FI Euroopan unionin virallinen lehti C 54/20

Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Maatalouden ja elintarvikesektorin huoltovarmuus Euroopan unionissa”

(oma-aloitteinen lausunto)

(2011/C 54/04)

Esittelijä: Armands KRAUZE

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea päätti 18. helmikuuta 2010 työjärjestyksensä 29 artiklan 2 kohdan nojalla laatia oma-aloitteisen lausunnon aiheesta

Maatalouden ja elintarvikesektorin huoltovarmuus Euroopan unionissa

(oma-aloitteinen lausunto).

Asian valmistelusta vastannut ”maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö” -erityisjaosto antoi lausuntonsa 17. marraskuuta 2010.

Euroopan talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 8.–9. joulukuuta 2010 pitämässään 467. täysistunnossa (joulukuun 9. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 133 ääntä puolesta ja 3 vastaan 7:n pidättyessä äänestämästä.

1. Päätelmät ja suositukset

1.1 Elintarvikkeiden saatavuuden varmistamisen tulee jatkossakin kuulua EU:n maatalouspolitiikan perustavoitteisiin. Maailman ruokaturvaan liittyvien suurten haasteiden ja epävarmuustekijöiden vuoksi vuoden 2013 jälkeisessä yhteisessä maatalouspolitiikassa (YMP) olisi edelleen varmistettava huoltovarmuus maataloudessa ja elintarviketeollisuudessa.

1.2 EU:n ruokaturvan perustan muodostavat kestävä maataloustuotanto ja moitteettomasti toimivat maataloustuotteiden markkinat. Yhteiseen maatalouspolitiikkaan on tulevaisuudessa sisällytettävä vahvat markkinoidenhallintamekanismit maataloustuotteiden markkinoiden toiminnan ja hintatason vakauden varmistamiseksi. Maataloustuotteiden kauppaan sovellettavien sääntöjen olisi taattava maatalouden huoltovarmuus kaikissa maissa ja kaikissa olosuhteissa.

1.3 EU tarvitsee vahvaa yhteistä maatalouspolitiikkaa kyetäkseen vastaamaan kaikkiin tuleviin haasteisiin ja varmistamaan maatalouden ja elintarvikealan huoltovarmuuden kaikissa jäsenvaltioissa. YMP:n tulee vastaisuudessakin kuulua EU:n keskeisiin politiikkoihin, ja sen tulevan rahoituksen on oltava riittävää.

1.4 Ruokaturvan avaintekijä kaikkialla maailmassa on paikallinen ruuantuotanto. EU:ssa on paikallaan säilyttää monipuolinen maataloustuotanto ja edistää sitä. Erityistä huomiota tulee kiinnittää syrjäisiin ja erityishaitoista kärsiviin alueisiin.

1.5 Huoltovarmuutta ajatellen EU:n on panostettava nykyistä enemmän suunnitelmalliseen varautumiseen voidakseen taata maataloustuotannon ja koko elintarvikesektorin toimivuuden myös erilaisissa häiriö- ja poikkeamatilanteissa. Huoltovarmuuteen liittyvien käytännön toimien (varastointi, maatalouden perusrakenteet, koulutus jne.) tulee kuitenkin myös jatkossa olla jäsenvaltioiden vastuulla. Uusi maatalouden ja elintarvikealan huoltovarmuutta koskeva EU-lainsäädäntö ei ole tällä hetkellä tarpeen.

1.6 Jäsenvaltiot voivat käyttää EU:n maaseudun kehittämispolitiikkaa maatalouden ja elintarvikealan huoltovarmuuden tuki- ja parannustoimien edistämiseen, ja niiden tulisi hyödyntää tätä mahdollisuutta omissa maaseudun kehitysohjelmissaan.

1.7 EU:ssa maatalousalan rooli kestävän energiahuoltovarmuuden turvaamisessa ja fossiilisesta tuontienergiasta riippuvuuden vähentämisessä voisi olla huomattava. Maatalousyritysten tasolla itsenäinen energiantuotanto voi osaltaan edistää huoltovarmuutta merkittävästi. Bioenergiateknologiaa olisi kehitettävä edelleen bioenergian käytön edistämiseksi maatalousyrityksissä. Bioenergian tuotannon tulisi olla kestäväpohjaista, ja lisäksi olisi kiinnitettävä nykyistä enemmän huomiota maatalouden ja elintarvikealan sivutuotteiden parempaan hyödyntämiseen, jotta saasteet ja hiilidioksidipäästöt vähenevät.

