[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 19.10.2009

KOM(2009)532 lopullinen

KOMISSION TIEDONANTO

Tekijänoikeus osaamistaloudessa

KOMISSION TIEDONANTO

Tekijänoikeus osaamistaloudessa

ETA:n kannalta merkityksellinen teksti

SISÄLLYSLUETTELO

1. JOHDANTO 3

2. VIHREÄ KIRJA JA JULKINEN KUULEMINEN 3

3. SEURAAVAT VAIHEET: KUULEMISEN TULOKSISTA KONKREETTISIIN TOIMIIN 4

3.1. Kirjastot ja arkistot 4

3.2. Orvot teokset 6

3.3. Opetus ja tutkimus 7

3.4. Vammaiset henkilöt 8

3.5. Käyttäjän itsensä luoma sisältö 10

4. PÄÄTELMÄT 10

JOHDANTO

Tiedon luominen, liikkuminen ja levittäminen yhteismarkkinoilla ovat asioita, jotka liittyvät suoraan Lissabonin strategian laajempiin tavoitteisiin. Teknologian kehittyminen on helpottanut sähköisessä muodossa olevan tiedon saantia.

Kirjastot ovat kiinnostuneita arkistojensa massadigitoinnista ja/tai verkkolevityksestä ja myös orpojen teosten (joiden oikeuksienomistajaa ei tiedetä tai löydetä) hyödyntämisestä. Tutkimus- ja oppilaitokset haluavat levittää materiaalia joustavammin myös valtioiden rajat ylittävissä etäopiskelutilanteissa. Vammaiset henkilöt eivät edelleenkään pääse esteettömästi käyttämään tieto- tai osaamistuotteita. Erityisesti näkörajoitteiset henkilöt kärsivät kirjapulasta: vain 5 prosenttia eurooppalaisista julkaisuista on saatavilla näkörajoitteisille soveltuvassa muodossa. Tilannetta pahentavat rajat ylittävän jakelun rajoitukset sellaistenkin maiden välillä, joilla on yhteinen kieli.

Kustantajat ja kirjoittajat pelkäävät, että kirjastojen rahoittamat ja muut massadigitointihankkeet sekä teosten levitys verkossa ilman riittävää oikeuksien selvitystä rikkovat heidän tekijänoikeuksiaan ja syövät heidän tulojaan. Kustantajat ilmoittavat saattavansa jo noin 90 prosenttia tieteellisistä julkaisuista saataville verkkoon, investoivansa uusiin ja innovatiivisiin sähköisiin julkaisumuotoihin (esim. sähköisiin kirjoihin), jotka soveltuvat myös etäopiskeluun, ja tarjoavansa julkaisuja myös näkörajoitteisille henkilöille.

Komissio käynnisti tässä tilanteessa julkisen kuulemisen antamalla vihreän kirjan tekijänoikeudesta osaamistaloudessa[1]. Tavoitteena oli tarkastella, miten tiedon laaja levittäminen yhteismarkkinoilla ja etenkin verkkoympäristössä onnistuu nykyisen tekijänoikeuslainsäädännön, erityisesti tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29/EY[2] (jäljempänä ’direktiivi’), puitteissa. Tässä tiedonannossa esitetään yhteenveto kuulemisen tuloksista. Siinä ilmoitetut valmistelevat toimet luovat vakaan perustan konkreettisille jatkotoimille, jotka ovat osa seuraavan komission esittämää kunnianhimoista ja kattavaa immateriaalioikeuksien strategiaa.

VIHREÄ KIRJA JA JULKINEN KUULEMINEN

Vihreässä kirjassa käsiteltiin yksinoikeuksista myönnettyihin poikkeuksiin liittyviä yleisiä ongelmia. Siinä pohdittiin, pitäisikö tiedon levittämisen kannalta merkittävimpiä poikkeuksia muokata. Siinä tarkasteltiin myös sopimusjärjestelyihin ja lupamalleihin liittyviä kysymyksiä ja tiedusteltiin, pitäisikö etenkin kirjastoihin ja arkistoihin, oppi- ja tutkimuslaitoksiin sekä vammaisiin henkilöihin liittyviä poikkeuksia ja rajoituksia muokata digitaalisen levityksen aikakaudella. Siinä esitettiin myös kysymyksiä orvoista teoksista ja kuluttaja-asioista, kuten käyttäjän itsensä luomasta sisällöstä.

