Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Luonnon ja luonnonsuojelun tila Euroopassa"

(2001/C 221/22)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 13. heinäkuuta 2000 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon aiheesta "Luonnon ja luonnonsuojelun tila Euroopassa".

Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 11. toukokuuta 2001. Esittelijä oli Lutz Ribbe.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 30. ja 31. toukokuuta 2001 pitämässään 382. täysistunnossa (toukokuun 30. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Oma-aloitteisen lausunnon tavoite ja rakenne

1.1. Komitea haluaa tällä oma-aloitteisella lausunnolla osallistua Euroopan unionissa käytävään yleiseen keskusteluun luonnon sekä luonnon- ja maisemansuojelun tilasta Euroopassa ja erityisesti luonnonsuojelun liittämisestä muihin politiikan alueisiin.

1.2. Luvussa 2 tuodaan esiin Euroopan luonnonperinnön merkitys ja korostetaan tarvetta EU:n harjoittamaan luonnonsuojelun koordinointiin. Luvussa 3 käsitellään asiaankuuluvien EU-direktiivien täytäntöönpanoa. Lausunnon painopiste on politiikan johdonmukaisuudessa, jota tarkastellaan luvussa 4. Lisäksi tutkitaan, onko luonnonsuojelun merkitys EU:n eri politiikoissa lisääntynyt viime vuosiin verrattuna ja missä tarvitaan välttämättä korjauksia. Lausunnon pohdiskelut keskittyvät niille politiikan alueille, joihin EU vaikuttaa ratkaisevasti.

1.3. On kiistämätöntä, että luontoon vaikuttavat hyvin erilaiset toimet, kuten rakentaminen, virkistyskäyttö, maarakennus, maa- ja metsätalous, liikenneväylien ja perusrakenteiden rakentaminen, kanavien kaivaminen sekä vesistöjen patoaminen ja johtaminen muualle, vain muutamia esimerkkejä mainitaksemme. Tässä lausunnossa komitea keskittyy erityisesti yhteiseen maatalouspolitiikkaan, jolla EU vaikuttaa merkittävästi maankäyttöön ja näin ollen myös luonnonsuojelun tasoon. Erityisesti luonnonsuojelun liittäminen maatalouteen on erittäin tärkeää, koska 44 prosenttia EU:n pinta-alasta ja laajoja Natura 2000 -alueita on maatalouskäytössä.

2. Eurooppalaisen luonnonsuojelun lähtötilanne

2.1. Euroopalla ei ole vain verrattomia kulttuuriarvoja. Erilaiset kulttuuri- ja luonnonmaisemat muodostavat merkittävän luonnonperinnön. Lukuisat erilaiset maisematyypit ja niiden eläin- ja kasvilajit tekevät mantereesta viehättävän ja kiehtovan. Niiden suojelusta on tullut politiikan, hallinnon ja kansalaisten tärkeä tehtävä.

2.1.1. Luonnonsuojelu ei kuitenkaan ole pelkkä itsetarkoitus. Luonto on elämän ja talouden välttämätön perusta, taloustoiminnan tärkeä voimavara sekä monien urheilu-, harrastus- ja virkistysmahdollisuuksien samoin kuin terveydenhuollon ja yksittäisissä tapauksissa jopa lääketieteellisen hoidon edellytys.

2.2. Eläin- ja kasvilajien moninaisuus on seurausta sekä erilaisista luonnonoloista että näihin luonnonoloihin mukautetusta käytöstä. Monet lajit ja elinalueet ovat siten riippuvaisia maa-alueiden käytöstä. Suuri osa lajeista, joiden suojelua tulisi nykyään tehostaa, on syntynyt viime vuosisatojen - nykynäkökulmasta laajaperäisen - maataloustuotannon seurauksena. "Eurooppa" on kuitenkin aivan liian moninainen, että voisi puhua luonnon ja maiseman vertailukelpoisista ja yleispätevistä ehdoista. Sen vuoksi luonnonsuojelulle asetettavat vaatimuksetkin ovat hyvin erilaisia: luonnonsuojeluolot ja -ongelmat Skandinavian laajoissa metsissä ovat erilaiset kuin Skotlannin ylämaalla, Alpeilla, Espanjan kuivassa Extremadurassa tai maataloudellisesti usein tehokkaasti hyödynnetyissä jäsenvaltioissa tai niiden alueilla(1).

2.3. Luonnon ja sen monimuotoisuuden suojelu on tehtävä, jota myös ja ennen kaikkea yksittäisten jäsenvaltioiden ja alueiden sekä alue- ja paikallisviranomaisten on hoidettava. Myös jokaista kansalaista kehotetaan toimimaan luonnon ja ympäristön säilyttämisen puolesta. Monet myönteiset esimerkit toimista, joihin yksityishenkilöt, luonnonsuojelujärjestöt ja maanviljelijät ovat ryhtyneet, osoittavat, että monet ihmiset samastuvat luonnon- ja maisemansuojeluun. Se on klassinen "alhaalta ylös" -tehtävä, jota on tosin tuettava poliittisilla liitännäistoimilla. Koordinoitu toiminta Euroopan tasolla ei ole vain järkevää, se on suorastaan välttämätöntä. Euroopassa ei voida suojella luontoa onnistuneesti ilman EU:n suorittamaa koordinointia.

2.3.1. Koordinoinnin tarve syntyy yhtäältä siitä, että monet lajit eivät ole sidottuja mihinkään tiettyyn paikkaan vaan vaeltavat joskus tuhansiakin kilometrejä pesimä- ja talvehtimisalueidensa välillä. Luonto ei tunne rajoja. Monien lajien, esimerkiksi muuttavien kurkien, suojelu voi onnistua vain, jos esimerkiksi Pohjois-Euroopassa sijaitsevien pesimäalueiden lisäksi suojellaan myös esimerkiksi Espanjassa sijaitsevat talvehtimisalueet. Vaeltavat lajit tarvitsevat, muuttavien tai autolla matkustavien ihmisten tavoin, talvehtimis- ja pesimäalueidensa välille lepopaikkoja ja niiden lisäksi myös käytäviä. Eurooppa on lisäksi Siperian erämaissa pesivien aasialaisten muuttolintujen talvehtimisalue sekä Afrikassa talvehtivien muuttolintujen pesimäalue. Euroopassa toteutettavasta luonnonsuojelusta riippuu näin ollen usein Euroopan ulkopuolistenkin alueiden biologinen monimuotoisuus.

