FI    FI  EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel 23.12.2005 
KOM(2005) 696 lopullinen 
  
VIHREÄ KIRJA 
Toimivaltaristiriidoista ja ne bis in idem  -periaatteen soveltamises ta rikosoikeudellisissa 
menettelyissä 
(komission esittämä)  
  
{SEK(2005) 1767} 
 
FI 2   FI VIHREÄ KIRJA 
Toimivaltaristiriidoista ja ne bis in idem  -periaatteen soveltamises ta rikosoikeudellisissa 
menettelyissä 
Tämän vihreän kirjan tarkoituksena on käyn nistää laaja kuuleminen, jonka myötä eri 
osapuolet voivat tuoda esiin huomioitaan syytetoi miin liittyvistä toimiv altaristiriidoista ja ne 
bis in idem  -periaatteen soveltamisesta. Vihreässä  kirjassa käydään läpi nykytilanteen 
mahdollisia ongelmia ja ehdotetaan niihin erilaisia ratkaisuja. Yksityiskohtaisempi analyysi aiheesta esitetään vihreän kirjan liitteen ä julkaistavassa valmisteluasiakirjassa. 
Komissio pyytää asianomaisia lähettämään huomautuksensa 31. maaliskuuta 2006 mennessä 
seuraavaan osoitteeseen: 
European Commission 
Directorate-General for Jus tice, Freedom and Security 
Unit D3 – Criminal Justice Office LX46 3/20 B - 1049 Brussels 
S-posti: JLS-criminaljustice@cec.eu.int
 
Faksi: +32-2/296 76 34 Asianomaisten on erityisesti ilmoitettava, jos he eivät halua huomioitaan julkaistavan 
komission verkkosivuilla. 
 
FI 3   FI 1. TAUSTAA  
Koska rikollisuus kansainvälistyy jatkuvasti, EU:ssa joudutaan yhä useammin 
sellaisten tilanteiden eteen, joissa useammalla kuin yhdellä jäsenvaltiolla on 
rikosoikeudellinen lainkäyttöva lta ja siten oikeus nostaa syyte saman teon osalta. On 
myös entistä todennäköisempää, että sa masta asiasta aloitetaan syytetoimet 
useammassa jäsenvaltiossa (ns. positiivinen toimivaltaristiriita), koska kansallista 
rikosoikeudellista toimivaltaa on viime vuosina laajennettu monissa valtioissa.  
Syytetoimien aloittaminen useammassa kuin yhdessä valtiossa vahingoittaa yksilön 
oikeuksia ja etuja ja saattaa johtaa toim ien päällekkäisyyteen. Vastaajat, uhrit ja 
todistajat voidaan joutua kutsumaan kuul tavaksi useampaan kuin yhteen maahan. 
Suurin huolenaihe on kuitenkin se, että mitä useampia syytetoimia samaan asiaan 
liittyy, sitä enemmän rajoitet aan eri osapuolten oikeuksia ja etuja, jotka koskevat 
esimerkiksi vapaata liikkuvuutta. Tilanne li sää myös osapuolten psyykkistä rasitusta 
ja kustannuksia ja hankaloittaa oikeude llisten edustajien työtä. Tuntuisi 
kohtuulliselta, että kehittyneellä vapaude n, turvallisuuden ja oikeuden alueella 
pyrittäisiin mahdollisuuksien mukaan välttämään tällaisia haittavaikutuksia rajoittamalla syytetoimien aloittamista saman asian osalta useammassa kuin yhdessä 
jäsenvaltiossa. 
Tätä nykyä kansalliset viranomaiset voivat va paasti aloittaa kuki n omat syytetoimet 
riippumatta siitä, onko muissa valtioissa nos tettu syytettä. Ainoa oikeudellinen este 
on ne bis in idem  -periaate, josta määrätään Sche ngenin sopimuksen soveltamisesta 
tehdyn yleissopimuksen 54–58 artiklassa. Tämä periaate ei kuitenkaan estä 
toimivaltaristiriitoja s illoin kun samasta asiasta on nostettu syyte kahdessa tai 
useammassa jäsenvaltiossa, sillä periaa te kieltää ainoastaan syytetoimien 
aloittamisen uudelleen sellaises ta asiasta, josta on jo a nnettu lainvoimainen päätös 
(res judicata ) jossakin jäsenvaltiossa käydyn oikeude llisen menettelyn päätteeksi.  
Tätäkin suurempi ongelma on se, että kun ei ole olemassa järjestelmää, jonka 
perusteella kukin rikosasia os oitettaisiin käsiteltäväksi tarkoituksenmukaisimmassa 
oikeuspaikassa, ne bis in idem  -periaatteen soveltaminen voi johtaa satunnaiseen tai 
jopa mielivaltaiseen ratkaisuun, kun etusija n saa se jäsenvaltio, jonka tuomioistuin 
ensimmäisenä pystyy antamaan asiassa lainvoimaisen päätöksen. Oikeuspaikan 
valinta jää tätä nykyä sattuman va raan, ja ilmeisesti juuri siksi ne bis in idem  
-periaatteen soveltamista säänne llään edelleen monin poikkeuksin.  
