[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 24.6.2009

KOM(2009) 282 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93 täytäntöönpanosta Vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotanto, käsittely ja maan rajat ylittävät siirrot Euroopan unionin jäsenvaltioissa vuosina 2001–2006 {SEC(2009) 811}

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93 täytäntöönpanosta Vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotanto, käsittely ja maan rajat ylittävät siirrot Euroopan unionin jäsenvaltioissa vuosina 2001–2006 {SEC(2009) 811}

YHTEENVETOKERTOMUS: VAARALLISTEN JÄTTEIDEN JA MUIDEN JÄTTEIDEN TUOTANNON, KÄSITTELYN JA SIIRTOJEN KEHITYS EU:N JÄSENVALTIOISSA VUOSINA 2001–2006

1. JOHDANTO

Jätteiden vientiä ja tuontia säädellään kansainvälisellä tasolla vaarallisten jätteiden maan rajat ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvonnasta 22. maaliskuuta 1989 tehdyllä Baselin yleissopimuksella. Euroopan yhteisö on tämän yleissopimuksen sopimuspuoli ja on saattanut sen osaksi yhteisön säännöstöä neuvoston asetuksella (ETY) N:o 259/93[1], josta käytetään nimeä jätteensiirtoasetus. Asetuksen tarkoituksena on järjestää jätteiden siirron valvonta ja tarkastaminen niin, että niissä otetaan huomioon tarve säästää, suojata ja parantaa ympäristön laatua ja ihmisten terveyttä.

Asetus perustuu yhteisön jätehuoltostrategian suuntaa-antaviin periaatteisiin ja siinä annetaan sääntöjä, joiden perusteella yhteisön kokonaisuutena pitäisi kyetä käsittelemään omat jätteensä ja auttaa kutakin jäsenvaltiota pääsemään tähän tavoitteeseen ottaen huomioon maantieteelliset olosuhteet ja tietynlaisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten tarpeen.

Asetuksella on otettu käyttöön useita toimenpiteitä Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöstä ja Euroopan yhteisöön tapahtuvan jätteiden siirron valvomiseksi. Erityisesti asetuksessa:

- vahvistetaan jätteiden siirtoja koskevat yhteiset määritelmät ja termit

- asetetaan hävitettäviksi tai hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden vientiin, tuontiin ja kauttakulkuun sovellettavat säännöt

- määritetään tiedot, jotka jäsenvaltioiden ja komission on toimitettava.

Asetuksen 41 artiklassa säädetään seuraavaa:

1) ”Jokaisen kalenterivuoden lopussa jäsenvaltioiden on laadittava kertomus Baselin yleissopimuksen 13 artiklan 3 kohdan mukaisesti ja lähetettävä se Baselin sopimuksen sihteeristöön ja toimitettava jäljennös komissiolle.

2) Komissio laatii joka kolmas vuosi näiden kertomusten pohjalta kertomuksen tämän asetuksen täytäntöönpanosta yhteisössä ja sen jäsenvaltioissa. Se voi pyytää tätä varten lisätietoja direktiivin 91/692/ETY 6 artiklan mukaisesti.”

Komission ensimmäinen kertomus jätteiden maan rajat ylittävistä siirroista vuosina 1997-2000[2] julkaistiin vuonna 2006. Useimmat jäsenvaltiot olivat lähettäneet vuoden 2008 päättyessä komissiolle kertomuksensa vuosilta 2001–2006. Liitteenä olevan valmisteluasiakirjan johdannossa on luettelo jäsenvaltioista (EU-25; lukuun ottamatta Bulgariaa ja Romaniaa). Taulukosta näkyy, kuinka jäsenvaltiot ovat noudattaneet raportointivelvoitteitaan.

Baselin yleissopimuksen sihteeristön kyselylomakkeeseen sisältyy kysymyksiä lainsäädännöstä, täytäntöönpanosta ja ympäristönsuojelutoimista. Komissio teki 41 artiklan 2 kohdan nojalla vuonna 1999 päätöksen[3], jonka mukaan jäsenvaltioiden on käytettävä kyselylomaketta lisätietojen antamisessa. Komission kyselylomakkeessa on pääasiallisesti kysymyksiä siirtojen rajoituksista, valvonnasta, laittomia siirtoja koskevista toimenpiteistä ja rahoitustakuista. Toisin kuin komission ensimmäisessä kertomuksessa, tässä kertomuksessa on jo kyseisellä kyselylomakkeella kerättyjä tietoja (ks. valmisteluasiakirja, yleinen johdanto).

