Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi jälleenvakuutuksesta ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY sekä direktiivien 98/78/EY ja 2002/83/EY muuttamisesta {SEC(2004)443} /* KOM/2004/0273 lopull. - COD 2004/0097 */





Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI jälleenvakuutuksesta ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY sekä direktiivien 98/78/EY ja 2002/83/EY muuttamisesta {SEC(2004)443} (komission esittämä) PERUSTELUT 1. YLEISTÄ [1] [1] Tässä luvussa käsiteltävistä aiheista on saatavilla lisätietoja jälleenvakuutusdirektiiviehdotusta koskevasta laajennetusta vaikutustenarvioinnista (Extended Impact Assessment concerning the Proposal for a Reinsurance Directive), joka on saatavilla komission verkkosivustossa seuraavassa osoitteessa: http://europa.eu.int/comm/internal_market/insurance/reinsurance_en.htm. EU:n rahoitusmarkkinoiden yhdentyminen on keskeinen tekijä Euroopan talouden kilpailukyvyn edistämisessä, sillä se alentaa yritysten pääomakustannuksia. Kuluttajat ja muut markkinatoimijat hyötyvät huomattavasti yhdentyneistä markkinoista, joita säännellään asianmukaisesti ja jotka toimivat vakaasti, koska ne antavat paremman turvan rahoituslaitosten laiminlyöntien varalta. Markkinoiden yhdentyminen toteutetaan rahoituspalveluiden toimintasuunnitelman avulla. Toimintasuunnitelman mukaan ehdotus jälleenvakuutusvalvontadirektiiviksi on tarkoitus antaa vuoden 2004 alkupuolella. Jälleenvakuutuksessa on kyse jäsennellystä riskinsiirrosta vakuutusyrityksen ja jälleenvakuutusyrityksen välillä. Jälleenvakuutustoiminta kattaa seuraavat vakuutusyrityksen tehtävät: teknisten riskien alentaminen, teknisten riskien pysyvä siirto jälleenvakuuttajalle, vakuutuskannan homogeenisuuden lisääminen, teknisten tulosten vaihtelun vähentäminen, pääoman/omien varojen korvaaminen, varojen saaminen rahoitustarkoituksiin ja palveluntarjonta. Vaikka jälleenvakuutuksen yhtymäkohdat ensivakuutusliikkeen kanssa ovat ilmeiset, jälleenvakuutuksella on joitakin erityispiirteitä, jotka on syytä tuoda esiin. Jälleenvakuuttajan ja alkuperäisen vakuutetun välillä ei ole suoraa sopimussuhdetta eikä vakuutuksenottajilla yleensä ole etuoikeutta jälleenvakuuttajan varoihin saamistensa kattamiseksi. Jälleenvakuutustoiminta on lisäksi ammatinharjoittajien välistä liiketoimintaa. Jälleenvakuutustoiminta on ensivakuutusliikettä kansainvälisempää sekä monimuotoisempaa maantieteellisesti ja vakuutettujen alojen yhdistelmien kannalta. Jälleenvakuutusala on yksi talouden avainaloista, sillä se kattaa vakuutusyritysten asiakkaidensa lukuun kattamia riskejä. Vaikka EU:n keskimääräinen siirtoprosentti on melko alhainen (noin 10 prosenttia kaikista vakuutusmaksuista jälleenvakuutetaan), se on suhteellisen korkea tietyillä toimialoilla (ts. 18 prosenttia vahinkovakuutusmaksuista on jälleenvakuutettu verrattuna henkivakuutusmaksujen 3 prosenttiin). Vakuutuksenantajien vakuuttamisen lisäksi jälleenvakuuttajat kuuluvat tärkeimpien rahoituksenvälittäjien ja institutionaalisten sijoittajien joukkoon. Jälleenvakuuttajien rahoitusvarojen osuus koko arvopaperimarkkinoista vuonna 2001 oli 1 prosentti. [2] Jälleenvakuutusalan vakaus on tämän vuoksi tärkeä tekijä paitsi vakuutusalan yleisen vakauden, myös koko rahoitusjärjestelmän vakauden kannalta. [2] Lähde: "Reinsurance - a systemic risk?"; Sigma 5/2003, Swiss Re. Viimeaikaiset havainnot kireästä rahoitustilanteesta jälleenvakuuttajien keskuudessa ovat johtaneet huomion kiinnittymiseen alalla katettujen riskien tasoon ja laatuun. Jälleenvakuuttajat kohtaavat toiminnassaan ensivakuutusliikkeen harjoittajia vastaavien riskien lisäksi kaksi muuta riskiä. Niiden taloudellisissa tuloksissa on ensiksikin suurempaa vaihtelua, sillä ne suojaavat ensimarkkinoita suurvahinkoriskeiltä. Tämän riskin vuoksi niiden on pidettävä jatkuvasti pääomansa määrät suhteellisen korkeina. Toiseksi ne voivat joutua tukemaan vaikeuksissa olevia tytäryrityksiä, sillä ne toimivat usein yritysryhmän ylimpänä yhtiönä. Näistä lisäriskeistä huolimatta jälleenvakuuttajat toimivat maailmanlaajuisesti markkinoilla, joilla niihin ei usein kohdisteta toiminnan vakauden valvontaa tai niihin kohdistetaan keveämpää valvontaa kuin ensivakuutusliikkeen harjoittajiin. Jälleenvakuutuksen valvonnalle ei ole myöskään laadittu kokonaispuitteita. Tämä tilanne on aiheuttanut huolestuneisuutta jälleenvakuutusalan potentiaalisista riskeistä. Jälleenvakuuttajat hyötyvät kuitenkin toisaalta maantieteellisesti ja alakohtaisesti ensivakuutusliikettä huomattavasti monimuotoisemmasta toiminnasta. Jälleenvakuutus on erittäin kansainvälinen ala, jolla toimii rajallinen määrä suuryrityksiä. Vuonna 2002 alan 40 suurimman jälleenvakuutusyritysryhmän jälleenvakuutusmaksujen kokonaismäärä oli 138 601 200 Yhdysvaltain dollaria, josta EU:n jälleenvakuuttajien osuus oli 58 544 000 000 dollaria. [3] EU:n markkinoita hallitsevat saksalaisyritykset Munich Re, Hannover Re ja Allianz Re. Yhdistyneen kuningaskunnan johtava jälleenvakuutusyritys on Lloyd's ja Ranskan jälleenvakuutusmarkkinoita hallitsevat SCOR ja Axa Re. [3] Standard & Poor's, Global Reinsurance Highlights 2003 Edition, London/New York 2003. 1) Jälleenvakuutuksen valvontaa koskevan EU:n lainsäädännön tarve EU:ssa ei ole tällä hetkellä käytössä yhdenmukaistettuja jälleenvakuutuksen valvontasääntöjä. EU:n jälleenvakuutusalan sääntelykehyksen puuttumisen takia EU:n jälleenvakuutusyritysten valvonnan tasossa on huomattavia eroja. Erilaiset kansalliset säännöt ovat synnyttäneet epävarmuutta ensivakuutusliikkeen harjoittajien (ja vakuutuksenottajien) keskuudessa, luoneet kaupan esteitä sisämarkkinoille, lisänneet hallinnollista työtaakkaa ja kustannuksia sekä heikentäneet EU:n asemaa kansainvälisissä kauppaneuvotteluissa. Epävarmuus ensivakuutusliikkeen harjoittajien (ja vakuutuksenottajien) keskuudessa: EU:n jälleenvakuutuksen valvontajärjestelmien välisten erojen takia ensivakuutusliikkeen harjoittajilla on yhä suurempia vaikeuksia valita jälleenvakuuttajansa maltillisesti ja taloudellisesti kannattavasti. Jälleenvakuuttajien valinta on vakuutusyrityksen kannalta ratkaisevan tärkeä toimenpide, joka voi vaikuttaa myös yrityksen kykyyn maksaa vakuutuksenottajille korvauksia. Kaupan esteet: Joissakin EU:n jäsenvaltioissa on käytössä järjestelmiä, joiden mukaan jälleenvakuuttajan varat on sidottava (vakuudellistettava) korvausvastuun kattamiseksi. Tämä vaikeuttaa sijoitusten optimaalista hoitoa ja nostaa jälleenvakuutusyritysten toimintamenoja, mikä puolestaan voi nostaa hintaa, jonka jälleenvakuuttaja veloittaa ensivakuutusliikkeen harjoittajien sille siirtämien riskien kattamisesta. Jälleenvakuutusyritykset voivat myös päättää olla harjoittamatta toimintaa markkinoilla, joilla vaaditaan vakuuksia. Jälleenvakuutussuojan saatavuus on tämä vuoksi rajoitetumpaa. Hallinnollinen työtaakka: Euroopan vakuutuskomitea (Comité Européen des Assurances, CEA) ja OECD ovat kartoittaneet, millaisia hallinnollisia esteitä EU:ssa on rajatylittävien jälleenvakuutuspalveluiden tarjoamiselle. Valvontasääntöjen vastavuoroisen tunnustamisen puuttuminen EU:n jälleenvakuutusalan valvontaviranomaisten väliltä aiheuttaa sen, että jälleenvakuutusyrityksiin sovelletaan joissakin tapauksissa eri jäsenvaltioissa erilaisia valvontasääntöjä. Tämä voi johtaa jälleenvakuutusyritysten toimintojen merkittävään päällekkäisyyteen ja lisätä niiden hallinnollista työtaakkaa. Esimerkkeinä raskaista hallintotoimenpiteistä voidaan mainita yritysryhmän ylimmän johdon moninkertaiset soveltuvuustarkastukset, taseiden vahvistuksen vaatiminen kahteen kertaan tilintarkastajilta ja sivukonttoreiden velvollisuus laatia tilinpäätökset koko yritysryhmää koskevien paikallisten, yleisesti hyväksyttyjen kirjanpitoperiaatteiden mukaisesti. Kansainväliset kauppaneuvottelut: Koko EU:ssa sovellettavan yhdenmukaisen järjestelmän puuttumisen väitetään vaikeuttavan vastavuoroista tunnustamista koskevien kansainvälisten sopimusten tekemistä. Kyseisten sopimusten puuttuminen asettaa huomattavia esteitä EU:n jälleenvakuuttajien pääsylle EU:n ulkopuolisille markkinoille. Tällaisia esteitä ovat esimerkiksi vaatimus sitoumusten arvon kattavan vakuuden antamisesta niillä toisen maan markkinoilla, joilla jälleenvakuuttaja aikoo harjoittaa liiketoimintaa. Jos EU:n tasolla ei käynnistetä piakkoin toimia, jälleenvakuutuspalveluiden sisämarkkinoiden toimintaa ei ehkä saada vieläkään optimalisoitua, mikä haittaisi EU:n jälleenvakuutusalaa. Kolmansien maiden jälleenvakuutusalan edustajien kanssa käytävät neuvottelut vastavuoroista tunnustamista koskevista sopimuksista voisivat vaikeutua huomattavasti. Jälleenvakuutuksen valvonta on ollut viime vuosina suuren kansainvälisen huomion kohteena. G7-ryhmä ja IMF ovat ilmoittaneet olevansa huolissaan siitä, että jälleenvakuutuksen sääntelyn puuttuminen voi olla esteenä kansainvälisen rahoitusjärjestelmän vakauttamiselle. EU:n jäsenvaltioissa äskettäin toteuttamissaan rahoitusalan arviointiohjelmien (Financial Sector Assessment Programme, FSAP) tarkastuksissa IMF otti jälleen esille tarpeen antaa jälleenvakuutusalaa koskevaa lainsäädäntöä. FSF (Financial Stability Forum) on toistuvasti ilmaissut huolensa jälleenvakuutusmarkkinoiden avoimuudesta ja on sen vuoksi perustanut kyseistä aihetta käsittelevän työryhmän. OECD:llä on meneillään jälleenvakuutusalaa koskevia hankkeita, jotka koskevat erityisesti jälleenvakuutusyrityksiä koskevien tietojen vaihtoa valvontaviranomaisten kesken. Kansainvälisen vakuutusvalvontaviranomaisten järjestön (International Association of Insurance Supervisors, IAIS) jälleenvakuutusalalla toteuttama toiminta on sovitettu tiiviisti yhteen EU:n nopeutetun menettelyn mukaisen hankkeen kanssa. Järjestö on määrittänyt periaatteita, jotka liittyvät jälleenvakuuttajien valvontaa koskeviin vähimmäisvaatimuksiin, ja asettanut jälleenvakuutuksen valvontastandardin. 2) Direktiivin lähestymistapa Komission yksiköt vahvistivat jo jälleenvakuutuksen valvontaa koskevan työskentelynsä alkuvaiheessa tulevaisuudessa käyttöön otettavalle EU:n jälleenvakuutuksen valvontajärjestelmälle seuraavat kolme pääperiaatetta: - Järjestelmällä pitäisi luoda jälleenvakuutuksenottajien edun kannalta järkevä ja vakaa järjestely. Vahvat ja tiukasti valvotut jälleenvakuuttajat lujittavat sisämarkkinoita ja vakauttavat kansainvälistä rahoitusjärjestelmää. - Järjestelmän olisi perustuttava jäsenvaltioiden lainsäädännön keskeisten osien yhteensovittamiseen ja valvonnan vastavuoroiseen tunnustamiseen jäsenvaltiossa, jossa jälleenvakuutusyritykselle on myönnetty toimilupa. Saatuaan toimiluvan kotijäsenvaltioltaan jälleenvakuutusyrityksen olisi automaattisesti voitava harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa koko Euroopan unionissa sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden periaatteiden mukaisesti. Vastaanottavien jäsenvaltioiden valvontaviranomaisten ei pitäisi ottaa kyseistä yritystä lisävalvonnan eikä -tarkastusten kohteeksi. Tätä lähestymistapaa on sovellettu jo vuosia menestyksekkäästi ensivakuutusalaan, jolla se otettiin käyttöön kolmansien vakuutusdirektiivien [4] nojalla. [4] Direktiivi 92/49/ETY (EYVL L 228, 11.8.1992), s. 1, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/87/EY (EUVL L 35, 11.2.2003, s. 1), ja direktiivi 92/96/ETY (EYVL L 360, 9.12.1992, s. 1), joka on uudelleenlaadittuna direktiivissä 2002/83/EY (EYVL L 19.12.2002, s. 1). - Yhdenmukaistetun jälleenvakuutuksen valvontajärjestelmän käyttöönoton pitäisi johtaa sellaisten järjestelmien poistamiseen, joissa varsinainen korvausvastuu katetaan omaisuuserävakuuksin. Laajan kuulemiskierroksen jälkeen komissio on päättänyt antaa direktiiviehdotuksen, jonka pääkohdat ovat seuraavat: - yhdenmukaistamiseen ja vastavuoroiseen tunnustamiseen perustuva lähestymistapa valvontaan; - pääasiassa ensivakuutusliikkeen valvontasääntöihin perustuvan direktiivin antaminen nopeutetussa menettelyssä; - pakollinen toimilupajärjestelmä; - ensivakuutusliikkeille asetettujen vaatimusten mukaiset solvenssimarginaalivaatimukset; tätä vaatimusta voidaan kuitenkin vahinkojälleenvakuutuksen tapauksessa korottaa enintään 50 prosenttia komiteamenettelyn mukaisesti, kun se on objektiivisesti arvioiden perusteltua. EU:n olisi noudatettava valvonnassa lähestymistapaa, joka perustuu yhdenmukaistettuihin säännöksiin, joilla voidaan varmistaa vastavuoroinen tunnustaminen jäsenvaltioiden kesken. Komissio katsoo, että vakuutus- ja jälleenvakuutusvalvonta on kysymys, joka on ratkaistava julkisella tasolla ja edellyttää julkista sääntelyä. Muut järjestelmät (esimerkiksi