin, ei sinänsä ole määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide, sillä voi olla tällainen vaikutus, jos se vahvistetaan tasolle, jolla tuontituotteen myynti on joko mahdotonta tai vaikeampaa kuin vastaavan kotimaisen tuotteen myynti. Enimmäishinnalla voidaan poistaa tuontitavaroiden kilpailuetu ja/tai siinä voidaan jättää huomiotta maahantuojan kuljetuskustannukset, jos se vahvistetaan liian alhaiseksi. (112)

Hintasulut: Vastaavasti tuomioistuin katsoi aiemmassa oikeuskäytännössään ennen asiassa Keck annettua tuomiota (ks. 3.4.2.2 kohta), että hintasulut, joita sovelletaan yhtä lailla kotimaisiin tuotteisiin kuin tuontituotteisiin, eivät sinänsä ole määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide. Niillä voi kuitenkin olla tosiasiassa sen kaltainen vaikutus, jos hinnat vahvistetaan tasolle, jolla tuontituotteiden myynnistä tulee joko mahdotonta tai vaikeampaa kuin kotimaisten tuotteiden myynnistä (113). Tästä on kyse, jos maahantuojat voivat myydä tuontituotteita ainoastaan tappiollisesti.

Vähimmäis- ja enimmäisvoittomarginaalit: Nämä ovat marginaaleja, jotka vahvistetaan tietyn määräisiksi eikä tietyksi prosenttiosuudeksi hankintahinnasta. Tuomioistuimen Keck-tuomiota edeltäneen oikeuskäytännön mukaan tällaiset marginaalit eivät välttämättä ole SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettu vaikutukseltaan vastaava toimenpide. Sama pätee vähittäismyynnin kiinteään voittomarginaaliin, joka on valmistajan vapaasti määrittämä osuus vähittäishinnasta, ainakin silloin, kun se muodostaa riittävän korvauksen vähittäiskauppiaalle. Enimmäisvoittomarginaali, joka on vahvistettu tietyksi määräksi, jota sovelletaan sekä kotimaisiin tuotteisiin että tuontiin mutta jossa ei oteta huomioon tuontikustannuksia, kuuluu kuitenkin SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan (114).

Asiassa Keck annetun tuomion jälkeen vaikuttaa siltä, että tuomioistuin on usein katsonut kansallisten hintavalvontasäännösten kuuluvan käsitteen ”myyntijärjestelyt” piiriin (115). Sen vuoksi ne eivät välttämättä kuulu SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Se, että ”hintavalvontaa” voidaan pitää ”myyntijärjestelyinä”, vahvistettiin asiassa Belgapom, jossa katsottiin, että Belgian lainsäädäntö, jossa kiellettiin tappiollinen myynti ja äärimmäisen pienellä katetuotuolla tapahtuva myynti, jäi SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle (116).

Tuoreemmassa asiassa LIBRO tuomioistuin kuitenkin katsoi aluksi, että hintojen vahvistamista koskeva sääntö, jonka mukaan saksankielisten kirjojen maahantuojat eivät saaneet vahvistaa alempaa hintaa kuin kustantajan vahvistama/suosittelema vähittäismyyntihinta, on asiassa Keck määriteltynä myyntijärjestely. Se kuitenkin totesi, että sääntö oli tosiasiallisesti vaikutukseltaan vastaava toimenpide, koska siinä annettiin erillinen sääntely, jolla muista jäsenvaltioista tuotuja tuotteita kohdeltiin epäedullisemmin. (117)

Asiassa Deutsche Parkinson Vereinigung tuomioistuin sovelsi markkinoillepääsyä koskevaa lähestymistapaa tutkiessaan hintojenvahvistamisjärjestelmää, jota sovellettiin ihmisille tarkoitettujen reseptilääkkeiden myyntiin apteekeista. Tuomiossa ei kuitenkaan viitattu suoraan Keck-tuomioon. Verrattuaan hintojen vahvistamisen vaikutusta Saksaan ja muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin apteekkeihin tuomioistuin katsoi lopulta, että järjestelmä on tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide. (118) Postimyyntiapteekeilla todettiin olevan vain rajalliset mahdollisuudet kilpailla perinteisten apteekkien kanssa palveluissa, joten ne kilpailivat pääasiassa hinnoilla. Sen vuoksi hintojen vahvistaminen vaikutti niihin voimakkaammin. Arvioinnissaan tuomioistuin viittasi asiaan DocMorris, joka koski Saksan lainsäädäntöä, jossa kiellettiin lääkkeiden myynti apteekkien ulkopuolella eli myös verkossa, ja jonka perusteluissa sovellettiin asiassa Keck annettua tuomiota (119).

Kuten edellä kuvattiin, tuomioistuin katsoi asiassa Scottish Whiskey Association, että vähimmäishinnoittelu oli markkinoillepääsytestin perusteella vaikutukseltaan vastaava toimenpide. Se ei kuitenkaan viitannut nimenomaisesti asiassa Keck annettuun tuomioon. Tuomioistuimen mukaan ”kyseessä oleva lainsäädäntö voi jo pelkästään siitä syystä, että se estää tuontituotteiden alemman tuotantohinnan heijastumisen kuluttajahintaan, rajoittaa [...] pääsyä markkinoille”. (120)

4.5 Lupamenettelyt

Kansalliset järjestelmät, joissa tavaroiden pitäminen kaupan edellyttää ennakkolupaa, rajoittavat tuontijäsenvaltion pääsyä markkinoille, minkä vuoksi niitä pidetään SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuna määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä (121). Tuomioistuin on asettanut useita edellytyksiä, joiden täyttyessä ennakkolupa voi olla perusteltu (122):

— Ennakkoluvan on perustuttava objektiivisiin perusteisiin, jotka ovat syrjimättömiä ja etukäteen asianomaisten yritysten tiedossa, siten, että kansallisten viranomaisten harkintavallan käytölle voidaan asettaa riittävät rajat, jottei sitä käytetä mielivaltaisesti.

