Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Eurooppa taloudellisena kokonaisuutena poliittinen haaste"

(98/C 284/13)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 29. tammikuuta 1998 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa lausunnon aiheesta "Eurooppa taloudellisena kokonaisuutena poliittinen haaste".

Asian valmistelusta vastannut talous-, raha- ja valuutta-asiain jaosto antoi lausuntonsa 9. kesäkuuta 1998. Esittelijä oli Lars Nyberg.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 1. 2. heinäkuuta 1998 pitämässään 356. täysistunnossa (2. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 87 ääntä puolesta ja yksi vastaan kolmen pidättyessä äänestämästä.

1. Taustaa

1.1. Eurooppa-neuvoston kesäkuussa 1995 Cannesissa pitämässä kokouksessa päätettiin teettää tutkimus aiheesta "Eurooppa taloudellisena kokonaisuutena". Ensin valmistui osaraportti ja sitten loppuraportti, joka esiteltiin Eurooppa-neuvoston kokouksessa joulukuussa 1996. Eurooppa-neuvoston tammikuun 1997 kokoukseen laadittiin jatkoraportti. Vastaavanlaisia selontekoja päätettiin alkaa laatia säännöllisesti.

1.2. Cannesissa tehdyn päätöksen tutkimuksen teettämisestä aiheutti toteamus, että Euroopan unioni tarjoaa taloudellisena kokonaisuutena lisää toimintamahdollisuuksia ja lisäarvoa, jotka voivat luoda pysyviä työpaikkoja.

1.3. Talous- ja sosiaalikomitea laatii aiheesta oma-aloitteisen lausunnon yhtäältä, koska EU:n toimielimissä ei ole vielä tähän mennessä tehty taloudellis-poliittisia päätelmiä raporteissa esitettyjen tietojen pohjalta, ja toisaalta, koska Amsterdamin sopimuksen työllisyyttä koskeva osasto ja työllisyyspoliittiset suuntaviivat ovat luoneet välineen, jonka avulla työmarkkina-, koulutus- ja muuta rakennepolitiikkaa voidaan käsitellä EU-tasolla. Tällä tulee olemaan myönteisiä vaikutuksia työllisyyteen, mutta se ei kuitenkaan riitä. Tarvitaan myös talouspolitiikkaa, joka lisää Euroopan taloudessa kysyntää mahdollisimman paljon inflaatiota kiihdyttämättä. Tässä lausunnossa ei käsitellä haasteita, joihin meidän on vastattava maailmantaloutta ajatellen, vaan siinä keskitytään pohtimaan, mitä talouspoliittisia hyötyjä yhdentymisellä voidaan saavuttaa sekä miten EU:n luontaista kysyntäpotentiaalia voidaan hyödyntää paremmin.

2. TSK:n lausunnot yhteensovitetusta talouspolitiikasta

2.1. TSK:n huhtikuussa 1997 komission taloudellisesta vuosiraportista antamassa lausunnossa taloudellisista yhteyksistä todettiin seuraavaa:

"Paras keino saada noususuhdanne alkamaan uudelleen on investointien lisääminen kysyntää lisäämällä. Lisäinvestointien tekniset edellytykset, ts. matalat pitkäaikaiset korot, ovat olemassa lähes kaikissa jäsenmaissa. Maltillisiin palkkasopimuksiin pohjautuvan politiikan jatkuvaan noudattamiseen pitäisi välittömästi liittää kysynnän vilkastamistoimia. Kysyntää olisi tuettava tuottavuusrajoja ylittämättömillä reaalipalkan korotuksilla sekä toimilla, jotka vilkastuttavat vientiä, rohkaisevat innovaatiokapasiteettia ja lisäävät työllisyyttä. Kysynnän, työllisyystason ja investointinäkymien väliset yhteydet huomioon ottaen on tarkasti varottava joutumasta noidankehään" ().

2.2. Työllisyyttä käsitelleen huippukokouksen edellä marraskuussa 1997 annetut TSK:n kaksi lausuntoa sisältävät ajatuksia, joita voidaan käyttää lähtökohtina tässä lausunnossa esitetylle pohdiskelulle ().

"EMUn toteuduttua vaatii ihanteellinen politiikkojen yhdistäminen yhteistyötä terveestä palkkakehityksestä vastuussa olevien työmarkkinaosapuolten, vakaus- ja kasvusopimukseen sitoutuneiden budjettiviranomaisten sekä rahapolitiikasta päättävän Euroopan keskuspankin välillä. Siksi rahapolitiikassa ei tulisi keskittyä pelkästään hintatason vakauden ylläpitämiseen vaan myös tukemaan yhteisön yleisiä, 2 artiklassa määriteltyjä taloustavoitteita, esimerkiksi 'ympäristöä arvossa pitävää kestävää kasvua, joka ei edistä rahan arvon alenemista, työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkeaa tasoa'. Euroopan keskuspankin tulee ottaa kasvu- ja vakaussopimuksen tarkistettu nimi vakavasti eikä sen tule rahapolitiikassaan keskittyä pelkästään hintatason vakauteen."

3. Kotimainen kysyntä EU:ssa = 92 prosenttia BKT:sta

3.1. Dublinin huippukokouksessa esitetty selonteko Euroopasta taloudellisena kokonaisuutena koostuu kolmesta osasta: työllisyyden kehitys EU:ssa, taloutta koskevat tilastot koko EU:sta samassa muodossa kuin ne yleensä esitetään jokaisesta jäsenvaltiosta erikseen sekä arvio talous- ja rakennepolitiikan koordinoinnin vahvistavista vaikutuksista.

3.2. Euroopan työllisyystilanne

3.2.1. Selonteossa selvitetään vain merkittävimmät työllisyystilanteessa tapahtuneet muutokset. Vaikka kahden viime vuosikymmenen aikana on luotu 8 miljoonaa uutta työpaikkaa, työttömyys on kuitenkin kasvanut ja työllisyysaste laskenut, mikä johtuu siitä, että työikäisen väestön määrä on tänä aikana kasvanut 28 miljoonalla hengellä.

3.2.2. Ongelmana on siis, että työvoiman heikon kysynnän vuoksi ei ole luotu tarpeeksi uusia työpaikkoja. Raportissa päädytään toteamukseen, että ongelma johtuu osittain rakenteellisista tekijöistä, joita ovat esimerkiksi jakautuneet tavara- ja palvelumarkkinat, riittämätön kilpailu sekä tietyn tyyppisestä työvoimasta aiheutuvat liian korkeat kustannukset, ja osittain laajemmista taloudellisista tekijöistä kuten vähäisistä investoinneista, epävakaasta makrotalouspolitiikasta sekä epävakaista valuuttamarkkinoista.

3.2.3. Eniten työpaikkoja on menetetty tehdasteollisuudessa. Maatalousala on hitaasti taantumassa. Palvelualalla työllistettyjen määrä on sitä vastoin ollut jatkuvassa nousussa taloudellisesti huonoinakin vuosina. Tämä on johtanut työvoiman jakautumisessa työmarkkinoilla huomattavaan muutokseen palvelualan hyväksi. Palvelualan osuus työmarkkinoista on viimeksi kuluneiden 20 vuoden aikana kasvanut 50 %:sta 65 %:iin. Samanaikaisesti naisten työllisyysaste on kasvanut 43:sta 50 %:iin. Nämä muutokset tulevat varmasti jatkumaan.

3.2.4. EU:n alhainen, noin 60 %:n työllisyysaste ei ole ainoastaan ongelma vaan myös mahdollinen kasvua lisäävä tekijä. 18 miljoonan työttömän lisäksi lasketaan olevan 9 miljoonaa henkilöä, jotka liittyisivät työvoimaan, jos työtä olisi tarjolla. Tulevien vuosien aikana ei aiempaan verrattuna tapahdu suuria muutoksia työikäisen väestön määrässä. Sen sijaan nuorten, tämän päivän työelämää varten paremmin koulutettujen työntekijöiden määrä tulee laskemaan. Vanhempien työntekijöiden osuuden kasvu lisää tarvetta tarjota lisäkoulutusta niille, jotka jo kuuluvat työvoimaan, vaikka heillä onkin enemmän kokemusta. Tästä voidaan päätellä, että jos noudatetaan asianmukaista kansantalous- ja työmarkkinapolitiikkaa, nykyinen potentiaalinen työvoima voi tarjota mahdollisuuksia vahvaan taloudelliseen kasvuun.

3.3. EU:n BKT

3.3.1. Tämä on raportin keskeinen ja uudistava osuus. Jos eri jäsenvaltioiden BKT-tekijät kootaan yhteen, kuten raportissa on tehty, voidaan nähdä, että EU:n BKT:sta 92 % muodostuu kulutuksesta ja investoinneista EU:n sisällä, kun taas EU:n ulkopuolisen kysynnän osuus on vain 8 %. Vertailun vuoksi voidaan todeta, että USA:ssa ulkomaankaupan osuus on 8,3 % ja Japanissa 8,6 %. Tämä uusi näkökulma kumoaa ajatuksen yksittäisen valtion voimakkaasta vientiriippuvuudesta (mukaan lukien vienti muihin jäsenvaltioihin). Eroa kuvataan kaaviossa 1, jossa esitetään EU:n vienti kokonaisuudessaan ja kunkin 15 jäsenvaltion vienti erikseen.