vapaaehtoiseen tiedonantoon perustuvat lähestymistavat) eivät saa aikaa riittävää luottamusta valvontajärjestelmään. Konkreettisten pakotteiden puuttuminen tiedonantoon perustuvasta lähestymistavasta voisi heikentää järjestelmän tehokkuutta ratkaistaessa jälleenvakuutusyrityksissä mahdollisesti ilmeneviä ongelmia. Komissio katsoo, että tarvitaan tarkoituksenmukaisia toimia konkreettisten tulosten saavuttamiseksi lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä. Tällaisessa "nopeutetun menettelyn mukaisessa" ratkaisussa otettaisiin lähtökohdaksi nykyiset ensivakuutusliikkeen valvontasäännöt ja liiketoimintatavat, joihin tehtäisiin tarvittaessa mukautuksia. Ensivakuutusalaa koskeva pitkän aikavälin "solvenssi II" -hanke vaikuttaa kuitenkin myös jälleenvakuutusalaan. Hanke voisi perustua melko suuressa määrin nopeutetun menettelyn mukaisen hankkeen tuloksiin. Direktiiviehdotuksessa jälleenvakuutusyritysten - kuten ensivakuutusliikkeiden - edellytetään saaneen toimiluvan jälleenvakuutustoiminnan harjoittamiseen. Toimilupajärjestelmän tehokkuudesta on osoituksena sen laaja käyttö rahoitusalalla. Järjestelmässä annetaan myös selkeä valtuutus valvontaviranomaisille, mukaan luettuina valtuudet soveltumattomien yritysten poistamiseen jälleenvakuutusmarkkinoilta. Toimilupajärjestelmällä voidaan lisäksi varmistaa EU:n kaikille jälleenvakuuttajille johdonmukainen kohtelu, jota ei olisi voitu tarjota, jos olisi päädytty käyttämään nk. passiratkaisua (jossa yritys voisi itse päättää, hakeeko se tällaista toimilupaa). Lisäksi järjestelmä lisää kotijäsenvaltion valvontaviranomaisten vastuuta, sillä ne ovat vastedes ainoita toimivaltaisia viranomaisia yhteisön jälleenvakuutusyritysten vakauden valvonnassa. Järjestelmä edellyttää tiiviimpää yhteistyötä jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välillä. Vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminta ovat toisiinsa sidoksissa olevaa toimintaa. Tämän vuoksi niille olisi asetettava samat solvenssimarginaalivaatimukset. Ehdotetussa direktiivissä asetetaan tästä syystä henkijälleenvakuutuksille samoja solvenssimarginaalivaatimuksia kuin henkivakuutuksille. Vahinkojälleenvakuutusalan osalta lähtökohtana on, että siihen olisi sovellettava samoja sääntöjä. Ehdotettu direktiivi sisältää kuitenkin vahinkojälleenvakuutustoimintaa koskevia säännöksiä, joiden nojalla sen solvenssimarginaalivaatimusta voidaan korottaa komiteamenettelyssä tehdyllä päätöksellä. Komission mukaan tämä joitakin jälleenvakuutusluokkia tai jälleenvakuutussopimusten tyyppejä koskeva mahdollisuus solvenssimarginaalivaatimuksen korottamiseen (enintään 50 prosenttia) on yksi direktiiviehdotuksen keskeisistä osista. Se on tärkeä väline solvenssimarginaalivaatimusten hiomisessa siten, että ne vastaavat paremmin jälleenvakuutustoiminnan luonnetta. Komiteamenettelyssä tehtävään päätökseen turvaudutaan vasta perusteellisen analyysin ja asianomaisten osapuolten laajan kuulemisen jälkeen. Tasapuolisten toimintaedellytysten tarjoamiseksi jälleenvakuutusyrityksille ja jälleenvakuutustoimintaa harjoittaville vakuutusyrityksille ehdotuksessa säädetään myös myöhemmin tehtävistä mukautuksista vahinkovakuutusdirektiiviin 73/239/ETY ja henkivakuutusdirektiiviin 2002/83/EY. Vakuutusyrityksiin, jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa tulevien jälleenvakuutusten muodossa, sovelletaan tämän mukaisesti jälleenvakuutusdirektiivin säännösten mukaista vaadittua solvenssimarginaalia, jos jälleenvakuutustoiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava (57 artiklan 5 kohta ja 59 artiklan 8 kohta). Kyseisiä säännöksiä sovelletaan vain komission tehtyä päätöksen vahinkovakuutustoimintaan sovellettavan vaaditun solvenssimarginaalin mukauttamisesta. 2. Sidosryhmien ja asianomaisten osapuolten kuuleminen sekä vaikutustenarviointi a) Sidosryhmien ja asianomaisten osapuolten kuuleminen Sidosryhmiä on kuultu säännöllisesti hankkeen aikana. Hankkeen alkuvaiheessa järjestettiin laaja, yli sadan osallistujan kuulemiskierros, jonka jälkeen kaikki osallistujat (ja muut asianomaiset osapuolet) sisällytettiin postituslistaan, johon kuuluville toimitettiin kaikki hankkeen aikana laaditut asiakirjat tai lähetettiin viesti, jossa ilmoitettiin uusien asiakirjojen liittämisestä jälleenvakuutusalaa koskevaan komission verkkosivustoon. Lisäksi julkaistiin tutkimus jälleenvakuutuksen valvonnasta. [5] [5] http://europa.eu.int/comm/internal_market/insurance/studies/reins-sup_en.htm Monia eri aloja ja ammatteja edustavat tahot ovat seuranneet hanketta. Hankkeen aikana on kuultu pääasiassa seuraavia aloja: vakuutus (liikeyritykset, keskinäiset yhtiöt, osuuskunnat jne.), vakuutusyhdistykset (EU:n ja kansallisella tasolla), vakuutusedustajat (arvopaperinvälittäjät jne.), kirjanpitoyhdistykset, vakuutusmatemaatikkojen yhdistykset, teollisuus (UNICE), analyytikot, riski-/vakuutusalan kytkösyritysten johtajat, pk-yrityksiä edustavat järjestöt, kuluttajajärjestö (BEUC), konsulttiyritykset, pankit, asianajoyritykset ja luokituslaitokset. Komissio on hyötynyt huomattavasti sidosryhmien ja muiden tahojen panoksesta hankkeeseen erityisesti siksi, että siihen on liittynyt monia teknisesti erittäin vaikeita kysymyksiä. Kommentoitaviksi lähetetyt asiakirjat koskivat poliittisia aiheita ja yksityiskohtaisempia seikkoja. Jälleenvakuutushankkeen tavoitteita koskevat kommentit Huomautusten esittäjät ovat olleet yleisesti ottaen antaneet tukensa hankkeen kaikille kolmelle päätavoitteelle. Muutama jäsenvaltio esitti huomautuksia siitä, että kansallisen lainsäädännön pääkohtien yhteensovittaminen ja vastavuoroinen tunnustaminen voivat estää vastaanottavia valtioita toteuttamasta lisätarkastuksia tai asettamasta lisävaatimuksia. Erityisesti jäsenvaltiot, joissa on tällä hetkellä käytössä lisävakuusjärjestelmiä, ovat luonnollisesti vastustaneet sellaisten järjestelmien poistamista käytöstä, jotka edellyttävät varojen sitomista korvausvastuuta koskevan vastuuvelan kattamiseksi. Kaikki sidosryhmät ovat kuitenkin yksimielisesti tukeneet komission yksiköiden määrittämää tavoitetta. Eräät jäsenvaltiot ovat esittäneet huomautuksia henki- ja vahinkovakuutusalojen vakuuksien välisestä erosta. Tärkeimmistä poliittisista kysymyksistä esitetyt huomautukset Lähestymistapa jälleenvakuutusalan valvontapuitteisiin Useimmat huomautuksia esittäneet ovat puoltaneet valvontaan perustuvaa lähestymistapaa jälleenvakuutukseen. Eräät yritykset ovat kannattaneet vapaaehtoisuuteen perustuvia ratkaisuja, mutta useimmat yritykset ja yhdistykset ovat kuitenkin todenneet, että vain valvontaan perustuva ratkaisu voi parantaa EU:n jälleenvakuutusalan laatua. Vaihtoehto, joka perustuu tilanteen säilyttämiseen ennallaan, ei ole saanut tukea miltään tärkeimmistä sidosryhmistä. Jäsenvaltiot ovat kannattaneet nopeutetun menettelyn mukaista lähestymistapaa, jolle myös vakuutuskomitea on antanut selkeästi tukensa. Myös muut sidosryhmät ovat tukeneet voimakkaasti nopeutetun menettelyn mukaista ratkaisua, joka perustuu ensivakuutusliikkeisiin nykyisin sovellettaviin valvontasääntöihin. Tekniset asiantuntijat (kuten vakuutusmatemaatikot ja kirjanpitäjät) ovat kuitenkin todenneet, että suunnitellun aikataulun (2004) tiukkuus alentaisi ratkaisumahdollisuuksien määrää, mikä lykkäisi joidenkin menetelmien käyttöönottoa, kunnes solvenssi II -hanke on saatu päätökseen. Vahinkojälleenvakuutusalan solvenssimarginaalivaatimukset: Sidosryhmät ovat esittäneet monia vahvoja kannanottoja solvenssimarginaalivaatimuksista. Asianomaisten osapuolten ja erityisesti vakuutusalan, jälleenvakuutusalan kytkösyritysten, riskinhallinnasta vastaavien, vakuutusmatemaatikkojen, konsulttien ja kirjanpitäjien kanssa on pidetty monia kokouksia. Vakuutusalan edustajat ja vakuutuskonsultit ovat yleisesti ottaen todenneet, että koska jälleenvakuutus on ensivakuutukseen läheisesti liittyvää toimintaa, kyseisiin aloihin olisi sovellettava samoja solvenssimarginaalivaatimuksia. Eräät vakuutusvalvontaviranomaiset ovat kuitenkin pitäneet tiukasti kiinni kannasta, jonka mukaan jälleenvakuutusala on ensivakuutusalaa epävakaampi ja vaikeammin valvottava ala, johon olisi sen vuoksi sovellettava hieman korkeampaa solvenssimarginaalivaatimusta. Komissio on ottanut huomioon esitetyt näkemykset direktiiviehdotukseensa sisältyvissä solvenssimarginaalivaatimuksissa (37 ja 40 artikla). Henkijälleenvakuutusalan vakavaraisuusvaatimukset: Myös tästä kysymyksestä on käyty laajaa keskustelua, jossa on käsitelty sekä varsinaisia vakavaraisuusvaatimuksia että laskentamenetelmiä. Komission yksiköt ovat pyytäneet kannanottoja monista eri ratkaisuista. Komissio on päätellyt esitettyjen huomautusten perusteella, että henkijälleenvakuutusalaan on suositeltavaa soveltaa samaa lähestymistapaa kuin ensivakuutusalaan (henkijälleenvakuutukseen sovelletaan henkivakuutuksen ensivakuutuksen sääntöjä ja vahinkojälleenvakuutukseen vahinkovakuutuksen ensivakuutuksen sääntöjä) (38-40 artikla). Yksityiskohtaisista oikeudellisista kysymyksistä esitetyt huomautukset Vuonna 2003 järjestettiin myös useita kuulemistilaisuuksia, joissa käsiteltiin yksityiskohtaisia oikeudellisia kysymyksiä. Tämän ehdotuksen laadinnassa on otettu huomioon asianomaisilta osapuolilta sekä erityisesti vakuutusalalta ja vakuutusmatemaatikkojen ammattikunnalta saadut huomautukset. Jotkin huomautukset ovat erittäin yksityiskohtaisia ja hyödyllisiä komission yksiköiden työskentelyn kannalta. b) Vaikutustenarviointi Laajennetussa vaikutustenarvioinnissa on pyritty selvittämään, onko toimenpiteiden toteuttamiseen EU:n tasolla tarvetta, ja jos on, millaisia toimenpiteitä tarvitaan. Vaikutustenarvioinnin mukaan osapuolet ovat yksimielisiä EU:n tason toimenpiteiden tarpeellisuudesta näiden perusteluiden 1 jaksossa mainittujen tavoitteiden saavuttamisen kannalta. Valittaessa toimintatapoja tavoitteiden saavuttamiseksi tarkasteltiin seuraavia kolmea päävaihtoehtoa: 1. nykytilanteen säilyttäminen muuttumattomana, 2. markkinamekanismiratkaisu / jälleenvakuutustietojen vapaaehtoinen antaminen ja vaihtoehtoisesti epäsuoraa valvontaa koskeva suositus, 3. valvontaratkaisut. Kuten edellä 2 jaksossa todettiin, useimmat jäsenvaltiot ja alan organisaatiot pitävät jälleenvakuutusalan valvontatoimintaa tarpeellisena. Vaihtoehtoa 1 ei ole kannatettu käytännöllisesti katsoen yhdessäkään huomautuksessa. Vaihtoehdon 2 ei myöskään katsottu synnyttävän riittävää luottamusta valvontajärjestelmään. Konkreettisten pakotteiden puuttuminen tiedonantoon perustuvasta lähestymistavasta voisi heikentää järjestelmän tehokkuutta ratkaistaessa jälleenvakuutusyrityksissä mahdollisesti ilmeneviä ongelmia. Vaihtoehdon 3 (valvontaratkaisut) osalta tarkasteltiin seuraavia kahta vaihtoehtoista toimintatapaa: 1. vapaaehtoinen passijärjestelmä yrityksille, jotka ovat halukkaita liittymään järjestelmään, 2. pakollinen toimilupajärjestelmä. Kuultuaan laajasti jäsenvaltioita, vakuutusalan edustajia ja muita tahoja komissio päätyi ehdottamaan toimilupajärjestelmän käyttöönottoa. Toimilupajärjestelmä on sopusoinnussa sen lähestymistavan kanssa, jota EU noudattaa rahoitusalan ja erityisesti vakuutusalan sisämarkkinoiden toteutuksessa (yksi toimilupa ja vakauden valvonnasta vastaa kotijäsenvaltio). Kyseisen järjestelmän tehokkuudesta on jo saatu näyttöä sen jälkeen, kun se otettiin käyttöön vuonna 1994 annettujen kolmansien vakuutusdirektiivien nojalla. Järjestelmällä voidaan varmistaa jälleenvakuutusyritysten vakavaraisuus ja sitä kautta koko vakuutusmarkkinoiden vakaus, sillä sitä sovelletaan yhteisön kaikkiin jälleenvakuutusyrityksiin eikä pelkästään EU:n mittakaavassa toimiviin jälleenvakuutusyrityksiin. Toimilupajärjestelmä parantaa lisäksi jälleenvakuuttajien kohtelun yhteensovittamista jäsenvaltioiden kesken ja nivoutuu parhaalla mahdollisella tavalla yhteen jälleenvakuutusalan todellisten sisämarkkinoiden luomista koskevan tavoitteen kanssa. Toimivaltaisten viranomaisten harjoittamaan jälleenvakuutusyritysten valvontaan perustuva valvontajärjestelmä täydentää myös jälleenvakuutuksen valvontahanketta, jonka parissa kansainvälinen vakuutusvalvontaviranomaisten järjestö (IAIS) työskentelee parhaillaan. Kaikki jäsenvaltiot ja Euroopan komissio kuuluvat kyseiseen järjestöön. Myös jälleenvakuutusyritysten määrällisistä solvenssimarginaalivaatimuksista laadittiin laajennettu vaikutustenarviointi. Keskusteluja käytiin seuraavista kahdesta perusmenettelytavasta: 1. vaihtoehdot, joissa jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimukset vastaavat paljolti ensivakuutusliikkeille asetettuja vaatimuksia, 2. vaihtoehdot, joissa jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimukset ovat ensivakuutusliikkeiden vaatimuksia korkeammat. Komissio päätyi lopulta ottamaan käyttöön järjestelmän, joka perustuu nykyisissä vakuutusdirektiiveissä säädettyihin solvenssimarginaalivaatimuksiin. Joidenkin jälleenvakuutussopimustyyppien tai vahinkojälleenvakuutustoiminnan erityisten liiketoiminta-alojen erityisominaisuuksien huomioon ottamiseksi ehdotuksessa säädetään kuitenkin mahdollisuudesta korottaa solvenssimarginaalivaatimusta enintään 50 prosenttia muiden luokkien kuin vastuuvakuutusten osalta. Korotuksen toteutuksesta vastaa komissio täytäntöönpanovaltuuksiensa mukaisesti vakuutuskomiteaa kuultuaan. 