FI Euroopan unionin virallinen lehti C 100/44

”Maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö” -erityisjaoston Lausunto aiheesta: EU ja ruokaturvan maailmanlaajuiset haasteet

2009/C 100/08

Neuvoston puheenjohtajavaltio Ranska lähetti 25. lokakuuta 2007 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Dimitris DIMITRIADISille kirjeen, jossa se pyysi Euroopan talous- ja sosiaalikomiteaa Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla laatimaan valmistelevan lausunnon aiheesta

EU ja ruokaturvan maailmanlaajuiset haasteet.

Asian valmistelusta vastannut ”maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 8. lokakuuta 2008. Esittelijä oli Seppo KALLIO.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 21.–23. lokakuuta 2008 pitämässään 448. täysistunnossa (lokakuun 22. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 73 puolesta ja 11 vastaan 27:n pidättyessä äänestämästä.

1. Johtopäätökset ja suositukset

1.1 ETSK katsoo, että EU:n tulisi arvioida maatalous- ja kauppapolitiikan pitkän aikavälin tavoitteet ja tutkia, onko elintarvikehuolto varmistettu muuttuneissa olosuhteissa EU:ssa ja koko maapallolla.

1.2 EU:n on otettava elintarvikkeiden saatavuus maatalouspolitiikan keskiöön, mikä takaa kannattavan tuotannon EU:n kaikilla alueilla. Siitä on huolehdittava YMP:n terveystarkastuksessa.

1.3 Ruoantuotanto pitää asettaa etusijalle energiantuotantoon nähden. Kasvipohjaista energiatuotantoa pitää suunnata sellaisiin kasveihin ja biomassaan, jotka eivät luontaisesti sovi elintarviketuotantoon.

1.4 Tuottajahintojen kohtuullinen taso luo vakautta riittävälle elintarvikehuollolle – alkutuotannossa ja jalostuksessa – sekä EU:ssa että maailmanlaajuisesti.

1.5 Maatalouskaupassa on tavoiteltava sellaisia sääntöjä, jotka takaavat ruokahuollon kaikissa maissa ja olosuhteissa. Kehitysmaille on annettava etuja, jotka tukevat kansallisen tuotannon vahvistamista.

1.6 EU:n on lisättävä yhteistyötä ja tukea kehitysmaiden elintarvikeketjujen ajanmukaistamiseksi ja tehostamiseksi.

1.7 ETSK korostaa, että EU:n on kehitysmaissa vahvistettava tuottajajärjestöjen ja markkinaorganisaatioiden toimintaa ja sillä tavalla tuettava ruokahuollon perusteita. Jo ehdotetusta miljardin euron tuesta kehitysmaiden viljelijöille on pidettävä kiinni.

1.8 EU:n on panostettava entistä enemmän uusien teknologioiden, mm. biotekniikan kehittämiseen, jotta niitä voidaan soveltaa käytännön tuotannossa.

1.9 Tulevaisuuden strategiana on oltava elintarviketuotteiden laadun parantaminen, ja tuotteiden turvallisuutta on lisättävä avoimilla alkuperämerkinnöillä ja kuluttajavalistuksella.

1.10 Ruoan kuluttajahintoja ei tulisi alentaa keinotekoisesti, vaan hintakompensaatiot tulisi hoitaa sosiaalipolitiikan avulla.

1.11 YK:n ja muiden kansainvälisten organisaatioiden on nostettava ruoantuotanto ykkösprioriteetiksi köyhyyden poistamisen lähtökohtana.

1.12 Ruoan saatavuuden turvaamiseksi maapallolle on luotava varastointivelvoiteohjelma, kuten öljyn varastointi on EU:ssa järjestetty.

1.13 Huoltovarmuuden luomiseksi EU:ssa on perustettava nykyistä parempi perusvarastointijärjestelmä tärkeimmille tuotteille ja tuotantopanoksille (valkuainen, lannoitteet, siemenet, torjunta-aineet) sekä aktiivisin toimenpitein vahvistettava jäsenmaiden, unionin ja kaupallisten toimijoiden yhteistyötä.

1.14 Elintarvikehuollon takaamiseksi on lisättävä alan koulutusta vastaamaan ruokakriisin uusiin haasteisiin sekä EU:ssa että erityisesti kehitysmaissa.

1.15 ETSK katsoo, että EU:n tulisi perustaa yhteisyrityksiä kehitysmaiden maatalous- ja kalastussektorille parantaakseen näiden taloudellisia toimintaedellytyksiä.

1.16 ETSK esittää, että komissio tekisi ehdotuksia, jotta jäsenvaltiot investoisivat nykyistä enemmän kalastusalan tutkimukseen, kehittämiseen ja innovointiin sekä erityisesti merentutkimusalusten rakentamiseen ja ylläpitämiseen. Aluksilla tehtävä tutkimustoiminta auttaa osaltaan ylläpitämään ja kehittämään kestävää kalastusta sekä parantamaan vähiten kehittyneiden maiden elintarviketilannetta ja sosioekonomisia olosuhteita.