Kertomuksen osassa 2 analysoidaan jäsenvaltioiden vastausten muotoa ja sisältöä. Lisätietoja jäsenvaltioiden molemmista kyselylomakkeista tekemistä huomautuksista on valmisteluasiakirjan osissa B ja E. Tämän jälkeen tehdään päätelmät jätteiden tuottamista, käsittelyä ja siirtoa koskevista jäsenvaltioiden määrällisistä tiedoista. Taustatiedot annetaan valmisteluasiakirjan osassa A.

Huomattakoon, että Baselin yleissopimuksessa käytetään termejä ”tuonti” ja ”vienti” jokaisesta siirrosta, joka tehdään yleissopimuksen sopimuspuolena olevaan yksittäiseen valtioon tai yksittäisestä valtiosta. EU:n lainsäädännössä näitä termejä käytetään vain Euroopan unioniin tai Euroopan unionista kokonaisuutena tehtävistä siirroista. Tämän vuoksi niitä ei käytetä tässä kertomuksessa kuvaamaan jäsenvaltioiden välisiä siirtoja. Lukemisen helpottamiseksi niitä kuitenkin käytetään lainausmerkeissä ja toisinaan myös kuvaamaan jätteiden siirtoja yleensä. Valmisteluasiakirjassa molempia termejä käytetään kuitenkin samassa merkityksessä kuin Baselin yleissopimuksessa.

2. JÄSENVALTIOIDEN RAPORTOINTI

Tässä kertomuksessa on käytetty kaikkien jäsenvaltioiden Baselin ja komission kyselylomakkeissa vuosina 2001–2006 antamia vastauksia. Vuosi 2004 valittiin vertailuvuodeksi, sillä vuosilta 2005–2006 puuttui vielä vuoden 2008 lopulla tärkeitä tietoja. Merkittävyytensä vuoksi mukaan otettiin kuitenkin kaikki määrälliset tiedot ja koosteita annettiin mahdollisuuksien mukaan myös vuodelta 2005. Vastauksia saatiin 219 kaikkiaan 300:sta mahdollisesta, ja ne olivat luonteeltaan kyllä/ei-vastauksia, sanallisia selityksiä ja lukuja. Palautetta saatiin riittävästi laadullisen ja määrällisen analyysin tekemistä varten.

Baselin kyselylomakkeessa vastausaste oli 73 prosenttia ja komission kyselylomakkeessa 67 prosenttia. Mutkikkaampaan Baselin kyselylomakkeeseen saaduista vastauksista neljä prosenttia oli epätäydellisiä tai käyttökelvottomia. Jätetietojen määrällinen analysointi edellyttää, että primaariaineisto toimitetaan yhdenmukaisessa muodossa. Useimmat vastaukset toimitettiin sähköisesti, tosin tietyissä tapauksissa vasta pyynnöstä. Tiivistelmätaulukossa kaikki täydellisesti täytetyt ja käyttökelpoiset kyselylomakkeet on merkitty kirjaimella ”Y”, ja muut palautetut kyselylomakkeet kirjaimella ”P” (ks. valmisteluasiakirja, yleinen johdanto).

Useimmat vastaukset toimitettiin vuoden tai kahden kuluttua vertailuvuodesta. Useissa tapauksissa jäsenvaltiot korjasivat tietojaan myöhemmissä kertomuksissa. Komission kyselylomakkeista 31 prosenttia luokiteltiin ”puuttuviksi”. Tässä yhteydessä on todettava, ettei EU:n ”uusien” jäsenvaltioiden (EU-10) tarvinnut toimittaa tietoja ennen vuotta 2004. Maltan määrälliset tiedot puuttuvat tästä kertomuksesta, sillä Maltalta ei saatu Baselin yleissopimuksen mukaista kertomusta. Kreikka ei toimittanut komission kyselylomaketta vuosina 2001–2006. Joissain harvoissa tapauksissa aukot täytettiin viereisten vuosien tietojen pohjalta.

Vastausten laatu vaihteli. Poikkeuksellisia tapahtumia tai onnettomuuksia ja/tai pysäytettyjä laittomia siirtoja koskeva raportointi oli epäjohdonmukaista ja todennäköisesti epärealistisia. Aina ei ollut selvää, oliko laitonta siirtoa tapahtunut vai oliko tietotaso katsottu puutteelliseksi. Tietyiltä jäsenvaltioilta, kuten Saksalta, Irlannilta, Suomelta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta, saadut yksityiskohtaiset lausunnot osoittavat, että tätä näkökohtaa on tärkeää parantaa tulevaisuudessa (ks. osa B, taulukko 9).