— Ennakkolupa ei saa olla päällekkäinen sellaisten tarkastusten kanssa, jotka on jo suoritettu muiden menettelyjen yhteydessä joko samassa tai toisessa jäsenvaltiossa.

— Ennakkolupamenettely on tarpeen ainoastaan, jos on katsottava, että jälkikäteen suoritettava tarkastus tapahtuu liian myöhään, jotta se olisi tosiasiallisesti tehokas ja jotta sillä voitaisiin saavuttaa tavoiteltu päämäärä.

— Menettely ei saa olla kestonsa ja siitä aiheutuvien suhteettomien kustannusten takia sellainen, että se saa kyseiset toimijat luopumaan hankkeestaan.

— Menettely ei saa edellyttää teknisten kokeiden suorittamista silloin, kun samat kokeet on jo tehty jossakin toisessa jäsenvaltiossa ja kun niiden tulokset ovat saatavilla (123).

4.5.1 Tyyppihyväksyntä

Tyyppihyväksyntävaatimuksissa määritellään ennakolta lainsäädännölliset, tekniset ja turvallisuusvaatimukset, jotka tuotteen on täytettävä. Näin ollen tyyppihyväksyntä ei rajoitu tiettyyn toimialaan, koska tällaisia vaatimuksia asetetaan niinkin erilaisille tuotteille kuin laivavarusteet, matkapuhelimet, henkilöautot ja lääkinnälliset laitteet.

Yleensä tyyppihyväksyntä vaaditaan ennen kuin tuote voidaan saattaa markkinoille. Tyyppihyväksyntävaatimusten noudattaminen ilmaistaan usein tuotteeseen kiinnitettävällä merkinnällä. Esimerkiksi CE-merkintä vahvistaa vaatimusten noudattamisen joko valmistajan oman ilmoituksen tai kolmannen osapuolen tekemän sertifioinnin perusteella.

Vaikka yhteiset EU:n laajuiset tyyppihyväksyntävaatimukset yleensä helpottavat tuotteiden kaupan pitämistä sisämarkkinoilla, kansallinen tyyppihyväksyntä yhdenmukaistamattomilla aloilla saattaa luoda esteitä tavarakaupalle. Sitä paitsi erilaiset tuotestandardit vaikeuttavat valmistajien mahdollisuuksia pitää samaa tuotetta kaupan eri jäsenvaltioissa tai voivat hyvinkin kasvattaa säännösten noudattamisesta aiheutuvia kustannuksia. Velvoitteita, jotka edellyttävät kansallista tyyppihyväksyntää ennen tuotteiden saattamista markkinoille, on sen vuoksi pidettävä vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä (124).

Jäsenvaltiolla voi olla terveys- tai turvallisuussyistä oikeus vaatia, että tuote, joka on jo hyväksytty toisessa jäsenvaltiossa, saatetaan uuteen tutkimus- ja hyväksymismenettelyyn. Tällaisissa tapauksissa tuojajäsenvaltion on kuitenkin otettava huomioon viejäjäsenvaltiossa tai -jäsenvaltioissa suoritetut testaukset tai tarkastukset, jotka antavat vastaavat takeet tai suojan (125).

Asiassa komissio v. Portugali (126) valvontaelin epäsi yritykseltä vaaditun luvan maahantuotujen polyeteeniputkien asentamiseen sillä perusteella, että kansallinen testauslaitos ei ollut hyväksynyt tällaisia putkia. Yrityksen hyväksymistodistukset, joita ei tunnustettu, oli myöntänyt italialainen testauslaitos. Tuomioistuin katsoi, että viranomaisilla (tässä tapauksessa Portugalin viranomaisilla) on velvollisuus ottaa huomioon toisen jäsenvaltion hyväksymiselinten myöntämät hyväksymistodistukset erityisesti, jos jäsenvaltio on valtuuttanut kyseiset elimet tähän tarkoitukseen. Jos Portugalin viranomaisilla ei ollut riittävästi tietoja hyväksymistodistusten tarkistamiseen, ne olisivat voineet hankkia nämä tiedot viejäjäsenvaltion viranomaisilta. Kansallisen elimen, jolta tuotteen hyväksymistä tai tunnustamista haetaan, edellytetään toimivan ennakoivasti.

4.5.2 Ajoneuvon rekisteröinti

EU-lainsäädännön mukaisessa moottoriajoneuvon rekisteröintimenettelyssä on yleensä kolme eri vaihetta. Ensimmäiseksi on hyväksyttävä moottoriajoneuvon tekniset ominaisuudet, useimmissa tapauksissa EY-tyyppihyväksynnällä. Joihinkin moottoriajoneuvotyyppeihin sovelletaan kuitenkin yhä kansallisia hyväksymismenettelyjä. Toiseksi tehdään käytettyjen ajoneuvojen katsastuksia, joiden tarkoituksena on varmistaa, että tietty moottoriajoneuvo on hyvässä kunnossa rekisteröintiajankohtana. Lopuksi moottoriajoneuvo rekisteröidään, jolloin annetaan lupa ottaa se käyttöön tieliikenteessä, yksilöidään se ja annetaan sille rekisteritunnus.

Tuomioistuin on käsitellyt myös sellaisen ajoneuvon rekisteröimisen estämistä, jonka ohjauslaitteet, ohjauspyörän paikka mukaan luettuna, ovat oikealla puolella. Se katsoi asioissa C-61/12 ja C-639/11, että tällainen lainsäädäntö on tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, koska sen seurauksena estetään sellaisten ajoneuvojen pääsy markkinoille, joiden ohjauslaitteet ovat oikealla puolella ja jotka on laillisesti valmistettu ja rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa. Tuomioistuin totesi, ettei tällainen vaatimus ollut tarpeen liikenneturvallisuustavoitteen saavuttamiseksi (127).

