[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 14.2.2007

SEK(2007) 174

KOMISSION YKSIKÖIDEN VALMISTELUASIAKIRJA Oheisasiakirja ehdotukseen

EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON ASETUKSEKSI TUOTTEIDEN KAUPAN PITÄMISEEN LIITTYVÄÄ AKKREDITOINTIA JA MARKKINAVALVONTAA KOSKEVISTA VAATIMUKSISTA SEKÄ EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON PÄÄTÖKSEKSI TUOTTEIDEN KAUPAN PITÄMISEEN LIITTYVISTÄ YLEISISTÄ PUITTEISTA Tiivistelmä vaikutusten arvioinnista {KOM(2007) 37 lopullinen} {KOM(2007) 53 lopullinen} {SEK(2007) 173}

1. TAUSTAA: TAVAROIDEN SISÄMARKKINAT, TEKNISTEN MÄÄRÄYSTEN YHDENMUKAISTAMINEN JA UUSI LÄHESTYMISTAPA

Tässä asiakirjassa esitetään lyhyt tiivistelmä tavaroihin sovellettavan sisämarkkinalainsäädännön lujittamiseksi ja yksinkertaistamiseksi kaavailtujen toimintavaihtoehtojen vaikutusten arvioinnin tuloksista sekä perustelut ehdotetulle lähestymistavalle.

Tavaroiden vapaa liikkuvuus on yhtenäismarkkinoiden tukipilari, joka edistää merkittävällä tavalla kilpailukykyä ja talouden kasvua EU:ssa. Teknisten määräysten yhdenmukaistaminen EU:n tasolla on osoittautunut tehokkaimmaksi välineeksi kaupan teknisten esteiden poistamisessa. Näissä puitteissa ”uuden lähestymistavan mukaisilla direktiiveillä” (jotka tunnetaan myös CE-merkintää koskevina direktiiveinä) on ollut tärkeä osa tavaroiden sisämarkkinoiden toteuttamisessa.

Vuonna 1985 käyttöön otettu uusi lähestymistapa uudisti rajusti tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvää lainsäädäntöä. Silloin siirryttiin entisestä vaatimukset kuvailevasta lähestymistavasta ”uuteen lähestymistapaan”, jossa vahvistetaan ainoastaan suorituskykyyn perustuvat ja tuloksiin painottuvat olennaiset turvallisuuteen liittyvät vaatimukset. Toisin sanoen lainsäädäntö määrää suojelun tason, mutta ei kyseisen tason saavuttamiseen tarvittavia teknisiä ratkaisuja. Rajoittamalla sääntely vain siihen, mitä suojelun korkean tason takaaminen edellyttää, on saatu nykyaikaista, joustavaa ja tekniikasta riippumatonta lainsäädäntöä, joka takaa tuotteiden turvallisuuden ja edistää innovointitoimintaa ja kilpailua markkinoilla. Sen vuoksi lähestymistavasta on tullut paremman sääntelyn malli.

Nykyään uuden lähestymistavan mukaiset direktiivit kattavat suuren osan EU:ssa kaupan pidettävistä yli 20 teollisuudenalan tuotteista eli muun muassa sähkötekniset laitteet, koneet, radio- ja televiestintälaitteet, lelut, lääkinnälliset laitteet, rakennustuotteet ja suurinopeuksiset rautatiejärjestelmät. Tärkeimpien uuden lähestymistavan mukaan säänneltyjen alojen tuotteiden kaupan arvon arvioidaan olevan yli 1 500 miljardia euroa vuosittain.

Vaikka teknisellä yhdenmukaistamisella ja etenkin uuden lähestymistavan mukaisilla direktiiveillä on onnistuttu poistamaan joitakin kaupan esteitä, sääntelypuitteissa on edelleen heikkouksia, jotka estävät kuluttajia ja yrityksiä hyödyntämästä täysimääräisesti sisämarkkinaetuja. Nykyisiä sääntöjä moititaan usein hankaliksi, epämääräisiksi tai epäjohdonmukaisiksi. Myös lainsäädännön yhdenmukaiseen valvontaan jäsenvaltioissa ja CE-merkinnän imagoon ja arvoon liittyy ongelmia, ja sidosryhmien luottamus vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksiin näyttää jatkuvasti vähenevän.