Kaikki vastauksensa toimittaneet jäsenvaltiot raportoivat laajasti toimenpiteistä, joilla jätteiden tuotantoa pyritään vähentämään. Toimenpiteet perustuivat pääasiallisesti lainsäädäntöön ja toiseksi kansallisiin strategioihin (ks. osa B, kysymys 5). Jätteiden siirtoa vähentäviä toimenpiteitä oli vähemmän (ks. osa B, kysymys 6, ja osa E). Kaikki keskeiset hallinnolliset tiedot olivat täydellisiä ja tarkkoja (ks. osa B, kysymykset 4 ja 7, taulukot 1, 2 ja 3, osa C ja osa E).

Tarkastelussa ei havaittu olennaisia eroja 15 ”vanhan” jäsenvaltion (EU-15) ja 10 ”uuden” jäsenvaltion (EU-10) välillä vuosittaisten kertomusten täydellisyydessä, aikataulun noudattamisessa ja laadussa.

3. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN TUOTANTO

Baselin yleissopimuksen mukaisessa kyselylomakkeessa kaikkia maita pyydetään toimittamaan tiedot vaarallisten jätteiden ja ”muiden jätteiden” kokonaismäärästä. ”Muilla jätteillä” tarkoitetaan tässä yhteydessä kotitalousjätteitä ja niiden polttamisessa syntyviä jäämiä. Nämä kaksi jäteluokkaa vaativat erityistä huomiota, sillä Baselin yleissopimuksen mukaisesti niitä on valvottava samalla tapaa kuin vaarallisia jätteitä (yleissopimuksen liite II, luokat Y46 ja Y47)[4]. Vaaralliset jätteet luokitellaan jätevirtoja ja/tai ainesosia koskevan luettelon (luokat Y1-18 ja Y19-45) ja vaarallisuusluokituksen (liite III) mukaisesti. Jos jäte kuitenkin on luokiteltu vaaralliseksi vienti-, tuonti- tai kauttakulkuvaltion kansallisessa lainsäädännössä, se katsotaan vaaralliseksi myös yleissopimusta sovellettaessa.

Kaikki jäsenvaltiot Maltaa lukuun ottamatta toimittivat tiedot vaarallisten jätteiden kokonaismäärästä. Jätteiden tuottamista koskevat tiedot ovat parantuneet verrattuna komission ensimmäiseen kertomukseen (ks. osa A, taulukko 1). Tietojen täydentämistä ja ekstrapolointia voitiin suurelta osin välttää.

Kuten aiempinakin vuosina eniten vaarallisia jätteitä tuotettiin Saksassa. Vaarallisten jätteiden määrä kasvoi Saksassa merkittävästi vuonna 2002, mikä johtui uuden eurooppalaisen jäteluettelon soveltamisesta, mutta on sen jälkeen pysynyt 19 miljoonassa tonnissa vuodessa. Vuosina 2001–2006 suurimpia jätteiden tuottajia olivat Saksa, Viro, Ranska, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta. Jätemäärät kasvoivat merkittävästi Alankomaissa ja Belgiassa (ks. osa A, taulukko 1). Eniten jätteitä asukasta kohden tuottivat vuonna 2005 jälleen Belgia ja Alankomaat. Pidemmällä aikavälillä tarkasteltuna kärjessä ovat Saksa ja Suomi. Pienimmät jätemäärät asukasta kohti rekisteröitiin Latviassa, Liettuassa, Portugalissa ja Kreikassa (ks. osa A, taulukko 2).

Kronologista kehitystä on vaikea arvioida, sillä tietyt jäsenvaltiot raportoivat suurista lisäyksistä vuosina 2001–2006. Tällainen kehitys ei välttämättä kuvaa todellista kasvua jätteen tuotannossa, vaan se voi myös johtua jätelainsäädäntöön tehdyistä muutoksista. EU-15:n tuottamien vaarallisten jätteiden määrän laskennallinen kasvu vuosina 2000–2005 oli 22 prosenttia (mikä vastaa neljän prosentin kasvua vuodessa). Vastaava kasvu oli vain 10 prosenttia koko yhteisössä (EU-25). Käytettävissä olevista tiedoista käy ilmi, ettei EU-25:ssa tuotettujen vaarallisten jätteiden määrä ollut merkittävästi suurempi kuin vuonna 2002. EU-25:ssa tuotettiin vuodessa noin 140 kg jätteitä asukasta kohti (täydelliset taulukot on käytettävissä vain vuosilta 2003 ja 2005), ja jätteiden keskimäärä oli korkeampi uusissa jäsenvaltioissa.

