FI Euroopan unionin virallinen lehti C 236/20

Ehdotus kantelun 2009/4209 käsittelyn lopettamisesta

2009/C 236/07

Komission yksiköt ovat lopettaneet kantelua 2009/4209 koskevat tutkimuksensa. Kantelu koski Italiassa vuosina 1982–1991 erikoistumisopintoja suorittaneiden lääkäreiden palkkausta.

Tutkittuaan kantelun ja kantelijoiden esittämät asiakirjat asiaan sovellettavan yhteisön oikeuden mukaan komission yksiköt ovat tulleet siihen tulokseen, ettei tässä vaiheessa voida todeta kyseessä olevassa asiassa rikotun direktiiviä 93/16/ETY (1).

Lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta annetussa direktiivissä 93/16/ETY säädetään, että erikoisalan koulutusta suorittavien lääkäreiden on saatava koulutuksen ajalta asianmukainen palkka. Tämä velvollisuus johtuu erityisesti direktiivistä 82/76/ETY (2), jolla muutettiin direktiiviä 75/363/ETY. Molemmat direktiivit kodifioitiin direktiivillä 93/16/ETY, joka puolestaan kumottiin direktiivillä 2005/36/EY (3).

Määräaika direktiivin 82/76/ETY saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä oli 1. tammikuuta 1983. Yhteisöjen tuomioistuin totesi 7. heinäkuuta 1987 antamassaan tuomiossa, että Italia ei ollut noudattanut velvollisuuksiaan, koska se ei ollut saattanut direktiiviä 82/76/ETY osaksi kansallista lainsäädäntöään säädetyssä määräajassa. Italia oli saattanut direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään vuonna 1991 annetulla asetuksella N:o 257/1991 (joka tuli voimaan 1. syyskuuta 1991), mutta rajoittanut oikeuden palkkaan koskemaan lukuvuotta 1991/92 ja sitä seuraavia vuosia. Ennakkoratkaisuasioissa C-131/97 Carbonari ja C-371/97 Gozza antamissaan tuomioissa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että yliopistoon lukuvuosina 1983/84–1990/91 kirjoittautuneiden erikoislääkäreiden kärsimät vahingot voitaisiin korvata soveltamalla palkkausta koskevia kansallisia säännöksiä taannehtivasti siten, että kansallinen tuomioistuin pidättäytyisi soveltamasta kansallisia säännöksiä, jotka ovat ristiriidassa direktiivin kanssa (säännökset, joilla rajoitetaan oikeus palkkaan koskemaan vuotta 1991/92 ja sitä seuraavia vuosia).

Tämän jälkeen useat erikoislääkärit, jotka olivat kirjoittautuneet yliopistoon ennen lukuvuotta 1991/92, nostivat kanteita Italian siviili- ja hallintotuomioistuimissa vahingonkorvausten saamiseksi. Lazion alueellisen oikeuden 1 a osaston 25. helmikuuta 1994 antamissa tuomioissa esitetyt valitukset hyväksyttiin ja todettiin, että kansallisten tuomioistuinten ei pidä soveltaa 8. elokuuta annettua asetusta N:o 257, koska siinä yhteisön lainsäädäntöä sovelletaan ainoastaan niihin lääkäreihin, jotka on hyväksytty erikoistumiskoulutukseen lukuvuonna 1991/92, ja koska siinä pidetään voimassa aikaisempi erikoislääkärien koulutusohjelma.

Tästä tuomiosta huolimatta Italia kieltäytyi suorittamasta asianmukaisia maksuja ennen lukuvuotta 1990/91 erikoisalan koulutuksessa olleille lääkäreille ja antoi sen sijaan 19. lokakuuta 1999 lain N:o 370, jonka 11 pykälässä määrätään maksettavaksi 13 000 000 Italian liiran avustus kaikille lääkäreille, jotka olivat suorittaneet erikoisalan koulutusta vuosina 1983–1991, sillä edellytyksellä, että he kuuluvat henkilökohtaisesti tuomion soveltamisalaan. Näiden avustusten hakemismenettelyistä säädettiin ministeriön asetuksella. Eräät lääkärit nostivat kanteen tätä ministeriön asetusta vastaan, minkä tuloksena annettiin päätös, jossa todettiin, että lääkärit, jotka olivat suorittaneet erikoisalan koulutusta ja olivat kirjoittautuneet yliopistoon ennen lukuvuotta 1991/92, olivat oikeutettuja vahingonkorvauksiin.

Kantelijoiden mukaan lääkärit, jotka suorittivat erikoisalan koulutusta kyseessä olevan direktiivin täytäntöönpanon määräajan (31. joulukuuta 1982) päättymisen jälkeen ja jotka olivat kirjoittautuneet koulutusohjelmaan ennen lukuvuotta 1991/92, ovat tällä hetkellä menettäneet oikeutensa vahingonkorvauksiin siksi, että Italia on pannut direktiivin täytäntöön myöhässä ja puutteellisesti. Komission yksiköiden käsityksen mukaan kantelijat arvostelevat Italiaa siitä, ettei asiaan liittyvää Italian lainsäädäntöä ole muutettu.

Komission yksiköt ovat saaneet muitakin samanlaisia kanteluita italialaisilta lääkäreiltä ja todenneet, että yhteisöjen tuomioistuimen asioissa C-131/97 Carbonari ja C-371/97 Gozza vahvistamia periaatteita on noudatettu Italian tuomioistuinten oikeuskäytännössä täysimääräisesti. Kansallinen tuomioistuin oli hyväksynyt palkansaantioikeuden takautuvan soveltamisen jättämällä soveltamatta kansallisia säännöksiä, jotka olivat ristiriidassa direktiivin 82/76/ETY kanssa (asetuksen N:o 257/1991 8 pykälä, joka rajoittaa palkansaantioikeuden koskemaan lukuvuotta 1991/92 ja sitä seuraavia vuosia), ja tunnustanut oikeuden saada palkkaa ja sen myötä korvaus kärsitystä vahingosta. Tästä huolimatta kansallinen tuomioistuin on joissakin tapauksissa kieltäytynyt korvaamasta kärsittyä vahinkoa, kun kanne on sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan ollut vanhentunut. Tämä päätös ei näytä olevan yhteisön lainsäädännön vastainen ottaen huomioon yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan erityisesti 5. maaliskuuta 1996 annetussa tuomiossa yhdistetyissä asioissa C-46/93 Brasserie du pêcheur ja C-48/93 Factortame. Niissä todetaan, että yksityisille aiheutuneesta vahingosta maksettavaa korvausta koskevien yhteisön oikeusnormien puuttuessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on vahvistettava perusteet korvattavan vahingon määrittämiseksi, kunhan nämä perusteet eivät ole epäedullisempia kuin perusteet, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (edellä mainitun 5. maaliskuuta 1996 annetun tuomion 83 kohta). Kansallisen lainsäädännön soveltaminen tässä tapauksessa on tämän periaatteen mukaista.

Näin ollen asianomaiset yksiköt ehdottavat komissiolle esitetyn kantelun käsittelyn lopettamista.

Tämä ei kuitenkaan estä aloittamasta menettelyä uudelleen siinä tapauksessa, että komissiolle toimitetaan menettelyn lopettamisen jälkeen uusia tietoja, joiden perusteella samasta aiheesta olisi syytä aloittaa uusi menettely.

(1) EYVL L 165, 7.7.1993, s 1.

(2) EYVL L 43, 15.2.1982, s 21.

(3) EUVL L 255, 30.9.2005, s 22.