Komission tiedonanto Neuvostolle, Euroopan Parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle Sekä Alueiden Komitealle - Euroopan sähköisen viestinnän sääntely ja markkinat vuonna 2003 - Raportti EU:n sähköisen viestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta [SEK(2003) 1342] /* KOM/2003/0715 lopull. */





KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE - Euroopan sähköisen viestinnän sääntely ja markkinat vuonna 2003 - Raportti EU:n sähköisen viestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta [SEK(2003) 1342] SISÄLLYSLUETTELO 1. TIIVISTELMÄ JA KESKEISET PÄÄTELMÄT 1.1. Johdanto Euroopan komissio korosti viimeisessä vuoden 1998 sääntelyjärjestelmän täytäntöönpanoa koskevassa raportissaan [1] ja sitä seuranneessa tiedonannossaan "Sähköinen viestintä: tie osaamistalouteen" [2], kuinka tärkeää on panna Euroopan parlamentin ja neuvoston maaliskuussa 2002 hyväksymä sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen uusi sääntelyjärjestelmä täytäntöön kokonaisuudessaan, tehokkaasti ja hyvissä ajoin. Euroopan parlamentti on tukenut tätä näkemystä voimakkaasti. [3] [1] Komission kahdeksas raportti televiestinnän sääntelypaketin täytäntöönpanosta - Euroopan televiestinnän sääntely ja markkinat vuonna 2002, KOM(2002) 695 lopullinen, 3.12.2002. [2] KOM(2003) 65, 11.2.2003. [3] Ks. Euroopan parlamentin [17.11.2003] antama päätöslauselma. Siirtyminen uuteen sääntelyjärjestelmään tukee sähköisen viestinnän jatkuvaa kasvua ja erityisesti laajakaistayhteyksiä keskeisenä tekijänä Lissabonin tavoitteiden toteuttamisessa. Komission heinäkuussa 2003 alkuun panemassa kasvualoitteessa [4] korostetaan laajakaistan merkitystä taloudelliselle vauraudelle, kilpailukyvylle ja työpaikkojen luonnille. [4] Kasvualoite: Investoinnit Euroopan laajuisiin verkkoihin ja merkittäviin tutkimus- ja kehityshankkeisiin, SEC(2003) 813, heinäkuu 2003, ja sen jälkeen annettu komission tiedonanto "Euroopan kasvualoite: Investoinnit verkkoihin ja osaamiseen kasvun ja työllisyyden hyväksi - Väliraportti Eurooppa-neuvostolle", KOM(2003) 579 lopullinen, 1.10.2003. Uudessa sääntelyjärjestelmässä on tarkoitus varmistaa, että ennakkosääntelyä harjoitetaan vain silloin, kun kilpailun taso määritellyillä markkinoilla kilpailuoikeuden mukaisin menetelmin analysoituna katsotaan riittämättömäksi. Syntymässä olevilla uusilla markkinoilla ei pitäisi periaatteessa olla sääntelyä lainkaan. Tämän lähestymistavan pitäisi lisätä kilpailua verkkojen ja jakelukanavien tasolla kansallisten sääntelyviranomaisten saadessa välineet määrätä verkkojen käyttöoikeuksista silloin, kun se on perusteltua eli kun vakiintuneisiin operaattoreihin ei kohdistu kilpailupainetta. Järjestelmän muilla keskeisillä näkökohdilla on tarkoitus tukea tätä lähestymistapaa sääntelyyn ja kuluttajien etujen ajamiseen. Kansallisille sääntelyviranomaisille annetaan enemmän valtaa edistää eurooppalaisia yhtenäismarkkinoita sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla; toimijat voivat periaatteessa tulla markkinoille yleisvaltuutuksen turvin; verkkojen käyttöoikeudet ja yhteenliittäminen perustuvat kaupallisiin neuvotteluihin, minkä takeena on kansallisten sääntelyviranomaisten vahva toimivalta päästä päähän -viestinnän varmistamiseksi Euroopassa; lisäksi kansalaista suojellaan selkeällä ja kattavalla yleispalvelua ja yksityisyyttä koskevalla säännöstöllä, mukaan luettuina roskapostin kieltävät säännöt. 1.2. Uuden sääntelyjärjestelmän täytäntöönpano Euroopan parlamentti ja neuvosto asettivat lakisääteiseksi määräpäiväksi 24. heinäkuuta 2003, johon mennessä uuden järjestelmän keskeiset säännökset piti siirtää jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Marraskuun 1. päivään mennessä vain kahdeksan maata oli ryhtynyt toimiin puite-, valtuutus-, käyttöoikeus- ja yleispalveludirektiivien siirtämiseksi kansalliseen lainsäädäntöön. Maat ovat: Tanska, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta, Suomi, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta. Joissakin tapauksissa täydellinen siirtäminen edellyttää vielä sekundäärilainsäädäntöä. Niiden maiden osalta, jotka eivät ole vielä ilmoittaneet komissiolle täytäntöönpanotoimenpiteistään, erityisiä huolenaiheita ovat se, että prosessi ehdotuksesta säädökseksi on todennäköisesti pitkä (Saksa, Ranska), että poliittiset epävarmuustekijät aiheuttavat viiveitä (Belgia) tai yksinkertaisesti se, että ehdotusten olemassaolosta huolimatta lainsäädäntöprosessia ei ole vielä saatettu loppuun (Kreikka, Luxemburg, Alankomaat, Portugali). Niitä jäsenvaltioita vastaan, jotka eivät olleet antaneet kansallisia säädöksiä määräpäivään mennessä, käynnistettiin perustamissopimuksen 226 artiklan nojalla lokakuun 2003 alussa rikkomismenettelyt, koska ne eivät olleet ilmoittaneet komissiolle täytäntöönpanosäädöksiä. Viisi maata oli antanut säädökset sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin siirtämisestä lainsäädäntöönsä määräaikaan 31. lokakuuta mennessä. Ne ovat: Tanska, Espanja, Italia, Itävalta ja Ruotsi. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin täytäntöönpanosäädösten on määrä tulla voimaan 11. joulukuuta 2003. Kuusi maata oli ilmoittanut kilpailudirektiivin täytäntöönpanosäädöksistä 31. lokakuuta mennessä. Ne ovat: Tanska, Irlanti, Italia, Itävalta, Suomi ja Yhdistynyt kuningaskunta [5] [5] Espanjan parlamentti hyväksyi täyden kilpailun direktiivin täytäntöönpanoon tähtäävät säädökset 16. lokakuuta 2003. 1.3. Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen markkinat Viimeisimmässä raportissaan komissio viittasi sähköisen viestinnän markkinoiden hauraaseen tilaan, joka johtuu monista tekijöistä, kuten maailmanlaajuisesta talouden taantumasta ja joidenkin markkinatoimijoiden velkaantuneisuudesta huonosti ajoitettujen runkoverkkoinvestointien takia, 3G-toimilupien kustannuksista ja ulkomaisista operaattoreista maksetuista korkeista hinnoista. Tilanne tuntuu nyt olevan tasaantumassa. Mitä tulee talouteen yleensä, komission syksyn talousennusteen [6] mukaan on olemassa merkkejä siitä, että EU-alue on lähdössä elpymään. Ennusteen mukaan sekä yritysten että kuluttajien luottamus on paranemassa maailmantalouden vahvistuessa, ja taloudellisten olosuhteiden katsotaan tukevan kasvua. [6] http://europa.eu.int/comm/economy_finance/ publications/european_economy/2003/ee503en.pdf Tämä luottamuksen palautuminen heijastuu sähköisen viestinnän markkinoilla. * Vuoden 2003 tulojen nimelliskasvuksi odotetaan 3,7 [7] - 4,7 [8] prosenttia. [7] Lähde: EITO (European Information Technology Observatory), lokakuu 2003. [8] Lähde: IDATE. * Matkaviestintäpalvelujen tilaajien määrä kasvaa nopeammin kuin vuonna 2002, vaikka useissa EU-maissa levinneisyysaste on lähellä 90 prosenttia. 3G-palveluja on nyt saatavana ainakin neljässä jäsenvaltiossa. * Kiinteän verkon laajakaistayhteyksien määrä lähes kaksinkertaistui heinäkuun 2002 ja heinäkuun 2003 välisenä aikana. Uusien tulokkaiden markkinaosuus alkaa olla nousussa, mutta nousun vaikutukset ovat rajalliset ja kilpailu laajakaistasektorilla on edelleen heikkoa. * Uusien eriytettyjen tilaajayhteyksien määrä on kasvanut 828 000:lla heinäkuun 2002 ja heinäkuun 2003 välisenä aikana. Tämä on kaksinkertainen määrä edellisvuoteen verrattuna, mutta silti alhainen suhteessa tilaajayhteyksien kokonaismäärään. Tilaajayhteyksien eriyttämisen kehitys on edelleen melko epätasaista EU:ssa eikä se ole lähtenyt kunnolla vauhtiin. * Äskettäinen taloudellisesti heikko kausi on hillinnyt uusien kiinteän verkon operaattorien haluja tulla puhelumarkkinoille: suurten kilpailevien operaattoreiden määrä kullakin kansallisilla markkinoilla on pysynyt melko vakiona. Useat operaattorit ovat muuttaneet toimintansa painopistettä kotimarkkinoillaan. * Nykyiset kiinteän verkon operaattorit pyrkivät lähinnä säilyttämään markkina-aseman, jonka ne saavuttivat markkinoiden kasvuvuosina erityisesti ulkomaan- ja kaukopuheluissa, joiden alalla esiintyi voimakasta kilpailua vapauttamisen ensivaiheessa. Kilpailupaine näyttää siirtyneen paikallispuheluihin, joiden markkinoilla vakiintuneiden kiinteän verkon operaattoreiden osuus on laskenut keskimäärin 6 prosentilla joulukuusta 2002. * Tämä on seurausta siitä, että tilaajat käyttävät yhä enemmän vaihtoehtoisia operaattoreita paikallispuheluihin; tämä on kasvanut kuluneena vuonna 39 prosentilla osittain operaattorin ennaltavalintamahdollisuuden yleistymisen myötä. Lisäksi lähentymistrendistä huolimatta on edelleen olemassa huomattava ero vaihtoehtoisten operaattoreiden käytössä paikallispuheluissa (25 % kaikista tilaajista) ja kauko- ja ulkomaanpuheluissa (33 %). * Markkinoilla kilpailevat vaihtoehtoiset kiinteän verkon operaattorit jatkavat keskittymistään ydinmarkkinoihinsa operaattorin valinta- tai ennaltavalintatoiminnon kautta (kaksi kolmasosaa aktiivisista operaattoreista) tai suoran käyttäjäyhteyden kautta (kolmannes aktiivisista operaattoreista). * Elokuusta 2002 EU:n painotettu keskimääräinen kiinteän verkon kohdeverkkomaksu (ns. terminointimaksu) on laskenut hieman paikallistasolla ja kertakauttakulun tasolla (4 % ja 6 %), mutta pysynyt samana kaksoiskauttakulun tasolla. * EU:n painotettu keskimääräinen matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksu on laskenut 15,3 prosenttia huomattavan markkinavoiman matkaviestintäoperaattoreilla, kun muilla operaattoreilla se on pysynyt melko vakiona. Tästä alentumisesta huolimatta maksut ovat edelleen yhdeksän kertaa korkeampia kuin keskimääräinen kiinteiden verkkojen välinen yhdysliikennemaksu (kaksoiskauttakulku). 1.4. Sääntelyn ongelmat Komissio voi todeta, että sääntelyjärjestelmän täytäntöön panneet jäsenvaltiot ovat tehneet valtavan työn varmistaessaan, että järjestelmän perusperiaatteet on uskollisesti siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. Kansalliset säädökset (ja joidenkin jäsenvaltioiden osalta vielä ehdotukset) nostavat esiin kuitenkin joitakin ongelmakohtia, jotka komission näkemyksen mukaan on selvitettävä, jos uuden sääntelyjärjestelmän tavoitteet mielitään saavuttaa täysimääräisesti. Komissio aikoo valvoa erityisesti seuraavien velvoitteiden noudattamista jäsenvaltioissa: * Kansallisten sääntelyviranomaisten suurempi toimi- ja harkintavalta uudessa järjestelmässä, jotta ne voivat saavuttaa kilpailun edistämiseen ja sisämarkkinoiden kehittämiseen liittyvät erityistavoitteensa. * Kansallisille sääntelyviranomaisille järjestelmässä osoitettujen tehtävien antaminen toimivaltaisille kansallisille elimille, ja tehtävien selkeä jako, jos niitä annetaan eri elimille. * Uudessa järjestelmässä kansallisille sääntelyviranomaisille annettujen kaikkien korjaavien toimien käytettävyys niiden todetessa, että merkityksellisillä markkinoilla ei ole todellista kilpailua. * Kansallisten sääntelyviranomaisten ajoissa tekemä markkina-analyysi ja olemassa olevien velvoitteiden uudelleentarkastelu. Turhat viiveet heikentäisivät uuden järjestelmän johdonmukaista soveltamista ja hidastaisivat sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhtenäismarkkinoiden toteutumista. * Taajuuksien yksittäisten käyttöoikeuksien myöntämismenettelyihin sovellettavat periaatteet. * Yleispalvelun laajuus, joka tulisi määritellä selkeästi uuden järjestelmän mukaisesti, ja vaatimus siitä, että kaikki yleispalvelun tarjoajien nimeämiseen ja heille koituvien kohtuuttomien rasitteiden rahoittamiseen liittyvät menettelyt tehdään tavalla, joka minimoi markkinahäiriöt ja noudattaa syrjimättömyysperiaatetta. Kansalliset säädökset, joissa poiketaan yhteisön yleispalvelun määritelmästä tai käytännössä torjutaan joiltakin operaattoreilta mahdollisuus tulla nimetyksi yleispalvelujen tarjoajaksi, vaarantavat tämän tavoitteen saavuttamisen. 