Komission Ilmoitus – Kolmansiin valtioihin luovuttamista koskevat suuntaviivat

(2022/C 223/01)

Sisältö

Lyhenneluettelo 3

Johdanto 3

1. Tiivistelmä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä 5

1.1. Luovutuspyynnöt syytetoimia varten 5

Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15 5

Unionin tuomioistuimen määräys 6. syyskuuta 2017, Schotthöfer & Steiner v. Adelsmayr, C 473/15 7

Unionin tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16 8

Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU 8

Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 9

Unionin tuomioistuimen tuomio 12. toukokuuta 2021, WS, C-505/19 11

1.2. Luovutuspyynnöt rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten 12

Unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17 12

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [tällä hetkellä vireillä oleva asia] 13

2. Suuntaviivat, joita sovelletaan tapauksissa, joissa valtiot soveltavat kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta 14

2.1. Luovutuspyynnöt syytetoimia varten 14

2.1.1. Petruhhin-mekanismin soveltamisala 14

2.1.2. Vaiheet, joita toimivaltaisten viranomaisten on seurattava, kun kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta sovelletaan 15

2.1.3. Määräaika ilmoitukseen vastaamiselle 17

2.1.4. Luovutuspyynnön hylkääminen 17

2.1.5. Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan menettelyn jatkaminen 17

2.2. Vapausrangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa koskevat luovutuspyynnöt 17

2.2.1. Soveltamisala 17

2.2.2. Vaiheet, joita toimivaltaisten viranomaisten on seurattava, kun kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta sovelletaan 18

2.2.3. Tietojenvaihto pyynnön vastaanottaneen valtion ja kansalaisuusvaltion välillä 18

3. Kaikkiin valtioihin sovellettavat suuntaviivat kansalaisuutta koskevasta poikkeuksesta riippumatta 18

3.1. Perusoikeuksien arviointi ennen luovuttamista 18

3.1.1. Perusoikeuskirjan soveltaminen 18

3.1.2. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen soveltaminen 19

3.2. Perusteettomat tai väärinkäyttöön tähtäävät, mukaan lukien poliittisesti motivoidut, etsintäkuulutukset, pidätysmääräykset ja luovutuspyynnöt 20

3.2.1. Voimassa oleva Interpol-mekanismi etsintäkuulutusten väärinkäytöstä 20

3.2.2. Perusteettomia tai väärinkäyttöön tähtääviä, erityisesti poliittisesti motivoituja luovutuspyyntöjä koskeva tietojenvaihto yhteyspisteiden välillä 21

4. Petruhhin-mekanismin käytännön näkökohdat ja poliittisesti motivoidut luovutuspyynnöt 21

4.1. Yhteyspisteet 21

4.2. Kielijärjestely ja kustannukset 21

4.3. Tietosuojakysymykset 21

LIITE 1 – Kuvaus vaiheista, joita on noudatettava syytetoimia varten tehtävien luovutuspyyntöjen osalta – Petruhhin-mekanismin tärkeimmät vaiheet: 22

LIITE 2 – Yhteenveto kansalaisuutta koskevista poikkeuksista (valtioiden toimittamat tiedot) 23

LIITE 3 – Malli, jolla ilmoitetaan kansalaisuusvaltiolle 25

LIITE 4 – Malli lisätietojen toimittamiseksi kansalaisuusvaltiolle 28

LIITE 5 – Malli pyynnön vastaanottaneelle viranomaiselle ilmoittamista koskevan määräajan pidentämiseksi Petruhhin-mekanismin nojalla 30

LIITE 6 – Malli määräajan pidentämistä koskevaan pyyntöön vastaamista varten 31

LIITE 7 – Malli kansalaisuusvaltiolle, joka vastaa pyynnön vastaanottaneelle valtiolle 32

LIITE 8 Malli tietojen ilmoittamiseksi tai pyytämiseksi perusteettomista, väärinkäyttöön tähtäävistä, erityisesti poliittisesti motivoiduista, luovutuspyynnöistä ja/tai pyynnöistä, jotka herättävät perusoikeuskirjan / Euroopan ihmisoikeussopimuksen noudattamista koskevia huolenaiheita 34

Lyhenneluettelo

Perusoikeuskirja Euroopan unionin perusoikeuskirja Schengenin yleissopimus Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus Unionin tuomioistuin Euroopan unionin tuomioistuin EAW Eurooppalainen pidätysmääräys Euroopan ihmisoikeussopimus Yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi ETA Euroopan talousalue EIO Eurooppalainen tutkintamääräys Eurojust Euroopan unionin rikosoikeudellisen yhteistyön virasto Europol Euroopan unionin lainvalvontayhteistyövirasto EU-IC/NO-pidätysmääräys Euroopan unionin jäsenvaltioiden sekä Islannin ja Norjan välisestä luovutusmenettelystä tehdyn Euroopan unionin sekä Islannin tasavallan ja Norjan kuningaskunnan välisen sopimuksen nojalla annettu pidätysmääräys Puitepäätös eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä Neuvoston puitepäätös 2002/584/YOS, tehty 13 päivänä kesäkuuta 2002, eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä Interpol Kansainvälinen rikospoliisijärjestö MLA Keskinäinen oikeusapu Valtio EU:n 27 jäsenvaltiota, Islanti ja Norja SEUT-sopimus Sopimus Euroopan unionin toiminnasta

Vastuuvapauslauseke

Nämä suuntaviivat eivät ole oikeudellisesti sitovia eivätkä tyhjentäviä. Niillä ei ole vaikutusta voimassa olevaan EU:n lainsäädäntöön ja sen tulevaan kehitykseen. Ne eivät myöskään vaikuta Euroopan unionin tuomioistuimen sitovaan tulkintaan EU:n oikeudesta.

JOHDANTO

Jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välisiä rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevia menettelyjä säännellään ensisijaisesti eri oikeusperustojen monikerroksisella yhdistelmällä: monenväliset sopimukset (esim. Euroopan neuvoston yleissopimukset (1)), kahdenväliset sopimukset (joko EU:n tai jäsenvaltioiden tekemät) ja kansallinen lainsäädäntö.

Yleisesti ottaen rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevissa sopimuksissa määrätään mahdollisuudesta ”kansalaisuuteen liittyvään poikkeukseen”, mikä tarkoittaa sitä, että sopimuspuolet voivat kieltäytyä luovuttamasta omia kansalaisiaan.

Lisäksi joissakin sopimuksissa kansalaisuuteen liittyvä poikkeus merkitsee sitä, että sopimuspuolten olisi noudatettava aut dedere aut judicare -periaatetta (2), jotta omien kansalaisten rankaisematta jättäminen estetään (3). Yleensä valtioiden omien kansalaisten syytetoimet voivat perustua aktiiviseen henkilöllisyysperiaatteeseen, jota sovelletaan sopimuspuolen alueen ulkopuolella tehtyjen rikosten yhteydessä.

Vuonna 2016 Euroopan unionin tuomioistuin (unionin tuomioistuin) esitti Petruhhin-tuomiossa (4) erityisiä velvoitteita jäsenvaltioille, jotka eivät luovuta omia kansalaisiaan saatuaan kolmannelta valtiolta luovutuspyynnön sellaisen EU:n kansalaisen asettamiseksi syytteeseen, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimus) 21 artiklan 1 kohdan (5) mukaista oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Petruhhin-tuomio on ensimmäinen asia, jossa unionin tuomioistuin on katsonut, että EU:n jäsenvaltio, jolle kolmas valtio on esittänyt toisen EU:n jäsenvaltion kansalaista koskevan luovutuspyynnön, on velvollinen aloittamaan kuulemismenettelyn sen jäsenvaltion kanssa, jonka kansalainen kyseinen EU:n kansalainen on (Petruhhin-mekanismi), ja antamaan siten kyseiselle EU:n jäsenvaltiolle mahdollisuuden nostaa syytteet kansalaisiaan vastaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen avulla. Jäsenvaltioille, jotka eivät luovuta omia kansalaisiaan, asetettujen erityisvelvollisuuksien tarkoituksena on varmistaa syrjimätön kohtelu omien kansalaisten ja muiden EU:n kansalaisten välillä (6). Jäsenvaltioiden velvoitteita täsmennettiin myöhemmässä oikeuskäytännössä (7). Lisäksi unionin tuomioistuin laajensi Petruhhin-mekanismin koskemaan Islantia ja Norjaa (8).

Neuvosto pyysi 4. kesäkuuta 2020 puheenjohtajavaltiota pyytämään Eurojustia ja Euroopan oikeudellista verkostoa analysoimaan, miten kolmansien valtioiden esittämiä pyyntöjä, jotka koskevat EU:n kansalaisten luovuttamista, käsitellään käytännössä. Ne sopivat myös tekevänsä asiaa koskevia ehdotuksia komission mahdollisesti laatimia EU:n ohjeita varten (9).

Eurojust ja Euroopan oikeudellinen verkosto julkaisivat vastauksena pyyntöön yhteisen raportin marraskuussa 2020 (10). Tärkeimmät raportissa yksilöidyt haasteet olivat seuraavat:

— Epävarmuus siitä, minkä viranomaisen puoleen kääntyä kansalaisuusjäsenvaltiossa, minkä jäsenvaltion olisi huolehdittava kääntämisestä ja vastattava käännöskustannuksista ja/tai mitä oikeudellista yhteistyövälinettä olisi paras soveltaa syytetoimien varmistamiseksi kansalaisuusjäsenvaltiossa.

— Erilaiset käytännöt, jotka liittyvät annettujen tietojen laajuuteen, vastauksille ja päätöksille asetettuihin määräaikoihin sekä Petruhhin-mekanismin puitteissa suoritettujen arviointien tyyppeihin.

— Jännitteet yhtäältä EU:n lainsäädännön mukaisten velvoitteiden ja toisaalta kahden- ja monenvälisten rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevien sopimusten välillä.

— Useiden rinnakkaisten kanavien käyttäminen tiedottamiseen ja tiedonsiirtoon, mikä johtaa usein päällekkäisyyksiin, epävarmuuteen ja sekaannuksiin.

Tämän jälkeen neuvosto antoi joulukuussa 2020 päätelmät aiheesta Eurooppalainen pidätysmääräys ja luovuttamismenettelyt – tämänhetkiset haasteet ja jatkotoimet (11). Päätelmissä muistutettiin, että” Unionin tuomioistuimen asiassa Petruhhin antaman tuomion ja useiden sen jälkeen annettujen tuomioiden (12) mukaan jäsenvaltioilla on tällaisia pyyntöjä käsitellessään kaksi velvollisuutta: ensiksikin velvollisuus täyttää kansainvälisen oikeuden mukaan voimassa olevat velvollisuudet ja torjua kyseisen rikoksen rankaisematta jäämisen riski ja toiseksi niillä jäsenvaltioilla, jotka eivät luovuta kansalaisiaan, on vapaan liikkuvuuden periaatteen ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltämisen periaatteen mukaisesti velvollisuus suojella muiden jäsenvaltioiden kansalaisia mahdollisimman tehokkaasti toimenpiteiltä, joilla heiltä voidaan viedä oikeudet vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun EU:ssa.”

Eurojustin ja Euroopan oikeudellisen verkoston raportissa yksilöidään myös muita rikoksen johdosta tapahtuvaan luovuttamiseen vaikuttavia seikkoja. Neuvosto korosti vuonna 2020 antamissaan päätelmissä, että ”eri jäsenvaltioiden käytännön kokemus osoittaa, että on tapauksia, joissa kolmannet maat tekevät perusteettomia ja väärinkäyttöön tähtääviä luovuttamispyyntöjä. Neuvosto pyytää komissiota pohtimaan Eurojustin ja Euroopan oikeudellisen verkoston tekemän analyysin tulosten pohjalta, tarvittaisiinko lisätoimia, kuten ehdotus yhteiseksi toimintatavaksi kolmansien maiden mahdollisesti perusteettomien, kuten poliittisista vaikuttimista tehtyjen etsintä- ja luovuttamispyyntöjen käsittelyä varten. Jäsenvaltioiden parhaat käytännöt olisi otettava huomioon tässä yhteydessä.”

