[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 30.5.2007 KOM(2007) 273 lopullinen NELJÄS KERTOMUS taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta (komission esittämä) {SEK(2007) 694} NELJÄS KERTOMUS taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta Perustamissopimuksen 159 artiklassa määrätään, että komissio antaa Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle sekä alueiden komitealle joka kolmas vuosi kertomuksen siitä, miten taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden toteuttamisessa on edistytty, sekä siitä, miten tässä artiklassa määrätyt eri keinot (jäsenvaltioiden ja yhteisön politiikat) ovat myötävaikuttaneet siihen. Tässä neljännessä kertomuksessa taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta selvitetään aluksi taloudellisen, sosiaalisen ja alueellisen yhteenkuuluvuuden tilannetta ja näkymiä ja analysoidaan sitten kansallisen tason politiikan ja yhteisötason politiikan vaikutusta yhteenkuuluvuuden edistämiseen unionissa. Kertomuksessa kiinnitetään erityishuomiota seuraaviin seikkoihin: 1) ohjelmakautena 2000–2006 toteutetun Euroopan yhteenkuuluvuuspolitiikan vaikutuksen alustavaan arviointiin sekä 2) uudeksi kaudeksi 2007–2013 laaditun ohjelman valmistelujen ennakkoarviointiin. Kyseinen ohjelma perustuu kansallisiin strategioihin ja jäsenvaltioiden alustaviin toimintaohjelmiin, jotka esitettiin komissiolle huhtikuun loppuun 2007 mennessä [ks. SEK(2007) 694][1]. 1. YHTEENKUULUVUUSPOLITIIKAN TUOTTAMA LISÄARVO EU:n yhteenkuuluvuuspolitiikan tehokkuuteen vaikuttaa koko joukko tekijöitä. Taloudellinen toimintaympäristö, jolle on ominaista hintojen vakaus ja hyvä budjettitasapaino, hyötyy alhaisemmasta korkokannasta. Tämä edistää puolestaan investointeja ja pääomanmuodostusta ja lisää siten sekä tuottavuutta että työllisyyttä. Samalla lisätään myös innovaatioiden määrää ja levitystä ja vähennetään pääomakustannuksia. Toinen keskeinen tekijä on julkishallinnon toimivuus ja tehokkuus kansallisella sekä alue- ja paikallistasolla. Lisäksi ulkoiset tekijät, erityisesti maailmanlaajuistuminen, ovat usein ratkaisevia rakennemuutoksissa kaikilla tasoilla ja voivat vaikuttaa laajasti talouskehitykseen ja työpaikkojen luomiseen. Kurinalaisen lähestymistavan ansiosta yhteenkuuluvuuspolitiikalla on kuitenkin onnistuttu vaikuttamaan unionissa vallitsevaan elintasoon ja siellä tarjoutuviin mahdollisuuksiin. - Kansallisen ja alueellisen tason mahdollisuuksien lähentyminen Euroopan yhteenkuuluvuuspolitiikkaa edistävien ohjelmien tärkeimpien edunsaajien joukko on kaudella 2000–2006 jatkuvasti esittänyt vaikuttavia kasvulukuja. Se, että asukaslukuun nähden alhaisen bruttokansantuotteen alueet ovat kymmenen viime vuoden aikana olleet taloudellisesti erityisen suorituskykyisiä, osoittaa alueiden kaikkialla EU:ssa olleen mukana asukaskohtaisena bkt:nä mitattavassa lähentymisprosessissa. - Ennusteiden mukaan suuntaus on jatkuva Tutkimusten perusteella voidaan arvioida, että ohjelmista myönnettävillä investoinneilla voidaan kaudella 2007–2013 lisätä kaikissa uusissa jäsenvaltioissa bkt:n määrällistä kasvua 5–15 prosenttia siihen verrattuna, että yhteenkuuluvuuspolitiikkaa ei harjoitettaisi. Lisäksi kyseisten investointien ansiosta luotaneen vuoteen 2015 mennessä lähes 2 miljoonaa uutta työpaikkaa. - Yhteenkuuluvuuspolitiikalla tuetaan kasvua ja työpaikkojen luomista myös lähentymisalueiden ulkopuolella Kasvu ja kehitys merkitsevät markkinataloudessa väistämättä rakenneuudistuksia, joihin liittyy usein epätasaisesti jakautuvia työpaikkojen menetyksiä ja uusien työpaikkojen luomisia, mikä voi aiheuttaa sosiaalisten ja taloudellisten ongelmien alueellista keskittymistä. Yksi yhteisön yhteenkuuluvuuspolitiikan tehtävistä unionin vauraimmissakin maissa on vahvistaa unionin kykyä mukautua muutoksiin ja luoda uusia pysyviä työpaikkoja. Kaudella 2000–2005 arvioidaan luodun yli 450 000 bruttotyöpaikkaa kuudessa maassa. Tarkoitukseen käytettiin noin kaksi kolmasosaa tavoitetta 2 varten myönnetystä avusta. - Yhteenkuuluvuuspolitiikka jäsenvaltioiden ja alueiden innovointikyvyn tukena Kautena 2000–2006 yhteenkuuluvuuspolitiikasta on ollut merkittävää apua tutkimus- ja kehittämistoiminnalle, ja sillä on vahvistettu innovointikykyä erityisesti tavoitteen 1 alueilla. Kun otetaan huomioon tämän kertomuksen hyväksymisen aikaan toiminnassa olevat ohjelmat, innovointiin sekä tutkimus- ja kehitystoimintaan yhteenkuuluvuuspolitiikan perusteella suunnattavien varojen määrä kaudella 2007–2013 nousee yli kaksinkertaiseksi. - Investoiminen yhteenkuuluvuuspolitiikan perusteella inhimilliseen pääomaan on hyvin tuottavaa Inhimillisen pääoman hyödyntämisestä selittyy yli puolet kymmenen viime vuoden aikana todetusta tuottavuuden noususta. Unionin yhteenkuuluvuusohjelmista myönnetään yhteisrahoitusta joka vuosi noin 9 miljoonan ihmisen koulutukseen, näistä yli puolet naisia. Suuri osa tuensaajista joko palaa työpaikkaansa koulutuksen jälkeen tai ilmoittaa pääsevänsä parempiin työoloihin ja saavansa korkeampaa palkkaa. - Yhteenkuuluvuuspolitiikalla on julkista ja yksityistä pääomaa hyödyttävä vipuvaikutus, jolla lisätään investointien tuottavuutta Vuosina 2000–2006 jokainen yhteenkuuluvuuspolitiikan