Vienti, johon lasketaan mukaan EU:n sisäinen vienti, on 23 % BKT:sta. Yksittäisten jäsenvaltioiden luvut on valitettavasti laskettu eri tavalla kuin kokonaisluvut. Viennin osuutta BKT:sta kasvattaa se, että lukuihin on laskettu mukaan vientiin sisältyvä tuonti. Jos jokin tuote viedään ensin toiseen maahan työstettäväksi ja tuodaan sen jälkeen kotimaahan loppujalostusta varten ennen lopullista vientiä, se sisältyy tilastoihin jopa kaksi kertaa ().

3.3.2. Raportissa todetaan, että kulutus on vakain kasvua luovista tekijöistä.

3.3.3. Investointien osuus BKT:sta on runsaan 20 vuoden aikana laskenut 24 %:sta 19 %:iin. Kasvua voidaan tilapäisesti luoda muilla toimenpiteillä, mutta pysyvää voimakasta kasvua voidaan aikaansaada vain kasvattamalla myös investointien osuutta. Kannattavuuden laskun sanotaan olevan yksi syy investointien osuuden pienenemiseen. Raportissa ei kuitenkaan kommentoida mitenkään vaikeatulkintaista 1980- ja 1990-luvun jaksoa, jolloin kannattavuus on jälleen noussut investointiosuuden silti kasvamatta.

3.3.4. Vaikka EU:n ulkomaankaupan osuus BKT:sta on vain 8 %, sillä on ollut myönteisiä vaikutuksia työllisyyteen ja kasvuun. Tämä koskee ehkä erityisesti 90-luvun alkuvuosia, jolloin viennin kasvu tasoitti kotimaisen kysynnän heikentymistä. Kansainvälinen kilpailu johtaa kuitenkin jatkuvaan tuotannon muutostarpeeseen suhteellisten etujen ja teknisten innovaatioiden hyödyntämiseksi.

3.4. Kilpailukyky

3.4.1. Ajateltaessa EU:ta kokonaisuutena ratkaisevaa kilpailukyvyn kannalta on tuotannon kasvu, jonka myötä myös reaalipalkat ja voitot kasvavat. Myönteinen suhtautuminen kilpailukykyyn edellyttää siis keskittymistä tuottavuuteen ja investointeihin.

3.4.2. Jäsenvaltion kilpailukyvyn heikentymisen yhteydessä puhutaan kuitenkin usein negatiivisista toimenpiteistä, kuten devalvoinnista, yhteiskunnallisten olojen heikkenemisestä, kilpailusta johtuvista veronalennuksista ja valtionapujen korottamisesta. Tämänkaltaisilla toimenpiteillä voidaan tosin saavuttaa tilapäisiä parannuksia, mutta pitkällä aikavälillä ne voivat jopa vähentää muutospaineita ja investointeja. Kilpailukyvyn tulee raportin mukaan siksi olla yritysten eikä valtioiden välinen kysymys.

3.4.3. Raportissa katsotaan normaalin 2 %:n tuottavuuden kasvun johtuvan suurin piirtein puoliksi teknisestä kehityksestä, puoliksi työvoiman korvaamisesta pääomalla. Raportissa mainitaan joitakin mahdollisia syitä siihen, että tuottavuuden kasvu on viimeisten 20 vuoden aikana ollut aiempaa alhaisempaa. Teknologian muutos on pysähtynyt ja tavaramarkkinat saattavat olla kylläiset. Tuottavuuden parannukset voivat esiintyä esimerkiksi tietokoneissa ilman, että niitä on kirjattu oikein. Suunnittelukausi on lyhentynyt, mikä on johtanut investointien vähenemiseen.

3.5. Työvoiman kasvupotentiaali

3.5.1. Mikäli ansiotyötä tekevien naisten määrä jatkaa kasvamistaan, työvoima voi lisääntyä entisestään 18 miljoonan työttömän ja niiden 9 miljoonan lisäksi, jotka voisivat lukeutua työvoimaan, jos työtä olisi tarjolla. Vaikka työpaikkoja olisi tarpeeksi, eivät kaikki nämä ihmiset kuitenkaan voisi suoraan ottaa niitä vastaan. Suurimman ongelman muodostavan nykyisten työmarkkinoiden vaatimat koulutustaso ja erityistaidot, mutta ongelmia aiheuttavat myös lastenhoito, liikenneyhteydet ja muut vastaavat seikat.

3.5.2. Parannukset työvoiman laadussa esitetään pitkäjänteisen talouskasvun ja korkeamman tuottavuuden lisäämisen keskeisenä tekijänä.

3.6. Talouspoliittinen lähentyminen

3.6.1. Jäsenvaltioiden talouspolitiikat ovat vähitellen lähentyneet toisiaan. Tähän ovat syynä etenkin sisämarkkinat, jotka ovat johtaneet markkinoiden laajenemiseen, kilpailun kasvuun ja tuottavuuden lisääntymiseen. Valtioiden välisen tavaravirran kasvun lisäksi myös suorat investoinnit ovat lisääntyneet.

3.6.2. Kehitys kohti EMUa on lähentänyt talouspolitiikkoja, mistä on raportin mukaan tuloksena alhainen inflaatiotaso, budjettialijäämien pieneneminen, korkea tuottavuuden kasvu, voittojen kasvu, kauppataseen ylijäämä, maltilliset palkannousut ja epävakauden ja valuuttavaihtelujen riskin pieneneminen.

3.6.3. Raportissa mainituissa "lähentyvissä maissa" on tulotasojen lähentyminen ja kasvu ollut vähäisempää.

3.6.4. Rahoitusmarkkinoiden maailmanlaajuinen vapauttaminen on parantanut pääomien liikkuvuutta, mikä voi johtaa resurssien jakamisen parantamiseen. Tämä asettaa kuitenkin tiukemmat rajat yritysten ja hallitusten toiminnalle.

3.6.5. Kuten raportissa todetaan, kaikki tämä asettaa jäsenvaltioiden talouspolitiikalle uusia kansantaloudellisia vaatimuksia.

3.7. Raportin päätelmät

3.7.1. Raportin yleispäätelmä on, että koordinoimalla kansantalous- ja rakennepolitiikkaa voidaan kasvua lisätä sen johtamatta inflaatioon.

3.7.2. Kansantalous- ja rakennepolitiikan välinen vuorovaikutus saa keskeisen aseman. Ensin mainitun tulisi asettaa taloudellisen kasvun puitteet, kun taas jälkimmäisen tulisi parantaa markkinoiden tehokkuutta niin tavaroiden ja palvelujen kuin myös työmarkkinoiden osalta.

3.7.3. Vuoden 1997 jatkoraportissa todetaan, että sisäinen kysyntä vaikuttaa nyt olevan "itsekantava" siten, että vuosien 1997 1999 arvioitu kasvu saa aikaan sekä kulutuksen kasvua että investointien lisääntymistä. Raportissa todetaan, että kansantalouspolitiikan tulee olla koordinoitua, jotta nykyinen suotuisa tilanne voisi jatkua.

3.7.4. Kilpailukyvyn kannalta tärkeinä raportissa pidetään investointeja henkilöstöresursseihin sekä aktiivista työmarkkinapolitiikkaa, joiden lisäksi korostetaan infrastruktuuriin investoimisen merkitystä. Työmarkkinapolitiikan arvioidaan muodostavan 1,5 % BKT:sta. Tästä alle kolmasosa koostuu aktiivisista toimenpiteistä. Julkisten investointien osuus BKT:sta on viimeisten 20 vuoden aikana laskenut 4 %:sta 2,3 %:iin.

4. Euroopan talouskuvaa on täydennettävä

4.1. 18 miljoonaa työtöntä ja 57 miljoonaa köyhää

4.1.1. Euroopan noin 18 miljoonaa työtöntä edustavat yli 10:tä %:a työvoimasta. Keskustelun keskeisenä aiheena on ollut työttömien määrä ja sen vaikutukset ennen kaikkea julkisiin menoihin. Jokaisesta työttömästä koituu kuitenkin myös "sosiaalikuluja". Sillä on vaikutuksensa julkistalouksien budjetteihin, eikä näitä vaikutuksia voida hyväksyä myöskään sitä sosiaalijärjestelmää ajatellen, jonka haluamme luoda Eurooppaan.

4.1.2. Julkistalouksien budjettien kannalta ongelma ei koske ainoastaan työttömyyskorvauksia, vaan siihen sisältyvät myös työttömien perheet. Voidaan olettaa, että suurin osa EU:n köyhistä, joita tällä hetkellä arvioidaan olevan 57 miljoonaa, kuuluu perheisiin, joissa yksi tai useampi perheenjäsen on vailla työtä. Muut sosiaalimenot, saamatta jääneet verotulot, rikollisuudesta koituvat kulut ym. muuttuvat julkisiksi menoiksi, joilla on suora yhteys työttömyyteen.

4.1.3. Lukuun 57 miljoonaa on laskettu mukaan ne, joiden tulot ovat alle puolet kyseisen jäsenvaltion keskituloista. Tämän määritelmän mukaan köyhiä on joka jäsenvaltiossa, mutta köyhyysaste vaihtelee valtioiden tulotasosta riippuen. Köyhien määrä eri maissa riippuu tulojen jakaantumisesta. Tavallisin syy köyhyyteen on työttömyys. Kaaviossa 2 on esitetty vuoden 1992 laskelma köyhyydestä EU:n eri jäsenvaltioissa ().