Jäsenvaltiot käyttivät hyvin vaihtelevasti Baselin yleissopimuksen mukaisia Y-koodeja. Tämän vuoksi ei ole järkevää tehdä kansainvälistä vertailua (ks. esimerkkejä osan A taulukosta 3). Tietyt jäsenvaltiot, muun muassa Tanska ja Liettua, raportoivat lähes yksinomaan kotitalousjätteistä (Y46) ja niiden polttamisesta syntyvistä jäämistä (Y47).

4. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN SIIRROT JÄSENVALTIOISTA

Jätteiden rajat ylittäviin siirtoihin liittyy mahdollisesti ristiriitaisia periaatteista, joiden mukaan jätteiden tuottamis- ja käsittelypaikkojen on oltava lähellä toisiaan, yhteisön ja jäsenvaltioiden on oltava omavaraisia jätteiden käsittelyssä ja jätteiden käsittelyn on oltava luotettavaa. Kaikilla jäsenvaltioilla ei ole riittävästi kapasiteettia huolehtia omista jätteistään (ks. osa B, taulukot 2 ja 3). Tietyt jätevirrat on käsiteltävä erikoistuneissa käsittelylaitoksissa, jotta ne voidaan hyödyntää tai hävittää ympäristön kannalta turvallisesti. Tämän vuoksi tiedot vaarallisten jätteiden siirroista EU:n jäsenvaltioiden välillä ovatkin indikaattori siitä, mikä on jätehuollon taso yhteisössä.

Kaikki jäsenvaltiot Maltaa lukuun ottamatta ovat toimittaneet tietoja maastaan siirretyistä vaarallisista jätteistä (”vienti” Baselin yleissopimuksen mukaisessa merkityksessä) vähintään neljältä vuodelta kaudella 2001–2005; vuoden 2005 tiedot ovat täydelliset. Nyt käytettävissä olevat tiedot vuosilta 1997–2000 osoittavat, että vastaavat luvut komission ensimmäisessä kertomuksessa olivat liian korkeat. Tämä johtuu siitä, että tiedot ovat kattavampia ja jäsenvaltiot ovat tehneet niihin korjauksia.

Vaarallisten jätteiden siirroissa jäsenvaltioista näkyy selvä suuntaus. Määrä kaksinkertaistui vuosien 1997 ja 2001 välisenä aikana, ja vuosien 2001 ja 2005 välisenä aikana se lähes kaksinkertaistui uudelleen. EU-25:n kokonaismäärä oli 5,6 miljoonaa tonnia vuonna 2005, josta EU-10:stä siirrettyjen jätteiden osuus oli vain marginaaliset kolme prosenttia (ks. osa A, taulukko 4).

Ylivoimaisesti suurin jätteiden ”viejä” vuonna 2005 oli Alankomaat, jonka ”vienti” kasvoi 241 000 tonnista vuonna 1997 2,6 miljoonaan tonniin vuonna 2005. Toisella sijalla oli Belgia, jota seurasivat Italia, Ranska ja Irlanti. Saksa, joka vuonna 1997 oli ensimmäisellä sijalla 601 000 tonnilla, on viime aikoina raportoinut ”viedyn” jätemäärän pysymisestä vakaana tai jopa hienoisesta vähenemisestä. Siirrot Saksasta vuonna 2005 olivat 70 prosenttia vähäisemmät kuin vuonna 1997. Alankomaat johtaa myös maasta siirrettyjen jätteiden määrässä kilogrammoina asukasta kohti; sitä seuraavat Luxemburg, Belgia, Irlanti ja Liettua (ks. osa A, taulukko 5).

Komission ensimmäisessä kertomuksessa todettiin, että pienemmistä valtioista siirretään enemmän vaarallisia jätteitä, koska niillä ei ole riittävästi jätteiden käsittelyyn erikoistuneita laitoksia. Viime vuosina EU-25:ssä ei ole kuitenkaan ollut näkyvissä mitään selvää suuntausta. Tšekistä, Virosta, Kreikasta, Latviasta, Puolasta ja Slovakiasta siirrettiin vuonna 2005 hyvin vähäisiä jätemääriä asukasta kohti, kun taas Italian ”vienti” on kasvanut tasaisesti.

Vuonna 2005 91 prosenttia yhteisön vaarallisista jätteistä käsiteltiin alkuperämaassa. ”Viennin” osuus oli erittäin korkea (noin 50 prosenttia) Luxemburgissa, Alankomaissa, Belgiassa, Irlannissa (ks. osa A, kuva 6) ja jossain määrin myös Portugalissa (ks. osa A, taulukko 1 vuosilta 2001 ja 2003).