Kuulemiseen saatiin 372 vastausta. Komissio sai vastauksia i) kustantajilta (56), ii) yhteisvalvontajärjestöiltä ja lupaviranomaisilta (47), iii) yliopistoilta (47), iv) kirjastoilta, arkistoilta ja museoilta (114), v) elinkeino- ja kauppayhdistyksiltä (30), vi) vammaisten etujärjestöiltä (4), vii) jäsenvaltioilta (11) ja viii) muilta (63).

Vastauksista nousi esiin karkeasti ottaen kaksi erilaista näkökantaa. Kirjastot, arkistot ja yliopistot puolustavat ”yleistä etua” vaatimalla sallivampaa tekijänoikeusjärjestelmää. Kustantajat, yhteisvalvontajärjestöt ja muut oikeudenhaltijat katsovat, että lupasopimukset ovat paras tapa kehittää tiedon levitystä ja suoda käyttäjille vapaammat ja tosiasialliset teosten käyttöoikeudet.

Kirjastot ja yliopistot ovat sitä mieltä, että tietyt poikkeukset ovat osaamistaloudelle tärkeämpiä kuin toiset. Ne kannattavat pakollisia ”yleisen edun” mukaisia poikkeuksia, jotka helpottavat tiedon saantia.[3] Niiden mielestä tekniset suojauskeinot eivät saa kyseenalaistaa näitä poikkeuksia, vaan tekijänoikeuden rajat olisi määriteltävä lainsäädännössä.

Kustantajat, yhteisvalvontajärjestöt ja muut oikeudenhaltijat katsovat, että yhtä tyydyttävään ratkaisuun voidaan päästä myös sopimuksin, jotka usein on räätälöity kattamaan myös uudet tekniikat. Kustantajien mukaan pakolliset poikkeukset heikentävät taloudellista hyötyä ja kannustavat ns. vapaamatkustukseen.

Uusi verkkokulttuuri, jolle on ominaista tiedon jakaminen ja vaihtaminen, tiedon louhinta ja vuorovaikutteinen oppiminen, on synnyttänyt kaksi mielipidesuuntausta: toiset haluavat siirtyä kohti sallivampaa tekijänoikeusjärjestelmää, toiset haluavat säilyttää vallitsevan tilan[4]. Haasteena on näiden intressien yhteen sovittaminen. Komission käytettävissä on useita tähän soveltuvia välineitä.

SEURAAVAT VAIHEET: KUULEMISEN TULOKSISTA KONKREETTISIIN TOIMIIN

Tässä tiedonannon osassa esitellään kuulemisen tärkeimmät tulokset tiede-, kulttuuri- ja opetusaineiston digitoinnista ja levittämisestä, orpojen teosten käytöstä, vammaisten henkilöiden tiedonsaantimahdollisuuksista ja käyttäjän itsensä luomasta sisällöstä. Siinä selostetaan myös, mitä komissio aikoo tehdä kuulemisessa esiin nousseiden ongelmien ratkaisemiseksi.

Kirjastot ja arkistot

Keskeisiä ongelmia on kaksi: kirjastojen kokoelmissa olevan aineiston digitaalinen kopiointi säilyttämistä varten ja näiden kopioiden sähköinen toimittaminen käyttäjille.

Nykyisen lainsäädännön mukaan kirjastoilla ja arkistoilla ei ole yleistä poikkeuslupaa digitoida kokoelmiaan (massadigitointi). Poikkeussäännösten mukaan sallittua on ainoastaan tarkoin määritellyn kappaleen valmistaminen kaupallista etua tavoittelemattomiin tarkoituksiin[5]. Kirjastojen kokoelmien digitointiin tarvitaan siten oikeudenhaltijoiden ennakkolupa. Kirjastojen mielestä tällainen ennakkolupajärjestelmä aiheuttaa huomattavia rasitteita (kustantajilla ei yleensä ole ”digitaalisia” oikeuksia, ja lupien hankkiminen yksitellen tulee liian kalliiksi). Lisäongelmia aiheutuu, jos digitoituun aineistoon sisältyy julkaisemattomia kirjeitä, henkilökohtaisia päiväkirjoja tai liiketoiminta-arkistoja. Kirjastot ja arkistot muistuttavat tässä yhteydessä korvaamattomasta roolistaan kulttuuriperinnön pitkäaikaisina säilyttäjinä ja hallinnoijina. Sidosryhmät korostavat, että niiden rooli on kustantajia merkittävämpi, sillä niiden tehtävänä on ajaa yleistä etua, kun kustantamot ovat vain kaupallisia tuotantoyrityksiä. Yleishyödylliset laitokset haluavat myös saattaa kokoelmansa ja erityisesti teokset, joita ei ole kaupallisesti saatavilla, saataville verkkoon. Niiden mielestä tätä ei pitäisi rajata tiettyihin fyysisiin tiloihin[6]. Digitointikysymystä pohdittiin perusteellisesti digitaalisia kirjastoja käsittelevässä korkean tason asiantuntijaryhmässä, jossa päästiin alustavaan yhteisymmärrykseen asiasta. Kulttuurilaitokset ja oikeudenhaltijat allekirjoittivat yhteisymmärrysmuistion riittäväksi katsottavasta oikeuksien selvityksestä. Sitovia ratkaisuja mainittuihin ongelmiin ei kuitenkaan ole löydetty.