Näiden suuntaviivojen laatimista varten komissio kuuli jäsenvaltioita kyselylomakkeella, joka koski kolmansien valtioiden esittämiä luovutuspyyntöjä. Komissio laati myös taulukon rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevista sopimuksista ja keskinäistä oikeusapua koskevista sopimuksista, joita jäsenvaltiot ovat tehneet kolmansien valtioiden kanssa (saatavilla Euroopan oikeudellisen verkoston verkkosivuilla). Kesäkuussa ja lokakuussa 2021 kyselylomakkeen tuloksista keskusteltiin asiaa käsittelevissä jäsenvaltioiden asiantuntijakokouksissa. Komissio kuuli myös eri sidosryhmiä ja asiantuntijoita, kuten Eurojustia ja Euroopan oikeudellista verkostoa.

Näissä suuntaviivoissa esitetään tiivistelmä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Niissä otetaan huomioon myös viiden viime vuoden aikana saadut kokemukset Petruhhin-mekanismin soveltamisesta kaikkialla EU:ssa, Islannissa ja Norjassa.

1. TIIVISTELMÄ UNIONIN TUOMIOISTUIMEN OIKEUSKÄYTÄNNÖSTÄ

Luovutuspyyntöjä voidaan esittää syytetoimia tai vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten.

Mitä tulee ensimmäiseen ryhmään – syytetoimia varten esitetyt luovutuspyynnöt – unionin tuomioistuin on kehittänyt niin kutsutun ”Petruhhinin opin” (13).

Toiseen ryhmään – vapaudenmenetyksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten tehdyt luovutuspyynnöt – liittyen ainoa viitetapaus on toistaiseksi ollut Raugevicius-tuomio (14). Tällä hetkellä unionin tuomioistuimessa on vireillä toinen asia, joka koskee luovutuspyyntöä vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen panemiseksi täytäntöön (15).

1.1. Luovutuspyynnöt syytetoimia varten

Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15 (16)

Petruhhin-tuomio on ensimmäinen asia, jossa unionin tuomioistuin on katsonut, että EU:n jäsenvaltio, jolle kolmas valtio on esittänyt toisen EU:n jäsenvaltion kansalaista koskevan luovutuspyynnön, on velvollinen aloittamaan kuulemismenettelyn sen jäsenvaltion kanssa, jonka kansalainen kyseinen EU:n kansalainen on, ja antamaan siten kyseiselle EU:n jäsenvaltiolle mahdollisuuden nostaa syytteet kansalaisiaan vastaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen avulla.

Asiaan vaikuttavat seikat

Asia koski Venäjän viranomaisten Latvialle esittämää luovutuspyyntöä, joka koski Viron kansalaista Petruhhinia, jota syytettiin laajamittaisen ja järjestäytyneen huumausainekaupan yrityksestä. Latvian tasavallan syyttäjänvirasto antoi luvan luovutukseen Venäjälle. Petruhhin nosti kuitenkin luovutuspäätöstä vastaan kanteen, koska hänellä oli Viron tasavallan, Latvian tasavallan ja Liettuan tasavallan välisen oikeusapua ja oikeussuhteita koskevan sopimuksen nojalla Latviassa samat oikeudet kuin Latvian kansalaisella, mukaan lukien suojelu perusteettomalta luovuttamiselta.

Ennakkoratkaisupyyntö

Latvian korkein oikeus tiedusteli unionin tuomioistuimelta, onko jäsenvaltion ja kolmannen valtion (Latvia ja Venäjä) välistä luovuttamista koskevaa sopimusta sovellettaessa sovellettava toisen jäsenvaltion kansalaisiin sääntöä, jossa pyynnön vastaanottanutta jäsenvaltiota kielletään luovuttamasta omia kansalaisiaan, kun otetaan huomioon SEUT-sopimuksen 18 artiklan mukainen kansalaisuuteen perustuvan syrjimättömyyden periaate ja SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohdan mukainen unionin kansalaisten oikeus vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun. Latvian korkein oikeus kysyi myös, onko pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion (eli jäsenvaltion, josta kolmas valtio pyytää toisen jäsenvaltion, tässä tapauksessa Latvian, kansalaisen luovuttamista) tarkistettava (ja tarvittaessa millä perusteilla), että luovuttaminen ei loukkaa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (17) (perusoikeuskirja) määrättyjä oikeuksia.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Aluksi unionin tuomioistuin täsmensi, että vaikka rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevat säännöt kuuluvat periaatteessa jäsenvaltioiden toimivaltaan, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne kuuluu edelleen perussopimusten soveltamisalaan SEUT-sopimuksen 18 artiklassa tarkoitetulla tavalla, jos Euroopan unionin ja kyseisen kolmannen maan välillä ei ole kansainvälistä sopimusta, koska kyse on SEUT-sopimuksen 21 artiklassa määrätystä vapaudesta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella.

Jäsenvaltion ei tarvitse antaa jokaiselle sen alueelle siirtyneelle unionin kansalaiselle samaa suojaa rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista vastaan kuin omille kansalaisilleen.

Koska unionin oikeudessa ei ole sääntöjä, jotka koskevat luovutuksia jäsenvaltioiden ja kolmannen valtion välillä, on kuitenkin tarpeen panna täytäntöön kaikki EU:n lainsäädännön mukaiset yhteistyön ja keskinäisen avunannon mekanismit, jotta voidaan torjua rankaisemattomuuden riski ja samalla suojella EU:n kansalaisia toimenpiteiltä, joilla heiltä voidaan viedä oikeus vapaaseen liikkuvuuteen. Näin ollen on tärkeää antaa etusija tietojenvaihdolle sen jäsenvaltion kanssa, jonka kansalainen asianomainen henkilö on, jotta kyseisen jäsenvaltion viranomaisille – sikäli kuin ne ovat kansallisen oikeutensa perusteella toimivaltaisia asettamaan kyseisen henkilön syytteeseen valtion alueen ulkopuolella tehdyistä teoista – annetaan mahdollisuus antaa eurooppalainen pidätysmääräys syytetoimia varten. Vastaanottava jäsenvaltio toimii yhteistyössä sen jäsenvaltion kanssa, jonka kansalainen asianomainen henkilö on, ja asettaa mahdollisen eurooppalaisen pidätysmääräyksen etusijalle luovutuspyyntöön nähden tavalla, joka haittaa vähemmän vapaan liikkuvuuden harjoittamista ja jossa vältetään mahdollisuuksien mukaan rankaisematta jäämisen vaara. Eurooppalaista pidätysmääräystä pidetään yhtä tehokkaana kuin rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista sen riskin estämisessä, että rikoksen tehnyt henkilö jää rankaisematta.

Tuomioistuin katsoi myös, että jos jäsenvaltio vastaanottaa kolmannelta valtiolta pyynnön, jossa pyydetään toisen jäsenvaltion kansalaisen luovuttamista, pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on tarkistettava, että luovuttaminen ei loukkaa perusoikeuskirjan 19 artiklassa tarkoitettuja oikeuksia (18). Jos pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisella viranomaisella on tiedossaan seikkoja, jotka osoittavat todellisen vaaran henkilöiden epäinhimillisestä tai halventavasta kohtelusta kyseisessä kolmannessa valtiossa, sen on arvioitava tämän vaaran olemassaoloa päättäessään luovutuspyynnöstä. Tämän vuoksi pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen pitää nojautua objektiivisiin, luotettaviin, tarkkoihin ja asianmukaisesti päivitettyihin tietoihin. Nämä tiedot voivat käydä ilmi muun muassa kansainvälisistä tuomioistuinratkaisuista, kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuista, kyseisen kolmannen valtion tuomioistuinratkaisuista ja Euroopan neuvoston elinten laatimista tai Yhdistyneiden kansakuntien järjestelmän puitteissa laadituista päätöksistä, kertomuksista ja muista asiakirjoista.

Unionin tuomioistuimen määräys 6. syyskuuta 2017, Schotthöfer & Steiner v. Adelsmayr, C-473/15 (19)

Asiassa Schotthöfer & Steiner v. Adelsmayr antamassaan määräyksessä unionin tuomioistuin toisti asiassa Petruhhin annetussa tuomiossa esitetyt perustelut, joiden mukaan perusoikeuskirjaa sovelletaan, kun unionin kansalainen on käyttänyt oikeuttaan liikkua vapaasti unionissa siirtymällä jäsenvaltiosta, jonka kansalainen hän on, toiseen jäsenvaltioon. Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on hylättävä luovutuspyyntö, kun kyseistä kansalaista uhkaa vakavasti kuolemanrangaistus, mikäli hänet luovutetaan.

Asiaan vaikuttavat seikat

Adelsmayr oli toiminut anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkärinä useita vuosia vuodesta 2004 alkaen. Helmikuussa 2009 eräs Adelsmayrin Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa hoitama vakavasti sairas potilas, jolla oli ollut useita sydämenpysähdyksiä, kuoli leikkauksen jälkeen uuteen sydämenpysähdykseen. Adelsmayrin katsottiin aiheuttaneen kyseisen kuoleman. Tapaus tutkittiin sen jälkeen, kun sairaalassa, jossa Adelsmayr työskenteli, toimiva lääkäri oli tehnyt kantelun. Tutkimuksen päätelmissä puhuttiin murhasta ja taposta. Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa aloitettiin vuonna 2011 oikeudenkäynti, jossa syyttäjä vaati Adelsmayrille kuolemanrangaistusta. Vuonna 2012 tämä kuitenkin poistui Yhdistyneistä arabiemiirikunnista. Adelsmayr tuomittiin poissa olevana elinkautiseen vankeusrangaistukseen alustavassa käsittelyssä; varsinaista käsittelyä voidaan jatkaa milloin tahansa, ja sen seurauksena asianomainen voidaan tuomita kuolemanrangaistukseen.

Myös Adelsmayrin kotimaassa Itävallassa aloitettiin häntä vastaan rikosoikeudenkäynti, joka koski häntä vastaan Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa nostettua syytettä. Itävallan syyttäjänvirasto kuitenkin luopui syytteestä vuonna 2014 todettuaan, että ”vastaaja o[li] kyennyt uskottavasti esittämään, että Dubaissa nostetussa syytteessä on oletettavasti kyse ajojahdista häntä vastaan”.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle useita kysymyksiä. Unionin tuomioistuin vastasi kuitenkin ainoastaan perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohtaa ja 47 artiklaa (20) koskevaan kysymykseen. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyi tällä kysymyksellään, onko näitä kahta artiklaa tulkittava siten, että Euroopan unionin jäsenvaltion on evättävä kolmannen maan luovutuspyyntö, joka koskee kyseisen jäsenvaltion alueella oleskelevaa unionin kansalaista, mikäli luovutuspyynnön perustana oleva rikosoikeudenkäynti ja syytetyn poissa ollessa kolmannessa maassa annettu tuomio eivät olleet kansainvälisen oikeuden vähimmäisvaatimusten sekä unionin oikeusjärjestyksen perusteita (ordre public) koskevien pakottavien periaatteiden ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin periaatteen mukaisia.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Unionin tuomioistuin muistutti, että perusoikeuskirjan määräyksiä ja erityisesti sen 19 artiklaa sovelletaan jäsenvaltion päätökseen luovuttaa unionin kansalainen tilanteessa, jossa tämä on käyttänyt oikeuttaan liikkua vapaasti unionin alueella. Se katsoi, että perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos kolmas maa on esittänyt luovutuspyynnön unionin kansalaisesta, joka liikkumisvapauttaan käyttäen lähtee kotijäsenvaltiostaan oleskellakseen toisen jäsenvaltion alueella, viimeksi mainitun jäsenvaltion on hylättävä luovutuspyyntö, kun kyseistä kansalaista uhkaa vakavasti kuolemanrangaistus, mikäli hänet luovutetaan. Näin ollen kysymystä ei ollut tarpeen tutkia siltä osin kuin se koski perusoikeuskirjan 47 artiklaa.