mukaisesti sijoitettu euro johti tavoitteen 1 alueilla keskimäärin 0,9 euron lisäpanostuksiin. Tavoitteen 2 alueilla lisäpanostukset saattoivat olla jopa kolminkertaiset alkuperäiseen investoitiin nähden. Tämä oli mahdollista muun muassa yhteisrahoitus- ja kumppanuussääntöjen, yksityisen pääoman suuremman mukaantulon sekä monenlaisten julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuuksien ansiosta. Komissio on hiljattain kehittänyt yhteistyössä kansainvälisten rahoituslaitosten kanssa innovatiivisia rahoitusvälineitä EU:n avustusten liitännäisiksi ja täydentäjiksi: Jeremie pk-yrityksiä ja pienluototusta ja Jessica kaupunkikehitystä varten. Avustukset muutetaan kierrätettäviksi rahoitusmuodoiksi, mikä tekee niistä pitkällä aikavälillä kestävämpiä. Tällaisten avustusmuotojen käyttö yksityisen pääoman houkuttelemiseksi ja yhdistämiseksi avustuksiin tehostaa niiden vipuvaikutusta ja johtaa parempaan suorituskykyyn. - Yhteenkuuluvuuspolitiikalla on kannustettu kokonaisvaltaisia lähestymistapoja kehitykseen Yhteenkuuluvuuspolitiikalla kannustetaan osaltaan kehitystä ja autetaan käsittelemään mutkikkaita ongelmia kuten maailmanlaajuistumisen haasteita, ilmastonmuutosta ja väestönkehitystä kokonaisvaltaisella tavalla, mikä johdonmukaistaa alakohtaisia politiikkoja. Kokonaisvaltaisella lähestymistavalla on voitu tehostaa alakohtaisten tukitoimien vaikutusta, hyödyntää eri politiikkojen välisiä yhteisvaikutuksia ja valvoa niiden oheisvaikutuksia. Tuloksiin on päästy edistämällä hallintokoneistojen välistä vuoropuhelua ja entisestään mukauttamalla tukitoimia alueiden ja paikkakuntien sosiaalis-taloudellisiin erityisvaatimuksiin. - Yhteenkuuluvuuspolitiikalla parannetaan osaltaan julkisen rahoituksen laatua Budjettiturvallisuuteen perustuvalla seitsenvuotisella poliittisella suunnittelulla on perin juurin parannettu pitkän aikavälin taloussuunnittelua monissa jäsenvaltioissa ja monilla alueilla. Lisäksi yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan helpottaa julkisen rahoituksen painopisteiden kartoittamista ja siten erityisesti yhteenkuuluvuuspolitiikkaa harjoittavissa maissa edistää julkisen rahoituksen yleistä tehokkuutta ja tuottavuutta muuallakin kuin siellä, missä yhteisö osallistuu rahoitukseen. Tällä tavoin yhteenkuuluvuuspolitiikalla vaikutetaan rahoitusmalleihin sekä ohjataan niitä suurempaan tuottavuuteen ja parempaan kestävyyteen. - Yhteenkuuluvuuspolitiikalla on edistetty kumppanuutta hyvän hallintotavan keskeisenä tekijänä Kumppanuusperiaate on perusnäkemys, joka hallitsee kaikkia yhteenkuuluvuuspolitiikan puolia – suunnittelua, toteuttamista, seurantaa ja arviointia – ja joka tunnustetaan nykyisin laajalti hyvän hallintotavan keskeiseksi tekijäksi. Strategiseen lähestymistapaan perustuva monitasoinen hallintojärjestelmä, johon osallistuvat yhteisön, jäsenvaltioiden, alueiden ja paikallisyhteisöjen viranomaiset sekä sidosryhmät, takaa sen, että toiminta on kentän olosuhteiden mukaista ja että kaikilla on vilpitön halu onnistua. 2. TALOUDELLISTEN, SOSIAALISTEN JA ALUEELLISTEN EROJEN TILANNE JA KEHITYSSUUNTA 2.1. Taloudellinen yhteenkuuluvuus - Lähentymistä tapahtuu sekä kansallisesti... Yhteenkuuluvuuspolitiikan tärkeimmät edunsaajat kaudella 1994–2006, toisin sanoen Kreikka, Espanja, Irlanti ja Portugali, ovat saavuttaneet vaikuttavan kasvuvauhdin. Vuosina 1995–2005 Kreikka kuroi umpeen kuilua muihin EU-27:n maihin nähden kiihdyttämällä kasvuaan 74 prosentista 88 prosenttiin EU-27:n vuoden 2005 talouskasvun keskiarvosta. Samaan aikaan Espanja kiihdytti kasvuaan 91 prosentista 102 prosenttiin ja Irlanti 102 prosentista 145 prosenttiin unionin keskiarvosta. Samanaikaisesti Portugalin talouskasvu on sen sijaan ollut vuodesta 1999 alkaen EU:n talouskasvun keskiarvoa alhaisempi. Vuonna 2005 Portugalin asukaskohtainen bruttokansantuote oli 74 prosenttia EU:n keskiarvosta. EU:n uudet, erityisesti asukaskohtaiselta bruttokansantuotteeltaan heikoimmat jäsenvaltiot ovat osoittaneet merkittävimpiä kasvulukuja ja kuroneet nopeimmin kiinni viivettään. Kaikkien kolmen Baltian maan bruttokansantuote käytännöllisesti katsoen kaksinkertaistui vuosina 1995–2005. Puolan, Unkarin ja Slovakian kasvuprosentti yli kaksinkertaistui EU:n keskiarvoon nähden. Asukaskohtaiselta bruttokansantuotteeltaan hyvin alhaiselta tasolta lähdettyään ja nykyistä kasvuvauhtiaan jatkaen Puola sekä erityisesti Bulgaria ja Romania joutunevat kuitenkin ponnistelemaan yli 15 vuotta, ennen kuin niiden asukaskohtainen bruttokansantuote saavuttaa 75 prosenttia EU-27:n keskiarvosta. - …että alueellisesti Asukaskohtaiselta bruttokansatuotteeltaan heikoilla alueilla kymmenenä viime vuonna todettu suhteellisen voimakas talouskasvu osoittaa, että kaikki EU:n alueet ovat lähentyneet. Vuosina 1995–2004 niiden alueiden määrä, joiden asukaskohtainen bruttokansantuote oli alhaisempi kuin 75 prosenttia EU:n bruttokansantuotteen keskiarvosta, väheni 78:sta 70:een, ja niiden alueiden, joiden bruttokansantuote oli alhaisempi kuin 50 prosenttia EU:n keskiarvosta, väheni 39:stä 32:een. Alueet, jotka olivat kehityksestä jäljessä EU-15:ssä ja saivat yhteenkuuluvuuspolitiikan perusteella eniten tukea kaudella 2000–2006, ovat voineet osoittaa