Kustantajat ja yhteisvalvontajärjestöt eivät näe mitään perustelua sille, että kirjastoille ja arkistoille myönnettyjä nykyisiä poikkeuksia teosten säilyttämisestä ja saataville asettamisesta laajennettaisiin. Ne kannattavat teosten digitointiin ja verkkosaatavuuteen sovellettavien nykyisten lupa- ja sopimusjärjestelyjen jatkamista. Niiden mukaan oikeudenhaltijoiden asema vaarantuisi, kustantajat joutuisivat vastaamaan epäoikeudenmukaiseen kilpailuun ja jättäisivät investoimatta uusiin liiketoimintamalleihin, jos nykyistä poikkeusta höllennettäisiin ja kirjastot, arkistot ja oppilaitokset saisivat tarjota käyttäjille verkkopalveluja. Kirjastojen pitäisi jatkossakin tarjota keskeisiä palveluja, mutta aineiston tarjoaminen verkossa ei saisi johtaa vapaisiin käyttöoikeuksiin tai oikeuteen ottaa ja käyttää suojattuja teoksia maksutta. Ns. digitaalisten vuotojen ehkäiseminen on välttämätöntä, ja siksi on varmistettava, että kirjastot voivat soveltaa teosten verkkoon saattamisen mahdollistavaa poikkeusta vain omissa tiloissaan.

Seuraavat vaiheet

Kuuleminen osoitti, että kirjastojen tekemille erilaisille aloitteille soveltuvan kestävän ennakkolupajärjestelmän luomiseksi tarvitaan yksinkertaiset ja kustannustehokkaat digitointia ja verkkolevitystä koskevat oikeudenhankintajärjestelyt. Komissio aikookin vuonna 2010 jatkaa EU:n tasolla tehtävää työtä näihin aiheisiin liittyvien tekijänoikeusnäkökohtien käsittelemiseksi osana immateriaalioikeuksia koskevaa uutta strategiaa. Työssä on tarkoitus muun muassa selkiyttää käsitystä massadigitoinnin oikeudellisista seurauksista ja löytää mahdollisia ratkaisuja oikeudenhankinnan kustannusongelmaan. Siinä olisi tarkasteltava kaikkia mahdollisia vaihtoehtoja, kuten kollektiivista lisensointia, jota voitaisiin täydentää laajennetulla kollektiivisella lupajärjestelmällä, jossa oikeuksien hallinnoijan katsottaisiin edustavan "ulkopuolisia" eli oikeudenhaltijoita, jotka eivät virallisesti kuulu lupajärjestelmään. Järjestelyn perustana olisi riittäväksi katsottava oikeuksien selvitys. Komissio harkitsee tältä pohjalta, onko uuden strategian osana tarpeen tehdä uusia aloitteita eli esimerkiksi asettaa lakisääteinen poikkeus tällaiselle digitointityölle.

Orvot teokset

Orvot teokset ovat teoksia, jotka ovat yhä tekijänoikeuden alaisia mutta joiden oikeudenhaltijoita ei tiedetä tai löydetä. Suojatuista teoksista voi tulla orpoja, jos tekijää ja/tai muuta oikeudenhaltijaa (esimerkiksi kustantajaa, valokuvaajaa tai elokuvatuottajaa) koskevat tiedot puuttuvat tai ne ovat vanhentuneita.

Teosta ei saa käyttää ilman oikeudenhaltijoilta saatua ennakkolupaa. Luvan saaminen orvoille teoksille on mahdotonta. Tämän seurauksena on olemassa miljoonia teoksia, joita ei voi kopioida tai käyttää muuten, eli esimerkiksi valokuvaa ei voida käyttää lehtiartikkelin kuvituksena, kirjaa ei voida digitoida tai elokuvaa restauroida julkista esittämistä varten. Vaarana on myös, että merkittävä osuus orvoista teoksista jää massadigitoinnin ja kulttuuriperinnön säilyttämishankkeiden, kuten Europeanan , ulkopuolelle.