2.3.2. EU:n suorittama koordinointi on tarpeen myös siksi, että kasvi- ja eläinlajit ovat osa Euroopan kulttuuria, vaikka kaikki niistä eivät eläkään kaikilla Euroopan alueilla. Toisin sanoen niiden suojelu ei ole vain yksittäisten jäsenvaltioiden vaan koko Euroopan edun mukaista, samoin kuin on yleisesti hyväksyttyä, että tiettyjä kansallisia kulttuurimuistomerkkejä suojellaan yhteisesti. Esimerkki tällaisista eläinlajeista on Euroopan suurin lentokykyinen lintu isotrappi (Otis tarda), jonka jäljellä olevat yksilöt elävät lähinnä Pyreneiden niemimaalla; Espanjan 15000 ja Portugalin 200-300 yksilöä muodostavat noin puolet koko maailman isotrappikannasta. Muita esimerkkejä ovat ruskea karhu, susi, ilves, visentti sekä monet lepakot ja hyönteiset (esimerkiksi punakeltaverkkoperhonen(2), kanelinruskea muurahaissinisiipi(3) ja Rosaria alpina -kovakuoriainen). Näiden lajien suojelemiseksi tarvitaan erityistoimia, joilla on usein tarkoitus säilyttää sellaista perinteistä maataloustuotantoa, joka ei nykyisissä kilpailuoloissa ole kilpailukykyistä.

2.4. Eläin- ja kasvilajien monimuotoisuus on vähentynyt jyrkästi ja nopeasti viime vuosina. Erityisen huolestuttavaa on vähentymisen dramaattinen vauhti: muutamien vuosien tai vuosikymmenien aikana jotkin lajit ovat jo kuolleet sukupuuttoon, joitakin uhkaa sukupuutto, toiset ovat puolestaan uhanalaisia tai mahdollisesti uhanalaisia. Vain erittäin pieni määrä lajeja on pystynyt mukautumaan muuttuviin oloihin kulttuurikasveina ja lisääntyy. Yleisesti voidaan kuitenkin sanoa, että luonnon ja luonnonsuojelun tila Euroopassa on erittäin huolestuttava. Erinomaiset tulokset tiettyjen lajien kantojen vakauttamisessa (esim. petolintujen suojelussa Keski-Euroopassa) eivät voi peittää sitä tosiasiaa, että viime vuosina aloitetut toimet ovat vaikuttaneet valitettavasti vain osin eivätkä ole ratkaisevasti jarruttaneet tai kääntäneet yleistä kielteistä kehitystä. Euroopan ympäristökeskus kirjoittaa toisessa kertomuksessaan Euroopan ympäristön tilasta (1999): "Euroopan vapaana elävät lajit ovat edelleen vakavasti uhattuina, ja kannaltaan pienenevien lajien määrä lisääntyy. - - Monissa maissa jopa 50 prosenttia tunnetuista selkärankaisten lajeista on uhattuna.- - Yli kolmasosa Euroopan lintulajeista - - on vähenemässä."

2.5. Syyt siihen ovat hyvin moninaiset. Pääasiallisen uhan muodostavat nykyään yksiselitteisesti eläin- ja kasvilajien elinympäristöjen pieneneminen tai katoaminen kokonaan. Aiemmin tiettyjen eläinlajien (karhujen, susien, ilvesten) suoranainen vainoaminen oli tärkeämpi syy kuin nykyään, mutta suoranaista vainoamista voidaan edelleenkin pitää osittain ongelmana. Sopivien elinympäristöjen väheneminen, joka on seurausta muun muassa rakentamisesta, maa- ja metsätalouden muuttuneista toimintavoista, haitallisten aineiden käytöstä ja esimerkiksi laajojen alueiden halkomisesta liikenneväylillä, ei ole vieläkään pysähtynyt. Päinvastoin: edelleen rakennetaan liikaa, kuivataan kosteikkoja, kastellaan kuivia alueita, rehevöitetään ja lannoitetaan liikaa vähäravinteisia paikkoja jne. Paikallisten ja maakohtaisten syiden lisäksi EU:n liian yksipuolisesti tuotanto- ja kasvusuuntautunut maatalous- ja rakennepolitiikka on aiheuttanut ja aiheuttaa monia näistä kielteisistä muutoksista. Muutamat EU:n jäsenvaltiot ovat käynnistäneet toimenpiteitä, joilla ei kuitenkaan ole kyetty vielä muuttamaan vallitsevia kielteisiä suuntauksia.

2.5.1. Kalastuspolitiikka muodostaa toistaiseksi aliarvioidun ongelman. Suuret kalastuslaivastot vastaavat jatkuvasti kasvaviin taloudellisiin paineisiin yhä tehokkaammilla kalastusmenetelmillä. Laahusnuottiin jää usein uhanalaisia merikilpikonnia tai merinisäkkäitä, esim. munkkihylkeitä (Monachus monachus), muita hylkeitä sekä pieniä valaita tai delfiinejä. Luontoa säästäviä perinteisiä kalastusmenetelmiä, kuten Espanjan harjoittamaa tonnikalan pyyntiä onkimalla, on taloudellisten syiden vuoksi vaikea säilyttää(4). Myös järvien ja jokien kalastuskäytössä piilee ristiriitojen siemeniä, kun kalaa syövistä eläimistä (esim. saukko) tulee kalastuksen kilpailijoita tai kun vesistöt vahingoittuvat rehu- tai lannoiteylijäämien aiheuttaman rehevöitymisen, kuntien ja teollisuuden jätevesien, kalkkiutumisen, vieraiden lajien istutusten, patoamisen yms. seurauksena.

2.5.2. Lajien ja siten geenivarojen dramaattista katoamista ei tapahdu kuitenkaan vain luonnossa, vaan myös hyötyeläinrotujen ja viljelykasvien kohdalla. Monet vanhoista alueellisiin oloihin sopeutuneista kotieläinroduista ovat jo kadonneet tai vaarassa kuolla sukupuuttoon. Yhtä ongelmallinen on harvinaisiksi käyneiden vilja- ja vihanneslajien tilanne. Tähän luonnonsuojeluongelmaan ei sen paremmin valtiollinen kuin yksityinenkään luonnonsuojelu ole kiinnittänyt toistaiseksi riittävästi huomiota. Vaikka ajattelutapa on alkanut muuttua ja esimerkiksi maatalouden ympäristöohjelmissa on tehty eräitä aloitteita, on tässä asiassa vielä paljon tehtävää. Siitä huolimatta on käynyt ilmi, että esim. vanhojen kotieläinrotujen markkinointi voi tarjota taloudellisia mahdollisuuksia (esim. saksalainen sikarotu Schwäbisch-Hällisches Schwein, iberialainen kotieläinsika).