3. Ehdotuksen oikeusperusta Ehdotus perustuu EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan 2 kohtaan ja 55 artiklaan. Kyseiset artiklat muodostavat oikeusperustan palvelusektorin sisämarkkinoiden toteuttamiseen tähtääville yhteisön toimenpiteille. Valittu säädöstyyppi on direktiivi, joka näyttäisi olevan asetettujen tavoitteiden kannalta sopivin väline. Lisäksi lainsäädäntötoiminnassa, jota on harjoitettu Euroopan unionissa vakuutusalan sisämarkkinoiden toteuttamiseksi, on käytetty kyseisiin perustamissopimuksen määräyksiin perustuvia direktiivejä. Direktiivin säännökset rajoittuvat asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi välttämättömiin säännöksiin. 4. Artiklakohtaiset perustelut Tässä ehdotuksessa säädetään vakuutusalan nykyisen oikeudellisen kehyksen mukaisesta jälleenvakuutusalan valvontajärjestelmästä. Ehdotus perustuu voimassa olevissa vakuutusdirektiiveissä noudatettuun lähestymistapaan. Osa tähän direktiiviin sisällytetyistä direktiivien 73/239/ETY, 92/49/ETY ja 2002/83/EY säännöksistä on erittäin pitkiä; tällaisia ovat erityisesti jälleenvakuutusyrityksen toimiluvan myöntämistä, määräomistusyhteyksiä, salassapitovelvollisuutta ja solvenssimarginaalia koskevat säännökset. Tästä on usein tuloksena monimutkaisia säännöksiä, jotka eivät välttämättä aina ole yhteisön säädösten laatimista koskevan oppaan suositusten mukaisia. Tulkinnan kannalta ei ole välttämätöntä, että kaikki kuhunkin säännökseen liittyvät näkökohdat katetaan yhdessä artiklassa. Ehdotukseen sisältyvät säännökset on tämän vuoksi jaoteltu artikloihin, jotka on ryhmitelty sopivaksi katsotulla tavalla osastoihin, lukuihin ja kohtiin niiden ymmärrettävyyden lisäämiseksi ja selkeyttämiseksi. 1 artikla: Direktiivin tarkoitus ja soveltamisala Direktiivin tarkoituksena on luoda oikeudellinen kehys yhteisön jälleenvakuutustoiminnan vakauden valvonnalle. Kuten edellä todettiin, yhteisössä ei tällä hetkellä ole jälleenvakuutuksen valvontaa koskevaa lainsäädäntöä. Pelkästään jälleenvakuutustoimintaa harjoittavat jälleenvakuutusyritykset (ammattimaiset jälleenvakuuttajat) eivät tämän vuoksi kuulu minkään yhteisössä voimassa olevien säännösten soveltamisalaan. Direktiivin tarkoituksena onkin poistaa tämä puute yhteisön vakuutusvalvontajärjestelmästä. Direktiivissä säädetään jälleenvakuutusalaan sovellettavasta valvontajärjestelmästä, joka perustuu samoihin periaatteisiin kuin ensivakuutusala, ts. yhden toimiluvan periaatteeseen ja periaatteeseen, jonka mukaan jälleenvakuutusyrityksen toiminnan vakauden valvonnasta vastaavat sen kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset. Tätä direktiiviä sovelletaan jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisön alueella ja jotka harjoittavat ainoastaan jälleenvakuutustoimintaa (ammattimaiset jälleenvakuuttajat). Direktiiviä ei kuitenkaan sovelleta vakuutusyrityksiin, jotka kuuluvat jo vahinko- ja henkivakuutusdirektiivien [6] soveltamisalaan, sillä kyseiset direktiivit kattavat niiden tulevan jälleenvakuutustoiminnan. Kyseisten direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle jäävät vakuutusyritykset ja -laitokset jäävät myös tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Tämän direktiivin säännöksiä vaaditun solvenssimarginaalin laskennasta (35-39 artikla) voidaan kuitenkin soveltaa vahinko- ja henkivakuutusdirektiivien soveltamisalaan kuuluviin vakuutusyrityksiin niiden tulevan jälleenvakuutustoiminnan osalta (ks. 57 artiklan 5 kohta ja 59 artiklan 8 kohta). [6] Direktiivi 73/239/ETY (EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3), direktiivi 92/49/ETY (EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1) ja direktiivi 2002/83/EY (EYVL L 345, 19.12.2002, s. 1). Jäsenvaltiossa mahdollisesti ilmenevän erityistilanteen huomioon ottamiseksi ehdotusta ei sovelleta jälleenvakuutussuojaan, jota jäsenvaltio tarjoaa hätätilanteessa yleiseen etuun liittyvistä syistä jälleenvakuutussuojan saannin muututtua mahdottomaksi. Tämä ei kuitenkaan vapauta jäsenvaltioita noudattamasta yhteisön kilpailu- ja valtiontukisääntöjä. Esimerkkinä voidaan mainita tilanne, joka syntyi lentovakuutusten alalla 11 päivänä syyskuuta 2001 tehtyjen terrori-iskujen seurauksena, kun jälleenvakuutusmarkkinat jättivät kattamatta osan riskeistä. Jäsenvaltiot joutuivat jälleenvakuuttamaan kyseiset riskit. Perustetut järjestelmät tutkittiin EU:n lainsäädännön ja erityisesti valtiontukisääntöjen nojalla ennen niiden hyväksymistä. 2 artikla: Määritelmät Ehdotuksen 2 artiklassa määritellään ehdotuksessa käytettyjä keskeisiä käsitteitä niiden merkityksen täsmentämiseksi ja ymmärrettävyyden parantamiseksi. Käsitteistä useampia on jo käytetty muissa vakuutusalaan sovellettavissa yhteisön säädöksissä, esimerkiksi henkivakuutusdirektiivissä 2002/83/EY, vahinkovakuutusdirektiiveissä 73/239/ETY ja 92/49/ETY, sekä vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta annetussa direktiivissä 98/78/EY. Käsitteellä "jälleenvakuutusalan kytkösyritys" viitataan yhden tai useamman teollisuus- tai liikeyrityksen taikka muun rahoitusalan yrityksen kuin vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen taikka vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmän omistamiin jälleenvakuutusyrityksiin. Tällaisten yritysten tarkoituksena on tarjota jälleenvakuutussuojaa ainoastaan sellaisen yrityksen tai yritysryhmän riskeille, johon jälleenvakuutusalan kytkösyritys kuuluu, tai yrityksille taikka yritysryhmille, joista jälleenvakuutusalan kytkösyritys muodostaa osan. Tätä määritelmää tarvitaan siksi, että ehdotuksessa säädetään erityisjärjestelystä, jota sovelletaan kyseisiin yrityksiin jälleenvakuutustoiminnan harjoittajilta 40 artiklan nojalla vaadittavan vähimmäistakuurahaston osalta. 3-14 artikla: Jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen liittyvät säännökset lähestymistapa jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen yhteisössä noudattelee nykyisissä vakuutusdirektiiveissä sovellettua lähestymistapaa. Ehdotuksessa säädetään periaatteista, joiden mukaan jälleenvakuutusyrityksille myönnetään yksi ainoa toimilupa ja niiden toiminnan vakauden valvonta tapahtuu niiden kotimaassa. Tähän tarjoaa tilaisuuden jälleenvakuutusyritysten valvonnan keskeisten osa-alueiden koordinointi, joka mahdollistaa jäsenvaltioiden toimilupien ja toiminnan vakauden valvontajärjestelmien vastavuoroisen tunnustamisen. Jälleenvakuutusyrityksiltä vaaditaan tämän mukaisesti niiden kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten ennakkoon myöntämä virallinen toimilupa. Ehdotuksessa säädetään virallisen toimiluvan myöntämiselle asetetuista vähimmäisedellytyksistä. Jälleenvakuutusyrityksellä on oltava määrätty oikeudellinen muoto, sen on toimitettava toimintaohjelma, jossa annetaan olennaisia tietoja liiketoimintasuunnitelmasta, ja sillä on oltava 40 artiklassa säädetty vähimmäistakuurahasto. Direktiivin säännösten mukaisesti jälleenvakuutusyrityksen johtajilla on oltava riittävästi teknistä pätevyyttä ja kokemusta. Jälleenvakuutusyrityksen on rajattava tavoitteensa jälleenvakuutustoimintaan ja siihen välittömästi liittyvään toimintaan. Tämän vaatimuksen mukaan jälleenvakuutusyritys voi jatkaa esimerkiksi tilastollista tai vakuutusmatemaattista neuvontaa, riskianalyysien laatimista tai tutkimustoimintaa. Se voi hoitaa myös vakuutushallintayhtiön tehtäviä ja harjoittaa direktiivin 2002/87/EY 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuun rahoitusalan toimintaan liittyvää toimintaa. Jälkimmäinen toiminta kuuluu joka tapauksessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmien ja finanssiryhmittymien lisävalvonnasta direktiiveissä 98/78/EY ja 2002/87/EY (5-11 artikla) annettujen säännösten soveltamisalaan. Ennen toimiluvan myöntämistä toimivaltaisille viranomaisille on lisäksi ilmoitettava niiden henkilöiden tai osakkeenomistajien henkilöllisyys, jotka omistavat määräosuuden jälleenvakuutusyrityksestä. Tämän säännöksen tarkoituksena on antaa toimivaltaisille viranomaisille mahdollisuus arvioida osakkeenomistajien sopivuutta jälleenvakuutusyrityksen vakaan ja järkevän johdon varmistamiseksi. Jos viranomaiset eivät ole tyytyväisiä osakkeenomistajien pätevyyteen, ne eivät myönnä toimilupaa. Lisäksi jos jälleenvakuutusyrityksen ja muun luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön välillä vallitsee läheinen sidos, toimilupa on evättävä, jos sidos estää toimivaltaisia viranomaisia hoitamasta tehokkaasti valvontaan liittyviä tehtäviään. Nämä vaatimukset liittyvät toiminnan vakautta koskevaan tavoitteeseen, sillä tarkoituksena on varmistaa, että jälleenvakuutusyrityksen johto on vakaata ja siihen kohdistuva valvonta tehokasta. Maan teollisuus- tai talouspolitiikan tai markkinoiden tarpeiden kaltaisiin näkökohtiin perustuvat muut tavoitteet eivät kuulu kyseisten säännösten soveltamisalaan ja olisi kiellettävä toimilupahakemuksen käsittelyssä, sillä ne olisivat ristiriidassa perustamissopimuksen periaatteiden kanssa (7, 9, 10 ja 12 artikla). Jälleenvakuutusyritysten toimilupahakemukset on käsiteltävä kuuden kuukauden kuluessa niiden jättämisestä. Toimiluvan epääminen ja peruuttaminen on perusteltava ilmoittamalla täsmälliset syyt hakemuksen hylkäämiseen. Jälleenvakuutusyrityksellä on oltava oikeus nostaa kanne tuomioistuimissa hakeakseen niiltä muutosta toimilupahakemusta koskevaan päätökseen (13 artikla). Myönnetty toimilupa on voimassa koko yhteisössä. Toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys voi harjoittaa liiketoimintaa koko yhteisössä sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella ilman lisämuodollisuuksia (4 artikla). 15-31 artikla: Jälleenvakuutustoimintaa koskeva edellytykset. Toiminnan vakauden valvonnassa sovellettavat periaatteet ja menetelmät. Valvontajärjestely, joka perustuu jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämän, koko yhteisössä voimassa olevan yhden toimiluvan järjestelmään, edellyttää valvontavaltuuksien delegointia toimiluvan myöntäneille toimivaltaisille viranomaisille, jotta noudatettaisiin kaikilta osin edellytyksiä, jotka on asetettu jälleenvakuutusyrityksen toiminnan harjoittamiselle joko sijoittautumisvapauden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella. Ehdotuksen 15 artiklassa säädetään kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten yksinomaisesta toimivallasta harjoittaa valvontaa, joka kohdistuu jälleenvakuutusyrityksen talouteen ja sen sivuliikkeissä tai palveluiden tarjoamisen vapauden periaatteen perusteella harjoittamaan toimintaan. Koska kotijäsenvaltio käyttää yksin jälleenvakuutusyrityksen talouden kaikkien osa-alueiden valvontaa koskevaa toimivaltaa, jälleenvakuutusyrityksen toimivaltaiset viranomaiset eivät voi kieltäytyä hyväksymästä jälleenvakuutusyrityksen (tai vakuutusyrityksen) vakavaraisuuteen liittyvien syiden perusteella edelleenvakuutussopimuksia, jotka kyseinen jälleenvakuutusyritys on tehnyt tämän direktiivin [7] soveltamisalaan kuuluvien yhteisön jälleenvakuutusyritysten kanssa. Kyseisten yritysten epäsuora valvonta merkitsisi puuttumista niiden toimivaltaisten viranomaisten valvontavaltuuksiin ja tässä ehdotuksessa säädetyn oikeudellisen kehyksen perustan muodostavan vastavuoroisen tunnustamisen perusperiaatteen kyseenalaistamista. [7] Tai vahinko- tai henkivakuutusdirektiivien (direktiivit 73/239/ETY ja 2002/83/EY) nojalla toimiluvan saaneiden yhteisön vakuutusyritysten kanssa. Jälleenvakuutusyrityksen on noudatettava asianmukaisia hallinto- ja kirjanpitomenettelyjä ja riittävät sisäiset valvontamekanismit. Tämä on edellytyksenä sille, että yrityksen toiminta on järjestäytynyttä ja taloudellisesti vakaata. Kotijäsenvaltion on luotava olosuhteet, joissa voidaan varmistaa, että tämä vaatimus täyttyy. Ehdotuksen 16 artiklassa säädetään kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten oikeudesta toteuttaa tarkastuksia paikan päällä jälleenvakuutusyritysten muissa jäsenvaltioissa sijaitsevissa