2. Johdanto

2.1 Maatalouden ja elintarvikesektorin huoltovarmuus tarkoittaa nälänhädän poistamista sekä sen varmistamista, että ruokaa on saatavilla ja ihmisillä on taloudelliset mahdollisuudet hankkia sitä. EU:ssa monien maatalousalojen tuotanto riittää unionin väestön ruokkimiseen, ja tämä on YMP:n ansiota. Ruokaturva on maatalouden ja elintarvikesektorin yhteiskunnan hyväksi tuottama julkinen hyödyke, josta ei saa markkinoilla korvausta, ja se tulee olemaan YMP:n keskeisiä tavoitteita vuoden 2013 jälkeen (1).

2.2 Ruokaturva on maailman maa- ja elintarviketalouden keskeisin haaste seuraavien vuosikymmenten aikana. Ruoka- ja talouskriisien seurauksena maailmassa nälästä kärsii yli miljardi ihmistä.

2.3 Ruokaturva koostuu terveellisen elämän kannalta riittävästä ruuan saatavuudesta sekä elintarvikkeiden puhtaudesta ja elintarviketurvallisuudesta. Kyse on monimutkaisesta asiasta, joka liittyy myös muihin aloihin, esimerkiksi öljyntuotantoon ja logistiikkaan. Odottamattomien kriisien aiheuttamat logistiikka- tai tuotanto-ongelmat tärkeimmillä tuotantoalueilla voivat vaikuttaa miljoonien ihmisten, erityisesti kaupunkiväestön, ruuan saantiin. Maailmanlaajuisen ruokaturvan perusta on kestävä paikallinen ruuantuotanto (2).

3. Maailman ruuantuotannon haasteita

3.1 YK:n ruoka- ja maatalousjärjestön FAO:n ennusteen mukaan maailmassa on vuonna 2050 lähes 9,5 miljardia ihmistä, joiden ruokkimiseksi maailman ruuantuotanto on kyettävä kaksinkertaistamaan nykyisestä tasostaan. Väestönkasvu on erityisen nopeaa kehitysmaiden kaupungeissa. Viljelijöihin kohdistuu merkittäviä odotuksia, ja paineet viljelyn tehostamiseen ovat yhä suuremmat. Maatalouden tuottavuutta tulee pystyä parantamaan maailman kasvavan väestön ravitsemiseksi. Mahdollisuudet lisätä maan viljelykäyttöä ovat vähäiset, koska maata tarvitaan myös muihin käyttötarkoituksiin ja sopivasta maatalousmaasta on pulaa.

3.2 Maatalouden investointeja tulee lisätä kaikkialla, mutta erityisesti kehitysmaissa, joissa potentiaali tuotannon lisäämiseen on suuri. Lisäksi kehitysmaissa tulee kehittää maaseudun infrastruktuuria, erityisesti nykyaikaisten tuotantopanosten saantia, kestävää maaperänhoitoa ja vedensaantimahdollisuuksia, sekä koulutusjärjestelmää ja maatalousmarkkinoiden toimintaa. Pidemmällä aikavälillä ruokaturvan kannalta keskeisin kysymys kehitysmaissa on kuitenkin ruuan saatavuus ja mahdollisuudet hankkia ruokaa. Yleinen kehitys ja tulotason nousu kaikkein köyhimmissä maissa on tehokkain keino ruokaturvan takaamiseksi. Maataloudella on erittäin tärkeä rooli ruokaturvan takaamisessa, mutta yksinomaan maataloudella ruokaturvaa on vaikea varmistaa. (3)

3.3 FAO:n vuoden 2009 elintarvikehuippukokouksen loppujulkilausumassa suositetaan, että ruuantuotanto on kunkin maan omalla vastuulla.

3.4 Ruoka- ja talouskriisien sekä muuttuvan maailmantilanteen myötä nykyään ymmärretään yleisesti paremmin, että kaikilla mailla ja alueilla, myös vähemmän suotuisilla, tulee olla oikeus ja jopa velvollisuus omaan ruuantuotantoon. Ruokaa pitää pystyä tuottamaan entistä enemmän entistä kestävämmällä tavalla.