2.6. Luontotyyppien ja lajien runsaus pakotti jo runsaasti yli sata vuotta sitten jakamaan Euroopan tiettyihin luonnonmaantieteellisiin alueisiin ja tutkimaan lähemmin, mitkä näiden alueiden luontotyypit tai lajit ovat (Euroopan kannalta) erityisen tärkeitä ja mitä luontotyyppejä on sen vuoksi suojeltava erityisen hyvin. Tieteellisen valmistelutyön perusteella eläimistö-, kasvisto- ja luontotyyppidirektiivin 1 artiklan c kohdassa Eurooppa jaettiin luonnonmaantieteellisiin alueisiin.

2.7. Jäsenvaltiot sekä komissio ja etenkin sen ympäristöasioiden pääosasto ovat jo 1970-luvun alusta lähtien pyrkineet parantamaan luonnonsuojelun huolestuttavaa tilaa laatimalla (ja panemalla täytäntöön) direktiivejä ja erityisiä strategioita(5) sekä sisällyttämällä luonnonsuojelun muihin politiikan alueisiin.

3. Luonnonsuojelua koskeva Euroopan unionin lainsäädäntö ja sen täytäntöönpano

3.1. Euroopan yhteisössä on annettu menneinä vuosikymmeninä kaksi luonnonsuojelun kannalta keskeistä direktiiviä: vuonna 1979 niin sanottu lintudirektiivi (79/409/ETY) ja vuonna 1992 luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annettu direktiivi (92/43/ETY). Nämä direktiivit loivat edellytykset Euroopassa tärkeiden ja uhanalaisten luontotyyppien ja eläin- ja kasvilajien suojelulle. Tarkoituksena on muun muassa luoda erityisen tärkeiden suojelualueiden eurooppalainen verkosto (Natura 2000). Direktiivit ovat keskeisiä tekijöitä jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin allekirjoittaman biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen (Rio de Janeiro 1992) täytäntöönpanossa.

3.2. Komitea korostaa, että lintudirektiivi ja luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annettu direktiivi ovat keskeisen tärkeitä säännöstöjä(6). Jäsenvaltioiden luonnonsuojeluviranomaisten ja Euroopan yhteisöjen toimielinten yhä uudelleen toteaman ja luonnonsuojelijoiden valittaman eläin- ja kasvilajien määrän vähenemisen syyt eivät selvästikään ole puutteellisessa lainsäädännössä.

3.3. Mainittujen direktiivien täytäntöönpano jäsenvaltioissa on sen sijaan usein epätyydyttävää tai riittämätöntä sekä Natura 2000 -alueiden nimeämisen että suojeltujen ja suojeltavien alueiden hallinnoinnin osalta.

3.4. Komitea esitti jo komission tiedonantoa "Yleisarvio viidennestä Euroopan yhteisön ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevasta poliittisesta toimintaohjelmasta"(7) koskevassa lausunnossaan, että "- - on ympäristönsuojelun kannalta haitallista ja yleisön - jota yritetään valistaa ympäristökysymyksissä - kannalta käsittämätöntä, että jäsenvaltiot säätävät neuvostossa ympäristösäännöksiä, joita ne sitten eivät itse noudata tai noudattavat vain painostuksen (EU:n kanneuhan) alaisina". Kuvaavina esimerkkeinä mainittiin muun muassa molemmat tärkeät luonnonsuojeludirektiivit, lintudirektiivi ja luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annettu direktiivi.

Suojelualueiden nimeäminen

3.5. Talous- ja sosiaalikomitea arvostelee luonnonsuojelualueiden nimeämisen hitautta. Euroopan luonnonsuojelun kannalta on erityisen surullista, että komission ja jäsenvaltioiden pitää vielä 22 vuotta lintudirektiivin antamisen jälkeen kiistellä sen oikeasta täytäntöönpanosta ja soveltamisesta. Komission on edelleen todettava, että "luokiteltujen erityissuojelualueiden lukumäärä ja pinta-ala ovat - - riittämättömiä" useissa jäsenvaltioissa (vaikka ilmoitukset olisi pitänyt täydentää jo vuonna 1981), minkä vuoksi komissio "jatkaa pikemminkin yleisiä rikkomisesta johtuvia menettelyjä kuin sellaisia, jotka koskevat puutteellisuuksia yksittäisten alueiden - - suojelussa"(8). Luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin oikeudellinen täytäntöönpano ja käytännön soveltaminen jäsenvaltioissa on myös ollut erittäin puutteellista. Ympäristöministerit tekivät direktiivin antamisen yhteydessä päätöksen aikataulusta suojeltujen alueiden muodostaman Natura 2000 -verkoston perustamiseksi, mutta sitä ei ole noudatettu alkuunkaan, mikä haittaa vakavasti varsinaista tavoitetta, tärkeiden elinympäristöjen säilyttämistä ja turvaamista sekä harvinaisten eläin- ja kasvilajien säilyttämistä.

3.5.1. Jäsenvaltioiden välillä on kuitenkin merkittäviä eroja. Jotkin valtiot ovat jo, vaikkakin myöhässä, täyttäneet huomattavan osan velvollisuuksistaan ja pääosin nimenneet suojeltavat alueensa. Toiset jäsenvaltiot puolestaan erottuvat joukosta kielteisesti, vaikka myös tässä asiassa on viime viikkoina ja kuukausina tapahtunut ilahduttavaa edistystä.

3.5.2. Erittäin tehokkaaksi on osoittautunut komission selvennys, jonka mukaan rakennerahastoista (ja myös maaseudun kehittämistä koskevan asetuksen (EY) N:o 1257/1999 mukaisesti) maksettavat tuet voidaan maksaa vasta, kun riittävin ilmoituksin on varmistettu, ettei EU:n (yhteis)rahoittamilla hankkeilla ole kielteisiä vaikutuksia mahdollisiin suojelualueisiin. Vaikka maksujen jäädyttämistä - ollaanpa siitä poliittisesti mitä mieltä tahansa - ei ole toistaiseksi toteutettu kattavasti, se on vauhdittanut alueiden nimeämistä(9). Komitea huomauttaa tässä yhteydessä, että esim. asetuksen (EY) N:o 1257/1999 perusteella suoritettavat maksut ovat maataloustuottajien tärkeä tulolähde. Siksi on erityisen tärkeää, että alueet nimetään nopeasti, jotta maataloustuottajat eivät joudu kärsimään taloudellisesti viranomaisten toimettomuuden vuoksi.

3.6. Direktiivien täytäntöönpanon viivästymisen syyt ovat moninaiset. Syynä saattaa olla esimerkiksi eriäviä näkemyksiä maankäytöstä edustavien paikallisten toimijoiden vastustus alueiden osoittamisessa ja nimeämisessä. Kunnat pelkäävät yhdyskuntiensa ja elinkeinoelämänsä kehittämisen vaikeutuvan, liikennesuunnittelijat näkevät ongelmia tulevien tielinjojen suunnittelussa, maanviljelijät, jotka muutenkin kärsivät asutuksen leviämisestä ja sen seurauksista (rakennusalueet, tiet, vapaa-ajan palvelut), tuntevat maankäyttöoikeuksiaan rajoitettavan ja alueiden tulevaa kehitystä estettävän.