Tällaiset (positiiviset) toimivaltaristiriidat  voitaisiin ratkaista ottamalla käyttöön 
järjestelmä, jonka avulla asiat ohjattaisii n käsiteltäväksi tarkoituksenmukaisimmassa 
oikeuspaikassa. Silloin kun s yytetoimet keskitetään saman lainkäyttöalueen piiriin, 
ne bis in idem  -periaatteen soveltaminen ei aihe uta ongelmia. Tällain en järjestelmä 
myös täydentäisi tuomioistuinten päätöste n vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta, 
jonka mukaan jossakin jäsenvaltiossa teht y tuomioistuimen päätös on tunnustettava 
ja tarvittaessa pantava täytäntöön missä tahansa muussa jäsenvaltiossa. 
Komissio hahmottelee tässä vihreässä kirjassa eri mahdollisuuksia ottaa käyttöön 
järjestelmä, joka helpottaisi tarkoit uksenmukaisimman oikeuspaikan valintaa 
syytetoimien yhteydessä. Lisäksi siinä käsitellään ne bis in idem  -periaatteen 
mahdollista tarkistamista. Vihreä kirja on laadittu Haagin ohjelman 3.3 kohdassa ja 
 
FI 4   FI 29. marraskuuta 2000 hyväksytyssä rikosoike udellisten päätösten vastavuoroista 
tunnustamista koskevassa toimenpideohjel massa (ks. erityisesti kohdat 2.3 sekä 
toimenpiteet 1 ja 11) esitettyjen toimeksiantojen perusteella. Asiaa koskevat EU:n toimenpiteet voitaisiin antaa Euroopan  unionista tehdyn sopimuksen 31 artiklan 
1 kohdan d alakohdan nojalla tehtävän  puitepäätöksen muodossa. Kyseisen 
määräyksen mukaan yhteiseen toimin taan kuuluu toimiv altaristiriitojen 
ehkäiseminen jäsenvaltioiden välillä. Tarvit taessa oikeusperustaa voitaisiin täydentää 
31 artiklan 1 kohdan c alakohdalla, jotta voitaisiin varmistaa jäsenvaltioissa 
sovellettavien sääntöjen yhteensopivuus siltä  osin kuin se on tarpeen oikeudellisen 
yhteistyön parantamiseksi.  
2. O
IKEUSPAIKAN VALINTAA HELPOTTAVAN JÄRJESTELMÄN KÄYTTÖÖNOTTO  
2.1. Edellytykset 
Järjestelmä, jonka avulla asiat ohjattaisii n käsiteltäväksi tark oituksenmukaisimmassa 
oikeuspaikassa, vähentäisi byrokrati aa ja takaisi samalla tasapuolisen 
lähestymistavan, jonka perusteella asianom aisten oikeuksia voi taisiin kunnioittaa. 
Jotta tällainen järjestelmä toimisi, on täytettävä kaksi ennakkoedellytystä. 
Ensinnäkin toimivaltaisten viranomaisten olisi saatava tieto toistensa lainkäyttövallan 
piirissä vireillä olevista menettelyistä ja/ta i niihin liittyvistä päätöksistä: niillä olisi 
oltava mahdollisuus tai kenties suorastaan velvollisuus vaihtaa tätä koskevia tietoja. 
Toinen edellytys on, että sen jälkeen kun jonkin jäsenvaltion syyttäjäviranomaiset 
ovat saaneet tiedon toisissa jäsenvaltioissa vire illä olevista syytetoimista, niiden olisi 
voitava pidättyä syytetoimien aloittamise sta tai keskeyttää jo aloitetut toimet 
pelkästään sillä perusteella, että samast a asiasta on jo nostettu syyte toisessa 
jäsenvaltiossa.  
Syytetoimista pidättyminen (tai jo vireillä  olevien toimien keskeyttäminen) saattaisi 
aiheuttaa ongelmia niissä jäsenvaltioissa, joiden oi keusjärjestelmä perustuu 
laillisuusperiaatteeseen eli joissa toimiv altaisilla viranomaisilla on velvollisuus 
nostaa syyte kaikista niiden lainkäyttöva llan piiriin kuuluvist a rikoksista. Tämä 
aiheuttaisi ongelmia erityisesti silloi n kun periaatteesta määrätään maan 
perustuslaissa. Siksi tuleva ssa säädöksessä voitaisiin määrätä tähän periaatteeseen 
tehtävästä poikkeuksesta. Tältä osin void aan perustellusti katsoa, että yhteisellä 
vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella  periaate toteutuu, kun asiasta nostetaan 
syyte toisessa jäsenvaltiossa.  
2.2. Menettely 
Kun edellä mainitut edellytykset täyttyvä t, voitaisiin ottaa käyttöön seuraaviin 
menettelyihin perustuva järjestelmä. 