merkittävää asukaskohtaista bruttokansantuotteen kasvua muuhun EU:hun nähden vuosina 1995–2004. Vuonna 1995 kaikkiaan 50 alueella, joilla elää yhteensä yli 71 miljoonaa asukasta, tilastoitiin asukaskohtainen bruttokansantuote, joka oli alhaisempi kuin 75 prosenttia EU-15:n keskiarvosta. Vuonna 2004 melkein joka neljännellä niitä alueista, joilla asuu lähes 10 miljoonaa asukasta, asukaskohtainen bruttokansantuote ylitti 75 prosentin kynnyksen. - …mutta erot ovat edelleen merkittäviä Todetusta edistymisestä huolimatta absoluuttiset erot ovat edelleen suuret. Tämä johtuu osittain hiljattaisesta laajentumisesta ja osittain siitä, että kasvulla on taipumus kehityksen alkuvaiheessa keskittyä maiden dynaamisimmille alueille. Eräillä kehittyneimmistä alueista (niillä, joiden bruttokansantuote on yli 75 prosenttia EU-27:n bruttokansantuotteen keskiarvosta) on jo todettavissa kasvun taantumista hyvin vähäiseksi tai jopa negatiiviseksi. Vuosina 2000–2004 todellinen asukaskohtainen bruttokansantuote aleni 27 alueella, ja sen kasvu jäi 24 alueella alle 0,5 prosenttiin vuodessa. Viidellä näistä alueista asukaskohtainen bruttokansantuote laski alle 75 prosentin EU:n bruttokansantuotteen keskiarvosta. - Työllisyyden ja tuottavuuden elpyminen edistää kasvua alueilla Kehityksestä jäljessä olevat alueet kurovat nopeasti kiinni tuottavuusviivettään. Tämä on erityisen ilmeistä uusissa jäsenvaltioissa: kaikissa kolmessa Baltian maassa ja eräissä Puolan osissa tuottavuus kasvoi neljä kertaa EU:n keskiarvoa nopeammin vuosina 1995–2004. Eräillä alueilla lähtökohta on kuitenkin hyvin alhainen. Koska työllisyys siirtyy näillä alueilla suuremman lisäarvon toimialoille, alueellisen tuottavuuden tulisi kasvaa, vaikka toimialakohtainen tuottavuus pysyy ennallaan. Vuonna 2004 Portugalin, Kreikan, Irlannin ja Espanjan alueilla tuottavuus oli edelleen huomattavasti korkeammalla tasolla kuin uusissa jäsenvaltioissa. Irlannissa yhdistyvät EU:n korkein työllisyyden kasvu ja tuottavuuden merkittävä kasvu. Toisaalta Espanjan alueellinen kasvu perustuu melkein yksinomaan työllisyyden kasvuun, mikä antaa aiheen olettaa, että kyseisen talouskasvun ylläpitäminen pitkällä aikavälillä saattaa olla vaikeaa. Portugalissa työllisyys on vuoteen 2001 jatkuneen merkittävän kasvun jälkeen polkenut paikallaan, kun sen sijaan Kreikassa työllisyyden kasvu oli vähäistä vuoteen 2001 saakka mutta on sen jälkeen ollut huomattavaa. Yhdeksällä kymmenestä kehittyneimmästä alueesta työllisyystilanne on parantunut, ja melkein yhtä monella tuottavuuskin on kasvanut. Vuosina 1995–2004 tuottavuus kuitenkin laski 29:llä Italian, Ranskan, Espanjan ja Saksan alueella. Samanaikaisesti työllisyys aleni 16 alueella etenkin Saksan itäosassa ja Pohjois-Englannissa. 2.2. Sosiaalinen yhteenkuuluvuus - Yhteisön ja jäsenvaltioiden työllisyysaste on lähentynyt… Vuosina 2000–2005 alueelliset työllisyysprosentit lähentyivät EU:ssa. Jälkeen jääneiden alueiden työllisyysluvut olivat vuonna 2005 vielä noin 11 prosenttiyksikköä alhaisemmat kuin muualla unionissa. Kyseisenä aikana työllisyyden kasvu oli johdonmukaista ja huomattavaa eräissä maissa, toisissa taas, kuten Romaniassa ja Puolassa, todettiin laskua useimmilla alueilla, muutamissa tapauksissa yli kaksi prosenttiyksikköä. Lissabonin työllisyystavoitteiden toteuttamiseksi EU:n on luotava noin 23,5 miljoonaa uutta työpaikkaa, mistä naisten osuus olisi 7 miljoonaa ja 55–64-vuotiaiden osuus toiset 7 miljoonaa. Näin mittavan työllisyysohjelman toteuttamiseksi on investoitava uusiin toimintamuotoihin ja niiden edellyttämään koulutettuun työvoimaan. - …ja työttömyysasteen erot ovat supistuneet Vuosina 2000–2005 työttömyys laski 13,4 prosentista 12,4 prosenttiin kehityksestä jälkeen jääneillä alueilla, vaikka 17:llä kyseisistä alueista työttömyys kasvoi yli 2 prosenttiyksikköä. Kehittyneimmillä alueilla työttömyys pysyi ennallaan vuosina 2000–2005.- Sen osuus on pysynyt hieman alle 8 prosentissa siitä huolimatta, että Espanjan, Italian, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan alueilla on todettu työttömyyden vähenemistä ja Saksan, Itävallan, Alankomaiden ja Belgian alueilla hienoista kasvua. Vuonna 2005 naisten työttömyys EU:ssa oli miesten työttömyyttä suurempi, mutta ero supistui kolmanneksella vuosina 2000–2005. Ero oli suurin Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa. - Köyhyys on edelleen haaste… Köyhyyden uhkaama väestönosa on pysynyt suhteellisen suurena eräissä jäsenvaltioissa. Ryhmään lasketaan ne, joiden tulot ovat vähemmän kuin 60 prosenttia kansallisesta keskiarvosta. Kyseinen väestönosa oli vuonna 2004 noin 20 prosenttia Liettuan, Puolan, Irlannin, Kreikan, Espanjan ja Portugalin koko väestöstä mutta vain 10 prosenttia Alankomaiden, Tšekin ja Ruotsin väestöstä. Köyhyysuhka koski vuonna 2004 noin 75:tä miljoonaa ihmistä, toisin sanoen 16:ta prosenttia EU:n väestöstä. Riski on suurempi naisilla, nuorilla, ikäihmisillä ja työttömillä. - Koulutustaso nousee mutta pysyy alhaisena kehityksestä jälkeen jääneillä alueilla Koulutettu ja ammattitaitoinen työvoima on kilpailukykyisen osaamistalouden tärkeä tekijä. Ajan mittaan voidaan havaita parannuksia: yliopisto- tai vastaavan tutkinnon suorittaneiden 25–34-vuotiaiden nuorten määrä on nousussa, ja heidän osuutensa on nykyisin lähes kaksinkertainen 55–64-vuotiaiden edelliseen sukupolveen verrattuna. Eräissä jäsenvaltioissa, erityisesti Romaniassa, Tšekissä, Italiassa ja Slovakiassa, nuorten koulutustaso on kuitenkin jäänyt jälkeen. Vuonna 2005 noin 23 prosenttia EU:n 25–64-vuotiaista oli saanut korkea-asteen koulutusta. Suomalaisista tällaisia henkilöitä oli eniten, 35 prosenttia, ja romanialaisista vähiten, noin 10 prosenttia. Alueiden väliset erot ovat suurempiakin eikä lähentymistä ole havaittavissa. Kehityksestä jälkeen jääneillä alueilla on keskimäärin vieläkin pienempi osuus korkea-asteen opetusta saaneita 25–64-vuotiaita. 