3.6.1. Varsinkin luonnonsuojelun ja maatalouden välinen ristiriita on hidastanut viime vuosina alueiden ilmoittamista huomattavasti. Tällaisia ristiriitoja syntyy, koska luontotyyppidirektiivillä säädettyä porrastettua menettelyä ei ymmärretä riittävän hyvin. Menettely jakautuu jäsenvaltioiden pelkästään tieteellisin perustein tekemiin alue-ehdotuksiin, komission yhtä lailla tieteelliseen valintaprosessiin ja vasta tämän jälkeen seuraavaan alueiden varsinaiseen nimeämiseen. Koska ensimmäinen vaihe, tieteellisin perustein tehtävä esivalinta, suoritettiin osittain ilman yleisön osallistumista, asianomaiset maanomistajat ja -käyttäjät pitivät sitä heidät ohittavana päätöksentekona. Tästä on otettava sikäli opiksi, että jo aikaisessa vaiheessa, eikä vasta alueita nimettäessä ja hoitosuunnitelmia pohdittaessa, on kuultava laajasti eri osapuolia. Tällaisen osallistumisen laiminlyönti yhdessä osittain käsittämättömien aluepäätösten(10) kanssa ei tuo valtiolliselle luonnonsuojelulle ystäviä, päinvastoin: vastustus kasvaa, ja ihmiset saavat luonnonsuojelusta kielteisen kuvan.

3.6.2. Vielä toistaiseksi maanomistajia ja -käyttäjiä on usein valistettu riittämättömästi alueiden Natura 2000 -verkkoon nimeämisen seurauksista. Osallistumisen puute ja siitä seuraava tietämättömyys alueiden jatkokäyttöön ja -viljelyyn kohdistuvista seurauksista on aiheuttanut vastarintaa. Tämä tulisi supistaa mahdollisimman vähiin maksamalla ensimmäisen vaiheen jälkeen valituilla "erityissuojelualueilla" maanviljelijöille korvauksia yhteiskunnan asettamista luonnonsuojeluvelvoitteista, kuten luontotyyppidirektiivillä säädetään. Järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan keskustelufoorumina TSK pitää tätä ratkaisevana seikkana, jonka avulla voidaan lisätä luonnonsuojelun hyväksyntää.

Suojelualueiden hallinto

3.7. Suojelualueiden laajentuessa - vaikka hitaastikin - painopiste siirtyy vähitellen näiden alueiden varsinaiseen hallintoon luontotyyppidirektiivin 6 artiklan mukaisesti (suojelutoimien määrittely, lajien elinympäristöjen heikentymisen estäminen, suunnitelmien ja hankkeiden arvioiminen sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojeluhankkeisiin, haitallisesti vaikuttavien suunnitelmien ja hankkeiden toteuttaminen vain tiukoin ehdoin). Myös tässä yhteydessä on pyrittävä ratkaisemaan mahdolliset ristiriidat EU:n nykyisen ympäristönsuojelulainsäädännön pohjalta mahdollisimman pitkälti asianomaisten tahojen kanssa käytävillä keskusteluilla, ja sikäli kuin hoitosuunnitelmia tarvitaan, ne tulisi laatia yhteisymmärryksessä. TSK huomauttaa, että luontotyyppidirektiivin 6 artiklan säännökset mahdollistavat taloudellisten etujen huomioon ottamisen huomattavasti laajemmin kuin lintudirektiivi.

Suosituksia EU:n luonnonsuojeludirektiivien täytäntöönpanemiseksi(11)

3.8. TSK katsoo, että näiden kahden direktiivin täytäntöönpanoon liittyvät vaikeudet eivät missään tapauksessa saa johtaa itse direktiivien kyseenalaistamiseen eivätkä niiden sisällön tai täytäntöönpanon vesittämiseen.

3.9. Talous- ja sosiaalikomitea vetoaa jäsenvaltioihin, jotta ne täyttäisivät lopultakin direktiivin 92/43/ETY mukaisen sitoumuksensa direktiivin asianmukaisesta saattamisesta osaksi omaa lainsäädäntöään (esim. Saksa) sekä julkaisisivat täydelliset maakohtaiset luettelot tieteellisin perustein valituista sopivista alueista(12). Vasta sitten komissio voi laatia luettelon yhteisön kannalta merkittävistä alueista, jotta jäsenvaltiot voivat - kuten direktiivissä säädetään - nimetä ne viimeistään vuonna 2004 erityissuojelualueiksi. Komitea ilmaisee tässä yhteydessä tyytyväisyytensä komission jäsenvaltioita vastaan aloittamiin rikkomusmenettelyihin ja kehottaa komissiota jatkamaan niitä tiukasti. Komitea vetoaa myös asianomaisiin jäsenvaltioihin, että nämä täyttäisivät velvollisuutensa ja nimeäisivät riittävästi eurooppalaisia lintujensuojelualueita lintudirektiivin 79/409/ETY(13) mukaisesti.

3.10. Komitea vetoaa komissioon ja jäsenvaltioihin, että ne huolehtisivat lisätietojen antamisesta. Luontotyyppidirektiivin 6 artiklaa ei esimerkiksi ole tarkoitettu Natura 2000 -alueisiin liittyvän kaiken taloudellisen toiminnan ja maankäytön esteeksi. Tarkoituksena on pikemminkin varmistaa, että toiminta on kestävää eikä vaikuta suojelutavoitteisiin. Tarkoituksenmukaisella tiedottamisella - joka kytkeytyy nykyisiin aloitteisiin kuten Natura 2000 -tiedotuslehteen sekä luontotyyppidirektiivin 6 artiklan tulkinta-asiakirjaan - voidaan hälventää asianosaisten pelkoja. On tehtävä selväksi, ettei luonnonsuojelupolitiikka ole itsetarkoitus, vaan se täyttää kestävää kehitystä edistävän myönteisen taloudellisen ja yhteiskunnallisen tehtävän esim. luomalla uusia työpaikkoja. Monet esimerkiksi Life-rahoitusvälineestä tuetut hankkeet osoittavat, ettei luontotyyppidirektiivi ole mikään este, vaan usein myönteisen kehityksen alkuunpanija. Tällaisista myönteisistä esimerkeistä on tiedotettava ja niitä on vaihdettava tehokkaammin. On tärkeää, että luonnonsuojelu tuottaa iloa ja saa maaseudulla työskentelevät ihmiset (lähinnä maanviljelijät) toimimaan luonnon puolesta, sillä luonnonsuojelun onnistuminen ratkaistaan itse paikalla. Ratkaisevaa on tässä yhteydessä, että myös tulevaisuudessa EY:n luonnonsuojelua varten on olemassa pitkäaikainen ja sopiva rahoitusvälineistö ja että se muotoillaan luonnonsuojelun tarpeiden mukaiseksi. Tämä koskee erityisesti Agenda 2000:n jälkeistä aikaa sekä jo aiemmin vahvistettavaa Life IV -rahoitusvälinettä ja etenkin ympäristön Life-tukea, jonka kestoa ja määrärahoja tulisi lisätä huomattavasti Life III:een verrattuna.