sivukonttoreissa. Kyseisessä artiklassa säädetään myös näiden tarkastusten toteuttamisessa noudatettavasta menettelystä. Tämä säännös vastaa vahinko- ja henkivakuutusdirektiivien säännöksiä. [8] [8] Direktiivi 73/239/ETY, 16 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 92/49/ETY 11 artiklalla ja direktiivin 2002/83/EY 11 artiklalla. Jälleenvakuutusyritykseen kohdistuvan valvonnan tehokkuuden varmistamiseksi toimivaltaisilla viranomaisilla on oltava riittävät valtuudet perehtyä yksityiskohtaisesti jälleenvakuutusyrityksen tilanteeseen, pyytää asiakirjoja tai toteuttaa jälleenvakuutusyritykseen tai sen johtokunnan jäseniin tai johtajiin kohdistuvia toimenpiteitä esimerkiksi määräämällä niille seuraamuksia (17 artikla). Ehdotuksen 19-23 artiklassa annetaan jälleenvakuutusyrityksestä omistettavien määräomistusyhteyksien valvontaa koskevia erityissäännöksiä. Tarkoituksena on varmistaa, että toimivaltaiset viranomaiset ovat tietoisia jälleenvakuutusyrityksen omistusrakenteesta. Tämä säännös vastaa 12 artiklan säännöstä määräomistusosakkaiden valvonnasta toimilupahakemuksen käsittelyn yhteydessä. Kyseinen järjestely vastaa vakuutuspalveluihin [9]ja muihin rahoituspalveluihin jo nyt sovellettavaa järjestelyä. [9] Direktiivi 92/49/ETY, 15 artikla, ja direktiivi 2002/83/EY, 15 artikla. Ehdotuksen 24-30 artiklassa säädetään toimivaltaisten viranomaisten hallussa olevien tietojen luottamuksellisuudesta. Salassapitovelvollisuus koskee kaikkia henkilöitä, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet toimivaltaisten viranomaisten palveluksessa, sekä toimivaltaisten viranomaisten puolesta toimivia tilintarkastajia ja asiantuntijoita. Tietojen luottamuksellisuus ei estä toimivaltaisia viranomaisia vaihtamasta tietoja jälleenvakuutusyritysten valvonnasta, sillä tietojenvaihdon tarkoituksena on varmistaa, että jälleenvakuutusyritysten valvonta on asianmukaista. Luottamuksellisuusvaatimus koskee kuitenkin myös vaihdettuja tietoja, jotka voidaan tästä syystä luovuttaa vain tiedot luovuttaneen toimivaltaisen viranomaisen nimenomaisella suostumuksella. Lisäksi 28 -30 artiklassa säädetään edellytyksistä ja olosuhteista, joiden vallitessa kyseiset tiedot voidaan luovuttaa muille viranomaisille ja laitoksille kuin jälleenvakuutuksen valvontaviranomaisille. Samaa järjestelmää sovelletaan vakuutusyrityksiin. [10] [10] Direktiivi 92/49/ETY, 16 artikla, ja direktiivi 2002/83/EY, 16 artikla. Ehdotuksen 31 artiklassa säädetään tilintarkastajien velvollisuudesta ilmoittaa viipymättä kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille jälleenvakuutusyritystä koskevista seikoista tai päätöksistä, jotka vaikuttavat yrityksen toiminnan jatkumiseen ja jotka hän on saanut tietoonsa suorittaessaan tehtäviään jälleenvakuutusyrityksessä tai missä tahansa yrityksessä, jolla on läheiset sidokset jälleenvakuutusyritykseen. Direktiivissä säädetty järjestelmä on sama kuin vakuutusyrityksiin sovellettava. [11] [11] Direktiivi 92/49/ETY, 16 a artikla, sellaisena kuin se on lisättynä direktiivillä 95/26/EY (EYVL L 168, 18.7.1995, s. 7), ja direktiivi 2002/83/EY, 17 artikla. 32-34 artikla: Vakuutustekniseen vastuuvelkaan liittyvät säännöt Vakuutustekninen vastuuvelka muodostaa vakuutustekniikan keskeisen osa-alueen. Sen on mahdollistettava se, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys voi täyttää vakuutus- tai jälleenvakuutussopimuksista johtuvat sitoumuksensa. Vakuutusyritykselle (tai jälleenvakuutusyritykselle) osoitettu vakuutusteknisen vastuuvelan muodostamista koskeva vaatimus on tästä syystä yksi vakuutus- tai jälleenvakuutusalan valvontajärjestelmän perusperiaatteista. Kotijäsenvaltion myöntämän yhden toimiluvan järjestelmässä kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä on vaatia vakuutus- tai jälleenvakuutusyritystä muodostamaan koko liiketoimintansa osalta riittävä vakuutustekninen vastuuvelka, sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella yhteisössä harjoitettu toiminta mukaan luettuna. Kotijäsenvaltion on myös tarkistettava, että tätä vaatimusta noudatetaan, ja sillä on oltava käytettävissään asianmukaiset keinot varmistaa sen noudattaminen. Ehdotuksen 32 artiklassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan jälleenvakuutusyritysten vakuutusteknisen vastuuvelan määrittely ja laskenta on toteutettava kotijäsenvaltion valvonnassa. Vakuutusteknisen vastuuvelan määrä on laskettava vakuutusyritysten tilinpäätöksistä ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä annetun direktiivin 91/674/ETY [12] mukaisesti. Ehdotuksessa säädetään myös, että kotijäsenvaltio voi antaa yksityiskohtaisempia säännöksiä henkijälleenvakuutustoimintaa koskevan vakuutusteknisen vastuuvelan laskennasta henkivakuutusdirektiivin 2002/83/EY 20 artiklassa säädettyjen periaatteiden mukaisesti. Kyseisessä säännöksessä asetetaan henkivakuutustoiminnan vakuutusteknisen vastuuvelan laskennassa noudatettavat vakuutusmatemaattiset periaatteet. [12] EYVL L 374, 31.12.1991, s. 7. Kotijäsenvaltion on myös vaadittava jälleenvakuutusyrityksiään muodostamaan luottojälleenvakuutustoiminnalle tasoitusvastuu (33 artikla). Tasoitusvastuun määrä on laskettava direktiivin 73/239/ETY ja erityisesti sen liitteessä olevien säännösten mukaisesti. Liitteessä esitellään neljä tasaveroisiksi katsottua laskentamenetelmää. Kotijäsenvaltio voi vapauttaa tasoitusvastuun muodostamista koskevasta velvollisuudesta jälleenvakuutusyritykset, joiden toiminnasta luottojälleenvakuutustoiminnan osuus on vähäinen. Kotijäsenvaltio voi myös vaatia jälleenvakuutusyrityksiään muodostamaan antamiensa sääntöjen mukaisesti tasoitusvastuun muille kuin luottojälleenvakuutusriskien luokille. Tämä käytäntö noudattaa voimassa olevaa vakuutuslainsäädäntöä ja erityisesti direktiiviä 73/239/ETY ja vakuutusyritysten tilinpäätöksistä annettua direktiiviä 91/674/ETY. Otettaessa käyttöön valvontajärjestelmä jälleenvakuutusyrityksille, jotka eivät tähän mennessä ole olleet yhteisön sääntelyn kohteina, jälleenvakuutusyrityksiltä ei enää vaadita varojen sitomista niiden saamatta jääneiden vakuutusmaksujen ja korvausvastuun kattamiseksi, jos tämän direktiivin mukaisesti toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai direktiivien 73/239/ETY (vahinkovakuutukset) tai 2002/83/EY (henkivakuutukset) mukaisesti toimiluvan saanut vakuutusyritys on jälleenvakuuttanut kyseiset yritykset. Jäsenvaltioilla on kuitenkin edelleen valtuudet vaatia omilta jälleenvakuutusyrityksiltään, joiden jälleenvakuuttaja on kolmannen maan jälleenvakuutusyritys, varojen sitomista edellä mainitun vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseksi, sillä kolmansien maiden jälleenvakuutusyritykset eivät kuulu tässä direktiivissä säädetyn yhteen toimilupaan ja vastavuoroiseen tunnustamiseen perustuvan valvontajärjestelmän soveltamisalaan. Ehdotuksen 34 artiklassa ehdotetaan, että sijoittamista koskeviin sääntöihin sovellettaisiin varojen laatuun perustuvaa lähestymistapaa. Laatuun perustuva lähestymistapa soveltuu jälleenvakuutustoiminnan erityispiirteisiin paremmin kuin ensivakuutusliikkeen alalla käytössä oleva varojen määrään perustuva menetelmä. Kyseisessä artiklassa todetaan, että varoissa on otettava huomioon jälleenvakuutusyrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu ja erityisesti odotettavissa olevien korvausmaksujen luonne, määrä ja kesto sijoitusten riittävyyden, likviditeetin, laadun, kannattavuuden ja yhteensopivuuden turvaamiseksi. Vahinkojälleenvakuutusten tapauksessa yhteensopivuusvaatimusta olisi tarkasteltava liiketoimintatapojen ja niille ominaisen monimutkaisuuden kannalta vastuuvelkoihin liittyvien kassavirtojen aikataulun määrittämiseksi. Sijoitukset olisi lisäksi tehtävä monipuolisesti ja riittävän hajautetusti, jotta yritys voi mukautua muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin. 35-41 artikla: Jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaali Solvenssimarginaali on tärkeä osa toiminnan vakauden valvontaa. Ehdotuksessa säädetyt jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaalivaatimukset perustuvat nykyisiin vakuutusyrityksiä koskeviin sääntöihin. Kuten edellä todettiin, vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminta liittyvät läheisesti toisiinsa, joten niihin olisi sovellettava samoja solvenssimarginaalivaatimuksia. Vahinkojälleenvakuutustoiminnan osalta ehdotuksessa sovelletaan vahinkovakuutusdirektiivissä 73/239/ETY (37 artikla) säädettyjä vaatimuksia. Joidenkin jälleenvakuutussopimustyyppien tai erityisten liiketoiminta-alojen ominaispiirteiden takia ehdotukseen on kuitenkin sisällytetty mahdollisuus vaaditun solvenssimarginaalin korottamiseen. Vahinkovakuutusdirektiivissä säädetään 50 prosentin korotuksesta vastuuvakuutuksiin niiden erityisen epävakaan riskien yleiskuvan vuoksi. Ehdotuksessa puolestaan säädetään enintään 50 prosentin korotuksesta solvenssimarginaaliin muiden erityisten vakuutustyyppien tai -luokkien kuin vastuuvakuutusten osalta. Solvenssimarginaalin mukautuksen toteuttaa komissio sille perustamissopimuksen nojalla kuuluvien täytäntöönpanovaltuuksien mukaisesti ja kuultuaan ensin vakuutuskomiteaa. Toimenpiteet on toteutettava päätöksen 1999/468/EY 5 artiklassa säädetyn sääntelymenettelyn mukaisesti (55 artikla). Solvenssimarginaalin korotusta käytetään vasta perusteellisten analyysien ja asianomaisten laajan kuulemisen jälkeen. Tasapuolisten toimintaedellytysten tarjoamiseksi jälleenvakuutusyrityksille ja jälleenvakuutustoimintaa harjoittaville vakuutusyrityksille ehdotuksessa säädetään myöhemmin tehtävistä mukautuksista vahinkovakuutusdirektiiviin 73/239/ETY ja henkivakuutusdirektiiviin 2002/83/EY. Vakuutusyrityksiin, jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa tulevien jälleenvakuutusten muodossa, sovelletaan tämän mukaisesti jälleenvakuutusdirektiivin säännöksissä vaadittua solvenssimarginaalia, jos jälleenvakuutustoiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava (57 artiklan 5 kohta ja 59 artiklan 8 kohta). Kyseisiä säännöksiä sovelletaan komission tehtyä päätöksen vahinkovakuutustoiminnan vaaditun solvenssimarginaalin mukauttamisesta (43 artikla). Henkivakuutustoiminnan vaadittu solvenssimarginaali lasketaan henkivakuutusdirektiivin 2002/83/EY (38 artikla) mukaisesti. Jos jälleenvakuutusyritys harjoittaa samanaikaisesti sekä henki- että vahinkojälleenvakuutustoimintaa, sekä vahinko- että henkijälleenvakuutustoiminnalta vaaditun solvenssimarginaalin on katettava vaadittujen solvenssimarginaalien kokonaismäärä (39 artikla). Käytettävissä olevan solvenssimarginaalia edustavat 36 artiklassa luetellut varat. Sallittuja varoja ovat varat, jotka on jo hyväksytty vahinko- ja henkivakuutusdirektiiveillä edustamaan solvenssimarginaalia. Ehdotuksen 40 artiklassa säädetään jälleenvakuutustoiminnan harjoittajilta vaadittavasta vähimmäistakuurahastosta. Takuurahastolla tarkoitetaan vaadittua vähimmäispääomaa, joka jälleenvakuutusyrityksellä on jatkuvasti oltava harjoittaakseen jälleenvakuutustoimintaa riittävän vakavaraisissa oloissa. Ehdotuksen mukaan takuurahaston on oltava vähintään 3 miljoonaa euroa. Jälleenvakuutusalan kytkösyritysten kohdalla kotijäsenvaltio voi kuitenkin asettaa takuurahastovaatimuksen 1 miljoonaan euroon. Näin pyritään ottamaan huomioon jälleenvakuutusalan kytkösyritysten erityispiirteet ja varsinkin se, että ne ovat yleensä keskikokoisia tai pieniä yrityksiä, joiden toiminta rajoittuu pelkästään niiden yritysten riskien kattamiseen, joihin kyseinen jälleenvakuutusalan kytkösyritys kuuluu. 42-44 artikla: Taloudellisissa vaikeuksissa olevat jälleenvakuutusyritykset - Toimiluvan peruuttaminen Jälleenvakuutusyrityksen toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava asianmukaiset valtuudet toteuttaa toimenpiteitä sellaista jälleenvakuutusyritystä kohtaan, jonka taloudellinen tilanne heikkenee, jolloin yritys ei esimerkiksi pysty muodostamaan riittävää vakuutusteknistä vastuuvelkaa eikä sen solvenssimarginaali yllä vaaditulle tasolle. Tällöin toimivaltaisilla viranomaisilla on oltava valtuudet vaatia rahoitussuunnitelmaa, tervehdyttämissuunnitelmaa tai taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelmaa taikka kieltää jälleenvakuutusyritykseltä varojen vapaa hallinta. On lisäksi tärkeää säätää, että jälleenvakuutusyritykselle myönnetty toimilupa voidaan peruuttaa erityistapauksissa (ts. toimiluvalle asetetut edellytykset eivät täyty, liiketoiminnan harjoittamiselle asetettujen edellytysten ja säännösten vakava laiminlyönti jne.). Ehdotuksessa annetut säännökset ovat samat kuin vakuutusyrityksiin jo nyt sovellettavat säännökset. 