Neuvoston 5 päivänä marraskuuta 2002 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 251 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 62/2002 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnasta ja valvonnasta



Virallinen lehti nro C 299 E , 03/12/2002 s. 0016 - 0037



Neuvoston 5 päivänä marraskuuta 2002 vahvistama Yhteinen kanta (EY) N:o 62/2002 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/.../EY antamiseksi ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnasta ja valvonnasta (2002/C 299 E/02) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan, 55 artiklan ja 95 artiklan 1 kohdan, ottavat huomioon komission ehdotuksen(1), ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon(2), noudattavat Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä(3), sekä katsovat seuraavaa: (1) Rahoituspalvelujen todellisten sisämarkkinoiden luominen on välttämätöntä yhteisön taloudellisen kasvun ja työpaikkojen luomisen kannalta. (2) Sisämarkkinoiden luomiseksi on jo toteutettu merkittäviä toimenpiteitä, joiden ansiosta rahoituslaitokset voivat toimia muissa jäsenvaltioissa ja joilla varmistetaan rahoituspalvelujen kuluttajille korkeatasoinen suoja. (3) Komission tiedonannossa "Rahoitusmarkkinoiden puitteiden toteuttaminen: Toimintasuunnitelma" osoitetaan rahoituspalvelujen sisämarkkinoiden luomiseksi tarvittavia toimia, ja 23 ja 24 päivänä maaliskuuta 2000 Lissabonissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti toteuttamaan kyseisen toimintasuunnitelman vuoteen 2005 mennessä. (4) Rahoituspalvelujen toimintasuunnitelmassa korostetaan, että on kiireesti ja ensisijaisesti tarpeen laatia ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnan vakauden valvontaa koskeva direktiivi, sillä nämä laitokset ovat merkittäviä rahoituslaitoksia, jotka ovat avainasemassa rahoitusmarkkinoiden yhdentymisen, tehokkuuden ja likviditeetin kannalta, mutta joiden osalta ei ole vielä yhtenäistä yhteisön lainsäädäntöä, jonka turvin ne voisivat hyötyä täysin sisämarkkinoiden eduista. (5) Tämä direktiivi on siten ensimmäinen askel kohti Euroopan tasolla organisoituja ammatillisten lisäeläkkeiden sisämarkkinoita. Asettamalla varovaisuusperiaate perusperiaatteeksi pääomainvestointien osalta ja mahdollistamalla laitosten rajat ylittävä toiminta kannustetaan säästöjen suuntaamista ammatillisiin eläkkeisiin, mikä siten myötävaikuttaa taloudelliseen ja sosiaaliseen edistykseen. (6) Direktiivissä säädetyillä toiminnan taloudellista vakautta koskevilla säännöksillä on määrä sekä varmistaa tulevien eläkkeensaajien korkeatasoinen suoja tiukkojen valvontastandardien asettamisen avulla että mahdollistaa ammatillisten lisäeläkejärjestelmien tehokas hoitaminen. (7) Laitoksilla, jotka toimivat täysin erillään rahoittavista yrityksistä ja jotka toimivat rahastointiperiaatteella ainoana tehtävänään tarjota eläke-etuuksia, olisi oltava palvelujen tarjoamisen vapaus sekä sijoittamisen vapaus siten, että niitä koskisivat ainoastaan yhteensovitetut toiminnan vakautta koskevat vaatimukset, siitä riippumatta, pidetäänkö näitä laitoksia oikeudellisesti itsenäisinä kokonaisuuksina. (8) Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltioilla pitäisi edelleen olla täysi vastuu eläkejärjestelmiensä järjestämisestä sekä eläkejärjestelmän kunkin kolmen "pilarin" asemaa koskevasta päätöksestä kussakin jäsenvaltiossa. Toisen pilarin yhteydessä niiden olisi myös otettava täysi vastuu ammatillisia lisäeläke-etuuksia tarjoavien laitosten, kuten toimialakohtaisten eläkerahastojen, yritysten eläkerahastojen ja henkivakuutusyhtiöiden, asemasta ja tehtävistä. Tämän direktiivin tarkoituksena ei ole asettaa kyseenalaiseksi tätä oikeutta. (9) Itsenäisten ammatinharjoittajien jäsenyyttä ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavissa laitoksissa koskevissa kansallisissa säännöissä on eroja. Joissakin jäsenvaltioissa ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset voivat toimia joko sellaisten ammattialojen tai ammattialaryhmittymien kanssa tehtyjen sopimusten pohjalta, joiden jäsenet toimivat itsenäisinä ammatinharjoittajina, tai suoraan itsenäisten ammatinharjoittajien ja palkattujen työntekijöiden kanssa. Joissakin jäsenvaltioissa itsenäinen ammatinharjoittaja voi myös liittyä eläkelaitoksen jäseneksi, jos hän toimii työnantajana tai tarjoaa ammatillisia palvelujaan jollekin yritykselle. Joissakin jäsenvaltioissa itsenäiset ammatinharjoittajat eivät voi liittyä ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitoksen jäseniksi, elleivät tietyt, muun muassa työ- ja sosiaalilainsäädännön, vaatimukset täyty. (10) Laitokset, jotka hallinnoivat jo yhteisön tasolla yhteensovitettuja sosiaaliturvajärjestelmiä, olisi rajattava tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Olisi kuitenkin otettava huomioon niiden laitosten erityisluonne, jotka hallinnoivat yhdessä jäsenvaltiossa sekä sosiaaliturvajärjestelmiä että ammatillisia lisäeläkejärjestelmiä. (11) Rahoituslaitokset, jotka jo kuuluvat yhteisön lainsäädäntökehyksen piiriin, olisi yleisesti jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Koska nämä laitokset kuitenkin voivat eräissä tapauksissa tarjota myös ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia palveluja, on tärkeää varmistaa, että tämä direktiivi ei johda kilpailun vääristymiseen. Kilpailun vääristyminen voidaan välttää soveltamalla tämän direktiivin sisältämiä toiminnan vakautta koskevia säännöksiä henkivakuutusyhtiöiden ammatillisia lisäeläkkeitä koskevaan toimintaan. (12) Tarjoamalla jäsenvaltioille mahdollisuus jättää kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle laitokset, jotka hallinnoivat järjestelmiä, joiden yhteinen jäsenmäärä on alle sadan, voidaan valvontaa eräissä jäsenvaltioissa helpottaa haittaamatta alan sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Tämä ei saisi kuitenkaan rajoittaa kyseisten laitosten oikeutta nimetä sijoitussalkkujensa hoitajiksi ja varojensa säilyttäjiksi toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita ja asianmukaisesti hyväksyttyjä omaisuudenhoitajia. (13) Laitokset, joiden jäsenillä ei ole laillista oikeutta tietynmääräisiin etuuksiin ja joiden jäsenten etuja suojataan pakollisella, lakisääteisellä maksukyvyttömyysvakuutuksella, kuten "Unterstützungskassen" Saksassa, olisi jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. (14) Jäsenten ja edunsaajien suojelemiseksi ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten olisi rajoitettava toimintansa tässä direktiivissä tarkoitettuun liiketoimintaan ja siitä johtuviin toimintoihin. (15) Rahoittavan yrityksen konkurssissa jäsenellä on vaara menettää sekä työpaikkansa että saavuttamansa eläkeoikeudet. Sen vuoksi on tarpeen, että tämä yritys ja eläkelaitos erotetaan selkeästi toisistaan ja että jäsenten suojelemiseksi asetetaan toiminnan vakautta koskevat vähimmäisnormit. (16) Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnassa ja valvonnassa on merkittäviä eroja eri jäsenvaltioiden välillä. Eräissä jäsenvaltioissa valvonnan kohteena voivat olla laitoksen itsensä lisäksi myös yhteisöt tai yhtiöt, joilla on valtuudet hallinnoida näitä laitoksia. Jäsenvaltioiden olisi voitava ottaa huomioon tällainen erityisseikka, kunhan kaikki tässä direktiivissä esitetyt edellytykset täyttyvät. Jäsenvaltioiden olisi myös voitava sallia, että vakuutusyhteisöt ja muut rahoituspalveluja tarjoavat yhteisöt hallinnoivat ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavia laitoksia. (17) Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset ovat rahoituspalvelujen tarjoajia ja sen vuoksi niiden olisi toiminnassaan ja toimintaehdoissaan noudatettava tiettyjä toiminnan vakautta koskevia vähimmäisnormeja. (18) Koska tietyissä jäsenvaltioissa näitä laitoksia on erittäin paljon, on laitoksilta ennakolta vaadittavaa lupaa koskevaan kysymykseen löydettävä käytännöllinen ratkaisu. Jos laitos aikoo ryhtyä hallinnoimaan järjestelmää toisessa jäsenvaltiossa, olisi siltä kuitenkin edellytettävä kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten ennakolta myöntämää lupaa. (19) Kunkin jäsenvaltion olisi edellytettävä, että kaikki sen alueelle sijoittautuneet laitokset laativat vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksen, joissa otetaan huomioon jokainen laitoksen hoitama eläkejärjestelmä, ja tarvittaessa kunkin eläkejärjestelmän tilinpäätös ja vuosikertomus. Tilintarkastuksesta vastaavan henkilön asianmukaisesti hyväksymä tilinpäätös ja vuosikertomus, joissa annetaan oikea ja riittävä kuva laitoksen varoista, vastuista ja rahoitusasemasta ja joissa otetaan huomioon kaikki laitoksen hoitamat eläkejärjestelmät, ovat järjestelmän jäsenille ja edunsaajille sekä toimivaltaisille viranomaisille keskeinen tietolähde. Niiden avulla etenkin toimivaltaiset viranomaiset pystyvät valvomaan, että laitoksen rahoitus on terveellä pohjalla, sekä arvioimaan, pystyykö laitos selviytymään kaikista sopimusvelvoitteistaan. (20) On erittäin tärkeää, että eläkejärjestelmän jäsenille ja edunsaajille tarjotaan riittävästi tietoa. Tämä on oleellista erityisesti laitoksen rahoituksen vakautta, sopimusehtoja, etuuksia, kertyneiden eläke-etuuksien tosiasiallista rahoitusta, sijoituspolitiikkaa sekä riskien ja kustannusten hallintaa koskevien tietopyyntöjen osalta. (21) Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavan laitoksen sijoituspolitiikka on keskeinen tekijä niin ammatillisten lisäeläkkeiden turvan kuin hinnankin kannalta. Laitosten olisi sen vuoksi laadittava selvitys sijoitustoimintaa koskevista periaatteista ja vähintään kolmen vuoden välein tarkistettava se. Selvitys olisi annettava toimivaltaisten viranomaisten saataville ja pyynnöstä myös kunkin eläkejärjestelmän jäsenien ja edunsaajien saataville. (22) Lakisääteisen tehtävän hoitamiseksi toimivaltaisille viranomaisille olisi annettava riittävät tiedonsaanti- ja puuttumisvaltuudet laitoksia ja niiden tosiasiallisia johtajia kohtaan. Jos ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos on siirtänyt toimintoja, kuten sijoitustoiminnan hoitamisen, tietotekniikan tai kirjanpidon, toisille yrityksille (ulkoistaminen), olisi tiedonsaanti- ja puuttumisvaltuudet voitava ulottaa ulkoistettuihin toimintoihin sen tarkastamiseksi, toteutetaanko toiminnot valvontaa koskevien sääntöjen mukaisesti. (23) Vakuutusteknisen vastuuvelan varovainen laskeminen on keskeinen edellytys sen varmistamiseksi, että laitos pystyy vastaamaan eläke-etuuksien maksamisvelvoitteista. Vakuutustekninen vastuuvelka olisi laskettava hyväksyttyjä vakuutusmatemaattisia menetelmiä noudattaen, ja hyväksytyn kelpoisuuden omaavan henkilön olisi vahvistettava laskelma. Enimmäiskorkokanta olisi valittava varovaisuusperiaatetta noudattaen kaikkien asiaa koskevien kansallisten sääntöjen mukaisesti. Vakuutusteknisen vastuuvelan vähimmäismäärän olisi oltava riittävä kattamaan edunsaajille maksettavien etuuksien jatkuminen ja vastattava jäsenten kertyneistä eläkeoikeuksista aiheutuvista sitoumuksista. (24) Laitosten kattamat riskit eroavat suuresti jäsenvaltioissa. Sen vuoksi kotijäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus laskea vakuutustekninen vastuuvelka tässä direktiivissä säädettyjä sääntöjä täydentävien ja niitä yksityiskohtaisempien sääntöjen mukaisesti. (25) Vakuutusteknisen vastuuvelan kattaminen riittävillä ja sopivilla varoilla suojaa eläkejärjestelmän jäsenten ja edunsaajien edut, jos laitokselle maksuosuuksia maksava yritys tulee maksukyvyttömäksi. Erityisesti rajat ylittävän toiminnan ollessa kyseessä jäsenvaltioissa sovellettavien valvontaperiaatteiden vastavuoroinen tunnustaminen edellyttää, että vakuutustekninen vastuuvelka katetaan täysin ja jatkuvasti. (26) Jos laitos ei harjoita rajat ylittävää toimintaa, jäsenvaltioiden olisi voitava sallia vastuuvajaus sillä edellytyksellä, että laaditaan suunnitelma täysimääräisen rahoittamisen takaamiseksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY soveltamista(4). (27) Useissa