EUROOPAN KOMISSIO Bryssel25.5.2016 SWD(2016) 163 final KOMISSION YKSIKÖIDEN VALMISTELUASIAKIRJA OHJEET SOPIMATTOMISTA KAUPALLISISTA MENETTELYISTÄ ANNETUN DIREKTIIVIN 2005/29/EY TÄYTÄNTÖÖNPANOA JA SOVELTAMISTA VARTEN Oheisasiakirja KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE Rajat ylittävän verkkokaupan kokonaisvaltainen edistäminen Euroopan kansalaisten ja yritysten hyväksi {COM(2016) 320 final}



Sisällys JOHDANTO 1. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisala 1.1 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluvat kaupalliset menettelyt 1.1.1 Myynnin jälkeiset menettelyt, velanperintätoimet mukaan luettuna 1.1.2 Kuluttajilta tuotteita ostavat elinkeinonharjoittajat 1.2 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuulumattomat kaupalliset menettelyt 1.2.1 Kaupalliset menettelyt, jotka eivät vaikuta kuluttajan taloudellisiin etuihin 1.2.2 Kaupalliset menettelyt, jotka liittyvät yritysten välisiin liiketoimiin tai vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja 1.3 Täydellinen yhdenmukaistaminen 1.3.1 Myynninedistäminen ja hinnanalennukset 1.3.2 Poikkeukset täydellisestä yhdenmukaistamisesta 1.4 Direktiivin ja muun EU:n lainsäädännön välinen vuorovaikutus 1.4.1 Suhde muuhun EU:n lainsäädäntöön 1.4.2 Vaikutus noudattamisen valvontaan 1.4.3 Muussa EU:n lainsäädännössä ’olennaisiksi’ vahvistetut tiedot 1.4.4 Vuorovaikutus kuluttajansuojadirektiivin kanssa 1.4.5 Vuorovaikutus kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kanssa

1.4.6 Vuorovaikutus harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin kanssa 1.4.7 Vuorovaikutus palveludirektiivin kanssa 1.4.8 Vuorovaikutus sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin kanssa 1.4.9 Vuorovaikutus audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin kanssa 1.4.10 Vuorovaikutus tietosuojadirektiivin ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin kanssa 1.4.11 Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 101 ja 102 artiklan kanssa (kilpailusäännöt) 1.4.12 Vuorovaikutus EU:n perusoikeuskirjan kanssa 1.4.13 Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan kanssa 1.5 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja itsesääntelyn välinen suhde 1.6 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin 2. Yleiset käsitteet 2.1 Elinkeinonharjoittajan käsite 2.2 Kaupallisen menettelyn käsite 2.3 Kaupallisen ratkaisun käsite 2.4 Kuluttajien taloudellisen käyttäytymisen olennainen vääristäminen 2.5 Keskivertokuluttaja 2.6 Haavoittuvat kuluttajat 2.6.1 5 artiklan 3 kohdassa säädetyt haavoittuvuuden kriteerit 2.6.2 Ennakoitavuutta koskeva vaatimus 2.7 Ostokehotus – käsite

3. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset 3.1 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin toiminta – Vuokaavio direktiivistä 3.2 Yleislauseke – huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimukset 3.3 Harhaanjohtavat toimet 3.3.1 Yleiset harhaanjohtavat tiedot 3.3.2 Sekaannusta aiheuttava markkinointi 3.3.3 Käytännesääntöjen noudattamatta jättäminen 3.4 Harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset 3.4.1 Olennaiset tiedot 3.4.2 Piilomarkkinointi / kaupallisen tarkoituksen mainitsematta jättäminen 3.4.3 Epäselvällä tavalla annetut olennaiset tiedot 3.4.4 Asiayhteys ja käytetyn viestintävälineen rajoitukset 3.4.5 Ostokehotusten olennaiset tiedot – 7 artiklan 4 kohta 3.4.6 Ilmaiset kokeilut ja tilausansat 3.4.7 Tiettyjen tietojen toimittaminen toisella kielellä 3.4.8 Suunniteltu vanheneminen 3.5 Aggressiiviset kaupalliset menettelyt 4. Sopimattomien kaupallisten menettelyjen musta lista (liite I) 4.1 Tuotteet, joita ei voida myydä laillisesti – kielletty kaupallinen menettely nro 9 4.2 Pyramidijärjestelmät – kielletty kaupallinen menettely nro 14