2.3. Alueellinen yhteenkuuluvuus - EU-27:n bruttokansantuotteen alueellinen keskittyminen vähenee perinteisessä Ydin-Euroopassa… Luvut osoittavat, että EU:n taloudellisen vaurauden maantieteellinen keskittyminen on vähenemässä: Euroopan talouden perinteisen ytimen (Lontoon, Pariisin, Milanon, Münchenin ja Hampurin rajaaman alueen) osuus EU-27:n bruttokansantuotteesta oli vuonna 2004 huomattavasti vähäisempi kuin vuonna 1995, vaikka alueen suhteellinen osuus väestöstä pysyi muuttumattomana. Suuntaus johtuu uusien kasvukeskusten noususta. Näitä ovat esimerkiksi Dublin, Madrid, Helsinki ja Tukholma, mutta myös Varsova, Praha, Bratislava ja Budapest. - …mutta lisääntyy kansallisesti… EU:n jäsenvaltioissa taloudellinen toimeliaisuus on Berliiniä ja Dublinia lukuun ottamatta kuitenkin jatkuvasti keskittynyt pääkaupunkialueille. Vuosina 1995–2004 pääkaupunkialueiden osuus kansallisesta bruttokansantuotteesta kasvoi keskimäärin 9 prosenttia, vaikka niiden väestö kasvoi vain 2 prosenttia. Kehitys oli erityisen voimakasta vuosina 1995–2000 varsinkin Varsovassa ja Bukarestissa. Väestön ja taloudellisen toimeliaisuuden kasvava keskittyminen pääkaupunkialueille voi pitemmällä aikavälillä jarruttaa talouden kokonaiskasvua kielteisten sivuvaikutusten kuten asuntojen hinnannousun, liiketoiminnan tilojen supistumisen, ruuhkautumisen ja saastumisen leimatessa haitallisesti kyseisten alueiden kuvaa ja kilpailukykyä. Toissijaisten kasvukeskusten nousu voisi osaltaan supistaa pääkaupunkialueille kohdistuvia paineita ja nostaa yleistä kasvupotentiaalia. - …ja suuntautuu lähiöihin… Vallitseva suuntaus Euroopan kaupungeissa on hakeutuminen lähiöihin. Vuosina 1996–2001 noin 90 prosentissa kaupunkitaajamista väestö kasvoi lähiöissä nopeammin kuin ydinkeskustassa. Samanaikaisesti kolmannes kaupunkitaajamista menetti asukkaita. Useimpien näiden kaupunkien lähiöt paisuivat samalla kun keskusta tyhjeni. Väestön hakeutuminen lähiöihin lisää kaupunkiliikennejärjestelmään kohdistuvia paineita samalla kun taloudellisen toimeliaisuuden siirtyminen lähiöihin voi johtaa perinteisten kaupunkikeskustojen taloudelliseen taantumaan. Köyhyyden keskittyminen kaupunkien liepeille on edelleen ongelma useille Euroopan kaupungeille. Siitä huolimatta, että työllisyys keskittyy kaupunkeihin, varsinkin vähiten koulutetuilla kaupunkilaisilla on vaikeuksia löytää työpaikka, samanaikaisesti kun kolmannes työpaikoista täytetään lähiöistä tulevilla työntekijöillä. Tilannetta pahentaa työttömyyden keskittyminen tietyille kaupunkialueille. Näille suurtyöttömyyden alueille ovat ominaisia toisetkin köyhyyden ilmenemismuodot. Niihin liittyvät asuntokurjuus, kehnot liikennepalvelut ja koulu-olot sekä alhainen tulotaso ja korkea rikollisuus. - …samalla kun eräillä maaseutualueilla jatkuu maaltapako… Merkittävä maaltapako on yhä edelleen vallitseva suuntaus monilla EU:n alueilla, erityisesti Etelä-Italiassa, Pohjois-Suomessa, Ruotsissa, Skotlannissa sekä Saksan ja Puolan itäosissa. Työllisyysnäkyminen olemattomuus maatalouden ulkopuolella ja elintason alhaisuus puskevat monia ihmisiä, erityisesti nuoria ja ammattitaitoista väkeä hakeutumaan muualle. Tuloksena on lumipalloilmiö kyseisillä alueilla, joiden väestö vanhenee ja peruspalvelut supistuvat[2]. - …ja rajatylittävän vaihdon tarjoamat mahdollisuudet laajenevat Monien vuosien rajatylittävät tukiohjelmat ovat parantaneet rajaseutujen välistä yhteistyötä EU-15:ssä, erityisesti Benelux-maissa, Saksassa ja Ranskassa. Uudet sisärajat eivät kuitenkaan vielä ole täysin avoimet, ja rajatylittävät liikennevirrat ovat vielä riittämättömät. Sisärajojen fyysisen ja hallinnollisen avoimuuden lisääminen vahvistaa rajaseutujen välistä henkilöiden ja tavaroiden virtaa ja lähentää kyseisten alueiden kaupallista vaihtoa niiden taloudelliseen potentiaaliin. Ulkorajojen rajaseuduille tällainen yhteistoiminta on sitäkin tärkeämpää. 