2. Johdanto

2.1 Euroopan kansalaisten terveys ja huoli huomisesta, viimeaikainen raju maatalous- ja elintarviketuotteiden hinnannousu ja maailman nälkä kokonaisuudessaan polttavana ongelmana ovat nostaneet globaalit ruokahaasteet yhteiskunnallisen keskustelun keskiöön. Maatalous- ja elintarviketuotteiden raaka-aineiden hinnat ovat olleet laskussa 1970-luvulta saakka. Viimeisten kolmen vuoden aikana tapahtunut korjausliike on elintarvikkeiden tarjontaketjun toimijoille tervetullut muutos oikeaan suuntaan, mutta se on aiheuttanut vaikeuksia ketjun heikoimmalle lenkille eli kuluttajille. Kuluttajat ovat silloin tällöin tilanteessa, jossa peruselintarvikkeiden hinnat ovat merkittävästi korkeammat kuin maataloustuottajien saama alkuperäinen hinta. Vaikka osa Euroopan maataloudesta on pystynyt hyötymään hintojennoususta, on tärkeä muistaa, että Euroopan karjatalous on kriittisessä tilanteessa, sillä se on vaikeuksissa rehun hinnannousun takia eikä se pysty siirtämään kustannuksia kuluttajahintoihin. Tässä lausuntoluonnoksessa arvioidaan ruokahaasteita Euroopan unionin näkökulmasta ja samalla pohditaan EU:n toimien yhteiskunnallisia vaikutuksia laajemmin (1).

2.2 Arvioinnin keskipisteenä on ruokahuolto ja huoltovarmuus. Tavoitteena on tunnistaa globaalit haasteet ja nostaa esiin mahdollisuuksia, joilla näihin haasteisiin voidaan vastata. Ovathan rajut markkinamuutokset kirvoittaneet radikaalejakin kommentteja: useat tahot ovat jopa esittäneet maatalous- ja elintarvikekysymysten eriyttämistä WTO-neuvotteluista ja EU-tasolla tuotantoon sidottuun tukeen palaamista. Lopuksi haasteita ja mahdollisuuksia peilataan tärkeisiin yhteiskunnallisiin kysymyksiin: mitä ne merkitsevät eurooppalaiselle kuluttajalle, mitä ne merkitsevät kehitysmaiden pitkän tähtäimen ruokahuollolle ja miten ne tukevat maaseudun elinvoimaisuutta.

2.3 Aluksi käydään lyhyesti läpi EU:n maatalous- ja elintarviketuotannon ja -politiikan kehitys ja hahmotetaan se kehikko, jossa maatalous- ja elintarviketuotanto tällä hetkellä EU:ssa toimii. Seuraavaksi arvioidaan ulkoapäin tulevat merkittävät muutosvoimat, jotka luovat paineita olemassa olevan kehikon kehittämiseksi. Käsittelyn perusteella luodaan synteesi, jossa nostetaan esille tärkeimmät EU:n maatalous- ja elintarvikehuollon tulevaisuuden haasteet ja käytettävissä olevat vaihtoehtoiset toimintamallit. Lopuksi näitä toimintamalleja ja EU:n roolia arvioidaan maailman ruokahuollon osana, niin tuottajana kuin kuluttajanakin.

3. EU:n maatalous- ja elintarvikepolitiikka ja sektorin kehitys

3.1 ETY:n ja EU:n elintarviketalouden tavoitteet, sektorin ja markkinoiden kehitys

3.1.1 EU:n maatalous- ja elintarviketuotanto on kehittynyt vuosikymmenien aikana muun yhteiskunnan kehityksen myötä. Alussa keskityttiin tuottamaan määrää, minkä seurauksena jo 1980-luvulla tuli vastaan merkittävä vientitarve. Kahdeksankymmentäluvulla tulivat vastaan maatalouden ympäristöongelmat, lannanlevitysongelmat keskittyneillä tuotantoalueilla, vesistöongelmat jne.

3.1.2 Vastauksena tehotuotannolle ja ympäristöongelmille nousi esiin luomutuotanto, joka on yksi esimerkki tuotteiden erilaistamisesta – jotkut kuluttajaryhmät ovat valmiita maksamaan lisähintaa tuotteista, joiden tuotantomenetelmät nähdään ympäristöystävällisinä. 1990-luku jää mieleen eläintautien ja zoonoosien vuosikymmenenä – EU:n nautakarjataloutta ja ruokajärjestelmää ravisuttivat hullun lehmän tauti ja sikarutto. Elintarviketurvallisuus nousi tärkeäksi elintarvikehuollossa, ja mm. salmonellan vastustamiseen ja ennaltaehkäisyyn alettiin käyttää useissa maissa entistä enemmän varoja.

3.1.3 Yllä mainitut ongelmat ja toimet niiden ratkaisemiseksi on otettu ja ne ovat muodostuneet osaksi Euroopan unionin maatalous- ja elintarviketalouspolitiikkaa. Ajankohtaisia, viime vuosina esiin nousseita kysymyksiä ovat bioenergian tuotanto maatalouden raaka-aineista, eli maatalous bioenergian raaka-ainelähteenä.

3.1.4 Toinen esillä ollut seikka on ruoan ravitsemuksellinen laatu ja sen merkitys kansanterveydelle – on keskusteltu elintarvikkeiden koostumuksen ja elintarviketalouden vastuusta länsimaiden yhä lisääntyvästä lihavuusongelmasta. Elintarviketalouden on otettava asia huomioon mm. tuotteiden suunnittelussa ja markkinoinnissa ja kuluttajien kulutuspäätöksissään. Vastuullista kulutusta on tuettava kuluttajavalistuksella.

3.1.5 Tällä hetkellä kuuma kysymys on elintarvikkeiden ja maatalouden lopputuotteiden ja tuotantopanosten raju hinnannousu – sen pysyvyys ja vaikutukset maailmanlaajuiseen ruokahuoltoon ja köyhien ihmisten elinolosuhteisiin. Markkinoiden muutoksen tulisi pohdituttaa myös päätöksentekijöitä – ovatko alhaisten, ja jatkuvasti laskevien elintarvikehintojen markkinoille kaavaillut politiikkatoimenpiteet edelleen valideja uusissa olosuhteissa.

