Vuosien 2009–2015 raportointijaksoon verrattuna vain joidenkin vesimuodostumien tila on parantunut. Tämä voi johtua siitä, että asiaan liittyvät paineet on tunnistettu myöhään tai että tehokkaiden poliittisten toimenpiteiden suunnittelu on kestänyt oletettua kauemmin. Muita syitä ovat esimerkiksi toimien toteuttamisen hitaus ja luonnon vaatima reagointiaika, ennen kuin toimet alkavat vaikuttaa, mutta myös tiukentuneet laatunormit ja aiempaa tehokkaampi seuranta ja raportointi: niiden ansiosta on tunnistettu vesimuodostumia, joiden tilaksi oli aiemmin luokiteltu ”ei tiedossa” mutta nyt ”epätyydyttävä”.

Pintavesien osalta kehitys on kuitenkin ollut vähemmän lupaavaa: niistä vain 38 prosentissa kemiallinen tila on hyvä, ja vain 40 prosentissa ekologinen tila tai potentiaali on hyvä . Vain harva yksittäinen pilaava aine, joista yleisin on elohopea , vaikuttaa tilaan merkittävästi. Sekä EU:n tasolla että kansainvälisellä tasolla toteutetaan elohopean ja muiden pilaavien aineiden päästöjen vähentämiseen tähtääviä toimenpiteitä, joilla onkin jo saatu aikaan parannuksia muutamien yksittäisten aineiden osalta.

Kertomus osoittaa, että tähän mennessä 74 prosentissa Euroopan pohjavesimuodostumista on saavutettu hyvä kemiallinen tila ja 89 prosentissa on saavutettu myös hyvä määrällinen tila.

Tulvadirektiivissä, joka annettiin seitsemän vuotta myöhemmin ja joka oli seurausta Tonava- ja Elbe-jokien laajoista tulvista kesällä 2002, luodaan puitteet järjestelmälle, jolla pyritään pienentämään tulvavahinkojen riskiä EU:ssa. Koska tulvat ovat lisääntyneet Euroopassa, tämä tavoite on nyt tärkeämpi kuin koskaan. Ilmastonmuutoksen edetessä ja kaupunkiasutuksen laajetessa tulvariskien hallintaan liittyviä epävarmuustekijöitä on seurattava jatkuvasti ja käytäntöjä on muutettava, jotta varmistetaan, että vahingot olisivat mahdollisimman vähäisiä. Tässä kertomuksessa käsitellään sitä, millaista edistystä tähän mennessä on saavutettu ensimmäisten tulvariskien hallintasuunnitelmien perusteella.

Vuonna 2000 voimaan tulleella vesipolitiikan puitedirektiivillä varmistetaan taloudellisten ja ekologisten näkökohtien täysimittainen integrointi veden laadun ja määrän hallintaan. Sen keskeisenä tavoitteena on saavuttaa vuoteen 2015 mennessä hyvä tila yli 111 000 pintavesistössä (esimerkiksi joissa, järvissä ja rannikkovesistöissä) ja yli 13 000 pohjavesistössä EU:n alueella. Vesipolitiikan puitedirektiivin nojalla vuoden 2015 määräaikaa on kuitenkin mahdollista pidentää enintään kahdella lisäjaksolla (ts. nykyinen vuodet 2015–2021 kattava jakso ja seuraavat vuodet 2021–2027 kattava jakso), elleivät luonnonolot estä vesipolitiikan puitedirektiivin tavoitteiden saavuttamista asetetussa määräajassa. ”Hyvän tilan” saavuttamisella tarkoitetaan pintavesien hyvän ekologisen ja kemiallisen tilan sekä pohjavesien hyvän määrällisen ja kemiallisen tilan varmistamista; pohjavedethän ovat juomaveden oton pääasiallisia lähteitä.

Vesi on välttämätöntä elämälle ja siten myös yhteiskunnallemme ja taloudellemme. Vesivarojen kestävällä hoidolla on tärkeä tehtävä siinä, että ihmiskunta pystyy sopeutumaan muuttuneeseen ympäristöönsä ja että maapallon lämpötila ei nouse yli 1,5 celsiusastetta . Nyt jos koskaan tämän elintärkeän resurssin hallinnassa tarvitaan aidosti integroitua lähestymistapaa, jossa otetaan huomioon ympäristölliset, sosiaaliset, taloudelliset ja terveydelliset näkökohdat.