4.2. Köyhyys ja kysyntä

4.2.1. Köyhyyden suorat vaikutukset talouteen ovat mittavat, mutta ehkä vielä suuremmat vaikutukset ovat kysynnän vähentymisellä. Tästä köyhyyden itsestään selvästä seurauksesta ei juuri koskaan puhuta. Mikä merkitys sillä on kasvulle ja työllisyydelle? Yli 10 %:lla EU:n väestöstä on alhaisempi tulotaso kuin heillä olisi, jos kaikilla olisi töitä. Jotta pystyttäisiin sanomaan, paljonko tällä tavalla menetetään kysyntää, olisi tiedettävä, kuinka paljon alhaisempi näiden ihmisten tulotaso on verrattuna siihen, mitä se olisi, jos heillä oli töitä. Laskuesimerkkinä voidaan todeta, että 10:stä %:sta köyhiä työttömiä, jotka menettävät 20 % mahdollisista tuloistaan, aiheutuu 2 %:n tappio BKT:ssa.

4.2.1.1. Jos köyhien kysyntä lisääntyisi, tämän laskuesimerkin mukaisesti lähes puolella heistä olisi vaikutusta valtion budjetin kasvuun mm. verotulojen osalta. Tällaisen esimerkin perusteella voidaan sanoa, että vähintään yksi niistä 3 %:sta, jonka verran useimmilla jäsenvaltioilla on budjettivajetta, johtuu tästä tulonjakoon liittyvästä ongelmasta.

4.2.2. Köyhyysongelmasta voidaan tehdä useita päätelmiä. Tulojen käytössä on eroja riippuen tulojen suuruudesta. Alhaisista tuloista on seurauksena säästämisen vähentyminen, välttämättömyystavaroiden kysynnän lisääntyminen ja julkisesta sektorista riippuvuuden kasvu. Tämä puolestaan vaikuttaa investointeihin, tuotantoon ja julkisen sektorin kokoon.

4.2.3. Näiden lyhyiden päätelmien perusteella on selvää, että tulonjako on taas aika ottaa keskustelun kohteeksi. Taistelu inflaatiota vastaan ja julkisen rahoituksen leikkaukset ovat olleet vallitsevia aiheita eurooppalaisessa keskustelussa, mutta nyt on etusija annettava enenevässä määrin työttömyyden vastaiselle taistelulle, jota voidaan käydä aktiivisen työmarkkinapolitiikan ja työvoiman pätevöittämisen avulla. Jotta ongelmat voitaisiin ratkaista pitkällä aikavälillä lisäämällä kysyntää, pitää käsitellä kuitenkin myös tulonjakautumisongelmaa.

4.3. Suuri koulutustarve

4.3.1. Nykyajan työmarkkinat vaativat työntekijöiltä enemmän koulutusta kuin ennen. Komissio on yleensä esittänyt lukuja, joiden mukaan 10 % kaikesta tekniikasta korvataan vuosittain uudella, kun taas työmarkkinoiden luonnollinen vaihtuvuus on 2 3 % (mikä on markkinoille tulevien uusien työntekijöiden ja eläkkeelle siirtyvien aiheuttamaa). Ratkaisevaa ei ole, ovatko luvut realistisia tai voidaanko niitä pitää laskuesimerkkinä, sillä ne viittaavat ongelmaan, joka suuruutensa vuoksi vaatii ehdottomasti poliittista panostusta.

4.3.2. Uusilla työntekijöillä tulee olla sellainen koulutus, jolla on kysyntää työmarkkinoilla. Oppilaitosten ja työmarkkinoiden välisiä yhteyksiä tulee siksi parantaa. Ratkaiseva panostus tulee kuitenkin tehdä jo työssä käyviin ja työttömiin.

4.3.3. Kaikki tuntuvat nykyään olevan yhtä mieltä siitä, että työmarkkinapolitiikan tulee olla aktiivista ja että koulutuksen tulee olla sen tärkein osatekijä. Tämä ajatus sisältyy työllisyyttä käsitelleessä huippukokouksessa laadittuihin suuntaviivoihin. On selvää, että työttömien tulee saada osansa panostuksista.

4.3.4. Mutta myös työvoiman jäljelle jäävän 90 %:n osuuden eli työssä käyvien kohdalla pätee koulutuksen tärkeys. Rakennerahastojen tavoitteen 4 mukaisissa toimissa panostetaan huomattavasti tällaiseen pätevyyden kehittämiseen. Toimien laajuus on kuitenkin selvästi riittämätön erityisesti, jos otetaan huomioon komission tarvearviot. Tilanne vaatii tehokkaita toimia työllisyyssuuntaviivojen puitteissa.

4.4. Investointien laajuus ja suuntaus

4.4.1. Investointien osuus BKT:sta on selvästi laskenut ollen nyt 19 % aiemman 24 %:n sijaan. Yksityiset investoinnit ovat pudonneet 20 %:sta vajaaseen 17 %:iin ja julkiset investoinnit 4:stä vajaaseen 2,5 %:iin BKT:sta. Yksityisten investointien pienenemisellä on siten ollut kaksi kertaa suurempi vaikutus BKT:n kasvuun kuin julkisilla investoinneilla. Toisaalta julkiset investoinnit ovat lähes puolittuneet. Julkisten investointien pieneneminen saattaa osittain johtua yksityistämisestä.

4.4.2. Sekä yksityisellä että julkisella sektorilla on kuitenkin tiedettävä, minkälaiset investoinnit ovat pienentyneet ja minkälaiset kasvaneet. On välttämätöntä tietää, miksi muutokset ovat tapahtuneet ja mitä vaikutuksia niillä on ollut. Taantuvilla aloilla investointien pienentäminen on usein järkevää, kun taas tulevaisuuden aloilla niitä tulee lisätä. Ovatko tällaiset muutokset tunnusomaisia nykyiselle kehitykselle?

4.4.3. Tilastot osoittavat, että menojen vähentäminen, joka on ollut tarpeellista lähentymisvaatimusten täyttämiseksi, on osaltaan vaikuttanut julkisiin investointeihin. Tämä on valitettavaa, kun ajatellaan investointien suurta merkitystä kasvun ja työllisyyden kannalta. Komitea kehottaa sen vuoksi komissiota ehdottamaan jäsenvaltioille, että nämä tutkisivat, miten tällaiset kielteiset vaikutukset investointeihin voitaisiin välttää.

4.4.4. Jäsenvaltioiden tulee tarkastella julkisia investointeja siltä kannalta, mikä niiden vaikutus on työllisyyteen ja tuottavuuteen. Niitä tarvitaan, jotta yleinen kysynnän taso saataisiin nousemaan ja jotta samalla voitaisiin investoinneilla kohottaa talouden toimintakykyä ilman, että se aiheuttaa huolta inflaation kiihtymisestä.

4.4.5. Vaikka (esimerkiksi infrastruktuuria koskevilla) julkisilla investoinneilla on suuri merkitys kilpailukyvyn kannalta, pitää niiden lisäksi myös yksityisten investointien lisääntyä, jotta investointien osuus BKT:sta olisi taas kohdallaan.

4.4.6. Vielä vaikeampi ongelma on riittävien tilastotietojen saaminen sekä julkishallinnon että yritysten tarjoamaan koulutukseen tehdyistä investoinneista. Vasta kun tiedetään, miten nämä investoinnit ovat kehittyneet ja kuinka paljon erilaiseen osaamiseen tulisi investoida, voidaan sanoa, paljonko vielä on tehtävää.

4.4.7. Silloin pystytään myös arvioimaan, antaako perinteisten investointien väheneminen todella aihetta huoleen. Voihan olla, että investoinnit ovat siirtymässä kiinteästä pääomasta henkilöresursseihin. Siinä tapauksessa investointien väheneminen kiinteän pääoman osalta olisi hyväksyttävissä. Ilman riittäviä tilastoja ja analyysia on tällaisia päätelmiä kuitenkin liian aikaista tehdä.

4.4.8. Toisaalta palvelualan osuuden kasvu johtaa alhaisempaan kiinteiden investointien osuuteen ja suurempaan aineettomien investointien osuuteen, mikä ei myöskään näy tilastoissa.

4.4.9. Syy siihen, että kiinteään pääomaan investoimisen vähenemistä ei edellä esitetyistä ajatuksista huolimatta voida hyväksyä, on yksinkertaisesti se, että näille investoinneille on edelleen tarvetta. Euroopan laajuiset verkot ovat tästä esimerkkinä. Muita esimerkkejä ovat asuntojen liittäminen vesijohto- ja viemäriverkostoon ym. sekä sairaan- ja terveydenhoitopalvelujen tarjoaminen vanhuksille. Koska tuottavuus on kasvanut taloutta nopeammin, on ollut vaikeaa luoda tarpeeksi työpaikkoja. Siksi myös investointien osuutta on kasvatettava.