3.2 EU:n maatalouspolitiikan muutokset sekä kalastus

3.2.1 EU:n maatalouspolitiikka on perustunut vahvoihin sisämarkkinoihin sekä markkinoita sääteleviin tukiratkaisuihin, tavoitteena vakaa elintarvikehuolto kaikissa maissa ja oloissa. EU on perustanut linjansa eurooppalaiseen maatalousmalliin, jossa maatalouden monimuotoisuus on turvattu ja tuotantoa on voitu harjoittaa myös unionin epäedullisilla alueilla. Tavoitteena on ollut tuottaa EU-kuluttajille korkealaatuisia ja turvallisia elintarvikkeita kohtuulliseen hintaan.

3.2.2 Maatalouspolitiikan kansainvälistyminen osana globalisaatiota on merkinnyt uusia haasteita myös EU:n yhteisen maatalouspolitiikan uudistamiselle. Se on asettanut kovia haasteita lisääntyvälle kilpailulle ja viljelijöiden tulopolitiikan hoitamiselle. Maatalousmarkkinoiden ongelmat ovat pitkään johtuneet tuotteiden alhaisista hinnoista, mihin EU:nkin maatalousuudistukset ovat pyrkineet vastaamaan.

3.2.3 Vuosien 1999 ja 2003 maatalousuudistuksilla siirryttiin markkinasuuntautuneempaan järjestelmään siten, että interventiojärjestelmiä purettiin, hallinnollisia hintoja laskettiin ja suorat tuet eriytettiin tuotantomääristä. Sen jälkeen on lisäksi uudistettu monien tuotteiden markkinointijärjestelmiä, mikä on merkinnyt vaikeuksia osalle EU:n viljelijöistä. Nämä muutokset pohjustivat EU:n tavoitteita meneillään olevalle WTO:n kauppaneuvottelukierrokselle.

3.2.4 EU valmistelee parhaillaan ns. YMP:n terveystarkastusta, jonka pitäisi olla maatalouspolitiikan hienosäätöä. Tarkastuksen päätavoitteena on arvioida vuoden 2003 YMP-uudistuksen toteuttamista ja tarkastella, mitä muutoksia uudistusprosessiin on syytä tehdä, jotta politiikkaa voidaan yksinkertaistaa edelleen, hyödyntää uusia markkinamahdollisuuksia ja valmistautua kohtaamaan uudet haasteet markkinoilla ja yhteiskunnassa. Terveystarkastus tehdään tilanteessa, jossa maataloustuotteiden maailmanmarkkinoilla vallitsee iso turbulenssi ja ruoan saatavuus on olennaisesti heikentynyt.

3.2.5 Maatalouden ohella kalastus on merkittävä osa elintarvikehuoltoamme. Maailman kalastus- ja vesiviljelytuotanto saavutti vuonna 2005 142 miljoonan tonnin rajan, joka vastaa 16,6 kilon tuotantoa henkeä kohden ja yli 15 prosentin osuutta eläinperäisen jauhon tuotannosta maailmassa. Kalatuotteilla on sellaisenaan tärkeä merkitys elintarvikehuollossa. Lisäksi kalastukseen ja vesiviljelyyn liittyvä toiminta on tärkeä ravinnon, työpaikkojen ja tulojen lähde niin Euroopassa kuin kehitysmaissakin. Euroopan unionin tulee osaltaan pyrkiä siihen, että myös kehitysmaat voivat hallita ja hyödyntää mahdollisimman hyvin omia kalavarojaan.

3.2.6. EU:n tulee toiminnassaan painottaa kokonaisvaltaista lähestymistapaa, jossa yhdistyvät kalavarojen kestävä hyödyntäminen ja köyhyyden vähentäminen ja jossa taataan kehittyneiden maiden ja kehitysmaiden välinen tasapaino seuraavien näkökohtien osalta:

1) EU:n tulee kehittää paikallisia pyyntitapoja sekä tukea kestävää ja vastuullista kalastusta ja vesiviljelyn laajentamista.

2) EU:n tulee jatkaa kalastustuotteiden tuontia sekä elintarviketurvallisuus- ja kuluttajansuojakäytäntöjen vahvistamista.

3) EU:n on tuettava eurooppalaisten kalastajayhteisöjen kolmansien maiden aluevesillä tapahtuvaa kalastusta, kun se on riidattomasti myös näiden maiden ja niiden kansalaisten intresseissä.

4) Valtameret ja meret ovat maapallon luonnonvaroja ja kuuluvat maailmanperintöön. Euroopan unionin on varmistettava, ettei se ylikalasta omilla tai muiden valtioiden aluevesillä.

3.3 EU:n maatalous- ja elintarvikepolitiikkaan vaikuttavat ulkoiset muutostarpeet

3.3.1 EU:n maatalous- ja elintarvikepolitiikan kehikko on viimeisen puolen vuosisadan aikana rakentunut edellä kuvatun kaltaiseksi sen omien tavoitteiden ja mahdollisuuksien sekä ulkoisten vaikuttimien seurauksena. Politiikan ulkoisia muutos- ja kehitystarpeita aiheuttavat erityisesti EU:n kauppapolitiikka – meneillään oleva WTO:n Dohan kierros – teknologinen kehitys ja ympäristöhaasteet sekä elintarvikemarkkinoiden muutostrendit.