3. YHTEENKUULUVUUSPOLITIIKAN UUDISTUS VUOSINA 2007–2013 Kevään 2005 Eurooppa-neuvosto totesi seuraavaa: ”On viipymättä aloitettava Lissabonin strategian elvyttäminen ja painopisteet on keskitettävä uudelleen kasvuun ja työllisyyteen. Euroopan kilpailukyvyn perustat on uudistettava, sen kasvupotentiaalia ja tuottavuutta on lisättävä ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta on lujitettava tukeutuen erityisesti osaamiseen, innovointiin ja inhimillisen pääoman hyödyntämiseen. Saavuttaakseen tavoitteensa unionin on otettava aiempaa tehokkaammin käyttöön kaikki asianmukaiset jäsenvaltioiden ja yhteisön keinot, koheesiopolitiikka mukaan lukien, strategian kaikilla kolmella osa-alueella eli talous-, sosiaali- ja ympäristöalalla niiden välisten synergioiden hyödyntämiseksi entistä tehokkaammin ja ottaen yleisesti huomioon kestävän kehityksen. ” Alueellisten erojen supistamiseen tähtäävän työn päälinja kulkee yhteenkuuluvuuspolitiikan kautta. Toteutus tapahtuu ehdollisten tukien muodossa niiden sääntöjen mukaisesti, jotka koskevat rahavirtoja sekä tavoitteiden että täytäntöönpanojärjestelmän tasolla. Jäsenvaltioilta vaaditaan erityisesti, että ne kehittävät keskipitkän aikavälin varainkäyttöstrategian voidakseen tulla mukaan EU:n rahoitukseen kansallisin varoin, muodostaakseen kumppanuuksia kansallisella, alue- ja paikallistasolla sekä edistääkseen yhteisön lainsäädäntöä ja politiikkoja. Näiden edellytysten tulokset näkyvät EU-, jäsenvaltio-, alue- ja paikallistasojen yhteisen hallintojärjestelmän kehittämisenä, sanalla sanoen monitasohallintona. Kautta 2007–2013 varten vuonna 2006 toteutetun uudistuksen mukaisesti yhteenkuuluvuuspolitiikan pääasiallisena tavoitteena on edelleen jäsenvaltioiden ja alueiden välisten erojen kaventaminen keskittämällä varat vähiten kehittyneille alueille. Kautena 2007–2013 valtaosa varoista suunnataan köyhimmille maille ja alueille. Jos vuonna 1989 käytettävissä olleista varoista 56 prosenttia myönnettiin heikoimman tulotason alueille, uuden ohjelmakauden lopussa osuus on 85 prosenttia. Uudet jäsenvaltiot, joissa asuu noin 21 prosenttia EU-27:n väestöstä, saavat hieman yli 52 prosenttia kaikista kyseisen jakson määrärahoista. Kasvua ja työpaikkojen luomista koskevan uuden toimintaohjelman mukaisesti ja maailmanlaajuistumisen taustaa vasten yhteenkuuluvuuspolitiikassa annetaan kuitenkin yhä enemmän painoa alueiden kilpailuasemien parantamiseen maailman taloudessa. Varat kohdistetaan toisin sanoen nimenomaan sellaisille alueille, jotka ovat rakennemuutoksen vaiheessa, ja investointeihin, joiden erityisenä painopisteenä on tutkimuksen, innovoinnin ja tietoyhteiskunnan sekä yrityskehityksen muodostama toimintakokonaisuus. Näihin tavoitteisiin tähdäten yhteenkuuluvuuspolitiikkaa jatketaan kautena 2007–2013 kaikkialla samaa kasvun ja työpaikkojen luomisen ohjelmaa noudattaen, mutta unionin tuen osuus määräytyy jäsenvaltioiden ja alueiden tarpeiden ja käytettävissä olevien resurssien mukaisesti. Kauden 2007–2013 rahoituskehystä koskevien neuvotteluiden tuloksena yhteenkuuluvuuspolitiikkaan tarkoitettuja määrärahoja saatiin lisätyksi (35 prosenttiin EU:n koko talousarviosta) ja voidaan päätellä, että kyseisen järjestelmän kyvystä toteuttaa yhteisön painopisteitä vallitsee laaja poliittinen yhteisymmärrys. 3.1. Uusi kasvu- ja työllisyysstrategia Euroopalle Kasvun edistäminen ja työpaikkojen luominen ovat yhteisön yhteenkuuluvuusohjelmien kaksi keskeistä historiallista tehtävää, ja kauden 2007–2013 poliittisella uudistuksella pyritään vahvistamaan tätä ulottuvuutta. - Uusi strateginen lähestymistapa Unionin painopisteisiin perustuvan aiempaa strategisemman lähestymistavan avulla organisoidaan yhteenkuuluvuuspolitiikan täytäntöönpanoprosessi EU:n ja jäsenvaltioiden tasolla sekä sen jälkeen alue- ja paikallistasolla. Tällä lähestymistavalla voitaneen osaltaan edistää taloudellista suorituskykyä, parantaa avoimuutta ja helpottaa poliittista vastuullisuutta. Lähestymistapa vahvistetaan yhteisön strategisissa suuntaviivoissa, jotka heijastavat uudistetussa Lissabonin strategiassa vahvistettuja painopisteitä. Näillä puolestaan luodaan yhteenkuuluvuuspolitiikan ja -ohjelmien edellyttämä kehys kansallisten strategioiden suunnittelulle. - Korvamerkintä Jäsenvaltiot päättivät joulukuussa 2005, että uuden sukupolven yhteenkuuluvuusohjelmien valmistelusta vastaavien viranomaisten olisi ”korvamerkittävä” tietty osa varoista uudistetun kasvu- ja työllisyysstrategian mukaisille avaininvestoinneille (tutkimus, kehittäminen ja innovointi, Euroopan laajuiset infrastruktuurit, teollisuuden kilpailukyky, uusiutuvat energiavarat, energiatehokkuus, ekologiset innovaatiot ja henkilöstövarat) sekä erityisesti 60 prosenttia vähiten kehittyneille alueille ja 75 prosenttia muille alueille. Tämän kertomuksen laatimisessa käytettyjen ohjelma-asiakirjojen mukaan edellä mainitut tavoitteet on laajalti saavutettu. EU-27:ssä keskimäärin 61,2 prosenttia lähentymistavoitteeseen ja 76,7 prosenttia alueellista kilpailukykyä ja työllisyyttä koskevaan tavoitteeseen myönnetyistä varoista on Lissabonissa avaininvestointeihin korvamerkittyjä varoja. Kaikkiaan kyseisiä investointeja tuetaan noin 200 miljardilla eurolla. Lisäystä on edelliseen kauteen verrattuna yli 50 miljardia euroa. 