tapauksissa rahoittava yritys voisi ammattieläkkeitä tarjoavan laitoksen sijasta joko kattaa kaikki biometriset riskit tai taata tietyt edut taikka sijoitusten tuottavuuden. Joissakin tapauksissa ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos kuitenkin itse tarjoaa kyseisen turvan tai takuut, ja rahoittava yritys täyttää velvoitteensa maksamalla tarvittavat maksuosuudet. Näissä tapauksissa tarjottavat tuotteet ovat henkivakuutusyhtiöiden tarjoamien tuotteiden kaltaisia, minkä vuoksi kyseisiltä laitoksilta olisi vaadittava vähintään yhtä suuria omia lisävaroja kuin henkivakuutusyhtiöiltä. (28) Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset ovat erittäin pitkän aikavälin sijoittajia. Näiden laitosten varoja ei voida yleensä käyttää muihin tarkoituksiin kuin eläke-etuuksien tarjoamiseen. Jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi riittävästi laitosten olisi voitava valita varojensa sijoittamisessa tapa, joka parhaiten soveltuu niiden vastuiden luonteeseen ja kestoon. Näiden syiden vuoksi tehokas valvonta on tarpeen, ja sijoittamista koskeviin sääntöihin on sovellettava lähestymistapaa, joka tarjoaa laitoksille riittävästi joustavuutta varmimmasta ja tehokkaimmasta sijoituspolitiikasta päättämiseen ja velvoittaa ne toimimaan varovaisesti. Varovaisuusperiaatteen noudattaminen edellyttää siksi kunkin ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavan laitoksen jäsenistön rakenteen mukaan sovitettua sijoituspolitiikkaa. (29) Valvontamenetelmissä ja -käytännöissä on eroja jäsenvaltioiden välillä. Sen vuoksi jäsenvaltioille olisi annettava jonkin verran harkintavaltaa sen suhteen, millaisia sijoittamista koskevia sääntöjä ne asettavat alueelleen sijoittautuneille laitoksille. Näillä säännöillä ei kuitenkaan saa rajoittaa pääoman vapaata liikkuvuutta, elleivät ne ole perusteltuja varovaisuussyistä. (30) Koska ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset ovat erittäin pitkän aikavälin sijoittajia, joiden maksuvalmiusriskit ovat vähäisiä, niillä on mahdollisuus sijoittaa osakkeiden kaltaiseen vähemmän likvidiin varallisuuteen samoin kuin riskipääomamarkkinoille varovaisuusperiaatetta noudattaen. Lisäksi ne voivat hyötyä kansainvälisen hajauttamisen eduista. Sijoittamista osakkeisiin, riskipääomamarkkinoihin ja muihin valuuttoihin kuin niihin, joissa vastuut ovat, ei siksi tulisi rajoittaa kuin varovaisuussyistä. (31) Jos ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos kuitenkin harjoittaa rajat ylittävää toimintaa, vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat pyytää sitä noudattamaan tiettyjä enimmäismääriä sijoituksissa, jotka kohdistuvat osakkeisiin ja vastaaviin välineisiin, joilla ei käydä kauppaa säännellyillä markkinoilla, sekä saman yrityksen liikkeeseen laskemiin osakkeisiin ja muihin välineisiin tai muun valuutan määräisiin varoihin, edellyttäen, että kyseisiä sääntöjä sovelletaan myös vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin laitoksiin. (32) Rajoittamalla ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten vapautta valita itselleen asianmukaisen luvan toiminnalleen saanut omaisuudenhoitaja estetään kilpailua sisämarkkinoilla, minkä vuoksi tällaiset rajoitukset olisi poistettava. (33) Laitoksilla olisi oltava mahdollisuus tarjota palvelujaan muissa jäsenvaltioissa, rajoittamatta kuitenkaan eläkejärjestelmiä koskevan kansallisen sosiaali- ja työlainsäädännön soveltamista, mukaan lukien pakollinen jäsenyys ja työehtosopimusten vaikutukset. Laitosten olisi sallittava vastaanottaa rahoitusta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta yrityksiltä sekä hoitaa eläkejärjestelmiä, joissa on jäseniä useammasta kuin yhdestä jäsenvaltiosta. Näin näille laitoksille tarjottaisiin merkittäviä mittakaavaetuja, parannettaisiin toimialan kilpailukykyä yhteisössä ja helpotettaisiin työvoiman liikkuvuutta. Tämä edellyttää toiminnan vakautta koskevien normien vastavuoroista tunnustamista. Vakautta koskevien normien asianmukaista täytäntöönpanoa olisi kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen valvottava, jollei toisin määrätä. (34) Yhdessä jäsenvaltiossa toimivan laitoksen olisi voitava hallinnoida toisessa jäsenvaltiossa sovittua ammatillista lisäeläkejärjestelmää noudattaen samalla vastaanottavan jäsenvaltion voimassa olevaa sosiaali- ja työlainsäädäntöä siltä osin kuin se koskee ammatillisia lisäeläkkeitä, esimerkiksi eläke-etuuksien määrittämistä ja maksamista sekä eläkeoikeuksien siirrettävyyttä. (35) Kun eläkejärjestelmä on jossakin suhteessa rajattu, tämän direktiivin säännöksiä sovelletaan erikseen kyseisen rajatun järjestelmän osalta. (36) On tarpeen säätää jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välisestä sekä kyseisten viranomaisten ja komission välisestä yhteistyöstä. (37) Vakuutus- ja eläkekomitean olisi avustettava komissiota. Komitea ottaa toiminnassaan huomioon ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten ja vakuutusyritysten erityispiirteet ja toteuttaa tarvittavat toimenpiteet järjestääkseen toimintansa sen mukaisesti. (38) Suunnitellun toiminnan tavoitetta eli ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset kattavan yhteisön oikeudellisen kehyksen luomista ei voida riittävällä tavalla saavuttaa jäsenvaltioiden toimin, vaan se voidaan toiminnan laajuuden ja vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, joten yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Kyseisessä artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen, OVAT ANTANEET SEURAAVAN DIREKTIIVIN: 1 artikla Kohde Tässä direktiivissä säädetään ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta. 2 artikla Soveltamisala 1. Tätä direktiiviä sovelletaan ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoaviin laitoksiin. Jos kansallisen lainsäädännön mukaan ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavilla laitoksilla ei ole oikeushenkilöyttä, jäsenvaltioiden on sovellettava tätä direktiiviä joko niihin laitoksiin tai, jollei 2 kohdasta muuta johdu, niihin hyväksyttyihin yhteisöihin, jotka vastaavat kyseisten laitosten hallinnoinnista ja toimivat niiden puolesta. 2. Tätä direktiiviä ei sovelleta: a) sosiaaliturvajärjestelmiä hallinnoiviin laitoksiin, jotka kuuluvat neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71(5) ja asetuksen (ETY) N:o 574/72(6) soveltamisalaan; b) laitoksiin, jotka kuuluvat direktiivin 79/267/ETY(7), direktiivin 73/239/ETY(8), direktiivin 85/611/ETY(9), direktiivin 93/22/ETY(10) ja direktiivin 2000/12/EY(11) soveltamisalaan; c) laitoksiin, jotka toimivat jakoperiaatteella; d) laitoksiin, joissa rahoittavien yritysten työntekijöillä ei ole laillista oikeutta etuuksiin ja joissa rahoittava yritys voi milloin tahansa lunastaa varat takaisin täyttämättä välttämättä eläke-etuuksien maksamista koskevia velvoitteitaan; e) yhtiöihin, jotka muodostavat kirjanpidollisia varauksia maksaakseen työntekijöille eläke-etuuksia. 3 artikla Soveltaminen sosiaaliturvajärjestelmiä hoitaviin laitoksiin Ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset, jotka hoitavat myös sellaisia pakollisia työeläkejärjestelmiä, joiden katsotaan olevan asetuksen (ETY) N:o 1408/71 ja asetuksen (ETY) N:o 574/72 piiriin kuuluvia sosiaaliturvajärjestelmiä, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan ei-pakollisia, ammatillisia lisäeläkkeitä koskevan liiketoiminnan osalta. Tällöin vastuut ja vastaavat varat on pidettävä erillään muista liiketoiminnoista eikä niitä saa siirtää sellaisiin pakollisiin eläkejärjestelmiin, joiden katsotaan olevan sosiaaliturvajärjestelmiä, tai päinvastoin. 4 artikla Vapaaehtoinen soveltaminen direktiivin 79/267/ETY piiriin kuuluviin laitoksiin Kotijäsenvaltiot voivat päättää soveltaa tämän direktiivin 9-16 artiklan ja 18-20 artiklan säännöksiä direktiivin 79/267/ETY piiriin kuuluvien vakuutusyritysten ammatillisia lisäeläkkeitä koskevaan liiketoimintaan. Tällöin kaikki vastaavat varat ja vastuut on pidettävä erillään muista liiketoiminnoista ja niitä on hallinnoitava ja ne on järjesteltävä erillään muista vakuutusyritysten toiminnoista ilman siirtomahdollisuutta. Tällaisessa tapauksessa ja vain siltä osin, mikä koskee yritysten ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia liiketoimintoja, vakuutusyrityksiin ei sovelleta direktiivin 79/267/ETY 17 ja 21 artiklaa eikä direktiivin 92/96/ETY(12) 19-24 ja 31 artiklaa. Kotijäsenvaltion on varmistettava, että joko toimivaltaiset viranomaiset tai direktiivin 79/267/ETY kattamien vakuutusyritysten valvonnasta vastaavat viranomaiset tarkastavat osana valvontatehtäväänsä, että ammatillisia lisäeläkkeitä koskevat liiketoiminnot on erotettu selkeästi muista liiketoiminnoista. 5 artikla Pienet eläkelaitokset ja lakisääteiset järjestelmät Jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta tätä direktiiviä tai osia siitä 19 artiklaa lukuun ottamatta niiden alueille sijoittautuneeseen laitokseen, joka hallinnoi eläkejärjestelmiä, joilla on yhteensä alle 100 jäsentä. Jollei 2 artiklan 2 kohdasta muuta johdu, kyseisille laitoksille on kuitenkin annettava oikeus soveltaa tätä direktiiviä vapaaehtoisesti. Mitä 20 artiklassa säädetään, voidaan soveltaa ainoastaan, jos tämän direktiivin kaikkia muita säännöksiä sovelletaan. Jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta 9-17 artiklaa laitoksiin, jotka tarjoavat ammatillisia lisäeläkkeitä lain nojalla ja viranomaisen takaamina. Mitä 20 artiklassa säädetään, voidaan soveltaa ainoastaan, jos tämän direktiivin kaikkia muita säännöksiä sovelletaan. 6 artikla Määritelmät Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) "ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavalla laitoksella" tai "laitoksella" laitoksen oikeudellisesta muodosta riippumatta laitosta, joka toimii rahastointiperiaatteella, joka on perustettu erillään rahoittavista yrityksistä tai toimialoista ja jonka tehtävänä on tarjota työhön perustuvia eläke-etuuksia sopimuksen tai sovitun sitoumuksen perusteella, jotka on tehty - työnantajan (työnantajien) ja työntekijän (työntekijöiden) tai heidän edustajiensa välillä, tai - itsenäisten ammatinharjoittajien kanssa kotijäsenvaltioiden ja vastaanottavien jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaisesti yksilöllisesti tai kollektiivisesti, ja jonka toiminta johtuu suoraan tästä tehtävästä; b) "eläkejärjestelmällä" sopimusta, muuta perustamiskirjaa ("trust deed") tai sääntöjä, jossa tai joissa määritellään myönnettävät eläke-etuudet ja niiden myöntämisedellytykset; c) "rahoittavalla yrityksellä" ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavalle laitokselle maksuosuuksia maksavaa yritystä tai muuta elintä riippumatta siitä, onko yrityksen osana tai muodostaako sen yksi tai useampi työnantajana tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimiva oikeushenkilö tai luonnollinen henkilö tai näiden yhdistelmä; d) "eläke-etuuksilla" joko koko jäljellä olevan elinajan, tilapäisesti tai kertasuorituksena maksettavia etuuksia, jotka myönnetään eläkkeelle pääsyn tai odotettavissa olevan eläkkeelle pääsyn perusteella, tai kyseisten etuuksien lisäksi ja niitä täydentävänä kuoleman tai työkyvyttömyyden tapauksessa tai työskentelyn keskeytyessä maksettavia etuuksia, taikka sairastapauksessa, varojen puutteessa tai kuolemantapauksessa myönnettäviä lisätukia tai palveluja; e) "jäsenellä" henkilöä, joka on nyt tai tulevaisuudessa ammatillisen toimintansa perusteella oikeutettu eläke-etuuksiin eläkejärjestelmän määräysten mukaisesti; f) "edunsaajalla" henkilöä, joka nauttii eläke-etuuksia; g) "toimivaltaisella viranomaisella" kansallista viranomaista, joka on nimetty hoitamaan tässä direktiivissä säädettyjä tehtäviä; h) "biometrisillä riskeillä" kuolemaan, työkyvyttömyyteen ja eliniänodotukseen liittyviä riskejä; i) "kotijäsenvaltiolla" jäsenvaltiota, jossa sijaitsee laitoksen rekisteröity kotipaikka ja keskushallinto tai, jos sillä ei ole rekisteröityä kotipaikkaa, sen keskushallinto; j) "vastaanottavalla jäsenvaltiolla" jäsenvaltiota, jonka ammatillisia lisäeläkkeitä koskevien järjestelmiä koskevaa sosiaali- ja työlainsäädäntöä sovelletaan rahoittavan yrityksen ja jäsenten väliseen suhteeseen. 