3.3.2 Monenvälisten kauppaneuvottelujen WTO:n Dohan kierroksen neuvottelut ovat kestäneet jo lähes 7 vuotta. Neuvotteluissa on saavutettu osaratkaisuja, mutta kokonaisuutena ne ovat edenneet varsin hitaasti. EU on ollut prosessissa hyvin aktiivinen laajalla neuvottelukierroksella. Osa maista ei ole halunnut edetä siten, että neuvottelutulos olisi saatu aikaan. EU on tehnyt merkittäviä myönnytyksiä mm. maataloudessa, teollisuudessa ja kehitysmaakysymyksissä. Neuvotteluratkaisun löytyminen olisi tärkeää kansainvälisen kauppajärjestelmän toiminnalle.

3.3.3 Maatalouskauppa on perinteisesti ollut vaikea neuvottelualue, sillä useimmat maat puolustavat omaa tuotantoaan jo perusturvallisuuden takia. Toiseksi osa neuvotteluosapuolista on erittäin suuria viejiä, jotka eivät kuitenkaan halua vapauttaa tuontiaan. EU on merkittävä muutamien tuotteiden viejä, mutta samalla EU on maailman suurin elintarvikkeiden tuoja. Vuonna 2007 Euroopan unionin elintarviketeollisuus vei tuotteitaan € 54.6 miljardin arvosta, ja EU:n tuotiin jalostettuja elintarvikkeita € 52.6 miljardin arvosta.

3.3.4 Mikäli Dohan kierroksen neuvotteluissa saadaan lähiaikoina aikaan ratkaisu, se merkitsee EU:n maatalousmarkkinoille uutta asetelmaa. Nykyisten tarjousten pohjalta vientituet poistetaan vuoteen 2014 mennessä ja suojatulleja alennetaan yli 50 %. Tämä merkinnee EU:n maataloussektorille yli 20 miljardin euron taloudellista menetystä. Viimeaikainen maataloushintojen nousu on vaikuttamassa kaupan rakenteeseen ja ratkaisun vaikutuksiin.

3.3.5 EU on nostanut esille muutamia merkittäviä maatalouskauppaan liittyviä tekijöitä, kuten ympäristö- ja sosiaalinormit sekä eläinten hyvinvoinnin – ns. ei-kaupalliset tekijät. Nämä ehdotukset eivät valitettavasti ole edenneet. Tuotantosäädökset ja normit tulisi saada yhtenäiseksi, jotta maailmankauppa voisi toimia tasavertaisesti.

3.3.6 EU on tehnyt neuvotteluissa merkittäviä myönnytyksiä köyhimmille kehitysmaille esim. sallimalla tullivapaan tuonnin, minkä odotetaan parantavan kehitysmaiden maatalouskaupan mahdollisuuksia. Samalla on tärkeätä, että kehitysmaiden omalle maataloustuotannolle annetaan lisää voimavaroja, suosituimmuuskohtelua ja teknistä apua. EU:n tulisi myös tukea aloitteita, joilla tuetaan kehitysmaiden omaa, kotimarkkinoille suunnattua tuotantoa sekä maaseudun toimijoiden järjestäytymistä. Kehitysmaat ovat kaupan edellytyksiltään hyvin erilaisia, mikä on otettava huomioon kaupan uusissa säännöissä.

3.3.7 Viimeaikainen maataloustuotteiden maailmanmarkkinatilanteen radikaali muuttuminen tulee vaikuttamaan elintarvikekauppaan ja sen rakenteeseen. Jos hintamuutokset ovat pysyviä, sillä on välillistä vaikutusta kauppapolitiikan uusiin sopimuksiin ja ehtoihin. EU onkin lähtenyt laajentamaan bilateraalisia kauppasopimuksia monien kauppakumppanien kanssa. Tähän ovat johtaneet monenvälisten neuvottelujen vaikeudet, mutta myös nopeat muutokset esim. elintarvike- ja energiamarkkinoilla. Tavoitteena on oltava sopimus sekä interventiomekanismi, joilla voidaan hillitä tuotteiden hintavaihteluja ja tasapainottaa markkinoita.

3.4 Ympäristön muutos ja teknologinen kehitys

3.4.1 Ympäristökysymykset

3.4.1.1 Ympäristövaikuttimista tärkeimmät ovat ilmastonmuutoksen aiheuttamat muutokset ja erityisesti sen kirvoittamat politiikkatoimenpiteet. Ilmastonmuutos muuttaa maapallon ilmasto-olosuhteita, ja tuotannon täytyy sopeutua uusiin olosuhteisiin, mikä heikentää maatalouden tuottavuutta. Toinen, epäsuora vaikutus tulee politiikkatoimenpiteistä: toimenpiteet ilmastonmuutoksen hidastamiseksi vaativat tuotantorakenteiden ja tuotantotekniikoiden muutoksia, jotka itsessään heikentävät tuottavuutta. Maatalouden ohella ilmastonmuutos vaikuttaa voimakkaasti myös elintarviketeollisuuden toimintamahdollisuuksiin ja kannattavuuteen.

3.4.1.2 Erikseen voidaan vielä nostaa esille maataloussektoripohjainen bioenergian tuotanto. Elintarvikemarkkinat ovat nyt tiukasti sidoksissa energiamarkkinoihin, koska bioenergiantuotanto ja elintarviketuotanto kilpailevat samoista raaka-aineista ja edelleen koska nykyaikainen maataloustuotanto nojaa vahvasti fossiilisten polttoaineiden käyttöön. Kilpailutilanteen vuoksi energiamarkkinoiden hintakehitys ja niitä koskevat politiikkatoimenpiteet vaikuttavat suoraan elintarvikemarkkinoihin.