3.11. Tämän vuoksi pitäisi edistää maanomistajien ja -käyttäjien, luonnonsuojelijoiden, kuluttajien ja matkailijoiden yhteistyötä heidän saamisekseen paremmin mukaan luonnonsuojeluun Natura 2000 -alueilla ja heidän motivaationsa vahvistamiseksi. Tähän kuuluu myös, että luonnonsuojelukysymykset integroidaan tehokkaammin ympäristökoulutukseen ja -kasvatukseen. Erityisesti eurooppalaisilla lintujensuojelualueilla toteutetaan lukuisia erinomaisia ympäristökoulutuksen ja kestävän matkailun hankkeita.

4. Luonnonsuojelun liittäminen maatalouteen

Johdanto

4.1. Tässä luvussa tutkitaan sitä, missä määrin luonnonsuojelu liitetään yhteiseen maatalouspolitiikkaan (YMP). Komitea antaa suosituksia luonnonsuojelun entistä paremmasta liittämisestä yhteiseen maatalouspolitiikkaan ja ottaa huomioon muun muassa aiheista "Maatalouden ympäristötavoitteet" ja "Eurooppalainen maatalousmalli" vuonna 1999 antamansa oma-aloitteiset lausunnot(14), komission tiedonannon "Kohti kestävää maataloutta"(15) ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomuksen N:o 14/00 ympäristönäkökohtien tuomisesta yhteiseen maatalouspolitiikkaan. Esityksissä erotetaan yhtäältä liitännäistoimenpiteet ja maaseudun kehittäminen (YMP:n 2. pilari) ja toisaalta "perinteinen" maatalous (YMP:n 1. pilari).

4.2. Euroopan ympäristökeskus pitää muiden haittatekijöiden ohella tiettyjä tällä hetkellä harjoitettuja tehomaatalouden muotoja suurena uhkana luonnonsuojelulle. Se kirjoittaa vuonna 1999 toisessa raportissaan Euroopan ympäristön tilasta: "Sen pääasiallisena syynä on muuttuneen maankäytön, erityisesti tehomaatalouden, aiheuttama elinympäristön kaventuminen. - - Ihmisen toiminnan biologiselle monimuotoisuudelle muodostama uhka - - on kasvanut. - - Kehitystä ympäristöystävällisemmän maatalouden suuntaan ei juurikaan ole saatu aikaan."

4.3. Ei ole epäilystäkään siitä, että taloudellisesti tuottava maatalous on muodostunut vakavaksi uhaksi luonnon monimuotoisuudelle. Se on sitä kahdella tavalla: tehokkaasti hyödynnetyt maatalousmaat eivät sovi useimpien uhanalaisten eläinlajien elinympäristöiksi, ja laajaperäisesti hyödynnettyjen, luonnonsuojelun kannalta arvokkaiden alueiden hyödyntämisen jatkaminen muuttuu samaan aikaan taloudellisesti koko ajan vähemmän houkuttelevaksi. Luonnonsuojelun kannalta siis sekä maataloustuotannon tehostamista että laajaperäisistä hyödyntämismuodoista luopumista voidaan pitää ongelmina.

4.4. Komitea korostaa, että Euroopan luonnonsuojelun ja biologisen (myös hyötyeläinrotujen ja -lajien) monimuotoisuuden kannalta on tärkeää, että maatalouden ja luonnonsuojelun välille saadaan luotua myönteinen suhde. Eurooppalaisten kulttuurimaisemien luontotyyppien moninaisuus ei ole syntynyt ainoastaan ihmisten vaikutuspiirin ulkopuolelle jäävien luonnonmaisemien ansiosta (joita Euroopassa on jäljellä erittäin vähän) vaan nimenomaan maa- ja metsätalouden tiettyjen laajaperäisten hyödyntämismuotojen seurauksena. Maa- ja metsätalouden tiettyjen aineellisesti laajaperäisten tuotantomenetelmien ylläpitäminen on siksi biologisen monimuotoisuuden säilyttämisen ja myönteisen kehittämisen välttämätön edellytys. Koordinoidun ja asianmukaisen luonnonsuojelupolitiikan avulla voidaan tällaiset laajaperäiset tuotantomuodot säilyttää. Luonnon- ja ympäristönsuojelu voi tuottaa myös taloudellista hyötyä: aluepolitiikan kanssa yhteensovitettuna ympäristöystävällinen kehitys voi synnyttää uusia ammatteja ja edistää alueellista taloutta.

4.5. YMP:llä tulee antaa tämän suhteen uusia virikkeitä, ja myös sillä on varmistettava, että luonnonsuojelukysymyksistä keskustellaan maatalouden edustajien kanssa ja että taloudelliset tappiot korvataan. Siten luonnonsuojelu ja ympäristöystävällinen maataloustuotanto voivat kehittyä jopa uudeksi tulonlähteeksi, jos yhteiskunta maksaa maataloudelta vaatimistaan suoritteista. Maatalouden myönteisen luonnonsuojelupanoksen edistämiseksi ja haitallisten ympäristövaikutusten välttämiseksi mahdollisuuksien mukaan tarvitaan siis taloudellinen kehys, jolla varmistetaan, että luonnon ja ympäristön suojelu on kannattavampaa kuin niiden pilaaminen. Mitä kannattavampaa luonnon- ja maisemansuojelu on taloudellisesti, sitä paremmin asianomaiset omistajat ja käyttäjät hyväksyvät sen.