1. vaihe: ”asianomaisten osapuolten” tunnistaminen ja tavoittaminen 
Ensiksi olisi selvitettävä, mitkä jäsenvaltio t kussakin tapauksessa saattaisivat olla 
kiinnostuneita osallistumaan tarkoituksen mukaisimman oikeuspaikan valintaan, ja 
otettava yhteyttä niih in. Tätä varten EU:n antamassa säännössä voitaisii n säätää, että 
jos kansalliset viranomaiset siinä jäsenvaltio ssa, joka on aloittanut  tai on aloittamassa 
 
FI 5   FI rikosoikeudellisia syytetoimia (”syytetoimet aloittava valtio”), toteavat, että asia 
selvästi näyttää liittyvän johonkin toiseen jäsenvalti oon, niiden on ilmoitettava  
tästä kyseisen jäsenvaltion toimivaltais ille viranomaisille hyvissä ajoin. Tämä 
velvollisuus voisi koskea syyttäjävira nomaisia ja/tai muita oikeudenhoidosta 
vastaavia tutkinta- tai lainval vontaviranomaisia kunkin jäsenvaltion 
rikosoikeudellisesta järjestelmästä rii ppuen. Tiedon saatuaan kyseiset viranomaiset 
ilmoittaisivat, haluavatko ne nostaa syytteen kyseisessä asiassa. Voitaisiin ajatella, että tällaisesta aikomuksesta olisi ilmoitettava tietyn määräajan kuluessa. Toisaalta järjestelmässä voitaisiin poikkeuksellises ti hyväksyä myös määräajan päätyttyä 
toimitetut yhteydenotot. Jos mikään toinen jäsenvaltio ei ilmoita olevansa kiinnostunut asiasta, syytetoimet aloittava  jäsenvaltio voisi jatk aa asian käsittelyä 
ilman muita kuulemismenettelyjä, ellei tutkinna ssa tule esiin uusia tosiseikkoja, jotka 
vaikuttavat tilanteeseen.  
2. vaihe: kuuleminen/keskustelu 
Kun samaa asiaa koskevat syytetoimet halu taan aloittaa kahdessa tai useammassa 
jäsenvaltiossa, näiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten olisi voitava selvittää yhdessä, mikä olisi tarkoit uksenmukaisin oikeuspaikka. Yhtenä 
vaihtoehtona voitaisiin säätää velvollisuudesta aloittaa asiaa koskeva keskustelu , 
niin että kaikkien asianoma isten jäsenvaltioiden mielip ide voitaisiin ottaa huomioon. 
Tässä vaiheessa suorat yhteydet viranomai sten välillä olisivat varmasti tehokkain 
tapa hoitaa asia. Tarvittaessa  viranomaiset voisivat pyytää apua Eurojustilta ja/tai 
muilta avustavilta EU:n elimiltä.  
Jo 2. vaiheen avulla voitaisiin usein päästä yhteisymmärrykseen siitä, missä 
syytetoimet olisi paras aloitt aa sellaisessa asiassa, johon l iittyy toimivaltaristiriita. 
Tämän seurauksena jotkut kansalliset viranomaiset lopettavat tai keskeyttävät  
syytetoimet vapaaehtoisesti (tai pidättyvät al oittamasta niitä), kun taas jokin toinen 
viranomainen aloittaa syytetoimet tai jatkaa niitä kyseisessä asiassa. Tällaisessa tapauksessa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voisivat vain noudattaa oman 
kansallisen lainsäädäntönsä menettelyjä. Näis tä järjestelyistä tuskin tarvitsisi antaa 
sitovia sääntöjä EU:n tasolla. Tällais en järjestelmän mukaan toimittaessa 
asianomaiset jäsenvaltiot voisivat tarkistaa kansallisen lainsäädännön mukaan tehtyjä 
päätöksiä siinä tapauksessa, että  esiin tulleet uudet tosiseikat muuttaisivat tilannetta. 
Joissain tapauksissa kansalliset viranomai set saattaisivat kuitenkin mieluummin 
tehdä asiasta sitovan sopimuksen, jonka avulla voitaisiin turvata oikeusvarmuus ja välttää asiaa koskevien ke skustelujen aloittaminen uudelleen. Tällainen sopimus 
voitaisiin tehdä EU:n mallisopimuksen  pohjalta. Siinä voitaisiin muun muassa 
määrätä yhteiset säännöt tällaisen sopimuksen purkamista varten.  
3. vaihe: riidanratkaisu / sovittelu 
Joskus yhteisymmärrykseen pääseminen on vaikeaa, ja tällaisia tapauksia varten 
tarvitaan riidanratkaisumenettelyä. Menettelyn tarkoituksena olisi tarjota mahdollisuus ohjattuun vuoropuheluun asianosaisten kesken, jotta nämä voisivat tarkastella asiaan liittyviä näkökohtia puolue ettomasti. Tätä varten olisi saatava 
mukaan EU:n tason elin, j onka tehtävänä olisi toimia sovittelijana  avustamalla 
asianomaisia jäsenvaltioita pääsemään oi keuspaikan valinnasta vapaaehtoiseen 
sopimukseen edellä esitettyjen kriteerien nojalla. Eurojust tuntuisi soveltuvan tähän 
tehtävään hyvin. Voitaisiin myös harkita uuden elimen perustamista riidanratkaisua 
 
FI 6   FI varten. Se voisi olla esimerkiksi lautakunt a, joka muodostuisi kokeneista kansallisista 
syyttäjistä ja/tai tuomareista.  