3.4.1.3 Elintarvikekelpoisten raaka-aineiden käyttö bioenergian raaka-aineena lisää maataloustuotteiden kysyntää ja nostaa niiden hintaa.

3.4.1.4 Kasvihuoneilmiö kaiken kattavana ympäristönäkökohtana jättää varjoonsa monet muut ympäristökysymykset, joista kuitenkin mm. biodiversiteetin merkitys globaalina kysymyksenä on tärkeä. EU:ssa monipuolisen geeniperimän suojelun merkitys korostuu suojelualueiden ja alkuperäiskasvi- ja eläinrotujen säilyttämisessä tuotannon osana ja ohella sekä geenipankkitoimintana. Euroopan ulkopuolella tarpeet ovat periaatteessa samankaltaiset, mutta lajikirjo saattaa olla moninkertainen ja suojelun taloudelliset mahdollisuudet heikommat.

3.4.1.5 Luonnon monimuotoisuuden ohella tarttuvat eläintaudit ja zoonoosit sekä tulokaslajit ovat ongelmia, joiden merkitys on nopeassa kasvussa kansainvälisen kaupan, liikenteen ja yhteistoiminnan vuoksi. EU:n tasolla tällaisista bioturvallisuusongelmista (biosecurity) tutuimpia lienevät sikarutot, BSE, FMD ja salmonella. Globaalitasolla lintuinfluenssa on huolestusta aiheuttava epidemia. Taudit ja tuholaiset leviävät kukin yksilöllisellä tavalla – yhteistä niille kaikille on se, että ne vaikeuttavat elintarviketuotantoa suoraan tai välillisesti ja aiheuttavat epävarmuutta kuluttajien ostopäätöksiin. Lisäksi niillä on merkittävä pitkän aikavälin huoltovarmuutta heikentävä vaikutus.

3.4.2 Uudet teknologiat

3.4.2.1 Maataloustuotteiden kysyntä bioenergian raaka-aineeksi on lisääntynyt pääasiassa ympäristöuhan kirvoittamien politiikkatoimenpiteiden, mutta myös teknologisen kehityksen myötä. Biotekniikka tarjoaa runsaasti uusia mahdollisuuksia tuotannon ja tuotteiden jalostuksen tehostamiseksi elintarvike- ja non-food-markkinoilla. Energia-alalla tärkkelyspohjaisen bioenergian ohella selluloosapohjainen bioenergian tuotanto on kehittymässä markkinakelpoiseksi.

3.4.2.2 Bioteknisten innovaatioiden myötä on markkinoille tullut runsaasti uusia tuotantotapoja. Bioteknologinen kehitys nähdään merkittävänä harppauksena tuotannon tehostamisessa. Sitä tulisi tukea tutkimus- ja kehitystoiminnan avulla. Hyötyjen ohella on otettava huomioon myös ympäristölle ja terveydelle mahdollisesti aiheutuvat riskit. Ongelmana on, että monissa tapauksissa bioteknisten sovellusten mahdolliset sivuvaikutukset eläinten, kasvien ja ekosysteemien terveyteen eivät ole vielä selvillä.

3.4.2.3 Puuttuu riittävää tietoa sekä tutkimuksia, jotka osoittaisivat nykyaikaisen bioteknologian välilliset terveys- ja ympäristövaikutukset. Tämä on vaikuttanut kuluttajien mielikuviin kyseisen teknologian käyttöönotosta. Kuluttajien mielipiteet ja huolenaiheet on otettava kehitystyössä vakavasti huomioon ja markkinoitavat tuotteet olisi asianmukaisesti merkittävä.

3.5 Elintarvikemarkkinoiden hintakehitys

3.5.1 Viimeisten kahden vuoden aikana maatalouden hyödykkeiden ja samalla useiden tärkeiden peruselintarvikkeiden hinnat ovat nousseet rajusti. Syynä ovat mm. väestönkasvun myötä lisääntynyt kysyntä, energian hinnannousu, varastojen väheneminen maailmanlaajuisesti ja siitä seurannut kiinnostus maataloushyödykkeisiin sijoitus- ja spekulaatiokohteena sekä ilmasto-olosuhteet – yhtä lailla paikalliset šokit kuin pysyvämmän muutoksen uhka.

3.5.2 Ennusteiden perusteella on vaikea sanoa, miten markkinat kehittyvät tulevaisuudessa. Viime kuukausien hintojen lasku ei kerro, mille tasolle hinnat vakiintuvat. Joka tapauksessa hintakehityksellä on selvä vaikutus kehitysmaihin ja se tuntuu myös kehittyneissä maissa, kuten EU:ssa.

3.5.3 Vahventuneet maailmanmarkkinahinnat ovat EU:ssa luoneet mielikuvan hiukan aikaisempaa suuremmasta liikkumavarasta maatalous- ja elintarvikepolitiikassa. Elintarvikkeiden hintojen nousu näyttäytyy nopeana ruoan ostajalle, ja se onkin jo vaikuttanut EU-maiden kokonaisinflaatioon. Kehitysmaissa on selvästi nähtävillä samantyyppinen, joskin jyrkempi asetelma – useissa maissa on viime aikoina raportoitu jopa mellakoista, jotka liittyvät ruoan saatavuuteen ja ruoan hintaan. Samassa yhteydessä on tullut selväksi, että hinnannousulla on ollut tervehdyttävä vaikutus eräiden alojen tuotantoon – monissa tapauksissa ensimmäistä kertaa vuosiin paikalliset tuottajat pystyvät nyt kilpailemaan maailmanmarkkinahintaisen tuontiruoan kanssa. Pitkällä aikavälillä tämä voi lisätä ruoan tuotantoa ja antaa tuotantomahdollisuuksia myös paikalliselle väestölle. Onnistuakseen tämä edellyttää sellaista talouskehitystä, että kuluttajilla on tuloja ruoan hankintaan.

