Euroopan unionin tuomioistuin (myöhemmin pelkästään ’tuomioistuin’) on lisäksi todennut useaan otteeseen, että enimmäistyöaikaa, palkallista vuosilomaa ja vähimmäislepojaksoja koskevia direktiivin vaatimuksia on pidettävä yhteisön sosiaalioikeuden sääntöinä, jotka ovat erityisen tärkeitä ja joita on sovellettava jokaiseen työntekijään.

Sen päätarkoituksena on säätää turvallisuutta ja terveyttä koskevista vähimmäisvaatimuksista työajan järjestämistä varten. Monissa tutkimuksissa on osoitettu, että pitkillä työajoilla ja riittämättömällä levolla (etenkin pitkittyneiden kausien ajan) voi olla haitallisia vaikutuksia (enemmän tapaturmia ja virheitä, stressiä ja uupumusta sekä lyhyen ja pitkän aikavälin terveysriskejä).

Tässä kertomuksessa tarkastellaan, miten tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annettu direktiivi 2003/88/EY (josta käytetään jäljempänä nimitystä ’direktiivi’ tai ’työaikadirektiivi’) on pantu täytäntöön jäsenvaltioissa. Kertomuksesta säädetään direktiivin 24 artiklassa. Kertomuksessa tuodaan esiin direktiivin tavoitteet ja keskeiset säännökset sekä komission havainnot siitä, miten direktiivi on jäsenvaltioissa pantu täytäntöön. Kertomukseen on liitetty komission yksiköiden valmisteluasiakirja, jossa tarkastellaan yksityiskohtaisemmin näitä tuloksia.

Joissakin jäsenvaltioissa kuitenkin jotkin työntekijäryhmät on jätetty tämän lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Julkisella sektorilla soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen koskee yleisimmin ase- ja poliisivoimia ja muita turvallisuusjoukkoja samoin kuin väestönsuojelupalveluja, kuten vankiloiden henkilökuntaa ja julkisen sektorin palontorjujia. Yksityisen sektorin puolelta useissa jäsenvaltioissa on jätetty soveltamisalan ulkopuolelle kotitaloustyötä tekevät.

Sloveniassa poliisivoimia, tuomareita, asevoimia ja valtion virkamiehiä koskevissa säädöksissä säädetään edelleen nimenomaisesti, että epäaktiivisia jaksoja päivystysaikana työpaikalla ei pidetä työaikana. Belgiassa asetuksella, jota sovelletaan sisäoppilaitoksiin ja tiettyihin laitos- ja asumisyksikköihin ranskan- ja saksankielisissä yhteisöissä ja Wallonian alueella, sallitaan tiettyjen ajanjaksojen jättäminen työajan ulkopuolelle. Tällaisia ovat jaksot, joiden aikana seurataan asukkaita retkille ja osat ilta- ja yöajan jaksoja, joina työntekijällä on asianmukainen lepopaikka. Päivystysajan laskeminen työajaksi on edelleen ongelma sosiaalityöntekijöille Irlannissa ja julkisella terveydenhuoltosektorilla toimiville lääkäreille Kreikassa, mutta tilannetta ollaan saattamassa direktiivin mukaiseksi. Suomessa uuden kunnallisia lääkäreitä koskevan työehtosopimuksen mukaan tiettyjen lääkäreiden säännöllisen työajan lisäksi tehtyä päivystystyötä ei lasketa työajaksi. Tanskassa lainsäädännössä annetaan työmarkkinaosapuolille mahdollisuus sopia, että lepoaika voidaan sijoittaa työpaikalla suoritettavan päivystysajan yhteyteen, ja jotkin työmarkkinaosapuolet terveydenhuoltosektorilla ovat käyttäneet tätä mahdollisuutta.