2. TAVOITTEET JA MENETELMÄT Vuosina 1997-2002 komissio on laatinut kahdeksan täytäntöönpanoraporttia direktiivipaketista, jolla vapautetaan ja yhdenmukaistetaan televiestintäpalvelujen markkinat Euroopassa. Uudelleentarkastelun jälkeen komissio ehdotti vuonna 2000 noin kahdenkymmenenviiden tuolloin voimassa olleen säädöksen korvaamista viidellä direktiivillä sekä päätöksellä taajuuksien käytöstä viestintäpalveluissa. Neljä näistä Euroopan parlamentin ja neuvoston myöhemmin hyväksymistä direktiiveistä piti siirtää kansalliseen lainsäädäntöön 24. heinäkuuta 2003 mennessä. Kyseessä ovat puitedirektiivi, valtuutusdirektiivi, käyttöoikeusdirektiivi ja yleispalveludirektiivi. [9] Viides eli sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi [10] oli määrä siirtää jäsenvaltioiden lainsäädäntöön 31. lokakuuta 2003 mennessä. Tämän prosessin ohessa komissio antoi perustamissopimuksen 86 artiklan nojalla direktiivin (kilpailudirektiivin), jolla konsolidoitiin edeltävät direktiivit palvelujen vapauttamisesta näillä markkinoilla. [11] [9] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/19/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/20/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/21/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä; ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/22/EY, annettu 7 päivänä maaliskuuta 2002, yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla, kaikki julkaistu EYVL:ssä L 108 24.4.2002. [10] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/58/EY, annettu 12 päivänä heinäkuuta 2002, henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla, EYVL L 201, 31.7.2002, s. 37. [11] Komission direktiivi 2002/77/EY, annettu 16 päivänä syyskuuta 2002, kilpailusta sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen markkinoilla, EYVL L 249, 17.9.2002, s. 21 Komissio on vakuuttunut siitä, että säännöllinen raportointi sääntelypaketin täytäntöönpanosta ja markkinoiden kehittymisestä on vaikuttanut tämän alan menestymiseen Euroopan taloudessa. Tämä raportti kuvastaa komission aikomusta jatkaa tätä prosessia uudenkin järjestelmän puitteissa. Raportin tärkein tavoite on yksilöidä huolenaiheita, joita liittyy uuden järjestelmän keskeisten näkökohtien sisällyttämiseen kansalliseen lainsäädäntöön tai tämän valmisteluun niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka eivät ole vielä ryhtyneet täytäntöönpanotoimiin. [12] Näiden jäsenvaltioiden osalta on käytetty uusimpia saatavilla olevia ehdotuksia. Portugali ei ole toimittanut lakiehdotuksia. Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin kansallisista täytäntöönpanosäädöksistä ja -ehdotuksista ei ole tehty analyysiä, sillä sen täytäntöönpanopäivämäärä oli myöhemmin. Koska se kuitenkin käsittelee tärkeitä aiheita, kuten teleliikennetietojen ja ei-toivottujen faksien ja sähköpostiviestien (roskaposti) käsittelyä, jaksossa 5 yksilöidään sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin keskeisiä elementtejä, joiden osalta komissio haluaa erityisesti varmistaa tehokkaan täytäntöönpanon jäsenvaltioissa. [12] Espanjan osalta analyysi koskee uusimpia luonnoksia, jotka olivat komission saatavilla ennen kuin parlamentti hyväksyi lain 16. lokakuuta 2003. Komission arvio uuden sääntelyjärjestelmän keskeisten elementtien täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa edustaa sen näkemystä 1. marraskuuta 2003 sille toimitettujen tekstien ja kansallisten viranomaisten kanssa käydyn yhteydenpidon perusteella. Viime kädessä kuitenkin Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella on yksinomainen toimivalta arvioida, ovatko kansalliset täytäntöönpanotoimet jäsenvaltioille perustamissopimuksessa määrättyjen velvoitteiden mukaisia. Lisäksi raportti on laadittu ajankohtana, jolloin lainsäädäntökonteksti yhteisössä on vielä kehittymässä, minkä vuoksi kaikenlainen vaatimustenmukaisuuden arviointi voi olla vain alustavaa eikä voi edustaa komission ehdotonta kantaa. Tästä johtuen tämän raportin liitteissä ei ole aiemmissa raporteissa olleita jäsenvaltiokohtaisia osioita, joissa selvittiin seikkaperäisesti täytäntöönpanon tasoa kussakin jäsenvaltiossa. Raportti sisältää myös keskeistä markkinatietoa, jota on täydennetty lisätiedoin liitteissä 1 ja 2. Kansalliset sääntelyviranomaiset ovat toimittaneet markkinatietoa komission yksiköiden laatiman kyselylomakkeen avulla. Jos hintatietoja on saatu muista lähteistä kuin kansallisilta sääntelyviranomaisilta, nämä ovat vahvistaneet tiedot. Raportissa käytetyt markkinatiedot kuvaavat tilannetta 1. elokuuta 2003, jollei toisin ilmoiteta. Liitteet ovat komission yksiköiden valmisteluasiakirjan muodossa. Raportissa annetut tiedot ja sääntely- ja markkina-arviot perustuvat muotoon, joka on kehittynyt sitten ensimmäisen raportin toukokuussa 1997. Tiedot on esitetty tavalla, joka antaa helpossa muodossa kokonaiskuvan markkinoiden kehittymisestä viidessätoista jäsenvaltiossa. Joissakin tapauksissa ja erityisesti laajakaistaverkkojen käyttöönoton osalta asiasta on keskusteltu viestintäkomiteassa. Tämä esitys ei estä komissiota päättämään mistä tahansa toimista perustamissopimuksen ja siihen perustuvien direktiivien mukaisten vastuidensa puitteissa, mukaan luettuna puitedirektiivin 7 artikla. Sen ei pidä myöskään katsoa sisältävän mitään epäsuoria perusteita merkityksellisten markkinoiden määrittelylle tai markkina-analyysille, jotka ovat kansallisten sääntelyviranomaisten tehtäviä. 3. MARKKINOIDEN KEHITYS 3.1. Sähköisten viestintäpalvelujen markkinat Markkinat kasvavat 3,7-4,7 prosenttia vuonna 2003 vakaantuvissa makrotaloudellisissa olosuhteissa. Sähköisen viestinnän markkinoiden nimelliskasvuksi tänä vuonna on arvioitu 3,7 [13]-4,7 [14] prosenttia. Tätä voidaan verrata EU:n arvioituun 0,8 prosentin BKT:n kasvuun (nimellinen kasvu 3 %) vuonna 2003. Viidentoista jäsenvaltion yhteenlaskettujen kansallisten markkinoiden arvon arvioidaan olevan 251 miljardia euroa vuonna 2003. [15] [13] Lähde: EITO (European Information Technology Observatory), lokakuu 2003. [14] Lähde: IDATE. [15] Nämä luvut sisältävät kaapelitelevisiopalveluista saatavat tulot eivätkä siten ole vertailukelpoisia edellisten raporttien lukujen kanssa. Mukaan otetut viisi markkinalohkoa ovat puhelinpalvelut, Internet- ja verkkopalvelut, matkaviestintäpalvelut, kytkentäisen datan ja kiinteiden yhteyksien palvelut sekä kaapelitelevisiopalvelut. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.2. Matkapuhelinliikenne Matkaviestinnän menestys jatkuu EU:ssa oli 305,6 miljoonaa matkaviestinnän käyttäjää 1. elokuuta 2003. Matkaviestintäpalvelujen tilaajien määrä on lisääntynyt nopeammin kuin vuonna 2002 (6 %), ja 81 prosentilla EU:n kansalaisista on nyt matkapuhelin. Ensimmäistä kertaa yhdessä EU:n jäsenvaltiossa, Luxemburgissa, matkapuhelinten määrä (ennalta maksetut kortit ja tilatut liittymät) on suurempi kuin asukasluku (115 puhelinta 100 asukasta kohti). Luxemburg on myös maa, jossa on koettu suurin tilaajamäärän nousu (+16 %). Sen perässä tulee Tanska, jossa levinneisyysaste on myös korkea (84 %). Myös monessa sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa levinneisyysaste on lähes 90 %, tämä luku on kasvanut viime vuodesta huomattavasti eli 7-10 %. Päinvastainen tilanne vallitsee Belgiassa ja Alankomaissa, joissa on (Ranskaa, 66 %, lukuun ottamatta) alhaisin levinneisyysaste (73 % ja 74 %) ja joissa myös vuotuinen kasvu on alhaisimpien joukossa (2 % Alankomaissa ja 4 % Belgiassa). Vakiintuneen operaattorin tytäryhtiön markkinaosuus on kasvanut kolmessa jäsenvaltiossa ja alentunut muissa kahdessatoista. Tämän johdosta johtavien operaattoreiden [16] markkinaosuus on laskenut hiukan 46,7 prosenttiin tilaajista. [16] Yhdistynyttä kuningaskuntaa lukuun ottamatta johtava operaattori on kiinteän verkon vakiintuneen operaattorin tytäryhtiö. Vuosina 1998-2003 EU:n matkapuhelinliikenteen kehityksessä on nähtävissä kaksi selkeää jaksoa. Ensimmäiselle oli tyypillistä erittäin nopea yleistyminen, jossa vuotuinen kasvu EU:ssa oli 20 prosentin luokkaa. Samaan aikaan uudet kilpailijat saivat useimmat asiakkaansa vakiintuneen operaattorin tytäryhtiön (tai Yhdistyneessä kuningaskunnassa johtavan operaattorin) kustannuksella. Vuonna 2000 markkinaosuudet olivat 50-50 vakiintuneiden operaattoreiden ja uusien tulokkaiden kesken. Toisella ajanjaksolla, joka alkoi vuonna 2000, vakiintuneen operaattorin tytäryhtiöt menettivät edelleen markkinaosuuttaan, mutta paljon hitaammin (50 % vuonna 2000, 48 % vuonna 2001 ja 47 % vuonna 2002). Vuonna 2003 trendinä on asemien säilyttäminen markkinoilla, minkä mukaisesti vaihtelu johtavan operaattorin markkinaosuuksissa on ollut merkityksettömämpi (0,5 %). Kolmannen sukupolven (3G) matkaviestintäteknologia, sovellukset ja palvelut ovat hyvää vauhtia tulossa laajemmille markkinoille, ja 3G-palvelujen ensimmäinen kaupallinen käyttöönotto Euroopassa tapahtui vuoden 2003 alkupuoliskolla. 3G-tilauksia on noin 375 000 Italiassa, 195 000 Yhdistyneessä kuningaskunnassa, 12 000 Ruotsissa ja 10 000 Itävallassa. Kehitystä ohjasi komissio, joka teki kaksi poikkeuslupapäätöstä [17] huhtikuussa ja heinäkuussa 2003, joissa määrättiin, missä määrin matkaviestinnän operaattorit Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa voivat tehdä yhteistyötä verkon yhteiskäytön kautta. [17] 2003/570/EY: Komission päätös, tehty 30 päivänä huhtikuuta 2003, Asia COMP/38.370 - O2 UK Limited / T-Mobile UK Limited ("UK Network Sharing Agreement"), EUVL L 200, 7.8.2003 s. 59. Komission päätös, tehty 16 heinäkuuta 2003, Asia COMP/38.369 T-Mobile Deutschland/O2 Saksa: Network Sharing Rahmenvertrag, ei vielä julkaistu. Matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksuista yhdysliikenteessä annetaan tietoa jäljempänä yhteenliittämistä koskevassa jaksossa. Kansainvälisten verkkovierailuhintojen osalta komissio jatkaa selvityksiään niiden EU:n kilpailusääntöjen mukaisuudesta. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.3. Laajakaistayhteydet Laajakaistayhteydet ovat lisääntyneet huomattavasti, mutta uusien tulokkaiden vaikutus on edelleen rajallinen Laajakaistan käyttöönotto EU:ssa EU:ssa oli kesäkuun 2003 lopussa 17,5 miljoonaa laajakaistayhteyttä [18]. Näistä yhteyksistä 12,46 miljoonaa oli DSL-yhteyksiä (71 % kaikista) ja 4,1 miljoonaa kaapelimodeemiyhteyksiä (24 % kaikista). Lopuissa 0,9 miljoonassa (5 %) käytettiin muuta teknologiaa, etupäässä satelliitteja ja valokuitua. [18] Laajakaistan kapasiteetti on vähintään 144 kbit/s. Laajakaistayhteydet ovat lähes kaksinkertaistuneet heinäkuusta 2002 (tuolloin 9 miljoonaa). Kasvu on ollut kiihkeintä tammikuusta heinäkuuhun 2003, jolloin uusia laajakaistayhteyksiä tuli päivässä 25 000. >VIITTAUS KAAVIOON> Kilpailu laajakaistamarkkinoilla Vaihtoehtoiset operaattorit voivat tarjota laajakaistapalveluja omien vaihtoehtoisten kanaviensa kautta tai käyttäen vakiintuneen operaattorin verkkoa. Tällä hetkellä kaapelitelevisioverkko on tärkein uusien operaattoreiden käyttämä laajakaistan jakelukanava, mutta tämä vaihtoehto on mielekäs vain maissa, joissa jo on käytössä kaapelitelevisioverkkoja (joihin on tehtävä teknisiä muutoksia tätä tarkoitusta varten). Niissä maissa, joissa vaihtoehtoiset jakelukanavat (erityisesti kaapeliverkko) eivät ole kehittyneet, DSL-teknologian käyttöönotto edellyttää vakiintuneiden operaattoreiden laitteiden ja verkkojen käyttöä. Laajakaistan tarjontaa koskevassa EU:n sääntelyssä on siten keskitytty tilaajayhteyksien eriyttämiseen [19] (täysin eriytetty tilaajayhteys ja tilaajayhteyden rinnakkaiskäyttö) ja verkon käyttöoikeuden eri muotoihin [20] (bittivirta ja jälleenmyynti). Kummassakin tapauksessa tavoitteena on helpottaa markkinoillepääsyä ja kehittää kilpailua nopeissa yhteyksissä. Kuten kahdeksannessa täytäntöönpanoraportissa todetaan, komissio on painottanut tilaajayhteyksien täyden eriyttämisen, rinnakkaiskäytön ja bittivirtayhteyden käyttöoikeuden toisiaan täydentävää roolia pyrittäessä lisäämään kilpailua paikallisliityntäverkossa ja kehittämään laajakaistayhteyksiä. [19] Huomattavan markkinavoiman operaattoreiden on julkaistava eriytettyjen tilaajayhteyksien ja niihin liittyvien toimintojen viitetarjous. Eriytetystä käyttöoikeudesta perittävien hintojen on oltava kustannuslähtöisiä. [20] Huomattavan markkinavoiman operaattoreiden on tarjottava erityisiä verkkoon pääsyn toiminteita ja tietoja muille samoin ehdoin ja samanlaatuisina kuin omille yksiköilleen tai tytäryhtiöilleen tai liikekumppaneilleen. DSL- ja kaapelimodeemiyhteydet ovat vauhdittaneet laajakaistayhteyksien yleistymistä, ja DSL-teknologia on yleistynyt entisestään: heinäkuussa 2002 kaikista yhteyksistä 67,6 % oli DSL-pohjaisia, kun luku tänä vuonna on 71,1 %. DSL-yhteyksissä uudet tulokkaat näyttävät saavan jalansijaa markkinoilla, mutta vaikutus on vielä rajallinen. Vuoden 2002 heinäkuussa 85,6 % DSL-yhteyksistä oli vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamia. Heinäkuussa 2003 osuus oli laskenut 77 prosenttiin. Uusien tulokkaiden markkinaosuus - kaikki laajakaistateknologiat huomioon ottaen - on kasvussa Espanjassa, Ranskassa, Italiassa, Suomessa ja Ruotsissa. Belgiassa, Tanskassa, Alankomaissa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakiintuneet operaattorit näyttävät valtaavan markkinaosuutta takaisin, ja Saksassa vakiintunut operaattori pitää edelleen hallussa 93 % kaikista laajakaistayhteyksistä. Yleensä ottaen kilpailu laajakaistayhteyksien alalla on heikompaa siellä, missä ei ole kilpailevia