4.6 Mainontarajoitukset

Mainonta vaikuttaa olennaisesti erityisesti sellaisten tuotteiden markkinoille pääsyyn, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa. Sekä julkisasiamiehet (128) että tuomioistuin (129) ovat tunnustaneet, että mainonnalla on suuri merkitys sille, että yhdestä jäsenvaltiosta tuleva tuote pääsee uusille markkinoille toisessa jäsenvaltiossa. Mainonnan yhtenä tavoitteena ja vaikutuksena on saada kuluttajat vaihtamaan tuotemerkkejä tai ostamaan uusia tuotteita.

Ennen asiassa Keck antamaansa tuomiota (ks. 3.4.2.2 kohta) tuomioistuin katsoi usein, että mainontaa rajoittavat kansalliset toimenpiteet kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan. Yksi tällainen tapaus oli asia Oosthoek, joka koski myynnin edistämiseksi tarjottavien tai annettavien kylkiäisten kieltämistä. Tuomioistuimen mukaan ”[l]ainsäädäntö, jolla tiettyjä mainonnan muotoja ja tiettyjä myynninedistämiskeinoja rajoitetaan tai ne kielletään, voi olla siitä huolimatta, ettei sillä välittömästi säännellä tuontia, omiaan rajoittamaan tuonnin määrää sen vuoksi, että se vaikuttaa mahdollisuuksiin markkinoida maahan tuotuja tuotteita”. (130) Vaikuttaa kuitenkin siltä, että tuomioistuin on jossain määrin muuttanut lähestymistapaansa asiassa Keck antamansa tuomion jälkeen (eli alkanut käsitellä mainontarajoituksia myyntijärjestelyinä). Mainontaa koskevia toimenpiteitä, jotka näyttävät liittyvän myyntijärjestelyihin, käsitellään siitä huolimatta tuotteisiin liittyvinä sääntöinä silloin, kun niiden todetaan vaikuttavan tavaroille asetettuihin vaatimuksiin (131).

Tämän perusteella vaikuttaa siltä, että tuomioistuin noudattaa nykyään yleensä sellaista lähestymistapaa, jonka mukaan mainontaa ja myynninedistämistä koskevia rajoituksia on pidettävä myyntijärjestelyinä, jotka eivät kuulu SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, jos ne ovat syrjimättömiä (132). Jos toimenpiteet ovat syrjiviä, ne kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan. Kansalliset mainontarajoitukset, jotka vaikeuttavat muista jäsenvaltioista peräisin olevien tavaroiden myyntiä kotimaisiin tavaroihin verrattuna, voivat siis olla määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide, Tuomioistuin on esimerkiksi todennut, että ”tietyn tuotteen ominaisuuksien mainontaa koskeva ehdoton kielto” (133) saattaa haitata enemmän muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden pääsyä markkinoille kuin kuluttajille tutumpien kotimaisten tuotteiden pääsyä markkinoille (134).

Kuten edellä on todettu, tuomioistuin näyttää yhdistävän rajoituksen laajuuden syrjintään. Toisin sanoen, jos rajoitus on ehdoton, sen oletetaan voivan vaikuttaa enemmän tuontituotteisiin (135), ja jos se on osittainen, sen oletetaan voivan vaikuttaa samalla tavoin kotimaisiin ja tuontituotteisiin (136). On kuitenkin syytä tähdentää, että tuomioistuin totesi asioissa Dior (137) ja Gourmet (138), että jotkin mainontakiellot eivät välttämättä vaikuta enemmän tuonti- kuin kotimaisiin tuotteisiin.

Tuomioistuin on tähdentänyt myös, että internetmainontaa koskevat rajoitukset eivät vaikuta kansallisten tavaroiden, tässä tapauksessa kansallisten lääkkeiden, myyntiin samalla tavoin kuin ne vaikuttavat muista jäsenvaltioista peräisin olevien lääkkeiden myyntiin (asia C-322/01, Deutscher Apothekerverband). Internetmainontaa koskevat rajoitukset voivat näin ollen olla SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuja esteitä.

4.7 Tekniset määräykset, jotka sisältävät tavaroiden esittämistä koskevia vaatimuksia (paino, koostumus, ulkoasu, merkinnät, muoto, koko, pakkaus)

Tuontituotteille asetetut vaatimukset, jotka koskevat tuotteiden muotoa, kokoa, painoa, koostumusta, ulkoasua, tunnistamista tai esillepanoa, voivat pakottaa valmistajat ja maahantuojat muuttamaan tuotteitaan siinä jäsenvaltiossa voimassa olevien sääntöjen mukaisiksi, jossa niitä pidetään kaupan, esimerkiksi muuttamalla tuontituotteiden merkintöjä (139). Asiassa 27/80, Fietje (140), antamassaan tuomiossa tuomioistuin katsoi, että SEUT-sopimuksen 34 artiklassa kiellettyä määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä on pidettävä sitä, että jäsenvaltio laajentaa säännöksen, jonka mukaan tiettyjen alkoholijuomien myynnissä ei saa käyttää muuta kuin kansallisessa lainsäädännössä vaadittua tuotekuvausta, koskemaan muista jäsenvaltioista tuotuja juomia, koska se pakottaa muuttamaan merkintää, jolla kyseistä maahantuotua juomaa markkinoidaan laillisesti viejäjäsenvaltiossa.

Koska tavaroiden esittämistä koskevat vaatimukset liittyvät suoraan itse tuotteeseen, niitä ei pidetä myyntijärjestelyinä vaan SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuina vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä (141).