4.4.10. Yhteenvetona voidaan todeta, että investointialalta tarvitaan kipeästi uutta tilastotietoa, ja on komission tehtävä hankkia sitä. Ilman tilastojakin voidaan todeta, että poliittisen panostuksen suuntaus on hyvin selvä. Kiinteiden investointien osuutta BKT:sta on nostettava nykyisestä 19:stä %:sta ja koulutukseen on panostettava voimakkaasti. On myös välttämätöntä, että innovaatiot siirtyvät investointien ansiosta entistä nopeammin käytännön tuotantoon.

5. Talouspolitiikan koordinoinnin lisääminen

5.1. EMU

5.1.1. Tulevaisuuden toimien lähtökohtana ovat saavutukset, joihin on päästy EMUun valmistauduttaessa. Lähentymisehtojen täyttäminen on merkinnyt uhrauksia mm. työttömyyden muodossa. Vaikutuksia pahensi vääränlainen suhdannepolitiikka, jota noudatettiin laskusuhdanteen aikana 1990-luvun alussa.

5.1.2. Kun lähentyminen on saavutettu, tilanne muuttuu. Samalla kun saavutusten tuomat myönteiset seuraukset alkavat näkyä, ei uusia kielteisiä sivuvaikutuksia enää synny EU:ssa. Myönteisiä vaikutuksia ovat mm. korkotason lasku, samoin kuin se, että yritysten ei enää tarvitse varautua valuuttakurssivaihteluihin niin kuin ennen sekä mahdollisuudet toimia aikaisempaa tehokkaammin yleisten talouskriisien sattuessa. Kaikki nämä vakauden seuraukset edistävät kasvua ja työllisyyttä. Konkreettiset tekijät vaikuttavat investointipäätöksiin nyt siis enemmän kuin korkean inflaation ja epävakaiden vaihtokurssien aikana. Valuutta- ja rahoitusmarkkinoiden poliittinen valta on siis jonkin verran pienentynyt.

5.1.3. Talous- ja sosiaalikomitea on antanut useita lausuntoja EMUn eri näkökohdista. Komitea korostaa tässä yhteydessä vain julkisten investointien ja tasapainoista talousarviota koskevien laskelmien välistä yhteyttä sekä taloudellisen yhteensovittamisen tehostamista, jonka tulee seurata EMUn vanavedessä.

5.2. Työllisyystavoitteet korkeammalle

5.2.1. Työllisyyskysymykset ovat usean vuoden ajan olleet keskeisin aihe Eurooppa-neuvostossa käydyissä keskusteluissa. Jotta pyrkimykset johtaisivat käytännön toimiin, niiden tulee näkyä muutoinkin ministerineuvoston toiminnassa. Tämänsuuntainen kehityskulku lähti liikkeelle Eurooppa-neuvoston Essenissä pitämästä kokouksesta, jossa jäsenvaltioille esiteltiin painopisteohjelma. Ratkaisevia askeleita olivat kuitenkin vasta ehdotus Amsterdamin sopimukseksi ja työllisyysasioita käsitellyt ylimääräinen huippukokous.

5.2.2. Tärkein periaatteellinen sisältö Amsterdamin sopimuksen sisältämissä uusissa säädöksissä, joita jo sovelletaan, on se, että työttömyyttä vähentäviä ja työllisyyttä lisääviä toimia toteuttavat edelleen jäsenvaltiot, kun taas ministerineuvoston tehtävä on asettaa toimille suuntaviivat. Lisäksi ministerineuvosto tutkii jäsenvaltioiden toimia ja antaa myös suosituksia, jos toimintatavoissa on parannettavaa. Euroopan unioni onkin saanut uuden tehtävän työllisyyspolitiikan suunnannäyttäjänä ja valvojana.

5.2.3. Myös EU:n politiikka on jo vuosia suuntautunut työllisyyteen rakennerahastojen avulla. Rahastojen eri tavoitteiden puitteissa ohjataan varoja jäsenvaltioihin työllistämisedellytysten kohentamiseen. Toimilla ei ole työpaikkojen luomisen kannalta ollut odotettua tehoa. Siksi työpaikkojen luomiselle on tästedes päätetty antaa etusija. Periaatteellisella tasolla rakennerahastot eroavat Amsterdamin sopimukseen perustuvista työllisyystoimista siten, että niistä ohjataan varoja suoraan jäsenvaltioiden työllisyyttä edistäviin toimiin. Tällainen suora työllisyyttä edistäviin toimiin vaikuttaminen ilmentää EU:n tavoitetason kohoamista.

5.2.4. Jäljempänä pohditaan, kuinka työllistämisen tavoitetasoa voitaisiin edelleen nostaa jatkamalla talouspolitiikan yhteensovittamista. Komitea katsoo, että pääosan tästä yhteensovittamisen jatkamisen käytännön toteutuksesta tulee tapahtua jäsenvaltioissa. EU:n toimielimien tekemä EU-varojen siirto rakennerahastoista jäsenvaltioille on kuitenkin hyvä menetelmä, ja jäsenvaltioiden hankkeiden rahoitusta EIP:n ja EIR:n välityksellä on lisättävä. EU:n suoran osallistumisen lisääminen on tuskin kuitenkaan paras menetelmä käytännön toimissa. Komitea uskoo, että sopivin tapa on Amsterdamin sopimuksen työllisyyttä koskevassa osastossa esitetty menetelmä, jonka mukaan EU-tasolla keskustellaan politiikan linjanvedoista ja valvotaan jäsenvaltioiden toteuttamaa politiikkaa. Komitean mielestä Amsterdamin sopimus ei kuitenkaan vielä takaa tällaisen menetelmän mahdollisimman laajaa hyödyntämistä.

6. Mahdollisuudet tuotannon ja työllisyyden lisäämiseen Euroopassa

6.1. Voidaanko EU:n tuotantoa ja työllisyysastetta nostaa? Mitä nykyisen tuotantokapasiteetin puitteissa on tehtävissä? Miten sitä voidaan laajentaa? Seuraavassa keskitytään työmarkkinajärjestelyihin ja voimavarojen hyödyntämiseen.

6.2. Kapasiteetin käyttö

6.2.1. Kaaviossa 3 esitetään kapasiteetin käytön kehittyminen (Länsi-)Saksan teollisuudessa vuoden 1970 jälkeen. Käyttöaste oli tuolloin keskimäärin 84 %. Nyt se on 87 %, joka on 1960-luvun tasoa. Tunnusomaista 1960-luvulle oli täystyöllisyys ja suhteellisen korkea kysyntä ja tuotantotaso, kun taas tämän päivän (Länsi) Saksassa työttömyysaste on korkea ja kysynnän ja tuotannon taso verrattain alhainen.

6.2.2. Saksan ja Euroopan työllisyyden kehitys 1990-luvulla ei siis johdu käyttämättömästä tuotantokapasiteetista vaan pikemminkin liian alhaisesta kysynnästä. Euroopan tuotantoa ja työllisyyttä ei siten voida kasvattaa pelkästään kapasiteetin käytön tehostamisen avulla. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, etteikö olisi lainkaan mahdollista lisätä tuotantoa hyödyntämällä paremmin tuotantokapasiteettia.

6.2.3. Myös yhteiskuntataloudessa voidaan puhua kapasiteetin käytöstä, jos tarkastellaan yksityissektorin säästöylijäämää ja työttömyyttä. EU:ssa esiintyy suurta säästöylijäämää. Sen arvioidaan olevan 5 % EU:n BKT:sta, mikä vastaa noin 350:tä miljardia ecua (16 % Saksan BKT:sta). Säästöhalujen taustalla on epävarmuus tulevaisuudesta, mutta yksityistä säästämistä on välttämättä lisättävä myös julkistalouksien suurten budjettivajeiden vuoksi.

6.2.4. Kun budjettivaje pienenee, on sen sijaan välttämätöntä "aktivoida" nämä säästöylijäämät, jotta Euroopan tuotanto ja työllisyys saadaan taas kasvamaan. Jos investointeja onnistutaan lisäämään, voidaan vaikuttaa myönteisesti tuotantokapasiteettiin ja siten myös mahdolliseen kasvuun. Tämän pitää kuitenkin tapahtua tiettyjen sääntöjen mukaisesti. Tärkeintä on hintatasapaino. Näin kohdistetaan huomio työmarkkinoiden toimintatapaan ja siten työmarkkinapolitiikkaan.

6.3. Euroopan työmarkkinat

6.3.1. Rahapolitiikan ensisijainen tavoite on hintatasapaino. Euroopan työllisyysasteen kohoaminen, josta seuraa palkka- ja inflaatiopaineiden kasvu, johtaa siksi vastapainona rahapolitiikan tiukentamiseen, jolloin työllisyysasteen kohoaminen mitätöityy. Euroopan työmarkkinoiden toimintatavalla on sen vuoksi ratkaiseva merkitys pyrittäessä välttämään, että työllisyysasteen kohoamista seuraisi kuvatun kaltaisen politiikan soveltaminen.

6.3.2. Pitkäaikaistyöttömien osuus työttömistä vaihtelee suuresti. Myös nuorten työttömien osuuksissa on eroja. Eräiden maiden kohdalla esiintyy suuria vaihteluja työmarkkinoiden eri ryhmien välillä. Tällaiset erot ovat osoituksena siitä, että optimaalinen työmarkkinapolitiikka on erilainen eri maissa. Yleisesti voidaan kuitenkin todeta, että koulutukseen ja pätevöittämiseen panostaminen on ratkaisevan tärkeä kaikille Euroopan maille. Sillä on vaikutuksia sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä.