vaihtoehtoisia jakelukanavia, kuten kaapelia. Komissio tulee seuraamaan aktiivisesti alan kilpailun kehittymistä ja ryhtyy tarvittaessa toimiin kilpailun turvaamiseksi. Komissio teki 16 heinäkuuta 2003 perustamissopimuksen 82 artiklan mukaiseen menettelyyn liittyvän päätöksen [21], jossa se katsoi, että France Télécomin tytäryhtiö Wanadoo harjoitti saalistushinnoittelua ADSL-yhteyksien vähittäiskaupassa. Väärinkäyttö loppui lokakuussa 2002, jolloin France Telecomin uudet tukkuhinnat tulivat voimaan; uudet hinnat olivat yli 30 % halvemmat kuin vanhat hinnat. Sen jälkeen Ranskan nopeiden Internet-yhteyksien markkinat ovat kasvaneet nopeammin ja tasapainoisemmin. [21] Komission päätös, tehty 16. heinäkuuta 2003, Asia COMP/38.233 - Wanadoo Interactive. "High-speed Internet: the Commission imposes a fine on Wanadoo for abuse of a dominant position" - komission lehdistötiedote IP/03/1025. >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> >VIITTAUS KAAVIOON> Tilaajayhteyksien eriyttäminen Uusi eriytettyjä tilaajayhteyksiä otettiin käyttöön heinäkuun 2002 ja heinäkuun 2003 välisenä aikana 828 000, kun vastaava luku lokakuusta 2001 lokakuuhun 2002 oli vain 400 000. Tämä merkittävä lisäys ei johdu pelkästään täydellisestä eriyttämisestä, kuten asianlaita oli edeltävinä vuosina, vaan saatavissa olevat 171 000 rinnakkaiskäyttöyhteyttä edustavat tällä hetkellä 6 prosenttia kaikkien uusien tulokkaiden DSL-yhteyksistä, verrattuna lokakuun 2002 1,5 prosenttiin. Tilaajayhteyksien eriyttämiskehitys on edelleen melko epätasaista EU:ssa ja on vasta lähtemässä vauhtiin. Saksassa on yli 63 % eriytetyistä yhteyksistä [22], ja yli 95 % eriytetyistä yhteyksistä keskittyy kuuteen maahan (Saksa, Italia, Tanska, Suomi, Alankomaat ja Ruotsi). Muissa jäsenvaltioissa tilaajayhteyksien eriyttäminen on vielä hyvin vähäistä. [22] Huomattakoon, että kaikkia eriytettyjä yhteyksiä ei käytetä laajakaistapalvelujen tarjontaan. Saksassa vain 20 prosenttia eriytetyistä yhteyksistä käytetään tähän tarkoitukseen. Vaikka eriytettyjen tilaajayhteyksien määrä on kasvanut, vain 19 prosenttia uusien tulokkaiden vähittäismyynnissä vakiintuneen operaattorin verkossa tarjoamista laajakaistayhteyksistä on täysin eriytettyjä yhteyksiä. Jälleenmyynti on yleisin käyttötapa (51 % uusien tulokkaiden DSL-yhteyksistä), ja toiseksi yleisin on bittivirtayhteys (24,3 %). Heinäkuun 2002 ja heinäkuun 2003 välillä tukkumarkkinoilla oli 1 660 000 uutta jälleenmyyntiyhteyttä eli kaksi kertaa niin paljon kuin täysin eriytettyjä yhteyksiä. Eriytetystä yhteydestä perittävät maksut ovat halventuneet viime vuodesta, ja keskimääräinen kuukausihinta täysin eriytetystä yhteydestä EU:ssa (kuukausimaksu plus kytkentämaksu jaettuna vuoden aikajaksolle) on nyt 19,4 euroa eli 9,5 % halvempi kuin vuonna 2002. Rinnakkaiskäytössä hinnat ovat laskeneet enemmän (28 %): keskimääräinen kuukausimaksu EU:ssa on laskenut vuoden 2002 15,9 eurosta 11,4 euroon tänä vuonna. Tämä auttaa ymmärtämään 241 prosentin nousua uusien tulokkaiden asiakkailleen tarjoamien rinnakkaiskäyttöyhteyksien määrässä tammi- ja heinäkuun välillä, joskin lähtökohtakin oli hyvin alhainen. Tämä lisäys keskittyy viiteen maahan (Tanska, Ranska, Alankomaat, Suomi ja Ruotsi). Hinnanalennukset ovat voineet edistää eriytettyjen yhteyksien leviämistä. Huolimatta täysin eriytettyjen yhteyksien hinnanalennuksista Saksassa komissio teki 21. toukokuuta 2003 perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisen päätöksen [23] Deutsche Telekomin hinnoittelustrategiasta kiinteän verkon paikallisliityntöjen osalta. Päätöksessään komissio katsoi, että Deutsche Telekomin kustannusten ja hintojen välillä oli epäsuhta, koska uusilta tulokkailta perittiin tilaajayhteyden käytöstä korkeampia maksuja kuin tilaajien piti maksaa tilaajayhteyksistään. Tämä päätös osoittaa, että komissio ryhtyy tarvittaessa kilpailuoikeudellisiin toimiin säilyttääkseen markkinoiden pitkän aikavälin kilpailun. [23] Komission päätös, tehty 21 päivänä toukokuuta 2003, asiat COMP/C-1/37.451, 37.578 ja 37.579 - "Tilaajayhteyksien hintaruuvi Saksassa" - komission lehdistötiedote IP/03/717. >VIITTAUS KAAVIOON> Laajakaistan levinneisyys EU:ssa >VIITTAUS KAAVIOON> EU:n laajakaistamarkkinoiden kehitystä voidaan analysoida asettamalla jäsenvaltiot järjestykseen laajakaistan levinneisyysasteen perusteella, joka lasketaan laajakaistayhteyksien kokonaismäärästä 100 asukasta kohti. Seuraavasta erittelystä p uuttuu kolme maata joko vuoden 2002 tietojen puuttuessa (Luxemburg) tai laajakaistan hyvin vähäisestä osuudesta johtuen (Kreikka ja Irlanti). a) Maat, joissa levinneisyysaste on noin 10 % Heinäkuussa 2003 korkein levinneisyysaste oli Belgiassa, Tanskassa, Alankomaissa ja Ruotsissa, joissa se oli noin 10 %. Nämä maat olivat kärjessä jo vuosi sitten ja niiden kasvu on ollut ripeintä (keskimäärin 2,7 prosenttiyksikköä) viimeisten 12 kuukauden aikana. Näiden maiden asukasluku vaihtelee 5:stä 10:een miljoonaan. Tanskaa lukuun ottamatta, jossa 70 % laajakaistayhteyksistä on DSL-yhteyksiä, maissa näyttää olevan jakelukanavien välistä kilpailua. Vaihtoehtoiset operaattorit käyttävät omia jakelukanaviaan (lähinnä kaapelitelevisioverkkoja), joita käytettiin jo televisiosignaalin välittämiseen. Vakiintuneen operaattorin osuus laajakaistan kokonaismarkkinoista vaihtelee riippuen vaihtoehtoisten jakelukanavien käytöstä ja on siten alhaisempi kuin EU:n keskiarvo. Belgiasta ja Alankomaista, joissa on jakelukanavien välistä kilpailua, saatujen tietojen perusteella on todettavissa, että uusilla tulokkailla on vähemmän kannustimia tulla DSL-markkinoille, ja vakiintuneen operaattorin osuus DSL-yhteyksien markkinoista on korkeampi kuin EU:n keskiarvo. Yli 84 % DSL-yhteyksistä on vakiintuneen operaattorin hallussa, kun EU:n keskiarvo on 77 %. b) Maat, joissa levinneisyysaste on 4-7 % Seuraavaan ryhmään kuuluvat Saksa, Espanja, Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta, joissa levinneisyysaste on noin 4 %, sekä Itävalta ja Suomi, joissa levinneisyysaste on lähes 7 %. Tässä ryhmässä levinneisyysaste kasvoi noin 2 prosenttiyksikköä. Laajakaistayhteyksien lisääntyminen on tapahtunut DLS-yhteyksien vetämänä, lukuun ottamatta Itävaltaa ja Espanjaa. Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on olemassa vaihtoehtoinen jakelukanava, ja DSL edustaa 40 % kaikista laajakaistayhteyksistä. Näissä kahdessa maassa vakiintuneet operaattorit ovat säilyttäneet yleisen laajakaistamarkkinaosuutensa, joka on noin 30 %. On syytä huomata, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakiintuneen operaattorin osuus DSL-yhteyksistä on EU:n alhaisin, kun Itävallassa se on EU:n keskitason yläpuolella. Toisaalta DSL on hallitseva teknologia Espanjassa, Ranskassa ja Suomessa, joissa sen osuus kaikista laajakaistayhteyksistä on 70-80 %, sekä Saksassa, jossa 99 % laajakaistayhteyksistä on DSL-yhteyksiä. Vaihtoehtoiset operaattorit ovat ensin mainituissa maissa saaneet jonkin verran markkinaosuutta (keskimäärin 7 %), kun taas Saksassa vakiintunut operaattori pitää markkinoita hallussaan (93 % kaikista yhteyksistä). c) Maat, joissa levinneisyysaste on alle 3 % Kolmannen ryhmän maissa levinneisyysaste on noin 2,6 prosenttia. Kasvu on ollut hitaampaa (1,5 prosenttiyksikköä) kuin muissa maissa. Portugalissa on jakelukanavien välistä kilpailua, joskin vakiintunut operaattori tarjoaa laajakaistayhteyksiä sekä DSL- että kaapelitelevisioverkkopohjaisina. Italiassa 88 % kaikista laajakaistayhteyksistä on DSL-yhteyksiä. Muiden EU-maiden tapaan DSL:n johtava asema on vahvistunut viime kuukausina, ja uudet operaattorit ovat saaneet 4 % osuuden laajakaistamarkkinoista. 3.4. Kiinteän televerkon operaattorit Entisen monopolialan kilpailuttaminen ja asteittainen vapauttaminen Vapauttamisen ensimmäiselle vaiheelle oli ominaista operaattorien massiivinen vyöry markkinoille (+113 % vuosina 1998-2001), mutta nyt yleisten telepalvelujen tarjontaan toimiluvan saaneiden operaattorien määrä Euroopassa on kääntynyt laskuun. Yleisen verkon puheensiirron tarjoamiseen valtuutettuja operaattoreita oli EU:ssa elokuussa 2003 yhteensä 1 202 (269 paikallista ja 933 valtakunnallista operaattoria) ja yleisen verkon operaattoreita 1484 (555 paikallista ja 929 valtakunnallista operaattoria). Elokuusta 2002 potentiaalisten toimijoiden määrä on pysynyt puheensiirtomarkkinoilla suurin piirtein vakiona, kun taas yleisen verkon operaattoreiden määrä on vähentynyt 5 %. [24] [24] Valtuutettujen operaattoreiden määrässä saavutettiin huippu vuonna 2001, jolloin 1 352 operaattorilla oli lupa tarjota puheensiirtopalveluja ja yleisen verkon operaattoreita oli 1 583. Talouden yleisen tilanteen heikkous on jarruttanut uusien operaattoreiden tuloa markkinoille, aiheuttanut joitakin konkursseja ja kiihdyttänyt yritysfuusioita. On syytä korostaa, että suurimmalla osalla uusilla tulokkaista on ollut tähtäimessään yritysmarkkinat, vaikka nämä markkinat ovat kärsineet raskaasti talouden tämänhetkisen taantuman seurauksista. Markkinoille jääneet operaattorit ovat alkaneet organisoida uudelleen toimintaansa, virtaviivaistaa toimintojaan ja keskittyä ydinmarkkinoihinsa. Vain isot konsernit, jotka toimivat yleensä sekä matkaviestintä- että kiinteän verkon markkinoilla, ovat säilyttäneet kohderyhmänään kiinteän verkon massamarkkinat. Valtuutettujen operaattoreiden määrä ilmaisee vain markkinoiden kilpailupotentiaalin, ei niinkään varsinaista kilpailun tasoa. Niistä 1 202 operaattorista, joilla on laillinen lupa tarjota puheensiirtoa EU:ssa (niillä on joko oma toimilupa/valtuutus tai ne ovat läpäisseet jonkin ilmoitus-/rekisteröintimenettelyn), alle puolet (n. 500) on aloittanut toiminnan ja suurin osa vain joillakin paikallisilla alueilla tai yritysasiakkaille. Erityisesti on huomattava, että kolmannes paikallispuheluja tarjoavista operaattoreista on pelkkiä paikallisoperaattoreita. Kilpailijoiden todellinen määrä kunkin maan kiinteän verkon massamarkkinoilla on siten huomattavasti alhaisempi kuin valtuutettujen tai toimivien operaattoreiden määrä. Yleensä ottaen voidaan todeta, että valtaosassa EU-maista on vain 3-4 suurta kilpailevaa toimijaa yleisen verkon puheensiirron alalla. 3.5. Markkinaosuudet kiinteän verkon puheensiirrossa Monopolien purkaminen Markkinoiden viimeaikainen taloudellinen heikkous on vaikuttanut operaattoreiden kaupallisiin strategioihin, joissa tähdätään nyt lähinnä kasvuvuosina saavutettujen asemien säilyttämiseen. [25] Tämä näkyy erityisesti kansainvälisen puheensiirron markkinoilla, joilla esiintyi voimakasta kilpailua vapauttamisen ensimmäisen vaiheen aikana. Vakiintuneen operaattorin osuus näillä markkinoilla laski joissakin maissa 15 % vuosina 1999-2000, mutta lasku on nyt tasaantunut (keskimäärin 2,5 % vuodessa EU:ssa joulukuusta 2000) ja oli 62 % joulukuussa 2002. [25] Tiedot eivät ole vertailukelpoisia edellisten raporttien kanssa useasta syystä: 1) vuosien 2000 ja 2001 tiedot on saatettu ajan tasalle jäsenvaltioista saatujen tarkistettujen tietojen perusteella; 2) EU:n keskiarvo on nyt painotettu eikä yksinkertainen keskiarvo. EU:n vakiintuneiden operaattoreiden keskimääräinen [26] markkinaosuus kaukopuhelumarkkinoilla näyttää myös vakiintuneen noin 70 prosenttiin. Joulukuun 2000 ja joulukuun 2001 välillä lasku oli 3,3 %, kun viime vuodesta lasku oli vain 1,6 %. [27] [26] Painotettu keskiarvo vähittäismyyntitulojen perusteella. [27] Tiedot eivät ole vertailukelpoisia edellisten raporttien kanssa useasta syystä: 1) vuosien 2000 ja 2001 tiedot on saatettu ajan tasalle jäsenvaltioista saatujen tarkistettujen tietojen perusteella; 2) EU:n keskiarvo on nyt painotettu eikä yksinkertainen keskiarvo. EU:n vakiintuneiden operaattoreiden keskimääräinen markkinaosuus puheluissa matkapuhelimiin (69 % joulukuussa 2002) laskee myöskin hitaammin kuin ennen, vaikka kilpailupainetta on edelleen. Laskun absoluuttinen määrä oli 6,6 % joulukuusta 2000 joulukuuhun 2001 ja vain 4 % joulukuusta 2001 joulukuuhun 2002. Osa kilpailupaineesta näyttää nyt siirtyneen paikallispuhelumarkkinoille (jotka kattavat sekä paikallispuhelut että paikallispuhelut Internetiin), ja joulukuun 2001 ja joulukuun 2002 välisenä aikana vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuus laski 87 prosentista 81 prosenttiin. Tähän on todennäköisenä syynä operaattorin ennaltavalintamahdollisuuden käyttöönotto kaikissa jäsenvaltioissa ja tehokkaampi toteuttaminen, joka on lisännyt sellaisten asiakkaiden määrää, jotka ovat valinneet vaihtoehtoisen operaattorin oletusvaihtoehdoksi kaikkiin puheluihin, paikallispuhelut mukaan luettuina. Toisena syynä voi olla lisääntyvä kilpailu Internet-markkinoilla ja siitä seuraava vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuuden pienentyminen Internet-paikallispuheluissa. Lisäksi sitkeät erot paikallis- ja kauko-/ulkomaanpuhelujen markkinaosuuksissa kertovat vaikeuksista, joita uusilla tulokkailla yhä on paikallismarkkinoille tulossa johtuen vaikeuksista saada yhteys käyttäjiin . On huomattava, että niissä maissa, joissa operaattorin ennaltavalinta otettiin ensin käyttöön, vakiintunut operaattori keskittyy yhä enemmän asiakkaiden pitämis- ja takaisinsaamisstrategioihin, mikä rajoittaa uusien tulokkaiden mahdollisuuksia kasvattaa asiakaskantaansa. Esimerkiksi Irlannissa operaattorin ennaltavalinta kasvoi ensin vahvasti saavuttaen noin 10 % osuuden yleisen puhelinverkon liittymistä ensimmäisen 12 kuukauden aikana. Kasvu on nyt pysähtynyt ja vakiintunut operaattori arvioi, että se on saanut takaisin noin 59 % kaikista siirtyneistä asiakkaista. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.6. Kuluttajien valinnanvara Kuinka kuluttajat ovat hyötyneet operaattorien määrän lisääntymisestä kiinteän verkon markkinoilla Perinteiset vakiintuneiden operaattoreiden asiakkaat ovat yhä enemmän tietoisia mahdollisuudesta käyttää vaihtoehtoista operaattoria joko puhelukohtaisella etunumerolla (operaattorin valinta) tai ohjaamalla kaikki puhelut oletusarvoisesti vaihtoehtoisen operaattorin verkkoon (operaattorin ennaltavalinta). Myös suora yhteys on saatavana vaihtoehtoisten operaattoreiden omien langallisten/langattomien yhteyksien kautta tai vakiintuneelta operaattorilta vuokrattujen eriytettyjen tilaajayhteyksien kautta. Elokuussa 2003 EU:ssa 33 % tilaajista käytti vaihtoehtoista operaattoria kauko- ja ulkomaanpuheluiden soittamiseen, kun vain 25 % käytti vaihtoehtoista operaattoria paikallispuheluihin. [28] Samaan aikaan vaihtoehtoisten operaattoreiden suoraa yhteyttä käytti 6 % tilaajista EU:ssa. [28] Operaattorin valintamahdollisuus ei sulje pois mahdollisuutta käyttää vakiintunutta operaattoria. Vaihtoehtoista operaattoria käyttävien tilaajien osuus on viime vuodesta kasvanut 16 % suorina yhteyksinä, 12 % kauko-/ulkomaanpuheluissa ja 39 % paikallispuheluissa. Vaihtoehtoisten operaattoreiden lisääntynyt käyttö paikallispuheluissa johtuu osittain operaattorin ennaltavalinnan suuremmasta levinneisyydestä. Lisäksi lähentymistrendistä huolimatta on edelleen olemassa huomattava ero vaihtoehtoisten operaattoreiden käytössä paikallispuheluissa ja kauko-/ulkomaanpuheluissa. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.7. Yhteenliittäminen Vakiintuneen operaattorin verkon oikeudenmukainen käyttö Kiinteiden verkkojen yhteenliittäminen Yhteenliittämispalveluiden tilanteella ja erityisesti maksujen tasolla on valtava vaikutus kilpailukykyiseen markkinoillepääsypotentiaaliin ja kilpailun kestävyyteen sähköisen viestinnän palveluja tarjoavien yritysten kesken. Kaikki tässä kuvatut kolme lohkoa ovat keskeisiä elementtejä huomattavan markkinavoiman yritysten kilpailupaineen jatkumisen turvaamiselle, mikä välillisesti vaikuttaa näiden yhteenliittämispalvelujen pohjalta tarjottavien vähittäismyyntituotteiden laatuun ja hintatasoon. Yhteenliittäminen pysyy siten sääntelytoimien polttopisteessä. Elokuusta 2000 kiinteän verkon painotettu keskimääräinen kohdeverkkomaksu EU:ssa on laskenut 32 % kertakauttakulun tasolla, 22 % paikallistasolla ja 16 % kaksoiskauttakulun tasolla. Tämä tapahtui lähinnä elokuuhun 2002 päättyneellä ajanjaksolla; kuluvana vuonna yhteenliittämismaksujen taso näyttää vakiintuneen (noin 5 % lasku jälleenmyynti- ja kertakauttakulun tasolla; -3 % lasku kaksoiskauttakulun tasolla). Maiden välillä on edelleen huomattavia hintaeroja erityisesti kaksoiskauttakulun tasolla, ja ne tuntuvat jopa kasvaneen kuluneiden kolmen vuoden aikana. Suurimpia muutoksia viime vuodesta ovat huomattava halventuminen Luxemburgissa (-29 % paikallisella ja kertakauttakulun tasolla ja -20 % kaksoiskauttakulun tasolla), Tanskassa (-17 % paikallisella ja kertakauttakulun tasolla ja -28 % kaksoiskauttakulun tasolla) sekä Italiassa että Irlannissa, joissa yleinen halventuminen on ollut 14 % ja 10 % kaikilla yhteenliittämistasoilla. Kaksoiskauttakulun yhteenliittämismaksu on kallistunut huomattavasti Kreikassa (+35 %), mikä nosti sen toiseksi korkeimmalle sijalle. >VIITTAUS KAAVIOON> Matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksu Elokuussa 2003 matkaviestintäverkon painotettu keskimääräinen kohdeverkkomaksu EU:ssa oli 15,93 senttiä 16:lla eurooppalaisella matkaviestintäoperaattorilla, jotka kansalliset sääntelyviranomaiset ovat katsoneet huomattavan markkinavoiman yrityksiksi (ns. HMV-yrityksiksi) yhteenliittämisen kansallisilla markkinoille. Muilla 34 matkaviestintäoperaattorilla se oli 18,98 senttiä (kattavuus 55 % EU:n markkinoista). Ero näiden kahden operaattoriluokan välillä on syntynyt lähinnä kuluneena vuonna kansallisten sääntelyviranomaisten sääntelytoimien tuloksena, kun ne ovat vaatineet HMV-operaattoreita käyttämään kustannuslähtöisiä hintoja. Elokuusta 2002 HMV-operaattoreiden keskimääräiset yhdysliikennemaksut ovat laskeneet 15,3 %, ja muiden operaattoreiden nousseet hieman. Sen jälkeen maksut ovat laskeneet eniten Italiassa (-25 % yhdellä HMV-operaattorilla), Ranskassa ja Espanjassa (noin -18 % kummallakin HMV-operaattorilla), Irlannissa (-13 % yhdellä HMV-operaattorilla), Belgiassa (-14 % yhdellä HMV-operaattorilla) ja Kreikassa, jossa maksut ovat laskeneet keskimäärin 9 % neljällä ei-HMV-operaattorilla sen jälkeen kun kansalliset sääntelyviranomaiset puuttuivat hinnoitteluun. Toisaalta yhdysliikennemaksut kiinteästä verkosta matkaviestintäverkkoon ovat kallistuneet Alankomaissa 10 % yhdellä operaattorilla. HMV-operaattoreiden ja ei-HMV-operaattoreiden välistä hintaeroa voidaan selittää HMV-operaattoreiden määrän lisääntymisellä (joilla on nyt 45 % EU:n tilaajista verrattuna 41 prosenttiin vuonna 2002), mutta ennen kaikkea HMV-operaattorien yhdysliikennehintojen kustannuslähtöisyysvaatimuksella. On huomattava, että kansalliset sääntelyviranomaiset määrittelevät joskus myös ei-HMV-operaattoreiden [29] yhdysliikennemaksut esimerkiksi kilpailuselvityksen tuloksena tai asettaessaan enimmäishinnan kohtuuttomien puheluhintojen estämiseksi. Lisäksi joissakin maissa kansalliset sääntelyviranomaiset asettavat hinnat ei-HMV-operaattoreille esimerkiksi ratkaistakseen markkinatoimijoiden välisen riidan. On huomattava, että vaikka yhdysliikennemaksut ovat laskeneet, niiden taso on edelleen keskimäärin 9 kertaa korkeampi kuin keskimääräinen kiinteiden verkkojen välinen yhdysliikennemaksu (kaksoiskauttakulku). [29] Tällä hetkellä kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla ei ole HMV-operaattoria kuudessa maassa: Saksassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Itävallassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kiinteiden yhteyksien yhteenliittäminen Verkko-operaattorit ja palveluntarjoajat käyttävät kiinteitä yhteyksiä perusinfrastruktuurina, joihin niiden palvelut perustuvat. Samoin niitä käyttävät suuret yritysasiakkaat, jotka linkittävät niiden avulla toimipisteitään eri puolilla maailmaa sisäisen puhe- ja dataliikenteen välittämistä varten. Uudet tulokkaat eivät aina kykene toimittamaan kattavia kiinteitä päästä päähän -yhteyksiä asiakkaiden kaikkiin tarpeisiin, ja usein niiden on turvauduttava vakiintuneen operaattorin tarjoamaan lyhyen matkan kiinteään yhteyteen asiakkaiden tiloista uuden tulokkaan verkkoon ("kiinteiden yhteyksien tilaajaosa"). Kiinteistä yhteyksistä [30] ja yhteenliittämisestä [31] annettujen direktiivien nojalla kansallisten sääntelyviranomaisten piti asettaa huomattavan markkinavoiman yrityksiksi ilmoitetuille operaattoreille avoimuutta, syrjimättömyyttä ja hintojen kustannuslähtöisyyttä koskevia velvoitteita, jotka koskevat tiettyjä palveluja, kuten kiinteiden yhteyksien palveluja. [30] Neuvoston direktiivi 92/44/ETY, annettu 5 päivänä kesäkuuta 1992, avoimen verkon tarjoamisen soveltamisesta kiinteisiin johtoihin (EYVL L 165, 19.6.1992, s. 27), sellaisena kuin se on viime on viimeksi muutettuna komission päätöksellä 80/98/EY (EYVL L 14, 20.1.1998, s. 27). [31] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/33/EY, annettu 30 päivänä kesäkuuta 1997, televiestinnän yhteenliittämisestä soveltaen avoimen verkon tarjoamisen (ONP) periaatteita yleispalvelun ja yhteentoimivuuden varmistamiseksi (EYVL L 199, 26.7.1997, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/61/EY (EYVL L 268, 3.10.1998, s. 37). Ilmoitettujen operaattoreiden kiinteiden yhteyksien tilaajaosasta perimiin kuukausimaksuihin on sovellettu hintakattoa vuosina 1999-2002. Hinnat määriteltiin vertaamalla ilmoitettujen operaattoreiden hintoja kaikissa jäsenvaltioissa ja määrittelemällä jäsenvaltio, jossa hinta oli kolmanneksi alhaisin, minkä mukaan enimmäishinta annettiin. [32] [32] Vaikka enimmäishintoja ei enää anneta, ne olivat käyttökelpoinen keino tarkkailtaessa kiinteiden yhteyksien yhteenliittämisen tukkuhintojen halpenemista. Siksi niitä käytetään tässä raportissa edistymisen vertailukohtana. 64 kbit/s ja 2 Mbit/s yhteyksien osalta EU:n keskihinta on laskenut vuodesta 2001. Lasku on ollut tasaista 64 kbit/s yhteyksissä vuosina 2001-2003, kun 2 Mbit/s yhteyksissä se oli voimakkaampaa vuosina 2001-2002. Poikkeama 2 Mbit/s yhteyksien enimmäishinnasta on pudonnut 46,5 %:sta 7,3 %:iin. Käytännössä tämä tarkoittaa, että 2 Mbit/s kiinteän yhteyden tilaajaosan kuukausivuokran painotettu keskiarvo on laskenut vuoden 512,75 eurosta 375,54 euroon. 34 Mbit/s yhteyksissä EU:n painotettu keskiarvo vuonna 2002 oli kolmanneksi alhaisimman hinnan tasolla. Tämä tarkoittaa sitä, että hinnat laskivat huomattavasti vuosina 2001-2002. Lasku on jatkunut kuluvanakin vuonna: vuoden 2001 keskihinnasta 2 023 euroa vuoden 2003 1 636 euroon (linjapituus 2 km) ja 2 933 eurosta 2 250 euroon (linjapituus 5 km). Hintatasossa on kuitenkin edelleen merkittäviä ongelmia. 64 kbit/s yhteyksissä kymmenen jäsenvaltion hinnat ovat edelleen vuonna 1999 määritetyn enimmäishinnan yläpuolella, 2 Mbit/s yhteyksissä seitsemän jäsenvaltion ja 34 Mbit/s yhteyksissä kolmen jäsenvaltion. Myös vaihtelu kiinteiden yhteyksien tilaajaosan hinnoissa eri jäsenvaltioissa on erittäin suurta verrattuna kiinteiden yhteyksien vähittäismyyntihintoihin. Kaikki siirtokapasiteetit huomioon ottaen hinta korkeimman hinnan jäsenvaltiossa on jopa 15 kertaa korkeampi kuin hinta alhaisimman hinnan jäsenvaltiossa. Myös toimitusajoissa on runsaasti vaihtelua eri jäsenvaltioiden kesken, kuten kiinteitä yhteyksiä koskevassa vuoden 2002 raportissa käy ilmi. [33] [33] COCOM03-42. 3.8. Kiinteän verkon puheluhinnat Alan kilpailu on alentanut kuluttajahintoja [34] [34] Seikkaperäistä tietoa kiinteän verkon puheluhinnoista (mukaan luettuna liittymämaksu) ja matkaviestintäverkon puheluhinnoista (mukaan luettuna matkaviestintäverkkojen väliset puhelut) löytyy liitteestä 1 sekä Euroopan komission tietoyhteiskunnan pääosaston vuotuisesta hintaraportista: http://europa.eu.int/information_society/ topics/telecoms/regulatory/studies/documents/tariff_report_2002_12.pdf. Aikaisemmissa raporteissa esiin tuotu kiinteän verkon puhelujen hintadynamiikka on jatkunut vuonna 2003. Vaikka trendi on pysynyt laskevana, vuonna 2003 vauhti on ollut huomattavasti hitaampaa kuin aikaisempina vuosina ja alle puolet vuoden 2002 tasosta. Tämä pätee sekä kotimaan- että ulkomaanpuheluihin. Kotimaanpuhelut - kotimaanpuhelujen hintakorin tiedot Tämä arviointi perustuu Teligen/OECD-hintakorin tietoihin. [35] Hintojen lasku oli suurempaa heti kiinteän verkon puheensiirtomarkkinoiden vapauttamisen jälkeen eli vuonna 1998; vuodesta 2000 lasku on hidastunut huomattavasti. Vuosina 2002 ja 2003 kotiasiakkaan ja yritysasiakkaan keskimääräiset kotimaanpuheluiden kuukausikulut (sisältää paikallis- ja kaukopuhelut sekä kiinteät maksut) alenivat 0,3 % (kotiasiakkaat) ja 0,5 % (yritysasiakkaat). Viitenä vuonna puhelumarkkinoiden vapauttamisen jälkeen kotiasiakkaiden kotimaanpuhelujen kuukausikulujen EU:n painotettu keskiarvo on laskenut 13,5 %; samana aikana yritysasiakkaiden kotimaanpuhelujen kuukausikulujen EU:n painotettu keskiarvo on laskenut lähes kaksinkertaisesti eli 22,7 %. [35] OECD:n hintakorimenetelmällä voidaan laskea tavallisen eurooppalaisen kuluttajan keskimääräiset kuukausittaiset kulut. Käyttäjän oletetaan käyttävän kotimaanpuheluissa vakiintuneen operaattorin hallinnoimaa yleistä puhelinverkkoa. OECD:n yleisen puhelinverkon kotimaanpuhelujen korirakenne kattaa 14 etäisyyttä (3 km-490 km) ja 6 kellonaikaa (4 viikolla ja 2 viikonloppuisin), joilla kaikilla on omat painotukset. Puhelun kestoa varioidaan eri etäisyyksillä ja kellonajoilla. Siihen sisältyvät kiinteät kulut vuotuisine liittymämaksuineen ja 1/5 asennusmaksusta. >VIITTAUS KAAVIOON> Ulkomaanpuhelut - ulkomaanpuhelujen hintakorin tiedot [36] [36] Yleisen puhelinverkon ulkomaanpuhelujen hintakori erikseen käytettynä kertoo yhden puhelun hinnan laskettuna seuraavassa kuvatuilla kertoimilla. Kiinteät maksut eivät sisälly hintaan. Vuosina 2002-2003 kotiasiakkaiden ulkomaanpuhelujen keskihinta on laskenut 4 %, mikä on hieman enemmän kuin vuosina 2001-2002 tapahtunut lasku. Keskihinta laski 0,7 eurosta 0,67 euroon (sis. alv). Yritysasiakkaiden ulkomaanpuhelujen keskihinnat ovat alentuneet saman verran kuin kotiasiakkaidenkin (4 %), ja keskihinta on 0,98 euroa (ilman alv:tä). Kaiken kaikkiaan ulkomaanpuhelujen keskihinnat ovat laskeneet vuosina 1998-2003 huomattavasti: yritysasiakkailla 45 % ja kotiasiakkailla 42 %. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.9. Numerointi Numeron siirrettävyyden vaikutus kilpailuun kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon markkinoilla Matkapuhelinnumeroiden siirrettävyys tuli pakolliseksi EU:ssa vasta uuden sääntelyjärjestelmän voimaantulon myötä 25. heinäkuuta 2003. Monet jäsenvaltiot olivat kuitenkin jo ottaneet siirrettävyyden käyttöön kehittääkseen matkapuhelumarkkinoiden kilpailua. Tämä on osoittautunut erityisen menestykselliseksi joissakin jäsenvaltioissa: jopa 11 % matkapuhelimien numeroista on siirretty Tanskassa ja 5 % Alankomaissa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kaiken kaikkiaan Euroopassa on siirretty noin 6 miljoonaa numeroa, joka on noin 2 % kaikista matkapuhelinnumeroista. Itävalta on ainoa maa, jossa numeroa ei voi siirtää: siitä on äskettäin annettu säädös, mutta numeroita ei todennäköisesti kyetä siirtämään ennen vuotta 2004. Matkapuhelinnumeroiden siirrettävyys on oiva keino lisätä kilpailua markkinoilla, joilla on pieni määrä toimijoita. Tähän saakka numeron vaihtopakko on ollut suurin este kuluttajille operaattorin vaihtoon. Kun tästä esteestä on päästy eroon, hinnat laskenevat asteittain jäsenvaltioissa kiihtyvän kilpailun ansiosta. Kiinteän verkon numeroiden siirrettävyys on hyvä osoitus kilpailun kiihkeydestä kiinteissä verkoissa. Se on vasta alkamassa vaikuttaa markkinoihin joissakin jäsenvaltioissa. Tanska on taas kärjessä: 13 % numeroista on siirretty; myös Belgia (11 %), Alankomaat (7 %) ja Espanja (4 %) sijoittuvat hyvin. Italiassa ja Ranskassa kiinteän verkon numeroiden siirrettävyys koskee vain rajallista määrää numeroita, mutta se on lähtenyt reippaasti vauhtiin (5 kertaa enemmän numeroita vuonna 2003 kuin vuonna 2002). Kiinteän verkon numeroiden siirrettävyys näyttää liittyvän suoranaisesti vakiintuneen operaattorin siirrosta perimään maksuun. Kaikissa niissä jäsenvaltioissa, joissa kiinteän verkon numeroiden siirrettävyys edistyy merkittävästi, maksu on enintään 10 euroa. Irlannissa, Itävallassa ja Ruotsissa, joissa maksu on yli 17 euroa, siirretään sen sijaan hyvin vähän numeroita. >VIITTAUS KAAVIOON> 3.10. Digitaalitelevisio >VIITTAUS KAAVIOON> EU:n digitaalitelevisiomarkkinat osoittavat elpymisen merkkejä sen jälkeen, kun kasvu hidastui huomattavasti vuonna 2002 (mikä johtui tieto- ja viestintätekniikka-alan hankalasta yleisestä tilanteesta, jolle ominaista oli pääoman huono saatavuus). Digitaalitelevision levinneisyys kotitalouksissa on lisääntynyt noin 18 %:sta noin 22 %:iin vuonna 2003. Digisovittimien halventuminen on lisännyt maanpäällisen verkon digitaalitelevision houkuttelevuutta asiakkaiden silmissä [37], ja johdonmukaisempi lähestymistapa maanpäällisen verkon digitaalisiin ilmaislähetyksiin on osoittautumassa onnistuneeksi useissa jäsenvaltioissa (Yhdistynyt kuningaskunta, Suomi). [37] Huomattakoon, että maanpäällisen verkon digitaalitelevisio tarjoaa yleensä noin 30 kanavaa verrattuna satelliitti- tai kaapelivälitteisen digitaalitelevision jopa yli 100 kanavaan. Digitaalitelevisio edistyy jäsenvaltioissa vaihtelevasti - levinneisyysaste on alle 5 %:sta yli 50 %:iin - joskin on edelleen hankalaa saada luotettavaa tietoa kasvu- ja levinneisyysluvuista koko EU:ssa. Markkinoiden kehitys on viivästynyt useista syistä. Tähän saakka digitaalitelevisio on yleistynyt lähinnä satelliittivälitteisten maksullisten lähetysten siivellä (tilaajien siirtyessä analogisista digitaalisiin palveluihin), joissa on tarjolla laaja valikoima kanavia ja operaattori subventoi digisovittimia. Maksutelevision kasvupotentiaali nykyisessä muodossaan on kuitenkin rajallinen (erityisesti kaapelitelevisiomaissa, joissa käyttäjillä on jo paljon kanavia), ja yleisesti ottaen lisämaksupalveluiden ostaminen on hidastumassa. Taloudelliset ongelmat vaikuttavat kaikkiin jakelualustoihin, vaikkakin näkyvintä tämä on kaapelioperaattoreilla. Vähäisin ongelmista ei ole pitkäjänteisen, yhdenmukaisen ja koordinoidun strategian puuttuminen markkinatoimijoiden ja jäsenvaltioiden kesken maanpäällisen verkon digitaalilähetysten EU:n laajuisessa käynnistämisessä. [38] [38] Lisätietoja digitaalitelevision tilasta EU:ssa ja muutamista poliittisista vaihtoehdoista on komission tiedonannossa neuvostolle, Euroopan parlamentille, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle siirtymisestä analogisista digitaalisiin radio- ja televisiolähetyksiin, KOM(2003) 541 lopullinen, 17. syyskuuta 2003. Eri jakelualustojen kehitystä kuvaavat luvut osoittavat, että digitaalinen satelliittitelevisio on edelleen pysynyt keskeisenä välineenä ja sillä on noin 70 prosentin osuus koko digitaalitelevisiomarkkinoista; yli 65 % satelliittitelevision omistavista talouksista on siirtynyt digitaalivastaanottoon. Digitaalinen satelliittitelevisio yleistyy edelleen ja sen ilmaislähetyksillä on nykyään merkittävä vaikutus. Digitaalisella kaapelitelevisiolla on alle 20 prosentin osuus koko digitaalitelevisiomarkkinoista ja vain 13 % kaapelitalouksista on siirtynyt digitaalivastaanottoon. Kaapelioperaattoreilla on taloudellisia ongelmia kaikkialla Euroopassa, niiden asiakkailla on jo valinnanvaraa kanavissa analogisenkin vastaanoton kautta ja digitaalisen kaapelitelevision käyttöönotolta puuttuu selkeästi tunnistettava strategia. Kaikki nämä tekijät yhdessä ovat johtaneet hyvin vaatimattomaan digitaalisen kaapelitelevision yleistymiseen verrattuna Yhdysvaltoihin, jossa kaapelitelevisio on ollut keskeisessä asemassa. [39] Maanpäällisen verkon digitaalitelevision levinneisyysaste on kasvanut kaksinkertaiseksi eli 2,5 prosenttiin EU:n kaikista televisiotalouksista kuluneena vuonna. Lähinnä tämä johtuu maanpäällisen verkon digitaalisten ilmaislähetysten menestymisestä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kun ne tuotiin uudelleen markkinoille oman ilmaislähetysvalikoiman kanssa. Myös Suomessa maanpäällisen verkon digitaalilähetykset on tuotu markkinoille vahvasti. Vaikka satelliitti, kaapeli ja maanpäällinen verkko ovat digitaalitelevision tärkeimmät jakelualustat, uuttakin teknologiaa on tulossa, kuten digitaalitelevisio ADSL-yhteyden kautta, joka toimii jo joissakin jäsenvaltioissa. Digitaalisen DSL-television levinneisyys on kuitenkin edelleen hyvin alhainen eli alle 1 % EU:n kaikista televisiotalouksista. [39] YHDYSVALTAIN KAAPELITELEVISIOALA ON KUITENKIN PALJON KESKITTYNEEMPI KUIN EUROOPASSA; 10 OPERAATTORIA HALLITSEE 85 PROSENTTIA KAAPELITILAAJISTA. 4. SÄÄNTELYJÄRJESTELMÄN TÄYTÄNTÖÖNPANO JÄSENVALTIOISSA Tässä jaksossa tarkastellaan keskeisiä ongelmia uuden sääntelyjärjestelmän tärkeimpien kohtien kansallisessa täytäntöönpanossa. Tarkastelu perustuu tähän mennessä säädettyjen täytäntöönpanotoimien ja joissakin maissa vielä luonnosasteella olevien täytäntöönpanotoimien ensimmäiseen arviointiin. Kuva on väistämättä epätäydellinen ja tarkoitettukin vain alustavaksi ja väliaikaiseksi tilannekatsaukseksi. 4.1. Puitedirektiivi Puitedirektiivi [40] sisältää säännöt ja periaatteet, joita sovelletaan horisontaalisesti kaikkeen muiden uuden sääntelyjärjestelmän muodostavien erityisdirektiivien kattamaan toimintaan. Se käsittelee erityisesti kansallisten sääntelyviranomaisten vastuita ja valtuuksia, sillä ne ovat uuden sääntelyjärjestelmän kulmakivi. [40] Direktiivi 2002/21/EY: ks. alaviite 9 edellä. Kansallisen täytäntöönpanon tärkeimmät tekijät * EU:n tasolla säädettyjä kansallisten sääntelyviranomaisten toimien tavoitteita täytyy noudattaa täysimääräisesti kansallisessa lainsäädännössä samoin kuin vaatimusta, että kansalliset sääntelyviranomaiset toimivat puolueettomasti ja operaattoreista riippumatta; * Uudessa sääntelyjärjestelmässä kansallisille sääntelyviranomaisille annetut valtuudet täytyy taata myös kansallisessa lainsäädännössä; * On tärkeää yksilöidä selkeästi kansallisille sääntelyviranomaisille annetut eri tehtävät, jotta operaattorit ja käyttäjät tietävät, kuka on vastuussa mistäkin ongelmasta; * Jäsenvaltioiden täytyy varmistaa, että käytettävissä on toimivia muutoksenhaku- ja riidanratkaisumenettelyjä; * Kansallisessa lainsäädännössä täytyy taata täytäntöönpanoprosessin ripeä toteuttaminen; erityisesti tämä koskee kansallisten sääntelyviranomaisten ensimmäisiä markkina-analyyseja tarkistuksia; * Kansallisen lainsäädännön tulisi myötävaikuttaa alan avoimuuteen varmistamalla, että sääntelyjärjestelmän vaatimukset merkityksellisten markkinatietojen ja sääntelyn ehtojen julkisesta saatavuudesta täytetään. * Keskeiset ongelmat: * Joissakin jäsenvaltioissa puitedirektiivin vaatimusta kansallisten sääntelyviranomaisten puolueettomuudesta ja riippumattomuudesta operaattoreista ei ole yksiselitteisesti siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. * Kansallisten sääntelyviranomaisten tehtävien jako eri kansallisten elinten kesken ei ole aina selvä; * Joissakin tapauksissa kansalliset lait näyttäisivät rajoittavan kansallisten sääntelyviranomaisten kykyä käyttää kaikkia niille sääntelyjärjestelmässä annettuja valtuuksia; * Sääntelyjärjestelmän tavoitteet voivat olla vaarassa myös, jos kansalliset sääntelyviranomaiset eivät toimi ajoissa saatuaan tarvittavat kansallisen lainsäädännön takaamat valtuudet. Joissakin maissa lainsäädäntö ei välttämättä onnistu määräämään ensimmäisten markkinoiden tarkistusten ajankohtaa tai vain hyvin pitkälle ulottuvan määräajan. Kansalliset sääntelyviranomaiset - Kansallisten sääntelyviranomaisten selkeä tehtävänjako Jokainen jäsenvaltio voi vapaasti päättää, mikä elin sen alueella suorittaa kansallisille sääntelyviranomaisille uudessa sääntelyjärjestelmässä annetut tehtävät. Niinpä jäsenvaltioissa voi olla useampi kuin yksi kansallinen sääntelyviranomainen. Jotta kuitenkin vältettäisiin sekaannukset siitä, kuka tekee mitäkin, puitedirektiivissä vaaditaan, että kukin tehtävä osoitetaan tietylle toimivaltaiselle elimelle ja, jos tehtäviä annetaan useammalle kuin yhdelle elimelle, kunkin elimen tehtävät julkaistaan helposti saatavissa olevassa muodossa. Joissakin maissa kansallisille sääntelyviranomaisille uudessa sääntelyjärjestelmässä annetut tehtävät on jaettu niin monelle eri kansalliselle elimelle (joissakin tapauksissa itse "hallituksellekin"), että näiden valtuuksien tehokas harjoittaminen ja koordinointi voivat vaarantua. Tämä voi hämärtää myös mahdollisesti päällekkäisten vastuiden jakoa. Joissakin maissa yleisradiotoiminnan sääntely on erotettu sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen sääntelystä, mikä yleensä merkitsee sitä, että jotkin toiminnot (esim. kaapeliverkko- ja Internet-palvelut) ovat vaarassa joutua kaksoissääntelyn alaisiksi. Joissakin jäsenvaltioissa, joissa on annettu kansallisia lakeja, ei ole selvää vaatimusta julkaista kansallisen sääntelyviranomaisen (kansallisten sääntelyviranomaisten) tehtäviä helposti saatavassa muodossa. On kyseenalaista, riittääkö tehtävien jako lainsäädännössä itsessään saavuttamaan tämän tavoitteen. - Kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuus ja puolueettomuus Useimmissa jäsenvaltioissa kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuus kaikista sähköisen viestinnän verkkoja, laitteita tai palveluita tarjoavista organisaatioista on nyt varmistettu, sillä se oli myös yksi edellisen sääntelyjärjestelmän keskeisistä vaatimuksista. Kansallisten sääntelyviranomaisten valtuuksien harjoittamisen osalta on huomattavaa, että eräässä jäsenvaltiossa säädösehdotuksessa useat tärkeät päätökset edellyttävät ministeriön nimeämien kansallisen sääntelyviranomaisen virkamiesten hyväksynnän. Joissakin jäsenvaltioissa säädösluonnoksissa otettaisiin käyttöön mekanismi, jossa ministeriö tarkastaisi kansallisten sääntelyviranomaisten päätökset ja