3.2. Parempaan sääntelyyn: yksinkertaistaminen ja suhteellisuus Yhteenkuuluvuuspolitiikkaan perustuvien varojen käytössä on noudatettava valvonnan ja hyvän taloushallinnon periaatteita. Niinpä lainsäädännön järkeistämiseksi ja yhteenkuuluvuuspolitiikan sääntöjen yksinkertaistamiseksi on toteutettu merkittäviä toimenpiteitä. Erityisesti mainittakoon: - Yhtenäiset hallintosäännöt Ohjelmakautta 2007–2013 varten on annettu yksi ainoa komission täytäntöönpanoasetus, jolla on korvattu kymmenen ohjelmakaudeksi 2000–2006 annettua asetusta. Koheesiorahastosta rahoitettujen ohjelmien hallintoa koskevat asetukset on yhdenmukaistettu rakennerahastoista annettujen asetusten kanssa. Rahastojen hallinto helpottuu ja sitoo vähemmän varoja. - Yhtenäiset kuluja koskevat tukikelpoisuussäännöt Jäsenvaltiot voivat soveltaa rahoitettaviin hankkeisiin kansallisia tukikelpoisuussääntöjä sen sijaan, että ne joutuivat aiemmin soveltamaan kaksia sääntöjä (yksiä yhteisön osarahoittamiin hankkeisiin ja toisia kansallisesti rahoitettuihin hankkeisiin). Hankkeiden hallinto yksinkertaistuu oleellisesti. - Rahoitushallinnon yksinkertaistaminen Rahoitussuunnittelu, tukiosuuden vahvistaminen ja yhteisön korvausten suorittaminen toteutetaan nyt ylemmällä tasolla (ohjelman tai asetettujen painopisteiden edellyttämällä tasolla eikä toimenpidetasolla kuten ennen). Ohjelmien hallinto yksinkertaistuu, ja sellaisten tapausten määrä vähenee, joissa rahoitussuunnitelmaa on muutettava. Toimintasuunnitelmien hallinnosta vastaavat kansalliset viranomaiset saavat siten enemmän liikkumavaraa. - Enemmän suhteellisuutta ja yksinkertaisempi valvontajärjestelmä Osa pienempien ohjelmien pakollisista tarkastuksista voidaan jättää kansallisen lainsäädännön nojalla perustettujen kansallisten elinten tehtäväksi ja siten vähentää eräiden yhteisön tarkastuskriteerien täyttämisvaatimusta. - Tiedonsaanti- ja viestintäsääntöjen selkeyttäminen Kaikkien jäsenvaltioiden kansalaisilla ja rahastojen mahdollisilla tuensaajilla on yhtäläiset edellytykset saada tietoa yhteenkuuluvuuspolitiikkaan perustuvista rahoitus- ja tukimahdollisuuksista. Näin säästetään kyseisten tietojen hakuun tarvittavaa aikaa ja vaivaa. - Sähköinen hallinto käytännössä Jäsenvaltioiden ja komission välinen asiakirjojen vaihto suoritetaan ensimmäistä kertaa pelkästään sähköisesti. Tämä merkitsee uuden aikakauden alkua sähköisessä tiedonvaihdossa ja sähköisissä viranomaispalveluissa. Ohjelmien käytössä säästyy paljon aikaa sekä toimitettavien tietojen määrää ja tyyppiä koskevien erimielisyyksien riski komission ja jäsenvaltioiden välillä pienenee. 3.3. Yhteenkuuluvuuspolitiikka sekä yhteisön arvojen ja politiikkojen levittäminen Unionin ulkopuoliset maat ovat osoittaneet kasvavaa kiinnostusta EU:n yhteenkuuluvuuspolitiikkaan keinona tasapainottaa aluekehitystä, ja ne ovat toivoneet saavansa siitä lisätietoja. Erityisesti mainittakoon: - Komission ja Kiinan välillä allekirjoitettiin 15. toukokuuta 2006 aluekehitysyhteistyötä koskeva yhteisymmärryspöytäkirja. Kasvavana huolenaiheenaan alueiden välisten tuloerojen suureneminen Kiinan viranomaiset ovat määränneet tasapainoisen aluekehityksen yhdeksi viisivuotissuunnitelmansa keskeisistä painopisteistä. Vuodesta 2005 Kiina ja Intia ovat niin ikään sopineet yhteisistä toimintasuunnitelmista ja allekirjoittaneet Euroopan komission kanssa työllisyyttä ja sosiaalipolitiikkaa koskevia yhteisymmärryspöytäkirjoja. - Venäjän federaation hallituksen kanssa allekirjoitettiin 23. toukokuuta 2007 aluekehitysyhteistyötä koskeva yhteisymmärryspöytäkirja tietojen ja hyvien toimintatapojen vaihtamiseksi kokemuksista yhteenkuuluvuuspolitiikan kehittämisessä ja täytäntöönpanossa. Vastaavista lähestymistavoista keskustellaan esimerkiksi Etelä-Afrikan ja Brasilian sekä taloudellisen yhdentymisen ryhmittymien kuten Mercosurin kanssa. EU:n yhteenkuuluvuuspolitiikka kiinnostaa myös Yhdistyneitä Kansakuntia, OECD:tä ja Maailmanpankin komiteoita. EU:n yhteenkuuluvuuspolitiikan tuottamaan lisäarvoon kuuluu olennaisena osana tuki unionin näkemyksille sellaisissa asioissa kuin vapaat markkinat, sukupuolten tasa-arvo ja yhdenvertaiset mahdollisuudet, kestävä kehitys sekä osallistuvaan demokratiaan perustuva järjestelmä. 4. UUSIA HAASTEITA Rooman sopimusten 50-vuotispäivän johdosta Berliinissä annettu julistus: ”On monia tavoitteita, joita emme voi saavuttaa yksin vaan ainoastaan yhdessä. Euroopan unioni, sen jäsenvaltiot ja niiden alueet ja kunnat jakavat tehtävät keskenään.” Kasvu ja työllisyys EU:ssa edellyttävät politiikkoja, joilla voidaan ennakoida ja hallita uusia haasteita. Eräät haasteista ovat yhteenkuuluvuuspolitiikan kannalta erityisen huomionarvoisia, sillä ne vaikuttavat EU:n alueella väistämättä epätasaisesti ja voivat kasvattaa sosiaalisia ja taloudellisia eroja. - Rakenneuudistuksen ja nykyaikaistamisen kasvava maailmanlaajuinen paine Lähes kaikilla alueilla vallitsee tarve rakenneuudistukseen, nykyaikaistamiseen ja jatkuvaan osaamispohjaiseen innovointiin sekä tuotannossa, hallinnossa, menetelmissä että inhimillisessä pääomassa, jotta voidaan vastata maailmanlaajuistumisen haasteeseen. Vaikuttavista kasvuluvuistaan huolimatta uusien jäsenvaltioiden alueet joutuvat kamppailemaan sellaisille toimialoille keskittyvässä taloudellisessa tilanteessa, joilla kilpailu Aasian nousevien talousmahtien kanssa on ankaraa. Kyseisillä alueilla on taloudellisesti välttämätöntä ennakoida muutosta siihen liittyvien kustannusten hillitsemiseksi ja siten edistää sitä. On siis tarpeen toteuttaa hyvissä ajoin ennakoivia toimenpiteitä, jotta alueet ja niiden väestö osaavat varautua muutokseen. Vastaavasti monilla vauraampienkin jäsenvaltioiden alueilla suhteellisen suuri määrä työpaikkoja keskittyy perinteisille toimialoille, joilla