3.5.4 Elintarvikkeiden maailmanmarkkinahintojen nousu sinällään lisännee elintarviketuotannon määrää. Hintojen nousu saattaa kuitenkin pahentaa maailman nälkää, koska köyhien on entistä vaikeampi ostaa välttämättömiä elintarvikkeita ja erityisesti jos entistä suurempi osa sadosta käytetään non-food-tuotteisiin. Joka tapauksessa uusi tilanne vaikuttaa selvästi maiden sisäiseen tulonjakoon ja on siten poliittisesti herkkä kysymys. Maailmanjärjestöjen asenne tulevaan kehitykseen on vielä epäselvä.

3.5.5 Kyse ei luonnollisestikaan ole yksin lopputuotemarkkinoista – lopputuotteiden hintojen noustessa tuotantopanoksilla on tapana kallistua, ja myös toisin päin. Samoin nytkin: energian ja lannoitteiden hinnat ovat nousseet ja siten maanviljelijöille ei välttämättä nyt jää käteen enempää kuin ennenkään. Ellei elintarviketeollisuus pysty pitämään omaa suhteellista osuuttaan lopputuotteen hinnasta ennallaan, myös se joutuu kärsimään kohonneista raaka-ainehinnoista.

3.5.6 Hintojen nousu kuvastaa monista eri tekijöistä aiheutuvaa uutta markkinatasapainoa. Käytännössä se kuvastaa maailman elintarviketalouden globaalia huolto- ja toimitusvarmuutta – kykyä ruokkia ihmiset heidän tarpeidensa mukaan. Aiemmin on usein todettu, että maailman nälkä ei johdu tuotantomahdollisuuksien vähäisyydestä vaan kansallisesta ja kansainvälisestä politiikasta. Tämä johtopäätös on lähitulevaisuudessa uuden arvioinnin kohteena – muuttavatko jatkuva väestönkasvu, ilmastonmuutos sekä uudet non-food-tuotteet ja välillisesti myös fossiilisten energiavarojen hupeneminen tilannetta siten, että tulevaisuudessa ruoan puutteessa kyse ei ole enää pelkästään politiikasta, vaan myös yhä enemmän myös yleisten tuotantomahdollisuuksien rajallisuudesta.

3.5.7 Peruselintarvikkeiden hintakehityskysymyksen käsittely edellyttää ehdottomasti asian monimutkaisuuden huolellista tarkastelua. Lisäksi on välttämätöntä tuoda avoimuutta hinnanmuodostukseen maatalous- ja elintarvikealan arvoketjun eri osissa. Hallitusten tehtävänä onkin huolehtia hintojen jäljitettävyyden parantamisesta ottamalla käyttöön asianmukaiset tarkastukset, jotta eräiden toimijoiden tietyt väärinkäytökset tuodaan päivänvaloon, sekä toteuttaa samalla itse intensiivistä valistustyötä, jossa pyritään tarjoamaan kuluttajille todenmukaista ja kattavaa tietoa.

3.6 Elintarvikkeiden laatu, turvallisuus ja ravitsemukselliset ominaisuudet

3.6.1 Elintarvikkeiden määrän ohella niiden laatu, turvallisuus, ravitsemukselliset ominaisuudet ja kuluttajien mieltymykset ovat tärkeitä tekijöitä elintarvikemarkkinoilla. Elintarvikkeiden turvallisuutta ohjataan standardein, joita EU:n elintarvikevirasto EFSA valvoo.

3.6.2 Ravitsemus on oma monimutkainen kokonaisuutensa. Kuluttajan valintoja eivät ohjaa vain terveysfaktat vaan myös kulttuurisidonnainen käyttäytyminen. Tuotteiden kansanterveysominaisuuksista ja niiden vastuunkantajista käydään keskustelua kaiken aikaa, eikä aiheesta ole markkinatoimijoiden kesken löydetty yksimielisyyttä.

3.6.3 Kuluttajien mieltymykset pohjautuvat henkilökohtaisiin arvoihin ja näkemyksiin (esim. luomu) ja kulttuurillisiin tekijöihin, jotka eivät ole yhteismitallisia. Siitä huolimatta niiden merkitystä ei tule väheksyä elintarvikemarkkinoiden osatekijänä.

3.7 Kuluttajan asema ja rooli

3.7.1 Vastuullinen kuluttajuus ja kestävä kuluttaminen, ml. kierrätys, on saatava yleiseksi toimintatavaksi. Tämä koskee yhtä lailla tarjontaketjua kuin kuluttajiakin. Tavoite voidaan saavuttaa laajamittaisen yhteiskunnallisen vuoropuhelun avulla.

3.7.2 Eurooppalainen kuluttaja pitää itsestäänselvyytenä, että ruoan tulee olla laadukasta ja kohtuuhintaista. Hinnan ohella valinnanvapaus ja -laajuus ovat kuluttajille tärkeitä. Elintarviketurvallisuudesta ihmiset eivät yleensä ole valmiita tinkimään.

3.7.3 Käytännössä useat kuluttajat tekevät kuitenkin kompromisseja tuotteiden turvallisuudesta ja kulttuurisesti tärkeistä merkityksistä. Myös tuotteiden erityisominaisuudet ovat monille kuluttajille merkityksellisiä – esimerkiksi luomutuotanto ja GMO-raaka-aine vaikuttavat tuotteesta maksettuun hintaan.