45-46 artikla: Sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella harjoitettava jälleenvakuutustoiminta Kotijäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta asianmukaisen toimiluvan saaneella jälleenvakuutusyrityksellä on oikeus harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa koko yhteisössä joko sijoittautumisvapauden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella (4 artiklan 1 kohta). Ehdotuksen 45 artiklassa säädetään menettelystä tapauksissa, joissa sijoittautumisvapauden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella toimiva jälleenvakuutusyritys ei noudata kotijäsenvaltiossa sovellettavia säännöksiä. Ehdotettu järjestelmä perustuu vakuutusdirektiiveissä säädettyyn järjestelmään. Sen lähtökohtana on yhteistyö kotijäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten välillä. Ehdotuksen 46 artiklassa säädetään kaikkien jälleenvakuutettujen velkojien yhdenvertaisesta kohtelusta jälleenvakuutusyrityksen likvidaation tapauksessa. Velkojien välillä ei tehdä eroja jälleenvakuutussopimusten tekotapaan liittyvien syiden perusteella eli sen perusteella, harjoitetaanko toimintaa sijoittautumisvapauden vai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella. Kyseisessä artiklassa ei kuitenkaan säädetä kansallisten likvidaatiosääntöjen yhteensovittamisesta. Vakuutusyritysten osalta tällaisesta yhteensovittamisesta säädetään direktiivissä 2001/17/EY (vakuutusyritysten likvidaatiota koskeva direktiivi). [13] Myös vakuutusyritysten likvidaatiota koskevaa direktiiviä voidaan joutua mukauttamaan myöhemmin perusteellisen tutkinnan jälkeen, jotta sen soveltamisala kattaisi myös jälleenvakuutusyritykset. [13] EYVL L 110, 20.4.2001, s. 28. 47-50 artikla: Kolmansien maiden jälleenvakuutusyritykset Jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee kolmannessa maassa ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa jäsenvaltiossa, ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin jälleenvakuutusyrityksiin, joiden kotipaikka sijaitsee kyseisessä jäsenvaltiossa (47 artikla). Ehdotuksen 48 artiklassa säädetään mahdollisuudesta tehdä kolmansien maiden kanssa sopimuksia jälleenvakuutusyritysten valvonnasta. Tällaisten kansainvälisten sopimusten tarkoituksena on erityisesti edistää jälleenvakuutusyrityksiä koskevien tietojen vaihtoa EU:n ja kyseisten kolmansien maiden toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä määrätä EU:n ja kolmansien maiden jälleenvakuutusta koskevien valvontasääntöjen ja -käytäntöjen vastavuoroisesta tunnustamisesta. Tämä säännös on erityisen tärkeä poistettaessa jälleenvakuutusalan sääntelyesteitä, jotka estävät yhteisön jälleenvakuutusyritysten pääsyn kolmansien maiden markkinoille. 51-54 artikla: Jo toimivien jälleenvakuutusyritysten saamat oikeudet - Liiketoimintaansa lakkauttamassa olevat jälleenvakuutusyritykset Jälleenvakuutusyritys, jolla oli oikeus tai toimilupa harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa kotijäsenvaltionsa säännösten mukaisesti ennen tämän direktiivin täytäntöönpanoa, voi jatkaa toiminnan harjoittamista joutumatta hakemaan toimilupaa. Kyseiseen jälleenvakuutusyritykseen sovelletaan kuitenkin tämän direktiivin säännöksiä ja erityisesti jälleenvakuutusyrityksen vakavaraisuutta (vakuutustekninen vastuuvelka, solvenssimarginaali ja takuurahasto), johdon ammatillista pätevyyttä ja hyvää mainetta tai määräomistusosakkaiden soveltuvuutta koskevia vaatimuksia. Direktiivissä säädetään jäsenvaltioiden oikeudesta myöntää kahden vuoden siirtymäkausi sen välttämiseksi, että jo toimivat jälleenvakuutusyritykset joutuvat taloudellisiin vaikeuksiin pyrkiessään täyttämään kyseiset vaatimukset (51 artikla). Jälleenvakuutusyritykset, jotka ovat lopettaneet uusien jälleenvakuutussopimusten tekemisen tämän direktiivin täytäntöönpanopäivään mennessä ja jotka hallinnoivat pelkästään voimassa olevaa vakuutuskantaansa lopettaakseen toimintansa, eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan. Koska nämä yritykset eivät kuitenkaan kuulu direktiivissä säädetyn yhden toimiluvan järjestelmän soveltamisalaan, avoimuuden ja oikeusvarmuuden kannalta on ensisijaisen tärkeää, että jäsenvaltiot laativat luettelon kyseisistä jälleenvakuutusyrityksistä ja antavat sen tiedoksi kaikille jäsenvaltioille (52 artikla). Lisäksi 53 artiklassa säädetään jälleenvakuutusyrityksen oikeudesta hakea muutosta itseään koskevaan päätökseen, jonka toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet soveltaessaan tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamiaan kansallisia säännöksiä. 55-56 artikla: Komission täytäntöönpanovaltuudet tehdä direktiiviin teknisiä mukautuksia Ehdotuksessa säädetään mahdollisuudesta tehdä teknisiä mukautuksia direktiivin erityissäännöksiin. Täytäntöönpanovaltuudet, jotka komissio saa direktiivin nojalla, koskevat 56 artiklassa lueteltuja säännöksiä. Direktiivillä 91/675/ETY perustettu vakuutuskomitea avustaa komissiota sille siirretyn täytäntöönpanovallan käytössä. Komission toteuttamissa toimenpiteissä on noudatettava menettelyä, josta säädetään menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY 5 artiklan 6 kohdassa. Täytäntöönpanovaltuuksia on käytettävä erityisesti vaaditun solvenssimarginaalin korottamiseen muita vakuutusluokkia kuin vastuuvakuutuksia koskevien erityisten sopimustyyppien tai vakuutustoiminnan lajien osalta (37 artiklan 3 ja 4 kohta). 57 -60 artikla: Vahinko-, henki- ja vakuutusyritysryhmädirektiiveihin tehtävät tekniset mukautukset Jälleenvakuutusalaa koskevan yhteisön säännöstön käyttöönotolla on vaikutusta voimassa oleviin vakuutusdirektiiveihin (vahinko-, henki- ja vakuutusyritysryhmädirektiivit [14]). Koska vakuutusalan lainsäädäntökehys saadaan tämän ehdotuksen hyväksymisen myötä valmiiksi, lainsäädäntökehyksen johdonmukaisuuden varmistaminen edellyttää sen huomioon ottamista. Nykyisiä vakuutusdirektiivejä on tämän vuoksi mukautettava. Tämä koskee esimerkiksi jälleenvakuutusyrityksen epäsuoraa valvontaa, jota harjoittavat sellaisen vakuutusyrityksen toimivaltaiset viranomaiset, joka on tehnyt jälleenvakuutussopimuksen tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvan yhteisön jälleenvakuuttajan [15] kanssa. Vakuutusyrityksen toimivaltaiset viranomaiset eivät voi kieltäytyä hyväksymästä tällaista jälleenvakuutussopimusta syistä, jotka liittyvät suoraan jälleenvakuuttajan vakavaraisuuteen. [14] Vahinkovakuutukset: direktiivit 73/239/ETY, 88/357/ETY ja 92/49/ETY; henkivakuutukset: direktiivi 2002/83/ETY; vakuutusyritysryhmät: direktiivi 98/78/ETY (EYVL L 330, 5.12.1998, s. 1). [15] Tai vahinko- tai henkivakuutusdirektiivien (direktiivit 73/239/ETY ja 2002/83/EY) nojalla toimiluvan saanut yhteisön vakuutusyritys. Ehdotuksessa säädetään myös, ettei vakuutusyrityksiltä enää vaadita varojen sitomista saamatta jääneiden vakuutusmaksujen ja korvausvastuun kattamiseksi, jos tämän direktiivin mukaisesti toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai direktiivien 73/239/ETY (vahinkovakuutukset) tai 2002/83/EY (henkivakuutukset) mukaisesti toimiluvan saanut vakuutusyritys on jälleenvakuuttanut kyseiset yritykset. Mukautusten tarkoituksena on lisäksi sisällyttää jälleenvakuutuksia vastaan ottavat ensivakuutusliikkeet jälleenvakuutusyrityksille asetettujen solvenssimarginaalivaatimusten soveltamisalaan ja tarjota tasapuoliset toimintaedellytykset sisäistä jälleenvakuutustoimintaa harjoittaville yrityksille. Myös vakuutusyritysryhmiä koskevaa direktiiviä 98/78/EY [16] mukautetaan siten, että siinä otetaan huomioon EU:n jälleenvakuutusyritysten ottaminen valvonnan kohteiksi. Finanssiryhmittymiä koskevaa direktiiviä 2002/87/EY [17] on mukautettava myöhemmässä vaiheessa. [16] EYVL L 330, 5.12.1998, s. 1. [17] EUVL L 35, 11.2.2003, s. 1. Direktiiviä 2001/17/EY voidaan myös joutua mukauttamaan jälleenvakuutusyritysten sisällyttämiseksi sen soveltamisalaan, sillä jälleenvakuutusyritykset eivät tällä hetkellä kuulu vakuutusyritysten likvidaatiota koskevan direktiivin soveltamisalaan. Tämän kysymyksen käsittelyä on vielä jatkettava, jotta voidaan kartoittaa aiheet, joita on tarkasteltava aiheellisten mukautusten tekemiseksi. 2004/0097 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI jälleenvakuutuksesta ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 92/49/ETY sekä direktiivien 98/78/EY ja 2002/83/EY muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 47 artiklan 2 kohdan ja 55 artiklan, huomioon komission ehdotuksen [18], [18] EUVL C [...], [...], s. [...]. ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon [19], [19] EUVL C [...], [...], s. [...]. huomioon alueiden komitean lausunnon [20], [20] EUVL C [...], [...], s. [...]. noudattavat perustamissopimuksen 251 artiklassa määrättyä menettelyä [21], [21] EUVL C [...], [...], s. [...]. sekä katsovat seuraavaa (1) Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetussa neuvoston direktiivissä 73/239/ETY [22], muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/49/ETY [23] sekä henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2002/83/ETY [24] säädetään ensivakuutusliikkeen aloittamisesta ja harjoittamisesta yhteisössä. [22] EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3. [23] EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1; direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/87/EY (EUVL L 35, 11.2.2003, s. 1). [24] EUVL L 345, 19.12.2002, s. 1. (2) Kyseisissä direktiiveissä säädetään vakuutustoimintaa sisämarkkinoilla harjoittaviin vakuutusyrityksiin sovellettavasta oikeudellisesta kehyksestä sekä sijoittautumisvapauden että palveluiden tarjoamisen vapauden kannalta, jotta helpotettaisiin niiden vakuutusyritysten harjoittamaa yhteisön alueella sijaitsevien riskien kattamista, joiden kotipaikka on yhteisössä, ja annettaisiin vakuutuksenottajille mahdollisuus turvautua paitsi omaan jäsenvaltioonsa sijoittautuneisiin vakuutuksenantajiin, myös vakuutuksenantajiin, joiden kotipaikka on yhteisössä ja jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin. (3) Kyseisissä direktiiveissä säädettyä järjestelmää sovelletaan ensivakuutusliikkeiden koko liiketoimintaan eli sekä ensivakuutusliikkeen harjoittamiseen että tulevien jälleenvakuutusten muodossa harjoitettavaan toimintaan; erikoistuneiden jälleenvakuutusyritysten harjoittama jälleenvakuutustoiminta ei kuitenkaan kuulu kyseisen järjestelmän eikä muun yhteisön lainsäädännössä säädetyn järjestelmän soveltamisalaan. (4) Jälleenvakuutusala on erittäin tärkeä talouden ala, sillä se tarjoaa ensivakuutusliikkeille mahdollisuuden lisätä vakuutustoiminnan harjoittamiseen ja vakuutussuojan tarjoamiseen liittyvää kapasiteettiaan sekä alentaa pääomakustannuksiaan; jälleenvakuutustoiminnalla on keskeinen asema myös rahoitusjärjestelmän vakauttamisessa, sillä se on tärkeä tekijä vakavaraisuuden lujittamisen ja ensivakuutusmarkkinoiden sekä koko rahoitusjärjestelmän vakauden kannalta, koska ne harjoittavat laajaa rahoituksen välitystoimintaa ja institutionaalista sijoitustoimintaa. (5) Sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta jälleenvakuutuksen ja edelleenvakuutuksen osalta 25 päivänä helmikuuta 1964 annetussa neuvoston direktiivissä 64/225/ETY [25] säädetään jälleenvakuutuspalveluiden tarjoajan kansalaisuuteen tai asuinpaikkaan liittyvien sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitusten poistamisesta. Kyseisellä direktiivillä ei kuitenkaan poistettu rajoituksia, jotka aiheutuvat jälleenvakuutustoiminnan vakavaraisuutta koskevien kansallisten säännösten välisistä eroista. Tämä tilanne on johtanut huomattaviin eroihin yhteisössä harjoitettavassa jälleenvakuutusyritysten valvonnassa, mikä luo esteitä jälleenvakuutustoiminnan harjoittamiselle, kuten jälleenvakuutusyritysten velvollisuus sitoa varoja ensivakuutusliikkeen vakuutusteknisten vastuuvelkojen kattamiseen omalta osaltaan, jälleenvakuutusyritysten velvoittaminen noudattamaan eri valvontasääntöjä eri jäsenvaltioissa, joissa ne harjoittavat toimintaa, ja ensivakuutusliikkeiden toimivaltaisten viranomaisten jälleenvakuutusyrityksen toiminnan eri osa-alueisiin kohdistama epäsuora valvonta. [25] EYVL 56, 4.4.1964, s. 878. (6) Jälleenvakuutusala on rahoituspalveluiden toimintasuunnitelman mukaan ala, jolla tarvitaan toimia yhteisön tasolla rahoituspalveluiden sisämarkkinoiden toteuttamiseksi. Tärkeimmät rahoitusalan järjestöt, kuten Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) ja Kansainvälinen vakuutusvalvontaviranomaisten järjestö (IAIS), ovat lisäksi painottaneet, että jälleenvakuutuksen valvontaa koskevien yhteisön tasolla yhdenmukaistettujen sääntöjen