kilpailuetu perustuu nimenomaan palkka- ja muilta kustannuksiltaan huokeisiin tuotantomenetelmiin. Pelkästään hintavaltteihin perustuva kilpailu ei ole kestävä vaihtoehto. Alueiden on nykyaikaistettava taloudellinen rakenteensa ja monipuolistettava sitä korkean lisäarvon aloille luomalla olosuhteet, jotka antavat erityisesti pk-yrityksille mahdollisuuden omaksua ja mukauttaa innovatiivisia tuotteita ja tuotantomenetelmiä, luoda yhteistyöverkkoja toisten yritysten ja tutkimuslaitosten kanssa, saada riskipääomaa ja kansainvälistää toimintansa. Eturintaman taloudellinen toimeliaisuus ja kyvyt pyrkivät vahvasti keskittymään maantieteellisesti muutamiin maailmanlaajuisesti vaikuttaviin kaupunkikeskuksiin. Näin avautuu mahdollisuuksia, mutta tutkimukset osoittavat, että kun on ylitetty tietty koko, väestön keskittymisestä johtuvat haittavaikutukset kuten saastuminen, kaupunkirakenteen hajautuminen ja ruuhkautuminen nousevat esiin. EU:ssa on monia maailman kilpailukykyisimpiä ja innovatiivisimpia alueita, jotka hyötyvät maailmanlaajuistumisesta. Päästäkseen tähän ne ovat investoineet uudenlaiseen ammattitaitoon, luoneet tai houkutelleet puoleensa uusia kykyjen reservejä ja kannustaneet verkottumista ja yritysryppäitä. Näihin onnistumisiin ja kehitysstrategioihin tukeutumalla EU voi mobilisoida koko potentiaalinsa ja suunnata taloutensa voimakkaan kestävän kehityksen tielle. - Ilmastonmuutos Monet Euroopan alueet joutuvat yhä enemmän tekemisiin ilmastonmuutoksen epäsymmetristen vaikutusten kanssa. Ilmastonmuutos aiheuttaa eräiden alueiden maataloudelle, kalastukselle ja matkailuteollisuudelle ankaria haasteita. Kuivuuden, tulipalojen, rannikon rapautumisen ja tulvien torjumiseksi on tehtävä huomattavia investointeja. Kyseisillä muutoksilla voi olla suhteettoman suuri vaikutus muita heikommassa asemassa oleviin tai pienituloisiin väestöryhmiin, joilta voi puuttua keinoja mukautua muutoksiin. Merkittäviä investointeja tarvitaan myös siihen, että varmistetaan yhteisön säännösten mukaisuus ja toteutetaan Eurooppa-neuvoston kevätkokouksessa maaliskuussa 2007 asetetut päästöjen supistamista koskevat tavoitteet. Kaikki käytettävissä olevat taloudelliset raportit osoittavat sitä paitsi, että toimimattomuus luonnonmullistusten ennakoinnissa johtaa huomattavasti suurempiin kustannuksiin kuin kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen tasolle, joka vastaa EU:n tavoitetta rajoittaa ilmaston lämpeneminen kahteen asteeseen Celsiusta. Ilmastonmuutoksen torjuminen tarjoaa alueiden talouksille uusia mahdollisuuksia ympäristöinnovaatioiden, ympäristöystävällisen teollisuuden kehittämisen ja näin avautuvien uusien työpaikkojen muodossa. - Energian hinnan nousu Energian hinnan nousu vaikuttaa eri tavoin EU:n eri alueilla sen mukaan, mikä on käytettyjen energialähteiden osuus, kyseisen alueen talouden rakenne ja sen yritysten energiatehokkuus. Kuljetuskustannusten nousu uhkaa rangaista maantieteellisesti syrjäisiä alueita kuten Pohjois-Suomea ja -Ruotsia tai Portugalin, Espanjan ja Italian eteläisimpiä osia sekä saaria, Malta ja Kypros mukaan luettuina. Monet kyseisten alueiden keskeiset toimialat kuten matkailu voivat joutua kärsimään kustannusten noususta, vaikka tilannetta voidaan lyhyellä aikavälillä tasoittaa halpalentoyhtiöiden tarjoamin tehokkuuseduin. Energian hinnan nousulla on suhteettoman suuri vaikutus pienituloisiin väestöryhmiin, ja se lisää muita huonommassa asemassa olevien energiaköyhyyttä. Uusiutuvien energialähteiden kehittäminen tai lisääminen ja investoiminen energiatehokkuuteen avaa useimmille alueille suuria mahdollisuuksia ja voi muodostua paikallisesti merkittäväksi työllisyyden lähteeksi. On esimerkiksi arvioitu, että aurinkoenergiaa hyödyntäviä laitteita valmistavan maailmanlaajuisen teollisuuden vuositulot voivat nelinkertaistua kolmessa vuodessa, siis vuoteen 2010 mennessä. Tällä tavoin energian hinnan nousu voi erityisesti kehityksestä jälkeen jääneillä alueilla elvyttää vähemmän energiaintensiivisiin tuotantomenetelmiin perustuvia kasvustrategioita. - Uusia väestörakenteen vinoutumia ja yhteiskunnallisten jännitteiden nousu Vuosina 2000–2003 väestö väheni joka kolmannella unionin alueella. Vähennys johtui useimmissa tapauksissa sekä luonnollisesta kehityksestä että voimakkaasta muuttoliikkeestä. Ennusteiden mukaan luonnollinen väestönkasvu taantuu edelleen myös monilla kehityksestä jälkeen jääneillä alueilla. Ne joutuvat siten vastaamaan kaksinkertaiseen haasteeseen: toisaalta parantamaan kasvua ja työllisyyttä, toisaalta torjumaan väestön vanhenemisen ja vähenemisen haittavaikutuksia. Väestörakenteen muutos ja väestön taantuma uhkaa työllisyyden tulevia kasvumahdollisuuksia. Vuoteen 2011 saakka työllisyyden ja talouskasvun ennusteet ovat vielä hyvät. Vuodesta 2012 noin vuoteen 2017 työikäisen väestön määrän väheneminen turvannee työllisyysasteen nousun. Vuodesta 2017 alkaen työikäisen väestön määrän supistuminen voi kuitenkin johtaa pysähtyneisyyteen ja sen vuoksi absoluuttisen työllisyystason laskuun. Samanaikaisesti alueiden on vastattava joukkoon sosiaalisia haasteita, jotka johtuvat työmarkkinoiden vaatimusten ja työntekijöiden ammattipätevyyden huonosta vastaavuudesta (työmarkkinoiden