Esimerkiksi seuraavat toimenpiteet on katsottu SEUT 34 artiklan vastaisiksi:

— ehdoton vaatimus, jonka mukaan yhdenmukaistamattomiin rakennusalan tuotteisiin on kiinnitettävä CE-merkintä (142);

— vaatimus, jonka mukaan margariinia on myytävä kuution muotoisessa pakkauksessa, jotta se erottuisi voista (143);

— jäsenvaltion asettama kielto, jonka mukaan jalometalleista valmistettuja tuotteita ei saa myydä ilman vaadittua (virallista kansallista) tarkastusleimaa (144);

— sellaisten videoiden ja DVD-levyjen posti- ja verkkomyynnin kieltäminen, joissa ei ole ylimmän alueellisen viranomaisen tai valtakunnallisen itsesääntelyelimen luokituspäätökseen perustuvaa mainintaa niiden alimmasta sallitusta katseluiästä (145).

4.8 Alkuperämerkinnät, laatumerkit, kehotus ostaa kotimaisia tuotteita

Kansalliset säännöt, joissa edellytetään tuotteen alkuperän ilmoittamista tuotteessa tai sen merkinnöissä, ovat SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaisia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä.

Tuomioistuin on katsonut, että alkuperän pakollista merkitsemistä koskevat kansalliset säännöt voivat kannustaa kuluttajia ostamaan kotimaisia tuotteita muista jäsenvaltioista peräisin olevien vastaavien tuotteiden asemesta. (146) Tuomioistuimen mukaan tällaiset säännöt vaikeuttavat muissa jäsenvaltioissa valmistettujen vastaavien tuotteiden myyntiä asianomaisessa jäsenvaltiossa ja hidastavat taloudellista yhteenliittymistä Euroopan unionissa vaikeuttamalla sellaisten tavaroiden myyntiä, jotka on valmistettu jäsenvaltioiden välisen työnjaon tuloksena. (147) Tuomioistuin on lisäksi todennut, että voisi olla talouden toimijan edun mukaista merkitä tuotteen alkuperä itse ilman, että se velvoitetaan tekemään niin. Kuluttajia voidaan näin suojata mahdollisilta virheellisiltä tai harhaanjohtavilta alkuperämerkinnöiltä ne kieltävillä jo voimassa olevilla säännöillä. (148)

Tuomioistuin on myös katsonut, että kansallisessa lainsäädännössä säädetyillä laatujärjestelmillä, jotka liittyvät tuotteen alkuperään, voi olla vastaava vaikutus. Vaikka laatujärjestelmä olisi luonteeltaan vapaaehtoinen, se on edelleen perusteeton kaupan este, koska laatumerkinnän käyttäminen edistää tai voi edistää kyseisten tuotteiden menekkiä verrattuna tuotteisiin, joissa sitä ei käytetä (149).

Tuomioistuin on katsonut myös, että jäsenvaltioilla on oikeus vahvistaa laatujärjestelmiä alueellaan kaupan pidettäville maataloustuotteille ja että ne voivat edellyttää, että laatunimitysten käyttäminen perustuu näiden järjestelmien noudattamiseen. Järjestelmiin ja nimityksiin ei kuitenkaan voida liittää vaatimusta siitä, että kyseiset tuotteet tuotetaan asianomaisessa maassa, vaan niiden olisi perustuttava ainoastaan sellaisten objektiivisten luontaisten ominaispiirteiden olemassaoloon, joiden perusteella tuotteet saavat laissa edellytetyn laadun (150). Tällaisen järjestelmän on sen vuoksi oltava kaikkien sellaisten unionin tuottajien tai muiden mahdollisten unionin toimijoiden käytettävissä, joiden tuotteet täyttävät vaatimukset. Kaikkia vaatimuksia, jotka estävät muista jäsenvaltioista peräisin olevia tuotteita pääsemästä tällaisen järjestelmän piiriin, olisi vältettävä, koska niillä suositaan kotimaassa valmistettujen tavaroiden markkinoimista tuontitavaroiden haitaksi (151).

Tuomioistuin on hyväksynyt kansallisessa lainsäädännössä säädetyt laatujärjestelmät, joilla sallitaan muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden tuonti, jossa käytetään niiden omia nimityksiä, vaikka ne ovat samantapaisia, samankaltaisia tai samoja kuin kansallisessa säännöstössä säädetyt nimitykset (152).

Jäsenvaltioiden viranomaisten toteuttamat myynninedistämiskampanjat, joihin liittyy laatu- ja/tai alkuperämerkintöjä, ovat nekin SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuja vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä. Tunnetuin tapaus, jossa on kannustettu ostamaan kotimaisia tuotteita, on Buy Irish -asiassa (153) käsitelty laajamittainen kampanja, jolla edistettiin kotimaisten tuotteiden ostoa. Tuomioistuin on katsonut, että järjestelmä, jonka viranomaiset ovat ottaneet käyttöön tietyssä maassa tai tietyllä alueella tuotettujen tuotteiden myynnin edistämiseksi, voi vastaavasti saada kuluttajat ostamaan tällaisia tuotteita tuontituotteiden sijasta (154).

4.9 Etämyyntiä (kuten verkko- ja postimyyntiä) koskevat rajoitukset

Tieto- ja viestintätekniikan kehittymisen ansiosta tavaroita kaupataan sisämarkkinoilla yhä enemmän internetin kautta. Tuomioistuin onkin saanut käsiteltäväkseen yhä enemmän tapauksia verkkokaupasta, johon liittyy tavaroiden siirtoa jäsenvaltiosta toiseen.

Tuomioistuimelle asiassa DocMorris (155) esitetyt kysymykset olivat nousseet esille kansallisen tuomioistuimen käsittelyssä, joka koski ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden verkkomyyntiä toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon DocMorris oli sijoittautunut. Tuolloin Saksan lainsäädännössä kiellettiin sellaisten lääkkeiden postimyynti, joita saa myydä ainoastaan apteekeissa.

Ennakkoratkaisua pyytäneen kansallisen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys oli, onko SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastaista, ettei luvallisia lääkkeitä, joita saa asianomaisessa jäsenvaltiossa myydä ainoastaan apteekeissa, saa tuoda maahan postimyyntinä kuluttajien Internetin välityksellä tekemien yksittäisten tilausten nojalla.