6.3.3. Koulutuksen avulla voidaan ensinnäkin sovittaa paremmin yhteen elinkeinoelämän tarpeet sekä välttää pullonkauloja, jotka muuten aiheuttaisivat palkka- ja inflaatiopaineiden kasvua. Koska työttömyys ei ole jakautunut työmarkkinoilla tasaisesti, yritykset nostaa työllisyyttä saattavat pysähtyä tietyntyyppisen työvoiman puutteeseen. Samanaikaisesti kouluttamattomien keskuudessa saattaa esiintyä suurta työttömyyttä.

6.3.4. Koulutus lisää ihmisen valmiuksia kokeilla uusia työtehtäviä. Tämä on tärkeää Euroopan työmarkkinoille. Koulutuspanosten lisäämisellä voidaan saada aikaan vapaaehtoista liikkuvuutta työmarkkinoilla samalla tavoin kuin hyvin toimivalla sosiaalijärjestelmällä saavutetaan sekä riittävä turvallisuuden tunne että työmotivaatio.

6.3.5. Lisäksi kasvumahdollisuudet paranevat. Koulutustason kohoaminen lisää tuottavuutta, ja väestön koulutustaso on se tekijä, ratkaisee maan elintason korkeuden pitkällä aikavälillä. Koulutukseen tehdyistä sijoituksista johtuva tuottavuuden kasvu mahdollistaa myös suuremmat palkannousut.

6.3.6. Tärkeä tekijä keskusteltaessa rakenneongelmista työmarkkinoilla on työllisyysasteen kohoamisen nopeus ja jakautuminen. "Luonnollinen" työttömyys (NAIRU, non-accelerating inflation rate of employment) ei ole pysyvää. Jos työttömyys vähenee nopeasti, voi syntyä pullonkauloja, mikä johtaa inflaatiopaineisiin jo melko korkean työttömyysasteen yhteydessä. Samoin käy, jos työttömyysaste on korkea ja työllisyysasteen kohoaminen koskee vain tiettyjä ammatteja. Jos työllisyysasteen kohoamista taas tapahtuu tasaisesti kaikissa ammateissa, työmarkkina- ja koulutuspolitiikka voivat seurata muutosta ja tyydyttää elinkeinoelämän kasvavat työvoimatarpeet. Silloin pullonkauloja ei synny korkean työttömyysasteen yhteydessä. NAIRUun voidaan siis vaikuttaa myönteisesti, jos politiikka mukautetaan työmarkkinoiden muutoksiin.

6.3.7. Jotta NAIRUun voitaisiin vaikuttaa myönteisesti, tulee suhdannepolitiikkaan yhdistää rakennepoliittisia toimia. Rakennepolitiikalla on suurin vaikutus työmarkkinoihin korkean työllisyyden aikoina. Se ei itsessään luo työpaikkoja, mutta se voi varmistaa ne. Jos työmarkkinoiden joustavuutta voidaan lisätä rakennepoliittisin toimin, voidaan myös välttää noususuhdanteen häiriintyminen pullonkaulojen vuoksi.

6.3.8. Nämä näkökohdat ovat nyt ajankohtaisia, kun työttömyys alkaa laskea yhä useammassa Euroopan valtiossa. Tämä osoitetaan kaaviossa 4 OECD:n ajanjaksolle 1994 1998 tekemien työttömyyslaskelmien avulla.

6.3.9. Kuten aiemmin jo mainittiin, jäsenvaltioiden työmarkkinoiden välillä on eroja. On myös havaittavissa tärkeitä seikkoja, jotka ovat maille yhteisiä, kuten esimerkiksi palkkavaikutukset maitten välillä. Arbejderbevægelsens Erhvervsråd i Danmark (Tanskan työväenliikkeen talousneuvosto) on vuonna 1997 suorittanut laskelmia kansainvälisistä palkkavaikutuksista. Tulokset osoittavat, että kauppakumppanien palkannousut ovat tärkeä tekijä palkkarakenteessa. Tämä tarkoittaa, että EU:n sisäisen kaupan suorien vaikutusten lisäksi myös yksittäisen valtion talouspoliittiset toimet voivat vaikuttaa muihin valtioihin palkanmuodostuksen kautta. Jos pullonkaulojen välttämisessä onnistutaan politiikan keinoin, se ei siis vaikuta ainoastaan oman maan palkkakehitykseen, vaan myös muiden EU-valtioiden palkkoihin. Näin vastapainoksi tarkoitettujen rahapoliittisten reaktioiden tarve vähenee entisestään.

6.4. Kasvun ja inflaation välinen vuorovaikutus

6.4.1. Arbejderbevægelsens Erhvervsrådin kehittämä kansainvälisen talousmallin laskukaava kuvaa kysynnän kasvun vaikutuksia työmarkkinoihin. Tärkein kysymys on, mikä merkitys työmarkkinoiden reaktiolla on työllisyyden ja kasvun kannalta ().

>TAULUKON PAIKKA>

6.4.2. Taulukko osoittaa, että kyseessä on varsin monta työpaikkaa työmarkkinoiden reaktiosta riippuen lähes kaksi miljoonaa. Strategia, jossa talouspoliittinen elvyke yhdistetään työmarkkinoiden reaktioita parantaviin rakennepoliittisiin toimiin, johtaa työllisyyden kasvuun. Tällainen strategia on erityisen tehokas aikana, jolloin työllisyys on kasvussa.

6.4.3. Tällaista vastaavuutta ei esiinny ainoastaan koordinoidun talous- ja ja rakennepolitiikan välillä. Myös yksityisellä sektorilla yleisen kysynnän kasvun vaikutukset kasvuun ja työllisyyteen ovat riippuvaisia työmarkkinoiden reaktioista. Tämä ilmenee taulukosta 2, jossa alkutoimeenpiteenä on säästöylijäämän vähennys yksityisellä sektorilla. Myös tällaisen kysynnän kasvun aiheuttama vaikutus on siis riippuvainen siitä, pystyvätkö työmarkkinat seuraamaan muutosta.

>TAULUKON PAIKKA>

6.4.4. Työmarkkinatilanne on keskeinen tekijä talousarviotasapainon kannalta. Taulukosta 2 ilmenevät erot julkistalouksien budjeteissa heijastavat sekä työllisyys- että korkovaikutuksia. Mitä suurempi työllisyysvaikutus on, sitä enemmän säästetään tulonsiirroissa ja sitä suuremmat ovat verotulot. Mitä vähemmän palkanmuutokset vaikuttavat inflaatioon, sitä suuremmat ovat vaikutukset korkotasoon, mistä seuraa myös julkistalouden korkomenojen pieneneminen. Lisääntyvän kasvun ja työllisyyden aikana noudatetulla rakennepolitiikalla on siis myönteisiä vaikutuksia myös budjettisaldoon.

6.4.5. Rakennepolitiikka ja suhdannepolitiikka ovat täten käytännössä toistensa edellytyksiä. Suhdannenousu on kestävää ainoastaan, jos sitä myötäillään rakennepoliittisilla toimilla. Rakennepolitiikan huomattava myönteinen vaikutus edellyttää sekin tuotannon ja työllisyyden kasvua.

7. Poliittiset mahdollisuudet

7.1. Valtioiden ja hallitusten päämiehet ilmaisivat työllisyyttä käsitelleessä huippukokouksessa mielipiteenään, että työllisyyspolitiikan tulee koostua kolmesta osasta: yhteisön kaikkien politiikan alojen aktivoinnista, jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikkojen ja makrotalouspolitiikan yhteensovittamisesta. ()

7.2. Esimerkkinä poliittisesta keskustelusta esitettäköön lyhyesti valikoima taloustieteen Nobel-palkinnon saaneen Franco Modiglianin ja italialaisen poliitikon Giorgio La Malfan ajatuksia.

EU:n tulee ryhtyä pikaisesti työttömyyden vastaiseen taisteluun tuntuvien investointien avulla. Ellei tätä tehdä, on EMUn tulevaisuus uhattuna.

Työmarkkinoiden joustamattomuus on yksi syy ongelmiin, mutta ei ainoa eikä luultavasti myöskään tärkein. Alhaisimman työttömyyden valtioissa on usein keskimääräistä alhaisempi inflaatio.

Tulee asettaa työllisyystavoite, joka voidaan saavuttaa asteittain kasvavien, mittavien investointien avulla. Investoinnit rahoitetaan pitkällä aikavälillä työttömyyskorvauksista säästyvin varoin.

Työnantajien, työntekijöiden ja hallitusten välillä tulee tehdä sopimuksia inflaatiovaikutusten välttämiseksi työllisyyden parantuessa.

Tätä politiikkaa tulee toteuttaa yhteisesti, sillä investointien lisäys yhdessä valtiossa vaikuttaa vaikuttaa huomattavassa määrin myös muihin maihin.