tietyt tehtävät siirrettäisiin kansallisilta sääntelyviranomaisilta ministeriölle. Joissakin jäsenvaltioissa puitedirektiivin vaatimusta kansallisten sääntelyviranomaisten puolueettomuudesta ja riippumattomuudesta operaattoreista ei ole yksiselitteisesti siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. Joissakin tapauksissa tämä riippumattomuus tai puolueettomuus voidaan kuitenkin varmistaa hallinto-oikeuden yleisillä periaatteilla tai muilla säädöksillä. - Kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltuudet Joissakin sääntelyjärjestelmän täytäntöön panneissa maissa näyttää siltä, että joitakin valtuuksia ei ole selkeästi osoitettu kansallisille sääntelyviranomaisille. Esimerkiksi yhdessä tapauksessa kansallisella sääntelyviranomaisella ei ole nimenomaista valtuutta vaatia viitetarjouksen julkaisemista tai sisäisen siirtohinnoittelun avoimuutta; toisessa tapauksessa kansallisten sääntelyviranomaisten valta ryhtyä oma-aloitteisesti toimiin uuden sääntelyjärjestelmän tavoitteiden varmistamiseksi ei näytä tulleen siirretyksi kansalliseen lainsäädäntöön. Eräässä toisessa jäsenvaltiossa lakiluonnoksessa tunnutaan määrittelevän yksityiskohtaisesti kansallisten sääntelyviranomaisten käytettävissä olevat korjaavat toimet markkina-analyysin jälkeen, mikä mahdollisesti rajoittaa niiden harkintavaltaa sopivimman toimenpiteen valinnassa kulloisessakin tilanteessa. Kansallisten sääntelyviranomaisten valtuudet ryhtyä tiettyihin korjaaviin toimiin ovat joissakin tapauksissa (esim. avoimuuden ja syrjimättömyyden varmistaminen) rajalliset, vaikka merkityksellisillä markkinoilla olisi todettu olevan huomattavan markkinavoiman yrityksiä. Kansallisten sääntelyviranomaisten kyky ottaa asianmukaisesti huomioon komission tai muiden maiden kansallisten sääntelyviranomaisten näkemykset 7 artiklan mukaisessa prosessissa on myös rajallinen, jos primaarilainsäädännössä määrätään ennalta korjaavien toimien luonne tapauksessa, jossa tietyiltä markkinoilta löytyy huomattavan markkinavoiman yritys. Eräässä toisessa kansallisia säädöksiä antaneessa jäsenvaltiossa puolestaan kansallisten sääntelyviranomaisten harkintavalta on kuvattu niin väljästi, että joissakin tapauksissa herää kysymys, onko uuden sääntelyjärjestelmän tiettyjä pakollisia vaatimuksia siirretty täysimääräisesti lainsäädäntöön. - Sääntelyn tavoitteet Direktiivi vaatii jäsenvaltioita varmistamaan, että kansalliset sääntelyviranomaiset sääntelytehtäviä suorittaessaan ottavat huomioon direktiivin tavoitteet eli että ne edistävät kilpailua käyttäjiä mahdollisimman paljon hyödyttävällä tavalla, tukevat sisämarkkinoiden kehitystä ja edistävät EU:n kansalaisten etuja. Joissakin säädöksiä antaneissa jäsenvaltioissa kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetyt tavoitteet eivät suoranaisesti heijasta puitedirektiivin 8 artiklassa asetettuja sääntelyn tavoitteita. Tämä johtuu joissakin tapauksissa siitä, että sääntelyn tavoitteet on muotoiltu huomattavan erilaisella tavalla (heijastaen ehkä kyseisen maan lainsäädäntöperinnettä tai kulttuuria), ja joissakin tapauksissa näyttää siltä, että jotkin tavoitteet on yksinkertaisesti jätetty pois kansallisesta lainsäädännöstä. Lopputuloksena on se, että välillä on hankala päätellä, onko tarvittavat tavoitteet sisällytetty riittävästi lainsäädäntöön. Samanlainen ongelma on eräissä maissa, jotka eivät ole käyttäneet kansallisissa täytäntöönpanotoimissaan samoja määritelmiä kuin puitedirektiivissä. Tämä hankaloittaa huomattavasti kansallisten säännösten arviointia yhteisön oikeuden noudattamisen näkökulmasta. Joidenkin jäsenvaltioiden lakiluonnoksissa ei myöskään nimenomaisesti mainita joitakin 8 artiklan tavoitteista. - Kansallisen sääntelyviranomaisen ja kansallisen kilpailuviranomaisen yhteistyö Yhdessä kansallisia säädöksiä antaneessa maassa alakohtaisessa lainsäädännössä ei vaadita kansallisen sääntelyviranomaisen ja kansallisen kilpailuviranomaisen välistä yhteistyötä, joskin yleisessä hallintolainsäädännössä edellytetään kaikkien viranomaisten välistä yhteistyötä. - Muutoksenhaku Kahden jäsenvaltion täytäntöönpanosäädöksistä ei käy selkeästi ilmi, onko olemassa kunnollista muutoksenhakumenettelyä verkkojen asennusoikeuksia koskeville paikallisviranomaisten päätöksille. Joissakin tapauksissa päätökset pysyvät muutoksenhaun aikana voimassa vain kansallisen sääntelyviranomaisen erityisellä määräyksellä, vaikka puitedirektiivissä vaaditaan, että päätökset jäävät voimaan, jollei muutoksenhakuelin päätä toisin. Vaikka jäsenvaltiot voivat itse määritellä (kuten edellä on todettu), mitkä kansalliset elimet suorittavat kansallisten sääntelyviranomaisten yksittäiset tehtävät, puitedirektiivissä kuitenkin vaaditaan, että jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai -palveluja tarjoava yritys, johon tällaisen elimen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Vaikka tällaisia muutoksenhakumenettelyjä yleensä onkin olemassa sähköisen viestinnän markkinoiden jokapäiväisestä valvonnasta vastaavan viranomaisen päätöksiä varten, on vähemmän selkeää, kuinka tämä vaatimus täyttyy, kun jokin toinen elin kuten ministeriö tai jopa "hallitus" nimetään kansalliseksi sääntelyviranomaiseksi jotakin tiettyä tehtävää varten. Markkina-analyysi ja velvoitteiden uudelleentarkastelu - Oikea-aikaiset ja tarkoituksenmukaiset markkinakatsaukset Johdonmukaisuuden ja oikeudenmukaisuuden vuoksi markkina-analyysi ja nykyisten sääntelyvelvoitteiden uudelleentarkastelu olisi suoritettava koko EU:ssa mahdollisimman pian uuden sääntelyjärjestelmän voimaantulon (25. heinäkuuta 2003) jälkeen. Tätä prosessia on jo heikentänyt se, että osa jäsenvaltioista ei siirtänyt uutta järjestelmää lainsäädäntöönsä ajoissa. Järjestelmä voi olla vaarassa myös, jos kansalliset sääntelyviranomaiset eivät toimi ajoissa saatuaan kansallisen lainsäädännön nojalla tarvittavat toimivaltuudet. Joissakin maissa ei ole lakisääteistä aikarajaa ensimmäiselle markkinoiden uudelleentarkastelulle tai se on vasta hyvin myöhään. Eräässä jäsenvaltiossa sitä vastoin vaaditaan markkina-analyysin tekoa tietyn ajan kuluttua kansallisen lain voimaantulosta. - Johdonmukaisuus komission suosituksen ja ohjeiden suhteen On myös tärkeää, että kansalliset sääntelyviranomaiset toimivat koordinoidusti käyttäessään uuden järjestelmän mukaisia oikeuksiaan. Tästä syystä puitedirektiivissä korostetaan kansallisten sääntelyviranomaisten välisen yhteistyön ja kuulemisen merkitystä koko EU:ssa ja vaaditaan, että niiden täytyy ottaa mahdollisimman tarkasti huomioon ohjeet, joita komissio antaa suositusten muodossa (esim. suositus ennakkosääntelyn alaisiksi tulevista merkityksellisistä markkinoista), ja markkina-analyysiä koskevat ohjeet. Näiden vaatimusten täysimääräinen soveltaminen jäsenvaltioissa on pulmallista ja erityisesti komission suositusten "mahdollisimman tarkka huomioon ottaminen". Yhdessä kansallisia säädöksiä antaneessa jäsenvaltiossa ei lainsäädäntöön ole sisällytetty puitedirektiivin 19 artiklan vaatimusta siitä, että kansallinen sääntelyviranomainen ottaa komission suositukset mahdollisimman tarkasti huomioon tai perustelee kantansa, jos se päättää olla noudattamatta tiettyä suositusta. Ainakin kahden jäsenvaltion lainsäädännöstä näyttää puuttuvan varmistus sille, että kansallinen sääntelyviranomainen analysoi kaikki merkityksellisiä markkinoita koskevassa komission suosituksessa luetellut markkinat. - Kansalliset kuulemismenettelyt (puitedirektiivin 6 artikla) Yhdessä jäsenvaltiossa kansalliset menettelyt sääntelyviranomaisten päätösten asianosaisten kuulemista varten edellyttävät selkeyttämistä, täytäntöönpanosäädösten antamisesta huolimatta. Radiotaajuuksien hallinnointi Yhdessä kansallisia säädöksiä antaneessa jäsenvaltiossa lainsäädäntöön ei nähtävästi selkeästi ole siirretty puitedirektiivin 9 artiklan 1 kohdan ja 10 artiklan vaatimuksia, jotka koskevat taajuuksien ja numeroiden varaamiseen ja myöntämiseen liittyviä ehtoja. Yksi puitedirektiivin uusista piirteistä on jäsenvaltioiden nimenomainen mahdollisuus sallia operaattoreiden käydä kauppaa taajuusoikeuksillaan kansallisen sääntelyviranomaisen valvonnassa ja tietyin reunaehdoin. Tähän päivään mennessä kuusi kahdeksasta kansallisia säädöksiä antaneesta jäsenvaltiosta on kansallisessa lainsäädännössään säätänyt tällaisesta jälleenmyynnistä. Riidanratkaisumenettelyt Yhdessä kansallisia säädöksiä antaneessa jäsenvaltiossa vaikuttaa siltä, että rajat ylittävien riitojen ratkaisua koskevien säännösten (puitedirektiivin 21 artikla) soveltamisala rajoittuu käyttöoikeuteen ja yhteenliittämiseen, vaikka on mahdollista, että tällaisten riitojen aiheina voi olla muitakin asioita. Erään toisen jäsenvaltion lainsäädännössä ei ole lainkaan erityisiä säännöksiä rajat ylittävien riitojen ratkaisemisesta (puitedirektiivin 21 artikla). Yhdessä jäsenvaltiossa kansallinen säännös poikkeuksesta neljän kuukauden määräaikaan riitojen ratkaisulle on laadittu tavalla, joka antaa ymmärtää, että poikkeukseen voidaan turvautua useamminkin kuin puitedirektiivin 20 artiklassa tarkoitetuissa "poikkeuksellisissa olosuhteissa". Yhdessä jäsenvaltiossa lakiluonnos rajaa riitojen ratkaisumenettelyn aihepiirin nimenomaisesti lueteltuihin asioihin, mikä saattaa jättää joitakin muita kysymyksiä ilman riidanratkaisumenettelyä. Avoimuus Muutamassa jäsenvaltiossa ei ole nimenomaista säännöstä direktiivien soveltamista koskevien tietojen julkistamisesta, jota vaaditaan puitedirektiivin 24 artiklassa. On syytä huomata, että mainitussa artiklassa vaadittu ilmoitus siitä, missä ja miten kyseiset tiedot ovat saatavilla, olisi pitänyt julkaista ensimmäisen kerran ennen 25. heinäkuuta 2003 eli ennen uuden sääntelyjärjestelmän soveltamispäivää. Eräässä toisessa jäsenvaltiossa lakiluonnoksessa ei täsmennetä, kuinka käytännössä täytetään vaatimukset, jotka liittyvät yleisölle tiedottamiseen helpossa muodossa. 4.2. Valtuutusdirektiivi Yksi uuden sääntelyjärjestelmän keskeisistä tavoitteista on vähentää markkinoilletuloa vaikeuttavaa hallinnollista taakkaa ja varmistaa operaattoreiden johdonmukaisempi kohtelu niin eri jäsenvaltioissa kuin toisiaan lähentyvien eri teknologioidenkin suhteen. Valtuutusdirektiivillä [41] vastataan tähän tarpeeseen luomalla oikeudelliset puitteet, joilla varmistetaan sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen tarjoamisvapaus, jota rajoitetaan vain direktiivissä säädetyillä ehdoilla. [41] Direktiivi 2002/20/EY: ks. alaviite 9 edellä. Kahdeksannessa täytäntöönpanoraportissa viitattiin alaan kohdistuviin lisärasitteisiin, kuten telepalvelujen erityisveroihin. Tältä osin Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on määrännyt [42], että vanha toimilupadirektiivi 97/13/EY [43] (ja erityisesti sen 11 artikla) esti jäsenvaltioita asettamasta muita maksuja kuin ne, jotka direktiivillä sallittiin perittäväksi yksittäisten toimilupien haltijoilta telealalla pelkästään siitä, että ne pitävät hallussaan toimilupia. Vaikka toimilupadirektiivi kumottiin 25. heinäkuuta 2003, tuomio antaa osviittaa riitautetun maksun (teleoperaattoreiden liikevaihtoon perustuva maksu) kaltaisten kansallisten toimien tulkinnalle uudessakin sääntelyjärjestelmässä, sillä valtuutusdirektiivi sisältää samanlaisia säännöksiä. [42] Tuomio 18. syyskuuta 2003 yhdistetyissä asioissa C-292/01 (Albacom SpA) ja C-293/01 (Infostrada SpA). [43] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/13/EY, annettu 10 päivänä huhtikuuta 1997, telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista, EYVL L 117, 7.5.1997, s. 15. Kansallisen täytäntöönpanon tärkeimmät tekijät * Sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen tarjonta edellyttää tästä lähtien vain yleisvaltuutusta, ja yksittäistä lupaa tulisi edellyttää vain radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä varten; muitemuita ehtoja kuin direktiivissä säädettyjä ei saa asettaa; * Yksittäisiä käyttölupia tulisi myöntää vain silloin kun se on välttämätöntä; * Kun käyttölupien määrää on rajoitettava, menettelyjen ja valintaperusteiden on oltava avoimia ja yhteisön oikeuden periaatteiden mukaisia; * Yrityksiltä perittävät hallinnolliset maksut eivät saa ylittää kansallisille sääntelyviranomaisille todellisuudessa aiheutuneita kuluja. Keskeiset ongelmat: - On tärkeää, että yleisvaltuutusten ja yksittäisten käyttölupien ehdot on määritelty selkeästi ja säädetty kansallisessa lainsäädännössä, jotta varmistettaisiin oikeusvarmuus yritysten oikeuksien ja velvoitteiden suhteen; - Tietyissä jäsenvaltioissa on vaarana, että radiotaajuuksien käyttölupien myöntämisen menettelyt tai valintaperusteet eivät ole