puuttuminen jättää rahoituspalveluiden sääntelypuitteisiin suuren tyhjiön, joka olisi täytettävä. (7) Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda vakavaraisuutta koskeva sääntelykehys yhteisön jälleenvakuutustoiminnalle. Direktiivi on osa vakuutusalaa koskevaa yhteisön lainsäädäntöä, jonka tarkoituksena on vakuutusalan sisämarkkinoiden toteuttaminen. (8) Direktiivi on yhdenmukainen kansainvälisen yhteisön ja erityisesti Kansainvälisen vakuutusvalvontaviranomaisten järjestön (IAIS) harjoittaman jälleenvakuutusyritysten vakavaraisuussääntöjä koskevan toiminnan kanssa. (9) Tässä direktiivissä sovelletaan ensivakuutusalaa koskevassa yhteisön lainsäädännössä noudatettua lähestymistapaa, joka perustuu toimilupien ja toiminnan vakauden valvontajärjestelmien vastavuoroisen tunnustamisen kannalta olennaiseen, välttämättömään ja riittävään yhdenmukaistamiseen ja mahdollistaa yhden, koko yhteisössä voimassa olevan toimiluvan myöntämisen ja kotijäsenvaltion harjoittaman valvonnan periaatteen noudattamisen. (10) Jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen vaaditaan tämän vuoksi yksi virallinen toimilupa, jonka myöntämisestä vastaavat sen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jossa jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee. Toimiluvan saaneella yrityksellä on lupa harjoittaa toimintaa koko yhteisössä joko sijoittautumisvapauden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella. Jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee tai jossa palveluita tarjotaan, ei voi vaatia uutta toimilupaa jälleenvakuutusyrityksiltä, jotka haluavat harjoittaa siellä jälleenvakuutustoimintaa ja jotka ovat jo saaneet toimiluvan kotijäsenvaltiossaan. Jälleenvakuutusyrityksiä, jotka ovat jo saaneet toimiluvan kotijäsenvaltiossaan, ei myöskään pitäisi ottaa kyseisten jälleenvakuutusyritysten jälleenvakuuttaman vakuutusyrityksen toimivaltaisten viranomaisten harjoittaman lisävalvonnan eikä -tarkastusten kohteiksi. Jäsenvaltioilla ei myöskään pitäisi olla mahdollisuutta vaatia yhteisössä toimiluvan saanutta jälleenvakuutusyritystä antamaan vakuuksia, joilla katettaisiin kyseisen jälleenvakuutusyrityksen osuus riskien luovuttajan vakuutusteknisestä vastuuvelasta. Toimiluvan myöntämistä tai peruuttamista koskevat edellytykset olisi määriteltävä. Toimivaltaisten viranomaisten ei pitäisi myöntää toimilupaa eikä toimiluvan voimassaolon pidennystä jälleenvakuutusyritykselle, joka ei täytä tässä direktiivissä säädettyjä edellytyksiä. (11) Tätä direktiiviä olisi sovellettava jälleenvakuutusyrityksiin, jotka harjoittavat pelkästään jälleenvakuutustoimintaa eivätkä lainkaan ensivakuutustoimintaa; lisäksi direktiiviä olisi sovellettava niin kutsuttuihin jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiin, joiden perustajina tai omistajina ovat muut kuin vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY [26] soveltamisalaan kuuluvat teolliset, kaupalliset tai rahoitusalan yritykset ja jotka jälleenvakuuttavat ainoastaan niiden yritysten riskejä, joihin ne itse kuuluvat. [26] EYVL L 330, 5.12.1998, s. 1. Direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 2002/87/EY (EUVL L 35, 11.2.2003, s. 1). (12) Tätä direktiiviä ei kuitenkaan pitäisi soveltaa vakuutusyrityksiin, jotka kuuluvat jo direktiivien 73/239/ETY ja 2002/83/EY soveltamisalaan. Jotta voitaisiin kuitenkin varmistaa myös jälleenvakuutustoimintaa harjoittavien vakuutusyritysten vakavaraisuus ja jälleenvakuutustoiminnan erityispiirteiden ottaminen riittävän laajasti huomioon kyseisten vakuutusyritysten pääomavaatimuksissa, tässä direktiivissä annettuja jälleenvakuutusyritysten solvenssimarginaalia koskevia säännöksiä olisi sovellettava myös kyseisten vakuutusyritysten harjoittamaan jälleenvakuutustoimintaan, jos jälleenvakuutustoiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava. (13) Tässä direktiivissä olisi täsmennettävä toimivaltaisille viranomaisille annetut valvontavaltuudet ja -keinot. Kotijäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava vastuu vakuutusyrityksen toiminnan vakauden valvonnasta erityisesti, kun on kyse niiden vakavaraisuudesta, riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan muodostamisesta sekä tämän vastuuvelan kattamisesta hyvälaatuisilla varoilla. (14) Jäsenvaltioiden toimivaltaisilla viranomaisilla olisi oltava käytettävissään tarpeelliset valvontakeinot sen varmistamiseksi, että jälleenvakuutusyritysten liiketoiminta on järjestäytynyttä koko yhteisössä riippumatta siitä, perustuuko se sijoittautumisvapauteen tai palveluiden tarjoamisen vapauteen. Niiden olisi erityisesti voitava toteuttaa aiheellisia suojatoimenpiteitä tai määrätä seuraamuksia, joiden tarkoituksena on estää jälleenvakuutuksen valvontaa koskevien määräysten mahdollinen noudattamatta jättäminen tai rikkominen. (15) Olisi säädettävä tietojen vaihdosta toimivaltaisten viranomaisten ja sellaisten viranomaisten tai elinten kesken, joiden tehtävänä on tehostaa rahoitusjärjestelmän toiminnan vakautta. Toimitettavien tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi tietojen vastaanottajien määrä olisi rajattava tiukasti. Tämän vuoksi olisi säädettävä edellytyksistä, joilla annetaan valtuudet edellä mainittujen tietojen vaihtamiseen. Silloin kun on säädetty, että tietoja saa antaa ainoastaan toimivaltaisten viranomaisten erityisellä luvalla, viranomaiset voivat tarvittaessa asettaa suostumukselleen tiukkoja rajoituksia. Sen varmistamiseksi, että toimivaltaiset viranomaiset kohdistavat riittävää valvontaa jälleenvakuutusyrityksiin, tässä direktiivissä olisi säädettävä jäsenvaltioiden mahdollisuudesta tehdä sopimuksia tietojenvaihdosta kolmansien maiden kanssa edellyttäen, että luovutettujen tietojen salassapito taataan asianmukaisella tavalla. (16) Jälleenvakuutusyritysten toiminnan vakauden valvonnan tehostamiseksi olisi säädettävä, että tilintarkastaja on velvollinen viipymättä ilmoittamaan toimivaltaisille viranomaisille, kun hän tässä direktiivissä säädetyllä tavalla saa tehtäväänsä suorittaessaan tietoonsa seikkoja, joilla voi olla vakava vaikutus jälleenvakuutusyrityksen rahoitustilanteeseen tai sen hallinnon ja kirjanpidon organisointiin. Tavoitellun päämäärän kannalta jäsenvaltioiden olisi säädettävä, että tämä velvollisuus koskee kaikkia tapauksia, joissa tilintarkastaja saa tietoonsa tällaisia seikkoja suorittaessaan tehtäväänsä yrityksessä, jolla on läheiset sidokset jälleenvakuutusyritykseen. Tilintarkastajien velvollisuus ilmoittaa tarvittaessa toimivaltaisille viranomaisille jälleenvakuutusyritystä koskevista seikoista ja päätöksistä, jotka tulevat heidän tietoonsa heidän suorittaessaan tehtäviään muussa yrityksessä kuin jälleenvakuutusyrityksessä, ei sinänsä vaikuta heidän tehtäviensä luonteeseen tuossa yrityksessä eikä tapaan, jolla heidän on hoidettava tehtävänsä kyseisessä yrityksessä. (17) Olisi säädettävä tämän direktiivin soveltamisesta jo toimiviin jälleenvakuutusyrityksiin, jotka ovat saaneet jäsenvaltion säännösten mukaisesti toimiluvan tai oikeuden harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa jo ennen direktiivin voimaantuloa. (18) Jotta jälleenvakuutusyritys voi täyttää sitoumuksensa, kotijäsenvaltion olisi vaadittava jälleenvakuutusyritystä muodostamaan riittävä vakuutustekninen vastuuvelka. Vakuutusteknisen vastuuvelan määrä olisi määritettävä vakuutusyritysten tilinpäätöksistä ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä 19 päivänä joulukuuta 1991 annetun direktiivin 91/674/ETY [27] mukaisesti; henkijälleenvakuutustoiminnan osalta kotijäsenvaltion olisi lisäksi voitava antaa direktiivin 2002/83/EY mukaisesti yksityiskohtaisempia sääntöjä. [27] EYVL L 374, 31.12.1991, s. 7. Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/51/EY (EUVL L 178, 17.7.2003, s. 16). (19) Jälleenvakuutusyritystä, joka harjoittaa jälleenvakuutustoimintaa tarjoamalla luottovakuutuksia ja jonka luottojälleenvakuutustoiminnan osuus sen koko liiketoiminnasta on vähäistä suurempi, olisi vaadittava muodostamaan tasoitusvastuu, joka on erillään solvenssimarginaalista; tasoitusvastuu olisi laskettava käyttämällä yhtä menetelmistä, joista säädetään direktiivissä 73/239/ETY ja jotka katsotaan keskenään vastaaviksi. Lisäksi tässä direktiivissä olisi säädettävä kotijäsenvaltion oikeudesta vaatia niitä jälleenvakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee sen alueella, muodostamaan antamiensa sääntöjen mukaisesti tasoitusvastuut muille kuin luottojälleenvakuutusriskien luokille. (20) Jälleenvakuutusyrityksellä olisi oltava riittävästi varoja vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen ottaen huomioon jälleenvakuutusyrityksen harjoittaman liiketoiminnan laatu ja erityisesti odotettavissa olevien korvausmaksujen luonne, määrä ja kesto jälleenvakuutusyrityksen monipuolisesti ja riittävän hajautetusti tekemien sijoitusten riittävyyden, likviditeetin, varmuuden, laadun, kannattavuuden ja yhteensopivuuden turvaamiseksi; kyseiset sijoitukset antavat yritykselle mahdollisuuden mukautua riittävässä määrin muuttuviin taloudellisiin olosuhteisiin ja erityisesti (21) On välttämätöntä, että vakuutusteknisen vastuuvelan kattamiseen riittävien varojen lisäksi vakuutusyrityksillä on täydentävä rahasto, niin sanottu solvenssimarginaali, jota edustavat vapaat varat ja toimivaltaisen viranomaisen suostumuksella muut taseen ulkopuoliset varallisuuserät, jotka toimivat puskurina haitallisiin liiketoiminnan heilahteluihin varautumiseksi. Tämä vaatimus on tärkeä osa toiminnan vakauden valvontaa. Odotettaessa nykyisen solvenssimarginaalijärjestelmän tarkistamista osana meneillään olevaa komission solvenssi II -hanketta jälleenvakuutusyrityksiltä vaadittava solvenssimarginaali olisi määritettävä ensivakuutusalaan tällä hetkellä sovellettavan lainsäädännön nojalla. (22) Joidenkin jälleenvakuutussopimustyyppien tai erityisten liiketoiminta-alojen ominaispiirteiden huomioon ottamiseksi olisi säädettävä mukautusten tekemisestä vaaditun solvenssimarginaalin laskentaan; komission olisi tehtävä mukautukset käyttäen perustamissopimuksella sille siirrettyjä täytäntöönpanovaltuuksia ja kuultuaan neuvoston direktiivillä 91/675/ETY [28] perustettua vakuutuskomiteaa. Nämä toimenpiteet olisi toteutettava soveltamalla menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28 päivänä kesäkuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY [29] 5 artiklassa säädettyä sääntelymenettelyä. [28] EYVL L 374, 31.12.1991, s. 32. [29] EYVL L 184, 17.7.1999, s. 23. (23) Luettelon eristä, jotka voivat edustaa tämän direktiivin mukaista käytettävissä olevaa solvenssimarginaalia, olisi vastattava direktiiveissä 73/239/ETY ja 2002/83/EY annettua luetteloa. (24) Jälleenvakuutusyrityksillä olisi oltava myös takuurahasto, jotta voitaisiin varmistaa, että niillä on riittävästi varoja perustamisajankohtanaan ja että liiketoiminnan jatkuessa niiden solvenssimarginaali ei missään tapauksessa laske turvaavuuden vähimmäistason alapuolelle; jälleenvakuutusalan kytkösyritysten erityispiirteiden huomioon ottamiseksi olisi kuitenkin säädettävä kotijäsenvaltion mahdollisuudesta asettaa jälleenvakuutusalan kytkösyrityksiltä vaadittavan vähimmäistakuurahaston määrää. (25) Tämän direktiivin tietyissä säännöksissä määritetään vähimmäisvaatimukset. Kotijäsenvaltioiden olisi voitava tiukentaa erityisesti vaadittua solvenssimarginaalia koskevia sääntöjä niiden jälleenvakuutusyritysten osalta, jotka ovat saaneet toimiluvan omilta toimivaltaisilta viranomaisiltaan. (26) On välttämätöntä säätää toimenpiteistä tapauksissa, joissa yrityksen taloudellinen asema muuttuu sellaiseksi, että sen on vaikea täyttää vakuutussopimuksista aiheutuvia velvoitteitaan. Erityistilanteissa on tarpeen myöntää toimivaltaisille viranomaisille valtuudet ryhtyä toimiin riittävän varhaisessa vaiheessa. Käyttäessään näitä valtuuksia toimivaltaisten viranomaisten olisi kuitenkin ilmoitettava jälleenvakuutusyrityksille valvontatoimiin johtaneet syyt hyvän hallinnon ja puolueettoman oikeudenkäynnin periaatteiden mukaisesti. Niin kauan kuin tilanne pysyy ennallaan, toimivaltaisia viranomaisia olisi estettävä antamasta todistusta siitä, että jälleenvakuutusyrityksellä on riittävä solvenssimarginaali. (27) On välttämätöntä säätää yhteistyön järjestämisestä jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välillä, jotta voitaisiin varmistaa, että jälleenvakuutusyritys, joka harjoittaa toimintaa sijoittautumisvapauden ja palveluiden tarjoamisen vapauden (28) Olisi säädettävä oikeudesta hakea tuomioistuimilta muutosta toimiluvan epäämistä tai peruuttamista koskeviin päätöksiin. (29) On