Jotkin ongelmat, kuten CE-merkintä, ovat ominaisia uuden lähestymistavan mukaisille direktiiveille, mutta useimmat niistä koskevat tavaroiden vapaan liikkuvuuden puitteita kokonaisuudessaan. Siksi näiden ongelmien poistamiseksi suunniteltuja eri toimintavaihtoehtoja on tarkasteltu uutta lähestymistapaa laajemmasta näkökulmasta ottaen huomioon myös se, että uuden lähestymistavan entistä laajempi soveltaminen on osa sääntely-ympäristön yksinkertaistamiseen tähtäävää komission strategiaa[1].

2. VAATIMUSTENMUKAISUUDEN ARVIOINTILAITOSTEN TYÖN LAADUN PARANTAMINEN

Uuden lähestymistavan mukaisissa direktiiveissä edellytetään usein, että kolmannet osapuolet sertifioivat tuotteet ennen kuin ne saatetaan markkinoille. Näitä kolmansia osapuolia ovat laboratoriot sekä tarkastus- ja sertifiointilaitokset, joita kutsutaan yleisesti vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksiksi tai virallisemmin ”ilmoitetuiksi laitoksiksi”. ”Ilmoitetuilla laitoksilla” on tärkeä osansa sen varmistamisessa, että tuotteet vastaavat niille säädettyjä vaatimuksia, ovat turvallisia ja soveltuvat käyttöön, ja siksi jäsenvaltiot ”ilmoittavat” virallisesti kyseiset laitokset komissiolle.

On jäsenvaltioiden vastuulla päättää, mitkä niiden vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksista täyttävät ilmoitetuksi tulemisen edellytykset; kaikki laitokset eivät niitä täytä. Vähimmäisvaatimukset asetetaan kussakin direktiivissä, ja niitä ovat muun muassa pätevyys, puolueettomuus ja luotettavuus. Jäsenvaltioilla on lisäksi vastuu sen varmistamisesta, että laitokset täyttävät nämä vaatimukset niiden koko toiminta-ajan. Jäsenvaltiot voivat ilmoittaa kunkin direktiivin nojalla haluamansa määrän laitoksia, ja direktiivien täytäntöönpanoa tukevia ilmoitettuja laitoksia onkin jo yli 1800.

Ilmoitetut laitokset ovat yksityisiä yrityksiä tai organisaatioita, jotka tarjoavat palvelujaan liiketoimintana ja kilpailevat näin ollen keskenään. Tämä hyödyttää niiden asiakkaita eli tuotteiden valmistajia. Valmistajilla on vapaus vertailla ja valita paras palvelu edullisimpaan hintaan. Niiden ei tarvitse käyttää oman jäsenvaltionsa laitosta, vaan kaikki ovat käytettävissä. Vaikka tämä on valmistajien kannalta hyvä asia, se voi johtaa siihen, että jotkin ilmoitetut laitokset tinkivät palveluistaan voidakseen tarjota kilpailukykyisiä hintoja asiakkaiden houkuttelemiseksi ja säilyttämiseksi.

Ilmoitettujen laitosten välillä voi olla myös eroja työn suorittamistavoissa eli kaksi ilmoitettua laitosta saattaa arvioida saman tuotteen täysin eri tavalla. Kyseessä saattaa toki olla arviointimenettelyjen täysin oikeutettu tulkinta, mutta erot voivat johtua myös epäterveistä käytännöistä ja kalliiden menettelyjen suurpiirteisemmästä toteuttamisesta, jolloin todistukset voidaan myöntää merkittävästi alhaisemmilla hinnoilla. Tämä aiheuttaa riskin vaarallisten tuotteiden pääsemisestä markkinoille ja vääristää kilpailua tuotantoteollisuudessa.