7.3. Yksi kaikkien, kaikki yhden puolesta

7.3.1. Yhdessä maassa noudatetun erillisen elvytyspolitiikan ja yhteisen politiikan välisen eron havainnollistamiseksi komitea on tehnyt eräitä ekonometrisiä laskelmia. Ranskassa alettiin vuonna 1981 noudattaa politiikkaa, jolla pyrittiin lisäämään työllisyyttä elvyttämällä yksityistä kulutusta sekä yksityisiä ja julkisia investointeja. Tärkeimmät keinot olivat minimipalkkojen korottaminen ja sosiaalisten tulonsiirtojen lisääminen. Verojärjestelmää muutettiin investointien edistämiseksi. Tavoitteena oli vähentää toisen öljykriisin jälkeistä työttömyyttä. Valuuttakurssipolitiikka johti frangin arvon voimakkaaseen laskuun.

>TAULUKON PAIKKA>

7.3.2. Kasvuluvut EU:ssa olivat näinä vuosina 0,2, 0,8 ja 1,6 prosenttia. Ranskan julkisen sektorin työllisyyden vuosittaisesta kasvusta huolimatta yksityisen sektorin työllisyys heikkeni siten, että kokonaistulos oli negatiivinen. Työttömyys kasvoi vieläkin voimakkaammin siitä syystä, että työvoiman tarjonta kasvoi.

7.3.3. Tämä Ranskassa noudatettu uusi politiikka ilman vastaavaa politiikkaa muissa valtioissa johti maksutaseen heikkenemiseen. Kehityksen kannalta ratkaisevaksi muodostui kuluttajien luottamuksen myönteinen kehitys.

7.3.4. Edellä mainitun Arbejderbevægelsens Erhvervsrådin talousmallissa on simuloitu tilanne, jossa investoinnit kasvavat 0,5 % BKT:sta kaikissa jäsenvaltioissa. Tällä pyritään havainnollistamaan yksittäisestä sekä kaikissa EU:n jäsenvaltioissa (joita esimerkkitapauksessa on 9) yhteisesti toteutetusta politiikan muutoksesta seuraavien vaikutusten erot. Ranskassa tapahtuneessa politiikan muutoksessa vaikuttaa tiettyjä lisätekijöitä.

>TAULUKON PAIKKA>

7.3.5. Yhteisen ekspansiivisen talouspolitiikan yhteydessä kasvu on suurempaa ja maksutaseen ja budjettisaldon heikkeneminen pienempää. Ekspansiivinen talouspolitiikka vaikuttaa etupäässä siten, että kysynnän kasvu aiheuttaa tuotannon kasvua ja sitä kautta tulotason kohoamista. Jos pystytään lisäksi vaikuttamaan kuluttajien luottamukseen, vaikutus tehostuu. Näin tapahtui Ranskassa vuonna 1982. Käyttämässämme mallissa kuluttajien luottamuksen kohoaminen, jonka erillisenä tapahtunut ranskalainen ekspansio aiheutti, johti siksi vielä BKT:n 0,7 %:n lisäkasvuun, maksutaseen heikkenemiseen 0,2 % lisää ja budjettisaldon kohenemiseen 0,4 %. Todellisuudessa näitä myönteisiä vaikutuksia kumosivat mm. kasvavasta työttömyydestä johtuvat lisääntyneet tulonsiirrot sekä korkeammat korot.

7.3.6. Mallissa kuvataan myös muutoksen seurauksena tapahtuneen Ranskan frangin devalvoinnin vaikutuksia muiden maiden työllisyyteen. Laskelman mukaan frangin arvon lasku kasvatti lyhyellä aikavälillä työpaikkojen määrää Ranskassa 82 000:lla. Saksassa työpaikkojen määrä laski 34 000:lla, Italiassa 18 000:lla, Iso-Britanniassa 12 000:lla ja muissa EU-maissa 12 000:lla. Täten lähes kaikkia Ranskassa saavutettuja voittoja vastasivat muiden jäsenvaltioiden tappiot, jotka lisäksi jakaantuivat epätasaisesti, koska ne seurasivat kaupankäynnin kaavoja.

7.3.7. Tiivistäen voidaan todeta, että talouden elvyttäminen yksin vaikuttaa erityisen kielteisesti maksutaseeseen. Jos ekspansiivista talouspolitiikka toteutetaan yhdessä, vaikutukset talouteen vahvistuvat ja vaikutukset maksutaseeseen neutralisoituvat suurelta osin. Kuluttajien luottamuksen kasvu on Ranskan tapauksessa myös osoituksena siitä, että talouspolitiikan ekspansio voi katkaista negatiivisen kierteen. Tapaus vahvistaa myös sen, että yhden maan noudattamana tyhmänrohkeaksi katsottava politiikka voi yhdessä harjoitettuna osoittaa tehokkuutensa.

7.3.8. Valuuttakurssimuutoksen aiheuttamaa vaikutusta ei tule enää EMUn voimaantulon jälkeen esiintymään. Jäljelle jää muissa maissa tapahtuneen talouden laajentumisen aiheuttama tuotannon kasvu yhdessä maassa ja siitä seuraavat vaikutukset. Komitea on sen vuoksi tehnyt lisätutkimuksen, joka perustuu tämän päivän taloudelliseen tilanteeseen ja nykyiseen jäsenvaltioiden määrään. Lähtökohtana on BKT:n 1 %:n kasvu. Voidaan sanoa, että alla oleva taulukko osoittaa selvästi yhteistyön kannattavan. Vaikutukset BKT:hen ja työllisyyteen ovat suuremmat, jos ekspansiiviseen talouspolitiikkaan osallistuu useampia maita, ja kielteiset vaikutukset valtion budjettiin ja maksutaseeseen pienenevät jonkin verran. Koska suuri osa kysynnästä sijaitsee EU:ssa, siihen vaikuttamalla voimme vaikuttaa eniten työllisyyteen.

>TAULUKON PAIKKA>

7.4. Talouspolitiikka on rakentunut yksittäisten maitten välisen kilpailun varaan. Kasvun tulee tällöin syntyä vientimarkkinoista, toisien sanoen muiden maiden kysynnästä. Valtiot ovat käyttäytyneet yksityisyritysten tavoin. Tämä tilanne on osittain muuttunut sisämarkkinoiden ja EMUn mukana. Omaa kilpailukykyä puolustetaan kuitenkin usein edelleen naapurimaiden vastaisilla toimilla.

7.4.1. Yrityksille toivomme mahdollisimman täydellistä ja oikeudenmukaista kilpailua, mutta nämä itse pyrkivät usein välttämään kilpailua kartellien tms. avulla. Jäsenvaltioilta toivomme laajaa yhteistyötä eikä sentyyppistä kilpailua, joka syntyy, jos valtiot yrittävät anastaa toisiltaan tuotantoa ja työllisyyttä. EU:n kilpailulainsäädäntö on äärettömän tärkeä, mutta tarvitaan yhtenäisempiä pelisääntöjä maiden kesken entistä aidomman yritysten välisen kilpailun mahdollistamiseksi.

8. Taloudellinen lähentyminen rahaliiton lisäksi?

8.1. Olemme kuvanneet, miten yhden maan palkkaratkaisuilla on vaikutuksia muihin maihin. Kaaviosta 5 nähdään, että tämä ei ole pelkästään teoreettista pohdiskelua. Kaaviossa mukana olevissa maissa, jotka ovat pääasiassa EU-maita, ovat erot palkannousutahdissa pienentyneet asteittain siten, että 1990-luvulla vaihtelut ovat enää hyvin vähäisiä. Tämä muutos on tapahtunut ilman mitään muodollisia valtioiden välisiä sopimuksia, mutta vaihtoehto naapurivaltioiden kanssa samantasoiselle palkannousulle on työttömyys.

8.2. Maiden välisten erojen lisäksi dramaattista muutosta on tapahtunut myös palkannousujen tasossa: ne ovat kausi kaudelta pienentyneet. Niinpä ei voida puhua vain inflaation, vaan myös palkankorotusten lähentymisestä. Inflaatiotahdin heikkeneminen ja nimellispalkankorotukset ovat jatkuvasti kulkeneet samaan suuntaan. Jätämme muiden mietittäväksi, ovatko pienentyneet palkankorotukset mahdollistaneet inflaation heikkenemisen vai onko alentunut inflaatio johtanut pienempiin palkankorotuksiin. Tärkeintä on todeta, että sekä inflaatio että palkankorotukset näyttäisivät nyt asettuneen alhaiselle tasolle.

8.3. Tämä on myönteistä tavara- ja työmarkkinoiden vakauden kannalta. Tiettyjä eri taloudellisten tekijöiden välisiä suhteita tulee ylläpitää myös tämäntyyppisessä tilanteessa, jotta taloudet toimisivat tyydyttävästi ja työttömyys vähenisi. Inflaation ja palkankorotusten välinen suhde on ratkaiseva kysynnän kehityksen ja työllisyyden kannalta (kulutus muodostaa 60 % BKT:sta). Kasvavissa talouksissa reaalipalkkojen tulee nousta, jos kasvun halutaan olevan pysyvää. Sen lisäksi, että tuotteille on oltava kysyntää, tulee investointien olla kannattavia, jotta niiden lisäys olisi perusteltua. Tällöin tuottavuuden kasvun tulee nykyisessä taloudellisessa tilanteessa ja pidemmän jakson aikana mitattuna olla suurempi kuin reaalipalkkojen nousu.