Unionin tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16 (21)

Unionin tuomioistuin sovelsi asiassa Pisciotti antamassaan tuomiossa asiassa Petruhhin annetun tuomion perusteluja tilanteeseen, jossa Euroopan unionin ja luovuttamista pyytävän kolmannen valtion välillä oli voimassa sopimus rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta. Tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltio ei ole velvollinen laajentamaan kieltoa, jonka mukaan sen kansalaisia ei saa luovuttaa Yhdysvaltoihin, koskemaan kaikkia sen alueella matkustavia EU:n kansalaisia. Pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on kuitenkin ennen EU:n kansalaisen luovuttamista annettava kansalaisen jäsenvaltiolle mahdollisuus vaatia kyseisen kansalaisen luovuttamista eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteella.

Asiaan vaikuttavat seikat

Vuonna 2010 yhdysvaltalainen tuomioistuin antoi pidätysmääräyksen Pisciotti-nimisestä henkilöstä, joka oli Italian kansalainen. Pisciotti pidätettiin Saksassa, kun hänen lentonsa Nigeriasta Italiaan teki välilaskun saksalaiselle lentokentälle. Hänet otettiin väliaikaisesti säilöön luovuttamista varten, ja vuonna 2014 saksalainen tuomioistuin hyväksyi hänen luovuttamisensa. Italian konsuliviranomaisille tiedotettiin Pisciottin tilanteesta ennen luovutuspyynnön hyväksymistä, mutta Italian oikeusviranomaiset eivät antaneet eurooppalaista pidätysmääräystä. Ennen luovuttamista Pisciotti väitti, että hänen luovuttamisensa oli EU:n oikeuden vastaista, koska Saksan perustuslain 16 §:n 2 momentti rikkoo yleistä kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa, koska siinä rajoitetaan kansalaisuuteen perustuva poikkeus koskemaan ainoastaan Saksan kansalaisia.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyi, onko SEUT-sopimuksen 18 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio perustuslaillisen säännön nojalla kohtelee eri tavalla omia kansalaisiaan ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisia ja sallii viimeksi mainittujen luovuttamisen mutta ei omien kansalaistensa luovuttamista.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Unionin tuomioistuin katsoi, että EU:n lainsäädäntö ei ole esteenä sille, että pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio (Saksa) perustuslaillisen säännön nojalla kohtelee eri tavalla omia kansalaisiaan kuin muiden unionin jäsenvaltioiden kansalaisia ja että se sallii tämän luovuttamisen, vaikka se ei salli omien kansalaistensa luovuttamista, kun pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on ennalta antanut sen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jonka kansalainen kyseinen unionin kansalainen on (Italia), mahdollisuuden vaatia tämän kansalaisen luovuttamista eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteella, eikä viimeksi mainittu jäsenvaltio ole toteuttanut tätä varten mitään toimenpiteitä.

Unionin tuomioistuin noudatti Petruhhin-tuomiossa esitettyjä perusteluja ja totesi, että niitä on sovellettava myös EU:n ja kolmannen valtion väliseen kansainväliseen sopimukseen (sopimus rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Euroopan unionin ja Amerikan yhdysvaltojen välillä (22)), jonka nojalla jäsenvaltio voi joko kahdenvälisen sopimuksen määräysten tai perustuslakinsa (kuten Saksan perustuslain) sääntöjen perusteella säätää kansalaisuutta koskevasta poikkeuksesta.

Tuomioistuin täsmensi myös, että riskin estämiseksi siitä, että asianomainen henkilö jää rankaisematta teoista, jotka ovat luovutuspyynnön perusteena, muun kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen on ainakin koskettava näitä samoja tekoja, ja kansalaisuusjäsenvaltion on oltava oman oikeutensa nojalla toimivaltainen asettamaan tämä henkilö syytteeseen myös alueensa ulkopuolella tehdyistä teoista.

Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

Unionin tuomioistuin selvensi asiassa Ruska Federacija antamassaan tuomiossa, että Petruhhin-mekanismia sovelletaan soveltuvin osin sellaisten Euroopan vapaakauppaliiton (EFTA) jäsenvaltioiden kansalaisia koskeviin luovutuspyyntöihin, joiden kanssa EU on tehnyt luovuttamista koskevan sopimuksen eli Euroopan unionin sekä Islannin tasavallan ja Norjan kuningaskunnan välisen sopimuksen Euroopan unionin jäsenvaltioiden sekä Islannin ja Norjan välisestä luovuttamismenettelystä (24).

Asiaan vaikuttavat seikat

Kansainvälisen rikospoliisijärjestön (Interpol) Moskovan toimisto antoi vuonna 2015 kansainvälisen etsintäkuulutuksen I.N.:stä, joka oli Venäjän kansalainen. Tämän etsintäkuulutuksen perusteella I.N., joka oli tällä välin saanut Islannin kansalaisuuden, pidätettiin lomamatkallaan Kroatiassa vuonna 2019. Kroatian viranomaiset saivat Venäjältä luovutuspyynnön, jonka kroatialainen tuomioistuin hyväksyi. Kroatian lainsäädännössä säädetään kansalaisuuteen liittyvästä poikkeuksesta luovutuspyyntöjen osalta. I.N. valitti Kroatian korkeimpaan oikeuteen ja riitautti luovuttamisen sallivan päätöksen.

Ennakkoratkaisupyyntö

Kroatian korkein oikeus kysyi unionin tuomioistuimelta, sovelletaanko Petruhhin-mekanismia myös tilanteessa, joka koskee henkilöä, joka ei ole EU:n kansalainen mutta on sellaisen EFTA-valtion, kuten Islannin, kansalainen, joka on Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ”ETA-sopimus”) osapuoli.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Ensimmäiseksi unionin tuomioistuin käsitteli kysymystä siitä, kuuluuko ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan EFTA-valtion kansalaisen tilanne EU:n lainsäädännön soveltamisalaan. Se muistutti, että SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklaa ei sovelleta kolmansien maiden kansalaisiin. Unionin tuomioistuin katsoi kuitenkin, että ETA-sopimuksen 36 artikla, joka on erottamaton osa EU:n oikeutta, takaa palvelujen tarjoamisen vapauden tavalla, joka on olennaisilta osiltaan samanlainen kuin SEUT-sopimuksen 56 artikla, mukaan lukien oikeus matkustaa toiseen valtioon saamaan palveluja siellä. Tämän perusteella Kroatiaan lomaansa viettämään ja siten matkailuun liittyviä palveluja saamaan lähteneen I.N.:n tilanteen oli katsottava kuuluvan EU:n lainsäädännön soveltamisalaan.

Lisäksi unionin tuomioistuin katsoi, että Islannilla on Euroopan unioniin erityissuhde, joka ylittää taloudellisen ja kaupallisen yhteistyön rajat. Se panee täytäntöön ja soveltaa Schengenin säännöstöä, osallistuu yhteiseen eurooppalaiseen turvapaikkajärjestelmään ja on tehnyt Euroopan unionin kanssa luovutusmenettelyä koskevan sopimuksen.

Kuten Petruhhin-tuomiossa jo esitettiin, luovutuspyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on ensin tarkistettava perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että luovutustilanteessa asianomaista henkilöä ei uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus. Pyynnön vastaanottaneen valtion on tätä tarkastamista tehdessään nojauduttava objektiivisiin, luotettaviin, tarkkoihin ja asianmukaisesti päivitettyihin tietoihin. Tähän tarkastukseen liittyen unionin tuomioistuin lisäsi, että erityisen varteenotettava seikka on se, että kyseinen valtio on myöntänyt asianomaiselle henkilölle turvapaikan ennen kuin tämä oli saanut kyseisen EFTA-valtion kansalaisuuden, nimenomaan luovutuspyynnön perusteena olevan rikosoikeudellisen menettelyn perusteella.

Ennen kuin pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio suunnittelee panevansa luovutuspyynnön täytäntöön, sen on joka tapauksessa annettava tieto tälle samalle EFTA-valtiolle ja mahdollisesti tämän pyynnöstä luovutettava sille mainittu kansalainen luovuttamista koskevan sopimuksen määräysten mukaisesti edellyttäen, että mainittu EFTA-valtio on oman oikeutensa nojalla toimivaltainen asettamaan kyseisen kansalaisen syytteeseen alueensa ulkopuolella tehdyistä teoista.

Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

Unionin tuomioistuin täsmensi asiassa C-398/19, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, antamassaan tuomiossa yhteistyömekanismin vaatimuksia, sellaisina kuin ne on määritelty Petruhhin-tuomiossa. Unionin tuomioistuin katsoi, että unionin kansalainen voidaan luovuttaa kolmanteen valtioon vasta sen jälkeen, kun on kuultu jäsenvaltiota, jonka kansalainen hän on. Osana tätä kuulemista sen jäsenvaltion, jolta luovuttamista pyydetään, on ilmoitettava kansalaisuusjäsenvaltiolle kaikki luovutuspyynnössä ilmoitetut tosiseikat ja oikeudelliset seikat, ja kansalaisuusjäsenvaltiolle on annettava kohtuullisesti aikaa antaa kyseistä kansalaista koskeva eurooppalainen pidätysmääräys. Lisäksi siinä tapauksessa, että kansalaisuusjäsenvaltio ei virallisesti tee päätöstä eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisesta, pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio ei ole velvollinen kieltäytymään luovuttamasta unionin kansalaista, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, ja ryhtymään itse syytetoimiin kyseistä henkilöä vastaan kolmannessa valtiossa tehdyistä rikoksista,

Asiaan vaikuttavat seikat

Ukraina pyysi Saksaa luovuttamaan vuonna 2012 Saksaan muuttaneen Ukrainan kansalaisen. Asianomainen henkilö, BY, sai Romanian kansalaisuuden vuonna 2014, koska hän oli Romanian kansalaisten jälkeläinen. Hän ei kuitenkaan ollut koskaan asunut Romaniassa. Ukrainan rikostuomioistuin antoi hänestä vuonna 2016 pidätysmääräyksen varojen kavalluksesta vuosina 2010 ja 2011. Luovutuspyynnön johdosta BY pidätettiin Saksassa. Petruhhin-mekanismin soveltamista silmällä pitäen Saksan viranomaiset ottivat yhteyttä Romanian oikeusministeriöön ja kysyivät, aikooko Romania nostaa syytteen BY:tä vastaan. Romanian viranomaiset ilmoittivat Saksan viranomaisille, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaminen edellyttää riittäviä todisteita ulkomailla tapahtuneista rikoksista. Lisäksi Romanian viranomaiset pyysivät Berliinin osavaltion syyttäjäviranomaiselta asiakirjoja ja jäljennöksiä Ukrainasta saaduista todisteista. Koska Romanian oikeusviranomaiset eivät tehneet virallista päätöstä eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisesta, Saksan kansallinen tuomioistuin esitti kolme ennakkoratkaisukysymystä SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklan tulkinnasta ja Petruhhin-mekanismin soveltamisesta.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyi,

— voidaanko unionin kansalaisuudesta johtuvia oikeuksia (SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artikla) soveltaa tilanteessa, jossa asianomainen henkilö siirsi elinetujensa keskuksen pyynnön vastaanottaneeseen jäsenvaltioon aikana, jolloin hän ei ollut unionin kansalainen;

— onko joko kansalaisuusjäsenvaltiolla tai pyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla velvollisuus pyytää, että pyynnön esittänyt kolmas valtio toimittaisi asiakirjat, jotta se voi tutkia, ryhtyykö se itse syytetoimiin;

— onko pyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla velvollisuus Petruhhin-tuomion perusteella kieltäytyä luovuttamisesta ja ryhtyä itse syytetoimiin, jos se on sen kansallisen lainsäädännön mukaan mahdollista tietyin edellytyksin.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Mitä tulee ensimmäiseen kysymykseen SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklan sovellettavuudesta, unionin tuomioistuin katsoi, että se, että henkilö on saanut EU:n jäsenvaltion kansalaisuuden ja näin ollen unionin kansalaisuuden aikana, jolloin hän jo oleskeli toisessa jäsenvaltiossa, ei voi mitätöidä sitä, että henkilöllä on oikeus vedota saamansa unionin kansalaisuuden perusteella SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohtaan ja että hän kuuluu SEUT-sopimuksen 18 artiklassa, joka sisältää kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen, tarkoitettuun perussopimusten soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin täsmensi lisäksi, että samaa perustelua sovelletaan silloin, kun pyynnön kohteena olevalla unionin kansalaisella on myös sen kolmannen valtion kansalaisuus, joka on pyytänyt luovuttamista: kaksoiskansalaisuus ei voi viedä asianomaiselta henkilöltä vapauksia, jotka hänellä on unionin oikeuden perusteella jäsenvaltion kansalaisena.