Uuden lähestymistavan käsite perustuu kaikkien asiaankuuluvien toimijoiden, ilmoitetut laitokset mukaan luettuina, keskinäiseen luottamukseen, ja siksi on ratkaisevan tärkeää huolehtia siitä, että kaikki ilmoitetut laitokset sijainnistaan riippumatta ovat pätevyydeltään samantasoisia ja noudattavat toiminnassaan samoja vaatimuksia. Nykyisen lainsäädännön mukaan laitosten arviointi ja seuranta on sen jäsenvaltion vastuulla, jossa laitos sijaitsee; valitettavasti yhtenäinen lähestymistapa puuttuu, ja laitosten nimeämistä ja seurantaa koskevissa vaatimuksissa on suuria eroja. Joissakin jäsenvaltioissa on toisia tiukemmat kriteerit (direktiiveissä asetetaan vain vähimmäisvaatimukset), mikä tekee toimintaedellytyksistä epätasapuoliset ja vaarantaa lisäksi todistusten tunnustamisen toisissa jäsenvaltioissa. Tämä horjuttaa luottamusta ilmoitettujen laitosten pätevyyteen ja koko järjestelmään. Joissakin jäsenvaltioissa ilmoitettujen laitosten nimeäminen, arviointi ja seuranta on järjestetty suoraan julkishallinnon kautta, mutta toisissa käytetään kansallista akkreditointielintä. Akkreditointi on muodollinen järjestelmä, jossa annetaan riippumaton ja arvovaltainen arviointi vaatimuksenmukaisuuden arviointilaitosten pätevyydestä, puolueettomuudesta ja luotettavuudesta ja joka siksi tukee laitosten tekemän työn ja niiden myöntämien todistusten arvoa ja uskottavuutta.

Akkreditointielimet ovat järjestäytyneet Euroopan tasolla eurooppalaisten akkreditointielinten yhteistyöjärjestöksi (European co-operation for Accreditation, EA), joka takaa toiminnan yhtenäisyyden. EA huolehtii siitä, että kaikki kansalliset akkreditointielimet noudattavat samoja vaatimuksia, niin että eri elinten myöntämät akkreditoinnit ovat keskenään täysin vertailukelpoisia. Siksi akkreditoinnit ovat yhtä luotettavia ja niiden suorat ja epäsuorat käyttäjät voivat luottaa niihin. Akkreditoinnin lisäarvona on se, että se on Euroopan tasoa yhtenäistävä muodollinen menettely, vaikka akkreditoinnin käyttö ei ole pakollista eikä sillä ole sitovaa vaikutusta.

Yhteisössä on selvästikin tarpeen parantaa ilmoitettujen laitosten nimeämisen, toiminnan ja seurannan johdonmukaisuutta ja vertailukelpoisuutta, minkä vuoksi erilaisia siihen tähtääviä vaihtoehtoja on tarkasteltu. Yhtenä vaihtoehtona oli keskittää koko ilmoittamisjärjestelmä perustamalla EU:n tason virasto vastaamaan pätevyyden arvioinnista, ilmoittamisesta ja seurannasta. Vaihtoehto kuitenkin hylättiin, koska se olisi ollut kallis, työläs ja hankala toteuttaa. Parempana pidetään vaihtoehtoa, jossa kehitetään nykyistä järjestelmää ja otetaan käyttöön osia, jotka lujittavat sitä merkittävästi ja takaavat vertailukelpoisuuden kaikkialla yhteisössä.

Sen vuoksi ehdotetaan, että kunkin jäsenvaltion vastuulla olevaa hajautettua pätevyydenarviointia ja seurantaa jatketaan, mutta lisäksi luodaan akkreditointia ja EU:n tason koordinointia varten oikeudelliset puitteet. Näiden koordinointi- ja akkreditointitehtävien hoitamiseen käytetään olemassa olevaa EA:n organisaatiota. Näin EA tunnustetaan julkisesti ja sille annetaan toimivalta, joka siltä tällä hetkellä puuttuu. Samalla varmistetaan, että akkreditointi on ilmoittamisen edellytys kaikissa jäsenvaltioissa.

EA:n kaltaisen vakiintuneen infrastruktuurin hyödyntäminen tehostaa resurssien käyttöä, vähentää lisäkustannuksia ja lisäresurssien tarvetta ja antaa mahdollisuuden kehittää alaa ajan myötä hankitun syvällisen tietämyksen ja kokemusten pohjalta. Siinä yhdistyvät myös kaksi asiaan liittyvää tasoa – kansallinen ja Euroopan taso. Tämä vaihtoehto on toissijaisuusperiaatteen mukainen ja lujittaa olemassa olevia rakenteita, minkä vuoksi se on paras vaihtoehto.