Tämän kolmannen vaiheen voisi aloittaa mikä  tahansa niistä jäsenvaltioista, jotka 
ovat ilmoittaneet olevansa k iinnostuneita aloittamaan syytetoimet kyseisessä asiassa. 
Voitaisiin myös katsoa, että riidanratkaisumenettelyn olisi oltava pakollinen sen jälkeen kun toinen vaihe on kestänyt tiet yn ajan. Näin voitaisiin varmistaa, että 
riidanalaiset tapaukset siirtyvät ajoissa vaiheeseen, jossa EU voi antaa tukea oikeuspaikan valinnassa. Sen jälkeen kun oikeuspaikasta on päästy sopimukseen 
kolmannessa vaiheessa, toimivaltaisilla viranom aisilla olisi oltava samat vaihtoehdot 
kuin toisessa vaiheessa (syytetoimien ke skittäminen yhteen jäsenvaltioon, jolloin 
muut asianosaiset jäsenvaltiot keskeyttävät vapaaehtoisesti omat syytetoimensa, tai sitovan sopimuksen tekeminen).  
Useimmat tapaukset voidaan toivottavasti ratkaista noudattamalla edellä ehdotettua 
kolmivaiheista menettelyä ja jäljempänä  (2.5 kohdassa) esitettyjä oikeuspaikan 
valintaa koskevia kriteerejä. Me nettely voidaan ottaa käyttöön varsin nopeasti ja sitä 
voitaneen pitää riittävänä, paitsi jos kokemust en perusteella käy ilm i, että tarvitaan 
vielä muita toimenpiteitä. Jos asiasta ei päästä yhteisymmärrykseen, olisi palattava 
ne bis in idem  -periaatteen soveltamiseen. 
Mahdollinen lisävaihe: EU-elimen sitova päätös? 
Voitaisiin ajatella, että  niiden tapausten vara lta, joissa ehdotettu 
riidanratkaisumenettelykään ei tuota tulo sta, otettaisiin pidemmällä aikavälillä 
käyttöön lisävaihe, jossa EU:n tason elin  tekisi sitovan päätöksen siitä, mikä 
jäsenvaltio parhaiten soveltuisi oikeuspaikak si. Tämä lisävaihe olisi kuitenkin erittäin 
vaikea toteuttaa nykyisen peru stamissopimuksen nojalla. En sinnäkin tätä varten olisi 
perustettava uusi elin, koska sovittelijan ja sitovia päätöks iä tekevän elimen tehtäviä 
ei voida yhdistää. Toisen ongelman m uodostaisi EU:n tasolla  tehdyn päätöksen 
oikeudellinen tarkastelu. Näitä kysymyksiä tarkastellaan seuraavassa. 
2.3. Yksilöiden asema ja oikeudellinen tarkastelu 
Oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa  ehdotetun järjestelmän keskeisenä 
toimintamuotona on toimivaltaisten s yyttäjäviranomaisten kuuleminen. Kun 
oikeuspaikan valintaan liitty viä kysymyksiä käsitellään as ianosaisten kanssa, esiin 
voi tulla seikkoja, jo tka saattavat vaaran taa syytetoimet tai vaikuttaa uhrien ja 
todistajien oikeuksiin ja et uihin. Sen ratkaiseminen, lii ttyykö tällainen riski johonkin 
tiettyyn tapaukseen, voitaisiin todennäköisest i jättää kansallisten tuomioistuinten 
tehtäväksi. Jos tällaista riskiä ei ilmen e, toimivaltaiset viranomaiset voitaisiin 
velvoittaa ilmoittamaan nopeasti vastaajalle ja uhreille siitä, minkä jäsenvaltion 
katsotaan parhaiten soveltuvan oikeuspaik aksi. Asianosaisille on joka tapauksessa 
ilmoitettava tärkeimmät tietyn oikeuspaikan  valintaan johtaneet syyt viimeistään 
siinä vaiheessa kun syytekirjelmä toimitetaan tuomioistuimeen. 