3.7.4 Laatukysymykset painottavat informaatio-ohjauksen tärkeyttä – tuotantomenetelmien ja tuotantopanoksiin liittyvien riskien ja etujen merkityksestä on kerrottava kuluttajille tavalla, joka selventää tuotteisiin liittyvää riskiajattelua – mustavalkoisesta eipäs-juupas -keskustelusta on päästävä eteenpäin siten, että kuluttajat voivat tasapainottaa mielessään eri ominaisuuksien haittoja ja hyötyjä.

3.7.5 Kuluttajalle on elintärkeätä tietää laadun perusta, johon he voivat pohjata valintansa. Kuluttajien helppo tiedonsaanti tuotteiden laadusta on perusedellytys luottamuksen syntymiselle. Monissa yhteyksissä kuluttajat ovat vaatineet mm. alkuperämaamerkintöjen palauttamista myös eurooppalaisiin elintarvikkeisiin. Eurooppalainen tuotanto pärjää EU-markkinoilla hyvän kuluttajavalistuksen ja avoimuuden avulla. Kuluttajapolitiikan huomioon ottaminen on keskeinen tekijä ruoan tuotannon tulevassa kehittämisessä.

3.8 Kehityspolitiikka ja ruoan tuotanto

3.8.1 Maailman nälkä on ongelma, jonka poistamisesta on tehty lukuisia poliittisia päätöksiä kansainvälisillä foorumeilla, viimeisimpänä vuosituhattavoitteet. Tähänastiset konkreettiset tulokset ovat olleet varsin vaatimattomia. Nälkäänäkevien määrä on jatkuvasti ollut kasvussa, ja maailmassa on edelleen noin miljardi nälkäänäkevää. Maataloustuotannon määrän lisääntyminen ei ole pystynyt vastaamaan väestön kasvuun, eikä ruoan tuotannon uusjakoa ole pystytty globaalisti hoitamaan. EU on ollut tässä työssä mukana sekä kansainvälisissä järjestöissä että bilateraalisesti kehitysmaiden kanssa. EU on pyrkinyt olemaan aktiivinen sekä kehitysyhteistyössä että kauppapolitiikassa parantaakseen kehitysmaiden ruoan tuotannon asemaa.

3.8.2 Ruokaturva on asetettava kansainvälisen kehityspolitiikan kärkeen, jotta köyhyyttä voidaan vähentää. Ruoan tuotannon kehittämisen pitää olla kehitysmaiden oman politiikan ydintä. Kehitysmaille on rakennettava omaa kansallista maatalouspolitiikkaa, joka luo edellytyksiä omien kansalaisten perusruokahuollon järjestämiseksi.

3.8.3 Tavoitteen saavuttaminen edellyttää riittävien koulutus-, neuvonta- ja tutkimusresurssien luomista kehitysmaihin. Kansainvälisen yhteisön ja EU:n on otettava nykyistä määrätietoisemmin kyseiset tavoitteet kehityspolitiikkaohjelmiin.

3.8.4 Kehitysmaiden viljelijöitä on tuettava edesauttamalla tuottajaorganisaatioita oman tuotannon, markkinoinnin ja jalostamisen kehittämisessä sekä oman markkina-aseman vahvistamisessa. Erilaisten riskien hallintaa tulisi tehostaa kehitysmaiden tuotanto-olojen parantamisessa. Tuotannon ohella on kiinnitettävä huomiota myös sosiaalisiin kysymyksiin, lasten koulunkäyntiin ja sen kannustimiin. YK-järjestelmä tarvitsee myös lisätehoa ruokahuollon parantamiseksi omissa toimissaan.

3.8.5 Kauppapolitiikassa kehitysmaille on pystyttävä takaamaan aito mahdollisuus omaan ”vihreään tukijärjestelmään”. Tämän tavoitteen saavuttaminen edellyttää merkittävää tietotaitopanostusta kehitysmaiden hallinnolle kauppasääntöjen ja järjestelmien luomisessa. EU voisi entisestään vahvistaa rooliaan kehitysmaiden osaamisen kehittämiseksi. Kehitysmaiden entistä selvempi ryhmittely – LDC-maat vs. vahvat viejämaat – parantaisi kaikkein köyhimpien maiden asemaa. EU on ollut edistämässä näitä tavoitteita osana WTO-neuvotteluja.

4. EU:n vaihtoehtoiset toimintamahdollisuudet ja niiden reunaehdot

4.1 Parin viimeisen vuosikymmenen aikana EU:n huolet ja elintarviketalouteen liittyvät pääpuheenaiheet ovat vaihtuneet ylituotannosta ympäristöongelmiin, eläinten hyvinvointiin ja sittemmin eläinten ja ihmisten terveysongelmiin ja kansanterveyteen. Tulevaisuudessa – ei välttämättä edes kaukana – lienee paluu juurille: Euroopassa keskustelu siirtyy jälleen elintarvikkeiden saatavuuteen ja hintatasoon, kuten se on jo viimeisen muutaman vuoden aikana siirtynyt.

4.2 Samalla on selvää, että EU ei ole saari – kehitysmaissa pääongelma tulee edelleen olemaan köyhyys ja sen aiheuttamat ongelmat – maailman nälkä ei katoa lyhyellä aikavälillä. EU:lla on edelleen oma vastuunsa köyhyyden poistamisessa.