4.3 Tuotteet, jotka parantavat sairauksia, toimintahäiriöitä tai epämuodostumia – kielletty kaupallinen menettely nro 17 4.4 Ilmaisun ’ilmainen’ käyttö – kielletty kaupallinen menettely nro 20 4.5 Sinnikäs markkinointi etävälinettä käyttäen – kielletty kaupallinen menettely nro 26 4.6 Lapsiin kohdistuvat suorat kehotukset – kielletty kaupallinen menettely nro 28 4.7 Palkinnot – kielletty kaupallinen menettely nro 31 5. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen tiettyihin aloihin 5.1 Ympäristöväittämät 5.1.1 Vuorovaikutus muun ympäristöväittämiä koskevan EU:n lainsäädännön kanssa 5.1.2 Pääperiaatteet: sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6, 7 ja 12 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 5.1.3 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 5.1.4 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 5.1.5 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 12 artiklan soveltaminen ympäristöväittämiin 5.1.6 Liitteen I soveltaminen ympäristöväittämiin 5.1.7 Vertailevat ympäristöväittämät 5.2 Verkkoala 5.2.1 Verkkoalustat 5.2.2 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin sovellettavuus verkkoalustoihin 5.2.3 Sähköisen kaupankäynnin alustat (markkinapaikat) 5.2.4 Sovelluskaupat 5.2.5 Yhteistyötalous

5.2.6 Hakukoneet 5.2.7 Vertailuvälineet 5.2.8 Käyttäjäarvioihin perustuvat välineet 5.2.9 Sosiaalinen media 5.2.10 Yhteisostoalustat 5.2.11 Dynaaminen hinnoittelu 5.2.12 Hintasyrjintä 5.2.13 Henkilökohtainen hinnoittelu 5.2.14 Sijainnin paikantamistekniikkojen käyttö 5.3 Matkailu- ja liikenneala 5.3.1 Monialaiset kysymykset 5.3.2 Matkapaketit 5.3.3 Aikaosuussopimukset 5.3.4 Erityisesti lentoliikennettä koskevia kysymyksiä 5.3.5 Autonvuokraukseen liittyviä kysymyksiä 5.4 Rahoituspalvelut ja kiinteä omaisuus 5.4.1 Monialaiset kysymykset 5.4.2 Kiinteään omaisuuteen liittyviä kysymyksiä 5.4.3 Rahoituspalveluun liittyviä kysymyksiä Liite I: EUTI:n sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä koskeva oikeuskäytäntö (vuosijärjestyksessä)





JOHDANTO Tämän ohjeasiakirjan tarkoituksena on helpottaa sopimattomista kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2005/29/EY , jäljempänä ’sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi’, asianmukaista soveltamista. Siinä annetaan ohjeita sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin keskeisistä käsitteistä ja säännöksistä ja esitetään Euroopan unionin tuomioistuimen, jäljempänä ’EU:n tuomioistuin’, sekä kansallisten tuomioistuinten ja hallintojen oikeuskäytännöstä otettuja käytännön esimerkkejä direktiivin täytäntöönpanosta. Se perustuu vuonna 2009 annettuihin ohjeisiin ja korvaa ne. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on kokonaisvaltainen EU:n säädös, jolla säännellään sopimattomia kaupallisia menettelyjä yritysten ja kuluttajien välisissä liiketoimissa. Sitä sovelletaan kaikkiin kaupallisiin käytäntöihin, jotka tapahtuvat ennen yrityksen ja kuluttajan välistä liiketoimea (esimerkiksi mainostamisen tai markkinoinnin yhteydessä), sen aikana sekä sen jälkeen. Vuonna 2013 annettu tiedonanto sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisesta sekä siihen liittyvä kertomus osoittivat, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännösten täytäntöönpanoa on tarpeen tehostaa. Täytäntöönpanotoimien helpottamiseksi ja oikeusvarmuuden takaamiseksi näissä ohjeissa korostetaan kaikille jäsenvaltioille yhteisiä kysymyksiä. Tällaisia aiheita ovat muun muassa seuraavat: ·sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja muun EU:n lainsäädännön välinen vuorovaikutus ·EU:n tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten kerääntynyt oikeuskäytäntö ·sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin sovellettavuus uusiin liiketoimintamalleihin erityisesti verkkoalalla. Nämä ohjeet liittyvät komission tiedonantoon ”Rajat ylittävän verkkokaupan kokonaisvaltainen edistäminen Euroopan kansalaisten ja yritysten hyväksi” (COM(2016) 320) ja etenkin sen 6 jaksoon. Ne ovat komission yksiköiden laatimat eivätkä välttämättä edusta Euroopan komission näkemyksiä. Ohjeiden tarkoituksena on helpottaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 2005/29/EY täytäntöönpanoa. Ne eivät kuitenkaan sinänsä ole oikeudellisesti sitovia. Lainsäädännön sitovan tulkinnan olisi perustuttava vain itse direktiiviin 2005/29/EY ja muihin sovellettaviin säädöksiin tai periaatteisiin. Ainoastaan Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita painokkaasti unionin lainsäädäntöä. Se, onko jokin kaupallinen menettely sopimaton sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla, on arvioitava tapauskohtaisesti lukuun ottamatta direktiivin liitteessä I lueteltuja menettelyjä. Toimivalta tällaisen arvioinnin tekemiseen on jäsenvaltioilla. Tämän ohjeasiakirjan alkuperäinen kieli on englanti. Kielellisissä kysymyksissä pyydämme konsultoimaan englanninkielistä versiota osoitteessa http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf . 1.Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisala 3 artiklan 1 kohta Tätä direktiiviä sovelletaan 5 artiklassa tarkoitettuihin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin ennen jotakin tuotetta koskevaa liiketointa ja sen jälkeen. Direktiivi on luonteeltaan horisontaalinen ja suojelee kuluttajien taloudellisia etuja. Sen periaatteisiin perustuvissa säännöksissä käsitellään monia erilaisia menettelyjä, ja ne ovat riittävän laajoja kattaakseen nopeasti kehittyvät tuotteet, palvelut ja myyntitavat. 1.1Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluvat kaupalliset menettelyt 2 artiklan d alakohta ”elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisillä kaupallisilla menettelyillä” (jäljempänä myös ”kaupallisilla menettelyillä”) [tarkoitetaan] elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille; 2 artiklan c alakohta ”tuotteella” [tarkoitetaan] tavaraa tai palvelua, kiinteä omaisuus, oikeudet ja velvoitteet mukaan luettuina;

Tässä jaksossa keskitytään lähinnä esimerkkeihin kaupallisista menettelyistä, joiden osalta saattaa olla tarpeen selventää, että ne kuuluvat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamista verkkoliiketoiminnan malleihin käsitellään luvussa 5.2. 1.1.1Myynnin jälkeiset menettelyt, velanperintätoimet mukaan luettuna Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan kaupallisia menettelyjä toteutetaan markkinointi- ja toimitusvaiheiden lisäksi myös liiketoimen jälkeen. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin johdanto-osan 13 kappaleessa viitataan myös ”sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, joita esiintyy ilman minkäänlaista elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä sopimussuhdetta”. Esimerkki: · Elinkeinonharjoittaja, joka käyttää työläitä tai kohtuuttomia sopimuksen ulkopuolisia esteitä estääkseen kuluttajaa vaihtamasta palveluntarjoajaa: Italian kilpailuviranomainen (AGCM) määräsi eräälle televiestintäyritykselle sakon siitä, että tämä oli viivästyttänyt ja estänyt asiakkaitaan siirtymästä käyttämään toista palveluntarjoajaa. Jotkin kansalliset viranomaiset totesivat, että riippumatta siitä, onko elinkeinonharjoittaja esittänyt vaateen kolmannelle osapuolelle, velanperintätoimet olisi katsottava myynnin jälkeisiksi kaupallisiksi menettelyiksi, koska velan periminen liittyy suorasti tuotteiden myyntiin tai toimittamiseen. Ei ole mitään objektiivisia syitä eriyttää tätä arviointia sen mukaan, ulkoistaako elinkeinonharjoittaja velanperinnän siihen erikoistuneille perintätoimistoille vai ei. Tätä tarkoitetaan myös liitteessä I olevassa 25 kohdassa, jonka mukaan ”henkilökohtaiset käynnit kuluttajan kotona ja kuluttajan esittämien poistumis- tai palaamattajättämiskehotusten huomiotta jättäminen lukuun ottamatta perusteltavissa olevia tilanteita, jotka liittyvät sopimusvelvoitteen täyttämiseen kansallisen lainsäädännön mukaisesti” ovat kaikissa tilanteissa sopimaton menettely. Esimerkkejä: ·Slovakialainen tuomioistuin katsoi, että taloudellisia velvollisuuksiaan noudattamatta jättävälle kuluttajalle annettava ilmoitus siitä, että kuluttajan nimi julkaistaan paikallisissa tiedotusvälineissä maksujaan laiminlyövänä velallisena, on aggressiivinen kaupallinen menettely. ·Italian kilpailuviranomainen (AGCM) ryhtyi toimiin erästä perintätoimistoa vastaan, jonka logo, nimi ja asiakirjat olivat samanlaisia kuin virallisten Italian virastojen käyttämät logot, nimet ja asiakirjat. Elinkeinonharjoittaja antoi kuluttajille harhaanjohtavan vaikutelman siitä, että se pani täytäntöön virallisia tuomioistuimen määräyksiä pakottaakseen kuluttajat maksamaan velkansa, vaikka todellisuudessa tällainen valta on vain viranomaisilla. ·Puolan viranomainen (UOKiK) piti velanperintää sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluvana myynnin jälkeisenä kaupallisena menettelynä ja sakotti erästä perintätoimistoa, koska se oli johtanut velallisia kuluttajia harhaan näille aiheutuvien haitallisten seurausten laajuudesta ja vakavuudesta, mikäli he eivät maksaisi velkaansa välittömästi. Perintätoimisto ei myöskään tiedottanut kuluttajille asianmukaisesti siitä, mihin sopimukseen velka tarkalleen perustui, ja harjoitti heitä kohtaan kohtuutonta psykologista painostusta. 