Kaiken kaikkiaan vesipolitiikan puitedirektiivin täytäntöönpanemiseksi on tehty paljon työtä. Myös muiden vesipolitiikkaan tiiviisti liittyvien EU-säädösten tehokkaampi täytäntöönpano on vaikuttanut asiaan suotuisasti. Tämä koskee etenkin yhdyskuntajätevesien käsittelyä, nitraatteja ja teollisuuden päästöjä koskevia direktiivejä ja EU:n kemikaalilainsäädäntöä.

EYK:n kertomuksen mukaan Euroopan vesistöihin kohdistuva merkittävä paine johtuu saastumisesta, joka on peräisin sekä hajakuormituksesta (esimerkiksi maatalous ja kuljetusinfrastruktuuri) että pistekuormituksesta (kuten teollisuus tai energiantuotanto), liiallisesta vedenotosta ja hydrologis-morfologisista muutoksista, joita ihmisten erilaiset toimet aiheuttavat.

4.1Arviointi kansallisella tai alueellisella tasolla

Asianmukainen hallinnointi vesistöalueen tasolla on oleellinen edellytys vesipolitiikan puitedirektiivin tavoitteiden saavuttamiselle. Tähän mennessä kaikki jäsenvaltiot ovat nimenneet toimivaltaisia viranomaisia, usein monia erilaisia, ja korostaneet koordinoinnin tärkeyttä niiden välillä. Sidosryhmien kuulemisessa jäsenvaltiot ovat hyödyntäneet monenlaisia menetelmiä. Monia pysyviä neuvoa-antavia elimiä on perustettu. Raporttien mukaan vesienhoitosuunnitelmien luonnoksiin tehtiin muutoksia sidosryhmien kuulemisen perusteella. Toisinaan oli kuitenkin epäselvää, miten sidosryhmien osallisuus vaikutti hyväksyttyyn vesienhoitosuunnitelmaan.

Jäsenvaltioiden on laadittava jokaisen vesipiirin osalta analyysi sen ominaispiirteistä, katsaus ihmistoiminnan vaikutuksesta ja taloudellinen analyysi vedenkäytöstä. Tämä ”ominaispiirteiden tarkastelu” on päivitettävä kuuden vuoden välein. Jokaisen vesimuodostuman rajat ja sijainti on ilmoitettava. Tämä ”rajaus” on tarkistettava ja päivitettävä jokaisella raportointijaksolla. Lisäksi on ilmoitettava veden tilaan kohdistuvien paineiden ja vaikutusten muutoksista. Noin neljässä tapauksessa kymmenestä tämä rajaus on muuttunut, mitä ei useinkaan ole perusteltu selvästi. Paremmin määritettyjen kriteerien ansiosta merkittävien paineiden kuvaukset ovat nyt yleisesti selkeämpiä. Parantamisen varaa on silti, sillä suuresta osasta vesimuodostumia ilmoitettiin antropogeenista alkuperää olevista tuntemattomista vaikutuksista ja paineista, joiden aiheuttajia ei tiedetty (tämä koski etenkin hydrologis-morfologisia paineita).

On tehty joitakin metodologisia parannuksia, jotka helpottavat edistymisen seurantaa ja tietojen vertailtavuutta siltä osin, kun pyritään vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisesti määrittämään, milloin voimakkaasti muutetun tai keinotekoisen vesimuodostuman voidaan katsoa saavuttaneen hyvän ekologisen potentiaalin.

Pintavesimuodostumien ekologisen ja kemiallisen tilan seurannasta ja arvioinnista saatava kuva vaihtelee mitattujen parametrien ja tulosten vertailtavuuden suhteen. Koko EU:ssa vaihtelu prioriteettiaineiden seurannassa on suurta sekä vesimuodostumien prosentuaalisen osuuden että aineiden määrän osalta. Useimmissa jäsenvaltioissa seurattiin kaikkia prioriteettiaineita, jotka ne olivat yksilöineet päästöiksi vesienhoitosuunnitelmissaan. Kaikki jäsenvaltiot toimittivat näiden haitallisten aineiden päästöistä ja häviöistä selvityksiä, joista vain muutamat ovat kattavia.

Koska monille vesityypeille ei ollut virallista yhteistä interkalibrointijärjestelmää ennen vuoden 2018 alkupuolta, vesimuodostumien vertaileminen on tällä toisella raportointijaksolla yhä hyvin vaikeaa.

Tästä huolimatta melkein kaikkien vesimuodostumien tila on voitu määrittää, mikä on vähentänyt aiempaa epäselvyyttä tuntuvasti. Ekologisen tilan seurannassa on kuitenkin edelleen merkittäviä puutteita.