Toisin kuin oikeudenkäyntiä edeltävässä va iheessa (jossa asia nosaisten rooli on 
yleensä vähäinen), oikeudenkäynnin yhteyde ssä (ja/tai välittömä sti sitä ennen) 
kansallinen tuomioistuin tutkii syytekir jelmän saatuaan, onko sillä toimivalta 
ratkaista kyseinen tapaus. Voitaisiin myös ajatella, että se jäsenvaltio, joka tulee 
valituksi ehdotetun menettelyn perusteella,  velvoitettaisiin EU:n säännöksellä 
 
FI 7   FI tutkimaan, onko se todella tarkoituksenmukaisin oikeuspaikka  asianomaisen 
tapauksen käsittelyä varten. Kansalliset tuomioistuimet olisivat oikea taho tällaisen 
tarkastelun suorittamiseksi. Perusteellista selvitystä kaikista oikeuspaikan valintaan vaikuttavista näkökohdista on tuskin mahdo llista tehdä, mutta se llainen ei liene 
tarpeenkaan. Siksi varmaan riittäisikin, että oikeudellisessa tarkastelussa arvioitaisiin, onko noudatettu kohtuullisuuden periaatetta  ja asianmukaista 
menettelyä . Toimivaltainen tuomioistuin voisi näin ollen kumota oikeuspaikan 
valinnan, jos se toteaa, että valinta on ollut sattumanvarainen. Tämä tarkastelu voitaisiin tehdä jäsenvaltioiden kansallis essa oikeusjärjestelmässä tunnettujen 
doktriinien, esimerkiksi ’mene ttelyn väärinkäytön’ nojalla.  Euroopan unionista 
tehdyn sopimuksen 35 artiklan mukaisesti Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelta voidaan pyytää ennakkoratkaisua oikeuspaik an valinnassa sovellettavia menettelyjä 
ja kriteerejä koskevien unioninlaaj uisten sääntöjen tulkinnasta. 
Oikeuspaikan valinnan oikeudellinen tark astelu olisi toteutettava osapuolten 
pyynnöstä ainakin silloin kun asia on ohjattu käsiteltäväksi tietyssä jäsenvaltiossa 
sitovan sopimuksen perusteella. Tämä joht uu siitä, että sitova sopimus rajoittaa 
asianomaisen jäsenvaltion mahdollisuutta sa noutua irti oikeuspaikan valinnasta 
myöhemmässä vaiheessa. Kysymys siitä, olis iko oikeudellinen tarkastelu voitava 
suorittaa myös silloin kun sitovaa sopimusta ei ole tehty, voitaisiin jättää 
jäsenvaltioiden ratkaistavaksi niiden kansallisen lainsäädännön nojalla. (Esim. silloin kun jonkin jäsenvaltion viranomaiset ovat luopu neet syytetoimista tai eivät ole edes 
aloittaneet niitä siksi, e ttä syyte on tarkoitus nostaa toisessa jäsenvaltiossa.) 
Esiin tulee vaikeampia ongelmia, jos otetaa n käyttöön lisävaihe, jossa päätösvalta 
annetaan EU-elimelle. Tässä tapauksessa pä ätösten oikeudellinen tarkastelu olisi 
välttämätöntä. EU-elimen tekemien päätösten tarkastelu ei kuitenkaan ole 
kansallisten tuomioistuinten tehtävä eikä se  tällä hetkellä ole edes oikeudellisesti 
mahdollista. Toisaalta nykyisissä perussopimuksissa ei myöskään ole oikeusperustaa, jonka nojalla tällainen uudelleentarkaste luvaltuus voitaisiin antaa Euroopan 
yhteisöjen tuomioistuimelle. Sen sijaan Eu roopan perustuslaista tehdyn sopimuksen 
III-359 artikla tarjoaa oikeusperustan täll aiselle tarkastelulle. Voitaisiin tutkia, 
olisiko nykyisiin perussopimuksiin ma hdollista tehdä vastaava tarkistus. 
2.4. Syytetoimet keskitettävä ”johtavaan” jäsenvaltioon 
Oikeuspaikan valintaa koskevan menettelyn ohella EU:n tason säännöksessä 
voitaisiin velvoittaa jäsenvaltiot keskittä mään tiettyä asiaa koskevat syytetoimet 
yhteen ”johtavaan” jäsenvaltioon. Tietys tä menettelyvaiheesta alkaen muut 
jäsenvaltiot voitaisiin velvoittaa keskeyttäm ään omat syytetoimensa ja pidättymään 
uusien toimien aloittamisesta. Tällaista ensisijaisuussääntöä  olisi sovellettava edellä 
esitetyn menettelyn rinnalla, muutoin tul okset jäisivät sattumanvaraisiksi.  
Koska näkemys siitä, missä jäsenvaltiossa as ia olisi paras käsitellä, saattaa usein 
muuttua tutkinnan edetessä, ei välttämättä  ole järkevää pakottaa toimivaltaisia 
viranomaisia valitsemaan lopullista oike uspaikkaa kovin varhaisessa vaiheessa. 
Rinnakkaiset syytetoimet olisi paras keskittää yhden lainkäyttövallan piiriin siinä 
vaiheessa, kun syytekirjelmä toimit etaan kansalliseen tuomioistuimeen . Tässä 
vaiheessa toimivaltaisilla viranomaisilla on jo käytettävissään tarvittavat tiedot, joiden perusteella ne voivat laatia perustee llisen arvion lainkäyttövaltaan liittyvistä 
kysymyksistä. Sitä paitsi osapuolten ka nnalta raskain vaihe alkaa usein juuri 
 
FI 8   FI syytekirjelmän toimittamisesta tuomio istuimeen, ja osapuoliin kohdistuvien 
paineiden lisääntyminen voidaan vielä hyvin välttää, jos sääntöä sovelletaan tästä 
vaiheesta eteenpäin.  