Toisin kuin komission aiemmassa kertomuksessa vuosilta 1997–2000 todettiin, Baselin yleissopimuksessa tarkoitettujen ”muiden jätteiden” (eli kotitalouksien sekajätteiden ja jätteiden polttamisesta syntyneiden jäämien) ilmoitettujen siirtojen osuus EU-15:sta ja EU-25:stä vaihteli vuosina 1997–2005 40 prosentista 50 prosenttiin (ks. osa A, taulukot 4 ja 7).

Baselin yleissopimuksen Y-koodien mukaisissa jäteluokissa monet jäsenvaltiot ilmoittivat jätteidensä ”viennin” tarkemmin kuin aiempina vuosina. Y-koodien yhdistelmiä (”yhdistelmä”) ei juuri käytetty. Erittelemättömiä jätteitä (”luokittelematon”) siirrettiin Saksasta ja Irlannista (niiden osuus oli yli 50 prosenttia kyseisistä maista vuonna 2005 tehdyistä siirroista), Alankomaista, Ranskasta, Italiasta ja Tanskasta (ks. osa A, kuva 9 ja taulukko 9).

Kymmenestä EU-15-maasta saadut tiedot maasta siirrettyjen jätteiden Y-koodeista osoittavat, että ”luokittelemattoman” jätteen tilapäinen kasvu vuosina 2007–2000 ei ole jatkunut, vaan on jopa kääntynyt päinvastaiseksi, kun taas ryhmä Y1-18 on kasvanut tasaisesti vuodesta 1997 ja edusti vuosina 2004–2005 suurinta osuutta ”viennistä” (vrt. osa A, kuva 10 ja taulukko 10).

Suurin osa jäsenvaltioista (sekä EU-15:sta että EU-25:stä) siirretyistä vaarallisista jätteistä ja muista jätteistä hyödynnettiin (ks. osa A, taulukot 11 ja 12). Vuosina 2004 ja 2005 78 prosenttia EU-15:sta siirretyistä jätteistä hyödynnettiin. Alankomaista, Saksasta, Belgiasta ja Ranskasta siirretyistä jätteistä suuret prosenttiosuudet ja suuret kokonaismäärät päätyivät hyödynnettäviksi. Vuonna 2005 Portugalista, Kreikasta, Sloveniasta ja Tanskasta siirrettiin jätteitä pääasiallisesti hävitettäväksi, joskin vain Tanskasta siirretyt suuret määrät ovat EU:n tilastojen kannalta merkityksellisiä. Italiasta siirrettiin yli miljoona tonnia jätettä, josta 45 prosenttia hävitettäväksi. Hyödynnettäväksi tai hävitettäväksi ”vietyjen” jätteiden osuus ei kuitenkaan ole suora indikaattori jäsenvaltion jätehuollon tasosta, sillä suuri osa jätteistä käsitellään alkuperämaassa (esim. Italiassa 90 prosenttia vuonna 2005).

Kuten komission ensimmäisessä kertomuksessa jo todettiin, vaarallisten jätteiden siirtoja jäsenvaltioista rajoitetaan. Uuden jätteensiirtoasetuksen[5] mukaan jätteitä ei saa viedä hävitettäviksi muihin kuin EU:n ja EFTAn jäsenvaltioihin eikä vaarallisia jätteitä saa viedä hyödynnettäviksi muihin kuin OECD-maihin. Jäsenvaltiot ilmoittivat Baselin sihteeristölle toimittamissaan kertomuksissa maasta vietyjen vaarallisten jätteiden määränpäävaltiot. Kertomusten mukaan vuosina 1997–2005 suurin osa maan rajojen yli siirretyistä vaarallisista jätteistä ja muista jätteistä päätyi toisiin EU:n jäsenvaltioihin. Vuosina 2000–2005 yli 90 prosenttia siirretyistä jätteistä pysyi EU-15:n alueella, ja vuoden 2001 jälkeen vähintään 98 prosenttia EU-15:n siirroista on kohdistunut EU-25:n alueelle ja EFTA-maihin (ks. osa A, taulukko 14). Tämä merkitsee sitä, että läheisyys- ja omavaraisuusperiaatteita on noudatettu viime vuosina entistä paremmin.