Kirjastojen, yliopistojen, arkistojen, eräiden kaupallisten käyttäjien ja useiden jäsenvaltioiden mielestä olemassa olevien välineiden eli esimerkiksi komission suosituksen 2006/585/EY[7] ja orpoja teoksia koskevan vuoden 2008 yhteisymmärryspöytäkirjan ja siihen liittyvien riittäväksi katsottavaa oikeuksien selvitystä koskevien ohjeiden ongelmana on, etteivät ne ole laillisesti sitovia eikä niissä ole käsitelty massadigitointia. Koska muut kuin lainsäädäntöaloitteet eivät tarjoa riittävää oikeusvarmuutta eivätkä ratkaise sitä ongelmaa, että orpojen teosten käyttö on tekijänoikeusrikkomus, säädöslähestymistapa vaikuttaa Euroopan tasolla ainoalta keinolta mahdollistaa orpojen teosten erilaiset käyttötavat. On muistettava myös, että jos jokainen jäsenvaltio asettaa omat sääntönsä ongelman ratkaisemiseksi, yhteisön sisäiselle orpojen teosten kaupalle saattaa ilmetä esteitä.

Kustantajille, yhteisvalvontajärjestöille ja muille oikeudenhaltijoille orvot teokset ovat oikeudenhankintakysymys. Ne suhtautuvat epäilevästi ehdotukseen yleispoikkeuksesta, joka sallisi orpojen teosten käytön. Niille ratkaiseva kysymys on sen varmistaminen, että oikeudenhaltijat on vilpittömästi pyritty tunnistamaan ja löytämään ja että heidän tunnistamisekseen ja löytämisekseen on tehty riittävästi selvitystyötä olemassa olevien tietokantojen avulla[8].

Seuraavat vaiheet

Orpojen teosten kysymykseen − niiden digitointiin, säilyttämiseen ja levitykseen − kohdistuvan työn yleisenä tavoitteena on vahvistaa yhteiset säännöt siitä, mikä katsotaan riittäväksi selvitystyöksi etsittäessä orpojen teosten omistajia, ja ratkaista mahdollisten tekijänoikeusrikkomusten ongelma käytettäessä orpoja teoksia. Orpoja teoksia koskeva aloite on keskeisessä osassa immateriaalioikeuksia koskevassa uudessa kattavassa strategiassa, ja sen pitäisi tarjota EU:n laajuinen ratkaisu eli turvata oikeusvarmuus, helpottaa innovointiin tarvittavaa tiedonkulkua ja poistaa esteet orpojen teosten yhteisön sisäiseltä kaupalta.

Orpojen teosten ongelmaa on määrä tarkastella vaikutusten arvioinnissa, jossa tutkitaan erilaisia tapoja helpottaa orpojen teosten digitointia ja levitystä. Mahdollisia lähestymistapoja ovat esimerkiksi oikeudellisesti sitova itsenäinen säädös orpojen teosten oikeuksien hankinnasta ja vastavuoroisesta tunnustamisesta, poikkeus vuoden 2001 direktiiviin tai ohjeet orpojen teosten rajatylittävästä vastavuoroisesta tunnustamisesta.

Komissio aloittaa vaikutusten arvioinnin vuonna 2009.

Opetus ja tutkimus

Opetuksesta, opiskelusta ja tutkimuksesta on tullut yhä kansainvälisempää ja rajoista riippumattomampaa modernien tieto- ja viestintätekniikoiden ansiosta. Fyysinen tila ei enää rajoita tiedon saantia ja käyttöä. Tästä syystä opetuksen ja tutkimuksen rajaaminen tiettyyn paikkaan on monien mielestä ristiriidassa nykyelämän realiteettien kanssa.

Tässä yhteydessä on pohdittu mahdollisuutta tehdä ero tieteellisten julkaisujen ja kirjallisten ja taiteellisten julkaisujen välille. Tiede- ja oppikirjojen laatijoilla on muitakin tulonlähteitä, ja julkaiseminen on heille ennen muuta keino edistää tutkimusta ja opetusta, kun taas kirjailijoiden (kuten romaanikirjailijoiden) on ansaittava elantonsa julkaistuilla teoksillaan. Tutkimus perustuu aina aiempaan tutkimukseen, joten julkisesti rahoitetun tutkimuksen tulokset olisi julkaistava koko tiedeyhteisön ja miksei yleisönkin nähtäväksi turhien päällekkäisten tutkimusten välttämiseksi. Tällaisia ratkaisuja tarjoavat avoin verkkojulkaiseminen sekä julkaistujen artikkelien avoimet arkistot.

Kirjastojen ja yliopistojen mielestä nykyinen järjestelmä, joka perustuu kustantajien kanssa tehtäviin lupasopimuksiin, on erittäin monimutkainen ja hajanainen. Eurooppalainen keskivertoyliopisto joutuu allekirjoittamaan vähintään sata lisenssiä saadakseen käyttää eri kustantajien julkaisemia digitaalisia tutkimusaineistoja[9]. Lisenssien läpikäyminen sen selvittämiseksi, millaisia käyttö-, paino-, talletus- ja kopiointioikeuksia kukin yksittäinen lupa sisältää, on vaivalloinen prosessi. Mainitut tahot väittävät myös, että rajatylittävä lisensointi EU:n sisällä on hankalaa tai jopa mahdotonta. Kirjastot ja yliopistot peräänkuuluttavat käytännöllisyys- ja tehokkuussyistä yhtä keskusorganisaatiota, joka myöntäisi erilaisia verkko-oikeuksia digitaaliseen aineistoon. Ne vaativat pakollisia opetus- ja tutkimuspoikkeuksia, joissa pitäisi erikseen mainita myös etäopiskelu. Kirjastot ja yliopistot ovat myös huolissaan siitä, että lehtien tilausmaksut syövät resursseja, jotka muuten käytettäisiin tutkimukseen tai opetukseen[10].

Kustantajat katsovat, että lisenssiratkaisut ovat lakisääteisiä vaatimuksia joustavampia ja vastaavat siksi paremmin opetuksen ja tutkimuksen ja myös etäopiskelun vaatimuksiin. Ne katsovat tarjoavansa kirjastoille ja oppi- ja tutkimuslaitoksille monipuoliset tietokantojen, lehtien ja kirjojen sähköiset käyttöoikeudet erilaisten lupasopimusten avulla. Kustantajille ja lupaviranomaisille on tärkeää, etteivät etäopiskeluun tai kotikäyttöön annetut teokset päädy muuhun käyttöön kuin mihin aineisto on tarkoitettu (eli muuhun kuin kaupallista etua tavoittelemattomaan ja opetukselliseen tarkoitukseen).

Seuraavat vaiheet

Komissio on jo tiiviissä yhteistyössä sidosryhmien kanssa ottanut huomioon internetin ja sen tarjoamat mahdollisuudet rajattomaan tiedon ja tieteen levitykseen toteuttamalla konkreettisia toimia, jotka liittyvät julkisin varoin rahoitetun tutkimuksen tulosten vapaaseen saantiin. Tätä toimintaa jatketaan tarvittaessa tulevina vuosina.

Eurooppalaisen keskivertoyliopiston lisenssitaakkaa pitäisi keventää. Komissio kuulee asianomaisia sidosryhmiä parhaista toimintatavoista, joilla voidaan yhdenmukaistaa yliopistoille myönnettävien tieteellisten lehtien käyttöoikeuksien hankintatapaa.

Komissio aikoo tarkkailla, miten yhdennetty eurooppalainen rajatylittävä etäopiskelualue kehittyy. Tarvittaessa harkitaan lisätoimenpiteitä, joilla tuetaan tällaisen eurooppalaisen alueen kehittymistä.

Vammaiset henkilöt

Vammaisten henkilöiden hyväksi myönnettävästä tekijänoikeuspoikkeuksesta käytävässä keskustelussa on kyse vammaisten henkilöiden oikeuksista tehdyssä YK:n yleissopimuksessa[11] vahvistetusta vammaisten perusoikeudesta yhtäläiseen tietotuotteiden, julkaisujen ja kulttuuriaineiston saantiin esteettömässä muodossa. Vammaisten henkilöiden yhdenvertainen kohtelu silloin, kun on kyse tavaroiden ja palvelujen saannista ja toimituksesta, sisältyy myös komission ehdotukseen uskonnosta tai vakaumuksesta, vammaisuudesta, iästä tai sukupuolisesta suuntautumisesta riippumattoman yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta annettavaksi neuvoston direktiiviksi[12].

Vammaisia henkilöitä edustavat organisaatiot muistuttavat ”kirjapulasta”: vain 5 prosenttia Euroopassa julkaistuista kirjoista muunnetaan vuosittain vammaisille soveltuvaan muotoon eli äänipalveluksi, sokeainkirjoitukseksi tai suurempikokoiseksi tekstiksi. Saatavilla olevasta materiaalista 95 prosenttia on lisäksi niiden mukaan peräisin lahjoitusvaroin tai julkisella tuella toimivilta erityisjärjestöiltä, joille on myönnetty tekijänoikeuspoikkeuksia. Näkörajoitteiset ja muut lukemisesteiset henkilöt katsovat, että heillä pitäisi olla oikeus lukea kirjoja ja muuta suojattua materiaalia samoin ehdoin ja vastaavin hinnoin kuin muut. Paras ratkaisu olisi, että kustantajat tarjoaisivat teokset alusta lähtien sellaisessa muodossa, että ne voidaan helposti muuntaa äänipalveluksi, sokeainkirjoitukseksi tai suurikokoiseksi tekstiksi.

Vaikka jäsenvaltiot ovat panneet tekijänoikeuspoikkeukset täytäntöön omassa kansallisessa lainsäädännössään, lähestymistapaa ei ole yhdenmukaistettu. Tästä seuraa, että oikeusvarmuus ei ole aukoton. Muutenkin rajallisten materiaalien siirtäminen valtioiden rajojen yli on hankalaa, koska kansalliseen lakiin perustuvilla poikkeuksilla on alueelliset rajat. Jotta muodoltaan muunnettu teos voitaisiin viedä toiseen jäsenvaltioon, organisaation olisi ostettava oikeudet myös määränpäämaassa, mikä on erittäin kallis prosessi. Lisäesteenä on mainittu myös tekniset suojauskeinot, jotka estävät organisaation tai yksityishenkilön laillisesti hankkiman teoksen muuntamisen vammaisille soveltuvaan muotoon. Vammaiset henkilöt kannattavat kaikista näistä syistä EU:n laajuista yhdenmukaista ja kattavaa pakollista tekijänoikeuspoikkeusta.

Kustantajat ovat yhtä mieltä siitä, että ensisijaisena tavoitteena on asettaa suurin osa julkaistuista kirjoista saataville vammaisille soveltuvassa muodossa. Niiden mielestä tähän päästään parhaiten käyttämällä jo olemassa olevia vapaaehtoisia lupajärjestelyjä pakollisten poikkeusten sijaan. Kustantajat ja muut oikeudenhaltijat muistuttavat monista vapaaehtoisista EU:n yhteisistä lupajärjestelyistä, jotka on otettu käyttöön näkövammaisten tai lukemisesteisten hyväksi[13]. Ne muistuttavat, ettei teosten esteettömyydestä aiheutuvien sosiaalisten kustannusten pitäisi päätyä yksin kustantajien kannettaviksi. Samaan aikaan ne ovat ilmaisseet halukkuutensa ratkaista vammaisiin liittyviä esteettömyysongelmia keskustelemalla asianomaisten osapuolten kanssa. Tavoitteena olisi, että teokset soveltuisivat myös näkörajoitteisille.

Seuraavat vaiheet

Välittömänä tavoitteena on kannustaa kustantajia julkaisemaan enemmän teoksia vammaisille henkilöille soveltuvassa muodossa. Tekniset suojauskeinot eivät saisi estää laillisesti hankittujen teosten muuntamista soveltuvaan muotoon. Sopimuksiin perustuvassa lisensoinnissa olisi kunnioitettava vammaisten henkilöiden, myös näkörajoitteisten, hyväksi myönnettyjä lakisääteisiä poikkeuksia[14]. Kuuleminen osoitti, että EU:ssa on käynnissä monia yhteistoimintahankkeita näkövammaisten, näkörajoitteisten tai lukemisesteisten henkilöiden hyväksi. Tällaisia hankkeita pitäisi tukea, ja niistä pitäisi tehdä EU:n laajuisia.

Ensimmäisenä aloitteena komissio aikoo järjestää ennen vuoden 2009 loppua sidosryhmäfoorumin, jossa käsitellään vammaisten ja erityisesti näkörajoitteisten henkilöiden tarpeita. Foorumissa on määrä pohtia kaikenlaisia vammaisten henkilöiden kohtaamia ongelmia ja niiden mahdollisia ratkaisuja. Vammaisten oikeuksista tehtyä YK:n yleissopimusta olisi käytettävä vertailukohtana, johon tällä alalla saavutettua edistystä verrataan.

Foorumissa olisi myös tarkasteltava mahdollisia tapoja kannustaa siihen, että vammaisille soveltuvaan muotoon muunnetun teoksen vientiä toiseen jäsenvaltioon helpotettaisiin varmistaen samalla, että oikeudenhaltijat saavat riittävän palkkion teoksensa käytöstä. Siinä olisi pohdittava tarkasti vammaisten saatavilla olevan tiedon, julkaisujen ja oppi- ja kulttuuriaineiston vapaan liikkuvuuden vastavuoroista tunnustamista ja verkkosisällön saavutettavuusasioita.

Komissio arvioi foorumin tulosten perusteella, onko muihin aloitteisiin tarvetta.

Käyttäjän itsensä luoma sisältö

Käyttäjät pystyvät helposti tuottamaan ja jakamaan tekstiä, videoita ja kuvaa Web 2.0 -sovellusten eli esimerkiksi blogien, podcast-lähetysten, wikien ja tiedosto- tai videojakelupalvelujen avulla. Tämän myötä internetiin on syntynyt uusia sovelluksia ja kysymys käyttäjän itsensä luomasta (harrastelija)sisällöstä on noussut pinnalle, kun kuluttajat luovat yhä enemmän sisältöä itse käyttäen joskus tekijänoikeuksin suojattua materiaalia teostensa pohjana.

Vihreässä kirjassa tarkasteltiin poikkeuksia, joilla voisi olla merkitystä käyttäjän itsensä luoman sisällön yhteydessä (lainaukset arvostelua tai selostusta varten, satunnainen käyttö sekä käyttö karikatyyrissä, parodiassa tai pastississa)[15], ja mahdollisuutta luoda uusi poikkeus, joka kattaisi ”luovat, muista teoksista muokatut tai niistä johdetut teokset”.

Kuulemisen tulos osoittaa, että useimpien sidosryhmien mielestä on vielä liian aikaista säädellä käyttäjän itsensä luomaa sisältöä. Käyttäjän luoman sisällön laajuus ei ole yksiselitteinen. Epäselvää on myös se, sovellettaisiinko käyttäjän luomaa sisältöä koskevia sääntöjä sekä harrastelijoihin että ammattilaisiin, mihin näiden ryhmien välinen raja pitäisi vetää ja mikä olisi sääntöjen suhde olemassa oleviin rajoituksiin, kuten lainauksiin, satunnaiseen käyttöön ja käyttöön karikatyyrissä, parodiassa tai pastississa.

Seuraavat vaiheet

Käyttäjän itsensä luoma sisältö on vasta uusi ilmiö, joten komissio aikoo tutkia tarkemmin, millaisia erityistarpeita liittyy suojattujen teosten pohjalta luotuihin harrastelijateoksiin. Komissio aikoo pyytää lisää ehdotuksia ratkaisuiksi, joiden avulla harrastelijakäyttäjät voisivat hankkia oikeuksia helpommin, edullisemmin ja käyttäjäystävällisemmin.

PÄÄTELMÄT

Tärkein edellä kuvatusta keskustelusta tehtävä johtopäätös on se, että tekijänoikeuspolitiikkaa on ohjattava kohti internetpohjaisen osaamistalouden haasteisiin vastaamista[16]. Samaan aikaan on muistettava, että immateriaalioikeuksien asianmukainen suojaaminen on välttämätöntä innovoinnin kannustamiseksi osaamistaloudessa. Eri tahojen intressejä on punnittava tarkkaan. Tässä tiedonannossa ilmoitetuilla valmistelevilla toimilla varmistetaan, että asianmukaiset edellytykset ovat valmiina tarkoituksenmukaisille jatkotoimille. Tämä on keskeinen osa immateriaalioikeuksia koskevaa tulevaa kattavaa strategiaa. Tämän vuoksi komissio on jatkossakin aktiivisesti yhteydessä kaikkiin sidosryhmiin, myös tiedeyhteisöön, kirjastoihin ja internetiä käyttävään yleisöön laajassa mielessä.

Komissio on sitoutunut toteuttamaan tarvittavat jatkotoimet osana immateriaalioikeuksia koskevaa tulevaa strategiaa. Lähitulevaisuudessa paras väline monien vihreässä kirjassa esiin otettujen ongelmien työstämiseen on sidosryhmien välinen vuoropuhelu Euroopan komission yksiköiden ohjauksessa. Erityisenä painopisteenä olisi keskusteltava tietotuotteiden, julkaisujen ja kulttuurimateriaalin luomisesta vammaisille soveltuvissa muodoissa. Toisena tavoitteena on löytää Eurooppaan soveltuvia luparatkaisuja massadigitointia varten. Komissio tekee myös vaikutusten arvioinnin siitä, miten nk. orpojen teosten oikeuksienhankintatilannetta voitaisiin helpottaa. Vaikutusten arvioinnissa analysoidaan, mikä olisi tarvittava taso riittäväksi katsottavalle oikeuksien selvitystyölle ennen orpojen teosten käyttöä ja miten orpojen teosten aseman keskinäinen tunnustaminen voitaisiin toteuttaa Euroopan laajuisesti.

[1] KOM(2008) 466.

[2] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY, annettu 22 päivänä toukokuuta 2001, tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa (EYVL L 167, 22.6.2001, s. 10–19).

[3] Ehdotuksia mahdollisiksi direktiivin 2001/29/EY pakollisiksi poikkeuksiksi ovat muun muassa i) kopiointi yksityiseen käyttöön (5 artiklan 2 kohdan b alakohta), ii) kirjastojen, arkistojen ja museoiden valmistamat kappaleet (5 artiklan 2 kohdan c alakohta), iii) käyttö opetukseen tai tieteelliseen tutkimukseen (5 artiklan 3 kohdan a alakohta), iv) luovutus vammaisten henkilöiden käyttöön (5 artiklan 3 kohdan b alakohta), v) käyttö uutisraportoinnissa ja lehdistökatsauksissa (5 artiklan 3 kohdan c alakohta) ja vi) lainausten käyttö muun muassa arvostelua ja selostusta varten (5 artiklan 3 kohdan d alakohta).

[4] WIPOn tekijänoikeussopimuksen 10 artiklaan, WIPOn esitys- ja äänitesopimuksen 16 artiklaan ja direktiivin 5 artiklan 5 kohtaan sisältyy nk. kolmen kohdan testi.

[5] Direktiivin 5 artiklan 2 kohdan c alakohta.

[6] Nykyisten tekijänoikeussääntöjen mukaan tämä on sallittua vain laitosten tiloissa tarkoitukseen varatuilla päätteillä tutkimusta tai yksityistä opiskelua varten (direktiivin 5 artiklan 3 kohdan n alakohta).

[7] Komission suositus 2006/585/EY kulttuuriaineiston digitoinnista ja sähköisestä saatavuudesta sekä digitaalisesta säilyttämisestä.

[8] Useat kustantajat, valmistusoikeuksien haltijaorganisaatiot ja kirjastot ovat aloittaneet yhteistyön EU:n rahoittamassa ARROW-hankkeessa (Accessible Registries of Rights Information and Orphan Works), jonka tarkoituksena on antaa kokoelmiensa digitointia toivoville käyttäjille tietoa suojattujen teosten asemasta. ARROW-hanketta voidaan pitää tärkeänä ensimmäisenä askeleena. Se ei kuitenkaan vielä kata kaikkia EU:n jäsenvaltioita, eikä ARROW myöskään voi antaa lupaa suojattujen teosten skannaamiseen ja levittämiseen.

[9] Ks. IFLAn (International Federation of Library Associations) kannanotto.

[10] Esim. Reed Elsevierin kustantaman Brain Research Journalin tilausmaksu on 20 835 euroa vuodessa (vuoden 2008 hinta). Ks. ULB:n kannanotto, sivu 3, alaviite 6.

[11] Kaikki EU:n jäsenvaltiot ja Euroopan yhteisö ovat allekirjoittaneet YK:n yleissopimuksen. Erityisen merkityksellisiä ovat 4, 9, 21 ja 30 artikla.

[12] KOM(2008) 426 lopullinen.

[13] Esimerkkejä kansallisista lupajärjestelyistä, vapaaehtoisista sopimuksista ja suuntaviivoista antavat Federation of European Publishers (s. 11−13), UK Publishers Association (s. 5, 13 ja lisäykset) ja Copyright Licensing Agency (s. 3 ja 8).

[14] British Library havaitsi, että 100 lisenssistä, jotka se oli tehnyt sähköisten kustantajien kanssa, vain kahdessa tunnustettiin näkövammaisten hyväksi myönnetyt poikkeukset.

[15] Direktiivin 5 artiklan 3 kohdan d, i ja k alakohta.

[16] Komissio käsittelee joitakin tähän liittyviä laajempia näkökohtia tulevassa tiedonannossaan luovasta sisällöstä tietoyhteiskunnassa.