Nykyisiin akkreditointirakenteisiin oletetaan tarvittavan joitakin muutoksia muutamissa jäsenvaltioissa, etenkin Saksassa. Muutosten ei kuitenkaan pitäisi olla suuria, ja niillä saavutettava hyöty on suurempi kuin niistä aiheutuvat kustannukset. Koska organisaatiorakenteet eri jäsenvaltioissa ovat erilaisia, on vaikea arvioida mahdollisten lisäkustannusten suuruutta. Tämän vaihtoehdon kokonaiskustannukset jäävät kuitenkin huomattavasti viraston perustamiskustannuksia pienemmiksi.

3. MARKKINAVALVONNAN JA LAINSÄÄDÄNNÖN NOUDATTAMISEN VALVONNAN PARANTAMINEN

Lainsäädännön tavoitteet voidaan saavuttaa vain, jos sen noudattamista valvotaan tehokkaasti. Nykyisellään markkinavalvontaa koskevaa lainsäädäntöä ei panna täytäntöön johdonmukaisesti tai yhtä tarkasti kaikkialla yhteisössä. Sen vuoksi markkinoille pääsee joka vuosi useita vaatimustenvastaisia (ja mahdollisesti vaarallisia) tuotteita.

Lisäksi kansallisilta viranomaisilta puuttuu keinot toteuttaa tehokasta ja johdonmukaista markkinavalvontaa. Ne saavat jatkuvasti vastaansa uusia haasteita: taloudet muuttuvat nopeasti, markkinoille tulee uusia tuotteita ja tuonti kolmansista maista kasvaa. Niiden resurssit eivät pääsääntöisesti ole pysyneet tämän kehityksen vauhdissa. Sen lisäksi kaupankäynnin lisääntynyt kansainvälisyys ja monimutkaisuus tekevät jakeluketjuun kuuluvien toimijoiden tunnistamisen entistäkin vaikeammaksi. Viranomaiset eivät usein pysty löytämään oikeaa henkilöä, johon ottaa yhteyttä ongelmatapauksissa.

Toisaalta tapa, jolla markkinavalvonta on nykyään järjestetty Euroopassa, ei enää sovellu markkinoille, joilla ei ole sisärajoja. Tuotteet liikkuvat vapaasti yhteisön sisällä kulkematta minkään sisäisten tarkastusasemien kautta, mutta kansallisten viranomaisten toimivalta rajoittuu niiden omaan alueeseen. Rajat ylittävä yhteistyö on sen vuoksi olennaisen tärkeää vaarallisten tuotteiden sekä lain vastaisesti toimivien valmistajien tai tuojien tavoittamiseksi. Joitakin menestyksekkäitä yhteistyöjärjestelyjä on jo olemassa, kuten RAPEX-järjestelmä. Niiden käyttö rajoittuu kuitenkin vain tiettyihin toimiin, aloihin tai näkökohtiin. Tästä syystä tieto ei aina välity eteenpäin ja se on hankittava uudestaan muissa jäsenvaltioissa, mikä vähentää markkinavalvonnan tehokkuutta yhteisön tasolla. Lisäksi tarkastusten intensiteetti sekä kansallisten viranomaisten vaatimustenvastaisuustapauksissa soveltama tiukkuus vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. Suuntaamalla toimintansa markkinoille, joilla valvonnan taso on matala, lain vastaiset toimijat pääsevät yhteisön markkinoille ja tekevät tyhjäksi jäsenvaltioiden valvontatoimia.

Tällaisia puutteita hyväksi käyttämällä jotkin lain vastaisesti toimivat valmistajat tai tuojat voivat jatkuvasti kiertää järjestelmää. Tämä aiheuttaa kuluttajille vaarallisten tuotteiden riskin ja vaarantaa kansalaisten suojelemiseen tarkoitetun lainsäädännön tavoitteiden saavuttamisen, ja kansalaiset alkavat epäillä yhteisön lain heille tarjoamaa suojaa. Tästä johtuen vastuuntuntoiset valmistajat, jotka noudattavat lakeja, jäävät häviölle verrattuna häikäilemättömiin kilpailijoihinsa, jotka pystyvät vaatimusten noudattamisesta aiheutuvilta kustannuksilta vältyttyään tarjoamaan halvempia tuotteita. Lain noudattamisesta tulee näin kilpailuasemaa heikentävä tekijä, mikä puolestaan vakavasti horjuttaa luottamusta oikeudellisiin puitteisiin.