Kaiken kaikkiaan laatutekijöiden seuranta on jokaisessa vesijaotteluryhmässä parhaimmillaankin hajanaista: siinä tukeudutaan liikaa useiden erilaisten vesimuodostumien ryhmittelyyn ja asiantuntijoiden arvioihin sen sijaan, että kutakin vesimuodostumaa arvioitaisiin perinpohjaisesti vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisten parametrien perusteella. Lisää työtä siis tarvitaan, jotta asianmukaisten seurantaverkostojen alueellinen kattavuus olisi riittävä ja arviointi luotettavaa.

Pohjavesimuodostumien määrällisen ja kemiallisen tilan seuranta ja arviointi on parantunut, vaikka asianmukaisia seurantapaikkoja puuttuu vielä huomattavan monelta alueelta. Tältä osin vesipuitedirektiiviä täydennetään pohjavesidirektiivillä, joka sisältää erityisesti luettelon oleellisista pilaavista aineista sekä kemiallisen tilan arvioinnissa tarvittavat raja-arvot ja suuntaukset. Kummatkin direktiivit toimivat yhdessä myös muun EU-lainsäädännön, kuten juomavesi- ja nitraattidirektiivien, kanssa. Kemiallisen tilan seuranta ei edelleenkään täytä vaatimuksia: on hyvin paljon pohjavesimuodostumia, joiden osalta seurantaa ei tehdä tai seuranta on rajoittunut vain osaan keskeisistä parametreista.

Vesipolitiikan puitedirektiivin 4 artiklassa tarkoitettuja poikkeuksia sovelletaan tällä hetkellä noin puoleen Euroopan vesimuodostumista. Tämä koskee lähinnä luonnollisia vesimuodostumia mutta yhä useammin myös voimakkaasti muutettuja ja keinotekoisia muodostumia uusien fyysisten muutosten lisäksi. Vaikka näiden poikkeusten perustelut ovatkin yleisesti parantuneet, poikkeusten jatkuva laaja-alainen käyttö on kuitenkin osoitus siitä, että hyvän tilan tai potentiaalin saavuttaminen vuoteen 2027 mennessä edellyttää huomattavia ponnisteluja. Ilmoitetut tiedot kuitenkin osoittavat – myös sen mukaisesti, mitä samassa artiklassa vaaditaan –, että jäsenvaltioiden on varmistettava nykyistä paremmin, etteivät yhteen vesimuodostumaan sovellettavat poikkeukset pysyvästi estä tai vaaranna ympäristötavoitteiden saavuttamista muissa vesimuodostumissa (4 artiklan 8 kohta), ja taattava vähintään samantasoinen suojelu kuin on säädetty EU:n muussa lainsäädännössä (4 artiklan 9 kohta).

Vesipolitiikan puitedirektiivin mukaan jäsenvaltioiden on laadittava toimenpideohjelmia , jotta hyvä tila saavutettaisiin ajoissa. Niille vesimuodostumille, joita käytetään vedenotossa, on jo yleisesti määritetty keskeiset toimenpiteet. Täytäntöönpano on kuitenkin ollut koko Euroopassa varsin hajanaista, joten paineet vähenevät hitaasti. Se, että useimmat jäsenvaltiot soveltavat pienten vedenottojen valvontaan ja rekisteröintiin poikkeuksia, saattaa olla ongelmallista. Valvonnan ja rekisteröinnin puute voi olla huolestuttavaa etenkin niissä jäsenvaltioissa, joissa jo on veden niukkuudesta johtuvia ongelmia, ja vesimuodostumissa, joissa on määrällisiä ongelmia.

Jäsenvaltiot ovat määrittäneet maataloudesta peräisin olevat vaikutukset useimpien vesipiirien osalta merkittävimmiksi paineiksi, jotka aiheuttavat mahdollisen tilan huononemisen tai riskin ympäristötavoitteiden saavuttamatta jättämisestä sekä liiallisen vedenoton että hajakuormituksen vuoksi. Perustoimenpiteitä on yleisesti käytössä. Puolessa tapauksista ei arvioida ennakkoon, ovatko toteutettavat toimenpiteet riittäviä, jotta hyvän tilan saavuttamisen esteenä olevia puutteita voidaan vähentää. Paljon riippuu myös vapaaehtoisten toimenpiteiden vaikutuksesta, usein yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) yhteydessä. Uutta yhteistä maatalouspolitiikkaa koskevissa komission ehdotuksissa asetetaan maanviljelijöille pakollisia vaatimuksia , joilla tähdätään ympäristönsuojelun tason parantamiseen. Lisäksi toimintastrategiassa, jonka jäsenvaltiot ovat määrittäneet YMP:tä koskevassa strategisessa suunnitelmassaan, on otettava huomioon vesienhoitosuunnitelmassa määritetyt tarpeet, ja sen on edistettävä vesipolitiikan puitedirektiivin tavoitteiden saavuttamista. Tarvittaessa jäsenvaltioiden on annettava lisätukea muille vesiensuojelutoimille, joita voidaan toteuttaa erilaisilla vapaaehtoisilla toimintamalleilla .