7 artikla Laitoksen toiminta Jäsenvaltioiden on vaadittava alueelleen sijoittautuneiden laitosten rajoittavan toimintansa eläke-etuuksiin liittyviin sekä tästä toiminnasta johtuviin toimintoihin. Jos vakuutusyritys hallinnoi ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia liiketoimintojaan 4 artiklan mukaisesti pitäen niihin liittyvät varat ja vastuut erillään muista liiketoiminnoista, kyseiset varat ja vastuut rajoitetaan eläke-etuuksiin liittyviin sekä suoraan tästä toiminnasta johtuviin toimintoihin. 8 artikla Rahoittavan yrityksen ja ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavan laitoksen erottaminen oikeudellisesti toisistaan Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rahoittava yritys ja ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos on erotettu oikeudellisesti toisistaan, jotta rahoittavan yrityksen mahdollisessa konkurssissa laitoksen varat on suojattu jäsenten ja edunsaajien edun mukaisesti. 9 artikla Toiminnan edellytykset 1. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava kaikkien sen alueella sijaitsevien laitosten osalta, että a) laitos on rekisteröity tai hyväksytty; b) laitosta johtavat tosiasiallisesti hyvämaineiset henkilöt, jotka itse täyttävät ammattipätevyyttä ja kokemusta koskevat edellytykset tai joiden palveluksessa on tarvittavan ammattipätevyyden ja kokemuksen omaavia neuvonantajia; c) kaikkien laitoksen hallinnoimien eläkejärjestelmien toimintaa varten on olemassa asianmukaisesti asetetut säännöt ja että jäsenet ovat saaneet riittävästi tietoa näistä säännöistä; d) vakuutusmatemaatikko tai muussa tapauksessa alan asiantuntija, myös tilintarkastaja, laskee ja vahvistaa koko vakuutusteknisen vastuuvelan kansallisen lainsäädännön mukaisesti kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten hyväksymien vakuutusmatemaattisten menetelmien mukaisesti. e) jos rahoittava yritys takaa eläke-etuuksien maksamisen, se sitoutuu säännölliseen rahoitukseen; f) jäsenille tiedotetaan riittävästi eläkejärjestelmän ehdoista, erityisesti i) eläkejärjestelmän osapuolten oikeuksista ja velvollisuuksista, ii) eläkejärjestelmään liittyvistä rahoituksellisista, teknisistä ja muista riskeistä ja iii) kyseisten riskien luonteesta ja jakautumisesta. 2. Kukin jäsenvaltio voi asettaa alueelleen sijoittautuneen laitoksen toiminnalle muita edellytyksiä sen varmistamiseksi, että jäsenten ja edunsaajien edut suojataan riittävästi. 3. Kukin jäsenvaltio voi sallia tai vaatia, että sen alueelle sijoittautuneet laitokset siirtävät laitoksen hallinnon kokonaan tai osittain muille yhteisöille, jotka toimivat kyseisten laitosten puolesta. 4. Kun kyse on 20 artiklassa tarkoitetusta rajatylittävästä toiminnasta, laitokselta edellytetään kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen ennakolta myöntämää lupaa. 10 artikla Vuositilinpäätös ja vuosikertomus Kunkin jäsenvaltion on vaadittava, että kaikki sen alueelle sijoittautuneet laitokset laativat vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksen, joissa otetaan huomioon jokainen laitoksen hallinnoima eläkejärjestelmä, ja tarvittaessa kunkin eläkejärjestelmän tilinpäätöksen ja vuosikertomuksen. Vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksen on annettava oikea ja riittävä kuva laitoksen varoista, vastuista ja rahoitusasemasta. Vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksessa olevien tietojen on oltava keskenään yhtäpitäviä, kattavia ja selkeitä sekä valtuutettujen henkilöiden asianmukaisesti kansallisen lainsäädännön mukaisesti hyväksymiä. 11 artikla Järjestelmän jäsenille ja edunsaajille annettavat tiedot 1. Eläkejärjestelmän luonteesta riippuen kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että jokainen sen alueelle sijoittautunut laitos antaa vähintään tässä artiklassa tarkoitetut tiedot. 2. Jäsenten ja edunsaajien sekä tarvittaessa heidän edustajiensa on saatava: a) pyynnöstä 10 artiklassa tarkoitettu tilinpäätös ja vuosikertomus; ja jos laitos vastaa useammasta kuin yhdestä järjestelmästä kunkin eläkejärjestelmän tilinpäätös ja vuosikertomus; ja b) kohtuullisen ajan kuluessa kaikki eläkejärjestelmän sääntöihin tehtäviä muutoksia koskevat olennaiset tiedot. 3. Sijoituspolitiikan periaatteita koskevan 12 artiklassa tarkoitetun selvityksen on oltava pyynnöstä järjestelmän jäsenten ja edunsaajien sekä tarvittaessa heidän edustajiensa saatavilla. 4. Kunkin jäsenen on myös saatava pyynnöstä yksityiskohtaista ja todellista tietoa: a) tarvittaessa eläke-etuuksien tavoitetasosta; b) kertyneen eläkevastuun rahoittamisesta; c) etuuksien tasosta työsuhteen päättyessä; d) mahdollisista sijoitusvaihtoehdoista ja kulloisestakin sijoitussalkusta sekä riskiasemasta ja sijoituksiin liittyvistä kustannuksista, jos jäsen vastaa sijoitusriskistä. 5. Kunkin edunsaajan on saatava eläkkeelle jäädessään tai muiden etuuksien erääntyessä asianmukaista tietoa niistä etuuksista, joihin hän on oikeutettu, ja vastaavista maksuvaihtoehdoista. 12 artikla Sijoituspolitiikan periaatteita koskeva selvitys Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että jokainen sen alueella sijaitseva laitos laatii sijoituspolitiikan periaatteita koskevan kirjallisen selvityksen ja tarkistaa sitä vähintään joka kolmas vuosi. Selvitystä on tarkistettava ilman viivytystä kaikkien merkittävien sijoituspolitiikkaa koskevien muutosten jälkeen. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että kyseiseen selvitykseen sisältyvät ainakin käytetyt sijoitusriskien mittaamis- ja hallintamenetelmät ja strategia, jota noudattaen laitos on jakanut sijoittamansa varat ottaen huomioon eläkevastuiden luonteen ja keston. 13 artikla Toimivaltaisille viranomaisille toimitettavat tiedot Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on kaikkien sen alueella sijaitsevien laitosten osalta tarvittavat valtuudet ja keinot: a) vaatia laitosta, sen hallituksen jäseniä ja muita johtajia tai laitosta valvovia johtajia tai henkilöitä toimittamaan sille tietoa kaikista laitoksen liiketoimintaan liittyvistä seikoista tai kaikki laitoksen liiketoimintaan liittyvät asiakirjat; b) valvoa laitoksen ja muiden yritysten tai laitosten välisiä suhteita, kun toimintoja siirretään kyseisille yrityksille tai laitoksille (ulkoistaminen), joilla on vaikutusta laitoksen taloudelliseen asemaan tai jotka ovat keskeisiä tehokkaan valvonnan kannalta; c) saada säännöllisesti selvitys sijoituspolitiikkaa koskevista periaatteista, tilinpäätös ja vuosikertomus sekä kaikki valvonnan kannalta välttämättömät asiakirjat. Näitä voisivat olla seuraavanlaiset asiakirjat: i) sisäiset osavuosikatsaukset; ii) vakuutusmatemaattiset arviot ja yksityiskohtaiset olettamukset; iii) varojen ja vastuiden vastaavuutta koskevat ("asset-liability") -selvitykset; iv) todisteet sijoituspolitiikkaa koskevien periaatteiden noudattamisesta; v) todisteet suunnitelmien mukaisesta maksuosuuksien suorittamisesta; vi) edellä 10 artiklassa tarkoitetusta tilintarkastuksesta vastaavien henkilöiden kertomukset; d) suorittaa tarkastuksia paikalla laitoksen toimitiloissa ja tarvittaessa ulkoistettujen toimintojen osalta ja tarkastaa, noudatetaanko toiminnassa valvontasääntöjä. 14 artikla Toimivaltaisten viranomaisten valtuudet puuttua toimintaan ja tehtävät 1. Toimivaltaisten viranomaisten on edellytettävä, että jokaisella niiden alueella sijaitsevalla laitoksella on asianmukainen hallinto- ja kirjanpitojärjestelmä sekä riittävä sisäinen tarkastusmenettely. 2. Toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet toteuttaa minkä tahansa niiden alueella sijaitsevan laitoksen osalta tai laitosta johtaviin henkilöihin nähden kaikki tarvittavat toimenpiteet, tarvittaessa myös hallinnolliset ja taloudelliset toimenpiteet, joilla voidaan välttää tai korjata jäsenten ja edunsaajien etuja vaarantavat epäkohdat. Toimivaltaiset viranomaiset voivat myös rajoittaa yrityksen varojen vapaata käyttämistä tai kieltää sen kokonaan, erityisesti kun a) laitos ei ole muodostanut riittävää koko liiketoimintansa käsittävää vakuutusteknistä vastuuvelkaa tai sen varat ovat riittämättömät kattamaan vakuutusteknisen vastuuvelan tai b) laitos ei enää täytä lakisääteisiä omia varoja koskevia vaatimuksia. 3. Jäsenten ja edunsaajien etujen suojaamiseksi toimivaltaiset viranomaiset voivat siirtää alueellaan sijaitsevan laitoksen toiminnasta vastaavien henkilöiden kotijäsenvaltion lain mukaisen toimivallan kokonaan tai osittain erityiselle edustajalle, joka on sopiva käyttämään tätä toimivaltaa. 4. Toimivaltainen viranomainen voi rajoittaa alueellaan sijaitsevan laitoksen toimintaa tai kieltää sen kokonaan, erityisesti, jos a) laitos ei suojaa jäsenten ja edunsaajien etuja asianmukaisesti; b) laitos ei enää täytä toiminnalle asetettuja edellytyksiä; c) laitos laiminlyö vakavasti siihen sovellettavan säännöstön mukaan sille kuuluvia velvoitteita; d) laitos ei rajatylittävässä toiminnassaan noudata ammatillisiin lisäeläkkeisiin sovellettavaa vastaanottavan jäsenvaltion sosiaali- ja työlainsäädännön vaatimuksia. Laitoksen toiminnan kieltävä päätös on perusteltava yksityiskohtaisesti ja annettava tiedoksi kyseiselle laitokselle. 5. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tämän direktiivin mukaisesti annettuihin lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin perustuvista laitosta koskevista päätöksistä voidaan valittaa tuomioistuimeen. 15 artikla Vakuutustekninen vastuuvelka 1. Kotijäsenvaltion on varmistettava, että ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia järjestelmiä hallinnoivat laitokset muodostavat koko ajan kaikkiin eläkejärjestelmiinsä nähden niiden olemassa olevien eläkesopimusten rahoituksellisia sitoumuksia vastaavat riittävät vastuut. 2. Kotijäsenvaltion on varmistettava, että ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia järjestelmiä hallinnoivat laitokset, silloin kun ne tarjoavat suojan biometristen riskien varalle ja/tai takaavat joko sijoituksen tuottavuuden tai tietyn etuuksien tason, muodostavat kaikkien näiden eläkejärjestelmien osalta riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan. 3. Vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava vuosittain. Kotijäsenvaltio voi kuitenkin sallia, että se lasketaan kolmen vuoden välein, jos laitos toimittaa jäsenille ja/tai toimivaltaiselle viranomaiselle todistuksen tai selvityksen välivuosina tapahtuneista muutoksista. Todistuksesta tai selvityksestä on käytävä ilmi vakuutusteknisen vastuuvelan mukautettu kehitys ja katettavissa riskeissä tapahtuneet muutokset. 4. Vakuutusmatemaatikon tai muun alan asiantuntijan, esimerkiksi tilintarkastajan, on kansallisen lainsäädännön mukaisesti laskettava ja vahvistettava kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten hyväksymien vakuutusmatemaattisten menetelmien perusteella vakuutustekninen vastuuvelka seuraavia periaatteita noudattaen: a) vakuutusteknisen vastuuvelan vähimmäismäärä lasketaan riittävän varovaisen vakuutusmatemaattisen menetelmän avulla ottaen huomioon kaikki etuuksia ja maksuosuuksia koskevat sitoumukset laitoksen eläkejärjestelyjen mukaisesti. Vastuuvelan on sekä oltava riittävä edunsaajille jo maksettavien eläkkeiden ja etuuksien maksamiseksi vastakin että vastattava jäsenille kertyneistä eläkeoikeuksista syntyviä sitoumuksia. Myös taloudelliset ja vakuutusmatemaattiset olettamukset vastuiden arvioimiseksi on valittava varovaisuutta noudattaen, ottaen tarvittaessa huomioon kohtuullinen marginaali epäedullisten poikkeamien osalta; b) käytettävä enimmäiskorkokanta valitaan varovaisuutta noudattaen ja vahvistetaan kotijäsenvaltion mahdollisten asianomaisten sääntöjen mukaisesti. Tällainen varovainen korkokanta määritetään ottaen huomioon: - laitoksen vastaavien varojen tuotto ja sijoitusten tuleva tuotto ja/tai - korkealaatuisten tai valtion joukkovelkakirjalainojen markkinatuotto; c) vakuutusteknisen vastuuvelan arvioinnissa käytettyjen biometristen taulukoiden on perustuttava varovaisuusperiaatteeseen, jolloin otetaan huomioon jäsenryhmien ja eläkejärjestelmien tärkeimmät erityispiirteet, erityisesti asiaan liittyvien riskien odotetut muutokset; d) vakuutusteknisen vastuuvelan arviointimenetelmän ja -perusteiden on yleensä oltava samat tilikaudesta toiseen. Niiden muuttaminen voi kuitenkin olla perusteltua, jos olettamusten perustana oleva lainsäädäntö taikka väestörakenteellinen tai taloudellinen tilanne muuttuu. 