Aluksi tuomioistuin käsitteli kyseistä kansallista rajoitusta myyntijärjestelynä, joka saattoi olla 34 artiklan vastainen, jos se oli syrjivä. Ensiksi tuomioistuin painotti asiassa De Agostini (mainonnan merkitys asianomaisen tuotteen myynnissä) annetun tuomion (156) mukaisesti internetin merkitystä tuotteen myynnissä. Sen jälkeen tuomioistuin selitti, miten tällainen ehdoton kielto haittaa Saksan ulkopuolella sijaitsevia apteekkeja enemmän kuin Saksassa sijaitsevia apteekkeja. Toimenpide oli siis SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen.

Tarkemmin sanottuna tuomioistuin totesi, että internet oli ”suoraan” Saksan markkinoille pääsemisen kannalta merkittävämpi väline niille apteekeille, jotka eivät ole sijoittautuneet Saksan alueelle (157). Tuomioistuin selitti, että kielto, joka koskee enemmän Saksan ulkopuolelle sijoittautuneita apteekkeja, saattaa haitata enemmän muista jäsenvaltioista peräisin olevien kuin kotimaisten tuotteiden pääsyä markkinoille.

Asiassa Ker-Optika (158), joka koski kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan piilolinssejä voitiin myydä ainoastaan lääkintätarvikemyymälöissä, tuomioistuin vahvisti, että kansallisella toimenpiteellä, jolla kiellettiin piilolinssien verkkomyynti, rikottiin Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/31/EY (159) ja SEUT-sopimuksen 34–36 artiklaa, koska siinä kiellettiin piilolinssien myöhempi toimittaminen asiakkaille.

Tuoreemmassa Visnapuu-tuomiossa oli kyse Suomen alkoholilaista, jonka mukaan myyjä, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, tarvitsee vähittäismyyntiluvan voidakseen tuoda alkoholijuomia vähittäismyyntiin Suomessa asuville kuluttajille. Tuomioistuin katsoi, että vaatimus vähittäismyyntiluvasta alkoholijuomien maahantuontiin estää toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita toimijoita tuomasta vapaasti alkoholijuomia Suomeen, minkä vuoksi se on SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettu tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide. Tuomioistuin totesi kuitenkin myös, että SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artikla eivät ole esteenä tällaiselle lainsäädännölle, kunhan sillä voidaan taata asetetun tavoitteen saavuttaminen eli kansanterveyden ja yleisen järjestyksen suojelu (160).

4.10 Panttivelvoitteet

Erityisesti juomasektorin pantti- ja takaisinottojärjestelmät ovat viime vuosikymmeninä herättäneet keskustelua ympäristölainsäädännön ja sisämarkkinasääntöjen kannalta. Useissa jäsenvaltioissa toimivien toimijoiden on usein vaikea myydä eri jäsenvaltioissa samaa tuotetta samanlaisessa pakkauksessa tällaisten järjestelmien vuoksi. Valmistajilta ja maahantuojilta vaaditaan, että ne muuttavat pakkauksia kunkin yksittäisen jäsenvaltion tarpeiden mukaisesti, mikä yleensä aiheuttaa lisäkustannuksia. Tällaisten järjestelmien vaikutus eli markkinoiden eristäminen, on usein vastoin todellisten sisämarkkinoiden periaatetta. Sen vuoksi tällaisia kansallisia vaatimuksia voidaan pitää SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuna kaupan esteenä. Panttijärjestelmät voivat kuitenkin olla perusteltuja ympäristönsuojeluun liittyvistä syistä.

Kahdessa tuomiossa, joissa oli kyse kertakäyttöjuomapakkauksia koskevasta Saksan pakollisesta panttijärjestelmästä 2000-luvun alussa, tuomioistuin vahvisti, että EU:n oikeuden nykytilassa jäsenvaltioilla on oikeus valita pantti- ja takaisinottojärjestelmän, kattavan pakkaustenkeräysjärjestelmän tai näiden kahden järjestelmän yhdistelmän välillä (161).

Nykyään panttijärjestelmät kuuluvat osittain yhdenmukaistamislainsäädännön piiriin eli niihin sovelletaan pakkauksista ja pakkausjätteistä 20. joulukuuta 1994 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 94/62/EY (162). Vuonna 2020 tilanne oli kuitenkin se, ettei unionin laajuista panttijärjestelmää ollut käytössä. Jos kansallinen säännös ei kuulu asianomaisten direktiivien soveltamisalaan, arvioidaan sen yhteensopivuutta SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan kanssa.

4.11 Korvaukset ja rinnakkaistuonti

Korvaukset:EU:n oikeus ei vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan järjestää sosiaaliturvajärjestelmänsä (163). Koska lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu EU:n tasolla, sosiaalietuuksien myöntämisedellytykset määritetään kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä. Tällaiset säädökset voivat kuitenkin vaikuttaa markkinointimahdollisuuksiin ja vastaavasti tuonnin laajuuteen. Tästä seuraa, että lääkkeiden korvaamista koskeva kansallinen päätös voi vaikuttaa kielteisesti lääkkeiden tuontiin.

Asiassa Duphar annetusta tuomiosta seuraa, että kansallisen lainsäädännön säännökset, jotka koskevat lääkinnällisten laitteiden korvaamista kansallisen sairausvakuutusjärjestelmän puitteissa, voivat olla yhteensopivia SEUT-sopimuksen 34 artiklan kanssa, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Korvattavat ja poissuljettavat tuotteet on määriteltävä ilman tuotteiden alkuperään kohdistuvaa syrjintää soveltamalla objektiivisia ja tarkistettavissa olevia perusteita. Lisäksi on oltava mahdollista muuttaa korvattavien tuotteiden luetteloa aina, kun vahvistettujen perusteiden noudattaminen sitä edellyttää. Tuomioistuimen mainitsemia ”objektiivisia ja tarkistettavissa olevia perusteita” on esimerkiksi se, että markkinoilla on saatavilla halvempia tuotteita, joilla on sama terapeuttinen vaikutus, että kyseessä on vapaasti ilman lääkemääräystä myytävät tuotteet tai sellaiset tuotteet, joita korvaus ei koske lääkehoidollisista syistä, jotka ovat perusteltuja kansanterveyden suojelemiseksi.