Tietoisuutta lisääviä kampanjoita, ohjekirjoja tai muita vastaavia oikeudellisesti sitomattomia aloitteita on harkittu, mutta niillä ei oleellisesti parannettaisi tilannetta. On tarkasteltu myös tiukempaa valvontaa ennen tuotteen saattamista markkinoille, esimerkiksi velvollisuutta käyttää aina ilmoitettua laitosta. Siitä aiheutuisi kuitenkin lisää rasitetta ja kustannuksia valmistajille, eivätkä kaikki valmistajat silti välttämättä noudattaisi sääntöä. Mikään ei kannustaisi sääntöjen kiertämiseen valmiita valmistajia noudattamaan tiukempia sääntöjä. Olivatpa markkinoille saattamista edeltävät vaatimukset kuinka tiukkoja tahansa, tuotteita on joka tapauksessa valvottava niiden ollessa markkinoilla.

Markkinavalvonnan yhtäläisen tason takaamiseksi kaikkialla yhteisössä pidetään tehokkaimpana ratkaisuna yhteisiä oikeudellisia puitteita, joissa sallitaan kansallisen tason järjestelyjen joustavuus, mutta vahvistetaan toimintaa ja organisaatiota koskevat erityiset vähimmäisvaatimukset. Näillä puitteilla varaudutaan myös nykyisten yhteistyöjärjestelyjen laajentamiseen, parannetaan tuotteiden jäljitettävyyttä ja selvennetään kaikkien talouden toimijoiden eli muun muassa valmistajien, jakelijoiden ja tuojien velvoitteet.

Ehdotetuilla puitteilla halutaan kehittää olemassa olevia kansallisia rakenteita. Muutoksista aiheutuu kustannuksia vain siinä tapauksessa, että nykyinen kansallinen markkinavalvontajärjestelmä ei vielä ole yleisten normien mukainen. Aiempaa tiukemmat tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteet vaativat lisävaroja, mutta ne kuittaantuvat merkittävillä säästöillä, jotka tehokkaampi valvonta ja resurssien yhdistäminen saavat aikaan.

4. CE-MERKINNÄN PAREMPI YMMÄRTÄMINEN

Tuotteessa oleva CE-merkintä osoittaa, että kaikki lakisääteiset velvollisuudet on täytetty; se on ennen kaikkea merkki valvontaviranomaisille, mikä aiheuttaa sekaannusta. Monet kuluttajat eivät valitettavasti ymmärrä merkinnän todellista tarkoitusta vaan uskovat sen olevan osoitus alkuperästä tai osoitus siitä, että jokin viranomainen on testannut ja hyväksynyt tuotteen. Tästä syystä kuluttajat eivät aktiivisesti etsi CE-merkintää tuotteista. Useimmille ihmisille CE-merkintä tai sen puuttuminen ei ole ostopäätökseen vaikuttava tekijä. Tällainen tilanne ei ole tyydyttävä: tietämättömät kuluttajat voivat ostaa mahdollisesti vaarallisia tuotteita ja toisaalta asiasta paremmin perillä olevat ja aktiivisemmat kuluttajat välttäisivät tuotteita, joista puuttuu CE-merkintä, mikä väistämättä johtaisi siihen, että markkinoilla olisi enemmän vaatimustenmukaisia tuotteita.

Kaikkia vaihtoehtoja tarkasteltiin, ja CE-merkinnän merkityksen perinpohjainen muuttaminen tai merkinnästä luopuminen kokonaan jätettiin pois vaihtoehtojen joukosta, koska sillä ei ratkaistaisi perusongelmaa vaan luotaisiin uusia epäkohtia. CE-merkintä on todellinen etu kansainvälisessä kaupassa ja se vahvistaa eurooppalaisten valmistajien kilpailuasemaa. CE-merkinnän merkityksen muuttaminen millään tavalla saatikka järjestelmän lakkauttaminen huonontaisi tilannetta vakavasti. Merkinnästä luopuminen tarkoittaisi lisäksi sitä, että valvontaviranomaiset eivät enää saisi selvää osoitusta vaatimustenmukaisuudesta niin kuin nykyisin.