4.6. EU:n yhteinen maatalouspolitiikka on tähän asti perustunut ensisijaisesti liiketaloudelliseen optimointiin ja rationalisointiin tähtäävään maatalouteen. Ekologiset kysymyksenasettelut samoin kuin sosiaaliset ja yhteiskuntapoliittiset kysymykset (esim. kuinka paljon maanviljelijöitä yhteiskunta tarvitsee) on usein jätetty huomiotta. Siten tuotantoympäristön monilajisuudesta ja -muotoisuudesta on tullut kielteinen tuotantopaikkatekijä. Asiassa on tapahduttava muutos maataloustuottajien hyväksi. Jos yhteiskunta haluaa ympäristöseikat huomioon ottavaa tuotantoa, sen on oltava myös valmis maksamaan suoritteista, jotka menevät omistamiseen liittyviä yhteiskunnallisia ja "hyvän ammattikäytännön" lakisääteisiä velvoitteita pidemmälle. Tämä voi tapahtua niin, että kuluttajat ovat valmiita maksamaan tällaisista tuotteista korkeamman hinnan, tai niin, että valtio korvaa tuottajille ympäristöä ja luontoa säästävistä menetelmistä aiheutuvan lisävaivan. Ekologisesta ja maisemallisesta monimuotoisuudesta on tulevaisuudessa tehtävä maataloustuottajille kilpailuetu. Näin voitaisiin luopua tuista ja siirtyä yhteiskunnallisista suoritteista (kuten biotooppien, kulttuurimaisemien tai maisematekijöiden säilyttämisestä) maksettaviin korvauksiin. MacSharry pohti tätä jo ennen vuoden 1992 maatalousuudistusta, mutta toistaiseksi näin ei ole tehty.

4.6.1. Nykyisestä maatalouspolitiikasta aiheutuvat muutokset näkyvät muuttuvassa kulttuurimaisemassa. Esimerkiksi luonnonsuojelun kannalta tärkeiden niittyjen hyödyntäminen muuttuu Saksassa ja muissa maissa taloudellisesti koko ajan vähemmän houkuttelevaksi. Perinteinen laiduntalous vähenee jatkuvasti, niityt katoavat, jäljelle jääneet alueet hyödynnetään tehokkaammin. Saksassa aiemmista 57 erilaisesta kasvisosiologisen luokittelun mukaisesta talous- ja niittymaan yhdistelmämuodosta on jäljellä enää vain kuusi, mikä vaikuttaa tuhoisasti luonnonsuojeluun. Samanaikaisesti myös maanviljely on muuttunut. Nykyisin kaikki lintulajit, jotka pesivät avoimilla viljely- ja niittyalueilla, kuuluvat uhanalaisiin eläinlajeihin tai ovat ainakin "ennakkovaroituslistalla". Myös muissa jäsenvaltioissa, kuten Isossa-Britanniassa, monien maatalousmaisemassa aikaisemmin yleisten lintujen kuten kiurun, peltopyyn, harmaa- ja keltasirkun kannat ovat pienentyneet jopa 80 prosenttia 1970-lukuun verrattuna(16).

4.6.2. Toisaalta on esimerkkejä laajaperäisen maatalouden myönteisistä vaikutuksista, kuten Espanjan Extremaduran ja Portugalin laidunmaat. Maan laajaperäinen maanviljelykäyttö, laajaperäinen laiduntalous, korkki- ja rautatammien taloudellinen hyödyntäminen sekä perinteinen tapa siirtää karja vuodenaikojen mukaan kuivasta etelästä kesälaitumille Pohjois-Espanjaan, muodostavat yhdessä hyödyntämistavan, joka on vaikuttanut yksiselitteisen myönteisesti tämän kulttuurimaiseman tiettyihin lajeihin. Mutta liiketalouden näkökulmasta alueen maatalous on hyvin ongelmallista.

4.7. Taloudellisen kannattavuuden ja ekologisten vaatimusten välistä ristiriitaa ei ole vielä ratkaistu. Sen ratkaisemista vaikeuttaa huomattavasti WTO:ssa laadittavien maailmanlaajuisten ekologisten vaatimusten puute, joskin ns. "green box" -toimet on tunnustettu tukikelpoisiksi jo GATTin Uruguayn-kierroksen menestyksellisestä päättämisestä lähtien. Eurooppalaisten maataloustuottajien on vaikea hyväksyä lisää ympäristövelvoitteita ja samalla kilpailla sellaisten valtioiden kanssa, joiden ilmasto-olot ovat suotuisammat ja joissa ympäristön- ja luonnonsuojelu on tuntematon käsite.

4.8. Komissio ja EU:n ministerit korostivat Agenda 2000 -sopimuksen yhteydessä tarvetta Euroopan unionin maatalouden kilpailukyvyn kehittämiseen maailmanmarkkinoilla ja maatalouden monitoimisen luonteen säilyttämiseen. Nyt puhutaan "eurooppalaisesta maatalousmallista". Sillä komissio tarkoittaa maataloutta, joka ei pelkästään tuota laadullisesti korkeatasoisia tuotteita, jatka rikkaita kulttuuriperinteitä ja ylläpidä maaseudun kauneutta, vaan joka toimii myös sopusoinnussa luonnon ja ympäristön kanssa sekä turvaa vanhoja ja luo uusia työpaikkoja ja joka on lisäksi kilpailukykyinen maailmanmarkkinoilla ilman suuria tukia.

4.9. Komitea painotti tämän monitoimisuuden säilyttämistä jo oma-aloitteisessa lausunnossaan aiheesta "Eurooppalaista maatalousmallia lujittava politiikka"(17), mutta kysyi kuitenkin samanaikaisesti, "kuinka monitoimisen maatalouden erilaiset tehtävät voidaan taata myös tulevaisuudessa kilpailupaineen lisääntyessä. - - On kuitenkin lähdettävä siitä, etteivät EU:n jäsenvaltioiden maatalousyritykset kykene tulevaisuudessakaan - poikkeuksia ja erityisen edullisia markkinatilanteita lukuun ottamatta - tuottamaan jatkuvasti maailmanmarkkinahintaan".

Liitännäistoimenpiteet ja YMP:n toinen pilari

4.10. Niin kauan kuin maailmanmarkkinoilla vallitsevat olot pikemminkin estävät laajaperäisen luonnonsuojelun kannalta kestävän maatalouden, politiikan on keskityttävä kielteisten kehityssuuntien vastustamiseen. Maataloudesta ja ympäristönsuojelusta annetulla asetuksella (ETY) N:o 2078/92 EU:n jäsenvaltioihin perustettiin ensi kertaa järjestelmällisesti maatalouden ympäristöohjelmia, joiden rahoitukseen EU osallistuu. Nämä maatalouden ympäristöohjelmat koskevat yhteensä noin 17:ää prosenttia Euroopan maatalousmaasta (eli 83 prosenttia Euroopan maatalousmaasta jää niiden ulkopuolelle), ja näiden ohjelmien vaikutus ja luonnonsuojeluteho eri jäsenvaltioissa vaihtelee erittäin paljon(18).

4.11. Komissio päätyy asetuksen (ETY) N:o 2078/92(19) mukaisten ohjelmien arvioinnissa muun muassa siihen tulokseen, että käytetyt toimet

- vaikuttivat erittäin myönteisesti ekologisen maanviljelyn kehittämiseen, jota pidetään tärkeänä ympäristöpoliittisena toimenpiteenä

- hyväksyttiin liian puutteellisesti ja niiden vaikutus jäi näin ollen liian vähäiseksi tehomaatalouden alueilla

- eivät johtaneet karjanhoidon laajaperäistämiseen.