Toisen kysymyksen osalta unionin tuomioistuin toisti aiemman oikeuskäytännön tulkinnan ja korosti, että pyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla on velvollisuus ilmoittaa asiasta kansalaisuusjäsenvaltiolle, jotta kyseisen jäsenvaltion oikeusviranomainen voi pyytää kyseisen henkilön luovuttamista eurooppalaisen pidätysmääräyksen puitteissa. Vaaditun tietojenvaihdon yksityiskohdista unionin tuomioistuin totesi seuraavaa:

— pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on ilmoitettava kansalaisuusjäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille paitsi luovutuspyynnön olemassaolosta myös kaikista luovutusta pyytäneen kolmannen valtion luovutuspyynnön yhteydessä ilmoittamista tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista;

— kansalaisuusjäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on käsiteltävä tällaisia tietoja luottamuksellisina, jos kolmas valtio on tätä vaatinut;

— pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on pidettävä kansalaisuusjäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ajan tasalla kaikista pyynnön kohteena olevan henkilön tilanteeseen liittyvistä muutoksista, joilla voi olla merkitystä hänestä mahdollisesti annettavan eurooppalaisen pidätysmääräyksen kannalta;

— pyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla tai kansalaisuusjäsenvaltiolla ei ole velvollisuutta pyytää kolmatta valtiota toimittamaan rikosoikeudellisen menettelyn aineistoa;

— pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on asetettava kohtuullinen määräaika, jonka päätyttyä luovutus voidaan suorittaa, jos kansalaisuusjäsenvaltio ei ole antanut eurooppalaista pidätysmääräystä;

— pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio voi suorittaa luovutuksen ilman, että sen tarvitsisi odottaa kohtuulliseksi katsottavaa määräaikaa kauemmin, että kansalaisuusjäsenvaltio tekee virallisen päätöksen siitä, ettei tästä henkilöstä anneta eurooppalaista pidätysmääräystä.

Kolmanteen kysymykseen antamassaan vastauksessa unionin tuomioistuin täsmensi, että EU:n lainsäädännön mukaan pyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla ei ole velvollisuutta kieltäytyä luovuttamisesta ja ryhtyä itse syytetoimiin EU:n kansalaista vastaan kolmannessa valtiossa tehdyistä rikoksista, jos pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö sen sallii. Tämä ylittäisi ne rajat, joita EU:n lainsäädännöllä voidaan asettaa kyseisen jäsenvaltion harkintavallan käytölle sen päättäessä, pannaanko rikosoikeudellinen syyte vireille vai ei.

Unionin tuomioistuimen tuomio 12. toukokuuta 2021, WS, C-505/19 (26)

Ne bis in idem -periaate (kaksoisrangaistavuuden kielto) voi estää Interpolin kuulutuksen kohteena olevan henkilön pidättämisen Schengen-alueella ja Euroopan unionissa. Näin on silloin, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat tietoisia Schengenin sopimuksen sopimusvaltiossa tai jäsenvaltiossa tehdystä lopullisesta tuomioistuinratkaisusta, jossa todetaan, että tätä periaatetta sovelletaan.

Asiaan vaikuttavat seikat

Vuonna 2012 Interpol julkaisi Yhdysvaltojen pyynnöstä ja maan viranomaisten antaman pidätysmääräyksen perusteella kansainvälisen etsintäkuulutuksen, ns. punaisen ilmoituksen, WS:stä, joka oli Saksan kansalainen, hänen mahdollista luovuttamistaan varten. Jos etsintäkuulutuksen kohteena olevan henkilön olinpaikka on Interpolin jäsenvaltiossa, kyseinen valtio voi periaatteessa ottaa kyseisen henkilön väliaikaisesti kiinni tai valvoa tai rajoittaa hänen liikkumistaan.

Ennen tämän kansainvälisen etsintäkuulutuksen julkaisemista Saksassa oli kuitenkin toteutettu WS:n tutkintamenettely, joka liittyi ainakin osittain samoihin tekoihin kuin ne, joihin etsintäkuulutus perustui. Menettely päätettiin lopullisesti vuonna 2010 sen jälkeen, kun WS oli maksanut tietyn summan rahaa osana Saksan rikosoikeuden mukaista erityistä sovintomenettelyä. Saksan liittovaltion rikospoliisivirasto ilmoitti Interpolille myöhemmin, että sen mielestä ne bis in idem -periaatetta voitiin soveltaa nyt esillä olevassa asiassa aiemman menettelyn seurauksena. Tämä periaate, joka on kirjattu sekä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, jäljempänä ”Schengenin yleissopimus”, 54 artiklaan (27) että perusoikeuskirjan 50 artiklaan, kieltää muun muassa sen, että henkilöä, jonka oikeudenkäynti on saatu lopullisesti päätökseen, syytetään uudelleen samasta rikoksesta.

Vuonna 2017 WS nosti Wiesbadenin hallintotuomioistuimessa Saksaa vastaan kanteen, jossa vaadittiin Saksaa toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet kansainvälisen etsintäkuulutuksen poistamiseksi. Tältä osin WS vetosi ne bis in idem -periaatteen rikkomisen lisäksi myös SEUT-sopimuksen 21 artiklassa taatun liikkumisvapauden loukkaamiseen, koska hän ei voinut matkustaa mihinkään Schengenin sopimuksen sopimusvaltioon tai jäsenvaltioon ilman vaaraa joutua otetuksi kiinni.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle useita kysymyksiä. Tärkein kysymys, joka liittyy luovutukseen kansainvälisen etsintäkuulutuksen jälkeen, on kuitenkin se, onko Schengenin yleissopimuksen 54 artiklaa (28) ja SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohtaa (29), tarkasteltuna perusoikeuskirjan 50 artiklan valossa, tulkittava siten, että ne estävät Schengenin sopimuksen sopimusvaltion tai jäsenvaltion viranomaisia ottamasta väliaikaisesti kiinni henkilöä, jota koskee Interpolin kolmannen valtion pyynnöstä julkaisema kansainvälinen etsintäkuulutus, kun yhtäältä tämä henkilö on jo ollut jäsenvaltiossa sellaisen rikosoikeudellisen menettelyn kohteena, jonka syyttäjäviranomainen on päättänyt asianomaisen henkilön täytettyä tietyt edellytykset, ja toisaalta tämän jäsenvaltion viranomaiset ovat ilmoittaneet Interpolille katsovansa, että tämä menettely koski samoja tekoja kuin kansainvälinen etsintäkuulutus.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Tuomioistuin katsoi, että ne bis in idem -periaatetta voidaan soveltaa tilanteessa, jossa on tehty päätös rikosoikeudellisen menettelyn lopullisesta päättymisestä edellyttäen, että asianomainen henkilö täyttää tietyt edellytykset, kuten syyttäjän vahvistaman rahasumman maksamisen.

Schengenin yleissopimuksen 54 artikla, perusoikeuskirjan 50 artikla ja SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohta eivät kuitenkaan ole esteenä Interpolin kansainvälisen etsintäkuulutuksen kohteena olevan henkilön väliaikaiselle kiinniotolle, jos ei ole osoitettu, että Schengenin sopimuksen sopimusvaltio tai jäsenvaltio on jo antanut lainvoimaisen tuomion niiden tekojen osalta, joihin kansainvälisen etsintäkuulutus perustuu, ja että näin ollen ne bis in idem -periaatetta sovelletaan.

Jos ne bis in idem -periaatteen soveltaminen on edelleen epävarmaa, väliaikainen kiinniotto voi olla välttämätön vaihe, jotta voidaan ryhtyä tarvittaviin tarkastuksiin ja vältetään samalla vaara siitä, että asianomainen henkilö pakenee. Tätä toimenpidettä voidaan näin ollen perustella sillä oikeutetulla tavoitteella, että estetään asianomaisen henkilön rankaisematta jääminen, ”jos se on välttämätön näiden tarkistusten tekemiseksi” (30). Sen sijaan heti kun ne bis in idem -periaatteen soveltaminen on todettu lainvoimaisella tuomioistuinratkaisulla, sekä yleissopimuksen sopimuspuolina olevien valtioiden vastavuoroinen luottamus että oikeus vapaaseen liikkuvuuteen kieltävät kyseisen henkilön väliaikaisen kiinni ottamisen tai säilössä pitämisen. Jäsenvaltioiden ja yleissopimuksen sopimusvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on oikeussuojakeinoja, joiden avulla asianomainen voi saada tällaisen lainvoimaisen tuomioistuinratkaisun, jossa vahvistetaan ne bis in idem -periaatteen soveltaminen.

1.2. Luovutuspyynnöt rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten

Unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17 (31)

Asiassa Raugevicius unionin tuomioistuin käsitteli luovutuspyyntöä vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten. Unionin tuomioistuin noudatti jossain määrin Petruhhinin-oikeuskäytännössä esitettyjä perusteluja, mutta päätyi kuitenkin erilaiseen lopputulokseen. Tämä oli tarpeen, koska vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten tehtyjä luovutuspyyntöjä koskevat asiat voivat johtaa ne bis in idem -periaatteeseen liittyviin ongelmiin, jos Petruhhin-mekanismia sovellettaisiin (32). Tuomioistuin otti kuitenkin huomioon, että kansallisessa ja/tai kansainvälisessä oikeudessa on olemassa mekanismeja, jotka mahdollistavat sen, että luovutuspyynnön kohteena olevat henkilöt suorittavat rangaistuksensa esimerkiksi siinä valtiossa, jonka kansalaisia he ovat. Esimerkiksi Euroopan neuvoston vuoden 1983 yleissopimus tuomittujen siirtämisestä (33) muodostaa oikeusperustan tälle mahdollisuudelle.

Asiaan vaikuttavat seikat

Raugevicius on Liettuan ja Venäjän kansalainen, joka on muuttanut Suomeen ja asunut siellä useita vuosia. Hän on myös kahden Suomessa asuvan ja Suomen kansalaisuuden omaavan lapsen isä. Venäjällä annetun tuomion jälkeen Venäjän viranomaiset antoivat vuonna 2011 kansainvälisen pidätysmääräyksen langetetun vapausrangaistuksen täytäntöönpanosta. Suomen oikeusministeriö pyysi Suomen korkeimmalta oikeudelta lausuntoa luovutuspyynnön ratkaisemiseksi. Korkein oikeus oli epävarma siitä, sovellettaisiinko asiassa Petruhhin-tuomiota, ja päätti sen vuoksi esittää ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle.