Myös sellaisia perustoimenpiteitä, joilla käsitellään muilta aloilta kuin maataloudesta (kuten teollisuudesta tai energiantuotannosta) peräisin olevia paineita, on yleisesti käytössä. Useimmissa tapauksissa näissä on kyse kemiallisen tai ekologisen tilan huononemista aiheuttavia pilaavia aineita koskevista erityistoimenpiteistä, esimerkiksi sellaisista, joilla vähennetään tiettyjen pilaavien aineiden pääsemistä veteen tai pysäytetään se. Myös tällä saralla edistymistä on kuitenkin tehostettava.

Useimmat jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet vesimuodostumien nykyisten fyysisten muutosten osalta toimenpiteistä (kalaportaista, rakenteiden poistamisesta jne.), joilla pyritään vähentämään merkittävien hydrologis-morfologisten paineiden aiheuttamia kielteisiä ympäristövaikutuksia. Toimenpiteiden, paineiden ja vedenkäytön tai talouden alojen välinen yhteys on myös selvempi. Ekologiset vähimmäisvirtaamat on kuitenkin määritettävä ja toteutettava paremmin, ja jokien esteettömyys ja asianmukainen sedimenttien muodostuminen on varmistettava.

Monet jäsenvaltiot ovat tarkistaneet veden hinnoittelupolitiikkaansa, kun ne ovat täyttäneet Euroopan rakenne- ja investointirahastojen yhteisiä säännöksiä koskevan asetuksen mukaisen vettä koskevan ennakkoehdon vuosille 2014–2020. Vesipalvelujen määrittelemisessä, rahoituskustannusten laskemisessa, mittauksessa, taloudellisten analyysien tekemisessä ja sekä ympäristö- että luonnonvarakustannusten arvioimisessa on edistytty vesipalveluista aiheutuvien kustannusten kattamista koskevia laskelmia tehtäessä. Siinä, miten nämä taloudellisen analyysin kehittyneet osat muutetaan konkreettisiksi toimenpiteiksi ja miten suunnitellaan aiempaa yhtenäisempiä lähestymistapoja ympäristö- ja luonnonvarakustannusten arviointiin ja integrointiin, on kuitenkin vielä huomattavan paljon parantamisen varaa. Investointien lisääminen on oleellista, jotta vesipolitiikan puitedirektiivin tavoitteet saavutetaan. Toimenpideohjelmien taloudellisen perustan vahvistaminen helpottaisi veteen liittyviä päätöksiä ja investointeja tuntuvasti.

Juomavedenottoon käytettävien suojelualueiden ja luonnonsuojelualueiden osalta on edistytty vain vähän. Vuoden 1998 juomavesidirektiivin arvioinnissa tarkasteltiin sitä, miten hyvin se on sopusoinnussa vesipolitiikan puitedirektiivin kanssa, ja havaittiin, että yhteys juomavesiresurssien suojelemiseen puuttuu. Sen vuoksi juomavesidirektiivin uudelleenlaatimista koskeva ehdotus (2018) sisältää riskiperusteisen lähestymistavan juomavedenotosta hanaan asti, ja myös jäsenvaltioiden viranomaisten ja vesilaitosten välistä viestintää pyritään parantamaan täyden hallintosyklin varmistamiseksi. Ehdotuksen tavoitteena on parantaa näiden kahden direktiivin välistä sopusointua ja varmistaa, että sekä saastuttaja maksaa -periaatetta että ennalta varautumisen periaatetta noudatetaan.

Suuresta osasta suojelualueita puuttuu tietoa esimerkiksi tilasta ja paineista, eikä tavoitteita ole asetettu. Erityisesti suojelualueisiin kohdistuvasta seurannasta raportointi on hyvin vähäistä; toisinaan sitä ei tehdä lainkaan.

Noin puolet jäsenvaltioista katsoi, että kuivuus on vesienhoidossa oleellinen piirre. Kuivuudenhallintasuunnitelma on yksi keskeisistä toimenpiteistä, jolla lievennetään kuivuuden vaikutuksia, mutta sitä ei ole laadittu kaikissa asianmukaisissa vesipiireissä.