5. Kotijäsenvaltio voi asettaa vakuutusteknisen vastuuvelan laskemiselle täydentäviä yksityiskohtaisempia edellytyksiä, joiden tarkoituksena on varmistaa, että jäsenten ja edunsaajien edut suojataan asianmukaisesti. 6. Vakuutusteknisen vastuuvelan laskemista koskevien sääntöjen yhdenmukaistamisen jatkamiseksi siltä osin kuin se on perusteltua - erityisesti korkokanta ja muut vakuutusteknisen vastuuvelan tasoon vaikuttavat olettamukset huomioon ottaen - komissio antaa joka toinen vuosi tai jäsenvaltion sitä pyytäessä kertomuksen vakuutus- ja eläkekomitealle tilanteesta rajatylittävän toiminnan kehityksessä. Kuultuaan vakuutus- ja eläkekomiteaa komissio ehdottaa tarvittavia toimia eritasoisten korkokantojen aiheuttamien mahdollisten vääristymien ehkäisemiseksi ja järjestelmien edunsaajien ja jäsenten etujen suojaamiseksi. 16 artikla Vakuutustekninen vastuuvelka ja rahoitus 1. Kotijäsenvaltion on edellytettävä, että kullakin eläkelaitoksella on aina riittävästi asianmukaisia varoja kaikkia sen hallinnoimia eläkejärjestelmiä koskevan vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi. 2. Kotijäsenvaltio voi sallia, että laitoksen varat ovat rajoitetun ajan vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen riittämättömät. Tällaisessa tapauksessa toimivaltaisten viranomaisten on edellytettävä, että laitos tekee konkreettisen ja toteuttamiskelpoisen tervehdyttämissuunnitelman sen varmistamiseksi, että 1 kohdan vaatimus jälleen täyttyy. Suunnitelmaa koskevat seuraavat edellytykset: a) laitoksen on laadittava konkreettinen ja toteuttamiskelpoinen suunnitelma koko vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi tarvittavien varojen määrän palauttamiseksi määräajassa. Suunnitelman on oltava jäsenten tai tarvittaessa heidän edustajiensa saatavilla ja/tai sille on saatava kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten hyväksyntä, b) suunnitelmaa laadittaessa on otettava huomioon laitoksen tilanne, erityisesti varallisuuden ja velkojen vastaavuus ("asset-liability"), riskiprofiili, maksuvalmius, eläke-etuuksien saamiseen oikeutettujen jäsenten ikärakenne, perusteilla olevat järjestelmät ja vailla rahoitusta olevien tai osittaiseen rahoitukseen perustuvien järjestelmien muuttaminen täysin rahastoiduiksi järjestelmiksi, c) jos eläkejärjestelmä lopetetaan edellä tässä kohdassa tarkoitetun ajan kuluessa, laitoksen on ilmoitettava siitä kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Laitoksen on laadittava suunnitelma siitä, miten se aikoo siirtää varansa sekä vastaavat vastuunsa toiselle rahoituslaitokselle tai muulle vastaavalle elimelle. Suunnitelma on ilmoitettava kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ja/tai suunnitelman pääsisältö on toimitettava jäsenten tai tarvittaessa heidän edustajiensa saataville luottamuksellisuusperiaatteen mukaisesti. 3. Jos kyseessä on 20 artiklassa tarkoitettu rajatylittävä toiminta, vakuutustekninen vastuuvelka on katettava täysin ja jatkuvasti kaikkien laitoksen hallinnoimien eläkejärjestelmien osalta. Jos nämä edellytykset eivät täyty, kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on puututtava toimintaan 14 artiklan mukaisesti. Tämän edellytyksen täyttämiseksi kotijäsenvaltio voi vaatia varojen ja vastuiden pitämistä erillään muista liiketoiminnoista. 17 artikla Lakisääteiset omat varat 1. Kotijäsenvaltion on varmistettava, että jos laitos itse eikä rahoittava yritys takaa biometrisen riskin, sijoitustoiminnan tuoton tai etuuksien tietyn tason, eläkejärjestelmiä hallinnoivilla laitoksilla on jatkuvasti puskurina toimivia ylimääräisiä varoja, jotka ylittävät vakuutusteknisen vastuuvelan. Puskurin koon on oltava riskityypin ja varojen rakenteen mukainen kaikkien laitoksen hallinnoimien järjestelmien osalta. Näitä varoja ei saa sitoa ennakoituihin vastuisiin, vaan ne toimivat varmuuspääomana, joilla puskuroidaan odotettujen ja toteutuneiden kulujen ja tuottojen eroja. 2. Ylimääräisten varojen vähimmäismäärän laskemiseen on sovellettava direktiivin 79/267/ETY 18 ja 19 artiklassa säädettyjä sääntöjä. 3. Mitä 1 kohdassa säädetään, ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita vaatimasta alueellaan sijaitsevilta laitoksilta lakisääteisiä omia varoja tai säätämästä yksityiskohtaisemmista säännöistä edellyttäen, että ne ovat varovaisuussyistä perusteltuja. 18 artikla Sijoittamista koskevat säännöt 1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että niiden alueelle sijoittautuneet eläkelaitokset tekevät sijoituksensa varovaisuusperiaatetta noudattaen ja erityisesti seuraavien sääntöjen mukaisesti: a) Varat sijoitetaan jäsenten ja edunsaajien parhaan edun mukaan. Mahdollisessa eturistiriitatapauksessa laitos tai sen sijoitussalkkua hoitava yksikkö varmistaa, että sijoitukset tehdään pelkästään jäsenten ja edunsaajien edun mukaisesti. b) Varat sijoitetaan siten, että varmistetaan sijoitussalkun suojaus, laadukkuus, likvidiys ja tuottavuus kokonaisuutena. Vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi tarkoitetut varat on sijoitettava asianmukaisella tavalla ottaen huomioon odotettavissa olevien vastaisten eläke-etuuksien luonne ja kesto. c) Varat on sijoitettava pääasiallisesti säänneltyihin markkinoihin. Sijoitukset varoihin, joita ei ole otettu kaupankäynnin kohteeksi säännellyillä rahoitusmarkkinoilla, on joka tilanteessa pidettävä varovaisuuden edellyttämällä tasolla. d) Johdannaisiin tehdyt sijoitukset ovat mahdollisia sikäli kuin ne osaltaan pienentävät sijoitusriskiä tai helpottavat sijoitusten tehokasta hoitoa. Ne on arvostettava varovaisesti ottaen huomion kohde-etuus ja luettava mukaan laitoksen varoja arvostettaessa. Laitoksen on myös vältettävä liiallista yhteen vastapuoleen ja muita johdannaisoperaatioihin liittyviä riskejä. e) Varat hajautetaan riittävästi, jotta vältetään liiallinen riippuvuus jostakin yksittäisestä varojen lajista, liikkeeseenlaskijasta tai yritysryhmittymästä ja sijoitussalkun riskien kasautuminen kokonaisuutena. Sijoitukset saman liikkeeseenlaskijan tai samaan ryhmään kuuluvien liikkeeseenlaskijoiden varoihin eivät saa asettaa laitosta alttiiksi liialliselle riskien keskittymiselle. f) Rahoittavaan yritykseen tehtävät sijoitukset eivät saa ylittää viittä prosenttia koko sijoitussalkusta, ja kun rahoittava yritys kuuluu ryhmään, rahoittavan yrityksen kanssa samaan ryhmään kuuluvaan yritykseen tehtävät sijoitukset eivät saa ylittää kymmentä prosenttia sijoitussalkusta. Kun laitoksen rahoittajana on useita yrityksiä, sijoitukset rahoittaviin yrityksiin on tehtävä varovaisuusperiaatetta noudattaen ja ottaen huomioon varojen riittävä hajauttaminen. Jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta e ja f alakohdassa mainittuja vaatimuksia valtion joukkovelkakirjalainoihin tehtäviin sijoituksiin. 2. Kotijäsenvaltion on kiellettävä laitokselta lainanotto tai kolmannen osapuolen puolesta takaajana toimiminen. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin antaa laitokselle luvan lainanottoon maksuvalmiuden vuoksi ja tilapäisesti. 3. Jäsenvaltiot eivät saa vaatia alueellaan sijaitsevia laitoksia sijoittamaan tietyntyyppisiin omaisuuslajeihin. 4. Jäsenvaltiot eivät saa asettaa alueellaan sijaitsevan eläkelaitoksen tai sen omaisuudenhoitajan sijoituspäätöksille ennakkohyväksyntä- tai ilmoittamisvaatimusta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 12 artiklan soveltamista. 5. Jäsenvaltiot voivat 1-4 kohdassa esitettyjen säännösten mukaisesti asettaa alueellaan sijaitseville laitoksille yksityiskohtaisempia sääntöjä, määrälliset säännöt mukaan lukien, jotka ovat perusteltuja laitosten hallinnoimien erilaisten eläkejärjestelmien vuoksi, sekä edellyttäen että niitä voidaan perustella varovaisuudella. Jäsenvaltiot voivat soveltaa erityisesti neuvoston direktiivissä 92/96/ETY esitetyn kaltaisia sijoittamista koskevia säännöksiä. Jäsenvaltiot eivät saa kuitenkaan estää laitoksia: a) sijoittamasta enintään 70 prosenttia vakuutusteknisen vastuuvelan katteena olevista varoista tai koko niitä järjestelmiä koskevasta sijoitussalkusta, joissa jäsenet vastaavat sijoitusriskeistä, osakkeisiin, osakkeita vastaaviin vaihtokelpoisiin arvopapereihin ja yritysten liikkeeseenlaskemiin joukkovelkakirjalainoihin, joilla käydään kauppaa säännellyillä markkinoilla, ja päättämästä näiden arvopapereiden suhteellisesta painoarvosta sijoitussalkussa. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin soveltaa alempaa enimmäismäärää laitoksiin, jotka tarjoavat eläketuotteita, joihin liittyy pitkän aikavälin korkotakuu, vastaavat sijoitusriskistä ja tarjoavat itse takuun, edellyttäen että se on perusteltua varovaisuussyistä; b) sijoittamasta enintään 30 prosenttia vakuutusteknisen vastuuvelan katteena olevista varoista sellaisiin varoihin, jotka ovat eri valuutassa kuin vastuut; c) sijoittamasta riskipääomamarkkinoille. 6. Mitä 5 kohdassa säädetään, ei poista jäsenvaltioiden oikeutta vaatia alueellaan sijaitsevilta laitoksilta myös yksittäistapauksissa tiukempien sijoitussääntöjen soveltamista edellyttäen, että perusteena on erityisesti laitoksen vastuut huomioon ottaen vaadittava varovaisuus. 7. Kun kyseessä on 20 artiklassa tarkoitettu rajatylittävä toiminta, kunkin vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat edellyttää, että laitokseen sovelletaan seuraavia sääntöjä kotijäsenvaltiossa. Kyseisiä sääntöjä sovelletaan kuitenkin vain laitoksen niiden varojen osalta, jotka vastaavat kyseisessä vastaanottavassa jäsenvaltiossa harjoitettavaa toimintaa. Lisäksi niitä voidaan soveltaa vain, jos samanlaisia tai tiukempia sääntöjä sovelletaan myös vastaanottavassa jäsenvaltiossa sijaitseviin laitoksiin. Edellä ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut säännöt ovat seuraavat: a) laitos saa sijoittaa korkeintaan 30 prosenttia kyseisistä varoista osakkeisiin, muihin osakkeita vastaaviin arvopapereihin ja joukkovelkakirjoihin, joilla ei käydä kauppaa säännellyillä markkinoilla, tai laitoksen on sijoitettava vähintään 70 prosenttia varoista osakkeisiin, muihin osakkeita vastaaviin arvopapereihin ja joukkovelkakirjoihin, joilla käydään kauppaa säännellyillä markkinoilla; b) laitos sijoittaa korkeintaan viisi prosenttia kyseisistä varoista yhden yrityksen osakkeisiin ja muihin osakkeita vastaaviin arvopapereihin, obligaatioihin, joukkovelkakirjoihin ja muihin rahoitus- ja pääomamarkkinavälineisiin, ja enintään kymmenen prosenttia samaan yritysryhmään kuuluvien yritysten osakkeisiin ja muihin osakkeita vastaaviin arvopapereihin, obligaatioihin, joukkovelkakirjoihin ja muihin rahoitus- ja pääomamarkkinavälineisiin; c) laitos ei saa sijoittaa enempää kuin 30 prosenttia kyseisistä varoista sellaisiin varoihin, jotka ovat eri valuutassa kuin vastuut. Näiden vaatimusten noudattamiseksi kotijäsenvaltio voi vaatia varojen pitämistä erillään muista liiketoiminnoista. 19 artikla Omaisuuden hoito ja säilytys 1. Jäsenvaltiot eivät saa estää laitoksia nimeämästä sijoitussalkun hoitajiksi toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita omaisuudenhoitajia, jotka on asianmukaisesti hyväksytty tämän toiminnan harjoittamiseen direktiivien 85/611/ETY, 92/96/ETY, 93/22/ETY ja 2000/12/EY mukaisesti tai joita tarkoitetaan tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa. 2. Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa laitoksia nimeämästä varojensa säilyttäjiksi toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita säilytysyhteisöjä, jotka on asianmukaisesti hyväksytty direktiivin 93/22/ETY tai direktiivin 2000/12/EY mukaisesti tai jotka on hyväksytty direktiivissä 85/611/ETY tarkoitetuiksi omaisuudenhoitajiksi. Tässä kohdassa tarkoitetun säännöksen estämättä kotijäsenvaltio voi tehdä säilytysyhtiön tai omaisuudenhoitajan nimeämisen pakolliseksi. 3. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet voidakseen kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti kieltää 14 artiklan mukaisesti alueellaan sijaitsevan omaisuudenhoitajan tai säilytysyhtiön hallussa olevien varojen vapaan käyttämisen laitoksen kotijäsenvaltion pyynnöstä. 20 artikla Rajatylittävä toiminta 1. Jäsenvaltioiden on sallittava alueellaan sijaitsevien yritysten rahoittaa muissa jäsenvaltioissa hyväksyttyjä ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavia laitoksia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta eläkejärjestelmiä koskevan kansallisen sosiaali- ja työlainsäädännön soveltamista, pakollinen jäsenyys ja työehtosopimusten tulokset mukaan lukien. Niiden on myös sallittava, että kyseisen valtion alueella hyväksytyt ammattieläkkeitä tarjoavat laitokset vastaanottavat rahoitusta muiden jäsenvaltioiden alueella sijaitsevilta yrityksiltä. 2. Laitos, joka haluaa vastaanottaa rahoitusta toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevalta rahoittavalta yritykseltä, tarvitsee 9 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun ennakolta annettavan luvan kotijäsenvaltionsa toimivaltaiselta viranomaiselta. Sen on ilmoitettava aikomuksestaan vastaanottaa rahoitusta toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevalta rahoittavalta yritykseltä sen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jossa se on hyväksytty. 3. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että niiden alueella sijaitsevat laitokset, joille toisen jäsenvaltion alueella sijaitseva yritys on ehdottanut rahoitusta, toimittavat 2 kohdan mukaisen ilmoituksensa yhteydessä seuraavat tiedot: a) vastaanottava jäsenvaltio tai vastaanottavat jäsenvaltiot; b) rahoittavan yrityksen nimi; c) rahoittavaa yritystä varten hoidettavan eläkejärjestelmän pääpiirteet. 4. Kun kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille toimitetaan 2 kohdan mukainen ilmoitus ja jollei näillä ole syytä epäillä, etteivät laitoksen hallinnollinen rakenne tai taloudellinen tila taikka laitoksen johtajien hyvä maine tai ammatillinen pätevyys ja kokemus ole vastaanottavan jäsenvaltion asettamien vaatimusten mukaisia, niiden on kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun ne saavat kaikki 3 kohdassa tarkoitetut tiedot, toimitettava nämä tiedot vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ja ilmoitettava asiasta laitokselle. 5. Ennen kuin laitos ryhtyy hoitamaan järjestelmää rahoittavaa yritystä varten toisessa jäsenvaltiossa, vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava tarvittaessa kahden kuukauden kuluessa 3 kohdassa tarkoitettujen tietojen vastaanottamisesta kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille niistä ammatillisiin eläkkeisiin sovellettavista sosiaali- ja työlainsäädännön vaatimuksista, joiden mukaisesti yrityksen rahoittamaa järjestelmää täytyy hallinnoida vastaanottavassa jäsenvaltiossa, sekä säännöistä, joita on sovellettava 18 artiklan 7 kohdan sekä tämän artiklan 7 kohdan mukaisesti. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava nämä tiedot laitokselle. 6. Laitos voi aloittaa yrityksen rahoittaman eläkejärjestelmän hoitamisen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ammatillisiin eläkkeisiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa sovellettavan sosiaali- ja työlainsäädännön vaatimusten sekä niiden sääntöjen mukaisesti, joita on sovellettava 18 artiklan 7 kohdan ja tämän artiklan 7 kohdan nojalla, saatuaan 5 kohdassa tarkoitetun tiedonannon, tai jos se ei saa kotijäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta tiedonantoa 5 kohdassa säädetyn ajan päättyessä. 7. Toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan yrityksen rahoittamiin laitoksiin on sovellettava vastaavien jäsenten osalta myös vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitseville laitoksille asettamia tiedotusvaatimuksia 11 artiklan mukaisesti. 8. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on ilmoitettava kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kaikista vastaanottavassa jäsenvaltiossa sovellettavan sosiaali- ja työlainsäädännön vaatimusten merkittävistä muutoksista, jotka voivat vaikuttaa eläkejärjestelmään siltä osin, kuin se koskee yrityksen vastaanottavassa jäsenvaltiossa rahoittaman eläkejärjestelmän toimintaa, sekä 18 artiklan 7 kohdan ja tämän artiklan 7 kohdan mukaisesti sovellettavien sääntöjen merkittävistä muutoksista. 9. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen valvoo, noudattaako laitos toiminnassaan 5 kohdassa tarkoitettuja ammatillisia eläkkeitä koskeviin järjestelmiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa sovellettavia työ- ja sosiaalilainsäädännön vaatimuksia ja 7 kohdassa tarkoitettuja tiedotusvaatimuksia. Jos tämän valvonnan seurauksena paljastuu väärinkäytöksiä, vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on ilmoitettava asiasta välittömästi kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on yhteistyössä vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kanssa toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että laitos lopettaa havaitun työ- ja sosiaalilainsäädännön rikkomisen. 10. Jos kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen toteuttamista toimenpiteistä huolimatta tai kotijäsenvaltion asianmukaisten toimenpiteiden puuttumisen vuoksi laitos jatkaa vastaanottavan jäsenvaltion sovellettavien ammattieläkejärjestelmiä koskevien sosiaali- ja työlainsäädännön määräysten rikkomista, vastaanottavat jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat, ilmoitettuaan asiasta kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, toteuttaa asianmukaisia toimenpiteitä määräystenvastaisuuksista rankaisemiseksi tai niiden lopettamiseksi myös estämällä, jos se on ehdottoman tarpeellista, laitosta toimimasta vastaanottavassa jäsenvaltiossa rahoittavaa yritystä varten. 21 artikla Jäsenvaltioiden ja komission välinen yhteistyö 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava sopivalla tavalla tämän direktiivin yhdenmukainen soveltaminen säännöllisen tietojen ja kokemusten vaihdon avulla tämän alan parhaiden käytäntöjen ja tiiviimmän yhteistyön kehittämiseksi, jotta vältetään kilpailun vääristyminen ja luodaan tarvittavat edellytykset ongelmattomalle rajatylittävälle jäsenyydelle. 2. Komission ja jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on tehtävä tiivistä yhteistyötä ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnan valvonnan helpottamiseksi. Kunkin jäsenvaltion on tiedotettava komissiolle kaikista olennaisista vaikeuksista, jotka aiheutuvat tämän direktiivin soveltamisesta. Komission ja kyseisten jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on tutkittava nämä vaikeudet mahdollisimman nopeasti sopivan ratkaisun löytämiseksi. Komissio antaa viisi vuotta tämän direktiivin voimaantulon jälkeen kertomuksen: a) 18 artiklan soveltamisesta ja edistymisestä kansallisten valvontajärjestelmien mukauttamisessa, ja b) 19 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan soveltamisesta, erityisesti jäsenvaltiossa vallitsevasta tilanteesta omaisuudenhoitajien käytön ja tarvittaessa näiden suorittaman tehtävän osalta. Komissiota avustaa myös vakuutus- ja eläkekomitea. 3. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat pyytää kotijäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia päättämään laitoksen varojen ja vastuiden pitämisestä erillään muista liiketoiminnoista 16 artiklan 3 kohdan ja 18 artiklan 7 kohdan mukaisesti. 22 artikla Täytäntöönpano 1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan ennen ...(13). Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säännöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tämän direktiivin soveltamisalaan liittyvistä kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 3. Jäsenvaltiot voivat lykätä ...(14) asti 17 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamista niihin alueelleen sijoittuneisiin laitoksiin, joilla ei 1 kohdassa mainittuna päivänä ole 17 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaista lakisääteisten omien varojen vähimmäistasoa. Laitokset, jotka haluavat hallinnoida eläkejärjestelmiä 20 artiklan mukaisen rajatylittävää toimintaa koskevan periaatteen mukaisesti, eivät kuitenkaan saa tehdä sitä, elleivät ne ole tämän direktiivin säännösten mukaisia. 4. Jäsenvaltiot voivat lykätä ...(15) asti 18 artiklan 1 kohdan f alakohdan soveltamista alueelleen sijoittuneisiin laitoksiin. Laitokset, jotka haluavat hallinnoida eläkejärjestelmiä 20 artiklan mukaisen rajatylittävää toimintaa koskevan periaatteen mukaisesti, eivät kuitenkaan saa tehdä sitä, elleivät ne ole tämän direktiivin säännösten mukaisia. 23 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 24 artikla Osoitus Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty ... Euroopan parlamentin puolesta Puhemies Neuvoston puolesta Puheenjohtaja (1) EYVL C 96 E, 27.3.2001, s. 136. (2) EYVL C 155, 29.5.2001, s. 26. (3) Euroopan parlamentin lausunto, annettu 4 päivänä heinäkuuta 2001 (EYVL C 65 E, 14.3.2002, s. 135), neuvoston yhteinen kanta, vahvistettu 5 päivänä marraskuuta 2002, ja Euroopan parlamentin päätös, tehty ... (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä). (4) EYVL L 283, 28.10.1980, s. 23. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna vuoden 1994 liittymisasiakirjalla. (5) Neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71, annettu 14 päivänä kesäkuuta 1971, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä (EYVL L 149, 5.7.1971, s. 2). Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1836/2001 (EYVL L 187, 10.7.2001, s. 1). (6) Neuvoston asetus (ETY) N:o 574/72, annettu 21 päivänä maaliskuuta 1972, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä (EYVL L 74, 27.3.1972, s. 1). Asetus sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 410/2002 (EYVL L 62, 5.3.2002, s. 17). (7) Ensimmäinen neuvoston direktiivi 79/267/ETY, annettu 5 päivänä maaliskuuta 1979, henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 63, 13.3.1979, s. 1). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/12/EY (EYVL L 77, 23.3.2002, s. 11). (8) Ensimmäinen neuvoston direktiivi 73/239/ETY, annettu 24 päivänä heinäkuuta 1973, muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutuksen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/13/EY (EYVL L 77, 23.3.2002, s. 17). (9) Neuvoston direktiivi 85/611/ETY, annettu 20 päivänä joulukuuta 1985, arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä (yhteissijoitusyritykset) koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (EYVL L 375, 31.12.1985, s. 3). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/108/EY (EYVL L 41, 13.2.2002, s. 35). (10) Neuvoston direktiivi 93/22/ETY, annettu 10 päivänä toukokuuta 1993, sijoituspalveluista arvopaperimarkkinoilla (EYVL L 141, 11.6.1993, s. 27). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2000/64/EY (EYVL L 290, 17.11.2000, s. 27). (11) Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/12/EY, annettu 20 päivänä maaliskuuta 2000, luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta (EYVL L 126, 26.5.2000, s. 1). Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2000/28/EY (EYVL L 275, 27.10.2000, s. 37). (12) Neuvoston direktiivi 92/96/ETY, annettu 10 päivänä marraskuuta 1992, henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta (kolmas henkivakuutusdirektiivi) (EYVL L 360, 9.12.1992, s. 1). Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 2000/64/ETY. (13) 24 kuukautta tämän direktiivin voimaantulosta. (14) 5 vuotta 1 kohdassa tarkoitetusta päivästä. (15) 5 vuotta 1 kohdassa tarkoitetusta päivästä. NEUVOSTON PERUSTELUT I. JOHDANTO 1. Komissio toimitti 13.11.2000 ehdotuksen direktiiviksi työeläkelaitosten toiminnasta(1). 2. Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa 28.3.2001(2). 3. Euroopan parlamentti hyväksyi 4.7.2002 lausuntonsa, joka sisälsi 99 tarkistusta komission ehdotukseen(3). 4. Neuvosto hyväksyi 5.11.2002 yhteisen kannan ja nämä perustelut. II. TAVOITTEET 1. Esittäessään ehdotuksensa komissio totesi tavoitteidensa olevan seuraavat: - varmistaa turvallinen ja tuottava sijoitustoiminta - mahdollistaa se, että laitokset voivat vapaasti valita salkunhoitajansa ja varojensa säilyttäjän - varmistaa tasapuolinen kilpailu kaikkien palvelujen tarjoajien välillä - helpottaa rajatylittävää toimintaa - varmistaa nykyisten ja tulevien edunsaajien suoja - luoda rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinat - erityisesti lisäeläkkeiden osalta. Komission ehdotuksen mukaan tavoitteet saavutetaan luomalla soveltamisala, jolla ei puututa jäsenvaltioiden eläkejärjestelmien järjestämiseen, ja varmistamalla yhteensopivuus muun rahoituspalveluja koskevan lainsäädännön kanssa ja ottamalla huomioon kansallinen monimuotoisuus samalla varmistaen korkeatasoinen suoja. 2. Neuvosto voi periaatteessa hyväksyä komission ehdotuksen tavoitteet. Neuvosto on kuitenkin eri mieltä ehdotuksesta tavoitteiden suhteellisen tärkeyden sekä niiden saavuttamiskeinojen osalta ja katsoo joidenkin tavoitteiden olevan välittömiä ja toisten tärkeitä pitkällä aikavälillä. Neuvostolle on ollut ehdottoman tärkeää, että jäsenvaltioilla säilyy täysi vastuu eläkejärjestelmiensä järjestämisestä sekä eläkejärjestelmän kunkin kolmen "pilarin" asemaa koskevasta päätöksestä. Neuvosto on muuttanut komission ehdotusta näiden näkemysten perusteella useilta kohdin jäljempänä esitetyn mukaisesti, ja usein muutosten pohjana on suoraan tai epäsuorasti käytetty Euroopan parlamentin tarkistuksia. Neuvosto uskoo, että tämän tuloksena sen yhteinen kanta on komission ehdotusta tasapainoisempi ja että siinä noudatetaan riittävässä määrin toissijaisuusperiaatetta sekä otetaan huomioon jäsenvaltioiden, Euroopan parlamentin ja komission huolenaiheet. III. MUUTOKSET A. Säädöksen nimi Neuvosto on yhtä mieltä Euroopan parlamentin (EP:n tarkistus 1) kanssa siitä, että komission ehdottama nimi on liian rajoittava ja mahdollisesti harhaanjohtava. Yhteisessä kannassa nimi viittaa ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavien laitosten toiminnan lisäksi myös niiden valvontaan. B. Soveltamisala Komission ehdotus ei riittävästi kata laitoksia, joilla ei ole oikeushenkilöyttä. Useissa jäsenvaltioissa on kuitenkin mahdollista, että oikeushenkilöyttä vailla olevat laitokset voivat niin ikään tarjota ammatillisia lisäeläkkeitä koskevia palveluja. Neuvosto on halunnut ottaa tämän huomioon 2 artiklan 1 kohtaan tehdyssä lisäyksessä, jonka yhteydessä se on käyttänyt osittain Euroopan parlamentin tarkistusta 33; Euroopan parlamentti oli myös havainnut komission ehdotuksen olevan kaksiselitteinen tältä osin. Neuvosto on poistanut 2 artiklan 2 kohdan a alakohdasta viittauksen neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 liitteeseen II, jota se piti harhaanjohtavana, koska 2 artiklan 2 kohdassa tietyt laitokset jätetään soveltamisalan ulkopuolelle, ja lisännyt 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaan viittauksen muuta ensivakuutusliikettä kuin henkivakuutusta koskevaan direktiiviin 73/239/ETY täydennyksenä henkivakuutusdirektiiviä 79/267/ETY koskevaan viittaukseen. Neuvosto katsoo 2 artiklan 2 kohdan d alakohdan osalta, että komission ehdottama viittaus "saksalaisiin 'Unterstützungskassen' ja muihin samalla tavalla toimiviin laitoksiin" on liian rajoittava ja arveluttavan epämääräinen, ja on sen vuoksi korvannut ilmaisun kuvauksella siitä, mitä "Unterstützungskassen" ovat. Neuvosto katsoo 2 artiklan jäljellä olevan osan osalta, että komission ehdottama soveltamisala on asianmukainen, ja antaa jäsenvaltioiden järjestää itse eläkejärjestelmänsä. C. Sosiaaliturvajärjestelmiä hoitavat laitokset, vakuutusyritykset, de minimis -säännöt 3 artiklan osalta neuvosto on yhtä mieltä komission ehdotuksen kanssa siitä, että jos laitokset hoitavat pakollisten työeläkejärjestelmien ohella myös ei-pakollisia, ammatillisia lisäeläkejärjestelmiä, direktiiviä olisi sovellettava jälkimmäisiin, edellyttäen kuitenkin että vastuut ja varat pidetään erillään muista liiketoiminnoista eikä niitä siirretä pakollisten ja ei-pakollisten järjestelmien välillä. Neuvosto ei ole hyväksynyt Euroopan parlamentin tarkistusta 34, koska olisi varomatonta viitata kaikkiin toimintoihin, jotka ovat kyseisten kahden sosiaaliturva-asetuksen ulkopuolella. 4 artiklan osalta neuvosto on soveltanut samaa ajattelutapaa kuin 3 artiklan yhteydessä henkivakuutusyrityksiin, jotka myös hoitavat ammatillisia lisäeläkejärjestelmiä. Kotijäsenvaltiot voivat soveltaa tämän direktiivin asiaankuuluvia säännöksiä edellyttäen, että lisäeläkkeiden tarjontaa koskeva liiketoiminta pidetään erillään muista liiketoiminnoista ja että se järjestetään ja sitä hallinnoidaan erikseen siten, etteivät siirrot toimintojen välillä ole mahdollisia. Toisin kuin komission ehdotuksessa neuvosto katsoo, että 9-16 artikla ja 18-20 artikla ovat asiaankuuluvia, eli että (toiminnan edellytyksiä; tilinpäätöstä ja vuosikertomusta; ja rajatylittävää toimintaa) koskevia kolmea artiklaa, jotka eivät sisälly komission ehdotukseen, olisi myös sovellettava, jos jäsenvaltiot käyttävät kyseistä mahdollisuutta. Neuvosto on näin ollen ottanut yhteiseen kantaan osan Euroopan parlamentin tarkistuksesta 120, poikkeuksena kuitenkin se, että neuvosto ei ole yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että lakisääteisiä omia varoja koskevaa 17 artiklaa olisi sovellettava, jos jäsenvaltiot käyttävät edellä mainittua mahdollisuutta (toisaalta Euroopan parlamentin tarkistuksia 122 ja 13 ei ole otettu yhteiseen kantaan). Neuvosto on ottanut tekstiin Euroopan parlamentin tarkistuksessa 36 olevan vaatimuksen siitä, että kyseessä olevan jäsenvaltion viranomaisen on tarkastettava, että liiketoiminnot on erotettu selkeästi toisistaan. Neuvosto on kuitenkin ottanut Euroopan parlamenttia joustavamman kannan ja tunnustanut, - sen periaatteen mukaisesti, että jäsenvaltioiden eläkejärjestelmiin ei puututa - että joissakin tapauksessa on luontevampaa, että vakuutusalan valvontaviranomaiset varmistavat toimintojen erillisyyden kuin että sen tekee tämän direktiivin mukaisesti nimetty toimivaltainen viranomainen. Johdanto-osan 15 kappale on yhdenmukaistettu 4 artiklan uuden sanamuodon kanssa käyttäen Euroopan parlamentin tarkistusta 17. Pieniä järjestelmiä ja lakisääteisiä järjestelmiä koskevan 5 artiklan osalta neuvosto on omaksunut Euroopan parlamentin tarkistuksessa 37 olevan lähestymistavan, jonka mukaan omaisuuden hoitoa ja säilytystä koskevaa 19 artiklaa sovelletaan, vaikka jäsenvaltio on vapauttanut laitokset direktiivin yhden tai useamman muun säännöksen soveltamisalasta järjestelmien pienen koon vuoksi. Tämän mukaisesti neuvosto on myös yhdenmukaistanut johdanto-osan 12 kappaleen Euroopan parlamentin tarkistuksen 15 sisällön kanssa. Neuvosto ei kuitenkaan ole yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että laitosten vapauttamista koskevaksi kynnysmääräksi olisi asetettava 50 jäsentä. Tämän sijasta neuvosto katsoo komission tavoin, että kynnysmääräksi olisi asetettava 100 jäsentä. Neuvosto on lisäksi katsonut aiheelliseksi lisätä 5 artiklaan kaksi uutta seikkaa. Niissä tapauksissa, joissa jäsenvaltio on päättänyt olla soveltamatta yhtä tai useampaa direktiivin säännöstä pieniin laitoksiin, kyseisille laitoksille on kuitenkin annettava mahdollisuus soveltaa direktiiviä vapaaehtoisesti esim. rajatylittävien toimien osalta. Lisäksi neuvosto haluaa selkeyttää, että laitokset, joihin ei sovelleta 9-17 artiklaa siksi, että ne tarjoavat ammatillisia lisäeläkkeitä lain nojalla, eivät voi toteuttaa rajatylittäviä toimia. D. Määritelmät 6 artiklan a alakohdassa oleva ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavan laitoksen määritelmä on keskeinen direktiivin kannalta, ja neuvosto katsoo, että komission ehdotuksessa oleva määritelmä on pääpiirteissään käyttökelpoinen. Neuvosto vastustaa kuitenkin sitä, että yksittäisten henkilöiden suora jäsenyys otetaan osaksi määritelmää, jolloin se tulee direktiivin soveltamisalan piiriin. Neuvosto katsoo niin ikään, että kahdella Euroopan parlamentin tarkistuksessaan 38 esittämistä kolmesta muutoksesta voidaan parantaa määritelmää. Näin ollen neuvosto on selkeyttänyt, että laitoksen oikeudellinen muoto ei ole oleellinen (jolloin voidaan ottaa huomioon edellä kohdassa B esitetyt laitokset, joilla ei ole oikeushenkilöyttä). Lisäksi neuvosto on Euroopan parlamentin kanssa yhtä mieltä siitä, että ammatillisten lisäeläkkeiden tarjoamisen ei tarvitse olla laitoksen ainoa tarkoitus, kunhan sen toiminta johtuu suoraan tästä tehtävästä. Tämän vuoksi neuvosto on ottanut johdanto-osan 14 kappaleeseen osan Euroopan parlamentin tarkistuksesta 16. Rahoittavia yrityksiä koskevan 6 artiklan c alakohdan määritelmän osalta neuvosto on yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että komission ehdotuksessa ei riittävästi oteta huomioon maksuosuuksia maksavien henkilöiden ja ammatinharjoittajien tilannetta. Neuvosto on tämän vuoksi laajentanut määritelmää Euroopan parlamentin tarkistuksen 40 mukaisesti. 6 artiklan d alakohdassa olevan eläke-etuuksien määritelmän osalta neuvosto on Euroopan parlamentin kanssa yhtä mieltä siitä, että komission ehdotuksessa annetaan liian paljon painoa kuolemalle, työkyvyttömyydelle ja työskentelyn keskeytymiselle siihen nähden, mitä neuvosto pitää luonnollisena lähtökohtana, ts. eläkkeelle pääsyyn nähden. Neuvosto on näin ollen vaihtanut kyseisten osatekijöiden järjestystä Euroopan parlamentin tarkistuksen 41 mukaisesti, selkeyttäen sen, että kuoleman tai työkyvyttömyyden tapauksessa tai työskentelyn keskeytyessä maksettavat etuudet kuuluvat eläke-etuuksien määritelmän piiriin vain, jos niillä täydennetään eläkkeelle pääsyn yhteydessä maksettavia etuuksia. Toisaalta neuvosto ei ole voinut hyväksyä tarkistuksen 41 sitä osaa, jossa todetaan että eläke-etuuksilla pyritään taloudelliseen turvaan koko elinajaksi, minkä neuvosto katsoo rajoittavan määritelmää tarpeettomasti ja millä puututtaisiin kansallisten eläkejärjestelmien järjestämiseen. Tästä syystä se ei myöskään ole ottanut tekstiin Euroopan parlamentin tarkistusta 18. Jotta jäsenen määritelmään ei sisällytettäisi perheenjäseniä ja muita mahdollisia edunsaajia neuvosto on rajoittanut sen henkilöihin, jotka ovat oikeutettuja etuuksiin ammatillisen toimintansa perusteella. Neuvosto on myös lyhentänyt ja selkeyttänyt biometrisien riskien määritelmää ja poistanut riskipääomamarkkinoita ja sijaintipaikkaa koskevat määritelmät. Neuvosto on 6 artiklan i alakohdassa olevassa kotijäsenvaltion määritelmässä korvannut sanan "sijaitsee" täsmällisemmällä maininnalla siitä, missä laitoksen rekisteröity kotipaikka ja keskushallinto sijaitsevat. Lisäksi neuvosto piti hyödyllisenä kytkeä 6 artiklan j alakohdassa olevan vastaanottavan jäsenvaltion määritelmän sovellettavaan sosiaali- ja työlainsäädäntöön. Neuvosto ei ole valmis hyväksymään Euroopan parlamentin tarkistusta 42, koska sen mielestä ei ole täysin selvää, mistä toimivaltaisten viranomaisten olisi oltava riippumattomia. E. Toiminta ja toimintaedellytykset Neuvosto on ottanut laitoksen toimintaa koskevaan 7 artiklaan Euroopan parlamentin tarkistuksen 46 perusajatuksen, joka koskee varojen ja vastuiden pitämistä erillään muista liiketoiminnoista. Neuvosto katsoo kuitenkin, että erillään pitäminen on erittäin tärkeätä erityisesti 4 artiklassa kuvatussa tilanteessa, jossa vakuutusyritys hoitaa myös ammatillisia lisäeläkejärjestelmiä. Neuvosto on