Asiaa koskevassa Suomen lainsäädännössä (Suomen perustuslaissa) säädetään, että vapausrangaistus voidaan panna täytäntöön Suomessa, jos tuomittu on Suomen kansalainen tai Suomessa pysyvästi asuva ulkomaalainen ja tuomittu on suostunut täytäntöönpanoon.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ensimmäisessä kysymyksessään Suomen korkein oikeus kysyi, onko kansallisia sääntöjä rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta arvioitava toisen jäsenvaltion kansalaisten liikkumisvapauden kannalta samalla tavalla siitä riippumatta, koskeeko kolmannen valtion luovutuspyyntö vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa vai syytetoimia, kuten Petruhhin-tuomiossa. Toisessa kysymyksessä kysyttiin, miten luovutuspyyntöön olisi vastattava tilanteessa, jossa luovutuspyynnöstä on ilmoitettu kansalaisuusjäsenvaltiolle, joka ei kuitenkaan oikeudellisten esteiden vuoksi ryhdy kansalaisiaan koskeviin toimenpiteisiin.

Unionin tuomioistuimen perustelut ja vastaus

Unionin tuomioistuin sovelsi analogisesti Petruhhin-tuomion perusteluja toteamalla, että jäsenvaltion kansalainen, joka on siirtynyt toiseen jäsenvaltioon, on käyttänyt oikeuttaan liikkua vapaasti unionin alueella ja kuuluu näin ollen SEUT-sopimuksen 18 artiklan soveltamisalaan. Jäsenvaltion ja kolmannen valtion kaksoiskansalaisuus ei voi viedä asianomaiselta henkilöltä niitä vapauksia, jotka hänellä on unionin oikeuden perusteella jäsenvaltion kansalaisena.

Kansallisessa säännössä, jossa kielletään ainoastaan omien kansalaisten luovuttaminen, säädetään erilaisesta kohtelusta näiden kansalaisten ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisten välillä ja rajoitetaan vapaata liikkuvuutta SEUT-sopimuksen 21 artiklassa tarkoitetulla tavalla: tällaisen rajoituksen on oltava tarpeellinen ja oikeasuhteinen suhteessa oikeutettuun tavoitteeseen estää muiden jäsenvaltioiden kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaisten rankaisematta jäämisen riski, eikä tämän tavoitteen saavuttamiseksi saisi olla vähemmän rajoittavia toimenpiteitä, kun otetaan huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiasialliset ja oikeudelliset seikat.

Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, että asioissa, joissa on kyse luovutuspyynnöistä rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, ristiriitaa syrjimättömyyden periaatteen kanssa ei voida ratkaista antamalla kansalaisuusjäsenvaltiolle mahdollisuus käyttää toimivaltaansa kyseisen henkilön asettamiseksi uudelleen syytteeseen, koska tällaiset uudet syytetoimet jo syytettyä ja tuomittua henkilöä vastaan voivat olla ristiriidassa ne bis in idem -periaatteen kanssa. Jotta estettäisiin henkilöiden rankaisematta jäämisen riski tällaisissa tilanteissa, unionin tuomioistuin viittaa muihin kansallisen ja kansainvälisen lainsäädännön mekanismeihin, jotka mahdollistavat sen, että kyseiset henkilöt suorittavat rangaistuksensa esimerkiksi alkuperävaltiossaan ja näin ollen kasvattavat mahdollisuuksiaan sopeutua uudelleen yhteiskuntaan rangaistuksensa suoritettuaan.

Tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että Suomen kansainvälisestä yhteistoiminnasta annetun Suomen lain 3 §:ssä säädetään, että Suomessa pysyvästi asuvat ulkomaalaiset voivat suorittaa kolmannen valtion määräämän vankeusrangaistuksen Suomessa, jos sekä asianomainen että kolmas valtio antavat siihen suostumuksensa. Union tuomioistuin totesi näin ollen myös, että Raugevicius voisi suorittaa rangaistuksen, johon hänet on tuomittu Venäjällä, Suomen alueella, jos Venäjä ja Raugevicius itse tähän suostuvat.

Unionin tuomioistuin katsoi, että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaiset ja muiden jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka asuvat pysyvästi pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa ja ovat osoittaneet selvää integroitumista kyseisen valtion yhteiskuntaan, ovat vertailukelpoisessa asemassa. Pyynnön vastaanottaneen valtion viranomaisten tehtävänä on osoittaa, onko muiden jäsenvaltioiden kansalaisten ja pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion välillä tällainen yhteys. Jos on, SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklassa edellytetään, että muiden jäsenvaltioiden kansalaiset voivat suorittaa rangaistuksensa pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella samoin edellytyksin kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaiset.

Unionin tuomioistuin päätteli näin ollen, että SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklaa on tulkittava siten, että silloin kun on kyse kolmannen valtion pyynnöstä, joka koskee liikkumisvapauttaan käyttäneen unionin kansalaisen luovuttamista vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten eikä syytetoimia varten, luovutuspyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, jonka kansallisessa lainsäädännössä kielletään sen omien kansalaisten luovuttaminen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja säädetään mahdollisuudesta suorittaa tällainen ulkomailla määrätty rangaistus kyseisen jäsenvaltion alueella, on velvollinen varmistamaan sen, että jos kyseinen unionin kansalainen asuu pysyvästi sen alueella, häntä kohdellaan samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia luovuttamista koskevissa kysymyksissä.

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [tällä hetkellä vireillä oleva asia]

Asiaan vaikuttavat seikat

Asian taustalla on S.M.:ää koskeva luovutuspyyntö Bosnia-Hertsegovinasta Saksaan vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten. Henkilö, jonka luovuttamista haetaan, on Serbian, Bosnia-Hertsegovinan ja Kroatian kansalainen, joka on asunut vaimonsa kanssa Saksassa vuoden 2017 puolivälistä alkaen ja työskennellyt Saksassa toukokuusta 2020 lähtien. Generalstaatsanwaltschaft München (Yleinen syyttäjäviranomainen, München), viitaten asiassa Raugevicius annettuun tuomioon, vaatii toteamaan, että luovutuspyynnön kohteena olevan henkilön luovuttamista ei voida ottaa tutkittavaksi.

Ennakkoratkaisupyyntö

Ennakkoratkaisua pyytänyt saksalainen tuomioistuin päätti Saksan syyttäjänviraston pyynnön perusteella kysyä unionin tuomioistuimelta, edellyttävätkö SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklan soveltamista koskevat periaatteet, jotka unionin tuomioistuin on vahvistanut Raugevicius-tuomiossa, että kolmannen valtion 13 päivänä joulukuuta 1957 tehdyn, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen (34) nojalla esittämä pyyntö EU:n kansalaisen luovuttamiseksi rangaistuksen täytäntöönpanoa varten on evättävä, vaikka pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio olisi kyseisen yleissopimuksen nojalla kansainvälisen oikeuden mukaan velvollinen luovuttamaan EU:n kansalaisen, koska se on määritellyt yleissopimuksen 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”kansalaiset” niin, että sillä tarkoitetaan ainoastaan valtion omia kansalaisia, ei muita EU:n kansalaisia (35).

2. SUUNTAVIIVAT, JOITA SOVELLETAAN TAPAUKSISSA, JOISSA VALTIOT SOVELTAVAT KANSALAISUUTEEN PERUSTUVAA POIKKEUSTA

2.1. Luovutuspyynnöt syytetoimia varten

2.1.1. Petruhhin-mekanismin soveltamisala

a. Aineellinen soveltamisala: milloin Petruhhin-mekanismia sovelletaan?

Petruhhin-mekanismi (ilmoitusmenettely) on otettava käyttöön tapauksissa, joissa:

— luovutuspyyntö esitetään syytetoimia varten ja

— pyynnön vastaanottanut valtio soveltaa kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta vain omiin kansalaisiinsa, mikä johtaa mahdolliseen syrjintään omien kansalaisten ja muiden valtioiden sellaisten kansalaisten välillä, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (vrt. Liite 2 - yleiskatsaus kansallisiin järjestelmiin).

Petruhhin-mekanismia sovelletaan kaikkiin luovutuspyyntöihin jollakin seuraavista perusteista:

— Sopimus rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Euroopan unionin ja Amerikan yhdysvaltojen välillä (36),

— Euroopan unionin ja Euroopan atomienergiayhteisön sekä Yhdistyneen kuningaskunnan välinen kauppa- ja yhteistyösopimus (kauppa- ja yhteistyösopimus) (37), joka sisältää Petruhhin-mekanismia heijastavia määräyksiä (38),

— valtioiden tekemät monenväliset sopimukset,

— valtioiden tekemät kahdenväliset sopimukset tai

— kansallinen lainsäädäntö.

b. Henkilöllinen soveltamisala: keihin Petruhhin-mekanismia sovelletaan?

Petruhhin-mekanismia sovelletaan toisen jäsenvaltion alueella oleskeleviin EU:n 27 jäsenvaltion kansalaisiin, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Soveltamisala koskee myös kansalaisia, joilla on myös luovuttamista pyytävän kolmannen valtion kansalaisuus. Unionin tuomioistuin tarkensi, että kaksoiskansalaisuus ei voi viedä asianomaiselta vapauksia, jotka hänellä on unionin oikeuden perusteella jäsenvaltion kansalaisena (39). Lisäksi sillä, milloin henkilö on saanut jäsenvaltion kansalaisuuden, ei ole merkitystä (40).

Unionin tuomioistuin täsmensi, että Petruhhin-mekanismia sovelletaan myös ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan EFTA-jäsenvaltion, jonka kanssa Euroopan unioni on tehnyt luovuttamissopimuksen, (Islanti ja Norja) kansalaisiin (41). SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklaa ei sovelleta kolmansien valtioiden kansalaisiin. Unionin tuomioistuin kuitenkin katsoi, että ETA-sopimuksen 4 artikla (42) luettuna yhdessä ETA-sopimuksen 36 artiklan kanssa (43), joka on erottamaton osa unionin oikeutta, takaa vapauden tarjota palveluja samalla tavalla kuin SEUT-sopimuksen 56 artikla, mukaan lukien oikeuden matkustaa toiseen valtioon vastaanottamaan palveluja (44).

Lisäksi unionin tuomioistuin vahvisti, että SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 36 artiklan mukaista oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen sovelletaan myös henkilöön, joka on ainoastaan kauttakulkumatkalla lentoasemalla (45) tai vastaanottaa palveluja matkailijana (46) toisessa valtiossa.

c. Alueellinen soveltamisala: mitä viranomaisia Petruhhin-mekanismi sitoo?

Petruhhin-mekanismi sitoo EU:n 27 jäsenvaltion sekä Islannin ja Norjan kansallisia viranomaisia niiden soveltaessa kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta.

2.1.2. Vaiheet, joita toimivaltaisten viranomaisten on seurattava, kun kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta sovelletaan

a. Pyynnön vastaanottaneen valtion velvollisuudet

SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklassa / ETA-sopimuksen 4 artiklassa, luettuna yhdessä ETA-sopimuksen 36 artiklan kanssa, ei edellytetä absoluuttisen vastaavuuden vahvistamista omien kansalaisten ja muiden valtioiden kansalaisten välillä siltä osin kuin on kyse suojasta rikoksen johdosta tapahtuvalta luovuttamiselta kolmansiin valtioihin. Niissä edellytetään kuitenkin, että valtiot, jotka soveltavat luovuttamisessa erilaista kohtelua omien kansalaistensa ja muiden valtioiden kansalaisten välillä, tarkastavat ennen luovuttamisen sallimista, voidaanko luovuttamisella tavoiteltu rankaisemattomuuden välttämistä koskeva oikeutettu tavoite saavuttaa yhtä tehokkain menettelyin, jotka vaikuttaisivat vähemmän haitallisesti vapaan liikkuvuuden oikeuteen (47).