8.4. Palkankorotusten tason lähentymisestä huolimatta palkanmuodostuksessa esiintyy vielä suuria eroja. Viime vuosina on ollut havaittavissa yhteys myönteisen työllisyyskehityksen ja valtakunnallisten palkkoja ym. koskevien kolmikanta- tai muiden sopimusten välillä. Esimerkkejä tästä ovat Irlanti, Alankomaat, Tanska, Itävalta, Norja ja Suomi, vaikka järjestelmät ja sopimusten laajuudet ovatkin erilaisia.

8.5. Komitea haluaa myös korostaa, että työoikeudessa sekä ympäristö- ja veropolitiikassa lähentymistä esiintyy vähimmäistasojen muodossa.

8.6. Vähimmäissääntöjä käytettäessä niistä päätetään EU-tasolla. Kuitenkaan nämä vähimmäissäännöt harvoin määräävät niitä tasoja, joita eri maissa tullaan käyttämään, koska jäsenvaltiot saavat vapaasti asettaa tasot korkeammalle. EU määrittelee säännöstelyn suunnan, mutta ei sitä, miten pitkälle siinä voidaan mennä.

8.7. EU määrittelee EMU-valmistelujen ja työllisyyspolitiikan suuntaviivat, mutta ei määrää toimenpiteistä. EMUun liittyvissä lähentymisvaatimuksissa määritellään, mitä jäsenvaltioiden tulee saavuttaa, mutta ei keinoja vaatimusten täyttämiseksi. Työllisyyssuuntaviivoissa esitetään 19 kohdassa, minkä suuntaisia "rakennetoimenpiteiden" tulee olla. Jäsenvaltiot valitsevat tietyt toimenpiteet ja näitä toimenpiteitä voidaan arvostella vasta, jos EU-tasolla katsotaan, että niiden avulla ei ole päästy riittävän pitkälle.

8.8. Lähentymiskriteerien avulla saavutettua lähentymistä seuraa nyt lähentymisen lisääntyminen myös työmarkkinapolitiikassa ja pätevyyden kehittämisessä, jotka on mainittu työllisyyssuuntaviivoissa. Jäsenvaltioiden talouden taso, talousrakenne ja sosiaaliset säännöt tulevat kuitenkin jatkossakin olemaan hyvin erilaisia, ja jopa suhdannejaksonkin osalta niiden tilanne voi vaihdella. Siksi tärkeät poliittiset ratkaisut tullaan edelleen tekemään jäsenvaltioissa. Jäsenvaltiot tekevät tulevaisuuden yhä lähentyneemmässä taloudessakin omat päätöksensä esimerkiksi siitä, sovitetaanko toimenpiteitä julkisen sektorin meno- vai tulopuolella, valitaanko kohdennettuja vai yleisiä toimenpiteitä sekä toteutetaanko toimia julkisella sektorilla vai pyritäänkö elvyttämään yksityisen sektorin toimintaa.

9. Päätelmät

9.1. Jotta työttömyyttä pystyttäisiin merkittävästi vähentämään, on välttämätöntä lisätä talouden kasvua. Kasvun tulee olla kestävää ympäristön ja muiden seikkojen kannalta. Kasvun lisääntymisestä seuraa samalla työttömyyden väheneminen. Mutta miten tämä saavutetaan? Kysynnän kasvu on poliittisissa keskusteluissa asetettu vastakkain työmarkkinoiden sääntelyn purkamisen kanssa. Tilanne vaatii kuitenkin pikemminkin vuorovaikutusta kasvaneen kysynnän ja rakennemuutosten välillä aktiivisen työmarkkinapolitiikan sekä koulutukseen ja pätevyyden kehittämiseen tehtyjen panostusten muodossa. Politiikkaa ei pidä suunnata siten, että se vähentää talouden rakennemuutoksiin johtavaa taloudellista painetta. Jotta tuotantoa pystyttäisiin siirtämään kannattamattomilta aloilta tulevaisuuden aloille, tarvitaan kustannuspaineita ja voittomahdollisuuksia.

9.2. Työmarkkinapolitiikka ja panostus koulutustason ja pätevyyden kohottamiseen vahvistavat yksilöä työmarkkinoilla. Ilman kysyntäjohteista kasvua tämä ei kuitenkaan luo uusia työpaikkoja. Käy pikemminkin päinvastoin, eli kun työvoima on tehokasta, kysynnän vaatima tuotantotaso saavutetaan pienemmällä henkilömäärällä. Kysyntäjohteisen kasvupolitiikan harjoittaminen valtiotasolla on selvästikin vaikeaa. Mutta talouden integraation seurauksena kyseistä politiikkaa on mahdollista harjoittaa EU-tasolla. Taseongelmat, jotka syntyvät, jos yksi valtio noudattaa ekspansiivista talouspolitiikkaa, kuten Ranska vuonna 1982, tasoittuvat sitä enemmän, mitä useampi valtio ryhtyy seuraamaan samaa politiikkaa. Jos kaikki jäsenvaltiot liittyvät rintamaan, myönteiset vaikutukset maksimoituvat samalla kun kielteiset minimoituvat.

9.3. Jos kaikissa 15:ssä EU:n jäsenvaltiossa tehdään suurisuuntaisia yhteensovitettuja julkisia investointeja, työllisyystilanne voi eräiden laskelmien mukaan kohentua noin viidellä miljoonalla työpaikalla. Budjetti- ja kauppataseongelmat sekä pääomapako, joihin kysyntäjohteinen ekspansiivinen talouspolitiikka johtaa yksittäisessä valtiossa, voidaan ratkaista koordinoimalla politiikka EU-tasolla. Jäljelle jää kuitenkin inflaatio-ongelma.

9.4. Inflaatiota ja talousarviotasapainoa koskevia arvostuksia ylläpitävät ensisijaisesti keskuspankit itsenäisen asemansa turvin. Maailmanlaajuiset rahoitusmarkkinat vahvistavat tätä politiikkaa. Olennaisesti alhaisempien palkankorotusten ja alemman inflaation lisäksi tiukka talouspolitiikka on lyhyellä aikavälillä käytännössä usein johtanut myös työttömyyden kasvuun. Ekspansiivisempi talouspolitiikka vähentää samoin perustein työttömyyttä, mutta inflaatio on sen seurauksena taas vaarassa kasvaa ellei samanaikaisesti ryhdytä toimiin sen estämiseksi.

9.5. Edellä esitetyn perusteella voidaan sanoa, että työttömyydelle ei pystytä tekemään mitään puuttumatta samalla jollain tavalla inflaatioon. Kysyntäjohteiseen kestävään kasvupolitiikkaan tulee siis yhdistää inflaationvastaiset toimet. Pohdittaessa tilannetta realistisesti ja tuloshakuisesti tätä ei voida jättää huomioimatta. Poliitikkojen tulee esittää vaihtoehtoja, jotka mahdollistavat sekä kysyntäjohteisen kasvun että inflaation torjunnan.

9.5.1. Yksi toisinaan esitetyistä vastaväitteistä on, että inflaatio sinänsä ei ole mikään suuri ongelma. Ratkaisevaa on, miten inflaatio saadaan hallintaan. Tämä on saavutettu politiikalla, jonka sivuvaikutuksina ovat olleet alhainen kysyntä ja korkea työttömyys. Tämän vuoksi keskuspankit eivät tule muutoin muuttumattomassa taloudellisessa tilanteessa sallimaan tällaista inflaatiota eivätkä siis myöskään kovin voimakasta työllisyyden kasvua. Työttömyyden puolittumisen tuottavan päinvastaisen politiikan sivuvaikutuksena olisi vastaavasti korkea inflaatio.

9.5.2. On siis löydettävä muita keinoja pitää inflaatio alhaisena. Ainoa vaihtoehto, josta ei ole inhimillisiä tai sosiaalisia seurauksia ja joka on hyväksyttävissä eurooppalaisen sosiaalimallin puitteissa, on sopimusneuvottelu- ja palkanmuodostusprosessien muuttaminen siten, että nykyinen palkannousutahti säilytetään myös työttömyyden puolittuessa.

9.5.2.1. Työmarkkinaosapuolilla on siis inflaation vastaisessa taistelussa keskeinen asema. Työvoimakustannukset ovat tuotantokustannusten hallitseva osa, jos edeltävät tuotantoportaat otetaan huomioon. Palkankorotukset, jotka pidemmällä aikavälillä huomattavasti ylittävät tuottavuuden kasvun, näkyvät siksi aina korkeampina hintoina.

9.5.2.2. Jäsenvaltioiden tulee sen vuoksi myös vuosittaisissa työllistämissuunnitelmissaan, eikä pelkästään talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen puitteissa (Broad Economic Guidelines), selvittää johdonmukaisesti, mitä hallitus, työmarkkinaosapuolet ja elinkeinoelämä tekevät pitääkseen inflaation kurissa.

9.5.2.3. Työmarkkinaosapuolilla on ensisijaisesti yhteinen vastuu siitä, että palkkakehitys pysyy pitkällä aikavälillä alhaisen inflaation, tuottavuuden kasvun ja riittävän kysynnän asettamissa rajoissa. Menetelmä, jolla tähän päästään, on reaalipalkkojen alhainen nimelliskorotus ostovoiman kasvattamiseksi ja inflaation pitämiseksi samanaikaisesti alhaalla.