tärkeää säätää, ettei jälleenvakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee yhteisön ulkopuolella ja jotka harjoittavat jälleenvakuutustoimintaa yhteisössä, ei pitäisi kohdella suopeammin kuin jälleenvakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka sijaitsee jäsenvaltiossa. (30) Jälleenvakuutusalan kansainvälisten näkökohtien kannalta olisi suotavaa säätää mahdollisuudesta tehdä kansainvälisiä sopimuksia kolmansien maiden kanssa kunkin sopimuspuolen alueella toimintaa harjoittaviin jälleenvakuuttajiin sovellettavien valvontakeinojen määrittelemiseksi. (31) Olisi säädettävä joustavasta menettelystä, jolla voidaan arvioida yhteisön laajuisesti toiminnan vakauden valvontaa suhteessa kolmansiin maihin, jotta voidaan edistää niiden jälleenvakuutuspalveluiden vapauttamista joko sijoittautumisen tai palveluiden rajatylittävän tarjoamisen kautta. Tässä direktiivissä säädetään tämän vuoksi menettelyistä kolmansien maiden kanssa käytäviä neuvotteluita varten. (32) Komissiolla olisi oltava valtuudet hyväksyä täytäntöönpanotoimenpiteitä edellyttäen, että niillä ei muuteta tämän direktiivin keskeisiä osia. Toimenpiteillä pyritään mahdollistamaan jälleenvakuutusalan tulevan kehityksen ottaminen huomioon yhteisössä. Tämän direktiivin täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet olisi vahvistettava päätöksen 1999/468/EY mukaisesti. (33) Vakuutusalaan nykyisin sovellettavaa yhteisön lainsäädäntöä olisi mukautettava tällä direktiivillä säädetyn jälleenvakuutusyritysten uuden valvontajärjestelmän ottamiseksi huomioon ja koko vakuutusalan sääntelykehyksen johdonmukaisuuden varmistamiseksi. Mukautuksia olisi tehtävä erityisesti niihin voimassa oleviin säännöksiin, joissa säädetään ensivakuutusliikkeiden valvontaa harjoittavien toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuudesta kohdistaa jälleenvakuutusyrityksiin epäsuoraa valvontaa. Lisäksi olisi kumottava nykyiset säännökset, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat vaatia varojen sitomista vakuutusyrityksen vakuutusteknisten vastuuvelkojen kattamiseen, jos tämän direktiivin nojalla toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys tai vakuutusyritys on jälleenvakuuttanut vakuutuksenantajan. Olisi myös säädettävä, että jälleenvakuutustoimintaa harjoittavien vakuutusyritysten vaadittuun solvenssimarginaaliin sovelletaan tässä direktiivissä säädettyjä jälleenvakuutusyrityksiin sovellettavia solvenssimarginaalisäännöksiä, jos kyseisen toiminnan osuus niiden koko liiketoiminnasta on huomattava. Direktiivejä 73/239/ETY, 92/49/ETY ja 2002/83/EY olisi tämän vuoksi muutettava tämän mukaisesti vastaavalla tavalla. (34) Direktiiviä 98/78/EY olisi muutettava siten, että voidaan varmistaa, että vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmään kuuluviin jälleenvakuutusyrityksiin kohdistetaan lisävalvontaa samaan tapaan kuin vakuutusyrityksiin, jotka kuuluvat tällä hetkellä vakuutusyritysryhmään. (35) Koska suunnitellun toiminnan tavoitetta, joka on säädöksen antaminen antaa jälleenvakuutustoiminnan aloittamista ja harjoittamista varten, ei voida riittävällä tavalla saavuttaa jäsenvaltioiden tasolla, vaan se voidaan suunnitellun toiminnan vaikutukset ja laajuus huomioon ottaen saavuttaa paremmin yhteisön tasolla, yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Mainitussa artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen. Koska tässä direktiivissä määritellään vähimmäisvaatimukset, jäsenvaltiot voivat säätää tiukemmista säännöistä, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: I OSASTO - SOVELTAMISALA JA MÄÄRITELMÄT 1 artikla - Soveltamisala 1. Tässä direktiivissä annetaan säännöt, joita sovelletaan sellaisten yritysten itsenäisen jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja jatkamiseen, jotka ovat sijoittautuneet tai pyrkivät sijoittautumaan johonkin jäsenvaltioon. 2. Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraaviin: a) direktiivien 73/239/ETY ja 2002/83/EY soveltamisalaan kuuluviin vakuutusyrityksiin; b) direktiivin 73/239/ETY 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuihin liiketoimiin ja toimijoihin; c) direktiivin 2002/83/EY 3 artiklassa tarkoitettuihin liiketoimiin ja toimijoihin, d) jäsenvaltion hallituksen harjoittamaan jälleenvakuutustoimintaan, kun tämä toimii tärkeään yleiseen etuun liittyvistä syistä viimeisenä mahdollisena vakuutuksenantajana markkinatilanteessa, jossa on objektiivisesti arvioiden mahdotonta saada muuta vakuutussuojaa. 2 artikla - Määritelmät 1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) 'jälleenvakuutuksella' toimintaa, jossa on kyse sellaisten riskien hyväksymisestä, jotka vakuutusyritys, muu jälleenvakuutusyritys tai Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/41/EY [30] soveltamisalaan kuuluva ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoava laitos on luovuttanut; [30] EUVL L 235, 23.9.2003, s. 10. b) 'jälleenvakuutusyrityksellä' jokaista yritystä, joka on saanut virallisen toimiluvan 3 artiklan mukaisesti; c) 'sivukonttorilla' jokaista jälleenvakuutusyrityksen asioimistoa tai sivukonttoria; d) 'toimipaikalla' jälleenvakuutusyrityksen kotipaikkaa tai sivukonttoria, ottaen huomioon, mitä c alakohdassa säädetään; e) 'kotijäsenvaltiolla' jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee; f) 'jäsenvaltiolla, jossa sivukonttori sijaitsee' jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksen sivukonttori sijaitsee; g) 'vastaanottavalla jäsenvaltiolla' jäsenvaltiota, jossa jälleenvakuutusyrityksellä on sivukonttori tai jossa se tarjoaa palveluita; h) 'määräysvallalla' neuvoston direktiivin 83/349/ETY [31] 1 artiklassa määriteltyä emoyrityksen ja tytäryrityksen välistä yhteyttä tai vastaavaa luonnollisen tai oikeushenkilön ja yrityksen välistä yhteyttä; [31] EYVL L 193, 18.7.1983, s. 1. i) 'määräomistusyhteydellä' yrityksestä suoraan tai välillisesti omistettua osuutta, joka on vähintään 10 prosenttia yrityksen pääomasta tai äänivallasta taikka jolla voidaan vaikuttaa sen yrityksen johtamiseen, josta osuus omistetaan; j) 'emoyrityksellä' direktiivin 83/349/ETY 1 ja 2 artiklassa määriteltyä emoyritystä; k) 'tytäryrityksellä' direktiivin 83/349/ETY 1 ja 2 artiklassa määriteltyä tytäryritystä; l) 'toimivaltaisilla viranomaisilla' kansallisia viranomaisia, joilla on lain tai asetuksen nojalla toimivalta valvonta jälleenvakuutusyrityksiä; m) 'läheisillä sidoksilla' tilannetta, jossa kahden tai useamman luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön välillä on sidossuhde: (i) omistusyhteyden kautta, eli että yrityksestä suoraan tai välillisesti määräysvallan kautta pidetään hallussa vähintään 20 prosenttia yrityksen äänivallasta tai pääomasta, tai (ii) määräysvallan kautta kaikissa direktiivin 83/349/ETY 1 artiklan 1 ja 2 kohdan tapauksissa tai kun on kyse samankaltaisesta suhteesta luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön ja yrityksen välillä; n) 'jälleenvakuutusalan kytkösyrityksellä' jälleenvakuutusyritystä, jonka omistaa joko muu rahoitusalan yritys kuin direktiivin 98/78/EY soveltamisalaan kuuluva vakuutus- tai jälleenvakuutusyritys tai vakuutus- tai jälleenvakuutusyritysryhmä, tai yksi tai useampi muu kuin rahoitusalan yritys,jonka tarkoituksena on jälleenvakuuttaa ainoastaan siihen yritysryhmään kuuluvien yritysten riskejä, johon se itse kuuluu, tai siihen yritysryhmään kuuluvien yritysten riskejä, johon jälleenvakuutusalan kytkösyritys kuuluu. 2. Edellä 1 kohdan c alakohtaa sovellettaessa yrityksen pysyvä läsnäolo jäsenvaltion alueella rinnastetaan asioimistoon tai sivukonttoriin, vaikka mainittu läsnäolo ei käsittäisi sivukonttoria tai asioimistoa, vaan ainoastaan toimiston, jota hoitaa yrityksen oma henkilökunta tai itsenäisesti toimiva henkilö, jolla on pysyvä valtuutus toimia yrityksen puolesta asioimiston tapaan. Edellä 1 kohdan i alakohdan soveltamiseksi 12, 19, 20 ja 21 artiklan sekä 19 ja 21 artiklassa tarkoitettujen muiden omistusoikeuksien tasojen yhteydessä otetaan huomioon direktiivin 2001/34/ETY [32] 92 artiklassa tarkoitetut äänioikeudet. [32] EYVL L 184, 6.7.2001, s. 66. Edellä olevan 1 kohdan k alakohdan soveltamiseksi jokainen tytäryrityksen tytäryritys katsotaan myös näiden yritysten perimmäisen emoyrityksen tytäryritykseksi. Edellä olevan 1 kohdan m alakohdan soveltamiseksi jokainen tytäryrityksen tytäryritys katsotaan näiden yritysten johdossa toimivan emoyrityksen tytäryritykseksi. Edellä olevan 1 kohdan m alakohdan soveltamiseksi tilanteiden, joissa kaksi luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä tai useampi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö on määräysvallan kautta pysyvästi sidoksissa yhteen ja samaan henkilöön, katsotaan myös muodostavan läheisen sidoksen tällaisten henkilöiden välille. 3. Silloin kun tässä direktiivissä viitataan euroon, kansalliseen valuuttaan sovellettavan vaihtoarvon on kunkin vuoden 31 päivästä joulukuuta oltava sen lokakuuta edeltävän kuukauden viimeisen päivän arvo, jolta on saatavissa eurovaihtoarvot kaikille yhteisön valuutoille. II OSASTO - JÄLLEENVAKUUTUSTOIMINNAN ALOITTAMINEN JA TOIMILUVAN MYÖNTÄMINEN JÄLLEENVAKUUTUSYRITYKSELLE 3 artikla - Toimilupaa koskeva periaate Jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen on oltava ennalta myönnetty virallinen toimilupa. Seuraavien yritysten on haettava tällaista toimilupaa kotijäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta: a) yritykset, jotka perustavat kotipaikkansa kyseisen valtion alueelle; ja b) jälleenvakuutusyritykset, jotka toimiluvan saatuaan laajentavat liiketoimintaansa muuhun kuin aiemman toimiluvan kattamaan jälleenvakuutustoimintaan. 4 artikla - Toimiluvan soveltamisala 1. Edellä 3 artiklassa tarkoitettu toimilupa on voimassa koko yhteisössä. Jälleenvakuutusyritys voi harjoittaa sen nojalla liiketoimintaa yhteisössä joko sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella. 2. Toimilupa myönnetään hakijan pyynnön perusteella vahinkojälleenvakuutus-, henkijälleenvakuutus- tai kaiken jälleenvakuutustoiminnan harjoittamista varten. Sen myöntäminen perustuu 6 artiklan b kohdan ja 11 artiklan mukaisesti toimitettavaan toimintasuunnitelmaan ja toimilupahakemuksen käsittelevän jäsenvaltion asettamien myöntämisedellytysten täyttymiseen. 5 artikla - Jälleenvakuutusyrityksen yhtiömuoto 1. Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jälleenvakuutusyritykset, jotka hakevat toimilupaa, ovat yhtiömuodoltaan jokin liitteessä I mainituista. Jälleenvakuutusyritys voi olla yhtiömuodoltaan myös neuvoston asetuksen (EY) N:o 2157/2001 [33] määritelmän mukainen eurooppayhtiö. [33] EYVL L 294, 10.11.2001, .s. 1. 2. Jäsenvaltiot voivat tarvittaessa perustaa julkisoikeudellisia yrityksiä, sikäli kuin näiden yritysten tavoitteena on harjoittaa jälleenvakuutusliikettä vastaavilla edellytyksillä kuin yksityisoikeudelliset yritykset. 6 artikla - Edellytykset Kotijäsenvaltion on vaadittava, että jälleenvakuutusyritykset, jotka hakevat toimilupaa: a) rajoittavat liiketoimintansa jälleenvakuutustoimintaan ja siitä välittömästi johtuvaan liiketoimintaan; ne voivat hoitaa myös vakuutusholdingyhtiön tehtäviä ja harjoittaa direktiivin 2002/87/EY [34] 2 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuun rahoitusalan toimintaan liittyvää toimintaa; [34] EUVL L 35, 11.2.2003, s. 1. b) esittävät 11 artiklan mukaisen toimintasuunnitelman; c) omistavat 40 artiklan 2 kohdassa säädetyn vähimmäistakuurahaston; ja d) ovat sellaisten henkilöiden tosiasiallisesti johtamia, jotka täyttävät hyvää mainetta, ammattipätevyyttä tai -kokemusta koskevat edellytykset. 7 artikla - Läheiset sidokset 1. Jos jälleenvakuutusyrityksen ja muun luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön välillä vallitsee läheinen sidos, toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää toimiluvan vain, jos sidos ei estä niitä hoitamasta tehokkaasti valvontaan liittyviä tehtäviään. Toimivaltaisten viranomaisten on evättävä toimilupa, jos yhteen tai useampaan jälleenvakuutusyritykseen läheisesti sidoksissa olevaan luonnolliseen henkilöön tai oikeushenkilöön sovellettavan kolmannen maan lait, asetukset tai hallinnolliset määräykset taikka niiden täytäntöönpanoon liittyvät vaikeudet estävät viranomaisia hoitamasta tehokkaasti valvontaan liittyviä tehtäviään. 2. Toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava jälleenvakuutusyrityksiä toimittamaan niille tiedot, jotka ne tarvitsevat valvoakseen, että kohdassa 1 tarkoitettuja edellytyksiä noudatetaan jatkuvasti. 