Kansallisten korvauspäätösten tekemistä koskevat menettelysäännöt on vahvistettu ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetussa neuvoston direktiivissä 89/105/ETY (164).

Asiassa Decker (165) tuomioistuin totesi, että kansalliset säännöt, joiden mukaan lääkekulujen korvaaminen edellyttää jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen antamaa ennakkolupaa, kun tuotteita ostetaan toisesta jäsenvaltiosta, ovat SEUT-sopimuksen 34 artiklassa tarkoitettu tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitus. Tämä johtuu siitä, että ne kannustavat vakuutettuja ostamaan kyseisiä tuotteita kotijäsenvaltiostaan eikä toisesta jäsenvaltiosta ja ovat siten omiaan rajoittamaan tuotteiden tuontia muista jäsenvaltioista.

Rinnakkaistuonti: Tuotteiden rinnakkaistuonti on laillinen kaupan muoto sisämarkkinoilla. Tuonti on ”rinnakkaista” siinä mielessä, että tuotteet ovat kuvaukseltaan samanlaisia mutta peräisin eri erästä kuin valmistajien tai alkuperäisten toimittajien jakeluverkostojen kautta markkinoidut tuotteet ja että niiden jakelu tapahtuu näiden verkostojen ulkopuolella (usein niiden rinnalla). Rinnakkaiskauppa johtuu lääkkeiden (166) tai torjunta-aineiden (167) hintaeroista esimerkiksi silloin, kun jäsenvaltiot määräävät markkinoillaan myytävien tuotteiden hinnat tai valvovat niitä muulla tavoin. Rinnakkaiskauppa luo periaatteessa tervettä kilpailua ja alentaa kuluttajahintoja ja on suora seuraus sisämarkkinoiden kehityksestä, joka takaa tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja estää kansallisten markkinoiden eristämisen (168).

Vaikka lääkkeiden turvallisuutta ja ensimmäistä markkinoille saattamista säännellään EU:n lainsäädännöllä, näiden valmisteiden rinnakkaiskaupan laillisuutta koskevat periaatteet ovat muotoutuneet tuomioistuimen tuomioista, jotka perustuvat tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskeviin perussopimuksen määräyksiin (169).

Rinnakkaistuojia ei saa vaatia noudattamaan samoja vaatimuksia, joita sovelletaan sellaisiin talouden toimijoihin, jotka hakevat ensimmäistä kertaa markkinoille saattamista koskevaa lupaa, kunhan ihmisten terveyden suojelua ei heikennetä (170). Jos määräjäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat jo saaneet kansanterveyden suojeluun tarvittavat tiedot siinä yhteydessä, kun tuote on saatettu ensimmäisen kerran kyseisen jäsenvaltion markkinoille, rinnakkaistuontituotteelle myönnetään myyntilupa suhteellisesti ”yksinkertaistetulla” menettelyllä (myyntilupamenettelyyn verrattuna) edellyttäen, että

— tuontituotteelle on myönnetty markkinoille saattamista koskeva lupa alkuperäjäsenvaltiossa riippumatta kyseisen luvan voimassaolon päättymisestä erityisesti, kun viiteluvan voimassaolo päättyy muista kuin kansanterveyden suojeluun liittyvistä syistä eli yksinomaan viiteluvan haltijan toivomuksesta (171), ja

— tuontituote on olennaisilta osiltaan samanlainen kuin tuote, joka on jo saanut markkinoille saattamista koskevan luvan määräjäsenvaltiossa, mikä tarkoittaa sitä, että näiden kahden tuotteen ei tarvitse olla kaikissa suhteissa samanlaisia, kunhan ne on vähintäänkin valmistettu saman kaavan mukaan käyttämällä samaa vaikuttavaa ainetta ja niillä on myös sama terapeuttinen teho (172). Markkinoille saattamista koskevan luvan epäämistä ei näin ollen voida perustella kansanterveyden suojeluun liittyvillä syillä, jos epääminen johtuu yksinomaan siitä, että kahden lääkkeen alkuperä ei ole sama (173).

Kansalliset viranomaiset eivät voi myöskään evätä rinnakkaistuontilupaa pelkästään sillä perusteella, että rinnakkaistuonnin kohteena olevaa lääkettä koskevat asiakirjat puuttuvat, jos niillä on lainsäädännölliset ja hallinnolliset keinot saada kyseiset asiakirjat (174). Ne eivät voi myöskään evätä eläinlääkkeiden rinnakkaistuontilupaa niiltä, jotka haluavat tuoda niitä omia eläimiään varten (175).

Rinnakkaiskauppa on myös erotettava jälleentuonnista. Esimerkiksi lääkkeiden osalta jälleentuonnilla tarkoitetaan liiketoimia, joissa lääkkeet tuodaan jäsenvaltioon, jossa ne on hyväksytty, ja toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut apteekki on aiemmin ostanut ne kyseiseen tuontijäsenvaltioon sijoittautuneilta tukkumyyjältä. Tältä osin tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltiossa valmistettu tuote, joka on viety sieltä ja tuotu sinne takaisin jälleentuontina, on samalla tapaa maahantuotu tuote kuin tuote, joka on valmistettu toisessa jäsenvaltiossa (176). Se on todennut kuitenkin, ettei tätä sovelleta tapauksissa, joissa todetaan, että asianomaiset tuotteet on viety pelkästään siinä tarkoituksessa, että ne tuodaan takaisin, millä pyritään kiertämään tarkastellun kaltaista lainsäädäntöä (177).