Vaikka CE-merkintä ei ole takuu, se on kuitenkin osoitus siitä, että kaikkia sovellettavia vaatimuksia on noudatettu. Markkinavalvontaviranomainen ei voi koskaan olla varma CE-merkityn tuotteen täydellisestä turvallisuudesta, mutta hänellä on perusteet olettaa, että jos merkintä puuttuu, hänellä on käsiteltävänään vaatimustenvastainen ja siksi mahdollisesti vaarallinen tuote. CE-merkinnästä luopuminen korvaamatta sitä jollakin toisella merkillä tai selkeällä järjestelyllä jättäisi valvontaviranomaiset vaille tätä helppoa ja nopeaa osoitusta vaatimustenmukaisuudesta. Se ei ole valvontaviranomaisten eikä kuluttajien edun mukaista.

Näin ollen paras tapa poistaa kuluttajien tietämättömyyttä aiheuttamatta suhteetonta haittaa teollisuudelle ja viranomaisille on tehokkaampi tiedottaminen. Näkyvä yhteisön laajuinen kampanja, joka on suunnattu laajalle kuluttajajoukolle ympäri Eurooppaa, parantaa CE-merkinnän ymmärtämistä. Tämä on paljon tehokkaampaa kuin lainsäädännön muuttaminen. Valistuneemmat kuluttajat ja talouden toimijat etsivät CE-merkittyjä tuotteita ja välttävät tuotteita, joista CE-merkintä puuttuu, mikä vaikuttaa myönteisesti kilpailuun.

CE-merkintä edustaa koko sääntelyjärjestelmää, johon uuden lähestymistavan mukaiset direktiivit perustuvat. Puutteet, joita usein pidetään CE-merkinnän puutteina, kuten heikko uskottavuus, ovatkin tosiasiassa CE-merkinnän taustalla olevan järjestelmän heikkouksia. Sen vuoksi näitä ongelmia ei voida ratkaista muuttamalla merkintää vaan parantamalla järjestelmää. Siihen tähtääviä tärkeitä toimenpiteitä ovat ilmoitettujen laitosten valvonnan tehostaminen ja markkinavalvonnan parantaminen. Myös CE-merkinnän arvo sinänsä on tärkeä tekijä. CE-merkintä olisi rekisteröitävä yhteisön yhteismerkiksi. Näin viranomaisille annettaisiin lisäkeinoja ryhtyä oikeustoimiin niitä valmistajia vastaan, jotka käyttävät väärin CE-merkintää, mikä osaltaan parantaisi merkin uskottavuutta.

5. OIKEUDELLISTEN PUITTEIDEN JOHDONMUKAISTAMINEN

Nykyisissä oikeudellisissa puitteissa on joitakin epäjohdonmukaisuuksia ja epävarmuustekijöitä, jotka tekevät direktiivien tulkinnasta ja täytäntöönpanosta ongelmallisia. Hyvin usein tuotteet kuuluvat useamman kuin yhden direktiivin soveltamisalaan, mikä osoittautuu joskus hankalaksi, koska yhteisiä osia kuten määritelmiä tai vaatimustenmukaisuuden osoittamismenettelyjä ei käsitellä direktiiveissä samalla tavalla. Joskus määritelmät tai oikeudelliset säännökset eivät ole riittävän tarkkoja ja jättävät mahdollisuuksia toisistaan poikkeaville tulkinnoille, mikä aiheuttaa yhteensopimattomuutta, oikeudellista epävarmuutta, tarpeetonta päällekkäisyyttä ja sekaannusta.

Tämä saattaa teollisuuden hankalaan ja monimutkaiseen tilanteeseen, jossa yritysten täytyy noudattaa yhden säädöksen vaatimusten sijasta useita eri säädöksiä. Erilaisten sanamuotojen ja käsitteiden vuoksi valmistajien on joskus äärimmäisen vaikea ymmärtää oikeudelliset velvoitteensa saati sitten soveltaa niitä. Heidän on pakko hakea oikeudellista neuvontaa noudattaakseen lakia oikein. Tällainen epäjohdonmukaisuus ja oikeudellinen epävarmuus vaikeuttavat ja monimutkaistavat myös kansallisten viranomaisten työtä lainsäädännön täytäntöönpanon ja sen noudattamisen valvonnan osalta. Lisäksi ne voivat johtaa erilaisiin tulkintoihin eri jäsenvaltioissa, mikä heikentää tavaroiden vapaata liikkuvuutta yhteisössä.