Jos rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva pyyntö esitetään syytetoimia varten, pyynnön vastaanottavan valtion on kuultava kansalaisuusvaltiota, jotta kansalaisuusvaltiolla olisi mahdollisuus antaa eurooppalainen pidätysmääräys tai EU-IC/NO-pidätysmääräys, jota pidettäisiin yhtä tehokkaana mutta vähemmän haitallisena toimenpiteenä.

Pyynnön vastaanottaneella valtiolla ei kuitenkaan ole velvollisuutta kieltäytyä luovuttamasta unionin kansalaista, joka on toisen jäsenvaltion tai Islannin/Norjan kansalainen, ja syyttää EU:n kansalaista / Islannin/Norjan kansalaista kolmannessa valtiossa tehdyistä rikoksista, jos sen kansallinen lainsäädäntö tämän sallii (48). Tämä ylittäisi ne rajat, joita EU:n lainsäädännöllä voidaan asettaa kyseisen jäsenvaltion harkintavallan käytölle sen päättäessä, pannaanko rikosoikeudellinen syyte vireille vai ei.

b. Kuulemismenettelyn aloittaminen

Pyynnön vastaanottanut valtio on velvollinen ilmoittamaan vireillä olevasta luovutuspyynnöstä valtiolle, jonka kansalaista luovutuspyyntö koskee.

Mitä tulee ilmoitusajankohtaan, pyynnön vastaanottavan valtion olisi ilmoitettava saapuvasta tai vireillä olevasta luovutuspyynnöstä mahdollisimman pian valtiolle, jonka kansalaista pyyntö koskee. Tämä voi tapahtua jo silloin, kun henkilö on otettu väliaikaisesti kiinni, jos Interpolin etsintäkuulutuksesta on saatavilla riittävät tiedot, ja/tai myöhemmin, kun pyynnön vastaanottava valtio vastaanottaa luovutuspyynnön.

c. Kansalaisuusvaltiolle toimitettavien tietojen tyyppi

Pyynnön vastaanottaneen valtion viranomaisten olisi ilmoitettava kansalaisuusvaltion yhteyspisteelle (49) vähintään

— kyseistä henkilöä koskevan luovutuspyynnön olemassaolo ja

— kaikki luovutuspyynnön esittäneen kolmannen valtion kyseisen luovutuspyynnön yhteydessä tiedoksi antamat tosiseikat ja oikeudelliset seikat (50) (vrt. Liite 3 – malli).

Lisäksi pyynnön vastaanottaneen valtion viranomaisten olisi pidettävä kansalaisuusvaltion viranomaiset ajan tasalla kaikista pyynnön kohteena olevan henkilön tilanteeseen liittyvistä muutoksista, joilla voi olla merkitystä hänestä mahdollisesti annettavan eurooppalaisen pidätysmääräyksen tai EU-IC/NO-pidätysmääräyksen kannalta (51) (vrt. Liite 4 – malli).

d. Suhteet pyynnön esittäneeseen kolmanteen valtioon ja luottamuksellisuus

Pyynnön vastaanottaneella valtiolla tai kansalaisuusvaltiolla ei ole EU:n lainsäädännön mukaan velvollisuutta esittää rikosoikeudellisen menettelyn aineiston toimittamista koskevaa hakemusta luovuttamista pyytävälle kolmannelle valtiolle (52). Jos pyynnön vastaanottaneella valtiolla tai valtiolla, jonka kansalainen pyynnön kohteena oleva henkilö on, olisi velvollisuus pyytää luovuttamista pyytäneeltä kolmannelta valtiolta rikosoikeudellisen menettelyn aineiston toimittamista, luovuttamismenettely voisi monimutkaistua huomattavasti, pitkittyä merkittävästi ja vaarantaa näin lopulta rankaisematta jäämisen torjumistavoitteen toteutumisen (53). Lisäksi pitkä oikeudenkäynti voi olla vahingollinen luovutuspyynnön kohteena olevalle henkilölle, erityisesti, jos häntä pidetään vangittuna.

Kansalaisuusvaltion viranomaisten on käsiteltävä tällaisia asioita luottamuksellisina, mikäli pyynnön esittänyt kolmas valtio on tätä vaatinut. Lisäksi pyynnön esittäneelle kolmannelle valtiolle olisi ilmoitettava tästä asiasta asianmukaisesti (54).

Kansalaisuusvaltio voi kuitenkin soveltaa yhteistyön ja/tai keskinäisen avunannon mekanismeja hankkiakseen todisteita pyynnön vastaanottaneelta valtiolta (esim. eurooppalaisen tutkintamääräyksen antaminen (55)).

e. Kansalaisuusvaltion velvollisuudet

Ilmoituksen jälkeen kansalaisuusvaltion toimivaltaisten viranomaisten olisi arvioitava, onko asianmukaista antaa eurooppalainen pidätysmääräys / EU-IC/NO-pidätysmääräys, joka koskee samoja rikoksia, joista asianomaista henkilöä syytetään luovutuspyynnössä, sikäli kuin niillä on kansallisen lainsäädäntönsä nojalla toimivalta asettaa kyseinen henkilö syytteeseen kansallisen alueen ulkopuolella tehdyistä rikoksista.

2.1.3. Määräaika ilmoitukseen vastaamiselle

Pyynnön vastaanottaneen valtion olisi asetettava kansalaisuusvaltiolle tai -valtioille kohtuullinen määräaika vastauksen toimittamiselle. Pyynnön vastaanottaneella valtiolla on kohtuullista määräaikaa määrittäessään harkintavaltaa, kun otetaan erityisesti huomioon se, onko etsitty luovutuspyynnön kohteena oleva henkilö otettuna säilöön luovutusmenettelyn perusteella, sekä tapauksen monimutkaisuus (56).

Asetettu määräaika olisi ilmoitettava todistuksessa (vrt. Liite 3 – malli).

Tarvittaessa kansalaisuusvaltion yhteyspiste tai päätöksen antanut oikeusviranomainen (57) voi pyytää määräajan pidentämistä (vrt. Liite 5 – malli). Pyynnön vastaanottaneessa valtiossa rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevaa pyyntöä käsittelevän yhteyspisteen tai viranomaisen olisi päätettävä määräajan pidentämisestä (vrt. Liite 6 – malli).

2.1.4. Luovutuspyynnön hylkääminen

Pyynnön vastaanottaneen valtion olisi kieltäydyttävä luovutuspyynnöstä ja luovutettava henkilö kansalaisuusvaltioon ainoastaan tapauksissa, joissa kansalaisuusvaltion oikeusviranomainen antaa samaan rikokseen / samoihin rikoksiin (58) (tai tekoihin) liittyvän eurooppalaisen pidätysmääräyksen / EU-IC/NO-pidätysmääräyksen ja ilmoittaa tästä pyynnön vastaanottaneelle valtiolle (vrt. Liite 7 – malli).

2.1.5. Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan menettelyn jatkaminen

Jos kansalaisuusvaltion tai kansalaisuusvaltioiden viranomaiset eivät vastaa asetetussa määräajassa tai antavat kielteisen vastauksen määräajassa, pyynnön vastaanottaneen valtion viranomaiset voivat tarvittaessa toteuttaa luovuttamisen ilman, että ne joutuvat odottamaan kansalaisuusvaltion vastausta ja/tai tekemään virallisen päätöksen, jolla luovutaan oikeudesta antaa kyseisestä henkilöstä eurooppalainen pidätysmääräys tai EU-IC/NO-pidätysmääräys (59) (vrt. Liite 7 – malli).

2.2. Vapausrangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa koskevat luovutuspyynnöt

2.2.1. Soveltamisala

a. Aineellinen soveltamisala

Raugevicius-tuomio koskee tapauksia, joissa

— pyyntö on luovutuspyyntö vapausrangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten ja

— pyynnön vastaanottanut valtio soveltaa kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta vain omiin kansalaisiin, mikä johtaa mahdolliseen syrjintään omien kansalaisten ja muiden valtioiden sellaisten kansalaisten välillä, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (vrt. Liite 2 - yleiskatsaus kansallisiin järjestelmiin).

b. Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevien pyyntöjen henkilöllinen soveltamisala rangaistuksen täytäntöönpanoa varten: keihin Raugevicius-tuomiota sovelletaan?

Yhdenvertaista kohtelua koskevaa velvoitetta sovelletaan tässä vain siltä osin kuin omat ja muiden valtioiden kansalaiset ovat vastaavassa tilanteessa rankaisemattomuuden vaaran välttämistä koskevan tavoitteen osalta. Koska vapausrangaistusten täytäntöönpano asianomaisen henkilön alkuperävaltiossa edistää kyseisen henkilön sopeutumista uudelleen yhteiskuntaan rangaistuksensa suoritettuaan, vastaava tilanne on olemassa vain sellaisilla muiden valtioiden kansalaisilla, jotka asuvat pysyvästi pyynnön vastaanottaneessa valtiossa ja ovat siten osoittaneet selvää integroituneita kyseisen valtion yhteiskuntaan.

Näin ollen unionin tuomioistuin katsoi, että henkilöllinen soveltamisala rajoittuu muiden valtioiden kansalaisiin, jotka asuvat pysyvästi pyynnön vastaanottaneessa valtiossa ja osoittavat selvää integroitumista kyseisen valtion yhteiskuntaan (60), koska he ovat pyynnön vastaanottaneen valtion kansalaisten kanssa vertailukelpoisessa asemassa. Toisaalta pyynnön vastaanottaneen valtion kansalainen, joka pidätetään pyynnön vastaanottaneen valtion lentoasemalla hänen ollessaan kauttakulkumatkalla, ei täyttäisi vertailukelpoisessa asemassa olemisen kriteeriä.

Jos henkilön, jota luovutuspyyntö koskee, ei voida katsoa asuvan pysyvästi pyynnön vastaanottaneessa valtiossa, luovuttamista koskeva kysymys on ratkaistava sovellettavan kansallisen tai kansainvälisen oikeuden perusteella (61).

2.2.2. Vaiheet, joita toimivaltaisten viranomaisten on seurattava, kun kansalaisuuteen perustuvaa poikkeusta sovelletaan

Jos rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista pyydetään rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, vapaan liikkuvuuden oikeuteen vähemmän haitallisesti vaikuttava toimenpide on sellainen, jossa pyynnön vastaanottanut valtio ottaa vastuun rangaistuksen täytäntöönpanosta alueellaan sen sijaan, että se luovuttaisi toisen valtion kansalaisen kolmanteen valtioon, jos tällainen mahdollisuus koskee myös sen omia kansalaisia. Unionin tuomioistuimen odotetaan selventävän edelleen vaiheita, joita on noudatettava (erityisesti valtioiden velvoitteiden laajuutta ja sitä, tarvitaanko kolmannen valtion suostumus), vireillä olevassa asiassa C-237/21 (62).

2.2.3. Tietojenvaihto pyynnön vastaanottaneen valtion ja kansalaisuusvaltion välillä

SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklassa ei edellytetä, että pyynnön vastaanottanut valtio ilmoittaa kansalaisuusvaltiolle vireillä olevasta luovutuspyynnöstä, joka koskee rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa. Pyynnön vastaanottanut valtio voi kuitenkin ottaa yhteyttä kansalaisuusvaltioon saadakseen mahdollisesti hyödyllisiä tietoja.