3.5 Kasvavan väestön ohella maapallon ruokahuollon keskeinen haaste on ilmastonmuutos ja siihen liittyvät rajalliset luonnonvarat. Ilmastonmuutoksella voi olla merkittävä vaikutus ruuan tarjontaan, erityisesti kehitysmaissa, joista muutamilla on myös kaikkein huonoimmat valmiudet sopeutua muutokseen. Maatalouden on pyrittävä vähentämään kasvihuonepäästöjä, mutta samanaikaisesti maatalous voi olla päästöjen suhteen osa ongelman ratkaisua maaperän hiilen sidonnan muodossa. Maatalouden tulee pystyä pienemmin päästöin tehokkaampaan tuotantoon. Sen tulee osallistua omalta osaltaan ilman ja veden laadun parantamiseen, luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseen sekä eroosion ehkäisyyn. Maatalousmaan ja makean veden riittävyyden varmistaminen on myös keskeisiä haasteita maailman ruokaturvalle.

3.6 Maatalouden innovaatioilla on keskeinen rooli vastattaessa mm. ruokaturvaan ja ilmastonmuutokseen liittyviin haasteisiin. Näihin liittyvät keskeisimmät innovaatiot liittyvät usein kasvien ja eläinten jalostukseen, kastelutekniikkoihin, tulvien hallintaan, kuumuuden ja kylmyyden kestävyyteen, tavanomaisten viljelymenetelmien monipuolistamiseen jne. Yksi ratkaisu tulevaisuuden ongelmiin voivat olla myös nykyistä tehokkaammat kasvinjalostusmenetelmät, joiden avulla voidaan parhaimmillaan lisätä maatalouden tuottavuutta merkittävästi.

4. Huoltovarmuuden käsite

4.1 Ruokaturva on mitä suurimmassa määrin strateginen kysymys kaikille maailman kansakunnille. Ruuan saatavuus on osa laajempaa turvallisuuskonseptia. Ruuan saatavuuteen liittyvät ongelmat johtavat hyvin nopeasti yhteiskuntien epävakauden lisääntymiseen ja sekasortoon. Ruuan saatavuuden turvaaminen myös häiriötilanteissa ja poikkeusoloissa on yhteiskuntien velvollisuus.

4.2 Modernissa verkostotaloudessa ruokaturva riippuu monista tekijöistä. Se edellyttää vakaata energiansaantia (öljy ja sähkö), tietotekniikkaa, tehokasta logistiikkaa, hyvää hygieniaa ja toimivaa nopeaa hälytysjärjestelmää, jotta ihmisiä voidaan suojella haitallisilta elintarvikkeilta. Jäsenvaltioiden on huolehdittava maatalouden ja elintarvikesektorin keskeisen infrastruktuurin turvaamisesta ja ”kentällä” toteutettavista käytännön toimista.

4.3 Ruuan saatavuuteen liittyviin häiriötilanteisiin on syytä varautua yhteiskunnissa. Tätä varautumista kutsutaan huoltovarmuudeksi. Useimmiten sillä ymmärretään materiaalivirtojen varmistamista (esim. varmuusvarastointi), mutta laajemmin määriteltynä huoltovarmuudella tarkoitetaan kykyä sellaisten yhteiskunnan taloudellisten perustoimintojen ylläpitämiseen, jotka ovat välttämättömiä väestön elinmahdollisuuksille sekä yhteiskunnan toimivuudelle ja turvallisuudelle. Ruuan saatavuuteen liittyvä huoltovarmuus on siis kykyä huolehtia ruuan tuotannosta ja koko elintarvikesektorin toiminnoista myös häiriötilanteissa ja poikkeusolosuhteissa.

5. EU:n maatalouspolitiikka ja huoltovarmuus

5.1 Euroopan unioni valmistautuu parhaillaan YMP:n seuraavaan uudistukseen, vuoden 2013 jälkeiseen maatalouspolitiikkaan. Komissio antoi tulevaa politiikkaa koskevan tiedonannon marraskuussa 2010. Asiaan liittyvät lainsäädäntöehdotukset komissio antanee vuoden 2011 jälkipuoliskolla, ja neuvoston ja Euroopan parlamentin päätös asiasta on odotettavissa vuonna 2012. EU:ssa riittävä ruuantuotanto saavutetaan jatkossakin YMP:n avulla.