Jotta voidaan välttää oike uspaikan valintaa koskevan menettelyn kiertäminen, 
syytekirjelmän toimittamista tuomioistuimeen  ei pitäisi sallia, jos kuuleminen ja/tai 
riidanratkaisumenettely on vielä kesken. Tois in sanoen kansallisten  viranomaisten on 
täytettävä tiedottamista ja kuulemista koske vat velvollisuutensa ennen kuin ne voivat 
nostaa asiassa syytteen. Jos ne eivät ol e tehneet näin, ne saattavat joutua 
keskeyttämään aloittamansa syytetoi met toisen jäsenvaltion pyynnöstä. 
Ensisijaisuussääntö ei kuitenkaan missään tapauksessa saa estää muita jäsenvaltioita 
avustamasta johtavaa valtiota voimassa olev ien EU:n ja kansainvälisten järjestelyjen 
avulla. Päinvastoin, niiden tulisi tarjota apua oma-aloitteisesti. 
2.5. Sovellettavat kriteerit 
Oikeuspaikan valintaa koskevan menette lyn ja ensisijaisuus säännön ohella kolmas 
tekijä toimivaltaristiriitojen ehkäisemistä ja ratkaisemista koskevassa strategiassa on luettelo kriteereistä, joiden  perusteella jäsenvaltiot valitsevat syytetoimia johtavan 
valtion. Olisi määriteltävä ke skeiset kriteerit, jo ita voidaan soveltaa ja painottaa 
tapauksesta riippuen varsin joustavasti, n iin että toimivaltaisille viranomaisille jää 
riittävästi harkintavaltaa. 
Oikeuspaikan valinnassa käytettävien kritee rien on oltava objektiivisia, ja niistä 
voitaisiin laatia luettelo tu levaan EU:n säädökseen. Kriteereistä voidaan mainita mm. 
alueperiaate, epäiltyyn tai vastaajaan liittyvät kriteerit , uhrin etu, valtion etuihin 
liittyvät kriteerit sekä eräät muut kriteerit,  jotka liittyvät menettelyn tehokkuuteen ja 
nopeuteen . Voisi olla hyvä mainita myös teki jöitä, joita oikeuspaikan valinnassa ei 
pitäisi ottaa huomioon.  
Lisäksi jäsenvaltiot voisivat tarvittaessa sopia joistakin perusperiaatteista, joiden 
mukaan luettelossa mainittuja kriteerejä priorisoidaan tai sovelletaan tietyssä 
järjestyksessä. Toisaalta voitaisiin myös valita joustavampi lähestymistapa. Riippumatta siitä, säädettäisiinkö  kriteerien priorisoinnista tai 
soveltamisjärjestyksestä EU:n säädöksessä , olisi luultavasti mahdollista ja tarpeen 
sopia ainakin niiden perusteella suorit ettavaa oikeuspaikan  valintaa koskevista 
yleisistä suuntaviivoista. Tätä va rten voitaisiin p uhua esimerkiksi kohtuullisuudesta  
ja/tai oikeusturvasta . Toisin sanoen toimivaltaiset viranomaiset voitaisiin velvoittaa 
ottamaan huomioon asianosaisten edut. Peru steena näiden etuj en samoin kuin sen 
ensisijaisen tärkeän kysymyksen arvioinnissa , onko valinnan oikeudellinen tarkastelu 
tarpeen, olisi käytettävä oikeudenkäytön oi keudenmukaisuutta, joka perustuu siihen, 
että asiaan liittyvät tosise ikat otetaan kattavasti huomi oon ja asianomaisia kriteerejä 
painotetaan oikein. 
3. N
E BIS IN IDEM  -PERIAATE  
Schengenin yleissopimuksen 54–58 artikla, joissa vahvistetaan ne bis in idem  
-periaate, ovat tällä hetk ellä sitovia koko Schengenin alueella, unioniin vuonna 2004 
liittyneissä kymmenessä jäse nvaltiossa, Islannissa ja No rjassa sekä Yhdistyneessä 
 
FI 9   FI kuningaskunnassa. Pian näiden määräysten soveltamisalan pitäisi laajentua myös 
Irlantiin. Joulukuussa 2000 hyväksytyssä  rikosoikeudellisten päätösten 
vastavuoroista tunnustamista koskevassa ohjel massa vaadittiin näiden määräysten ja 
erityisesti periaatetta koskevien poikke usten uudelleentarkastelua. Neuvosto ei 
päässyt yhteisymmärrykseen Kreikan aloi tteesta asiaa koskevaksi puitepäätökseksi1, 
mutta se korosti, että ”periaatteen sovelt amista on käsiteltävä edelleen erityisesti 
ottaen huomioon tuomioistuimen toimiva ltaa koskevista ristiriidoista annettava 
komission tiedonanto sen varmistamiseksi, et tä voidaan saada kiistatonta lisäarvoa”.  
Jos voidaan ottaa käyttöön menettely, jonk a avulla oikeuspaikan valinta voidaan 
suorittaa eri näkökohdat huomioon ottaen sen s ijaan, että etusijan saisi aina se 
jäsenvaltio, joka ensimmäisenä ehtii nost aa syytteen (”first come, first served”), 
myös ne bis in idem  -periaatteen soveltamista koskeva keskustelu voitaisiin 
käynnistää uudelleen suuremmin odotuksin. Tä ssä yhteydessä voitaisiin käsitellä 
seuraavia kysymyksiä. 