1.1.2Kuluttajilta tuotteita ostavat elinkeinonharjoittajat Tietyt elinkeinonharjoittajat saattavat ammatillisen toimintansa yhteydessä ostaa tuotteita kuluttajilta. Tällaisia elinkeinonharjoittajia ovat esimerkiksi autokauppiaat, antiikkikauppiaat ja käytettyjen tavaroiden vähittäismyyjät. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä annetun määritelmän mukaan kaupallisia menettelyjä ovat ainoastaan ”välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille” liittyvät menettelyt. Käänteinen tilanne, jossa elinkeinonharjoittajat ostavat tuotteita kuluttajilta, ei kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. On kuitenkin tapauksia, joissa kuluttajan elinkeinonharjoittajalle suorittaman tuotteen myynnin sekä (eri) tuotteen myynnin edistämisen, myymisen tai toimittamisen kuluttajalle välillä voidaan todeta olevan yhteys. Esimerkiksi vaihtosopimukset ovat yleisiä moottoriajoneuvojen kaupassa. Elinkeinonharjoittaja ostaa käytetyn ajoneuvon kuluttajalta, joka puolestaan ostaa ajoneuvon elinkeinonharjoittajalta. Tällaisissa tapauksissa elinkeinonharjoittajan suorittaman oston voidaan katsoa olevan osa kuluttajan antamaa korvausta yrityksen ja kuluttajan välisestä liiketoimen osasta. Vaihtosopimukset kuuluvat selvästi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Esimerkki: · Yhdistyneen kuningaskunnan Office of Fair Trading -virasto (nykyisin Competition and Markets Authority – CMA) tutki käytettyjen autojen ostamiseen kuluttajilta erikoistuneiden yritysten menettelyä ja katsoi, että se kuuluu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Yhdistyneen kuningaskunnan viranomainen ryhtyi toimiin erityisesti erästä käytettyjä autoja ostavaa yritystä vastaan sillä perusteella, että sen verkkopohjaiset arvioinnit saattoivat olla harhaanjohtavia.

Kullan ostaminen ja jälleenmyynti saattaa joissain tilanteissa kuulua sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Esimerkiksi elinkeinonharjoittajan, joka tarjoaa kuluttajille ammattimaisen arvioinnin näiden kullasta ennen sen ostamista, voidaan katsoa tarjoavan kuluttajille palvelua. Jos näin on, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan, ja tämän seurauksena elinkeinonharjoittaja ei saa antaa harhaanjohtavaa tietoa kullan todellisesta arvosta tai tarjotun palvelun hinnasta (esimerkiksi ”hallinnollisten maksujen” mainitsematta jättäminen). Esimerkki: ·Elinkeinonharjoittaja, joka on kiinalaisten saviastioiden asiantuntija, kertoo kuluttajalle, että Ming-maljakko, jonka kuluttaja haluaa myydä hänelle, on väärennös. Jos näin ei ole, lausunto on todennäköisesti harhaanjohtavaa toimintaa. 1.2 Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuulumattomat kaupalliset menettelyt 1.2.1Kaupalliset menettelyt, jotka eivät vaikuta kuluttajan taloudellisiin etuihin 1 artikla Tämän direktiivin tarkoituksena on tukea sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja lähentämällä jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei kata kansallisia sääntöjä, joilla on tarkoitus suojella muita kuin luonteeltaan taloudellisia etuja. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen asettaa sääntöjä, joilla säännellään kaupallisia menettelyjä terveyteen, turvallisuuteen tai ympäristönsuojeluun liittyvistä syistä. Myöskään markkinointia ja mainontaa koskevat voimassa olevat kansalliset säännöt, jotka perustuvat ”makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin”, eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin piiriin. Johdanto-osan 7 kappaleen mukaan ”[t]ässä direktiivissä [...] ei puututa makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin liittyviin oikeudellisiin vaatimuksiin, jotka poikkeavat suuresti toisistaan eri jäsenvaltioissa. […] Jäsenvaltioiden pitäisi sen vuoksi jatkossakin voida yhteisön lainsäädäntöä noudattaen kieltää alueellaan kaupallisia menettelyjä makuasioihin ja säädyllisyyskysymyksiin liittyvistä syistä, vaikka kyseisillä menettelyillä ei rajoitettaisikaan kuluttajan valinnanvapautta. […].” Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi ei kata kaupallisten menettelyjen yhteydessä kansallisia sääntöjä, jotka koskevat ihmisarvon suojelua, seksuaalisen, rotuun tai uskontoon perustuvan syrjinnän ehkäisemistä tai alastomuuden, väkivallan ja epäsosiaalisen käyttäytymisen esittämistä. Esimerkki: ·EU:n tuomioistuin selvensi, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ei sovelleta kansalliseen säännökseen, joka estää elinkeinonharjoittajaa pitämästä liikettään avoinna seitsemän päivää viikossa edellyttämällä, että elinkeinonharjoittajien on valittava yksi päivä viikossa, jolloin liike on suljettu, koska tällä nimenomaisella säännöksellä ei pyritty saavuttamaan kuluttajansuojaan liittyviä tavoitteita. Sitä vastoin kansalliset säännöt, joilla pyritään suojelemaan kuluttajien taloudellisia etuja muiden etujen yhteydessä, kuuluvat direktiivin soveltamisalaan. Esimerkkejä: ·Kansalliset säännöt, joilla kielletään lisäetujen käyttö myynnissä: EU:n tuomioistuin on selventänyt, että lisäetujen käyttöä myynnissä koskeva yleinen kansallinen kielto, jolla pyritään saavuttamaan kuluttajansuoja ja muita tavoitteita (kuten lehdistön monimuotoisuus), on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastainen. ·Kansalliset säännöt, joiden mukaan loppuunmyynnistä ilmoittaminen on sallittua vain toimivaltaisen alueellisen hallintoviranomaisen antaman luvan perusteella: EU:n tuomioistuin totesi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli implisiittisesti myöntänyt, että kyseessä olleella säännöksellä pyrittiin kuluttajien eikä ainoastaan kilpailijoiden tai muiden elinkeinonharjoittajien suojelemiseen. Tästä syystä siihen sovellettiin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä. 1.2.2Kaupalliset menettelyt, jotka liittyvät yritysten välisiin liiketoimiin tai vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja Johdanto-osan 6 kappale [Tämän direktiivin] soveltamis- tai vaikutusalaan eivät kuulu sellaiset kansalliset lait, jotka koskevat sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja tai jotka liittyvät elinkeinonharjoittajien välisiin liiketapahtumiin. Suhteellisuusperiaatteen täysin huomioon ottaen jäsenvaltioilla on edelleen halutessaan mahdollisuus säännellä kyseisiä käytäntöjä yhteisön lainsäädäntöä noudattaen. [...]

Yritysten väliset (”B2B”) kaupalliset menettelyt eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Niitä säännellään osittain harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetulla direktiivillä. Jäsenvaltiot voivat kansallisen lainsäädäntönsä nojalla myös laajentaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla myönnetyn suojelun kattamaan yritysten väliset kaupalliset menettelyt. Vain toimenpiteet, joilla suojellaan yksinomaan kilpailijoiden etuja, eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Jos kansallisilla toimenpiteillä säännellään jotain menettelyä tavoitteena suojella kuluttajia sekä kilpailijoita, nämä toimenpiteet kuuluvat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan. Kuluttajien ja kilpailijoiden etujen erosta EU:n tuomioistuin on katsonut seuraavaa: ”39 [...] Sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät siis, kuten kyseisen [sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin] johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, ainoastaan sellaiset kansalliset lait, jotka koskevat sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat ”ainoastaan” kilpailijoiden taloudellisia etuja tai jotka liittyvät elinkeinonharjoittajien välisiin liiketapahtumiin. 40 […] tästä ei kuitenkaan selvästikään ole kyse [...] kansallisten säännösten osalta, [joilla] pyritään nimenomaisesti suojelemaan kuluttajia eikä yksinomaan kilpailijoita ja markkinoiden muita toimijoita.” On kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten vastuulla ratkaista, onko kansallisella säännöksellä tarkoitus suojella kuluttajien etuja. Unionin tuomioistuin huomautti seuraavaa: ”29 Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, ei siis unionin tuomioistuimen, on näin ollen tutkittava, pyritäänkö pääasiassa kyseessä olevilla kansallisilla oikeussäännöillä eli 31.12.2008 tehdyn päätöksen 1 §:n 2 momentilla ja 2 §:llä tosiasiassa kuluttajansuojaan liittyviin tavoitteisiin, tarkistaakseen, kuuluvatko kyseiset oikeussäännöt sopimattomista kaupallisista menettelyistä annetun direktiivin soveltamisalaan [...].” EU:n tuomioistuin on myös katsonut, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on esteenä kansalliselle säännökselle, jolla kielletään myynti tappiollisesti, siltä osin kuin tavoitteena on suojella kuluttajia. Kansallisista säännöistä, joilla kielletään hinnanalennukset alennusmyyntejä edeltävinä ajanjaksoina, EU:n tuomioistuin on selventänyt, että tällainen kielto ei ole yhteensopiva sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kanssa, jos sillä pyritään suojelemaan kuluttajien kaupallisia etuja. Se on kuitenkin myös katsonut, ettei kansallinen säännös kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan, jos sillä pyritään ainoastaan, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut, sääntelemään kilpailijoiden välisiä suhteita eikä suojelemaan kuluttajia. 