Lainsäädännön epäjohdonmukaisuudet voidaan poistaa ainoastaan muuttamalla nykyisiä oikeudellisia puitteita. Kunkin nykyisen direktiivin ja asetuksen asiaankuuluvien artiklojen koordinoitu muuttaminen parantaisi tilannetta tilapäisesti, mutta koordinoidun lähestymistavan turvaamiseksi tulevaisuudessa olisi tehokkaampaa luoda laaja-alaiset puitteet . Niihin kuuluisivat kaikki tuotelainsäädännön yhteiset osat kuten määritelmät, vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyt sekä CE-merkintöjä ja ilmoitettuja laitoksia koskevat säännökset. Tavoitteena on taata yhtenäisyys pakottamatta käyttämään ratkaisuja, jotka saattaisivat olla soveltumattomia. Sen vuoksi puitteiden olisi oltava työkalupakki, josta löytyvät erilaiset yhteiset osat ja neuvoja siitä, kuinka niitä sovelletaan yhteisön lainsäädäntöön. Tästä syystä yksittäisten direktiivien varsinainen mukauttaminen olisi tehtävä erikseen, jotta työkalupakista voidaan valita alakohtaisiin tilanteisiin soveltuvat osat.

6. PÄÄTELMÄT

Tällä ehdotuksella vahvistetaan nykyisten akkreditointi- ja markkinavalvontajärjestelmien tehokkuutta ja avoimuutta. Sen myötä CE-merkinnän uskottavuus paranee, ja se kannustaa uuden lähestymistavan käsitteen omaksumiseen tulevassa lainsäädännössä. Laaja-alaisten puitteiden luominen sisämarkkinalainsäädäntöä varten lisää johdonmukaisuutta ja yksinkertaistaa merkittävästi sääntely-ympäristöä.

Ilmoitettujen laitosten tehostetun seurannan ja yhteisön laajuisen markkinavalvontajärjestelmän lujittamisen ansiosta markkinoilla on turvallisempia tuotteita, mikä on sekä kuluttajien, työntekijöiden että loppukäyttäjien etu. Tiedotuskampanjalla parannetaan kuluttajien tietämystä CE-merkinnöistä ja korjataan asiaan tällä hetkellä liittyviä sekaannuksia ja väärinkäsityksiä. Tällä ei ole vaikutusta tuotteiden hintoihin.

Ehdotuksella on myönteisiä vaikutuksia eurooppalaisten yritysten kilpailukykyyn. Vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyjen parempi johdonmukaisuus ja vahvistetut toimet sääntöjä noudattamattomien toimijoiden aiheuttamaa epäreilua kilpailua vastaan auttavat takaamaan Euroopan teollisuuden yhdenvertaiset toimintamahdollisuudet. Yritykset hyötyvät myös avoimemmista ja yhtenäisemmistä oikeudellisista puitteista, jotka takaavat oikeusvarmuuden ja helpottavat lainsäädännön täytäntöönpanoa.

Jäsenvaltioiden luottamusta toistensa politiikkaan ja hallintoon parannetaan sekä akkreditointia että markkinavalvontaa koskevilla yhteisillä ja avoimilla oikeudellisilla puitteilla. Joistakin suunnitelluista toimista saattaa aiheutua vähäisiä lisäkustannuksia kansallisille viranomaisille, mutta toimista saatava lisäarvo paremman turvallisuuden, talouden toimijoiden yhdenvertaisten toimintamahdollisuuksien ja Euroopan teollisuuden kilpailukyvyn ansiosta on selkeästi suurempi kuin mahdolliset kustannukset.

Tämä ehdotus edistää yleisesti tavaroiden vapaata liikkuvuutta poistamalla nykyisten oikeudellisten puitteiden heikkouksia, epäjohdonmukaisuuksia tai tarpeetonta byrokratiaa. Se elvyttää kaikkien sidosryhmien, kuluttajien, teollisuuden ja jäsenvaltioiden luottamusta sisämarkkinalainsäädäntöön. Siitä tulee sisämarkkinapolitiikkaa koskevan tulevan strategian kulmakivi.

[1] Komission tiedonanto ”Yhteisön Lissabon-ohjelman toteuttaminen: strategia sääntely-ympäristön yksinkertaistamiseksi”, KOM(2005)535 lopullinen.