4.12. Euroopan tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomuksessa ympäristönäkökohtien tuomisesta yhteiseen maatalouspolitiikkaan(20) vahvistetaan nämä väittämät. Ylipäätään on todettava, että useiden jäsenvaltioiden hallitukset jättävät monia luonnonsuojelun parantamismahdollisuuksia käyttämättä, myös sellaisia, jotka saavat EU:lta yhteisrahoitusta. Niinpä tilintarkastustuomioistuin toteaa(21), että vain Irlanti on käyttänyt mahdollisuutta perustaa varhaiseläkejärjestelyjen yhteydessä luonnonsuojelualueita tuotannosta poistetuille maatalousmaille. Näin Euroopassa luotiin yhteensä 54 (!) hehtaaria uusia luonnonsuojelualueita.

4.13. Yleisesti voidaan todeta, että maatalouden ympäristötoimenpiteillä ei tasoiteta taloudellisia eroja, joita syntyy luonnonsuojelun kannalta toivottavien ja markkinataloudellisesti kannattavien tuotantomuotojen välille. Vähäisen menestyksen syynä ovat muun muassa ohjelmien rahoituksen ja taloudellisten houkuttimien vähäisyys, maanviljelijöiden keskuudessa heräävät epäilykset ohjelmien pitkäaikaisuudesta ja kestävyydestä sekä se, että liitännäistoimenpiteisiin kuulumattomat muut tukitoimet tarjoavat taloudellisesti houkuttelevampia kannustimia tehokkaampiin hyödyntämismuotoihin.

4.14. Agenda 2000 -ohjelman yhteydessä tehdyt päätökset toivat joitakin lisäparannuksia, ja maaseudun kehittäminen vahvistettiin YMP:n toiseksi pilariksi. Muun muassa maaseudun kehittämistä koskevalla asetuksella (ETY) N:o 1257/1999 lisättiin edelleen maatalouden ympäristötoimenpiteiden rahoitusta. On kuitenkin muistettava, että maatalouspolitiikan toinen pilari saa vain 10 prosenttia maatalouteen varatuista varoista ja että maatalouden ympäristötoimenpiteet muodostavat tästä vain puolet; siten klassiset maatalouden ympäristöohjelmat saavat vain 5 prosenttia YMP:n kokonaismenoista. Suurin osa määrärahoista liittyy edelleen maatalouspolitiikan ensimmäiseen pilariin. Kannustimia nykyisten laajaperäisesti käytettyjen maa-alueiden käytön jatkamiseksi tai esimerkiksi pensasaitojen tai muiden maisemaelementtien säilyttämiseksi ei ole lainkaan, tai niitä on täysin riittämättömästi. Maataloustuottajia ei siten motivoida tarpeeksi muuttamaan tuotantoaan luonnonsuojelun vaatimusten mukaiseksi.

YMP:n ensimmäinen pilari

4.15. Suurin osa, noin 90 prosenttia, EMOTRin tukiosaston varoista käytetään ensimmäisen pilarin markkinajärjestelyihin. Tässä on otettava huomioon, että jäsenvaltioiden on yhteisrahoituksen puitteissa osoitettava huomattavia varoja maaseudun kehittämistoimenpiteisiin (toinen pilari).

4.16. Markkinajärjestelyt eivät koske kaikkia maatalouden viljelykasveja. Esimerkiksi vehnän ja säilörehumaissin viljelyaloille maksetaan suoraa tukea, mutta apilaviljelmille ja niittymaalle ei. Tiettyjen viljelykasvien suosimisella on omat maisemavaikutuksensa, jotka koskevat myös luonnonsuojelua. Tällainen suosiminen tulisi lopettaa ja korvata esimerkiksi pinta-alatuella.

4.17. Komitea pahoittelee, että jäsenvaltiot eivät lopulta hyväksyneet eräitä ehdotuksia, joita komissio teki Agenda 2000 -ohjelmasta käytyjen neuvottelujen yhteydessä ja jotka olisivat suoraan tai epäsuorasti edistäneet luonnonsuojelun kannalta kestävää maankäyttöä. Niihin kuuluu muun muassa komission suunnittelema luopuminen säilörehumaissin palkkiosta. Sitäkin voidaan arvostella, että tuen sitominen ekologisiin ehtoihin ei ole pakollista, sillä ympäristöehdon käyttöön ottavat jäsenvaltiot aiheuttaisivat maanviljelijöilleen kilpailuhaittoja.

4.18. Asetuksessa (ETY) N:o 1259/1999, joka on annettu 17.5.1999, vahvistetaan yhteisön säännöt YMP:n yhteydessä maksettaville suorille tuille. Asetuksen 3 artiklan mukaisesti jäsenvaltioiden tulee ryhtyä niitä maatalouskäytössä olevia maita ja sitä maataloustuotantoa koskeviin asianmukaisiin ympäristötoimenpiteisiin, joihin ne saavat suoraa tukea, jotta ympäristönäkökohtien merkitys yhteisissä markkinajärjestelyissä lisääntyisi (ympäristöehto). Olisi edullista, jos komissio antaisi mahdollisimman pian Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle tiedonannon siitä, kuinka jäsenvaltiot ovat toimineet tämän ehdon suhteen. Lisäksi olisi toivottavaa, että keskusteluvaiheessa oleva täytäntöönpanoasetus annettaisiin ja se tulisi voimaan mahdollisimman pian.

Suositukset luonnonsuojelun maatalouteen liittämisen parantamiseksi

4.19. Komitea painottaa, että tulevia WTO-neuvotteluja, itälaajentumista ja puolivälikatsausta (Mid-term-review) tulisi hyödyntää mahdollisuutena luoda ympäristö- ja luonnonsuojeluystävällisempi maatalouspolitiikka. Komitea suunnittelee laativansa aiheesta oma-aloitteisen lausunnon.

4.20. Komitea suosittelee, että yhteisön kaikkien rahoitusvälineiden tulee luoda pitkällä aikavälillä kannustin luonnonsuojeludirektiivien tavoitteiden saavuttamiseksi; ainakaan ne eivät saa haitata tavoitteiden saavuttamista.