näin ollen katsonut tarpeelliseksi mainita nimenomaisesti 4 artiklan. Toiminnan edellytyksiä koskevan 9 artiklan osalta neuvosto katsoo, että Euroopan parlamentin tarkistuksessa 47 ehdotettu lisäys on hyödyllinen täsmennys ja on näin ollen ottanut sen useaan 9 artiklan kohtaan ja muuallekin (vaikkakin mukautettuna). Neuvosto on myös yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että komission ehdottama rekisteröitymisvaatimus ei ole riittävä kaikissa jäsenvaltioissa, ja on siksi lisännyt sanat "tai hyväksytty", millä se uskoo saaneensa esiin Euroopan parlamentin tarkistuksen 124 ajatuksen. Neuvosto ei kuitenkaan ole yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että rekisteröintiä (tarkistus 123) ja hyväksymistä (tarkistus 45) koskevat määritelmät ovat tarpeellisia. Neuvosto ei myöskään pidä tarpeellisena lisätä edellytystä, jonka mukaan jäsenten ja edunsaajien osallistuminen on järjestettävä asianmukaisten kansallisten säännösten mukaisesti, koska sosiaali- ja työlainsäädäntöön kuuluvia asianmukaisia kansallisia säännöksiä sovelletaan automaattisesti rajatylittävää toimintaa harjoittaviin eläkelaitoksiin. Näin ollen neuvosto ei ole ottanut tekstiin Euroopan parlamentin tarkistuksia 21 ja 49. Komission ehdotuksessa vakuutusmatemaatikkoja ja muita alan asiantuntijoita käsitellään yhdenvertaisina vakuutusteknisen vastuuvelan laskemisen ja vahvistamisen osalta mutta neuvosto pitää parempana, että vakuutusmatemaatikot laskevat ja vahvistavat vakuutusteknisen vastuuvelan. Neuvosto on kuitenkin katsonut, että vaihtoehtoisesti tilintarkastajat tai muut alan asiantuntijat voivat laskea ja vahvistaa vakuutusteknisen vastuuvelan sillä edellytyksellä, että noudatetaan alan kansallista lainsäädäntöä ja kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten hyväksymiä vakuutusmatemaattisia menetelmiä. Neuvosto ei pidä Euroopan parlamentin tarkistuksia 121, 125 ja 126 asiaankuuluvina, koska ne edellyttäisivät, että kaikkien laitosten olisi tarjottava lisäetuuksia direktiivin soveltamisalaan kuuluvien ja laitoksen määritelmässä määrättyjen etujen lisäksi. Tämän sijaan neuvosto katsoo, että kyseiset edut voidaan mahdollisesti paremmin ottaa käyttöön 9 artiklan 2 kohdan säännöksellä, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat halutessaan asettaa kansallisesti muita edellytyksiä. 20 artiklan 5 kohdan mukaisesti rajatylittävää toimintaa harjoittavien laitosten on noudatettava vastaanottavan jäsenvaltion sosiaali- ja työlainsäädäntöön kuuluvia vaatimuksia. Tämä periaate esitetään myös johdanto-osan 34 kappaleessa. Neuvosto ei näin ollen voi hyväksyä Euroopan parlamentin tarkistusta 51. Neuvosto ei myöskään pidä tarkistusta 127 hyödyllisenä lisäyksenä 9 artiklan 4 kohtaan, koska 9 artiklan 1 kohdassa säädetään jo siitä, että laitosten on oltava rekisteröityjä tai hyväksyttyjä. Toisaalta neuvosto on yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa siitä, että laitoksilla on mahdollisuus siirtää laitoksen hallintotoimet muille yhteisöille, ja se on näin ollen ottanut 9 artiklan 3 kohtaan tarkistuksen 52 sisällön. Neuvosto pitää kuitenkin parempana, että jäsenvaltiot voisivat täysin vapaasti valita, sallivatko vai vaativatko ne tällaisen siirtämisen (vai ei kumpaakaan). F. Tilinpäätös ja vuosikertomus, tietojen antaminen Neuvosto pitää 10-13 artiklassa esitettyjä tietojenantamisvaatimuksia erittäin tärkeinä ja on sen vuoksi pyrkinyt tarkentamaan niitä: - 10 artiklassa ja 11 artiklan 2 kohdassa neuvosto on korostanut, että laitosten on vuositilinpäätöstä ja vuosikertomusta laatiessaan otettava huomioon jokainen eläkejärjestelmä, ja joissakin tapauksissa laadittava kunkin eläkejärjestelmän tilinpäätös ja vuosikertomus. - Neuvosto on myös lisännyt vaatimuksen, että vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksen on oltava kattavia ja selkeitä sekä kansallisen lainsäädännön mukaisesti hyväksyttyjä; viimeksi mainitulla muutoksella 10 artikla yhdenmukaistetaan 9 artiklan 1 kohdan kanssa (ks. edellinen kohta). - 11 artiklan 1 kohdassa neuvosto on mahdollistanut sen, että jäsenvaltiot voivat pyytää ja laitokset voivat antaa enemmän tietoja kuin artiklan loppuosassa edellytetään. - Neuvosto katsoo, että komission ehdotuksen 12 artiklan 2 kohta - vaatimus sijoituspolitiikan periaatteita koskevan selvityksen antamisesta pyynnöstä - kuuluu luontevimmin jäsenille ja edunsaajille annettavia tietoja koskevaan 11 artiklaan; se esitetään näin ollen yhteisen kannan 11 artiklan 3 kohdassa, ja sen soveltamista on laajennettu jäsenten ja edunsaajien edustajiin. - Neuvosto on poistanut 11 artiklan 4 kohdasta vaatimuksen antaa vuositilinpäätöksen ja vuosikertomuksen yhteydessä yksityiskohtaista ja todellista tietoa eläke-etuuksien tavoitetasosta, koska neuvosto katsoo riittäväksi antaa tällaisia tietoja ainoastaan pyynnöstä. - 11 artiklan 5 kohdassa neuvosto on täsmentänyt ajan, jolloin edunsaajat ovat oikeutettuja saamaan tietoa etuuksista ja vastaavista maksuvaihtoehdoista. - Neuvosto on poistanut 12 artiklasta velvoitteen, että laitosten on toimitettava toimivaltaisille viranomaisille sijoituspolitiikan periaatteita koskeva selvitys, ja pitänyt tärkeämpänä tällaisten selvitysten saatavuutta ja jatkuvaa arviointia niiden säännöllisen toimittamisen sijasta; 13 artiklan c alakohtaan on sen sijaan lisätty säännös, että toimivaltaisten viranomaisten on voitava saada kyseiset selvitykset. - Ulkoistamisen yhteydessä toimitettavia tietoja koskevassa 13 artiklan b alakohdassa neuvosto on katsonut paremmaksi käyttää yleisempää käsitettä "suhteita" komission ehdottaman käsitteen "sopimuksia" sijasta, koska kaikesta toimintojen siirtämisestä ei tehdä sopimusta. Lisäksi neuvosto on laajentanut kohdan soveltamisalaa siten, että se kattaa myös tilanteen, jossa laitos siirtää toimintoja toisille laitoksille. - 13 artiklan c alakohdan ii alakohdan osalta neuvosto katsoo vakuutusmatemaattisten arvioiden olevan vähemmän kiinnostavia, ellei niihin liitetä myös yksityiskohtaisia olettamuksia, ja 13 artiklan c alakohdan vi alakohta on yhdenmukaistettu 9 ja 10 artiklan vastaavien säännösten kanssa (ks. tämä ja edelliset kohdat). Neuvosto on ottanut huomioon Euroopan parlamentin tarkistukset 62, 128 ja 54 (tosin mukautettuina) tehdessään edellä esitetyt muutokset 10-13 artiklaan. Toisaalta neuvosto ei ole voinut hyväksyä mitään tarkistuksista 56-59, 61, 129 ja 64, koska se katsoo, että niillä todennäköisesti lisättäisiin laitosten hallinnollista taakkaa, ilman että jäsenet tai edunsaajat saisivat siitä selvää etua. Neuvosto ei myöskään ole voinut ottaa huomioon Euroopan parlamentin tarkistusta 53, koska se on sitä mieltä, että komission ehdottama sana "alue" on yhteisön lainsäädännössä tavallisimmin käytetty sana ja näin asiaankuuluvampi kuin Euroopan parlamentin useassa tarkistuksessaan käyttämä sana "lainkäyttövalta". G. Toimivaltaisten viranomaisten valtuudet ja tehtävät Neuvosto on todennut 14 artiklan otsikossa saman puutteen kuin Euroopan parlamentti tarkistuksessaan 66, eli että komission ehdottamassa nimessä mainitaan ainoastaan valtuudet vaikka artiklassa käsitellään toimivaltaisten viranomaisten valtuuksia ja tehtäviä. Tarkistuksen 66 lisäksi neuvosto on ottanut huomioon myös Euroopan parlamentin tarkistukset 67 ja 69, vaikkakin mukautettuina kuten edellisissä kohdissa. Tarkistusten 68, 70 ja 71 vastaavat osat on myös otettu huomioon mukautettuina. Lisäksi neuvosto on piti sanaa "voivat" 14 artiklan 2 kohdassa kaksitulkintaisena ja korvasi sen ilmauksella "on valtuudet". Neuvosto piti myös tarpeellisena täsmentää, että niihin toimenpiteisiin, joita toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet toteuttaa, kuuluvat myös hallinnolliset ja taloudelliset toimenpiteet. Neuvosto halusi myös selkeyttää saman kohdan lopussa, että ne kaksi tilannetta, joissa yrityksen varojen vapaata käyttämistä voidaan rajoittaa, eivät muodosta tyhjentävää luetteloa. Neuvosto piti komission ehdotuksen 14 artiklan 3 kohtaa riittämättömänä erityiselle edustajalle siirrettävän toimivallan osalta. Toisin kuin ehdotuksessa neuvosto on sitä mieltä, että säännöstä olisi sovellettava ainoastaan kotijäsenvaltion lain mukaiseen toimivaltaan, eikä kyseisen laitoksen yhtiöjärjestyksen mukaisesti annettuun toimivaltaan. Neuvosto siirsi komission ehdotuksen 14 artiklan 5 kohdan 20 artiklan 9 kohtaan, jota se pitää luontevampana kohtana ei rajatylittävää toimintaa koskevien valtuuksien ja tehtävien antamisen osalta. Neuvosto on samalla muuttanut ja ottanut tekstiin osan Euroopan parlamentin tarkistusta 72 sekä lisännyt maininnan 20 artiklan 7 kohdassa asetetuista tietojenantovaatimuksista. Neuvosto ei lisäksi kannata vaatimusta, että toimivaltaisten viranomaisten olisi laadittava toiminnastaan vuosikertomus, jossa kuvaillaan yksityiskohtaisesti suoritettuja tutkimuksia, koska tämä voi olla työlästä ja vaikeuttaa parhaillaan ja tulevaisuudessa tehtäviä tutkimuksia. Euroopan parlamentin tarkistusta 73 ei näin ollen ole otettu yhteiseen kantaan. H. Vakuutustekninen vastuuvelka ja omat varat Neuvosto katsoo, että 15 ja 16 artiklassa olevat vakuutusteknistä vastuuvelkaa koskevat säännökset ovat erittäin tärkeitä laitosten toiminnan vakauden valvonnan kannalta. Kokonaisuutena ottaen neuvosto voi hyväksyä komission ehdotuksessa esitetyt periaatteet, vaikka se katsoo, että ehdotusta on täydennettävä ja joissakin tapauksissa täsmennettävä. Esimerkiksi välttääkseen kaksitulkintaisuutta rajatylittävän toiminnan yhteydessä neuvosto on kautta 15-17 artiklan täsmentänyt, että kyseiset määräykset koskevat kotijäsenvaltioita. Samoin neuvosto on halunnut tehdä täysin selväksi, että 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut vastuut ja sitoumukset koskevat kaikkia laitoksen eläkejärjestelmiä ja että vastuiden on vastattava sitoumuksia. Neuvosto on 15 artiklan 3 kohdassa hieman vähentänyt vaatimuksia, jotka liittyvät mahdollisuuteen pidentää kolmeen vuoteen ajanjaksoa, jona vakuutustekninen vastuuvelka on laskettava. Neuvosto on asettanut velvoitteen, että jäsenille ja/tai viranomaisille toimitetaan todistus tai selvitys sen sijaan että vaadittaisiin laitoksilta toditusta välivuosina tapahtuneista muutoksista. 15 artiklan 4 kohta on yhdenmukaistettu 9 artiklan d alakohdan kanssa vakuutusmatemaatikkojen, tilintarkastajien ja muiden alan asiantuntijoiden osalta. Neuvoston yhteinen kanta on 4 kohdassa lueteltujen periaatteiden osalta huomattavasti komission ehdotusta yksityiskohtaisempi sen osalta, mitä vähimmäismäärien ja enimmäiskorkokantojen laskemisessa on otettava huomioon. Neuvosto on myös lisännyt käytettäviä biometrisiä taulukoita koskevan alakohdan ja lisännyt väestörakenteen muutokset niihin muutoksiin, joilla voidaan perustella vakuutusteknisen vastuuvelan laskemisperusteiden mahdollinen muuttuminen. Neuvosto ei pidä tarpeellisena ottaa huomioon Euroopan parlamentin tarkistusta 74, joka koskee eläkeoikeuksien siirtämisen arviointia, koska neuvosto katsoo asian tulleen käsitellyksi kohdassa aikaisemmin. Neuvosto ei myöskään voi hyväksyä 15 artiklan 5 kohdan poistamista; se pitää kohtaa hyvin tärkeänä. Euroopan parlamentin tarkistus 75 on sen vuoksi hylätty. Ottaakseen huomioon tulevat vakuutusteknisen vastuuvelan alaa koskevat komission ehdotukset tämän direktiivin täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa saadun kokemuksen perusteella ja välttääkseen eri jäsenvaltioiden korkokantojen erilaisen tason aiheuttamat vääristymät neuvosto edellyttää myös 15 artiklan 6 kohdassa, että komissio antaa joka toinen vuosi kertomuksen komitealle, joka avustaa komissiota näissä asioissa. Kertomukset voidaan antaa useammin jos yksi tai useampi jäsenvaltio sitä pyytää. Vakuutusteknisen vastuuvelan rahastoinnin osalta (16 artikla) neuvosto uskoo vakaasti, että laitoksilla on pääsääntöisesti aina oltava riittävästi varoja. Neuvosto epäilee, että aiheuttaisi epävarmuutta tai jopa ristiriidan 16 artiklan a alakohdan kanssa, jos tässä yhteydessä viitattaisiin keskimääräisiin ja vuoden ajalle laskettuihin varoihin. Näin ollen se ei ole voinut hyväksyä Euroopan parlamentin tarkistusta 76. Toisaalta neuvosto on ottanut tekstiin suuren osan Euroopan parlamentin tarkistuksista 130, 77, 78 ja 23, jotka koskevat tervehdyttämissuunnitelman laatimista, jos varat tilapäisesti eivät ole riittävät. Neuvosto katsoo lisäksi, että tällaisten suunnitelmien (16 artiklan 2 kohdan b alakohta) ja järjestelmän mahdollista lopettamista koskevien tietojen (16 artiklan 2 kohdan c alakohta) olisi oltava jäsenten tai heidän edustajiensa saatavilla. Neuvosto katsoo, että rajatylittävää toimintaa harjoittavia laitoksia koskeva tiukempi rahastointivaatimus, jota komissio ehdottaa 16 artiklan 3 kohdassa, on perusteltu ja että Euroopan parlamentin tarkistuksissaan 79 ja 22 ehdottama sanamuoto voitaisiin tulkita tämän säännöksen lieventämiseksi. Neuvosto ei näin ollen ole voinut ottaa huomioon kyseisiä tarkistuksia. Tämän sijasta neuvosto katsoi, että komission ehdotuksessa esitettyä säännöstä on selkeytettävä säännöksen rikkomisesta aiheutuvien seuraamusten osalta. Neuvosto katsoo, että tällaisessa tapauksessa edellytetään kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten puuttumista asiaan; kotijäsenvaltio voi vaatia varojen ja vastuiden pitämistä erillään muista liiketoiminnoista. Neuvosto on ottanut lakisääteisiä omia varoja koskevaan 17 artiklaan Euroopan parlamentin tarkistuksen 80, jota se pitää hyvänä täydennyksenä komission ehdotukseen. Neuvosto on lisäksi pyrkinyt selkeyttämään tilannetta, johon 1 kohdassa viitataan, lisäämällä tekstiin sanat "eikä rahoittava yritys". 