välttämättä direktiivin periaatteiden mukaisia (avoimuus, syrjimättömyys jne.); toisissa tapauksissa saatetaan rajoittaa käyttölupien määrää, vaikka se ei olisikaan välttämätöntä; - Joissakin tapauksissa ei ole välttämättä säädetty vaatimuksesta tarkastella uudelleen taajuuksien käyttölupien määrän rajoittamista säännöllisin väliajoin tai asiaan liittyvien yritysten pyynnöstä; - Joissakin jäsenvaltioissa esiintyy epävarmuutta sen suhteen, voiko kansallinen sääntelyviranomainen asettaa maksut hallinnollisten kustannusten mukaisiksi, eikä ole selkeää vaatimusta tällaisten kustannusten ja maksujen vuosikatsauksen julkistamisesta. Yleisvaltuutuksen sekä radiotaajuuksien ja numeroiden käyttölupien ehdot Joissakin säädöksiä antaneissa jäsenvaltioissa ei ole aina selvää, noudatetaanko vaatimusta siitä, että yleisvaltuutuksen ehdot rajoittuvat direktiivin liitteessä säädettyihin ehtoihin. Yhdessä tapauksessa yleisvaltuutuksen tai lupien ehdot sisältävät kansallisia lisäehtoja, jotka eivät sisälly direktiiviin. Kahden jäsenvaltion komission yksiköille toimittamissa lakiluonnoksissa ei tunnuta määrittelevän ehtoja, joita voidaan liittää yleisvaltuutukseen ja taajuuksien ja numeroiden käyttölupiin. Tässä tapauksessa tarvittaisiin uuden primäärilainsäädännön täydennykseksi sekundäärilainsäädäntöä niiden ehtojen määrittämiseksi, joita näihin valtuutuksiin ja käyttölupiin voidaan liittää. Radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöluvat ja radiotaajuuksien käyttölupien määrän rajoittamismenettelyt Yhdessä jäsenvaltiossa ei ilmeisesti ole täysin otettu huomioon direktiivin säännöstä myönnettävien lupien määrän rajoittamismenettelystä. Täytäntöönpanotoimista puuttuvat: i) vaatimus siitä, että jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa myönnettävien käyttölupien määrää kuin tapauksissa, joissa se on tarpeen taajuuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi; ja ii) velvoite tarkastella uudelleen käyttöoikeuksien määrän rajoittamista kohtuullisin väliajoin tai asiaan liittyvien yritysten pyynnöstä. Joidenkin jäsenvaltioiden lainsäädännössä ei tunnuta yksiselitteisesti ja täysimääräisesti noudattavan radiotaajuuksien käyttölupien myöntämisperusteiden perusperiaatteita (puolueettomuus, syrjimättömyys ja oikeasuhteisuus). Valtuutusdirektiivin mukaan on mahdollista käyttää erityisiä perusteita ja menettelyjä radiotaajuuksien myöntämisessä radio- tai televisiosisällön tarjoajille, jos tarkoitus on edistää yleisen edun mukaisia tavoitteita yhteisön oikeuden mukaisesti. Näyttää kuitenkin siltä, että näistä erityisiin perusteisiin ja menettelyihin sovellettavista täytäntöönpanotoimista ei aina käy selvästi ilmi, kuinka ne liittyvät yleisen edun ajamiseen. Tässä kohdin tarvitaan selkeyttä sen varmistamiseksi, että valtuutusdirektiivin vaatimuksia avoimista ja syrjimättömistä menettelyistä ei laiminlyödä aloilla, joilla niitä pitää soveltaa. Yhden jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä on säännöksiä, joissa asetetaan erityinen oikeus saada taajuuslupa ulkomailta peräisin olevan signaalin vastaanottoa varten ja asetetaan tähän liittyviä velvoitteita. Tällaiset säännökset uhkaavat sirpaloittaa EU:n laajuista taajuuksien hallintaa aiheuttaen päällekkäisyyksiä ja lisäten asianosaisten operaattoreiden taakkaa. Kun tiettyjen taajuuskaistojen käyttöoikeuksiin liittyviä tulevia kansallisia toimia arvioidaan, komission on pohdittava, ovatko ne oikein suhteutettuja. Erityisesti sen on pohdittava, onko noudatettu sitä valtuutusdirektiivin periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät pääsääntöisesti saa edellyttää yksittäistä radiotaajuuksien käyttölupaa eivätkä varsinkaan silloin, kun haitallisten häiriöiden mahdollisuus on hyvin pieni. Mitä tulee käyttöoikeuspäätöksien aikarajoihin (sekä numeroiden että taajuuksien osalta), näyttää siltä, että kaksi jäsenvaltiota ei ole sisällyttänyt tällaisia määräaikoja annettuun lainsäädäntöönsä tai lakiluonnoksiinsa. Mitä tulee valtuutusdirektiivin käyttöoikeuspäätöksien aikarajoihin numeroiden osalta, yhden jäsenvaltion lakiluonnoksessa näyttää siltä, että tällainen määräaika annetaan vasta tulevassa sekundäärilainsäädännössä. Yleisvaltuutusten tai käyttölupien ehtojen noudattaminen Eräässä maassa täytäntöönpanosäädöksessä ilmeisesti annetaan myöntävälle viranomaiselle mahdollisuus kieltää palvelujen tarjoaminen kuudenkymmenen päivän kuluessa siitä, kun yritys on tehnyt ilmoituksen liiketoiminnan aloittamisaikomuksestaan. Myöntävä viranomainen voi tehdä tämän, jos hakija ei täytä vaadittuja edellytyksiä. Tämä vaikuttaa valtuutusdirektiivin menettelyvaatimusten kyseenalaiselta täytäntöönpanolta. Vaatimukset koskevat valtuutuksen tai käyttöluvan ehtoja ja verkkojen käyttöoikeuksiin ja yleispalvelun tarjoamiseen liittyviä erityisvelvoitteita. Säännösten mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset voivat estää yritykseltä palvelujen tarjoamisen vain, jos ehtojen noudattamatta jättäminen on vakavaa ja toistuvaa eivätkä toimet noudattamisen varmistamiseksi ole onnistuneet. Hallinnolliset maksut Jotta varmistettaisiin avoimuus yrityksiltä perittävien hallinnollisten maksujen suhteen, direktiivissä vaaditaan kansallista sääntelyviranomaista julkaisemaan vuosittain raportti perimistään maksuista ja aiheutuneista kustannuksista ja mukauttamaan maksuja niiden mukaisesti. Joissakin jäsenvaltioissa ei ole selvää, voiko kansallinen sääntelyviranomainen sovittaa maksut hallinnollisten kulujen mukaisiksi. Yhdessä tapauksessa näyttää siltä, että vaatimusta hallinnollisia kuluja ja perittyjä maksuja koskevan vuosiraportin julkaisemisesta ei ole sisällytetty lainsäädäntöön. Erään jäsenvaltion lakiluonnoksessa ei näytä olevan nimenomaista viittausta periaatteisiin, joita on sovellettava hallinnollisiin maksuihin (puolueettomuus, avoimuus ja oikeasuhteisuus). Olemassa olevat valtuutukset Yhdessä jäsenvaltiossa lakiluonnoksessa säädetään, että olemassa olevien toimilupien ehdot aiotaan pitää voimassa, kunnes niiden muuttamisesta annetaan erityinen asetus. On syytä mainita, että eräässä toisessa jäsenvaltiossa, joka ei ole vielä pannut täytäntöön uutta sääntelyjärjestelmää, kansallinen sääntelyviranomainen on antanut ohjeen, jonka mukaan se ei pääsääntöisesti edellytä yrityksiltä erityistä toimilupaa sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen tarjoamista varten. 4.3. Käyttöoikeusdirektiivi Käyttöoikeusdirektiivissä [44] säädetään periaatteet, joita tulisi soveltaa kansallisiin sääntelyviranomaisiin niiden harjoittaessa valtuuksiaan valvoa ja tarvittaessa säännellä sähköisen viestinnän operaattoreiden välisiä suhteita, ts. alan tukkumarkkinoita. Käyttöoikeusdirektiivin tarkoitus on varmistaa, että operaattoreiden väliset suhteet jätetään mahdollisimman pitkälti kilpailun ja markkinavoimien varaan, samalla kun kansallisille sääntelyviranomaisille annetaan joustavat valtuudet puuttua tilanteeseen, jos markkinavoimat eivät yksin riitä toteuttamaan puitedirektiivissä säädettyjä poliittisia tavoitteita. Siksi on selvästi tarpeen, että kansallisten sääntelyviranomaisten on voitava perustella päätöksensä, joilla ne asettavat markkinatoimijoille sääntelyvelvoitteita. Uudessa sääntelyjärjestelmässä säädetyt markkina-analyysimenettelyt tarjoavat tärkeää pohjaa perusteluille. [44] Direktiivi 2002/19/EY: ks. alaviite 9 edellä. Kun otetaan huomioon kansallisten sääntelyviranomaisten laaja harkintavalta, niillä on vastaavasti velvollisuus koordinoida toimiaan kansallisella ja yhteisön tasolla ja erityisesti tehdä yhteistyötä komission ja muiden jäsenvaltioiden kansallisten sääntelyviranomaisten kanssa, jotta varmistettaisiin sääntelyperiaatteiden johdonmukainen soveltaminen koko EU:ssa. Kansallisen täytäntöönpanon tärkeimmät tekijät: * Käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen ehdot olisi sovittava ensisijaisesti kaupallisissa neuvotteluissa, mutta kansallisilla sääntelyviranomaisilla tulee edelleen olla valtuudet toimia varmistaakseen, että sääntelyjärjestelmän poliittiset tavoitteet saavutetaan; * Kansallisten sääntelyviranomaisten tulee kyetä hyödyntämään kaikkia korjaavia toimia tarvittavalla joustavuudella, jotta ne voivat mukauttaa niitä merkityksellisillä markkinoilla toteamiinsa olosuhteisiin; * Käyttöoikeusdirektiivissä säädettyjä huomattavan markkinavoiman yrityksiin (eli HMV-yrityksiin) liittyviä korjaavia toimia tulisi soveltaa ainoastaan kilpailuoikeuden mukaisen markkina-analyysin perusteella; * Kansallisilla sääntelyviranomaisilla tulisi olla mahdollisuus asettaa muita kuin käyttöoikeusdirektiivissä lueteltuja velvoitteita ainoastaan perustelluissa tapauksissa ja tarvittavien kuulemismenettelyjen mukaisesti. Keskeiset ongelmat: - Joissakin täytäntöönpanotoimissa pyritään määrittelemään ennalta HMV-yrityksille asetettavat velvoitteet ilman, että otetaan huomioon kilpailunäkökohdat tai markkinoiden olosuhteet; - Joissakin tapauksissa lainsäädäntö rajoittaisi kansallisten sääntelyviranomaisten valtuuksia asettaa tiettyjä velvoitteita niiden todetessa HMV-yrityksen. Yrityksen tulisi esimerkiksi olla HMV-asemassa sekä tukku- että vähittäismyyntimarkkinoilla. - Joissakin jäsenvaltioissa kansallisilta sääntelyviranomaisilta saattaa puuttua valtuuksia sen varmistamiseen, että viitetarjoukset sisältävät vähimmäiselementit, ja tarvittavien muutosten vaatimiseen. Käyttöoikeuksiin ja yhteenliittämiseen liittyvät kansallisten sääntelyviranomaisten oikeudet ja vastuut - Päästä päähän -liitettävyyden varmistaminen Käyttöoikeusdirektiivin mukaan vastuu päästä päähän -liitettävyyden varmistamisesta ja digitaalisten radio- ja televisiolähetyspalvelujen saatavuudesta loppukäyttäjille tulisi siirtää kansallisille sääntelyviranomaisille, samoin kuin keinot, joilla ne voivat hoitaa vastuunsa. Tätä säännöstä ei ilmeisesti ole siirretty yhden jäsenvaltion jo antamiin täytäntöönpanosäädöksiin. Toisaalta kahdessa jäsenvaltiossa, jotka eivät vielä ole panneet täytäntöön uutta sääntelyjärjestelmää, lakiluonnoksissa tunnutaan säätävän, että tämän alan velvoitteet sisällytetään jo varsinaiseen lainsäädäntöön. Yhdessä tapauksessa lainsäätäjä aikoo antaa yleisen velvoitteen yhteenliittämiseen sekundäärilainsäädännössä. Tämä lähestymistapa herättää kysymyksen, mikä elin muodostaa kansallisen sääntelyviranomaisen käyttöoikeusdirektiivissä annettujen erityisten tehtävien hoitamista varten, ja kuinka annetaan uuden sääntelyjärjestelmän mukaiset takeet esimerkiksi siitä, että henkilöillä, joihin kansallisten sääntelyviranomaisten tekemät päätökset vaikuttavat, on oikeus tulla kuulluksi ja viime kädessä hakea muutosta viranomaisen päätökseen. Toisessa kyseisistä jäsenvaltioista lakiluonnoksessa säädettäisiin yleisestä syrjimättömyysvelvoitteesta, joka koskee loppukäyttäjiä yhteen liittäviä operaattoreita. Tämä tapaus herättää samanlaisia kysymyksiä, varsinkin kun näyttää siltä, että nämä velvoitteet sisällytettäisiin primäärilainsäädäntöön. - Kansallisten sääntelyviranomaisten yleinen valta puuttua käyttöoikeus- ja yhteenliittämisasioihin Vaikka käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen ehdot pitäisi jättää periaatteessa kaupallisissa neuvotteluissa sovittaviksi, kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oltava valtuudet toimia - joko omasta aloitteestaan tai osapuolten pyynnöstä - voidakseen varmistaa puitedirektiivissä säädettyjen poliittisten tavoitteiden toteuttamisen. Kansallisen sääntelyviranomaisen oikeus puuttua markkinoihin omasta aloitteestaan puitedirektiivin poliittisten tavoitteiden turvaamiseksi näyttää puuttuvan yhdessä jäsenvaltiossa, joka on jo antanut sääntelyjärjestelmän täytäntöönpanosäädökset. Markkinoiden uudelleentarkasteluun liittyvät operaattoreiden velvoitteet Periaatteet - Säännölliset markkina-analyysit Yhden jäsenvaltion, joka ei ole vielä pannut täytäntöön sääntelyjärjestelmää, lakiluonnoksesta ei käy selkeästi ilmi, mitä vaatimuksia kansallisille sääntelyviranomaisille asetetaan markkina-analyysien ja velvoitteiden uudelleentarkastelun ajoittamisen suhteen. - Velvoite toteuttaa ainakin yksi korjaava toimenpide (jos kilpailu markkinoilla ei toimi) Lukuun ottamatta uuden sääntelyjärjestelmän yleisesti sovellettavia vaatimuksia ja käyttöoikeusdirektiivin 8 artiklassa tarkoitettuja erikoismenettelyjä, yritykseen voidaan kohdistaa korjaavia toimia ainoastaan, jos kansallinen sääntelyviranomainen on todennut, että merkityksellisillä markkinoilla ei ole todellista kilpailua ja että sen johdosta yksi tai useampi yritys omaa huomattavan markkinavoiman. Jos taas kansallinen sääntelyviranomainen katsoo, että merkityksellisillä