lohkoutuminen: toisaalta vankka pätevyys ja hyvät palkat, toisaalta heikko pätevyys ja huonot palkat; maahanmuuton kasvu), kun talouden arvoketjussa siirrytään ylöspäin osaamiseen perustuvaan toimintaan ympäristössä, jossa perinteiset turvajärjestelmät murenevat. - Kansalliset politiikat jäävät helposti jälkeen muutosten kiivaasta rytmistä Julkista rahoitusta hallinnoidaan yhä enemmän kansallista tasoa alempana. Viime vuosien suuntauksena on ollut julkisen rahoituksen yleinen supistuminen, sillä kansallisia ja alueellisia talousarvioita laadittaessa joudutaan ottamaan huomioon väestön vanhenemisen seuraukset (eläkejärjestelmän uudistus, terveys- ja koulutusjärjestelmien sekä sosiaalipalvelujen kallistuminen) ja osittain veronalennuksiin perustuvan talousuudistuksen vaikutus. Lisäksi varat, joita vielä on käytettävissä talouden nykyaikaistamista varten, suunnataan enimmäkseen kasvukeskuksiin. Seurauksena voi olla toisaalta pahoja taajamahaittoja (ruuhkautuminen, saastuminen, sosiaalinen eriytyminen, kaupunkirakenteen hajautuminen) ja toisaalta kasvavia alueellisia eroja. SEURAAVAKSI Vuosina 2007 ja 2008 komissio valmistelee lähestymistapaansa kauden 2008/2009 talousarviotarkistukseen, määrittelee politiikan arvioinnin perusteet, suunnittelee tulevia politiikkoja ja testaa eri vaihtoehtojen luotettavuuden. Ottamatta kantaa talousarviotarkistuksen tulokseen tässä kertomuksessa kartoitetaan joukko haasteita, joihin yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan joutua vastaamaan lähivuosina. 27. ja 28. syyskuuta 2007 pidettävä koheesiofoorumi on ensimmäinen tilaisuus keskustella kyseisistä haasteista asianomaisten sidosryhmien kanssa. Foorumissa voitaisiin käsitellä erityisesti seuraavia kysymyksiä: 1. Mitä voidaan oppia ohjelmakauden 2007–2013 valmistelun kokemuksista? Missä määrin yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan vastata EU:n alueilla lähivuosina kohdattaviin haasteisiin kyseisten kokemusten ja tämän kertomuksen analysoinnin valossa? Esimerkiksi: 1.1 Kuinka alueet voivat vastata vähän tai keskinkertaisesti teknistyneillä aloilla dynaamisesti toimivien kilpailijoiden aiheuttamiin rakennemuutospaineisiin? 1.2. Kun otetaan huomioon syntyvyydessä, kuolleisuudessa ja alueellisissa muuttoliikkeissä vallitsevat suuret erot, miten yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan vastata väestörakenteen muutoksiin? 1.3. Missä määrin ilmastonmuutos merkitsee haastetta yhteenkuuluvuuspolitiikalle? 2. Kuinka yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan tässä uudessa tilanteessa edistää kokonaisvaltaista ja joustavampaa lähestymistapaa kehitykseen ja kasvuun sekä työpaikkojen luomiseen? 2.1. Kuinka yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan edistää yhdenmukaista, tasapainoista ja kestävää kehitystä, kun otetaan huomioon EU:n aluerakenteen monimuotoisuus, toisaalta epäsuotuisassa asemassa olevat alueet, saaret, maaseutu- ja rannikkoalueet, toisaalta myös kaupungit, taantuvat teollisuusalueet ja muut maantieteellisiltä ominaisuuksiltaan erityiset alueet? 2.2. Mitä vaikutuksia tässä kertomuksessa kartoitetuilla haasteilla on sellaisiin sosiaalisen yhteenkuuluvuuden keskeisiin tekijöihin kuin sosiaalinen osallisuus, yhteiskuntaan sopeutuminen ja yhtäläisten mahdollisuuksien tarjoaminen kaikille? Mitä uusia panostuksia tarvitaan kyseisiin vaikutuksiin varautumiseksi? 2.3. Mitkä ovat tulevaisuudessa olennaiset ammattitaidot, jotka kansalaisilla on oltava, jotta he voivat vastata uusiin haasteisiin? 2.4. Mitkä ovat aluetasolla kehitettävät välttämättömät pätevyydet, jotta alueista tulisi maailmanlaajuisesti kilpailukykyisiä? 3. Kuinka edellä oleviin kysymyksiin annettujen vastausten pohjalta voidaan arvioida kauden 2007–2013 poliittista hallintajärjestelmää? 3.1. Kun otetaan huomioon yhteenkuuluvuuspoliittisten ohjelmien hallinnon tehokkuusvaatimus, mikä on paras vastuunjako yhteisön, kansallisen ja aluetason välillä monitasoisessa hallintojärjestelmässä? 3.2. Kuinka yhteenkuuluvuuspolitiikalla voidaan tehokkaammin tukea julkisen sektorin politiikkaa jäsenvaltioissa ja alueilla? Millä täytäntöönpanomekanismeilla politiikan tehokkuutta ja käyttäjäystävällisyyttä voitaisiin lisätä? 3.3. Miten voidaan edelleen vahvistaa yhteenkuuluvuuspolitiikan ja muiden kansallisten ja yhteisön politiikkojen välistä suhdetta useampien ja parempien yhteisvaikutusten ja täydentävyyksien saavuttamiseksi? 3.4. Mitä uusia yhteistyömahdollisuuksia on alueiden kesken sekä EU:n sisäisesti että ulkoisesti? [1] Kaudella 2000–2006 koheesiopolitiikkaan osallistui viisi rahastoa: EAKR, ESR, koheesiorahasto, EMOTR:n ohjausosasto ja KOR. Alkaneella kaudella 2007–2013 koheesiopolitiikkaan osallistuu kolme rahastoa, EAKR, ESR ja koheesiorahasto, joiden toimintaan tässä kertomuksessa keskitytään. Entinen EMOTR:n ohjausosasto on sulautettu uuteen maaseudun kehittämisrahastoon, joka niin ikään osallistuu taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseen. [2] Maaseudun kehittämisrahastolla on tärkeä tehtävä vastata näihin haasteisiin. Ks. komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille – Työllistäminen maaseutualueilla: eroon työllisyyskuilusta, KOM(2006) 857, 21.12.2006.