9.5.2.4. On luotava lainsäädäntö, joka toisaalta mahdollistaa sen, että työmarkkinaosapuolet voivat kantaa vastuunsa palkanmuodostuksesta, ja joka toisaalta tarjoaa riittävät takeet palkanmuodostuksen kehittämisestä yhteisen edun mukaisesti. ()

9.5.2.5. Lähentymisprosessi on jo aiheuttanut palkankorotusten, inflaation ja budjettivajeen voimakasta harmonisointia jäsenvaltioiden välillä. Tämä vaatii jo yksin työmarkkinaosapuolilta tietojen vaihdon lisäämistä sopimusneuvottelujen alla. Siksi TSK ehdottaa, että osapuolet keskustelisivat mahdollisuudesta perustaa työmarkkinaosapuolten välisen vuoropuhelun puitteissa talouselämässä, työmarkkinoilla ja koulutusalalla toimiva laajempi ryhmä, jonka jäsenet yhdessä keskustelisivat palkanmuodostuksesta, luonnollisesti kuitenkaan suoraan puuttumatta jäsenvaltioissa käytäviin neuvotteluihin.

9.5.3. Maissa, joissa vakaata palkanmuodostusta ei onnistuta saavuttamaan, on varauduttava heikompaan työsuhdeturvaan, alhaisempiin työttömyyskorvauksiin, työttömyyden vähentämistoimien epäonnistumiseen sekä vähitellen myös reaalipalkkojen laskuun. Kilpailukyvyn heikentyminen vaikuttaa väistämättä työehtoihin. Kun devalvointiin ei ole mahdollisuutta, on pakosta otettava huomioon ainoastaan todelliset tekijät.

9.6. Tämä ei kuitenkaan riitä. Myös työmarkkinoiden rakenneongelmalle on välttämättä tehtävä jotain. EU:n työmarkkinat kulkevat epätahdissa eivätkä koulutusjärjestelmät täytä työmarkkinoiden vaatimuksia ammattitaidosta ja pätevyydestä. Tämä ongelma on suurin este työmarkkinoiden joustojen lisäämiselle.

9.6.1. Tilanteessa, jossa investoinnit kasvavat ja taloudellinen toimeliaisuus lisääntyy, kuilu koulutetun työvoiman kysynnän ja tarjonnan välillä ei ole ainoastaan kasvun este, vaan pullonkauloja aiheuttaessaan se johtaa myös inflaation kasvuun.

9.6.2. Tietojen ja ammattipätevyyden lisääntymisestä johtuva yksilön aseman vahvistuminen työmarkkinoilla johtaa myös siihen, että uskalletaan kokeilla uusia työtehtäviä. Koulutukseen tehdyt julkiset investoinnit ovat luultavasti pienentyneet lähentymisprosessin aikana, minkä vuoksi ne tulee ensi tilassa saattaa takaisin aiemmalle tasolle. Pitkällä aikavälillä niitä tulee kasvattaa entisestään.

9.7. Uusi perussopimus suo meille paremmat mahdollisuudet hyödyntää yhteisiä toimia työttömyyden torjunnassa. Tällöin ei riitä, että ongelmaan tartutaan vain yhdeltä suunnalta, eli palkan alhaisia nimelliskorotuksia ja matalaa inflaatiota ajavan rakennepolitiikan kautta. Tarvitaan myös kysyntäjohteista ekspansiivista talouspolitiikkaa. Tämä on täysin yhdistettävissä edellä kuvattuun politiikkaan. Taloustieteilijöiden käyttämää ilmaisua lainataksemme voimme sanoa, että tällaisen politiikan seurauksena NAIRU laskee, jolloin keskuspankit voivat suostua kysynnän tason kohottamiseen kehitystä jarruttamatta. Tämä edellyttää sitä, että 23 %:n kokonaisulkomaankauppaa ei enää pidetä politiikan rajoitteena, vaan että toiminnan lähtökohtana pidetään huomattavasti pienempää 8 %:n rajoitetta.

9.8. Kaikilla tahoilla on tässä tärkeä tehtävänsä: työmarkkinaosapuolilla ja muilla etujärjestöillä, elinkeinoelämällä, hallituksilla ja EU:n toimielimillä. Kolmikantayhteistyö tulisi työmarkkinaosapuolien välisen vuoropuhelun puitteissa voida kehittää sellaiseksi kumppanuudeksi työllisyyden puolesta, jossa palkansaajat kantavat oman vastuunsa, työnantajat ja elinkeinoelämä omansa ja jossa hallitukset ja EU sitoutuvat hyödyntämään näitä edellytyksiä toteuttaakseen ekspansiivisempaa, työllisyyttä lisäävää talouspolitiikkaa.

Bryssel 2. heinäkuuta 1998.

Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja

Tom JENKINS

() EYVL C 206, 1997.

() TSK:n 1. lokakuuta 1997 antama lausunto aiheesta "Eurooppa-neuvoston työllisyyskokous", EYVL C 355, 21.11.1997 sekä TSK:n 30. lokakuuta 1997 antama lausunto aiheesta "Komission tiedonanto Ehdotus jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivoiksi vuonna 1998", EYVL C 19, 21.1.1998.

() Tiedot Euroopasta taloudellisena kokonaisuutena koskevat vain tavarakauppaa. Raportin seuraavaa tarkistusta varten tehdyt laskelmat viittaavat osaksi siihen, että EU:n ulkopuolisen viennin osuus olisi pikemminkin 9 prosenttia. Palvelukaupan sisällyttäminen laskelmiin taas johtaa siihen, että kokonaisvienti EU:n ulkopuolelle nousee noin 11 %:iin. Koska nämä luvut eivät vaikuta merkittävästi analyysiin, on lausunnon lähtökohtana pidetty julkaistuja lukuja.

() TSK:n 1. heinäkuuta 1998 antamassa lausunnossa aiheesta "Köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen hinta Euroopassa" selvitetään tarkemmin, miten köyhyyttä voidaan arvioida (lausunnon esittelijä Roger Burnel).

() Normaalitapauksessa palkankorotusten oletetaan olevan yhtä suuria kuin aiempina vuosina. "Joustavuustapauksessa" työmarkkinoilla on enemmän joustavuutta esimerkiksi aktiivisen työmarkkinapolitiikan ja pätevyyden kehittymisen johdosta. Tämä johtaa muihin tilanteisiin verrattuna pienempiin palkankorotuksiin työttömyyden laskiessa. Rahapoliittisten vastatoimien tarve ja Euroopan kilpailukyvyn heikkeneminen vähenevät. Vaikutukset kasvuun ja työllisyyteen ovat siksi suurempia. "Pullonkaulatilanteessa" työmarkkinat eivät pysty seuraamaan tilanteessa mukana, minkä johdosta syntyy pullonkauloja. Tämä johtaa rahapoliittisiin vastatoimiin ja kilpailutilanteen heikentymiseen. Ylimääräisen palkannousun oletetaan tässä tapauksessa olevan 0,25 % vuodessa.

() " [On] jatkettava ja kehitettävä yhteensovitettua makrotalouspolitiikkaa, joka hyvin toimiviin sisämarkkinoihin nojautuen luo perustan työllisyyttä edistävälle kestävälle kasvulle, uudelle dynaamisuudelle ja luottamuksen ilmapiirille. Makrotalouden osalta unionin on ehdottoman tärkeää harjoittaa vakauteen, julkistalouden tervehdyttämiseen, maltillisiin palkkaratkaisuihin ja rakenneuudistuksiin suuntautuvaa kasvupolitiikkaa."

() Ks. TSK:n lausunnot aiheista "Työllisyyspolitiikka ja ammatillis-yhteiskunnallisten järjestöjen rooli talous- ja rahaliiton kolmannessa vaiheessa", esittelijä: Thierry Dock (valmisteilla), sekä "Työllisyys ja euro", esittelijä Michael Geuenich (valmisteilla).

TILASTOLIITE talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

1. Euroopan kauppa Tavaravienti nykyhinnoin ulkomaankaupan tilastot

Jäsenvaltiot

Kauppa muiden jäsenvaltioiden ja yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa prosentteina BKT:sta

Eurooppa taloudellisena kokonaisuutena

Kauppa yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa

Vientimarkkinat: 8 % BKT:sta

Sisämarkkinoiden osuus: 92 % BKT:sta

Lähde: Euroopan komissio. Luvut ilman aikaviitettä.

2. Köyhien osuus suhteessa keskimäärin käytettävissä oleviin tuloihin jäsenvaltioissa ja unionissa vuonna 1992

(Itävaltaa koskevia lukuja ei ole käytettävissä)

Lähteet: ECHP 1994 ja Nordic SLCs.

3. Kapasiteettikäyttö Saksan teollisuudessa ( %) vuosina 1960 1997

Lähde: EcoWin.

4. Työttömyyden muutos ( %) vuosina 1994 1998

Lähde: OECD:n talouskatsaus N:o 62.

5. Teollisuuden tuntipalkat

Average 1976-1980

Average 1981-1985

Average 1986-1990

Average 1991-1995

Lähde: OECD:n työllisyyskatsaus 1997.