2 kohdassa neuvosto on samalla tavoin selkeyttänyt, että kohdassa viitataan vähimmäismääriin ja että tässä yhteydessä asiaan kuuluvat henkivakuutusdirektiivin säännökset ovat 18 ja 19 artiklassa. Tällä muutoksella neuvosto on ottanut osittain huomioon Euroopan parlamentin tarkistuksen 81, mutta se ei pidä tarkistuksen loppuosaa (eikä tähän liittyvää tarkistusta 24) perusteltuna, koska molemmat direktiivit, joihin Euroopan parlamentti viittaa, on jo pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa. Neuvosto on myös pitänyt tarpeellisena lisätä uuden kohdan, jossa mahdollistetaan se, että jäsenvaltiot voivat säätää omia varoja koskevista lisävaatimuksista ja yksityiskohtaisemmista säännöistä edellyttäen, että nämä ovat varovaisuussyistä perusteltuja. I. Sijoittamista koskevat säännöt Neuvosto pitää edellä mainitun vakuutusteknisen vastuuvelan ohella erittäin tärkeinä sijoittamista koskevia sääntöjä, joita laitosten on noudatettava, ja siksi komission ehdotuksen 18 artiklaan on tehty kaikkein eniten muutoksia yhteisen kannan tekstiin verrattuna. Neuvosto on lähtökohtaisesti yhtä mieltä komission ehdotuksen kanssa siitä, että nk. varovaisuusperiaatteen olisi oltava perusperiaatteena kaikille sijoitussäännöille. Ottaen kuitenkin huomioon sen, että useissa jäsenvaltioissa ei juurikaan ole kokemusta kyseisestä säännöstä ja että niissä on epäilyksiä siitä, onko se sinällään riittävä kaikissa tilanteissa, neuvosto on todennut olevan tarpeen selkeyttää, mitä varovaisuusperiaatteella tarkoitetaan (1 kohta), ja antanut jäsenvaltioille mahdollisuuden täydentää sitä tarvittaessa muilla säännöillä (5 kohta). Tässä yhteydessä on erityisesti kiinnitettävä huomiota seuraaviin seikkoihin: - 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa pidetään tärkeänä, että varat sijoitetaan jäsenten ja edunsaajien parhaan edun mukaan. - 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että varat on sijoitettava pääasiallisesti säänneltyihin markkinoihin. - 1 kohdan d alakohdassa käsitellään johdannaisiin tehtyjä sijoituksia. - 1 kohdan e alakohdassa käsitellään riskejä, mukaan luettuna samaan ryhmään kuuluvien liikkeeseenlaskijoiden varoihin tehdyistä sijoituksista aiheutuvat riskikeskittymät. - 1 kohdan f alakohdassa asetetaan enimmäismäärä rahoittavaan yritykseen ja rahoittavan yrityksen kanssa samaan ryhmään kuuluvaan yritykseen tehtäville sijoituksille. - Jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus olla soveltamatta kahta viimeistä alakohtaa valtion joukkovelkakirjalainoihin tehtäviin sijoituksiin. - 2 kohdassa rajoitetaan laitosten mahdollisuuksia lainanottoon tai takaajana toimimiseen. - 5 kohdassa annetaan jäsenvaltioille lupa asettaa yksityiskohtaisempia sääntöjä, määrälliset säännöt mukaan lukien, edellyttäen että niitä voidaan perustella varovaisuudella ja ne ovat kohdan a, b ja c alakohdan mukaisia; tässä yhteydessä kiinnitetään erityistä huomiota henkivakuutusyrityksiin sovellettaviin sijoitussääntöihin. - 7 kohta sisältää vielä kolme sijoitussääntöä, joita vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat edellyttää laitosten noudattavan, jos nämä harjoittavat rajatylittävää toimintaa kyseisessä vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttäen kuitenkin että vastaanottava jäsenvaltio soveltaa vähintään samanlaisia sääntöjä omiin laitoksiinsa. Neuvosto on näin ollen omaksunut toisen lähestymistavan; Euroopan parlamentti ratkaisi ongelman, joka koskee sitä, etteivät kaikki jäsenvaltiot tunne varovaisuusperiaatetta, siirtymäkaudella, jonka pituus voisi olla viisi vuotta. Tämän vuoksi neuvosto ei ole voinut ottaa 18 artiklan sanamuotoa muuttaessaan huomioon kaikkia Euroopan parlamentin tarkistuksia. Tarkistukset 82, 83, 86, 87 ja 89 ja osia tarkistuksista 25 ja 26 on voitu hyväksyä sanamuotoa muuttaen, mutta tarkistuksia 84 ja 85 ei ole voitu hyväksyä. Tarkistus 88 on otettu huomioon komission kertomuksen osalta, joskin sanamuotoa muuttaen ja sijoittamalla teksti uuteen 21 artiklaan 18 artiklan sijasta. Yhteiseen kantaan ei ole otettu tarkistuksen 88 loppuosaa eikä siihen liittyvää tarkistusta 27. J. Omaisuuden hoito ja säilytys Neuvosto kannattaa komission ehdotusta 19 artiklaksi mutta toteaa Euroopan parlamentin ehdotuksen viittauksesta yhteissijoitusyritysdirektiiviin olevan hyödyllinen erityisesti ottaen huomioon ne säännökset, joita on muutettu ja jotka on lisätty yhteissijoitusyritysdirektiiviin Euroopan parlamentin ja neuvoston 21.1.2002 antamalla direktiivillä mainitun direktiivin muuttamisesta. Neuvosto on näin ollen ottanut 1 kohtaan tarkistuksen 90 ja johdanto-osan 32 kappaleeseen osan samaa asiaa koskevasta tarkistuksesta 28. Lisäksi neuvosto totesi, että joissakin jäsenvaltioissa on pakollista nimetä säilytysyhtiö tai omaisuudenhoitaja, ja lisäsi 2 kohtaan tätä koskevan säännöksen. Neuvosto on myös lisännyt uuden kohdan, joka koskee jäsenvaltiossa omaisuudenhoitajan tai säilytysyhtiön hallussa olevien varojen vapaan käyttämisen kieltämistä toisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen pyynnöstä. K. Rajatylittävä toiminta Neuvosto katsoo, että 20 artiklassa olevat rajatylittävää toimintaa koskevat säännökset ovat yksi direktiivin tärkeimmistä piirteistä. Neuvosto pitää komission ehdotuksessa olevia säännöksiä asiaankuuluvina mutta katsoo, että niitä on joiltakin osin täydennettävä. Neuvosto pitää myös useita Euroopan parlamentin esittämiä tarkistuksia hyödyllisinä lisäyksinä komission ehdotukseen. Esimerkiksi 6 artiklan c alakohdassa olevan rahoittavia yrityksiä koskevan määräyksen vuoksi ei enää ole tarkoituksenmukaista eikä tarpeen mainita yksityishenkilöiden rahoitusta 20 artiklassa. Nämä maininnat on näin ollen poistettu Euroopan parlamentin tarkistusten 91, 92 ja 131 mukaisesti. Neuvosto on myös kyseisten kolmen tarkistuksen mukaisesti ja osittain hyväksytyn tarkistuksen 29 myötä ottanut 2 kohtaan vaatimuksen, että laitosten on saatava lupa kotijäsenvaltionsa toimivaltaiselta viranomaiselta ennen kuin ne voivat vastaanottaa rahoitusta toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevilta yrityksiltä. Tässä yhteydessä neuvosto ei kuitenkaan ole voinut hyväksyä tarkistuksia 30 ja 31. Neuvosto on myös ottanut tekstiin Euroopan parlamentin tarkistukset 94 ja 132 muutetussa muodossa ja uskoo niiden olevan selkeämmät ja täsmällisemmät kuin vastaavat komission ehdotuksessa olevat säännökset ja lisäksi jäsenvaltioiden sosiaali- ja työlainsäädännön kunnioittamista koskevan neuvoston periaatteen mukaiset, kuten johdanto-osan 8 kappaleessa todetaan. Neuvosto on lisäksi yhdistänyt 9 ja 10 kohdassa tarkistuksen 95 sisällön komission ehdotuksen 14 artiklan 5 kohdan kanssa (ks. edellä kohta G, joka koskee kohdan siirtämistä 20 artiklaan). Neuvosto on kuitenkin sitä mieltä, että Euroopan parlamentin tarkistuksessa 95 ehdotettua hyväksynnän poistamista olisi harkittava ainoastaan äärimmäistapauksissa ja että useimmissa vaatimusten noudattamatta jättämistapauksissa muut toimet ovat sopivampia, kuten mainituissa kahdessa kohdassa lähemmin todetaan. Edellä mainittujen tarkistusten lisäksi neuvosto on muuttanut 1 kohtaa sen selkeyttämiseksi, että yrityksillä on oikeus rahoittaa muissa jäsenvaltioissa olevia laitoksia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta eläkejärjestelmiä koskevan kansallisen sosiaali- ja työlainsäädännön soveltamista, pakollinen jäsenyys ja työehtosopimusten tulokset mukaan lukien. Tässä neuvosto on käyttänyt hyväksi osaa Euroopan parlamentin tarkistuksesta 106. Neuvosto on niin ikään yhdenmukaistanut 3 kohdan a alakohdan vastaanottavaa jäsenvaltiota koskevan uuden määritelmän kanssa ja lisännyt 5, 6, 8 ja 9 kohtaan viittaukset 18 artiklan 7 kohtaan ja 20 artiklan 7 kohtaan. L. Loppusäännökset Neuvosto on lisännyt tekstiin jäsenvaltioiden ja komission välistä yhteistyötä koskevan artiklan, jota ei ollut komission alkuperäisessä ehdotuksessa; se pitää molempia yhteistyömuotoja ratkaisevan tärkeinä direktiivin täytäntöönpanossa. 21 artiklan tavoitteet ovat parhaiden käytäntöjen määrittäminen jäsenvaltioiden välisen tietojen ja kokemusten vaihdon avulla sekä sen varmistaminen, että direktiivin täytäntöönpanon kannalta asiaankuuluvat tiedot kulkevat vapaasti jäsenvaltioiden ja komission välillä. Tässä tarkoituksessa neuvosto on hyväksynyt Euroopan parlamentin tarkistuksissa 133 ja 97 esitetyt ajatukset jäsenvaltioiden edustajista muodostuvan komitean perustamisesta komission avustamiseksi. Neuvosto on lisäksi yhtä mieltä Euroopan parlamentin tarkistuksessa n:o 88 esitetystä seikasta, että komission saattaisi olla hyödyllistä antaa kertomus edistymisestä kansallisten valvontajärjestelmien mukauttamisessa. Neuvosto haluaa kuitenkin, että komissio antaa kertomuksen myös sijoitussääntöjen soveltamisesta ja omaisuudenhoitajien käytöstä. Useat jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet, että direktiivin täytäntöönpanoon tarvitaan kaksi vuotta, ja tämä onkin ajankohta, jonka neuvosto on päättänyt ottaa 22 artiklaan. Lisäksi neuvosto on päättänyt myöntää viiden vuoden siirtymäkaudet tiettyjen säännösten täytäntöönpanoa varten, kuten 22 artiklan 3 ja 4 kohdassa todetaan. Neuvosto pitää kuitenkin kiinni siitä, että tällaiset siirtymäkaudet eivät kuitenkaan voi koskea rajatylittävää toimintaa harjoittavia laitoksia. IV. LOPUKSI Neuvosto katsoo, että jos direktiivi annetaan yhteisen kannan mukaisesti, sillä voitaisiin merkittävästi edistää tulevien eläkkeiden turvaa ja tuottoa samalla kun vaikutetaan rahoituspalvelujen yhteismarkkinoiden laajentumiseen ja rakentamiseen. Neuvosto toteaa, että direktiivi on vasta ensimmäinen askel tähän suuntaan ja että asiaan liittyviä direktiivejä on annettava myös tulevaisuudessa. Neuvosto uskoo vakaasti, että yhteisessä kannassa saavutettu tasapaino mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat panna direktiivin tehokkaasti täytäntöön nykyisten ja tulevien eläkejärjestelmien jäsenten ja edunsaajien hyödyksi. Neuvosto on edellä esitettyjen komission ehdotukseen tehtyjen muutosten osalta suurelta osin yhtä mieltä Euroopan parlamentin kanssa. Yli puolet parlamentin 99 tarkistuksesta on otettu joko kokonaisuudessaan, osittain tai sisällöllisesti neuvoston yhteiseen kantaan. (1) EYVL C 96 E, 27.3.2001, s. 136. (2) EYVL C 155, 29.5.2001, s. 26. (3) EYVL C 65 E, 14.3.2002, s. 116.