tukkumarkkinoilla ei ole todellista kilpailua, sillä on velvollisuus asettaa ainakin yksi velvoite HMV-operaattorille korjatakseen kilpailun puuttumisen. Yhdessä sääntelyjärjestelmän jo täytäntöön panneessa jäsenvaltiossa ei ole selvää, onko tämä vaatimus sisällytetty lainsäädäntöön. Samanlainen ongelma syntyy todennäköisesti ainakin yhdessä niistä jäsenvaltioista, jotka eivät ole vielä panneet järjestelmää täytäntöön. - Korjaavan toimenpiteen on liityttävä todettuun ongelmaan Yhdessä jäsenvaltiossa, joka ei ole vielä pannut täytäntöön uutta sääntelyjärjestelmää, lainsäätäjä näyttää pyrkivän määrittelemään ennalta kaikille HMV-yrityksille asetettavat velvoitteet (lähinnä kustannuslähtöisyyden ja viitetarjouksen julkaisemisen) ilman, että otetaan huomioon markkinoiden erityiset kilpailunäkökohdat. Samoin velvoite tilaajayhteyksien eriyttämisestä aiotaan kirjata jo lakiin. Nämä ratkaisut uhkaavat poistaa kansallisilta sääntelyviranomaisilta harkintavallan päättää, mikä on sopivin korjaava toimenpide ongelman luonteen perusteella. - Kansallisten sääntelyviranomaisten valtuudet käyttää täyttä korjaavien toimien valikoimaa Joidenkin jäsenvaltioiden lakiluonnoksissa ei tunnuta antavan kansallisten sääntelyviranomaisten käyttöön kaikkia mahdollisia käyttöoikeusdirektiivissä yksilöityjä korjaavia toimia, mikä voi viedä kansalliselta sääntelyviranomaiselta mahdollisuuden soveltaa kaikkia vaihtoehtoja. Yhdessä jäsenvaltiossa kansallinen sääntelyviranomainen voi sisällyttää käyttöoikeusvelvoitteisiin kustannuslähtöisyyden vain, jos operaattori on HMV-asemassa sekä käyttöoikeus- että loppukäyttäjämarkkinoilla. - Kansallisen sääntelyviranomaisen valtuudet asettaa muita velvoitteita Mahdollisimman suuren joustavuuden varmistamiseksi käyttöoikeusdirektiivissä annetaan kansallisille sääntelyviranomaisille mahdollisuus asettaa komission etukäteissuostumuksella muitakin kuin direktiivissä säädettyjä velvoitteita. Yhdessä jäsenvaltiossa, joka ei ole vielä pannut täytäntöön uutta sääntelyjärjestelmää, lakiluonnoksessa kaavaillaan, että tällaisessa tapauksessa kansallisen sääntelyviranomaisen on saatava ensin juridinen peruste tietyn velvoitteen asettamiselle sekundäärilainsäädännön kautta. Tällaisessa tilanteessa vaikuttaisi, että kansallisen sääntelyviranomaisen rooli käytännössä jaetaan eri toimielinten kesken, ja on tärkeää varmistaa uuden sääntelyjärjestelmän tarjoamat suojamekanismit (kuten kuulemis- ja muutoksenhakumekanismit). Erityiset korjaavat toimet - Avoimuus Käyttöoikeusdirektiivissä säädetään, että tapauksissa, joissa kansallinen sääntelyviranomainen on asettanut HMV-operaattorille velvoitteen julkaista viitetarjous, sen on kyettävä määräämään, että tarjoukseen on tehtävä muutoksia. Edellisen sääntelyjärjestelmän toteuttamisesta saatu kokemus osoittaa, että tämä on keskeisen tärkeä kansallisten sääntelyviranomaisten oikeus. Monet jäsenvaltiot eivät ole kuitenkaan sisällyttäneet tätä kansallisen sääntelyviranomaisen valtuutta annettuun tai luonnosasteella olevaan lainsäädäntöönsä, kun taas eräässä jäsenvaltiossa on säädetty, että kansallisella sääntelyviranomaisella on valtuudet vaatia viitetarjouksen julkaisemista, mutta ei valtuuksia vaatia siihen muutoksia. Joissakin täytäntöönpanosäädöksiä antaneissa jäsenvaltioissa nykyinen tilaajayhteyksien eriyttämisen viitetarjous ei sisällä kaikkia käyttöoikeusdirektiivissä säädettyjä elementtejä tai siitä on vielä säädettävä sekundäärilainsäädännössä. Erään jäsenvaltion lakiluonnos ei puolestaan sisällä tilaajayhteyksien erittelyn määritelmää, mikä tarkoittaa sitä, että se ei noudata viitetarjouksen vähimmäiselementtien täytäntöönpanovaatimuksia. - Erillinen kirjanpito Erillistä kirjanpitoa koskevien säännösten mukaan kansallisella sääntelyviranomaisella on valtuudet vaatia usealla tarjontaketjun tasolla toimivaa yritystä ilmoittamaan sisäiset siirtohintansa. Nämä valtuudet puuttuvat ainakin kahden jäsenvaltion annetusta tai luonnosasteella olevasta lainsäädännöstä. - Hintavalvonta ja kustannuslaskenta Käyttöoikeusdirektiivissä säädetään, että kustannuslaskentaa ja hinnoitteluasioita koskevia päätöksiä tehdessään kansallisten sääntelyviranomaisten on otettava huomioon operaattorin tekemät investoinnit ja sallittava tälle kohtuullinen tuotto sijoitetulle pääomalle, ottaen huomioon investointeihin liittyvät riskit. Yksi jäsenvaltio on säätänyt lisäelementistä, joka on otettava huomioon, eli verkkojen ja innovatiivisten palvelujen kehittämiseen tehdyistä investoinneista. Direktiivissä säädetään myös, että jos operaattorilla on hintojen kustannuslähtöisyysvelvoite, todistustaakka siitä, että maksut on johdettu kustannuksista, on kyseisellä operaattorilla. Näyttää siltä, että yhden jäsenvaltion täytäntöönpanolainsäädännön luonnos ei sisällä tätä vaatimusta. Toisessa jäsenvaltiossa tämä periaate ei sisälly primäärilainsäädäntöön vaan se jää vahvistettavaksi kansallisen sääntelyviranomaisen sääntelypäätöksissä. Direktiivissä säädetään, että jos kansallinen sääntelyviranomainen vaatii kustannuslaskentajärjestelmän käyttöönottoa, järjestelmän kuvaus on saatettava yleisesti saataville. Kaksi jäsenvaltiota ei näytä sisällyttäneen tätä vaatimusta lakiluonnoksiinsa. Digitaalinen radio- ja televisiotoiminta Yksi jäsenvaltio, joka ei ole vielä antanut täytäntöönpanosäädöksiä, on jättänyt ehdollisen pääsyn järjestelmät lakiluonnoksensa soveltamisalan ulkopuolelle, ja eräiden muiden jäsenvaltioiden primäärilainsäädännössä (annetussa tai luonnosasteella olevassa) tunnutaan käsittelevän vain osaa direktiivin vaatimuksista tällä alueella. 4.4. Yleispalveludirektiivi Yleispalveludirektiivi [45] sisältää joukon sääntöjä ja periaatteita, joiden tarkoituksena on turvata käyttäjien edut ja varmistaa, että markkinoiden vapautuminen ei tapahdu käyttäjien kustannuksella. Sen lähtökohtana on, että kilpailu ja markkinavoimat ovat tehokkain tapa täyttää käyttäjien tarpeet, mutta toisaalta kansallisille sääntelyviranomaisille annetaan riittävät toimivaltuudet suojata käyttäjien edut silloin kun se on tarpeen. [45] Direktiivi 2002/22/EY: ks. alaviite 9 edellä. Kansallisen täytäntöönpanon tärkeimmät tekijät: * Yleispalvelun laajuus on määriteltävä direktiivin mukaisesti. * Yleispalvelu on toteutettava niin, että markkinat vääristyvät mahdollisimman vähän. * Nimettäessä yleispalveluvelvoitteiden alaisia yrityksiä on varmistettava, että yleispalvelua tarjotaan kustannustehokkaasti. Lähtökohtaisesti kaikilla yrityksillä on oltava mahdollisuus tulla yleispalvelun tarjoajaksi. * Kustannustenjakojärjestelmästä tai julkisista varoista voidaan kattaa vain ne nettokustannukset, jotka nimetylle yritykselle aiheutuvat direktiivissä määriteltyyn yleispalveluun kuuluvien palvelujen tarjoamisesta. * Loppukäyttäjillä kaikkialla EU:ssa on oltava kaikki direktiivin mukaiset oikeudet, ja kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oltava tarvittavat mahdollisuudet turvata nämä oikeudet. * Merkityksellisillä vähittäismarkkinoilla huomattavan markkinavoiman omaaville yrityksille on asetettava velvoitteita ainoastaan silloin, kun markkinoilla ei vallitse todellinen kilpailu ja kun kansalliset sääntelyviranomaiset katsovat, että tukkutasolla asetetut velvoitteet ja/tai operaattorin valinta- ja ennaltavalintamahdollisuus eivät riitä uuden sääntelyjärjestelmän tavoitteiden saavuttamiseen. Keskeiset ongelmat: - Joissain jäsenvaltioissa yleispalvelun laajuutta ei ole rajattu direktiivin mukaisesti. Tämä vaikuttaa yleispalvelun nettokustannusten laskentaan ja mahdollisiin rahoitusjärjestelmiin. - Näyttäisi siltä, että joidenkin jäsenvaltioiden täytäntöönpanosäännöksissä tai niiden luonnoksissa suljetaan käytännössä joiltain yrityksiltä mahdollisuus tulla nimetyksi yleispalveluyritykseksi. Ei ole myöskään selvää, onko kaikissa jäsenvaltioissa riittävästi otettu huomioon se, että yleispalvelun toteutuksen tulisi vääristää markkinoita mahdollisimman vähän. - Kaikkia loppukäyttäjien oikeuksista ja heidän saatavilleen tuotavista palveluista annettuja säännöksiä ei nähtävästi ole johdonmukaisesti pantu täytäntöön kaikissa jäsenvaltioissa. - Jotkut kansalliset lait (voimassa olevat tai lakiluonnokset) eivät vastaa periaatetta, jonka mukaan huomattavan markkinavoiman yrityksiksi merkityksellisillä markkinoilla todetuille yrityksille tulee asettaa ennakkosääntelyllisiä velvoitteita vain, jos tukkutason korjaavat toimenpiteet ja/tai operaattorin valinta-/ennaltavalintamahdollisuus eivät kansallisten sääntelyviranomaisten näkemyksen mukaan riitä. Yleispalveluvelvoitteet - Laajuus Yleispalvelun peruskivenä Euroopan unionin koko alueella on palvelu, jossa tarjotaan pyynnöstä yhteyttä kiinteästä sijaintipisteestä yleiseen puhelinverkkoon ja mahdollisuutta käyttää yleisesti saatavilla olevia puhelupalveluja kohtuuhintaan. Aiempaan sääntelyjärjestelmään verrattuna tätä vaatimusta on tarkennettu tällaisen yhteyden toteutustekniikan (yhteys voi käyttää kiinteän verkon tekniikkaa tai langatonta tekniikkaa) ja yhteyden mahdollistamien siirtonopeuksien (yhteyden on mahdollistettava toimiva Internet-liittymä) osalta. Jotkut täytäntöönpanon ongelmat liittyvät yleispalveluvelvoitteeseen sisältyvien palvelujen kattavuusalueeseen: yhdessä jäsenvaltiossa lakiluonnoksessa ei ole selvää mainintaa siitä, että yleispalvelun on oltava saatavilla koko maassa. Toisessa jäsenvaltiossa lakiluonnoksessa ei selvästi edellytetä, että yhteyden yleiseen puhelinverkkoon on mahdollistettava toimiva Internet-liittymä. Joissain jäsenvaltioissa on epäselvää, onko voimassa olevassa tai tekeillä olevassa lainsäädännössä yleispalveluun sisällytetty velvoitteet, jotka koskevat erityisjärjestelyjä vammaisia käyttäjiä tai sosiaalisia erityistarpeita omaavia ja pienituloisia käyttäjiä varten. Yhdessä jäsenvaltiossa tiettyjä yleispalveluvelvoitteita kuten sosiaalisia erityistarpeita koskevia velvoitteita sovelletaan yleisinä ehtoina kaikkiin operaattoreihin sen sijaan että ne olisivat ainoastaan nimettyyn yleispalvelun tarjoajaan sovellettavia yleispalveluvelvoitteita. - Yleispalveluvelvoitteita omaavien yritysten nimeäminen Yhdessä jäsenvaltiossa yleispalveluvelvoitteet asetetaan laissa huomattavan markkinavoiman yrityksille. Koska käytössä ei ole varsinaista yleispalveluyritysten nimeämismenettelyä, monia direktiivin asiaan liittyviä säännöksiä (esim. nimettyjen yritysten velvollisuudesta julkaista tietoa palvelunlaadusta) ei ole siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. Eräässä toisessa jäsenvaltiossa lakiluonnos näyttäisi vievän useimmilta operaattoreilta mahdollisuuden tulla nimetyksi yleispalvelun tarjoajaksi (ainakin kiinteästä sijaintipisteestä tarjottavan liittymän ja yleisöpuhelinten osalta), koska luonnoksen mukaan kullekin palvelulle voidaan nimetä oma operaattorinsa, mutta tämän on voitava tarjota kyseistä palvelua kaikkialla maassa. Direktiivin tarkoituksena on varmistaa, että koko maa katetaan. Tätä varten jäsenvaltiot voivat nimetä yhden tai useampia operaattoreita, ja tämä nimeäminen voi olla alueellinen tai valtakunnallinen. Nimeämisessä olisi kuitenkin käytettävä tehokasta, puolueetonta, avointa ja syrjimätöntä menettelyä, jossa yhdeltäkään operaattorilta ei lähtökohtaisesti suljeta mahdollisuutta tulla nimetyksi. Tämä puolestaan voi pahentaa yleispalvelun hinnoitteluun ja rahoitusjärjestelmän toimintaan liittyviä ongelmia: koska palvelun nettokustannukset voidaan määrittää joko kustannuslaskentamenetelmällä tai tarjouspyynnön kautta, on olemassa vaara, että jälkimmäistä vaihtoehtoa käytettäessä vakiintunut operaattori pääsee sanelemaan kustannuksensa, joista muiden operaattorien on suoritettava korvauksia, ilman että pyrkimystä syrjimättömyyteen tai markkinoiden mahdollisimman vähäiseen vääristymiseen otetaan huomioon. - Yleispalvelun nettokustannusten laskeminen ja yleispalvelun rahoittaminen Jotkut jäsenvaltiot ovat lainsäädännössään tai lakiehdotuksissaan hyödyntäneet direktiivin suomaa mahdollisuutta määrittää yleispalvelun nettokustannukset tarjouspyynnön avulla. Useimpien jäsenvaltioiden täytäntöönpanosäädöksissä tai niiden luonnoksissa on säännöksiä yleispalveluvelvoitteista aiheutuvien kustannusten jakojärjestelmästä. Eräässä näistä jäsenvaltioissa mainitaan lakiluonnoksessa vain yksi rahoitustapa (eli yleispalvelun nettokustannusten kattaminen markkinatoimijoilta perittävillä maksuilla), mutta kyseinen valtio on kuitenkin hakenut julkisia varoja (Euroopan aluekehitysrahastolta) tiettyjen yleispalveluvelvoitteiden täyttämiseksi. Tässä tapauksessa on vältettävä kaksoisrahoituksen riski. Näyttäisi siltä, että kaikkia yleispalveludirektiivin suojasäännöksiä,