Päivystysajalla viitataan ajanjaksoihin, joina työntekijän on pysyttävä työpaikalla tai muussa työnantajan määrittämässä paikassa ja olemaan valmiina suorittamaan tehtäviään pyydettäessä. Tuomioistuimen tuomioiden mukaan kaikki päivystysaika on laskettava täysimääräisesti työajaksi direktiivin mukaisesti. Tätä periaatetta sovelletaan sekä kausiin, joina työntekijä työskentelee vastauksena hänelle esitettyyn pyyntöön suorittaa työtehtäviä (”aktiivinen” päivystysaika), että kausiin, joina hän voi levätä odottaessaan pyyntöä (”epäaktiivinen” päivystysaika), edellyttäen että hän on työpaikalla.

Belgiassa, Suomessa ja Ruotsissa direktiiviä sovelletaan työntekijäkohtaisesti, jos saman työnantajan kanssa on useampi työsopimus, mutta sopimuskohtaisesti, jos työntekijällä on useampi kuin yksi sopimus eri työnantajien kanssa.

Vaikuttaa myös siltä, että enimmäistyöajan laskemista koskeva neljän kuukauden raja ylitetään Saksassa, Bulgariassa ja Sloveniassa, joissa se on kuusi kuukautta, ja Espanjassa, jossa se on 12 kuukautta. Tämä ei rajoitu direktiivin 17 artiklan 3 kohdassa mainittuihin tehtäviin.

Useissa maissa on muutettu lainsäädäntöä tiettyjen työntekijäryhmien osalta direktiivin vaatimusten noudattamiseksi. Edelleen on muutamia tapauksia, joissa direktiivin raja ylitetään:

Vaikuttaa siltä, että nämä perusvaatimukset on pantu tyydyttävästi täytäntöön jäsenvaltioiden lainsäädännössä useimmilla sektoreilla. Muutama jäsenvaltio vaikuttaa panneen viikoittaista lepoa koskevan vaatimuksen täytäntöön virheellisesti joiltakin osin, esimerkiksi siten, että vaatimusta ei ole pantu täytäntöön jollakin sektorilla tai että on säädetty 24 tunnin lepoajan käytöstä ilman konkreettisia objektiivisia syitä.

Lepoajan osalta (direktiivin 3 ja 5 artikla) direktiivin perusvaatimuksena on, että työntekijällä on oltava päivittäistä lepoaikaa vähintään 11 peräkkäistä tuntia 24 tunnin jaksolla ja vähintään 24 tunnin keskeytymätön lepoaika seitsemän päivän jaksolla (11 tunnin päivittäisen lepoajan lisäksi). Direktiivissä säädetään mahdollisuudesta lyhentää viikoittainen lepoaika 24 tuntiin objektiivisista syistä.

Vaikuttaa siltä, että tämä säännös on yleisesti ottaen pantu tyydyttävästi täytäntöön. Useimmissa jäsenvaltioissa on säännöksiä työpäivän aikaisen tauon vähimmäispituudesta ja ajoituksesta. Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä ei kuitenkaan vahvisteta tauon vähimmäiskestoa tai ajoitusta, eikä ole selvää, katetaanko tämä kaikissa tapauksissa työehtosopimuksilla.

Direktiivissä sallitaan, että taukojen kesto ja ehdot vahvistetaan työehtosopimuksissa. On kuitenkin jäsenvaltioiden tehtävänä saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Sen vuoksi on niiden vastuulla taata, että kaikilla työntekijöillä, myös niillä, jotka eivät ehkä kuulu työehtosopimusten piiriin, on oikeus taukoon.

Kaikissa jäsenvaltioissa säädetään oikeudesta vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan, ja kaikissa jäsenvaltioissa säädetään, että kun työntekijä on lomalla, hän saa keskimääräisen palkkansa, tavanomaisen viikoittaisen palkkansa, keskimääräisen kuukausittaisen palkkansa tai vastaavan.

Tässä yhteydessä on kuitenkin todettu kaksi keskeistä ongelmaa. Joissakin jäsenvaltioissa asetetaan ehtoja palkallisen vuosiloman saamiselle tai pitämiselle työsuhteen ensimmäisenä vuotena, mikä menee pidemmälle kuin se mitä, direktiivissä säädetään tuomioistuimen tulkinnan mukaan. Niissä säädetään esimerkiksi liian pitkistä määräajoista (6–8 kuukautta), ennen kuin loma voidaan pitää.