8 artikla - Jälleenvakuutusyrityksen kotipaikka on vaadittava, että jälleenvakuutusyritysten kotipaikka sijaitsee samassa jäsenvaltiossa kuin niiden sääntömääräinen kotipaikka. 9 artikla - Vakuutusehdot ja vakuutusmaksut 1. Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita pitämästä edelleen voimassa tai antamasta lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, joissa edellytetään perustamisasiakirjan ja yhtiöjärjestyksen hyväksymistä ja muiden tavanomaiseen valvontaan kuuluvien tarpeellisten asiakirjojen tiedoksi antamista. 2. Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa antaa säännöksiä, joissa vaaditaan niiden vakuutussopimusten yleisten ja erityisten vakuutusehtojen, vakuutusmaksujen sekä lomakkeiden ja muiden sellaisten painettujen asiakirjojen ennalta hyväksymistä tai järjestelmällistä ilmoittamista, joita jälleenvakuutusyritys aikoo käyttää asioidessaan vakuutuksen luovuttavien tai edelleenvakuuttavien yritysten kanssa. 10 artikla - Markkinoiden taloudelliset tarpeet Jäsenvaltiot eivät voi vaatia, että toimilupahakemusta käsiteltäessä on otettava huomioon markkinoiden taloudelliset tarpeet. 11 artikla - Toimintasuunnitelma 1. Edellä 6 artiklan b kohdassa tarkoitetun toimintasuunnitelman on sisällettävä seuraavat tiedot tai selvitykset: a) niiden riskien laatu, joita jälleenvakuutusyritys aikoo kattaa, b) jälleenvakuutusjärjestelyt, joista jälleenvakuutusyritys aikoo sopia luovuttavien yritysten kanssa, c) edelleenvakuutusta koskevat pääperiaatteet, d) erät, joista koostuu vähimmäistakuurahasto, d) hallinnon ja myyntiverkon arvioidut perustamiskustannukset ja niiden kattamiseen tarkoitetut varat; 2. Edellä olevan 1 kohdan vaatimusten lisäksi toimintasuunnitelman on sisällettävä kolmelta ensimmäisestä tilikaudelta: a) arviot muista hallintokustannuksista kuin perustamiskustannuksista, erityisesti juoksevista yleiskuluista ja palkkioista, b) arviot vakuutusmaksuista ja korvauksista, c) taseen kehittymistä koskeva ennuste; d) arviot vastuuvelan ja solvenssimarginaalin kattamiseen tarkoitetuista varoista. 12 artikla - Määräomistusyhteyksiä omistavat osakkeenomistajat ja jäsenet Kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät saa myöntää toimilupaa jälleenvakuutusliikkeen aloittamiseen, ennen kuin niille on ilmoitettu niiden suoraan tai välillisesti omistajina tai jäseninä olevien luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden nimet, joilla on määräomistusyhteys, ja näiden omistusyhteyksien määrät. Samojen viranomaisten on evättävä toimilupa, jos viranomaiset, ottaen huomioon, että on tarpeen turvata jälleenvakuutusyrityksen vakaa ja järkevä johtaminen, eivät ole vakuuttuneita kyseisten osakkeenomistajien tai jäsenten pätevyydestä. 13 artikla- Toimiluvan epäävä päätös Päätös, jolla toimilupa evätään, on yksityiskohtaisesti perusteltava ja annettava tiedoksi yritykselle. Jäsenvaltion on säädettävä, että mahdollinen epäävä päätös voidaan saattaa 53 artiklan nojalla tuomioistuimen käsiteltäväksi. Samoin on säädettävä myös niissä tapauksissa, joissa toimivaltaiset viranomaiset eivät ole käsitelleet toimilupahakemusta kuuden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta. 14 artikla - Muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten kuuleminen ennakolta 1. Kyseisen toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään jälleenvakuutusyritykselle, a) joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen tytäryritys; tai b) joka on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai c) jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saaneessa vakuutus- tai jälleenvakuutusyrityksessä. 2. Luottolaitosten tai sijoituspalveluyritysten valvonnasta vastaavaa toisen jäsenvaltion toimivaltaista viranomaista on kuultava ennen kuin toimilupa myönnetään jälleenvakuutusyritykselle, a) joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen tytäryritys; tai b) joka on yhteisössä toimiluvan saaneen luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen emoyrityksen tytäryritys; tai c) jossa määräysvalta on samalla luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä kuin yhteisössä toimiluvan saaneessa luottolaitoksessa tai sijoituspalveluyrityksessä. 3. Tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen asiaankuuluvien toimivaltaisten viranomaisten on kuultava toisiaan erityisesti arvioidessaan osakkeenomistajien sopivuutta sekä saman ryhmän toisen yrityksen johtamiseen osallistuvien johtajien mainetta ja kokemusta. Viranomaisten on ilmoitettava toisilleen kaikki osakkeenomistajien sopivuutta sekä johtajien mainetta ja kokemusta koskevat tiedot, jotka ovat merkityksellisiä muiden toimiluvan myöntämiseen osallistuvien toimivaltaisten viranomaisten sekä toimintaehtojen noudattamisen jatkuvan arvioinnin kannalta. III OSASTO - JÄLLEENVAKUUTUSLIIKKEEN HARJOITTAMISTA KOSKEVAT EDELLYTYKSET 1 luku - Taloudellisen valvonnan periaatteet ja menetelmät 1 jakso - Toimivaltaiset viranomaiset ja yleiset säännöt 15 artikla - Toimivaltaiset viranomaiset ja valvonnan kohde 1. Jälleenvakuutusyrityksen talouden valvonta, sellaisen liiketoiminnan valvonta mukaan luettuna, jota yritys harjoittaa joko sivukonttoreiden välityksellä tai palveluiden tarjoamisen vapauden perusteella, kuuluu yksinomaan kotijäsenvaltion toimivaltaan. Jos vastaan ottavan jäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla on perusteet katsoa, että jälleenvakuutusyrityksen liiketoiminta saattaa vaikuttaa sen vakavaraisuuteen, niiden on ilmoitettava asiasta kyseisen jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Kotijäsenvaltion viranomaisten on todennettava, noudattaako jälleenvakuutusyritys tässä direktiivissä määriteltyjä vakavaraisuussääntöjä. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun talouden valvontaan kuuluu erityisesti jälleenvakuutusyrityksen koko liiketoiminnan vakavaraisuuden, vakuutusteknisen vastuuvelan ja sitä kattavien varojen tarkastaminen kotijäsenvaltiossa annettujen määräysten tai noudatettujen menettelyjen mukaisesti yhteisön tasolla annettujen säännösten nojalla. 3. Jälleenvakuutusyrityksen kotijäsenvaltio ei voi kieltäytyä hyväksymästä jälleenvakuutusyrityksen tekemää edelleenvakuutussopimusta, jonka jälleenvakuutusyritys on tehnyt tämän direktiivin mukaisesti toimiluvan saaneen jälleenvakuutusyrityksen tai direktiivien 73/239/ETY tai 2002/83/EY mukaisesti toimiluvan saaneen vakuutusyrityksen kanssa syistä, jotka liittyvät suoraan kyseisen jälleenvakuutusyrityksen tai vakuutusyrityksen vakavaraisuuteen. 4. Kotijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on vaadittava, että jokaisella jälleenvakuutusyrityksellä on asianmukainen hallinto- ja kirjanpitojärjestelmä sekä asianmukainen sisäinen tarkastusmenettely. 16 artikla - Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden sivukonttoreiden valvonta Jäsenvaltion, jossa sivukonttori sijaitsee, on säädettävä, että kun toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut jälleenvakuutusyritys harjoittaa liiketoimintaansa sivukonttorin välityksellä, kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat, ilmoitettuaan siitä ensiksi sen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jossa sivukonttori sijaitsee, tarkastaa itse tai tähän tarkoitukseen valtuuttamiensa henkilöiden välityksellä paikalla yrityksen talouden valvonnalle tarpeellisia tietoja. Sen jäsenvaltion viranomaiset, jossa sivukonttori sijaitsee, voivat osallistua tähän tarkastamiseen. 17 artikla - Tilinpäätöstiedot, toiminnan vakautta koskevat tiedot ja tilastotiedot: valvontaa koskeva toimivalta 1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että kaikki jälleenvakuutusyritykset, joiden kotipaikka on sen alueella, laativat yrityksen koko toiminnan, taloudellisen aseman ja vakavaraisuuden kattavan tilinpäätöksen. 2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että jälleenvakuutusyritykset, joilla on kotipaikka sen alueella, toimittavat määräajoin asiakirjat ja tilastolliset asiakirjat, jotka ovat tarpeen valvontaa varten. Toimivaltaisten viranomaisten on annettava toisilleen tiedoksi kaikki valvontaa varten tarvittavat asiakirjat ja tiedot. 3. Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että toimivaltaisilla viranomaisilla on tarvittava toimivalta ja keinot niiden jälleenvakuutusyritysten liiketoiminnan valvomiseksi, joilla on kotipaikka sen alueella, kyseisten alueiden ulkopuolella harjoitettava liiketoiminta mukaan luettuna. Toimivaltaisille viranomaisille on erityisesti annettava valtuudet: a) perehtyä yksityiskohtaisesti jälleenvakuutusyrityksen tilaan ja koko liiketoimintaan muun muassa keräämällä tietoja tai vaatimalla jälleen- ja edelleenvakuutusliikettä koskevien asiakirjojen esittämistä sekä suorittamalla tarkastuksia paikalla jälleenvakuutusyrityksen toimitiloissa; b) toteuttaa jälleenvakuutusyrityksen, sen johtokunnan jäsenten tai johtajien tai yrityksessä määräysvaltaa käyttävien henkilöiden osalta kaikki asianmukaiset ja tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jälleenvakuutusyrityksen liiketoiminta on niiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaista, joita jälleenvakuutusyrityksen on noudatettava kussakin jäsenvaltiossa; c) turvata näiden toimenpiteiden toteuttaminen, jos tarpeellista pakkotoimin ja tarvittaessa oikeusteitse. Jäsenvaltiot voivat myös säätää, että toimivaltaisilla viranomaisilla on mahdollisuus saada edustajien hallussa olevia sopimuksia koskevat tiedot. 18 artikla - Vakuutuskannan luovutus Kansallisessa lainsäädännössä säädetyin edellytyksin kunkin jäsenvaltion on annettava jälleenvakuutusyrityksille, joiden kotipaikka on sen alueella, lupa luovuttaa joko sijoittautumisoikeuden tai palveluiden tarjonnan vapauden perusteella tehtyjen vakuutussopimustensa vakuutuskanta kokonaan tai osittain yhteisön alueelle sijoittautuneelle vastaanottavalle yritykselle, jos vastaanottavan yrityksen kotijäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat, että jälkimmäisellä yrityksellä on kannanluovutus huomioon ottaen 3 luvussa tarkoitettu riittävä solvenssimarginaali. 2 jakso - Määräomistusyhteydet 19 artikla - Osuuksien hankkiminen Jäsenvaltioiden on säädettävä, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka aikoo hankkia omistukseensa suoraan tai välillisesti määräomistusyhteyden jälleenvakuutusyrityksestä, on ilmoitettava ennalta tästä omistusyhteydestä ja omistusyhteyden määrästä kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Kyseisen luonnollisen tai oikeushenkilön on myös ilmoitettava kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille aikomuksestaan lisätä määräomistusyhteyttään siten, että hänen osuutensa äänistä tai osakepääomasta on vähintään 20, 33 tai 50 prosenttia tai suurempi taikka siten, että jälleenvakuutusyrityksestä tulee tämän tytäryritys. Kotijäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla on enintään kolme kuukautta ensimmäisessä alakohdassa säädetyn ilmoituksen päivämäärästä vastustaa kyseistä suunnitelmaa, jos ne eivät ole kyseisen jälleenvakuutusyrityksen järkevän ja vakaan johtamisen huomioon ottamiseksi vakuuttuneita ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun henkilön pätevyydestä. Jos toimivaltaiset viranomaiset eivät vastusta kyseistä suunnitelmaa, ne voivat vahvistaa enimmäismääräajan kyseisen hankkeen toteuttamiselle. 20 artikla - Rahoitusalan yritysten hankkimat osuudet Jos 19 artiklassa tarkoitettujen osuuksien ostaja on toisessa jäsenvaltiossa toimiluvan saanut vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys, luottolaitos tai sijoituspalveluyritys taikka sellaisen yrityksen emoyritys taikka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on määräysvalta sellaisessa yrityksessä, ja jos yrityksestä tulee mainitun yritysoston myötä ostajan tytäryritys tai se joutuu ostajan määräysvaltaan, yritysostoa on arvioitava direktiivin 14 artiklassa tarkoitetussa ennakkokuulemisessa. 21 artikla - Luopumiset Jäsenvaltioiden on säädettävä, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka aikoo luopua suorasta tai välillisestä määräomistusyhteydestä jälleenvakuutusyrityksessä, on ilmoitettava ennalta siitä ja arvioidun omistusyhteyden määrästä kyseisen kotijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Kunkin luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on myös ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille aikomuksestaan vähentää määräomistusyhteyttään siten, että tämän osuus äänivallasta tai osakepääomasta on vähemmän kuin 20, 33 tai 50 prosenttia tai siten, että jälleenvakuutusyritys lakkaa olemasta tämän tytäryritys. 22 artikla - Jälleenvakuutusyrityksen toimivaltaiselle viranomaiselle antama ilmoitus Kun jälleenvakuutusyrit