3. KAIKKIIN VALTIOIHIN SOVELLETTAVAT SUUNTAVIIVAT KANSALAISUUTTA KOSKEVASTA POIKKEUKSESTA RIIPPUMATTA

3.1. Perusoikeuksien arviointi ennen luovuttamista

3.1.1. Perusoikeuskirjan soveltaminen

Unionin tuomioistuin totesi, että päätös unionin/Islannin/Norjan kansalaisen luovuttamisesta tilanteessa, joka kuuluu SEUT-sopimuksen 18 ja 21 artiklan tai ETA-sopimuksen 4 artiklan, luettuna yhdessä ETA-sopimuksen 36 artiklan kanssa, soveltamisalaan, kuuluu perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun unionin oikeuden soveltamisalaan (63). Sen vuoksi perusoikeuskirjan määräyksiä ja erityisesti sen 19 artiklaa voidaan soveltaa sellaiseen päätökseen.

Lisäksi jo luovuttamista koskevan unionin kansainvälisen sopimuksen olemassaolo johtaa perusoikeuskirjan soveltamiseen. Näin ollen perusoikeuskirjaa sovelletaan myös luovutuspyyntöihin, joita Yhdysvallat on esittänyt rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Euroopan unionin ja Amerikan yhdysvaltojen välillä tehdyn sopimuksen nojalla (64) ja Yhdistynyt kuningaskunta Euroopan unionin ja Euroopan atomienergiayhteisön sekä Yhdistyneen kuningaskunnan välisen kauppa- ja yhteistyösopimuksen nojalla (65), vaikka ETA-alueella ei olisi käytetty liikkumisvapautta. Lisäksi perusoikeuskirjaa sovelletaan tällaisissa tapauksissa myös kolmansien valtioiden kansalaisiin ja kansalaisuudettomiin henkilöihin.

Perusoikeuskirjaa sovellettaessa pyynnön vastaanottaneen valtion on ensin tarkistettava, ettei luovuttaminen vaikuta perusoikeuskirjan 19 artiklassa tarkoitettuihin oikeuksiin (66).

Perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan mukaan ketään ei saa palauttaa, karkottaa tai luovuttaa sellaiseen valtioon, jossa häntä vakavasti uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu.

Unionin tuomioistuin täsmensi lisäksi, että ”vakuuttelujen olemassaolo ja sellaisten kansainvälisten sopimusten hyväksyminen, joissa taataan periaatteessa perusoikeuksien kunnioittaminen, ei yksistään riitä varmistamaan asianmukaista suojaa huonoa kohtelua vastaan silloin, kun luotettavista lähteistä ilmenee, että viranomaisten noudattama – tai suvaitsema – käytäntö on ilmiselvästi ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen periaatteiden vastainen”.

Tästä seuraa, että siltä osin kuin pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisella viranomaisella on tiedossaan seikkoja, jotka osoittavat todellisen vaaran henkilöiden epäinhimillisestä tai halventavasta kohtelusta luovuttamispyynnön esittäneessä kolmannessa valtiossa, sen on arvioitava tämän vaaran olemassaoloa, kun se päättää henkilön luovuttamisesta tähän valtioon (ks. vastaavasti, perusoikeuskirjan 4 artiklan osalta, tuomio 5.4. 2016, Aranyosi ja Căldăraru, C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88 kohta).

Tämän vuoksi pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen pitää nojautua objektiivisiin, luotettaviin, tarkkoihin ja asianmukaisesti päivitettyihin tietoihin. Nämä tiedot voivat käydä ilmi muun muassa kansainvälisistä tuomioistuinratkaisuista, kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisuista, luovuttamispyynnön esittäneen kolmannen valtion tuomioistuinratkaisuista ja Euroopan neuvoston elinten laatimista tai Yhdistyneiden kansakuntien järjestelmän puitteissa laadituista päätöksistä, kertomuksista ja muista asiakirjoista (ks. vastaavasti tuomio 5. huhtikuuta 2016, Aranyosi ja Căldăraru, C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, 89 kohta) (67).

3.1.2. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen soveltaminen

Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehtyä eurooppalaista yleissopimusta, jäljempänä ”Euroopan ihmisoikeussopimus”, sovelletaan luovutuksiin valtioista kolmansiin valtioihin tilanteissa, joissa perusoikeuskirjaa ei sovelleta (68), kuten sellaisen unionin kansalaisen luovuttaminen, joka ei ole käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, tai kolmannen maan kansalaisen luovuttaminen sellaiseen kolmanteen valtioon, jonka kanssa unioni ei ole tehnyt luovutussopimusta.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 ja 6 artikla ovat tässä kohdin erityisen merkityksellisiä. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklassa määrätään seuraavaa:

Ketään ei saa kiduttaa eikä kohdella tai rangaista epäinhimillisellä tai halventavalla tavalla.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa (oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, syyttömyysolettama ja oikeus puolustukseen) määrätään seuraavaa:

1. Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa silloin, kun päätetään hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä. Päätös on annettava julkisesti, mutta lehdistöltä ja yleisöltä voidaan kieltää pääsy koko oikeudenkäyntiin tai osaan siitä demokraattisen yhteiskunnan moraalin, yleisen järjestyksen tai kansallisen turvallisuuden vuoksi nuorten henkilöiden etujen tai osapuolten yksityiselämän suojaamisen niin vaatiessa, tai siinä määrin kuin tuomioistuin harkitsee ehdottoman välttämättömäksi erityisolosuhteissa, joissa julkisuus loukkaisi oikeudenmukaisuutta.

2. Jokaista rikoksesta syytettyä on pidettävä syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä on laillisesti näytetty toteen.

3. Jokaisella rikoksesta syytetyllä on seuraavat vähimmäisoikeudet: a) oikeus saada viipymättä yksityiskohtainen tieto häneen kohdistettujen syytteiden sisällöstä ja perusteista hänen ymmärtämällään kielellä; b) oikeus saada riittävästi aikaa ja edellytykset valmistella puolustustaan; c) oikeus puolustautua henkilökohtaisesti tai itse valitsemansa oikeudenkäyntiavustajan välityksellä, ja jos hän ei pysty itse maksamaan saamastaan oikeusavusta, hänen on saatava se korvauksetta oikeudenmukaisuuden niin vaatiessa; d) oikeus kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka kutsutaan todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat; e) oikeus saada maksutta tulkin apua, jos hän ei ymmärrä tai puhu tuomioistuimessa käytettyä kieltä.

3.2. Perusteettomat tai väärinkäyttöön tähtäävät, mukaan lukien poliittisesti motivoidut, etsintäkuulutukset, pidätysmääräykset ja luovutuspyynnöt

Valtiot ovat kohdanneet perusteettomia tai väärinkäyttöön tähtääviä, kuten poliittisesti motivoituja luovutuspyyntöjä ja rinnakkaisia Interpolin etsintäkuulutuksia. Näin ollen tätä kohtaa voitaisiin soveltaa jo vaiheessa, jossa luovutuspyyntöä ei ole vielä tehty tai jossa henkilöä ei ole vielä ole otettu kiinni etsintäkuulutuksen perusteella (esimerkiksi kun jokin valtio on tietoinen väärinkäyttöön tähtäävästä Interpolin etsintäkuulutuksesta, se voi ilmoittaa asiasta muille yhteyspisteille ennakoivasti jo ennen etsityn henkilön siirtymistä toiseen valtioon).

3.2.1. Voimassa oleva Interpol-mekanismi etsintäkuulutusten väärinkäytöstä

Interpolilla on käytössä etsintäkuulutusten (69) automaattinen seulonta- ja havaitsemisjärjestelmä. Sen avulla väärinkäytöstapaukset voidaan seuloa pois. Jokainen saapuva pyyntö tarkistetaan tarkkailulistalta, joka sisältää aiemmin evätyt pyynnöt, jotta ne hylätään automaattisesti. Interpol pyrkii kehittämään uusia tietoteknisiä automaattisia suojatoimia, joilla tehostetaan kuulutusten ja ilmoitusten julkaisemista koskevien saapuvien pyyntöjen arviointia.

Lisäksi Interpolin pääsihteeristöön on perustettu erikoistyöryhmä, joka koostuu Interpolin eri jäsenvaltioiden lakimiehistä ja poliiseista. Työryhmä arvioi kaikkien Interpolin jäsenvaltioista tulevien, kuulutusten ja ilmoitusten julkaisemista koskevien pyyntöjen yhteensopivuuden asiaa koskevien oikeudellisten puitteiden ja vaatimusten kanssa.

Interpolin kansainvälisiä etsintäkuulutuksia voidaan poistaa useista syistä esittämällä huomautuksia riippumattomalle henkilötietojen käsittelyn valvontakomitealle (CCF-komitea) väittäen, että ne rikkovat Interpolin perussääntöä ja sen tietojen käsittelyä koskevia sääntöjä. Jäsenvaltiot voivat kehottaa väärinkäyttöön tähtäävän, erityisesti poliittisesti motivoidun kansainvälisen etsintäkuulutuksen kohteena olevaa yksityishenkilöä käyttämään oikeuksiaan CCF-komiteassa ja varoittaa häntä etukäteen tai pyytää kuulutusten tai ilmoitusten poistamista.

Pysyvä kuulutusneuvontaryhmä tukee tällaisia toimia.

3.2.2. Perusteettomia tai väärinkäyttöön tähtääviä, erityisesti poliittisesti motivoituja luovutuspyyntöjä koskeva tietojenvaihto yhteyspisteiden välillä

Kansalaisuusvaltiolla on usein hallussaan erittäin tärkeitä tietoja, joiden perusteella voidaan päättää, onko luovutuspyyntö perusteeton tai väärinkäyttöön perustuva, kuten poliittisesti motivoitu. Sen vuoksi tiivis yhteistyö ja tietojenvaihto luovutuspyynnön kohteena olevan henkilön kansalaisuusvaltion kanssa voi olla olennaisen tärkeää, kun pyynnön vastaanottanut valtio arvioi toisen valtion kansalaista koskevaa luovutuspyyntöä.

Jos on perusteltua epäillä, että luovutuspyyntö on väärinkäyttöön tähtäävä, erityisesti poliittisesti motivoitu, tai muuten perusteeton (lainvastainen), sellaisen valtion yhteyspisteen, joka on vastaanottanut kolmannelta valtiolta luovutuspyynnön jonkin muun valtion kansalaisesta, olisi aina ilmoitettava siitä kansalaisuusvaltion yhteyspisteelle. Näin voidaan vaihtaa asiaa koskevia tietoja, jotta voidaan tehdä perusteltu päätös siitä, onko luovutuspyyntö poliittisesti motivoitu tai muuten perusteeton (lainvastainen) (vrt. Liite 3 – malli ja Liite 8 – malli).

Lisäksi yhteyspisteiden olisi viipymättä ja ennakoivasti tiedotettava ja kuultava muita yhteyspisteitä sekä Eurojustia, Europolia ja Interpolia, jos on perusteltua epäillä, että luovutuspyyntö on perusteeton tai väärinkäyttöön tähtäävä, erityisesti poliittisesti motivoitu (vrt. Liite 8 – malli).

Tätä yhteyspisteiden välistä ilmoitusjärjestelmää, joka koskee perusteettomia tai väärinkäyttöön tähtääviä, mukaan lukien poliittisesti motivoituja, luovutuspyyntöjä, sovelletaan valtioiden kansalaisiin sekä kolmansien valtioiden kansalaisiin ja kansalaisuudettomiin henkilöihin.