5.2 EU:n maatalouspolitiikan tavoitteet, jotka kirjattiin jo Euroopan yhteisön perustamissopimukseen ja jotka sellaisinaan siirrettiin myös viime vuonna hyväksyttyyn Lissabonin sopimukseen, ovat

— maatalouden tuottavuuden lisääminen

— maatalousväestön kohtuullisen tulotason takaaminen

— markkinoiden vakauttaminen

— elintarvikkeiden saatavuuden varmistaminen

— elintarvikkeiden kohtuulliset kuluttajahinnat.

5.3 On selvää, että maailman muutos ja sen tuomat uudet haasteet asettavat EU:n maatalouspolitiikalle myös muita tavoitteita, mutta em. perustavoitteet ovat edelleen tarpeellisia ja ajantasaisia. EU:n maatalouspolitiikkaa kohtaan on vuosien saatossa ja kauppaneuvottelujen yhteydessä esitetty monenlaista kritiikkiä. Tosiasiassa YMP on kyennyt vastaamaan sille asetettuihin tavoitteisiin vähintäänkin kohtuullisella tavalla. Se on kyennyt takaamaan elintarvikkeiden saatavuuden koko unionissa myös maailmanmarkkinahintojen vaihdellessa ja muina kriisiaikoina. YMP on siten kyennyt ylläpitämään huoltovarmuutta EU:ssa, vaikka unioni ei ole tiettyjen maataloustuotteiden ja tuotantopanosten osalta täysin omavarainen. EU:n on kuitenkin otettava huomioon, että EU:n syrjäisillä alueilla sijaitsevilla mailla on usein vaikeuksia varmistaa saatavuus aikoina, jolloin hintavaihtelut ovat suuria.

5.4 Tulevaisuudessa maailmanmarkkinat toimivat entistä avoimemmin. Tulevat kauppasopimukset saattavat mahdollistaa kolmansista maista tulevien maataloustuotteiden pääsyn unioniin entistä helpommin (edellyttäen, että ne täyttävät elintarvikkeiden turvallisuutta koskevat vaatimukset), mutta tarjoaa samalla myös EU:n maataloudelle markkinoille pääsyn mahdollisuuksia. Maailman väestönkehitys ja markkinatilanne muuttavat maataloustuotannon painopisteitä ja ruuan kysyntää kaikkialla maailmassa. Yhteiskuntien ja talousalueiden keskinäiset riippuvuudet lisääntyvät. Ilmastonmuutos aiheuttaa yhä enemmän sään ääri-ilmiöitä. Koska lisääntyvä kansainvälinen kauppa ei sellaisenaan pysty turvaamaan ruuan saatavuutta, maataloustuotteiden hintojen vaihtelut sekä markkinoiden epävarmuus tulevat jatkossa olemaan nykyistä suurempia. EU:n tulevassa maatalouspolitiikassa tarvitaan mekanismeja, joilla markkinoita vakautetaan. EU ei saa olla aiheuttamassa epävakautta maailman elintarvikemarkkinoilla, vaan sen on aktiivisesti edistettävä sen poistamista.

5.5 Euroopan unioni on suuri elintarvikkeiden tuoja ja viejä maailmanlaajuisesti. Pitämällä omat maatalousmarkkinansa tasapainossa ja toimivina EU osallistuu parhaiten koko maailman elintarvikemarkkinoiden vakaina pysyttämiseen ja erilaisten ruokakriisien ehkäisyyn. EU:n olisi myös osallistuttava merkittävällä tavalla koko maailman ruokaturvan ylläpitoon.

5.6 Eurooppalaiset kuluttajat haluavat syödä korkealaatuista, ravitsevaa ja turvallista ruokaa myös tulevaisuudessa. Tulevalla maatalouspolitiikalla on varmistettava, että tuotannossa huolehditaan aina ympäristön suojelusta (ilma, maaperä, vesi) ja tuotantoeläinten hyvinvoinnista. EU:ssa sovellettavat muuta maailmaa korkeammat standardit tuovat eurooppalaisille tuottajille lisää kustannuksia. EU:n maatalouspolitiikassa tarvitaan maa- ja liiketaloudellisia välineitä, joilla kilpailutilannetta EU:n ja muiden maiden tuotannon välillä kyetään tasaamaan. EU:n haasteena on hyödyntää nykyisiä välineitä (esimerkiksi kauppasopimuksia) ja laatia uusia välineitä, joilla saadaan elintarvikkeiden tuottajamaat noudattamaan yhä enemmän EU:n elintarviketuottajien soveltamia elintarviketuotannon standardeja.