Uusien jäsenvaltioiden tilannetta on vaikea arvioida, koska niistä on siirretty paljon vähemmän jätteitä (ks. osa A, taulukko 7) ja seurantakausi on ollut lyhyempi. Vaikka keskimäärin useimmat siirrot EU-10:stä kohdistuivat vuosina 2000–2005 EU-15-maihin, merkittävän korkea osuus siirroista EU-10:stä päätyi myös OECD-maiden ulkopuolelle. Tulevissa analyyseissä selviää, onko suuntaus kääntynyt EU-10-maiden liityttyä EU:hun (kuten vuosien 2004–2005 tiedot osoittavat) ja ovatko jätteiden siirrot EU-25:een lisääntymässä.

5. VAARALLISTEN JÄTTEIDEN SIIRROT JÄSENVALTIOIHIN

Kaikki jäsenvaltiot Kyprosta, Liettuaa ja Maltaa lukuun ottamatta toimittivat tiedot vaarallisten jätteiden vastaanotetuista siirroista (Baselin yleissopimuksessa tarkoitettu ”tuonti”). Tosin tietojen yleinen laatu oli selvästi heikompi kuin ”viennin” kohdalla. Uusista jäsenvaltioista on saatu vain vähän tietoja, vaikka vuodelta 2005 onkin toimitettu täydelliset tiedot (lukuun ottamatta edellä mainittuja maita). Samoin kuin jäsenvaltioista tehdyt siirrot, myös jäsenvaltioihin siirrettyjen vaarallisten jätteiden määrät kasvoivat. ”Tuonnin” raportoitu kokonaismäärä pysyi koko ajan kolmanneksen ”vientiä” alhaisempana, vaikka tietoja verrattaessa käy ilmi, että käytettävissä olevat ”tuontitiedot” ovat uskottavia. Samoin kuin maasta siirretyissä jätteissä, myös maahan siirretyissä jätteissä EU-10-maiden osuus on vähäisempi (ks. osa A, taulukko 15). EU-25:een raportoitiin vuonna 2005 siirretyksi 3,5 miljoonaa tonnia vaarallisia jätteitä.

EU:n jäsenvaltioista suurimmat määrät vaarallisia jätteitä ulkomailta ottivat vuosina 2000–2005 vastaan Saksa, Belgia, Ranska ja Alankomaat. Niiden osuus kaikista EU:n jäsenvaltioihin vuonna 2005 siirretyistä jätteistä oli 80 prosenttia. Saksan ”tuonti” ylitti vuonna 2004 ensimmäisen kerran miljoonan tonnin rajan. Belgia johtaa maahan siirrettyjen vaarallisten jätteiden määrässä asukasta kohti. Seuraavina tulevat Alankomaat, Ruotsi, Saksa ja Tanska (ks. osa A, taulukko 16). Jäsenvaltioiden alhaisimmat ”tuontimäärät” ovat pienillä valtioilla, mikä johtuu todennäköisesti siitä, ettei niillä ole riittävästi käsittelykapasiteettia.

Vuodesta 1999 suurin osa yhteisöön suuntautuvista jätteiden siirroista on ollut ”muiden jätteiden” siirtoja (ks. osa A, taulukot 15 ja 17). Vuonna 2005 noin 78 prosenttia eli 4,6 miljoonaa tonnia kaikista Saksaan siirretyistä jätteistä luokiteltiin ”muuksi jätteeksi”. Toisin kuin pelkän vaarallisten jätteiden ”tuonnin” ja ”viennin” luvut EU-25:ssä, vaarallisten jätteiden ja ”muiden jätteiden” vastaavat yhdistetyt luvut ovat hyvin lähellä toisiaan (ks. osa A, taulukot 5 ja 15 verrattuina taulukoihin 7 ja 17).

Jäsenvaltioihin siirretyistä Y-koodien mukaisista jätteistä suurin osa oli ”luokittelemattomia”. Sen sijaan Y-koodien ”yhdistelmiä” ei edelleenkään käytetty lähes lainkaan. ”Luokittelemattomia” jätteitä siirrettiin pääasiallisesti Saksaan, Italiaan, Ranskaan, Ruotsiin ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. ”Luokittelemattomien” jätteiden osuus oli vuonna 2005 noin 60 prosenttia kaikista yhteisöön tapahtuneista siirroista, Y1-18:n osuus oli 20 prosenttia, Y19-45:n osuus 13 prosenttia ja Y46-47:n osuus kuusi prosenttia (ks. osa A, taulukko 19). ”Luokittelemattomien" jätteiden suuri määrä osoittaa, etteivät Baselin yleissopimuksen liitteessä I annetut Y-koodit kuvaa riittävästi vaarallisten jätteiden kaikkia mahdollisia virtoja. Tämän vuoksi Baselin yleissopimuksen sopimuspuolten konferenssin päätöksessä IV/9 todetaan, että Baselin yleissopimuksen liitteen VIII luettelossa A ja liitteen IX luettelossa B annetut koodit tarjoavat tehokkaan välineen, jolla helpotetaan yleissopimuksen täytäntöönpanoa, ja että Baselin yleissopimuksen mukainen kyselylomake tarjoaa mahdollisuuden raportoida näistä koodeista. Lisäksi yleissopimuksen sopimuspuolet sopivat päätöksessä VIII/15 menettelystä, jolla edellä mainittuja luetteloita voidaan tarvittaessa tarkistaa tai mukauttaa.