4. PETRUHHIN-MEKANISMIN KÄYTÄNNÖN NÄKÖKOHDAT JA POLIITTISESTI MOTIVOIDUT LUOVUTUSPYYNNÖT

4.1. Yhteyspisteet

Valtiot ovat nimittäneet yhteyspisteensä (esim. keskusviranomaisia) Petruhhin-mekanismia ja perusteettomia tai lainvastaisia, erityisesti poliittisesti motivoituja, luovutuspyyntöjä varten.

Yhteyspisteiden päivitetty luettelo on saatavilla osoitteessa

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/EN

Valtion olisi ilmoitettava viipymättä Euroopan oikeudelliselle verkostolle yhteyspisteiden mahdollisista muutoksista.

Yhteyspisteet voivat kysyä neuvoa Eurojustilta ja Euroopan oikeudelliselta verkostolta, jos ne kohtaavat ongelmia.

4.2. Kielijärjestely ja kustannukset

Pyynnön vastaanottaneen valtion ja kansalaisuusvaltion välillä toimitettavien asiakirjojen kielijärjestelyksi ehdotetaan kansalaisuusvaltion virallista kieltä.

Valtiot voivat myös ilmoittaa komissiolle, jos ne päättävät hyväksyä käännökset yhdelle tai useammalle muulle EU:n viralliselle kielelle, islanniksi tai norjaksi.

Pyynnön vastaanottaneen valtion ja kansalaisuusvaltion olisi kummankin katettava omat kulunsa (pääasiassa käännöskulut).

4.3. Tietosuojakysymykset

Asiassa sovelletaan luonnollisten henkilöiden suojelusta toimivaltaisten viranomaisten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä rikosten ennalta estämistä, tutkimista, paljastamista tai rikoksiin liittyviä syytetoimia tai rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanoa varten sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annettua direktiiviä (EU) 2016/680 (70).

(1) Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva eurooppalainen yleissopimus (ETS nro 24) ja sen lisäpöytäkirja (ETS nro 086), toinen lisäpöytäkirja (ETS nro 098), kolmas lisäpöytäkirja (ETS nro 209) ja rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen neljäs lisäpöytäkirja (ETS nro 212).

(2) Luovuttamista tai syytteeseen asettamista koskeva velvoite.

(3) Esimerkiksi Euroopan unionin, Euroopan atomienergiayhteisön ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisessä kauppa- ja yhteistyösopimuksessa (EUVL L 149, 30.4.2021, s. 10), määrätään 603 artiklassa nimenomaisesti aut dedere aut judicare -periaatteeseen liittyvästä velvoitteesta.

(4) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) SEUT-sopimuksen 21 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perussopimuksissa määrätyistä tai niiden soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.”

(6) Perustuu kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoon, josta määrätään SEUT-sopimuksen 18 artiklassa: ”Kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä perussopimusten soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perussopimusten erityismääräysten soveltamista.”

(7) Tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, ja tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Euroopan unionin neuvoston valmisteluasiakirja, oikeusministerien epävirallinen videoneuvottelu, 4. kesäkuuta 2020: Valmistelu - EU:n kansalaisten luovuttaminen kolmansiin maihin - Puheenjohtajavaltion keskusteluasiakirja, asiakirja WK 5231/2020 INIT.

(10) Eurojustin ja Euroopan oikeudellisen verkoston yhteinen raportti EU:n kansalaisten luovuttamisesta kolmansiin maihin: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries

(11) EUVL C 419, 4.12.2020, s. 23.

(12) Unionin tuomioistuimen määräys 6. syyskuuta 2017, Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, ja unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) Tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Asia C-237/21, Generaltaatsanwaltschaft München.

(16) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) EUVL C 202, 7.6.2016, s. 389.

(18) Perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Ketään ei saa palauttaa, karkottaa tai luovuttaa sellaiseen maahan, jossa häntä vakavasti uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu.”

(19) Unionin tuomioistuimen määräys 6. syyskuuta 2017, Schotthöfer & Steiner v. Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Perusoikeuskirjan 47 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.

Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. Jokaisella on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään.

Maksutonta oikeusapua annetaan vähävaraisille, jos tällainen apu on tarpeen, jotta asianomainen voisi tehokkaasti käyttää oikeutta saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi.”

(21) Unionin tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Sopimus rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Euroopan unionin ja Amerikan yhdysvaltojen välillä (EUVL L 181, 19.7.2003, s. 27).

(23) Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) EUVL L 292, 21.10.2006, s. 2.

(25) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Unionin tuomioistuimen tuomio 12. toukokuuta 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus (EYVL L 239, 22.9.2000, s. 19).

(28) Schengenin yleissopimuksen 54 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen toimesta edellyttäen, että tämä henkilö on tuomion saatuaan suorittanut rangaistuksensa tai parhaillaan suorittaa sitä taikka että sitä ei voida tuomion antaneen sopimuspuolen lain mukaan enää suorittaa.”

(29) Perusoikeuskirjan 50 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Ketään ei saa panna syytteeseen tai rangaista rikoksesta, josta hänet on jo unionissa lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi lain mukaisesti.”

(30) Unionin tuomioistuimen tuomio 12. toukokuuta 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, 84 kohta.

(31) Unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Koska etsitty henkilö oli jo tuomittu kolmannessa valtiossa.

(33) Yleissopimus tuomittujen siirtämisestä (ETS nro 112).

(34) Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva eurooppalainen yleissopimus (ETS nro 24).

(35) Vrt. Suomi antoi seuraavan julistuksen rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen 6 artiklan nojalla: ”Tässä yleissopimuksessa ”kansalaisilla” tarkoitetaan Suomen osalta Suomen, Islannin, Norjan, Ruotsin ja Tanskan kansalaisia sekä näissä valtioissa pysyvästi asuvia ulkomaalaisia.”

(36) EUVL L 181, 19.7.2003, s. 27.

(37) EUVL L 149, 30.4.2021, s. 10.

(38) Kauppa- ja yhteistyösopimuksen 614 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos vähintään kaksi valtiota on antanut eurooppalaisen pidätysmääräyksen tai pidätysmääräyksen samasta henkilöstä, täytäntöönpanevan oikeusviranomaisen on tehtävä päätös siitä, mikä kyseisistä pidätysmääräyksistä pannaan täytäntöön, ottaen asianmukaisella tavalla huomioon kaikki asiaan liittyvät seikat ja erityisesti rikosten suhteellisen vakavuuden ja tekopaikat, pidätysmääräysten tai eurooppalaisten pidätysmääräysten antamisajankohdat ja sen, onko pidätysmääräys annettu syytetoimia vai vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten, sekä jäsenvaltioiden unionin oikeudesta johtuvat lailliset velvoitteet erityisesti vapaan liikkuvuuden ja kansallisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteisiin liittyen. 3. Jos samasta henkilöstä on annettu sekä pidätysmääräys että kolmannen maan esittämä luovutuspyyntö, täytäntöönpanovaltion toimivaltaisen viranomaisen on päätettävä, annetaanko etusija pidätysmääräykselle vai luovutuspyynnölle, ottaen asianmukaisella tavalla huomioon kaikki asiaan liittyvät, erityisesti 1 kohdassa tarkoitetut sekä sovellettavassa yleissopimuksessa tai sopimuksessa mainitut seikat.”

(39) Unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 29 kohta, ja unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 32 kohta.

(40) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 31 kohta.

(41) Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) ETA-sopimuksen 4 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä tämän sopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän sopimuksen erityismääräysten soveltamista.”

(43) ETA-sopimuksen 36 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa: ””Tämän sopimuksen määräysten mukaisesti sopimuspuolten alueella ei ole rajoituksia, jotka koskevat muuhun EY:n jäsenvaltioon tai EFTA-valtioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen EY:n jäsenvaltion tai EFTA-valtion kansalaisen vapautta tarjota palveluja sopimuspuolten alueella.””

(44) Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 52–55 kohta.

(45) Unionin tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, 34 kohta.

(46) Unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 54 kohta.

(47) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 41 kohta.

(48) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 49–50 kohta.

(49) Luettelo 27 valtion nimeämistä kansallisista yhteyspisteistä on julkaistu Euroopan oikeudellisen verkoston verkkosivuilla, vrt. 4.1.

(50) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 48 kohta.

(51) Ks. aiempi alaviite.

(52) Ks. aiempi alaviite, 49 kohta.

(53) Ks. aiempi alaviite, 51 kohta.

(54) Ks. aiempi alaviite, 48 kohta.

(55) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/41/EU, annettu 3 päivänä huhtikuuta 2014, rikosasioita koskevasta eurooppalaisesta tutkintamääräyksestä (EUVL L 130, 1.5.2014, s. 1).

(56) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 55 kohta.

(57) Nimitetty eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä tehdyn puitepäätöksen 6 artiklan 1 kohdan tai Euroopan unionin jäsenvaltioiden sekä Islannin ja Norjan välisestä luovutusmenettelystä tehdyn Euroopan unionin sekä Islannin tasavallan ja Norjan kuningaskunnan välisen sopimuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

(58) Unionin tuomioistuimen tuomio 10. huhtikuuta 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, 54 kohta.

(59) Unionin tuomioistuimen tuomio 17. joulukuuta 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (luovuttaminen Ukrainaan), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, 53 ja 54 kohta.

(60) Unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 46 kohta.

(61) Ks. aiempi alaviite, 48 kohta.

(62) Asia C-237/21, Generaltaatsanwaltschaft München.

(63) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 52 ja 53 kohta, ja unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 63 kohta. Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”1. Tämän perusoikeuskirjan määräykset koskevat unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta. Tämän vuoksi ne kunnioittavat tämän perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia, noudattavat sen sisältämiä periaatteita ja edistävät niiden soveltamista kukin toimivaltansa mukaisesti ja unionille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoja noudattaen.”

(64) EUVL L 181, 19.7.2003, s. 27.

(65) EUVL L 149, 30.4.2021, s. 10.

(66) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 60 kohta, unionin tuomioistuimen määräys 6. syyskuuta 2017, Schotthöfer & Steiner v. Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, unionin tuomioistuimen tuomio 13. marraskuuta 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, 49 kohta, unionin tuomioistuimen tuomio 2. huhtikuuta 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, 63–68 kohta.

(67) Unionin tuomioistuimen tuomio 6. syyskuuta 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, 57–59 kohta.

(68) Vrt. 3.1.1. edellä.

(69) Etsintäkuulutus ei ole luovutuspyyntö eikä kansainvälinen pidätysmääräys. Se on hälytys lainvalvontaviranomaisille ympäri maailman, jotta ne voivat paikantaa henkilön ja ottaa hänet väliaikaisesti kiinni luovutusta tai vastaavaa oikeustoimea varten. Etsintäkuulutuksessa kuitenkin viitataan kansainväliseen pidätysmääräykseen tai tuomioistuimen päätökseen, ja se tukee luovuttamismenettelyä ja sisältää kansallisia rikostietoja (paitsi jos etsintäkuulutus on kansainvälisen tuomioistuimen antama). Interpolin tietojenkäsittelysääntöjen (IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)) 82 artiklan mukaan ”punaiset ilmoitukset julkaistaan kansallisen keskusviraston tai kansainvälisen elimen, jolla on tutkinta- ja syytevaltuudet rikosasioissa, pyynnöstä etsityn henkilön olinpaikan selvittämiseksi, hänen säilöön ottamisekseen, kiinni ottamisekseen tai hänen liikkumisensa rajoittamiseksi hänen luovuttamisekseen tai muuta laillista toimenpidettä varten.”

(70) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2016/680, annettu 27 päivänä huhtikuuta 2016, luonnollisten henkilöiden suojelusta toimivaltaisten viranomaisten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä rikosten ennalta estämistä, tutkimista, paljastamista tai rikoksiin liittyviä syytetoimia tai rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanoa varten sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja neuvoston puitepäätöksen 2008/977/YOS kumoamisesta (EUVL L 119, 4.5.2016, s. 89).