1.3Täydellinen yhdenmukaistaminen Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi perustuu täydellisen yhdenmukaistamisen periaatteeseen. Sisämarkkinoiden esteiden poistamiseksi ja oikeusvarmuuden lisäämiseksi sekä kuluttajien että yritysten kannalta vahvistettiin EU:n tasolla yhdenmukaiset sääntelypuitteet, joilla yhdenmukaistettiin kansalliset säännöt. EU:n tuomioistuin on selventänyt tätä lähemmin. Se katsoi, että ”[d]irektiivillä siis täysin yhdenmukaistetaan nämä säännöt yhteisön tasolla. [...] [J]äsenvaltiot eivät näin ollen voi toteuttaa direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä tiukempia toimenpiteitä edes silloin, kun ne haluavat saavuttaa korkeammantasoisen kuluttajansuojan”. Näin ollen katsottiin, että direktiivi estää yhdistettyjä tarjouksia koskevan yleisen kansallisen kiellon. 1.3.1Myynninedistäminen ja hinnanalennukset Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi kattaa ehtoihin sidotut tarjoukset, hinnanalennukset, myynninedistämisen, kaupalliset arvonnat ja tarjouskupongit. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi sisältää useita säännöksiä myynninedistämistä koskevista menettelyistä (esimerkiksi erityistä hintaetua koskeva 6 artiklan 1 kohdan d alakohta, täkymainontaa koskeva liitteessä I oleva 5 kohta, erikoistarjouksia koskeva 7 kohta, kilpailuja ja palkintoja koskeva 19 ja 31 kohta sekä ilmaiseksi tarjoamista koskeva 20 kohta). EU:n tuomioistuin on selventänyt, että säännöt, joiden mukaan hinnanalennusten yhteydessä on mainittava viitehinta ja alennuksen voimassaoloaika, eivät ole sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaisia: ”61. Tällainen kansallinen säännöstö, jolla kielletään yleisesti menettelyt, joita ei mainita direktiivin 2005/29 liitteessä I, suorittamatta yksilöllistä arviointia niiden ”sopimattomuudesta” kyseisen direktiivin 5–9 artiklassa vahvistettujen arviointiperusteiden nojalla, on ristiriidassa kyseisen direktiivin 4 artiklan sisällön kanssa eikä se vastaa mainitulla direktiivillä tavoiteltua täydellisen yhdenmukaistamisen tavoitetta silloinkaan, kun kyseisellä säännöstöllä pyritään saavuttamaan korkeammantasoinen kuluttajansuoja [...].”

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä ei nimenomaisesti edellytetä, että elinkeinonharjoittajat esittävät hinnanalennukset tietyillä tavoilla tai ilmoittavat hinnanalennuksen syyt. Se, toimiiko elinkeinonharjoittaja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastaisesti, olisi arvioitava tapauskohtaisesti. Kysymys hintatarjouksista ja sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin täydelliseen yhdenmukaistamiseen pyrkivästä luonteesta on tuotu esiin myös hintojen ilmoittamista koskevan direktiivin yhteydessä. Tämän direktiivin tarkoituksena on, että elinkeinonharjoittajien edellytetään ilmoittavan vähittäismyyntihinta, yksikköhinta ja tuotteiden määrät, jotta kuluttajien on helpompi vertailla hintoja. On väitetty, että myynninedistämiskampanjoihin liittyvien hinnoittelutoimien osalta direktiivin tavoitteet voidaan saavuttaa vain ottamalla käyttöön sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksiä rajoittavampia vaatimuksia siitä, miten hinta olisi ilmoitettava. Unionin tuomioistuin katsoi seuraavaa: ”59. […] direktiivin 98/6 tarkoituksena ei ole taata kuluttajansuojaa siltä osin kuin on kyse hintojen ilmoittamisesta yleensä tai hinnanalennuksia koskevien ilmoitusten taloudellisesta todenmukaisuudesta vaan siltä osin kuin on kyse tuotteiden hintojen ilmoittamisesta erilaisina määrän yksikköinä.” EU:n tuomioistuin katsoi lisäksi, että hinnanalennuksia koskevien rajoittavampien kansallisten säännösten säilyttämistä ei voida perustella hintojen ilmoittamista koskevalla direktiivillä. 