Ensinnäkin olisi pohdittava, olisiko tarpeen selkeyttää joitakin tekijöitä ja 
määrittelyjä, esimerkiksi sitä, minkätyyppisillä päätöksillä voi olla ne bis in idem  
-vaikutus, ja/tai miten ilmaisua idem  eli ”samat tosiseikat” olisi tulkittava.  
Toiseksi, jos rangaistus on jo määrätty, periaatetta sovelletaan nykyään vain jos 
”henkilö on tuomion saatuaan  suorittanut rangai stuksensa tai parh aillaan suorittaa 
sitä taikka … sitä ei voida … enää suoritta a”. Tämä ehto oli perusteltu perinteisessä 
vastavuoroisen avun järjestelmässä, missä rangaistuksen täytäntöönpano toisessa 
jäsenvaltiossa osoittautui joskus vaikeak si. Sen sijaan void aan kysyä, tarvitaanko 
tällaista ehtoa enää vapauden, turvalli suuden ja oikeuden alueella, missä 
rikosoikeudellisten päätöste n valtioiden rajat ylittävä  täytäntöönpano tapahtuu 
vastavuoroista tunnustamista koskevi en EU:n säädösten nojalla.  
Kolmanneksi voidaan kysyä, ovatko nykyisenkaltaiset mahdollisuudet poiketa ne bis 
in idem  -periaatteesta edelleen tarpeellisia . Schengenin yleissopimuksen 55 artiklan 
nojalla jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuks ista, jotka koskevat tietyntyyppisten 
syytteiden nostamista tietyssä oikeuspaikas sa (esim. alueperiaate, uhka valtion 
turvallisuudelle tai jäsenvaltion virkamie sten teot). Nämä poikkeukset saattavat 
menettää merkityksensä, kun otetaan käyttöön  tasapuolinen menettely oikeuspaikkaa 
koskevan valinnan tekemiseksi.  
4. VASTAVUOROISTA TUNNUSTAMISTA KOS KEVAN PERIAATTEEN LUJITTAMINEN  
Ehdotettujen toimenpiteiden avulla EU:ssa voi taisiin myös karsia niitä eri s äädöksiin 
sisältyviä perusteita, joiden nojalla muissa jäsenvaltioissa annetut tuomioistuimen 
päätökset voidaan jättää panematt a täytäntöön. Toimivaltaristiriitaa 
rikosoikeudellisissa asioissa koskevassa nykytilanteessa jotkut näistä perusteista 
saattavat olla tarpeellisia. Tämä näyttäisi koskevan esimerkiksi perusteita, jotka liittyvät siihen, että teko on tehty täytäntöönpanosta vast aavan jäsenvaltion alueella, 
kuten eurooppalaisesta pidätysmääräyks estä tehdyn puitepäät öksen 4 artiklan 
7 kohdan a alakohdassa säädetään.  
                                                
 
1 EYVL C 100, 26.4.2003, s. 24. 
 
FI 10   FI Kysymykset 
(1) Tarvitaanko EU:n säädöstä siitä, että kansallisessa lainsäädännössä on tehtävä 
mahdolliseksi syytetoimien keskeyttäminen sillä perusteella, että ne on jo aloitettu toisessa jäsenvaltiossa? 
(2) Pitäisikö säätää, että vireillä olevista tai suunnitellui sta syytetoimista on ilmoitettava 
muiden jäsenvaltioiden oikeusviranomaisil le silloin kun asialla on merkittäviä 
yhteyksiä niiden lainkäyttöva ltaan? Millä tavoin tietoja vireillä olevista menettelyistä 
sekä lainvoimaisista ja muista päätöksistä olisi vaihdettava?  
(3) Olisiko säädettävä velvollisuudesta ottaa yhte yttä niihin jäsenvaltioihin, joihin asialla 
on merkittäviä yhteyksiä? 
(4) Tarvitaanko EU:n malli oikeuspaikasta toimivaltaisten viranomaisten kesken tehtävää 
sitovaa sopimusta varten?  
(5) Pitäisikö käytössä olla riidanratkaisu/sovittelumenettely sellaisia tapauksia varten, 
joissa suorien neuvottelujen perusteella ei päästä sopimukseen? Mikä elin soveltuisi 
parhaiten sovittelemaan oikeuspaik an valintaa koskevia kiistoja?  
(6) Onko riidanratkaisu/sovittelumenettelyn ohe lla tarvetta muille pitkän aikavälin 
ratkaisuille, esimerkiksi menettelylle, jossa  jokin EU:n tason e lin tekisi päätöksen 
oikeuspaikan valinnasta?  
(7) Millainen järjestelmä olisi tarpeen ja asia nmukainen oikeuspaikan valintaan liittyvän 
oikeudellisen valvonnan tai tark astelun järjestämiseksi?  