4.21. Taloudelliset houkuttimet sellaiseen maatalouteen siirtymiseen, jossa luonnonsuojelu otetaan riittävästi huomioon, ovat nykyään usein liian vähäiset. Niin kauan kuin maailmanlaajuiset olot eivät mahdollista laaja-alaista luonnonsuojelun kannalta kestävää maataloutta, maatalouden ympäristötoimenpiteiden tukea tulisi lisätä niin paljon, että kaikki EU:n maanviljelijät saataisiin toimimaan ympäristöystävällisten tuotantomenetelmien mukaisesti. YMP:n rahoitusvälineitä tulisi kehittää ekologisia ja sosiokulttuurisia seikkoja (biodiversiteetti, uusien työpaikkojen luominen) edistävän tulosperusteisen tuen suuntaan. Tätä varten on luotava indikaattoreita, joiden avulla voidaan arvioida maatalouspolitiikan menestystä. Maatalouden ammattialajärjestöt, ympäristöjärjestöt sekä työmarkkinaosapuolet on saatava mukaan siten, että päästään yksimielisyyteen. Näin ollen yhdennetyt luonnonsuojelumallit, joiden kehittämiseen myös EU:n tulee osallistua, on toteutettava asianmukaisten luonnonsuojelubudjettien ja maatalouden ympäristöohjelmien avulla. Rahoitusmuodoista on neuvoteltava myöhemmin.

4.22. Maatalouden ympäristötoimenpiteiden käyttö erittäin tuottavilla, tehokkaasti hoidetuilla maatalousalueilla on yleensä vähäistä. Biologinen monimuotoisuus on vakavasti uhattuna erityisesti näillä alueilla. Sen vuoksi komitea suosittelee painokkaasti, että ensimmäisestä pilarista rahoitettavien tukitoimenpiteiden yhdenmukaisuus ympäristön- ja luonnonsuojelun tavoitteiden kanssa tutkitaan. Senkin pitäisi tapahtua mahdollisimman pian, jotta mahdolliset maatalouspolitiikan nykyaikaistamista koskevat johtopäätökset voidaan tehdä vielä ennen KIE-maiden liittymistä ja WTO-neuvotteluja.

4.23. Jäsenvaltioiden tulisi toimia esikuvina kansalaisilleen ja erityisesti maanomistajille, joilta odotetaan sitoutumista luonnonsuojeluun. Vain jos valtio itsekin käyttää maitaan luontoa säästävästi tai tekee niistä luonnonsuojelualueita, voidaan odottaa, että maanomistajatkin (esim. alueyhteisöt, vakuutusyhtiöt, kirkot tai kuningashuoneet) tekevät niin.

4.24. Komitea haluaisi tässä yhteydessä viitata myös siihen, että ehdokasvaltioissa on vielä huomattavia luonnonvaroja, jotka voivat olla uhattuna nykyisissä maatalouspoliittisissa oloissa. Sen vuoksi komitea kehottaa komissiota antamaan välittömästi tehtäväksi ja julkaisemaan tutkimuksia siitä, mitä ympäristöpoliittisia seurauksia YMP:n noudattamisesta ehdokasvaltioissa on odotettavissa. EU:n luonnonsuojeludirektiivien saattamisessa osaksi valtioiden lainsäädäntöä ei saa olla siirtymäkausia.

4.25. Komitea pitää tarpeellisena tehostaa tuntuvasti asianomaisten toimijoiden ja järjestäytyneen kansalaisyhteiskunnan kuulemista sekä jäsen- että ehdokasvaltioissa, jotta luonnonsuojelua edistävien päätösten hyväksyntää saadaan lisättyä. Kansalaisten vaatimus saada pelkän tiedonsaannin sijasta osallistua aktiivisesti päätöksentekoon on toteutettava myös luonnonsuojelutoimissa.

Bryssel 30. toukokuuta 2001.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) Esim. Bretagne, Alankomaat, Belgia, Tanska, Luoteis-Saksa, Kaakkois-Englanti, Po-joen laakso jne.

(2) Euphydryas aurinia.

(3) Maculinea nausithous.

(4) On tärkeää valistaa kuluttajia tästä asiasta: onkimalla pyydetyn tonnikalan liha on valkoista, troolilla pyydetyn taas punaista. Kuluttajat voivat ostopäätöksillään tukea luonnonsuojelua.

(5) Yhteisön strategia biologisen monimuotoisuuden säilyttämiseksi (KOM(1998) 42).

(6) On kuitenkin todettava, että molempien direktiivien varsinaista tarkoitusta, ennalta ehkäisevää luonnonsuojelua, ei oteta aina riittävästi huomioon.

(7) EYVL C 204, 18.7.2000 - kohta 3.4.1.6.

(8) Katso seitsemästoista vuosikertomus yhteisön oikeuden soveltamisen valvonnasta (1999) (KOM(2000) 92 lopullinen, s. 87).

(9) TSK muistuttaa tässä yhteydessä, ettei komissio saa EU:n lainsäädännön mukaan vapauttaa varoja, joilla mahdollisesti aiheutetaan kielteisiä ympäristövaikutuksia. Tämä käsittää sellaisten alueiden mahdollisen vaarantamisen tai tuhoutumisen, jotka ehkä kuuluvat Natura 2000 -verkkoon.

(10) Esimerkiksi eräs moottoritien osa on ilmoitettu luontotyyppi-alueeksi. Itävallassa eräs alue osoitettiin sininärhen (Coracias garrulus) suojelualueeksi. Alueella ei kuitenkaan elä yhtäkään sininärheä, vaan ne elävät toisella, kyseiseen alueeseen välittömästi rajoittuvalla alueella.

(11) Ks. myös 17.1.2001 hyväksytty Euroopan parlamentin mietintö, jossa käsitellään kriittisesti lintudirektiivin ja luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelua koskevan direktiivin täytäntöönpanoa.

(12) Samanlainen vaatimus esitetään ympäristövastuusta annettua komission valkoista kirjaa koskevassa TSK:n lausunnossa - EYVL C 268, 19.9.2000.

(13) Luonnonsuojelujärjestöt, erityisesti BirdLife International, ovat laatineet luettelon sopivista alueista (Important Bird Areas, IBA), joita myös Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt useissa oikeusasioissa viitealueina.

(14) Molemmat lausunnot on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä C 368, 20.12.1999.

(15) KOM(1999) 22 lopullinen.

(16) The State of the UK's Birds 2000; RSPB, BTO & WWT 2001.

(17) EYVL C 368, 20.12.1999 - kohta 7.2.

(18) Esimerkiksi Itävallassa maatalouden ympäristöohjelmiin kuuluvien maatalousmaiden osuus on vajaat 70 prosenttia, kun taas tehokkaan maataloustuotannon alueilla, kuten Belgiassa tai Alankomaissa, se oli 1,7 prosenttia ja 1,9 prosenttia eli selvästi alle keskiarvon.

(19) Pääosaston VI työasiakirja (VI/7655/98) maatalouden ympäristöohjelmien arvioinnista.

(20) EYVL C 353, 8.12.2000.

(21) Erityiskertomuksen kohta 32.