4.12 Velvollisuus käyttää jäsenvaltion virallista kieltä

Yhdenmukaistamattomilla aloilla asetetut kielivaatimukset voivat myös muodostaa esteen EU:n sisäiselle kaupalle, jos niistä aiheutuu lisärasitetta muista jäsenvaltioista peräisin oleville tuotteille. Näin ollen ne voidaan kieltää SEUT-sopimuksen 34 artiklan nojalla, jos muista jäsenvaltioista tuleviin tuotteisiin on pantava erilaisia merkintöjä, koska siitä aiheutuu ylimääräisiä pakkauskustannuksia (178). Joissakin tapauksissa voi kuitenkin olla tarpeen käyttää kansallista kieltä sen varmistamiseksi, että kuluttajat ymmärtävät helposti kyseistä tuotetta koskevat tiedot (179).

Asiassa Yannick Geffroy antamassaan tuomiossa (180) tuomioistuin totesi, että SEUT-sopimuksen 34 artiklaa on tulkittava siten, että sen ”vastaisena on pidettävä pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista lainsäädäntöä, jossa velvoitetaan käyttämään tiettyä kieltä elintarvikkeiden pakkausmerkinnöissä eikä anneta mahdollisuutta käyttää muuta ostajien helposti ymmärtämää kieltä tai turvata ostajan tiedonsaanti muilla keinoilla”.

Kuluttajien helposti ymmärtämän kielen määrittämisestä tuomioistuin totesi asiassa Piageme (181), että merkityksellisinä seikkoina voidaan pitää esimerkiksi seuraavia seikkoja: ”eri kielisten sanojen samankaltaisuus; se, että kyseinen väestö osaa yleisesti useampia kieliä; erityiset seikat kuten mittavat tiedotuskampanjat tai tuotteen laaja jakelualue, kuitenkin sillä edellytyksellä, että on mahdollista todeta, että kuluttaja saa riittävästi tietoa”.

Yleisestä suhteellisuusperiaatteesta seuraa, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa kansallisia toimenpiteitä, joissa edellytetään, että tietyt kotimaisia tai tuontituotteita koskevat tiedot on annettava kielellä, jota kuluttaja helposti ymmärtää. Kansallisella toimenpiteellä ei saa kuitenkaan estää turvautumista mahdollisiin muihin keinoihin, joilla kuluttajien tiedonsaanti voidaan varmistaa, kuten piirrosten, symbolien tai kuvien käyttöä (182). Lisäksi toimenpide on rajattava koskemaan ainoastaan sellaisia mainintoja, jotka ovat kyseisessä jäsenvaltiossa pakollisia ja joita ei voida saattaa kuluttajien tietoon muulla asianmukaisella tavalla kuin kääntämällä.

4.13 Henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettujen tavaroiden tuontirajoitukset

Sen lisäksi, SEUT-sopimuksen 34 artiklassa annetaan yrityksille oikeus tuoda tavaroita kaupallisiin tarkoituksiin, siinä annetaan myös yksityisille henkilöille oikeus tuoda tavaroita henkilökohtaiseen käyttöön, kuten asiassa Schumacher annettu tuomio (183) osoittaa. Henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettujen tavaroiden tuontirajoitukset koskevat enimmäkseen tuotteita, jotka voivat aiheuttaa riskejä ihmisten terveydelle, kuten alkoholi, tupakka ja lääkkeet. Asiassa Schumacher yksityishenkilö tilasi lääkevalmisteen Ranskasta omaan käyttöönsä. Kyseinen henkilö asui Saksassa, jossa tulliviranomaiset epäsivät valmisteen tulliselvityksen.

Kansallinen tuomioistuin kysyi, oliko lainsäädäntö, jossa yksityishenkilöä kiellettiin tuomasta omaan käyttöönsä tuontijäsenvaltiossa hyväksyttyä lääkevalmistetta, jota myytiin kyseisessä jäsenvaltiossa ilman reseptiä ja joka oli ostettu toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevasta apteekista, ristiriidassa SEUT-sopimuksen 34 ja 36 artiklan kanssa. Tuomioistuin katsoi, että tällainen lainsäädäntö oli SEUT-sopimuksen 34 artiklan vastainen eikä sitä voitu perustella kansanterveyden suojeluun liittyvillä syillä. Tuomioistuimen mukaan lääkevalmisteiden ostaminen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevassa apteekista takasi vastaavan turvallisuuden kuin niiden ostaminen kotimassa sijaitsevasta apteekista.

Kuten asiassa Escalier Bonnarel annetusta tuomiosta (184) ilmenee, myös yksityishenkilöillä, jotka tuovat tavaroita omalla maa-alueellaan käytettäviksi, voi olla tiettyjä velvoitteita, joita sovelletaan kaupallisissa tarkoituksissa tuontia harjoittaviin maahantuojiin. Kyseisessä tapauksessa oli aloitettu rikosoikeudenkäynti kahta yksityishenkilöä vastaan, joita syytettiin sellaisten maatalouskäyttöön tarkoitettujen torjunta-aineiden hallussapidosta ja käyttöaikomuksesta, joilla ei ollut markkinoille saattamista koskevaa lupaa. Syytetyt väittivät, ettei kansallisia lupavaatimuksia voitu soveltaa maanviljelijöihin, jotka toivat tuotteita omiin tarkoituksiinsa. Tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltioilla on velvollisuus soveltaa kasvinsuojeluaineiden maahantuonnissa alueelleen tutkimusmenettelyä ja tämä menettely voi olla niin sanottu ”yksinkertaistettu” menettely, jonka tarkoituksena on tarkastaa, tarvitaanko aineelle lupa vai onko katsottava, että se on jo hyväksytty tuojajäsenvaltiossa (185). Tuomioistuin huomautti, että edellä mainittuja periaatteita sovelletaan maahantuonnin tarkoituksesta riippumatta.