(8) Tarvitaanko sääntö tai periaate, joka edelly ttäisi EU:ssa vireillä  olevien rinnakkaisten 
syytetoimien keskeyttämistä tai lope ttamista? Jos vastaus on kyllä, mistä 
menettelyvaiheesta alkaen sitä olisi sovellettava? 
(9) Tarvitaanko sääntöjä kol mansien maiden ja erity isesti Euroopan neuvoston 
jäsenvaltioiden kuulemisesta ja/tai syytetoimien siirtämi sestä niiden kanssa? Miten 
tältä osin olisi toimittava?  
(10) Olisiko toimivaltaristiriitoja koskevassa säädöksessä oltava luettelo oikeuspaikan 
valinnassa sovellettavi sta kriteereistä?  
(11) Mitä kriteerejä luettelossa olisi mainittava alueperiaatteen lisäksi? Olisiko luettelon 
oltava tyhjentävä?  
(12) Olisiko luettelossa mainittava myös tekijöit ä, joita oikeuspaikan valinnassa ei pitäisi 
ottaa huomioon? Jos vastaus on kyllä, mitä nämä teki jät olisivat?  
(13) Onko oikeuspaikan valinnassa tarpeen, mahdo llista ja aiheellista asettaa kriteerit 
tärkeysjärjestykseen? Jos vastau s on kyllä, oletteko sitä mieltä, että alueperiaate on 
ensisijainen kriteeri? 
(14) Onko ne bis in idem  -periaatteen soveltamista koskevia EU:n sääntöjä tarpeen 
tarkistaa?  
 
FI 11   FI (15) Oletteko yhtä mieltä seuraavasta ne bis in idem  -periaatteen soveltamisalaa koskevasta 
määritelmästä? ” Rikosoikeudellinen päät ös, jonka oikeusviranomainen on tehnyt tai 
johon on haettu muutosta oikeusviranomaiselta .” 
(16) Oletteko yhtä mieltä seuraavasta 'lai nvoimaisen päätöksen' määritelmästä? ” Päätös, 
joka estää uuden rikosoikeudellisen syytt een nostamisen sen jäsenvaltion kansallisen 
lain nojalla, jossa päätös on tehty, paitsi jo s syytteen nostamisen kieltävä kansallinen 
säännös on ristiriidassa Euroopan unionista te hdyn sopimuksen tavoitteiden kanssa .”  
(17) Olisiko 'lainvoimaisen päätöksen' määrite lmän yhteydessä aiheellista säätää 
nimenomaisista poikkeuks ista? (Esimerkiksi ” päätös, joka estää uuden 
rikosoikeudellisen menettelyn aloittamise n sen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön 
nojalla, jossa päätös on tehty, paitsi jos …”) 
(18) Kun otetaan huomioon edellä 16 ja 17 kohdassa  esitetyt näkökohdat, olisiko päätöksen 
ennakkoarvioinnin yhteydessä ratk aistava kysymys siitä, onko sillä ne bis in idem  
-periaatteen soveltamista koskeva  vaikutus koko EU:n alueella?  
(19) Onko mahdollista ja tarp een määritellä ilmaisun idem  sisältö, vai olisik o se ratkaistava 
Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön nojalla? 
(20) Onko mielestänne olemassa tilanteita, joissa on edelleen tarpeen pitäytyä 
täytäntöönpanoa koskevaan ehtoon? Mill aisia tilanteita? Jos vastaus on kyllä, 
voidaanko ehdosta luopua, jos oikeuspaik an valintaa koskeva menettely otetaan 
käyttöön?  
(21) Missä määrin Schengenin yleissopimuksen 55 artiklassa määrätyt poikkeukset ovat 
edelleen perusteltuja? Voidaanko niistä luopua, jos oikeuspaikan valintaa koskeva 
menettely otetaan käyttöön, vai onko mi elestänne tarpeen toteuttaa muita 
toimenpiteitä, joiden avulla poikkeuks ista luopuminen korvattaisiin näillä 
edellytyksin?  
(22) Olisiko ne bis in idem  -periaatteen oltava pakollinen kieltäytymisperuste keskinäisen 
oikeusavun antamisen yhteydessä? Jos vast aus on kyllä, millaisia EU:n säännöksiä 
asiasta olisi annettava?  
(23) Tarvitaanko johdonmukaisempi lähestymistapa ne bis in idem  -periaatteen 
soveltamiseen suhteessa kolmansiin maihin ? Olisiko tehtävä er o Euroopan neuvoston 
jäsenvaltioiden ja muiden maiden välillä? 
(24) Oletteko samaa mieltä siit ä, että kun käyttöön otetaan tasapuolinen menettely 
oikeuspaikan valintaa varten,  
(a) eräät rikosoikeude llisten päätösten vastavuoroi sta tunnustamista koskeviin 
EU:n säädöksiin sisältyvät perusteet olla panematta päätöstä täytäntöön 
osoittautuisivat ainakin osittain tarpeettomiksi? Mitkä olisivat tällaisia perusteita? 
(b) eräät valinnaiset perusteet olla panematta  päätöstä täytäntöön olisi muutettava 
pakollisiksi tai päinvastoin? Mitk ä olisivat tällaisia perusteita?