Kymmeneltä jäsenvaltiolta saadut tiedot maahan siirrettyjen jätteiden Y-koodeista osoittavat melko tasaista kasvua kaikissa ryhmissä vuosina 1997–2005. Suurin kasvu tapahtui ”luokittelemattomien” jätteiden ryhmässä. Tämän ryhmän osuus on vuoden 2001 jälkeen ollut yli puolet kaikesta ”tuonnista”, mikä johtuu pääasiallisesti Saksaan siirrettyjen luokittelemattomien jätteiden määristä.

Suurin osa jäsenvaltioihin siirretyistä jätteistä hyödynnettiin. Vuosina 2001–2005 hyödyntämisaste oli vielä aiempia vuosia korkeampi; keskimäärin 85 prosenttia EU-15:een siirretyistä jätteistä hyödynnettiin. Yhteensä tämä oli noin 40 miljoonaa tonnia jätettä (ks. osa A, taulukko 21). Myös hävittämistä varten maahan siirrettyjen jätteiden määrä kasvoi, joskin lähtötaso oli paljon matalampi.

Käytettävissä olevat tiedot osoittavat merkittäviä eroja jäsenvaltioiden välillä hyödynnettäviksi ja hävitettäviksi vastaanotettujen jätteiden prosenttiosuuksissa (ks. osa A, kuva 22). Vuonna 2005 noin 38 prosenttia Itävaltaan siirretyistä jätteistä oli tarkoitettu hävitettäväksi, kun taas Suomessa, Luxemburgissa ja Espanjassa vastaava osuus oli itse asiassa yli 50 prosenttia. Kyseinen jätemäärä Saksassa oli 631 000 tonnia, joka oli suurin hävitettäväksi ”tuodun” jätteen määrä, vaikka sen osuus olikin vain 13 prosenttia Saksaan vuonna 2005 ”tuoduista” jätteistä. Edellä mainitut hävitettäväksi tuotujen jätteiden korkeat osuudet voivat johtua jätteitä vastaanottavien maiden erityisistä käsittelylaitoksista.

Kuten komission ensimmäisessä kertomuksessa jo todettiin, vaarallisten jätteiden siirtoja jäsenvaltioihin rajoitetaan tietyssä määrin, tosin vähemmän kuin vientiä. Jäsenvaltiot antoivat kertomuksissaan tietoja maahan tuotujen vaarallisten jätteiden alkuperämaista.

Näiden kertomusten mukaan jäsenvaltioihin vuosina 1997–2005 siirretyistä jätteistä suurin osa (keskimäärin 89 prosenttia EU-15:ssa) oli peräisin toisista jäsenvaltioista. Osuus vaihteli vain hyvin vähän koko kauden aikana. Vähintään 96 prosenttia oli peräisin EU-25:stä ja EFTA-maista, kun taas vain yksi prosentti oli peräisin OECD-maiden ulkopuolelta (ks. osa A, taulukko 24). Tämä on linjassa sen kanssa, että läheisyys- ja omavaraisuusperiaatteita noudatetaan yhteisön tasolla.

6. YHTEENVETO JA SUOSITUKSET

Jäsenvaltioilta saatujen kertomusten pohjalta voidaan tehdä seuraavat johtopäätökset:

- Raportointi

Jäsenvaltiot ovat yleensä ottaen toimittaneet riittävästi tietoja jätteiden siirroista yhteisössä, yhteisöstä ja yhteisöön. Molempien kyselylomakkeiden vastausaste oli noin 70 prosenttia. Melko suuri määrä Baselin yleissopimuksen mukaiseen kyselylomakkeeseen annetuista vastauksista oli puutteellisia. Useimmat kertomukset toimitettiin vuoden tai kahden kuluttua viitevuodesta. Jäsenvaltiot eivät ilmeisestikään katsoneet asetuksen 41 artiklan 1 kohdassa asetettua määräaikaa velvoittavaksi.