5.7 Maaseudun kehityspolitiikka (YMP:n toinen pilari) on jatkossakin merkittävä tekijä maaseudun tasapainoiselle kehittämiselle. Maaseutualueet ovat olennainen osa unionia. Euroopan unionin nykyisen 27 jäsenvaltion asukkaista yli 60 prosenttia asuu maaseudulla, ja sen osuus unionin koko maapinta-alasta on 90 prosenttia. Jäsenvaltioittain vaihtelevat olot yhä enemmän huomioon ottavan maaseudun kehityspolitiikan merkitys voi tulevaisuudessa korostua nykyisestä. Maaseudun kehityspolitiikan työllistävä ja elinkeinorakennetta monipuolistava vaikutus maaseutuyhteisöissä kasvaa tulevaisuudessa. Maaseudun kehittämispolitiikkaa voitaisiin soveltaa myös EU:n välineenä maatalouden ja elintarvikealan huoltovarmuuden edistämiseksi.

5.8 Maailman ruokaturvaan liittyvien suurten haasteiden ja epävarmuustekijöiden vuoksi huoltovarmuusnäkökohtia on korostettava edelleen EU:n tulevassa maatalouspolitiikassa. Elintarvikkeiden saatavuuden varmistaminen kuuluu EU:n maatalouspolitiikan perustavoitteisiin. EU:n on panostettava nykyistä enemmän suunnitelmalliseen varautumiseen voidakseen taata maataloustuotannon ja koko elintarvikesektorin toimivuuden myös erilaisissa häiriö- ja poikkeamatilanteissa. Toimintaedellytysten takaamiseksi on oltava käytettävissä tarvittavat mekanismit. EU:n maatalouspolitiikassa keskeisenä tavoitteena tulee olla monipuolisen maataloustuotannon säilyttäminen ja edistäminen kaikkialla EU:ssa. EU:n elintarvikepolitiikassa oikea strateginen ratkaisu on tarjota kansalaisille jatkossakin erittäin laaja kirjo EU:n eri maaseutualueilla tuotettuja laadukkaita elintarvikkeita. Tämä on tae myös huoltovarmuuden toteutumiselle.

5.9 Pitkällä aikavälillä maatalouden ja elintarvikealan huoltovarmuus edellyttävät kestäväpohjaista maataloustuotantoa. Ekologisen kestävyyden lisäksi myös taloudellinen ja sosiaalinen ulottuvuus ovat tärkeitä. Myös maatalouden roolia ilmastonmuutokseen sopeutumisessa ja sen vaikutusten lieventämisessä tulisi korostaa. Maataloudella ja elintarvikealalla on myös tehtävänsä bioenergian tuotannossa. Eurooppa 2020 -strategian tavoitteet tulisi valtavirtaistaa maatalouspolitiikkaan.

5.10 Bioenergian tuotannon ansiosta maataloudesta on EU:ssa tullut huomattava tekijä uusiutuvan energian tuotantoteknologian omaksumisessa. Kestäväpohjaisen maatalouden ja elintarviketuotannon aloilla bioenergian tuotannon panos voi olla huomattava vähennettäessä riippuvuutta fossiilisesta tuontienergiasta ja varmistettaessa EU:n kuluttajien energiahuolto. Maatalouden jätteiden, sivutuotteiden, lannan ja elintarviketeollisuuden jätteiden yms. hyödyntäminen bioenergian tuotannossa auttaa vähentämään saastumista ja hiilidioksidipäästöjä.

Bryssel 9. joulukuuta 2010 Euroopan talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Staffan NILSSON

(1) Lausunnon laatimisen yhteydessä järjestettiin seminaari ”Maatalouden ja elintarvikesektorin huoltovarmuus Euroopan unionissa” Helsingissä 31. toukokuuta 2010.

(2) Kuten FAO:n elintarvikehuippukokous asian määritteli.

(3) EUVL C 100, 30.4.2009, s. 44.