5. MAATALOUSTUOTTEET

On syytä huomata, että maataloustuotteilla on keskeinen sija sisämarkkinoita koskevissa tuomioistuimen tuomioissa. Tässä jaksossa käsitellään joitakin näihin tuotteisiin liittyviä erityiskysymyksiä. Lähtökohtana on SEUT-sopimuksen 38 artiklan 2 kohta, jonka mukaan sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia määräyksiä sovelletaan maataloustuotteisiin, jollei kyseisen sopimuksen 39–44 artiklassa toisin määrätä (nämä tuotteet määritellään saman artiklan 1 kohdassa ja luetellaan SEUT-sopimuksen liitteessä I).

Yksi tuomioistuimen viimeaikaisissa tuomioissa käsitelty kysymys koskee sitä, missä määrin jäsenvaltiot voivat antaa lainsäädäntöä yhteisen markkinajärjestelyn piiriin kuuluvilla aloilla. Tuomioistuin on todennut, että yhteisessä maatalouspolitiikassa, joka kuuluu SEUT-sopimuksen 4 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaan unionin ja jäsenvaltioiden jaettuun toimivaltaan, jäsenvaltioilla on lainsäädäntövaltaa, jonka nojalla ne voivat käyttää toimivaltaansa siltä osin kuin unioni ei ole käyttänyt toimivaltaansa (186).

Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että silloin kun tietyllä alalla on annettu asetus yhteisestä markkinajärjestelystä, jäsenvaltioilla on velvollisuus pidättyä sellaisten toimien antamisesta, jotka saattaisivat poiketa markkinajärjestelystä tai olla sen vastaisia. Yhteisen markkinajärjestelyn vastaisia ovat myös sellaiset säännökset, jotka haittaavat järjestelyn toimintaa, vaikka kyseistä alaa ei olisikaan säännelty tyhjentävästi kyseisellä järjestelyllä (187).

Viinin vähittäismyynnissä käytettävän alkoholin yksikkökohtaisen vähimmäishinnan vahvistamisesta on todettu, että koska hintojenvahvistusmekanismia ei ole, vapaaseen kilpailuun perustuva vapaa hinnanmuodostus on osa maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 1308/2013 (188) ja ilmentää periaatetta tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta toimivan kilpailun olosuhteissa (189).

Yhteisen markkinajärjestelyn toteuttaminen ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita soveltamasta sellaisia kansallisia sääntöjä, joilla tavoitellaan muita yleistä etua koskevia päämääriä kuin niitä, joita kyseinen yhteinen markkinajärjestely koskee, vaikka kyseiset säännöt voivatkin vaikuttaa yhteismarkkinoiden toimintaan kyseisellä alalla (190).

Asiassa Scotch Whisky antamassaan tuomiossa tuomioistuin teki sen päätelmän, että maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä annettua asetusta (EU) N:o 1308/2013 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jossa vahvistetaan viinin vähittäismyynnissä käytettävä alkoholin yksikköperusteinen vähimmäishinta, sillä ehdolla, että tämä toimenpide on tosiasiallisesti omiaan takaamaan ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen toteutumisen ja että – kun otetaan huomioon yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet ja yhteisen maatalouden markkinajärjestelyn moitteeton toiminta – se ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

Asiassa C-2/18 tuomioistuin katsoi, että antaessaan asetuksen (EU) N:o 1308/2013 ja erityisesti sen 148 artiklan unioni ei ole käyttänyt toimivaltaansa raakamaidon toimitussopimuksen sopimuspuolten välisten sopimussuhteiden alalla tyhjentävästi. Sen vuoksi kyseistä asetusta ei voida tulkita siten, että siinä kiellettäisiin lähtökohtaisesti jäsenvaltioita toteuttamasta tätä alaa koskevia toimenpiteitä (191).

Tuomioistuin katsoi myös, etteivät viittaukset tiettyihin sopimattomiin menettelyihin kuitenkaan riitä osoittamaan sitä, että asetus (EU) N:o 1308/2013 kattaa kyseessä olevan säännöstön tavoitteena olevan sopimattomien menettelyjen torjunnan, etenkin kun tämä asetus ei koske kaikkia näitä menettelyjä eikä niistä säädetä eikä niitä ole edes yksilöity siinä (192). Tuomioistuin totesi, että oikeasuhteisuutta näin tarkasteltaessa on otettava huomioon erityisesti yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet ja yhteisen markkinajärjestelyn moitteeton toiminta, mikä edellyttää näiden tavoitteiden ja kyseisellä säännöstöllä tavoitellun päämäärän eli sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjunnan punnintaa (193).

Tässä tuomioistuin katsoi, ettei kyseisellä säännöstöllä ylitetä sitä, mikä on tarpeen sillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka yksin suoraan tuntee käsiteltävänään olevan oikeusriidan, on kuitenkin tutkittava, ylitetäänkö toimenpiteillä, jotka toteutetaan sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi vahvistamalla maidontuottajien hyväksyttyyn organisaatioon kuulumattomien maidontuottajien neuvotteluvoimaa ja näin ollen tuotannon kestävän kehityksen tukemiseksi takaamalla maidontuottajille kohtuulliset ehdot ja jotka toteutetaan rajoittamalla hintoja koskevaa neuvotteluvapautta, se, mikä on tarpeen (194).

6. VIENTIRAJOITUKSET (SEUT-SOPIMUKSEN 35 ARTIKLA)

SEUT-sopimuksen 35 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden väliset viennin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä.”

6.1 ’Viennin’ määritelmä

SEUT-sopimuksen 35 artiklan yhteydessä käsitteellä ’vienti’ tarkoitetaan jäsenvaltioiden välistä kauppaa eli vientiä jäsenvaltiosta toiseen. Sitä ei sovelleta EU:n ulkopuoliseen maahan suuntautuvaan vientiin.

6.2 Määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpite