KOMISSION TIEDONANTO

Ohjeasiakirja luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskevien EU:n asetusten mukaisesti vankeudessa kasvatetuista elävistä eläimistä

(2022/C 306/02)

Sisällysluettelo

1. Johdanto 3

2. Asiakirjan status 4

3. Hankinnan laillisuuden tarkistaminen – yleisiä näkökohtia 4

3.1. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden laillinen alkuperä 4

3.2. Vanhempien sukupolven perustaminen 5

3.3. Alkuperätunnukset 6

3.3.1. Yksilöiden lisääminen luonnonvaraisesta ympäristöstä 6

3.3.2. Toisen sukupolven jälkeläisten tuottaminen 7

3.4. Tarkoitustunnukset 8

3.5. Nimistöä koskevat kysymykset 9

4. Tuonti unioniin 9

4.1. Hallintoviranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontilupien arvioinnissa 10

4.2. Tieteellisen viranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontilupien arvioinnissa 10

5. EU:n sisäinen kauppa 11

5.1. Hallintoviranomaisen ja tieteellisen viranomaisen rooli liitteen A lajeihin kuuluvien vankeudessa kasvatettujen yksilöiden EU:n sisäistä kauppaa koskevien hakemusten arvioinnissa 11

5.2. Hallintoviranomaisen ja tieteellisen viranomaisen rooli liitteen B lajeihin kuuluvien vankeudessa kasvatettujen yksilöiden EU:n sisäisessä kaupassa 13

6. Vienti ja jälleenvienti EU:sta 13

6.1. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden jälleenvienti 13

6.2. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vienti 13

6.2.1. Hallintoviranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vientilupien arvioinnissa 13

6.2.2. Tieteellisen viranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vientilupien arvioinnissa 14

7. Takavarikoidut eläimet 15

Liite 1 Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden kauppaan liittyvien riskienarvioinnissa huomioon otettavia seikkoja 17

Liite 2 Viejämaalta pyydettävät tiedot 18

Liite 3 Vuokaavio alkuperätunnusten arvioimiseksi 19

1. Johdanto

Näiden ohjeiden tarkoituksena on auttaa EU:n jäsenvaltioita ja sidosryhmiä panemaan luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskevat EU:n asetukset (1) täytäntöön vankeudessa syntyneiden ja kasvatettujen elävien eläinyksilöiden osalta tapauksissa, joissa niitä tuodaan EU:hun, (jälleen)viedään EU:sta tai myydään EU:n sisällä.

Ohjeiden tavoitteena on erityisesti auttaa EU:n jäsenvaltioita arvioimaan, täyttävätkö perusasetuksen liitteissä lueteltuihin lajeihin kuuluvat vankeudessa kasvatetut yksilöt (2) tuonnin, (jälleen)viennin tai sisäisen kaupan edellyttämien asiakirjojen myöntämisen edellytykset.

Luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskevassa yleissopimuksessa (CITES) luetellaan uhanalaiset lajit. Näihin lajeihin kuuluvien, luonnosta pyydystettyjen yksilöiden ilmoitetun kaupan osuus on vähentynyt vuosien mittaan, kun taas erityyppisissä tuotantojärjestelmissä, kuten vankeudessa tapahtuvassa kasvatuksessa, kasvatettujen lajien osuus on kasvanut (3).

Yksilöillä, joita ei ole hankittu luonnosta, ei useinkaan katsota olevan suoraa kielteistä vaikutusta luonnonvaraisiin populaatioihin. Toisinaan niistä katsotaan jopa olevan hyötyä näiden populaatioiden suojelun kannalta, koska ne vähentävät luonnonvaraisten yksilöiden kysyntää, tuottavat lajin elinkaarta koskevia tietoja, joita voidaan käyttää suojelussa, ja auttavat kehittämään menetelmiä, joita voidaan käyttää kasvatuksessa ja jotka hyödyttävät suojelua. Niiden avulla voidaan myös luoda vangituista yksilöistä koostuva, vankeudessa elävä ”varmennuspopulaatio” varotoimenpiteenä luonnonvaraisten lajien sukupuuttoa vastaan. Näiden yksilöiden kauppaa koskevat säännöt ovat näin ollen sallivampia kuin luonnosta hankittujen yksilöiden kauppaa koskevat säännöt.

Näitä poikkeuksia on kuitenkin myös käytetty väärin, ja luonnonvaraisilla yksilöillä on käyty kauppaa väittäen vilpillisesti niiden olevan vankeudessa kasvatettuja. Vankeudessa tapahtuva kasvatus voi haitata huomattavasti luonnonvaraisten populaatioiden säilyttämistä tapauksissa, joissa kantasukupolvet on hankittu tai niitä täydennetään kestämättömällä tavalla.

Joissakin tapauksissa vankeudessa tapahtuvassa kasvatuksessa on käytetty laittomasti hankittuja yksilöitä. On myös esiintynyt tapauksia, joissa kasvatusta koskevat väitteet eivät ole olleet totuudenmukaisia ja luonnonvaraisia yksilöitä on ”pesty” vankeudessa kasvatetuiksi. Tästä syystä väitetyn vankeudessa tapahtuvan kasvatustoiminnan mahdollinen vaikutus luonnonvaraisiin populaatioihin on otettava huomioon ja EU:n jäsenvaltioissa tarvitaan yhtenäinen lähestymistapa, jotta varmistetaan, että kauppaa ei harjoiteta silloin, kun on perusteltuja epäilyjä vankeudessa tapahtunutta kasvatusta koskevien väitteiden totuudenmukaisuudesta, ja jotta aitoa vankeudessa tapahtuvaa kasvatustoimintaa voidaan suojella vilpilliseltä kilpailulta.

Tarvitaan ohjeistusta sen varmistamiseksi, että EU:n jäsenvaltiot noudattavat yhdenmukaista lähestymistapaa sääntöjen täytäntöönpanoon ja soveltavat yhtäläisiä normeja vankeudessa kasvatettuihin eläviin eläimiin. EU:n jäsenvaltioiden välinen yhdenmukaisuus voidaan saavuttaa antamalla ohjeita perusasetuksen asiaankuuluvien artiklojen tulkinnasta vankeudessa kasvatettujen eläinten osalta sekä asiaankuuluvien täytäntöönpanoasetuksen artiklojen tulkinnasta.

EU:n jäsenvaltioita kehotetaan käyttämään jäljempänä annettuja ohjeita tapauskohtaisesti ja kuhunkin tilanteeseen nähden oikeasuhteisella tavalla.

2. Asiakirjan status

Tämän asiakirjan on laatinut Euroopan komissio, ja sen luonnoksen vahvisti perusasetuksen 18 artiklan nojalla perustettu luonnonvaraisten kasvi- ja eläinlajien kauppaa käsittelevä komitea eli EU:n jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset.

Asiakirjan tarkoituksena on auttaa kansallisia viranomaisia soveltamaan luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskevia EU:n asetuksia.

Asiakirja ei ole oikeudellisesti sitova; sen ainoana tarkoituksena on antaa tietoja perusasetuksen ja täytäntöönpanoasetusten tietyistä näkökohdista sekä toimenpiteistä, joita pidetään parhaina käytänteinä.

Sillä ei korvata, täydennetä tai muuteta asiaan sovellettavaa EU:n lainsäädäntöä, joka on edelleen sovellettava oikeusperusta.

Asiakirjaa ei myöskään pitäisi tarkastella erillisenä; sitä on käytettävä yhdessä lainsäädännön kanssa, ei yksinään itsenäisenä asiakirjana. Ainoastaan Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita EU:n lainsäädäntöä sitovasti.

Komissio julkaisee nämä ohjeet verkossa, ja myös EU:n jäsenvaltiot voivat julkaista ne. Komissio ja luonnonvaraisten kasvi- ja eläinlajien kauppaa käsittelevä komitea tarkastelevat ohjeita uudelleen myöhemmin.

Jotkin EU:n jäsenvaltiot ja jotkin EU:n ulkopuoliset maat saattavat soveltaa tiukempaa kansallista valvontaa vankeudessa kasvatettujen elävien yksilöiden kauppaan. CITES-asiakirjojen hakijoiden olisi sen vuoksi tarkistettava myös määrä- tai alkuperämaassa voimassa olevat säännöt ennen vankeudessa kasvatettujen elävien yksilöiden siirtämistä.

3. Hankinnan laillisuuden tarkistaminen – yleisiä näkökohtia

Tässä osiossa annetaan ensin ohjeita seikoista, jotka on otettava huomioon arvioitaessa väitettä tietyn yksilön vankeudessa tapahtuneesta kasvatuksesta (3.1 jakso) ja kantasukupolvea (3.2 jakso), sen jälkeen tarkastellaan alkuperätunnuksia (3.3 jakso), tarkoitustunnuksia (3.4 jakso) ja niiden yhteyttä vankeudessa tapahtuvaan kasvatukseen, ja viimeisessä jaksossa (3.5 jakso) annetaan ohjeita siitä, miten nimistön muutoksia käsitellään.

3.1. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden laillinen alkuperä

Arvioitaessa, onko jonkin liitteessä A tai B luetellun lajin vankeudessa kasvatettu yksilö hankittu laillisesti, on otettava huomioon seuraavat yleiset seikat:

— Riskinarviointi – hallintoviranomaisten olisi kiinnitettävä erityistä huomiota tapauksiin, joissa voidaan havaita suurempia riskejä tämän asiakirjan liitteen 1 mukaisesti. Liitteessä luetellut tekijät ovat ohjeellisia, ja niitä tulee mukauttaa kunkin tapauksen arviointiin.

— Alkuperäketju – siltä osin kuin se on käytännössä mahdollista, vankeudessa kasvatetun yksilön vanhempien sukupolveen ja itse vankeudessa kasvatettuun yksilöön liittyvät liiketoimet sekä kyseisen yksilön myöhempi omistus olisi dokumentoitava kronologisesti.

— Huolellisuusvelvoite – hallintoviranomaisia kehotetaan kuulemaan asiaankuuluvia valtiollisia ja hallitustenvälisiä elimiä sen tarkistamiseksi, onko yksilöt hankittu sääntöjenmukaisesti CITES-sopimuksen mukaisia velvoitteita ja huolellisuusvelvoitteita noudattaen. Näihin ryhmiin kuuluvat muun muassa CITES-sopimuksen muiden osapuolten hallintoviranomaiset, CITESin eläinkomitea, CITES-sihteeristö ja Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) lajiensuojelukomission asiantuntijaryhmät. Erityistä huomiota olisi kiinnitettävä tapauksiin, joissa on kyse hyvin uhanalaisista lajeista (4). Tällaisissa tapauksissa on otettava yhteyttä levinneisyysalueen valtioon tai valtioihin sen varmistamiseksi, onko lajia koskaan viety maasta laillisesti, ellei asiasta ole esitetty tyydyttävää asiakirjanäyttöä. Jos yhteydenotot levinneisyysalueen valtion viranomaisiin eivät tuota tulosta, hallintoviranomaiset voivat myös ottaa suoraan yhteyttä hakijaan.

— Todistustaakka – EU:n sisäisen kaupan ja (jälleen)viennin osalta hallintoviranomaisten olisi vaadittava hakijaa esittämään asiakirjatodisteet laillisesta hankkimisesta. Monissa tapauksissa hankinnan laillisuus todistetaan EU:n sisäisen kaupan todistuksella (liite A) tai todistetta liitteessä B lueteltujen elävien eläinten laillisesta hankkimisesta koskevan ohjeasiakirjan (5) mukaisella asiakirjalla. Näiden asiakirjojen puuttuessa voidaan harkita muun tyyppisiä asiakirjoja tai todisteita: Tapauksissa, joissa laillista hankintaa koskevat asiakirjatodisteet eivät ole enää toimijoiden hallussa eivätkä hallintoviranomaisetkaan pysty hankkimaan niitä, hankinnan laillisuus voidaan todentaa muiden tekijöiden perusteella. Tämä koskee pitkäaikaista kasvatustoimintaa, joka on aloitettu joko ennen lajin kirjaamista CITES-yleissopimukseen tai useita vuosikymmeniä sitten (lajin lisääntymissyklin mukaan). Tällaisissa tapauksissa hallintoviranomainen voi harkita vahvistavansa yksilön laillisen hankinnan, jos voidaan osoittaa, että — ennen vanhempien sukupolven saamista kasvatustoimintaa varten EU:hun oli tuotu laillisesti useita yksilöitä (eli lajilla käytiin laillista kauppaa), ja — lajin kasvatus on ylipäätään mahdollista, sen tuotos vastaa toimijan väitettä ja kasvatus oli mahdollista myös kasvatuksen aloittamishetkellä, ja — kasvattaja on kasvattanut menestyksekkäästi yksilöitä vanhempien sukupolven saamisen jälkeen tai voi osoittaa, että sen tuotantolaitoksessa on kasvatettu vähintään kaksi (2) sukupolvea.

Liitteessä A tai B lueteltuun lajiin kuuluva yksilö voidaan tuoda laillisesti EU:hun määräjäsenvaltion myöntämän tuontiluvan nojalla. Tämä yksilö tai tällaisten yksilöiden jälkeläiset voidaan tämän jälkeen siirtää toiseen jäsenvaltioon.

Liitteessä A lueteltujen lajien yksilöiden osalta tällaisessa sisäisessä kaupassa on käytettävä EU:n sisäisen kaupan todistusta.

Liitteessä B lueteltujen lajien yksilöiden osalta tuontilupa on edelleen tärkeä osa alkuperäketjua, samoin kuin muun tyyppiset asiakirjat, kuten lasku tai todiste laillisesta hankinnasta. Jos tällainen yksilö tai sen jälkeläinen sijaitsee toisessa jäsenvaltiossa ja kyseinen jäsenvaltio saa tietoja, jotka kyseenalaistavat vakavasti laillisen alkuperän, liiketoimeen osallistuvien jäsenvaltioiden olisi kuultava toisiaan (6).

Jos on uskottavaa näyttöä siitä, että asiakirja on myönnetty siinä virheellisessä käsityksessä, että sen myöntämistä koskevat edellytykset on täytetty, asiakirjan myöntäneen jäsenvaltion hallintoviranomaista kehotetaan painokkaasti julistamaan asiakirja virallisesti mitättömäksi.

Jos kyseiset jäsenvaltiot eivät pääse sopimukseen ja toisen jäsenvaltion myöntämän asiakirjan pätevyydestä on edelleen epäilyksiä, jäsenvaltio, joka on saanut kyseenalaistettuun asiakirjaan perustuvan hakemuksen, voi päättää olla antamatta uutta asiakirjaa (EU:n sisäisen kaupan todistusta tai jälleenvientitodistusta).

Voidaan myös päättää antaa EU:n sisäisen kaupan todistus, jolla kaupankäynti rajoitetaan vain EU:n sisälle ja sallitaan vain tällä alueella. Asianomaiseen EU:n sisäisen kaupan todistukseen voidaan liittää erityisiä rajoituksia sen selventämiseksi, että sillä ei sallita yksilön (jälleen)vientiä. Kaikkia jäsenvaltioita kannustetaan noudattamaan toisen jäsenvaltion EU:n sisäisen kaupan todistukseen tai tuontilupaan sisältyviä ehtoja ja kopioimaan nämä rajoitukset kaikkiin todistuksen tai luvan perusteella myönnettäviin uusiin asiakirjoihin.

3.2. Vanhempien sukupolven perustaminen

Täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan mukaan yksilöä voidaan pitää ”vankeudessa kasvatettuna” vain, jos vanhempien sukupolvi on saatu niiden oikeudellisten säännösten mukaisesti, joita siihen sovellettiin hankinta-ajankohtana, ja sellaisella tavalla, joka ei ole vahingollinen kyseisen lajin säilymiselle luonnonvaraisessa ympäristössä.

Äskettäin perustetun vanhempien sukupolven osalta tämä voidaan osoittaa asiakirjatodisteilla, kuten tuontiluvilla, EU:n sisäisen kaupan todistuksilla tai todistetta liitteessä B lueteltujen elävien eläinten laillisesta hankkimisesta koskevan ohjeasiakirjan (edellä alaviite 5) mukaisilla asiakirjoilla.

Jos vanhempien sukupolvi on saatu ennen kuin laji lisättiin CITES-yleissopimukseen tai luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskeviin EU:n asetuksiin ja tästä toimitetaan uskottavaa näyttöä, kaupallinen kasvatus voidaan sallia (sekä vientiä että EU:n sisäistä kauppaa varten).

Jos vanhempien sukupolvi on tuotu maahan, olisi keskityttävä todisteisiin siitä, että yksilöt on tuotu laillisesti CITES-sopimuksen ja EU:n lainsäädännön sekä jäsenvaltioiden mahdollisesti toteuttamien tiukempien kansallisten toimenpiteiden mukaisesti.

EU:n alueella vankeudessa menestyksekkäästi kasvatettujen sukupolvien määrä voi olla osa laillista jalostusta koskevaa todistelua. Jos kantasukupolvet ovat kuitenkin suuria, tämä saattaa olla viite laittoman hankinnan mahdollisesta kielteisestä vaikutuksesta lajin säilymiseen.

3.3. Alkuperätunnukset

Liitteessä 3 olevassa vuokaaviossa esitetään yhteenveto siitä, miten jossakin vaiheessa vankeudessa pidettyjen eläinten eri alkuperätunnuksia käytetään luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskevien EU:n asetusten säännösten perusteella ja ottaen huomioon CITES-sopimuksen osapuolten kokousten päätöslauselmat ja määritelmät näitä asetuksia tulkittaessa. Tämä voi auttaa viranomaisia tarkistamaan, käytetäänkö kulloisessakin hakemuksessa oikeaa tunnusta, ja erityisesti, sovelletaanko alkuperätunnusta C oikein.

Tarkastellessaan vankeudessa syntyneitä yksilöitä koskevia hakemuksia hallintoviranomainen arvioi tieteellistä viranomaista kuullen, onko alkuperätunnuksia sovellettu oikein täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti.

Jotta voidaan hyväksyä erityisesti vankeudessa kasvatettuja yksilöitä koskeva alkuperätunnus C, on otettava huomioon, onko vanhempien sukupolvea

a) ylläpidetty lisäämättä siihen säännöllisesti yksilöitä luonnonvaraisesta ympäristöstä ja

b) hoidettu tavalla, jolla voidaan tuottaa toisen sukupolven jälkeläisiä.

Tämä on arvioitava tapauskohtaisesti lajin ja kasvattajan mukaan. Alkuperätunnus C voidaan esimerkiksi antaa helpommin lajille, jota tiedetään kasvatetun EU:ssa vankeudessa jo useiden sukupolvien ajan, kuin lajille, joka ei ole vielä tuottanut toisen sukupolven jälkeläisiä tai joka tuottaa niitä vain harvoin. Tällöin käytetään todennäköisemmin alkuperätunnusta F.

Seuraavissa kahdessa alajaksossa esitetään tarkempia tietoja molemmista edellä mainituista ehdoista.

3.3.1. Yksilöiden lisääminen luonnonvaraisesta ympäristöstä

Jos laitokset kasvattavat yksilöitä säädellyissä olosuhteissa, jäsenvaltioiden viranomaisten on otettava huomioon, onko vanhempien sukupolveen lisätty säännöllisesti luonnonvaraisia yksilöitä.

Jos luonnonvaraisesta ympäristöstä otettuja yksilöitä lisätään vain hyvin satunnaisesti ja täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan 3 kohdan vaatimusten mukaisesti, kyseisen laitoksen jälkeläisiin voidaan soveltaa alkuperätunnusta C (olettaen, että kaikki muut 54 artiklan vaatimukset täyttyvät).

Se, onko vanhempien sukupolveen tarpeen lisätä luonnonvaraisia yksilöitä, voidaan määrittää tieteellisesti DNA-profiloinnin avulla. Se, kuinka usein tapahtuvaa lisäämistä voidaan edelleen pitää ”satunnaisena”, voi riippua lajin sukupolvien pituudesta, ja se on joka tapauksessa lajikohtainen seikka. Ajan mittaan – tämäkin riippuu sukupolvien pituudesta – lisätyt luonnonvaraiset yksilöt eivät saisi muodostaa suurta osaa vanhempien sukupolvesta, koska luonnonvaraisesta ympäristöstä peräisin olevan vanhempien sukupolven säilyttäminen ei olisi kestävää.

Tuotaessa liitteessä A lueteltujen lajien luonnonvaraisia yksilöitä kasvatustarkoituksiin olisi otettava huomioon seuraavat tekijät:

— se, tarvitaanko suojelutarkoituksiin vankeudessa tapahtuvaa kasvatushanketta, kun otetaan huomioon vastaava toiminta muualla maailmassa ja in situ -suojelutoimet tai niiden puute

— se, onko muualla maailmassa vankeudessa kasvatettuja yksilöitä, joita voitaisiin käyttää luonnonvaraisten yksilöiden sijasta

— viejämaiden tieteellisten viranomaisten näkemykset

— asianomaisen kansainvälisen, kansallisen tai alueellisen kantakirjan pitäjän tai Euroopan eläintarha-alan liiton (EAZA) ex-situ-ohjelmien koordinaattorin (7) mahdolliset näkemykset

— IUCN:n asianomaisen lajiensuojeluasiantuntijaryhmän tai muiden asiantuntijoiden mahdolliset näkemykset

— kasvatuksen perustelujen esittäminen yksilöityjen tavoitteiden, suunnittelun ja tutkimuksen osalta ennen tuontia

— kasvatushankkeen tulokset muiden alalla toimivien tahojen kanssa tehtävän yhteistyön sekä kasvatusta, eläintenpitoa ja biologiaa koskevan julkaistun materiaalin osalta

— hakijan aiemmat tulokset vankeudessa tapahtuvasta kasvatuksesta yleensä ja erityisesti kyseessä olevien lajien osalta sekä hankkeen pitkän aikavälin elinkelpoisuus

— hankkeen saama virallinen/institutionaalinen tuki

— jos mahdollista, olennaisia kirjallisia tietoja tukevat valokuvatodisteet kasvatuslaitoksesta

— in situ -populaation saamat hyödyt yksilöiden siirtämisestä levinneisyysalueen valtion luonnonvaraisesta ympäristöstä.

Näitä tekijöitä ei ole esitetty missään tietyssä järjestyksessä, ja se, missä määrin ne on otettava huomioon, vaihtelee tapauskohtaisesti.

3.3.2. Toisen sukupolven jälkeläisten tuottaminen

Sen arvioimiseksi, hoidetaanko kasvatus ”tavalla, jolla on todettu voitavan tuottaa luotettavasti toisen sukupolven jälkeläisiä säädellyssä ympäristössä” (täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan 4 kohta), tarvitaan huomattava määrä tietoja kasvatusmenetelmistä ja asianomaisista yksittäisistä lajeista.

Tietyissä tilanteissa myös ensimmäisen sukupolven yksilöillä voidaan käydä kauppaa alkuperätunnuksella C edellyttäen, että kasvatus hoidetaan tavalla, jolla voidaan tuottaa toisen sukupolven jälkeläisiä. Kutakin tällaista tapausta olisi arvioitava sen omista lähtökohdista ottaen huomioon useita tekijöitä, kuten seuraavat:

— eläinsuojat

— ruokintaa koskevat vaatimukset

— asianmukaiset kasvatusolosuhteet

— lisääntymissyklin monimutkaisuus

— vanhempien sukupolveen kuuluvien yksilöiden lukumäärä

— sellaisten ensimmäisen sukupolven yksilöiden saatavuus, jotka eivät ole sukua toisilleen

— geenivarojen hallinta (kantakirjan pitäminen ajan tasalla, myös alalajien osalta)

— yksittäisen kasvattajan tai yleisesti kasvattajayhteisön aiempi todistettu menestys kasvatuksessa

— se, onko ilmoitettu vuosittain tuotettujen yksilöiden väitetty määrä mahdollinen

— sukupuolten välinen suhde

— sukukypsyysikä ja elinkelpoisuus

— lajin harvinaisuus vankeudessa.

Täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan 4 kohdan perusteella tehtävään arviointiin on sisällytettävä yksityiskohtaiset tiedot siitä, miten nykyistä kasvatusryhmää hoidetaan ja onko lajista mahdollista kasvattaa toinen sukupolvi (F2) ja sitä myöhempiä sukupolvia.

On mahdollista, että jalostaja ei ole aiemmin osoittanut kasvattaneensa kyseisestä lajista toista sukupolvea mutta on luonut kaikki tähän tarvittavat edellytykset.

Hyvin harvinaisten tai vaikeasti kasvatettavien lajien osalta tämä voidaan osoittaa esimerkiksi siten, että jalostaja kuuluu koordinoituun kasvatusohjelmaan, kuten EAZAn ex-situ-ohjelmaan (EEP – aiemmin Euroopan uhanalaisten lajien ohjelma), jossa yksilö on jo onnistuttu kasvattamaan vankeudessa.

Kasvatusohjelman onnistuminen kokonaisuutena olisi otettava huomioon yhdessä sen kanssa, missä määrin yksittäinen kasvattaja on luonut samanlaiset edellytykset kasvatukselle, kun otetaan huomioon muiden kasvattajien tietämys ja niiden antama apu.

Yksittäisen lajin tai kasvattajan arviointi voi myös muuttua ajan mittaan sen mukaan, miten vanhempien sukupolvea hoidetaan.

3.4. Tarkoitustunnukset

Tarkoitukset, joita varten yksilöiden tuonti voidaan sallia, riippuvat lajin alkuperästä (vankeudessa kasvatettu vai luonnosta pyydystetty) ja lajin suojelun tasosta (liite A vai liite B).

Kaikissa tuontiluvissa mainitaan tarkoitustunnukset, joista käy ilmi tuonnin aiottu tarkoitus. Jos vanhempien sukupolvi koostuu liitteen A lajien yksilöistä tai sellaisista liitteen B lajien yksilöistä, jotka ovat harvinaisia tai hyvin harvoin vankeudessa kasvatettuja tai joihin sovelletaan nollakiintiötä sellaisten luonnonvaraisten yksilöiden kaupassa, jotka on tuotu muihin kuin kaupallisiin tarkoituksiin, on harkittava tarkemmin, sallitaanko kaupankäynti näiden yksilöiden jälkeläisillä.

Asianomaisen tarkoitustunnuksen perusteella siihen, mitä kyseisellä yksilöllä ja sen jälkeläisillä voidaan tehdä, sovelletaan rajoituksia. Tässä jaksossa annetaan ohjeita siitä, miten tuotuihin ja nyt vanhempien sukupolveen kuuluviin yksilöihin sovellettavia eri tarkoitustunnuksia voidaan tulkita:

— Tarkoitustunnus S (tieteelliset tarkoitukset) tai M (lääketieteelliset tarkoitukset, mukaan lukien biolääketieteellinen tutkimus): yksilöt on tarkoitettu tieteen edistämiseen tai välttämättömiin biolääketieteellisiin tarkoituksiin, joihin laji on osoittautunut ainoaksi soveltuvaksi lajiksi.

— Tarkoitustunnus B (kasvatus vankeudessa): yksilöt on tarkoitettu muihin kuin kaupallisiin kasvatusohjelmiin, joista on hyötyä kyseisen lajin suojelun kannalta. Tarkoitustunnusta B ei pitäisi hyväksyä yksilöille, joiden jälkeläisiä on tarkoitus kaupata, vaan se olisi varattava lajin säilyttämiseksi harjoitettavaan kasvatukseen. Liiketoimen ei-kaupallinen luonne voidaan todentaa seuraavien tietojen perusteella ottaen huomioon, että yksittäiset hankkeet eroavat toisistaan ja että on sovellettava jonkin verran joustavuutta: — Hyöty lajin luonnonvaraisen kannan suojelun kannalta on kuvattu selkeästi (esimerkiksi luonnonvaraisen kannan tukeminen, palauttaminen luontoon). — Hankkeella on selkeä suunnitelma ja aikataulu (esimerkiksi kuka palauttaa lajin luontoon ja milloin; jos välitöntä palauttamista ei suunnitella, mitä tapahtuu (jos hanke onnistuu odotettua paremmin) ylimääräisille yksilöille). — Kantakirja on olemassa, ja sitä hoidetaan geneettisen vaihtelun säilyttämiseksi. — Hankkeella on eläinlääkinnällinen tuki, jolla estetään tautien leviäminen luonnonvaraisiin populaatioihin. — Alkuperämaa tai maa, jossa yksilöt on tarkoitus palauttaa luontoon, tukevat hanketta. — Yksilöä ja sen jälkeläisiä ei käytetä kaupallisiin tarkoituksiin.

— Tarkoitustunnus Z (eläintarhat): yksilöt on tarkoitettu eläintarhoihin, ja niitä saa siirtää vain eläintarhojen välillä.

— Tarkoitustunnus E (opetus): lajin säilyttämiseen tähtäävää koulutusta varten. Tämä suojeluhyöty olisi dokumentoitava koulutussuunnitelman avulla.

— Tarkoitustunnus P (henkilökohtaiset tarkoitukset): yksilöt on tarkoitettu henkilökohtaiseen käyttöön, esimerkiksi yksityisiksi lemmikkieläimiksi.

Jos liiketoimi ei selvästi kuulu jonkin edellä mainitun ei-kaupallisen tarkoitustunnuksen piiriin, on käytettävä tarkoitustunnusta T ja kyseisen yksilön on täytettävä kaikki kaupallisia tarkoituksia koskevat vaatimukset, jotta liiketoimi voidaan sallia.

Hallintoviranomainen voi tarvittavien kuulemisten jälkeen myös rajoittaa yksilön tai sen jälkeläisten kaupallisen käytön ainoastaan EU:n sisäisille markkinoille. Tämä voitaisiin varmistaa tuontiluvassa ja myöhemmin EU:n sisäisen kaupan todistuksessa esitetyillä ehdoilla.

Kun yksilöä ei enää voida käyttää siihen tarkoitukseen, johon se on tuotu, ja kun on esitetty pyyntö käyttää sitä kaupallisiin tarkoituksiin, hallintoviranomaisen olisi tieteellistä viranomaista kuullen arvioitava, olisiko kyseinen yksilö voitu tuoda kaupallisiin tarkoituksiin.

Esimerkiksi tutkimushankkeeseen tai kasvatusohjelmaan tuotua eläintä voidaan käyttää olemassa olevassa vanhempien sukupolvessa tai kaupallisiin tarkoituksiin, jos on selvää, että alkuperäisen tuonnin tarkoitus oli aito eikä sitä käytetty peittelemään kaupallisiin tarkoituksiin tapahtunutta eläinten tuontia. Tätä arviointia varten saattaa olla tarpeen kuulla viejämaata.

Jos on selvää, että yksilön tuominen kaupallisiin tarkoituksiin ei ollut sallittua, kaupankäyntiä yksilöllä tai jälkeläisten kasvatusta myytäväksi ei yleensä pitäisi sallia. Myöskään johdannaisten kaupallista käyttöä ei pitäisi sallia.

3.5. Nimistöä koskevat kysymykset

Erityistä huomiota olisi kiinnitettävä äskettäin löydettyihin lajeihin, lajeihin, joihin on tehty viimeaikaisia taksonomisia muutoksia, sekä lajeihin, joiden osalta hyväksytty CITES-nimistöviite ei vastaa tuoreempaa, yleisesti hyväksyttyä tieteellistä kirjallisuutta.

Tämä voi tehdä alkuperäketjusta huomattavasti monimutkaisemman, ja hallintoviranomaisen ja tieteellisen viranomaisen välinen kuuleminen on tällaisissa tapauksissa suositeltavaa laillista alkuperää tarkistettaessa.

4. Tuonti unioniin

Eläinlajin yksilöä voidaan pitää vankeudessa kasvatettuna vain, jos toimivaltainen hallintoviranomainen asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaista tieteellistä viranomaista kuultuaan katsoo täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan vaatimusten täyttyvän. Perusasetuksen 4 artiklassa tarkoitettuja tuontiedellytyksiä sovelletaan myös perusasetuksen 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin vankeudessa kasvaneisiin yksilöihin. Tästä syystä tieteellisten viranomaisten olisi osallistuttava vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontia koskevien hakemusten arviointiin. Niiden on erityisesti varmistettava, että kaikki vankeudessa tapahtuvaan kasvatukseen käytettävät luonnonvaraiset yksilöt (vanhempien sukupolvi ja siihen poikkeuksellisesti lisätyt yksilöt) täyttävät 4 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 4 artiklan 1 kohdan e alakohdan vaatimukset, jotka liittyvät 4 artiklan 2 kohdan c alakohtaan.

Tämä tarkoittaa pääasiassa sitä, että hallintoviranomainen toteaa tieteellistä viranomaista kuultuaan, että tuonti EU:hun ei vaikuta haitallisesti lajin suojelun tasoon, että yksilö on hankittu laillisesti ja että ei ole muita tuontiluvan myöntämistä estäviä tekijöitä.

Tieteellisten viranomaisten on myös varmistettava, että tuotujen yksilöiden tuotantomenetelmä ei vaikuta haitallisesti lajin suojelun tasoon tai kyseisen lajin luonnonvaraisen populaation elinalan laajuuteen.

Epärealistiset (8) vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta koskevat väitteet voivat johtaa tuontiluvan epäämiseen perusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan e alakohdan ja täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 6 kohdan nojalla. Jos väitettyä vankeudessa tapahtunutta kasvatusta koskevissa tiedoissa ilmenee ristiriitaisuuksia, hakemus on tutkittava tarkemmin ja viejämaahan on otettava yhteyttä, minkä jälkeen lopullinen päätös on tehtävä tapauskohtaisesti.

Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontia muista kuin levinneisyysalueen valtioista ei yleensä tulisi sallia, jos lajin yksilöitä ei ole koskaan viety kyseisestä levinneisyysalueen valtiosta voimassa olevalla CITES-luvalla tai -todistuksella. On kuitenkin otettava huomioon, että yksilöt on saatettu kuljettaa muuhun kuin levinneisyysalueen valtioon ennen kuin ne on kirjattu CITES-sopimukseen.

4.1. Hallintoviranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontilupien arvioinnissa

Hallintoviranomainen tutkii, onko yksilö hankittu kyseisen lajin suojelua koskevan lainsäädännön mukaisesti. Hallintoviranomainen tutkii yhteistyössä jäsenvaltion toimivaltaisen tieteellisen viranomaisen kanssa ja ottaen huomioon tieteellisen tarkasteluryhmän lausunnot, voidaanko tuotavia yksilöitä pitää vankeudessa kasvatettuina täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan mukaisesti.

Hallintoviranomainen kiinnittää erityistä huomiota tuontihakemuksiin, joissa on havaittu lisääntyneitä riskejä tämän ohjeasiakirjan liitteen 1 mukaisesti. Liitteessä luetellut tekijät ovat ohjeellisia, eivätkä ne korvaa kunkin tapauksen asianmukaista arviointia. Arviointi voi paljastaa, että vankeudessa tapahtunutta kasvatusta koskeva väite on totuudenmukainen ja luotettava yhdestä tai useammasta riskistä huolimatta.

Sen määrittämiseksi, täyttävätkö yksilöt täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan 1–4 kohdassa säädetyt vaatimukset, asianomaiselta EU:n ulkopuoliselta maalta on ehkä hankittava tietoja täytäntöönpanoasetuksen 7 artiklan 6 kohdan mukaisesti.

Jäsenvaltioiden ei tulisi myöntää tuontilupia tapauksissa, joissa ne eivät pyynnöstä huolimatta saa viejältä tai viejä- tai jälleenviejämaalta tyydyttäviä tietoja siitä, että EU:hun tuotavat yksilöt voidaan katsoa vankeudessa kasvatetuiksi.

4.2. Tieteellisen viranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden tuontilupien arvioinnissa

Tuontijäsenvaltion tieteellinen viranomainen antaa lausunnon siitä, täyttyvätkö täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklassa säädetyt vaatimukset ja perusasetuksen 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyt tuontia koskevat edellytykset.

Lausunto perustuu saatavilla olevien tietojen tieteelliseen arviointiin, jossa otetaan huomioon kaikki tämän ohjeasiakirjan liitteen 1 mukaisesti todetut riskit.

Jos on havaittu epäilyksiä siitä, onko kaupan olevat yksilöt kasvatettu vankeudessa, tuontijäsenvaltion tieteellinen viranomainen (tai hallintoviranomainen kuultuaan tieteellistä viranomaista) kuulee viejä-/alkuperämaan tieteellistä viranomaista (ja mahdollisesti hallintoviranomaista). Tämän tarkoituksena on hankkia tietoja, jotka vahvistavat, että tuotavat yksilöt täyttävät vankeudessa kasvatettuja yksilöitä koskevat vaatimukset.

Jos tarvittavia tietoja ei voida saada viejä-/alkuperämaan hallintoviranomaiselta tai tieteelliseltä viranomaiselta, tuontijäsenvaltion tieteellinen viranomainen voi kuulla hakijaa suoraan. Tällöin viranomaista kehotetaan käyttämään liitteessä 2 esitettyä kysymysluetteloa. Kysymysluettelo on ohjeellinen, sitä olisi mukautettava kuhunkin tapaukseen, eivätkä kaikki kysymykset ehkä sovellu kaikkiin tapauksiin.

Tieteellisen viranomaisen olisi annettava lausuntonsa tapauskohtaisesti, ja ne voidaan laatia tiettyä yksilöä, tiettyä kasvatuslaitosta tai tiettyä lajia varten (esimerkiksi sen mukaan, onko lajia vaikea vai helppo kasvattaa) tai tietystä maasta tapahtuvaa tuontia varten.

Tuontijäsenvaltion tieteellinen viranomainen ilmoittaa hallintoviranomaiselle havainnoistaan. Tieteellisiä viranomaisia kehotetaan jakamaan arviointinsa muiden EU:n jäsenvaltioiden CITES-viranomaisten kanssa vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta koskevan tietokannan (9) avulla.

Jos lajin vankeudessa tapahtuvaan kasvatukseen liittyy huolenaiheita (kielteinen lausunto tai jatkuva epäily), jäsenvaltion tieteellisen viranomaisen olisi saatettava asia tieteellisen tarkasteluryhmän tietoon, jotta tämä voi harkita asiaa ja ryhtyä asianmukaisiin toimiin. Tällaisissa tapauksissa Euroopan komissio voi kuulla viejämaan tai levinneisyysalueen valtioiden hallintoviranomaisia tai tieteellisiä viranomaisia.

Tieteellisen tarkasteluryhmän harkinnan tulokset asetetaan saataville Species+-tietokannan (10) tai vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta koskevan tietokannan avulla viitteeksi tieteellisille viranomaisille ja hallintoviranomaisille.

5. EU:n sisäinen kauppa

5.1. Hallintoviranomaisen ja tieteellisen viranomaisen rooli liitteen A lajeihin kuuluvien vankeudessa kasvatettujen yksilöiden EU:n sisäistä kauppaa koskevien hakemusten arvioinnissa

Ennen kuin toimivaltainen hallintoviranomainen myöntää luvan vankeudessa syntyneiksi ja kasvatetuiksi väitettyjä yksilöitä koskevaan kaupalliseen toimintaan, sen olisi toimivaltaista tieteellistä viranomaista kuullen varmistettava, että täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklassa säädetyt vaatimukset täyttyvät.

Tällainen kuuleminen voidaan toteuttaa tapauskohtaisesti kunkin hakemuksen osalta tai lajikohtaisesti. Jos tiettyä lajia koskevia hakemuksia tehdään toistuvasti ja jos vanhempien sukupolvella on jo voimassa olevat EU:n sisäisen kaupan todistukset, joissa alkuperätunnus on C, tieteellistä viranomaista ei välttämättä ole tarpeen kuulla.

Hallintoviranomaisen tai tieteellisen viranomaisen olisi pyydettävä ainakin seuraavia seikkoja aina, kun tunnettu kasvattaja pyytää EU:n sisäisen kaupan todistusta (ks. jäljempänä uusiin kasvattajiin sovellettavat lisänäkökohdat):

1. kasvattajan nimi ja osoite

2. vanhempien sukupolvea koskevat luvat tai EU:n sisäisen kaupan todistukset (vanhempien sukupolvi voi koostua kahdesta tai useammasta eläimestä, jos eläimiä pidetään ryhmäeläinsuojassa; tässä tapauksessa pienin mahdollisten vanhempien ryhmä olisi mainittava yhdessä sen laillista hankintaa, ikää ja sukupuolta koskevien todisteiden kanssa)

3. jälkeläisten lukumäärä lisääntymistapahtumaa kohti

4. kunkin jälkeläisen tunnistetiedot

5. syntymäaika (suunnilleen)

6. jälkeläisten sukupuoli (jos saatavilla)

7. kuvaus kasvatusmenetelmistä – jos jälkeläisten määrä vaikuttaa liian suurelta verrattuna kirjallisuudessa esitettyihin lukuihin tai jos on kyse hyvin harvoin vankeudessa kasvatetuista lajeista; lisääntymistä tukevat tieteelliset edistysaskeleet, kuten koeputkihedelmöitys, on otettava huomioon, koska ne voivat lisätä lisääntymisnopeutta verrattuna luonnonolosuhteisiin; lisäksi vankeudessa voidaan usein saada useampi kuin yksi poikue, kun taas luonnossa se saattaa olla harvinaista.

Arvioidessaan vankeudessa kasvatettua yksilöä koskevaa todistushakemusta hallintoviranomaisen on otettava huomioon seuraavat suurempaa tai pienempää riskiä osoittavat indikaattorit:

— Tiedetäänkö kasvattajan kasvattavan laillisesti tätä lajia?

— Onko vanhempien sukupolvi saavuttanut sukukypsyyden (tässä yhteydessä olisi otettava huomioon vankeudessa pidettävien eläinten väliset mahdolliset erot luonnonvaraisiin yksilöihin verrattuna) ja pystyykö se edelleen lisääntymään?

— Onko väitetty jälkeläisten määrä uskottava?

— Onko väitetty poikueiden määrä uskottava?

— Onko tämä vanhempien sukupolvi tuottanut aiemmin jälkeläisiä?

— Syntyikö vanhempien sukupolvi vankeudessa? Jos ei, onko toinen sukupolvi (F2) tuotettu vastaavissa olosuhteissa?

— Koskeeko hakemus jotakin EU:n endeemistä lajia, EU:n alueella elävää alkuperäislajia tai lajia, jonka tiedetään olevan pyydystetty luonnosta laittomasti?

Jos kyseessä on uusi kasvattaja tai jostakin edellä mainitusta tiedosta on epävarmuutta, hallintoviranomainen voi edellä esitettyjen kysymysten 1–7 lisäksi pyytää lisätietoja. Tällaisia lisätietoja voivat olla tapauksen mukaan seuraavat:

— kantasukupolven koko ja alkuperä (luonnosta pyydystetty vai vankeudessa kasvatettu)

— nykyisen vanhempien sukupolven koko yksilöiden kokonaismääränä, mukaan lukien uros- ja naaraspuolisten eläinten välinen suhde

— yksityiskohtaiset tiedot yksilöiden vanhemmista, mukaan lukien syntymä-/kuoriutumisajankohta (rengasnumerot/mikrosirut sekä valokuvat lajeista, joiden yksittäiset yksilöt voidaan luotettavasti tunnistaa erityisen kuvioinnin perusteella, jos niitä on saatavilla)

— ensimmäinen vuosi, jona kasvatuksessa onnistuttiin

— onko kasvattaja kasvattanut toisen sukupolven (F2)

— onko vanhempien sukupolveen lisätty luonnonvaraisia yksilöitä, ja jos on, tiedot siitä, kuinka monta ja milloin sekä mistä ne ovat peräisin

— täydelliset tiedot vuosittaisesta tuotannosta.

Hallintoviranomaisen olisi myös kuultava toimivaltaista tieteellistä viranomaista, jos

— hakemus koskee sellaista lajia, jonka pitämisen ja/tai kasvattamisen vankeudessa tiedetään olevan vaikeaa

— hakemus koskee yksilöitä, joiden ilmoitetun iän vuoksi väitteet vankeudessa tapahtuneesta kasvatuksesta ovat epätodennäköisiä, koska kyseisen lajin säilyttämisestä vankeudessa kyseisen ajanjakson ajan aiheutuu suuria kustannuksia

— hakemus koskee lajia, joka saavuttaa sukukypsyyden hitaasti ja jonka lisääntymiskyky on heikko

— on epäilyksiä jälkeläisten ja poikueiden lukumäärästä, lisääntymisiästä tai muista vankeudessa tapahtuvan kasvatuksen näkökohdista.

Hallintoviranomaiset voivat harkita asianomaisten viranomaisten suorittamaa fyysistä tarkastusta ja/tai pyytää DNA-analyysia sen todentamiseksi, että ilmoitettu jälkeläinen on tosiasiallisesti syntynyt ja kasvatettu vankeudessa väitetyistä vanhemmista tai väitetystä vanhempien sukupolvesta.

Fyysinen tarkastus on yleensä perusteltu silloin, kun on epäselvyyksiä eikä DNA-analyysi ole mahdollinen. Näytteen DNA-analyysia varten voi ottaa hakija (mieluiten asianomaisten viranomaisten edustajan valvonnassa) tai nimetty virkamies, hallintoviranomaisen tieteellistä viranomaista kuullen tekemästä riskianalyysistä riippuen.

Hallintoviranomaisten välinen kuuleminen on perusteltua silloin, kun on epäilyksiä toisen jäsenvaltion myöntämien todistusten pätevyydestä sellaisten yksilöiden osalta, joihin liittyy väitteitä vankeudessa tapahtuneesta kasvatuksesta.

Edellä mainittuja toimia ei tarvitse toteuttaa asetuksen (EY) N:o 865/2006 liitteessä X lueteltujen lajien yksilöiden osalta. Näiden yksilöiden katsotaan täyttävän 54 artiklan edellytykset (vankeudessa syntyneet ja kasvatetut yksilöt, alkuperätunnus C), ellei päinvastaisesta ole vahvaa näyttöä. Niillä ei tarvitse olla EU:n sisäisen kaupan todistusta tai muuta asiakirjaa, eikä niitä tarvitse merkitä.

5.2. Hallintoviranomaisen ja tieteellisen viranomaisen rooli liitteen B lajeihin kuuluvien vankeudessa kasvatettujen yksilöiden EU:n sisäisessä kaupassa

Liitteessä B lueteltuihin lajeihin kuuluvien yksilöiden kauppa on sallittua, mikäli voidaan osoittaa, että yksilöt on hankittu eläimistön ja kasviston suojelua koskevan voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti.

Jotta jäsenvaltioita autettaisiin tämän, myös vankeudessa kasvatetuilla yksilöillä käytävää kauppaa koskevan säännön noudattamisessa, on laadittu ohjeasiakirja (11), jossa esitetään yksityiskohtaisesti liitteen B eläinten EU:n sisäisessä kaupassa edellytetty asiakirjanäyttö.

Myös liitteessä B lueteltujen lajien vankeudessa kasvatettujen yksilöiden kaupan valvonnassa olisi suoritettava edellä liitteen A yhteydessä esitetty arviointi. Epäselvissä tapauksissa hallintoviranomaisen olisi kuultava tieteellistä viranomaista ja harkittava fyysistä tarkastusta ja/tai näytteen ottamista edellä kuvattua DNA-analyysia varten.

Hallintoviranomaisten välistä kuulemista suositellaan silloin, kun on epäilyksiä yksilöistä, jotka väitetään kasvatetun vankeudessa toisessa jäsenvaltiossa, erityisesti jos riski on suuri (esimerkiksi ei ole näyttöä laillisesta tuonnista EU:n jäsenvaltioihin tai lajista on vaikea kasvattaa toista sukupolvea).

6. Vienti ja jälleenvienti EU:sta

Eläinlajin yksilö olisi katsottava vankeudessa kasvatetuksi ainoastaan, jos toimivaltainen hallintoviranomainen asianomaisen jäsenvaltion tieteellistä viranomaista kuultuaan katsoo, että täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan vaatimukset täyttyvät.

On huomattava, että i) aiemmin EU:hun tuotujen vankeudessa kasvatettujen yksilöiden jälleenviennin ja ii) EU:ssa vankeudessa kasvatettujen yksilöiden viennin välillä on ero.

6.1. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden jälleenvienti

Jos vankeudessa kasvatettuja yksilöitä jälleenviedään muusta EU:n jäsenvaltiosta kuin siitä, joka toi yksilöt unioniin, molempien jäsenvaltioiden on vaihdettava tietoja (ks. perusasetuksen 5 artiklan 5 kohta).

Jos yksilöt on merkitty ja niiden yhteys tiettyyn asiakirjaan voidaan selvästi osoittaa, tieteellisen viranomaisen kuulemista ei välttämättä tarvita. Perustason muodostaa ohjeasiakirja todisteesta, joka koskee liitteessä B lueteltujen elävien eläinten laillista hankkimista (ks. alaviite 11), ja sen liitteessä olevaa tarkistuslistaa on pidettävä vähimmäisvaatimuksena toimitettavista asiakirjoista ja tiedoista.

6.2. Vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vienti

6.2.1. Hallintoviranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vientilupien arvioinnissa

Hallintoviranomainen tutkii yhteistyössä jäsenvaltion toimivaltaisen tieteellisen viranomaisen kanssa, täyttävätkö yksilöt vankeudessa kasvatettuja yksilöitä koskevat vaatimukset täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan ja perusasetuksen 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Hallintoviranomainen arvioi hakemuksessa annetut tiedot varmistaakseen, että yksilö on hankittu EU:n säädösten ja määräysten mukaisesti (hankinnan laillisuuden toteaminen). Jos hakemukseen liittyy yksilöitä, jotka jo kuuluvat todistuksen piiriin, hallintoviranomaisen olisi tehtävä riskinarvioinnin perusteella lisätutkimuksia ja tarvittaessa kuultava tieteellistä viranomaista tai muita jäsenvaltioita, jos asiassa on epäselvyyttä.

Hallintoviranomaisen olisi kiinnitettävä erityistä huomiota vientilupahakemuksiin, joissa on havaittu suurempia riskejä tämän asiakirjan liitteen 1 mukaisesti. Liitteessä luetellut tekijät ovat ohjeellisia, eivätkä ne korvaa kunkin tapauksen asianmukaista arviointia. Arviointi voi paljastaa, että vankeudessa tapahtunutta kasvatusta koskeva väite on totuudenmukainen ja luotettava yhdestä tai useammasta riskistä huolimatta.

Liitteessä B lueteltujen vankeudessa kasvatettujen eläinlajien elävien yksilöiden viennin osalta jäsenvaltioiden olisi viitattava ohjeasiakirjaan todisteesta, joka koskee liitteessä B lueteltujen elävien eläinten laillista hankkimista, (ks. alaviite 11) sekä tarvittaviin asiakirjatodisteisiin.

Hallintoviranomaiset voivat päättää tarkistaa hankinnan laillisuuden käyttämällä riskinarviointiin pohjautuvaa lähestymistapaa, joka perustuu seuraaviin tekijöihin, jos ne ovat tietyn vientihakemuksen kannalta merkityksellisiä:

i) liite, johon laji on kirjattu

ii) yksilön alkuperä

iii) lajin esiintyminen säädellyssä ympäristössä hakemuksen käsittelevässä jäsenvaltiossa

iv) dokumentoitu laiton kauppa

v) kaupan tarkoitus (kaupallinen vai ei-kaupallinen)

vi) hakijan aiemmat hakemukset, mukaan lukien aiemmat sääntöjen noudattamatta jättämiset

vii) yksilöiden rahallinen arvo

viii) lajia muistuttavien lajien olemassaolo.

Jos hallintoviranomainen edellä mainittujen tekijöiden tarkastelun ja harkinnan jälkeen toteaa, että on olemassa suuri riski siitä, että vietävää yksilöä ei ole hankittu laillisesti, se voi pyytää lisätietoja ja ryhtyä tutkimaan tarkemmin alkuperäketjua. Jos hallintoviranomainen toteaa, että laittoman hankinnan riski on pieni, se voi päättää keventää valvontaa.

Täytäntöönpanoasetuksen 65 artiklan 4 kohdan mukaisesti hallintoviranomaisen on tarkistettava, onko liitteessä A lueteltujen lajien yksilöt merkitty kyseisen asetuksen 66 artiklan mukaisesti.

Kun on kyse liitteessä A tai B lueteltujen lajien yksilöiden viennistä (tai jälleenviennistä) ja yksilöt on merkitty, on suositeltavaa merkitä tunnistenumerot vientilupaan (tai jälleenvientitodistukseen) kuvauskohdassa 8, jotta yksilöt kuvaillaan mahdollisimman tarkasti.

Asetuksen (EY) N:o 865/2006 liitteessä X lueteltujen lajien yksilöitä ei tarvitse merkitä vientiä varten, ja niiden osalta vientiluvan myöntämisen edellytysten voidaan katsoa täyttyvän.

6.2.2. Tieteellisen viranomaisen rooli vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vientilupien arvioinnissa

Kun hallintoviranomainen kuulee tieteellistä viranomaista, tämä antaa lausunnon siitä, täyttävätkö luvan tai todistuksen piiriin kuuluvat yksilöt vankeudessa kasvatettuja yksilöitä koskevat vaatimukset (täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklan ja perusasetuksen 5 artiklan 2 kohdan d alakohdan – johon viitataan 5 artiklan 4 kohdassa – mukaisesti), sen arvioimiseksi, onko vienti haitallista lajin säilymisen kannalta.

Tieteellisen viranomaisen olisi annettava lausuntonsa tapauskohtaisesti, ja ne voidaan laatia tiettyä yksilöä, tiettyä kasvatuslaitosta tai tiettyä lajia varten (esimerkiksi sen mukaan, onko lajia vaikea vai helppo kasvattaa).

Jos toisessa EU:n jäsenvaltiossa kasvatettujen yksilöiden alkuperästä on epäilyksiä sen suhteen, onko ne kasvatettu vankeudessa, viejäjäsenvaltion hallintoviranomainen tai tieteellinen viranomainen pyytää toisen jäsenvaltion hallintoviranomaista tai tieteellistä viranomaista vahvistamaan, täyttävätkö yksilöt vankeudessa kasvatettujen yksilöiden vaatimukset.

Hallintoviranomaisia ja tieteellisiä viranomaisia kehotetaan jakamaan arviointinsa tarvittaessa muiden EU:n jäsenvaltioiden CITES-viranomaisten kanssa vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta koskevan tietokannan (12) avulla.

Lisäksi jos vankeudessa tapahtuneeseen kasvatukseen liittyy jatkuvia epäilyksiä, jäsenvaltioiden tieteellisiä viranomaisia kehotetaan saattamaan asia tieteellisen tarkasteluryhmän tai – hallintoviranomaisen välityksellä – CITES-hallintoviranomaisten asiantuntijaryhmän tietoon.

7. Takavarikoidut eläimet

Tässä jaksossa annetaan ohjeita takavarikoitujen yksilöiden käsittelystä ja siitä, voidaanko kyseisiä yksilöitä käyttää vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta harjoittavassa laitoksessa.

Hallintoviranomaisen olisi tieteellistä viranomaista ja tarvittaessa muita asiaankuuluvia elimiä kuultuaan päätettävä takavarikoitujen yksilöiden asianmukaisimmasta käsittelystä ja siitä, pitäisikö ne säilyttää vankeudessa, palauttaa alkuperämaahan mahdollista luontoon palauttamista varten (13) vai lopettaa.

CITES-päätöslauselma Conf. 17.08 laittomasti kaupattujen ja takavarikoitujen CITES-luetteloon kuuluvien lajien yksilöiden sijoittamisesta (14) ja erityisesti päätöslauselman liitteessä 1 oleva päätöksentekokaavio voivat antaa osviittaa tässä asiassa.

Takavarikoinnin alkuperäinen syy on otettava huomioon, koska joskus yksilöitä ei takavarikoida niiden laillisuutta koskevien ongelmien vaan pikemminkin muiden (esimerkiksi kuljetusolosuhteisiin liittyvien) rikkomusten vuoksi. Hallintoviranomaisten olisi myös oltava tietoisia uusista salakuljetuskäytännöistä, joissa salakuljettajat luottavat siihen, että yksilöt takavarikoidaan ja laillistetaan myöhemmin eläinten vastaanottokeskuksessa. Hallintoviranomaisten olisi toteutettava kaikki toimenpiteet sen varmistamiseksi, että takavarikoidut yksilöt eivät joudu takaisin rikkomukseen osallistuneiden henkilöiden käsiin.

Takavarikoidut yksilöt voitaisiin lisätä sellaisten lajien kantoihin, joilla on jo vakiintuneita vanhempien sukupolvia EU:ssa, tai niillä voitaisiin perustaa uusia vanhempien sukupolvia. Jos kyseessä on laji, jolle on esimerkiksi olemassa EAZAn ex-situ-ohjelma (EEP) tai eurooppalainen kantakirja (European Studbook, ESB), on parasta sijoittaa yksilö tällaisen koordinoidun kasvatusohjelman hoitoon. Tämä koskee etenkin lajeja, joita ei ole aiemmin tuotu maahan voimassa olevilla CITES-luvilla tai -todistuksilla.

Jäsenvaltiot voivat tehdä yhteistyötä muiden CITES-osapuolten kanssa takavarikoitujen eläinten asianmukaiseksi sijoittamiseksi sallimalla tällaisten yksilöiden tuonnin, viennin tai jälleenviennin. Jos kyseessä on tuonti, edellytetään yhä haitattomuuslausuntoa. Liitteessä A lueteltujen lajien takavarikoiduilla yksilöillä käytävä kauppa ei kuitenkaan ole sallittua.

Liitteessä A lueteltujen lajien yksilöt on erotettava liitteessä B, C tai D lueteltujen lajien yksilöistä. Jos on kyse harvinaisista lajeista tai sellaisista lajeista, joita ei ole kasvatettu EU:ssa (tai joita on kasvatettu vain hyvin harvoin), on noudatettava erityistä varovaisuutta.

Perusasetuksen 8 artiklan 6 kohdassa annetaan jäsenvaltioiden toimivaltaisille viranomaisille lupa myydä liitteissä B–D lueteltujen lajien takavarikoituja yksilöitä edellyttäen, että ne eivät suoraan palaudu sille henkilölle tai elimelle, jolta ne on takavarikoitu tai joka on ollut osallisena rikkomuksessa. Näitä yksilöitä voidaan tämän jälkeen käyttää mihin tahansa tarkoitukseen niin kuin ne olisi hankittu laillisesti.

Liitteessä A lueteltujen lajien takavarikoituja yksilöitä ei saa myydä. Liitteessä A lueteltujen lajien yksilöitä olisi pidettävä laillisesti hankittuina sen jälkeen, kun ne on takavarikoitu ja luovutettu säilyttävälle hoitajalle, joka säilyttää näitä takavarikoituja yksilöitä muuhun kuin kaupalliseen käyttöön. Tässä yhteydessä olisi täsmennettävä, miten yksilöitä ja niiden mahdollisia jälkeläisiä voidaan käyttää.

Sitä, voidaanko liitteessä A lueteltujen lajien takavarikoituja yksilöitä lisätä vanhempien sukupolveen, on harkittava tarkemmin. Arvioitaessa, voidaanko takavarikoitu liitteessä A luetellun lajin yksilö antaa vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta harjoittavalle laitokselle, olisi otettava huomioon seuraavat näkökohdat (asianomaista tieteellistä viranomaista kuullen):

— Kuuluuko vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta harjoittava laitos viralliseen vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta käyttävään lajiensuojeluohjelmaan vai harjoittaako se lähinnä kaupallista toimintaa ja myy suurimman osan jälkeläisistä?

— Tiedetäänkö lajia kasvatetun vankeudessa siten, että se on tuottanut toisen sukupolven (F2) jälkeläisiä?

— Onko yksilön alkuperä tiedossa?

Takavarikoidun yksilön täyden omistusoikeuden myöntäminen kaupalliselle vankeudessa tapahtuvaa kasvatusta harjoittavalle laitokselle näyttäisi olevan ristiriidassa luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kauppaa koskevien EU:n asetusten kanssa. Liitteessä A lueteltujen lajien yksilöt voitaisiin ”adoptoida” edellyttäen, että i) laitoksella on tarvittava tietämys ja infrastruktuuri ja ii) eläimiä ei käytetä myyntiin tai kaupalliseen kasvatukseen.

Jos takavarikoitu yksilö on sijoitettava toiseen jäsenvaltioon, siirtoa koskevan luvan myöntävän toimivaltaisen hallintoviranomaisen olisi ennen luvan myöntämistä oltava yhteydessä vastaanottavan jäsenvaltion tieteelliseen viranomaiseen (perusasetuksen 9 artiklan mukaisesti) ja (ihannetapauksessa) ilmoitettava asiasta vastaanottavan jäsenvaltion hallintoviranomaiselle. Todistuksessa olisi mainittava kaikki molempien jäsenvaltioiden sopimat yksilön käyttöä koskevat rajoitukset.

(1) Neuvoston asetus (EY) N:o 338/97, annettu 9 päivänä joulukuuta 1996, luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä (EYVL L 61, 3.3.1997, s. 1), jäljempänä ”perusasetus”, ja siihen liittyvät komission asetukset, erityisesti seuraavat: komission asetus (EY) N:o 865/2006, annettu 4 päivänä toukokuuta 2006, luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 338/97 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä (EUVL L 166, 19.6.2006, s. 1), jäljempänä ”täytäntöönpanoasetus”, ja komission täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 792/2012, annettu 23 päivänä elokuuta 2012, luonnonvaraisten eläinten ja kasvien suojelusta niiden kauppaa sääntelemällä annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 338/97 säädettyjen lupien, todistusten ja muiden asiakirjojen mallia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja komission asetuksen (EY) N:o 865/2006 muuttamisesta (EUVL L 242, 7.9.2012, s. 13), jäljempänä ”lupa-asetus”.

(2) Tässä asiakirjassa ”vankeudessa kasvatetuilla yksilöillä” tarkoitetaan yksilöitä, jotka täyttävät täytäntöönpanoasetuksen 54 artiklassa säädetyt vaatimukset.

(3) Harfoot, M. ym., 2018: Unveiling the patterns and trends in 40 years of global trade in CITES-listed wildlife. Biological Conservation 223, 47–57.

(4) Tällä tarkoitetaan lajin asemaa IUCN:n uhanalaisten lajien luettelossa eikä CITES-sopimuksen liitteissä, joissa laji on mainittu.

(5) https://eur-lex.europa.eu/legal-content/FI/TXT/PDF/?uri=CELEX:52019XC0321(01)&from=EN

(6) Perusasetuksen 11 artiklan 2 kohdan a alakohta.

(7) Ks. https://www.eaza.net/assets/Uploads/CCC/August-2020.pdf

(8) Esimerkiksi ilmoitukset jälkeläisten tuotannosta sellaisessa mittakaavassa tai sellaisella nopeudella, jota pidetään epätodennäköisenä lajin lisääntymisbiologia huomioon ottaen.

(9) http://captivebreeding.unep-wcmc.org

(10) https://speciesplus.net/species

(11) Todiste liitteessä B lueteltujen elävien eläinten laillisesta hankkimisesta ja tarvittava asiakirjanäyttö (EUVL C 107, 21.3.2019, s. 2).

(12) http://captivebreeding.unep-wcmc.org

(13) Luontoon palauttaminen ei monissa tapauksissa ole mahdollista.

(14) https://cites.org/sites/default/files/document/E-Res-17-08.pdf