Määrällisten tietojen toimittamisessa ja arvioinnissa ilmenneet ongelmat osoittavat, että tietojen keräämistä ja toimittamista on syytä yhdenmukaistaa jätetilastoasetuksen vaatimuksia vastaavasti. EU-15:n ja EU-10:n raportoinnissa ei ollut merkittäviä eroja. Tosin EU-10:ltä saatiin hyvin vähän tietoja maahan suuntautuvista siirroista.

- Tietojen laatu

Vastausten laatu vaihteli. Harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta poikkeuksellisia tapahtumia tai onnettomuuksia ja/tai pysäytettyjä laittomia siirtoja koskeva raportointi oli riittämätöntä. Tilannetta on välttämätöntä parantaa.

Tietojen yleinen laatu oli jätteiden ”viennin” osalta korkeampi ”tuonnin”. Verrattaessa tietoja voidaan kuitenkin havaita, että myös ”tuontia” koskevat tiedot ovat uskottavia. Vuosia 2001–2006 koskevat tiedot ovat huomattavasti parempia kuin aiempia vuosia koskeneet tiedot.

- Jätteiden luokittelu

Jäsenvaltiot käyttivät Baselin yleissopimuksen mukaisia jätteiden Y-koodeja hyvin vaihtelevasti, ja raportoitujen ”luokittelemattomien” jätteiden määrä oli suuri. Jäsenvaltiot käyttivät sekaisin kahden eri jäteluokittelujärjestelmän (Euroopan yhteisön jätelainsäädännön ja Baselin yleissopimuksen) koodeja.

- Jätteiden tuottaminen

Vuosien 2001–2006 kronologista kehitystä on vaikea arvioida, sillä eräät jäsenvaltiot raportoivat huomattavasta kasvusta, mikä johtui niiden jätelainsäädännön muutoksista. EU-15:ssa tuotettujen vaarallisten jätteiden määrä kasvoi 22 prosenttia vuosina 2000–2005 eli neljä prosenttia vuodessa. Käytettävissä olevat tiedot osoittavat, ettei EU-25:ssä tuotettujen jätteiden määrä ole kasvanut merkittävästi vuodesta 2002.

- Jätteiden siirrot

Vuosina 1997–2001 jätteiden siirrot jäsenvaltioista kaksinkertaistuivat ja vuosina 2001–2005 lähes kaksinkertaistuivat uudelleen. EU-25:n kokonaismäärä oli 5,6 miljoonaa tonnia vuonna 2005. Tästä kasvusta huolimatta 91 prosenttia yhteisön vaarallisista jätteistä käsiteltiin vuonna 2005 alkuperämaassa. Maahan tehdyt siirrot kasvoivat vastaavasti. EU-10-maiden osuus jätteiden siirroista on niiden toimittamien kertomusten mukaan vähäinen.

Suurin osa siirretyistä jätteistä hyödynnettiin. Vuosina 2001–2005 EU-15:een siirretyistä jätteistä hyödynnettiin keskimäärin 85 prosenttia eli noin 40 miljoonaa tonnia. Hävitettäviksi ”tuotujen” jätteiden suuret osuudet eräissä EU-15-maissa johtuivat vastaanottajavaltioiden erityisistä käsittelylaitoksista.

Vuosina 1997–2005 suurin osa siirroista tapahtui EU:n sisällä. Vuosina 2000–2005 yli 90 prosenttia siirretyistä jätteistä pysyi EU-15:n alueella. Vuoden 2001 jälkeen vähintään 98 prosenttia EU-15:n siirroista on kohdistunut EU-25:een ja EFTA-maihin. Maahan tuotuja siirtoja koskeneista tiedoista selviää, että 96 prosenttia kaikesta EU-15:een kohdistuneesta ”tuonnista” oli peräisin EU-25:stä ja EFTA-maista ja että vain yksi prosentti oli peräisin OECD-maiden ulkopuolelta.

[1] Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 259/93 (EYVL L 30, 6.2.1993, s. 1). Asetus on kumottu jätteiden siirrosta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1013/2006, jota on sovellettu 12. heinäkuuta 2007 lähtien. Uusi asetus ei ole tämän tarkastelun kohteena.

[2] Komission kertomus neuvostolle ja Euroopan parlamentille Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 259/93 täytäntöönpanosta. Vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden tuotanto, käsittely ja maan rajat ylittävät siirrot Euroopan unionin jäsenvaltioissa vuosina 1997–2000 {SEC(2006) 1053}, 1.8.2006.

[3] Komission päätös 1999/412/EY, tehty 3 päivänä kesäkuuta 1999 (EYVL L 156, 23.6.1999, s. 37).

[4] Ks. liitteenä olevan valmisteluasiakirjan osa D.

[5] Ks. alaviite 1.