Muutamassa jäsenvaltiossa on käytössä järjestelmä, jossa oikeus palkalliseen vuosilomaan perustuu työntekijän ansioihin sen vuoden aikana, joka edeltää palkallisen vuosiloman ottamisvuotta (”lomavuosi”). Työntekijällä on oikeus pitää vapaata lomavuoden aikana mutta ilman palkkaa. Nämä säännöt voivat johtaa yli vuoden mittaiseen viiveeseen ennen kuin kertynyttä palkallista vuosilomaa voidaan pitää.

Toinen keskeinen ongelma on palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden raukeaminen, jos työntekijä ei ole kyennyt pitämään sitä. EU:n tuomioistuin on katsonut, että työntekijälle, joka ei kykene työskentelemään sairauden vuoksi, kertyy edelleen palkallista vuosilomaoikeutta sairausloman aikana. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa mahdollisuutta siirtää vuosilomaa, jota ei voida käyttää perustellun työkyvyttömyyden vuoksi. Tuomioistuin on kuitenkin asettanut puitteet tälle mahdollisuudelle ja katsonut, että ”kunkin siirtämiselle varatun ajanjakson on selvästi ylitettävä sen lomavuoden kesto, jolle se on myönnetty”. Monissa jäsenvaltioissa on säännöksiä, joilla annetaan työntekijälle oikeus siirtää tai lykätä kertyneitä vuosilomajaksoja, jos tällaisen loman pitäminen osuisi samaan aikaan sairausloman kanssa. Joissakin maissa kausi, jonka jälkeen työntekijä menettää oikeutensa palkalliseen lomaan, vaikuttaa kuitenkin olevan liian lyhyt, koska se ei ole pidempi kuin yhden vuoden vertailujakso.

G.Yötyö

Direktiivissä annetaan suojaavampia säännöksiä yötyöntekijöiden osalta: he eivät saa työskennellä keskimäärin pidempään kuin 8 tuntia päivässä eivätkä yli 8:aa tuntia minään päivänä, jos yötyö on erityisen vaarallista tai stressaavaa. Direktiivin 16 artiklan c alakohdan mukaan vertailujakso tämän rajan soveltamiseksi on määriteltävä sen jälkeen, kun työmarkkinaosapuolia on kuultu, tai työehtosopimuksissa.

Jäsenvaltiot rajoittavat yleensä yötyöntekijöiden keskimääräisen työajan 8 tuntiin. Joissakin jäsenvaltioissa on kuitenkin päätetty sallia työntekijöiden keskimääräisen yötyön laskeminen 4 kuukauden ajalta. Tämä vertailujakso on saman pituinen kuin yleisen enimmäistyöajan laskemisen vertailujakso.

Kun otetaan huomioon direktiivin tavoite turvallisuutta ja terveyttä koskevien vähimmäisvaatimusten asettamisesta ja tarve varmistaa yötyötä koskevan säännöksen tehokas vaikutus, yötyöhön sovellettavan vertailujakson olisi oltava merkittävästi lyhyempi kuin viikoittaisen enimmäistyöajan laskemiseen käytetyn vertailujakson. Tämän vuoksi komissio on sitä mieltä, että 4 kuukauden vertailujakso on liian pitkä.

Yötyöhön liittyviä erityisiä vaaroja tai fyysistä tai henkistä rasitusta koskevaa direktiivin säännöstä ei ole pantu täytäntöön kolmessa jäsenvaltiossa. Lisäksi yhdessä jäsenvaltiossa sallitaan joitakin poikkeuksia, joista ei säädetä direktiivissä tämän kaltaisen työn osalta.

H.Poikkeukset (direktiivin 17, 18 ja 22 artikla)

1.Itsenäiset työntekijät