4.3 Perimmäisenä huolena EU:ssa – myös elintarviketaloudessa – on energian saatavuus. Nykymuotoinen elintarviketalous pohjaa runsaaseen energian käyttöön ja vaatii sellaisenaan energiansaannin turvaamisen. Toinen merkittävä minimitekijä on, erityisesti globaalitasolla, vesi. Niiden saatavuudesta on huolehdittava.

4.4 Vaihtoehtoesimerkkejä on useita. EU voi tehostaa maataloustuotantoaan ja kalastustaan, mutta samalla sen on otettava huomioon ympäristökysymykset, eläinten hyvinvointi ja kansalaisten terveys. Tehostaessaan tuotantoaan EU voi kasvattaa tilojensa ja tuotantolaitostensa yksikkökokoa, mutta sen on tapahduttava ympäristön ja eläinten hyvinvoinnin ehdoilla – tällöin ei myöskään saa unohtaa tuottajien jaksamista ja maaseudun asuttuna pysymistä.

4.5 EU voi vahvistaa toimitusvarmuuttaan varastoinnilla ja mm. energialähteitään monipuolistamalla. Bioenergian tuotantoa on vahvistettava, mutta siten, ettei se heikennä elintarviketarjontaa.

4.6 EU:n on myös jatkettava humanismin tiellä ja kannettava oma vastuunsa maahanmuuttokysymyksissä ja kehitysmaiden ongelmissa ja samalla myös minimoitava mahdolliset lähialuekonfliktit pyrkimällä turvaamaan ihmisten elinmahdollisuudet omilla kotiseuduillaan, niin EU:n sisällä kuin ulkopuolellakin.

EU:n tulee tukea kehitysmaiden tuottajia ja heidän järjestäytymistään siten, että tuottajat voivat yhdessä ja toisiltaan oppien vastata entistä paremmin alueidensa ruokahuollosta. Eurooppalaisten tuottajien tulee ottaa osaa viljelijältä viljelijälle -yhteistyöhön. Heinäkuussa 2008 EU teki periaatepäätöksen, että miljardi euroa maatalouspääluokasta käytetään kehitysmaiden maanviljelijöiden toimintamahdollisuuksien kehittämiseen.

4.7 Merkittävää on myös globaalin vastuullisen kulutuksen ja ruokailutottumusten kehitys: kasvituotteisiin painottuvalla dieetillä ihmiskunta pystyy vastaamaan ruokatarpeeseensa huomattavasti vähemmällä energiatarpeella kuin runsaaseen eläinproteiiniin perustuvalla dieetillä. Tuotantopuolella tärkeää on jatkuva tuotannon kehittäminen ja tieteellisen osaamisen vahvistaminen. Kaikissa näissä kysymyksissä EU:n tulee olla aloitteellinen niin omissa toimissaan kuin kansainvälisilläkin kentillä.

5. Huoltovarmuus – EU:n ruokahuollon perusta

5.1 Perushuoltovarmuus on keskeinen riskien torjuntamekanismi ruoan ja lääkkeiden saamiseksi poikkeusoloissa. EU:n jäsenmailla on omia hyvin erilaisia huoltovarmuusjärjestelmiään. EU-jäsenyys merkitsee yleensä kansallisen huoltovarmuuden heikkenemistä, sillä EU katsoo pystyvänsä ottamaan kokonaisvaltaista vastuuta huoltovarmuudesta kriisien hoidossa. EU:n sisämarkkinat antavat ko. tavoitteelle hyvän pohjan. Viime vuosien kriisit ovat olleet luonteeltaan laadullisia eikä niinkään perustarvikkeiden puutteita.

5.2 Ruokahuollon hoitamisen keskeisiä päämääriä ovat ruoan raaka-ainetuotannon turvaaminen maataloudessa. Kriisin tapahtuessa voidaan ruoan jakelua säätää ja kontrolloida. Tässä on keskeistä yhteistyö eri tahojen viljelijöiden, kaupan, teollisuuden ja viranomaisten välillä.

5.3 Kriisien pidetessä on välttämätöntä maatalouden perustuotantopanosten saanti. Niitä ovat esimerkiksi lannoitteet, energia (kuten öljy), kasvinsuojeluaineet, siemenet, eläinlääkkeet, vesi jne. Viranomaisten on lainsäädännön pohjalta huolehdittava tuotantopanosten saannista poikkeusolosuhteissa. Kyseinen toiminta edellyttää suunnitelmia ja selvää työjakoa eri osapuolten välillä. Kansalliset järjestelmät ja huoltovarmuuden valmiustaso vaihtelevat. EU on rakentamassa uusia järjestelmiä, varsinkin kun erilaisten kansanvälisten riskien kirjo on laajenemassa.

5.4 EU:n elintarvikesektorin huoltovarmuus vaatisi nykyistä vahvemman koneiston ja järjestelmän, jotta unioni voisi varautua uusiin mahdollisiin riskeihin. Riittävän suuret ja koko EU:n kattavat varastointijärjestelmät ovat huoltovarmuuden perusta. Vakaat ja toimivat maataloustuotemarkkinat jäsenmaissa ja EU:n sisämarkkinoilla luovat huoltovarmuuden pohjan. Kriisien sattuessa eri osapuolten toimintavarmuus ja nopeus ovat avainasemassa huoltovarmuuden toteuttamisessa.

Bryssel 22 päivänä lokakuuta 2008. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Mario SEPI

(1) Lausunnon laatimisen yhteydessä järjestettiin ETSK:ssa 22. syyskuuta 2008 kuulemistilaisuus aiheesta ”Mitkä ovat maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden hintojen todelliset tulevaisuudennäkymät?”