1.3.2Poikkeukset täydellisestä yhdenmukaistamisesta Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 5 ja 6 kohdassa säädetään kuusi vuotta kestävästä väliaikaisesta poikkeuksesta täydellisen yhdenmukaistamisen periaatteesta. Poikkeus alkoi 12. kesäkuuta 2007. Sitä sovellettiin kansallisiin säännöksiin, joilla pannaan täytäntöön vähimmäistason yhdenmukaistamista koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä. Komission vuonna 2013 antamassa kertomuksessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisesta pääteltiin, että tätä poikkeusta ei ollut tarpeen jatkaa. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 3 artiklan 5 ja 6 kohtaa ei ole sovellettu 12. kesäkuuta 2013 jälkeen. Johdanto-osan 14 kappaleessa selvennetään, että täydellisen yhdenmukaistamisen lähestymistapa ei estä jäsenvaltioita määrittämästä kansallisessa lainsäädännössä tiettyjen tuotteiden sellaisia pääominaisuuksia, joiden mainitsematta jättämisellä olisi olennainen merkitys ostokehotusta tehtäessä. Siinä selvennetään myös, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevalla direktiivillä ei rajoiteta EU:n lainsäädäntöä, jossa jäsenvaltioille annetaan nimenomaisesti mahdollisuus valita useiden kuluttajansuojaa koskevien sääntelyvaihtoehtojen välillä kaupallisten menettelyjen alalla. Direktiivin 3 artiklan 9 kohdassa säädetään merkittävästä rajoituksesta direktiivin täyden yhdenmukaisuuden tavoitteeseen toteamalla, että ”rahoituspalvelujen sekä kiinteän omaisuuden osalta jäsenvaltiot voivat asettaa vaatimuksia, jotka ovat ohjailevampia tai rajoittavampia kuin tämä direktiivi alalla, jota sen lähentää”. Näin ollen jäsenvaltiot voivat ottaa kyseisillä aloilla käyttöön sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksiä pidemmälle meneviä sääntöjä edellyttäen, että ne ovat linjassa EU:n muun lainsäädännön kanssa. Näiden ohjeiden 5.4 jaksossa käsitellään nimenomaisesti sitä, miten sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan rahoituspalveluihin ja kiinteään omaisuuteen. 1.4Direktiivin ja muun EU:n lainsäädännön välinen vuorovaikutus 3 artiklan 4 kohta Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin. Johdanto-osan 10 kappale On tarpeen varmistaa, että tämä direktiivi on johdonmukaisessa suhteessa yhteisön nykyiseen lainsäädäntöön, varsinkin tapauksissa, joissa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevia yksityiskohtaisia säännöksiä sovelletaan yksittäisiin sektoreihin. […] Vastaavasti tätä direktiiviä sovelletaan ainoastaan, mikäli ei ole olemassa erityisiä yhteisön säännöksiä, joilla säädellään tiettyjä sopimattomien kaupallisten menettelyjen näkökohtia, kuten tiedottamisvaatimuksia ja kuluttajille annettavan tiedon esittämismuotoa koskevia vaatimuksia. Tällä direktiivillä tarjotaan kuluttajille suojaa, kun erityistä alakohtaista yhteisön lainsäädäntöä ei ole olemassa, ja kielletään elinkeinonharjoittajia luomasta vääriä vaikutelmia tuotteiden luonteesta. Tämä on erityisen tärkeää, kun kyseessä ovat monimutkaiset tuotteet, joihin liittyy kuluttajan kannalta suuri riski, kuten tietyt rahoituspalvelutuotteet. Tällä direktiivillä täydennetään siis kuluttajien taloudellista etua haittaaviin kaupallisiin menettelyihin sovellettavaa yhteisön lainsäädäntöä. Yleisen soveltamisalansa vuoksi direktiiviä sovelletaan moniin kaupallisiin menettelyihin, joita säännellään myös muulla yleisellä tai alakohtaisella EU:n lainsäädännöllä. 1.4.1Suhde muuhun EU:n lainsäädäntöön Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin keskeisiä piirteitä ovat sen 3 artiklan 4 kohta ja johdanto-osan 10 kappale. Niissä selvennetään, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi täydentää muuta EU:n lainsäädäntöä (”yhteisön säännöt”), jolla säännellään sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia. Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi toimii ”turvaverkkona”, jolla varmistetaan, että kaikilla sektoreilla voidaan ylläpitää korkeatasoista kuluttajansuojaa sopimattomia kaupallisia menettelyjä vastaan, muun muassa siten, että se täydentää muuta EU:n lainsäädäntöä ja tukkii siinä olevia aukkoja. Jos alakohtaista tai muuta EU:n lainsäädäntöä on olemassa ja sen säännökset ovat päällekkäisiä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännösten kanssa, erityissäädöksen vastaavilla säännöksillä on etusija.

Direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa täsmennetäänkin näin: ”Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.” Direktiivin 3 artiklan 4 kohta luettuna yhdessä johdanto-osan 10 kappaleen kanssa merkitsee sitä, että EU:n lainsäädännön säännöksellä on etusija sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin nähden, jos seuraavat kolme ehtoa täyttyvät: Øsillä on EU:n lainsäädännön asema Øsillä säännellään tiettyä sopimattomien kaupallisten menettelyjen näkökohtaa Øsäännökset ovat keskenään ristiriidassa tai muun EU:n lainsäädännön säännöksen sisältö on päällekkäinen vastaavan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksen kanssa esimerkiksi sääntelemällä kyseistä toimintaa yksityiskohtaisemmin ja/tai sitä sovelletaan tiettyyn alaan. Esimerkki: ·Kiinnitysluottodirektiivin 12 artiklassa kielletään periaatteessa kytkykauppa, jossa kiinnitysluottosopimus myydään toisen rahoitustuotteen kanssa eikä sitä ole saatavilla erikseen. Tämä yleinen kielto on ristiriidassa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kanssa, koska kytkykauppa olisi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla sopimatonta ja siten kiellettyä vain tapauskohtaisen arvioinnin perusteella. Kiinnitysluottodirektiivin 12 artiklalla on etusija sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleisiin sääntöihin nähden. Näin ollen kiinnitysluottodirektiivin 12 artiklassa tarkoitettu kytkykauppa on sellaisenaan kielletty. Jos kaikki kolme edellä mainittua ehtoa täyttyvät, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ei sovelleta siihen kaupallisen menettelyn yksittäiseen näkökohtaan, jota säännellään esimerkiksi alakohtaisella säännöllä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi on kuitenkin edelleen merkityksellinen arvioitaessa kyseisen kaupallisen menettelyn muita mahdollisia näkökohtia, jotka eivät kuulu alakohtaisten säännösten piiriin, kuten elinkeinonharjoittajan aggressiivista käyttäytymistä. Esimerkki: ·Jotta kuluttaja voi vaihtaa teleoperaattoria, hänen nykyinen operaattorinsa edellyttää, että hän täyttää tätä koskevan lomakkeen. Lomake ei kuitenkaan ole saatavilla verkossa eikä operaattori vastaa kuluttajan sähköpostiviesteihin ja puhelinsoittoihin. Tällaista käyttäytymistä ei kielletä yleispalveludirektiivin 30 artiklassa, jossa säädetään vain, että vaihtaessaan palveluntarjoajaa tilaajat voivat säilyttää puhelunnumeronsa, numerojen siirtäminen on suoritettava nopeasti eikä se saa olla kohtuuttoman kallista. Sitä voidaan kuitenkin arvioida sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 8 artiklan ja 9 artiklan d alakohdan nojalla, joiden mukaan kohtuuttomat sopimuksen ulkopuoliset esteet ovat aggressiivisia kaupallisia menettelyjä . Edellä esitetystä seuraa, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen ei sinänsä ole pois suljettua vain siksi, että on olemassa muuta EU:n lainsäädäntöä, jolla säännellään sopimattomien kaupallisten menettelyjen tiettyjä näkökohtia. Esimerkki: ·Yhdistetyissä asioissa C-544/13 ja C-545/13 antamassaan tuomiossa EU:n tuomioistuin totesi seuraavaa : ”Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on [...] halunnut vastauksen siihen, voidaanko siinä tapauksessa, että [...] ihmisille tarkoitetut lääkkeet kuuluvat direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, myös tällaisia lääkkeitä koskevien [...] mainontamenettelyjen katsoa kuuluvan direktiivin 2005/29 soveltamisalaan. Kuten unionin oikeuskäytännössä on todettu, direktiiville on tunnusomaista laaja asiallinen soveltamisala, joka ulottuu kaikkiin kaupallisiin menettelyihin, jotka liittyvät välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille. […] [O]n vastattava, että siinäkin tapauksessa, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaiset ihmisille tarkoitetut lääkkeet kuuluisivat direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, [...] näitä lääkkeitä koskevat mainontamenettelyt voivat kuulua myös direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, edellyttäen, että kyseisen direktiivin soveltamisedellytykset täyttyvät.” Näin ollen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä voidaan yleensä soveltaa yhdessä alakohtaisten EU:n sääntöjen kanssa niitä täydentävästi; muilla EU:n säännöillä asetettuja tarkempia vaatimuksia sovelletaan siis tavallisesti sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä asetettujen yleisten vaatimusten lisäksi yleensä sen estämiseksi, että elinkeinonharjoittajat antavat alakohtaisessa lainsäädännössä edellytetyt tiedot harhaanjohtavasti tai aggressiivisesti, ellei tätä näkökohtaa ole nimenomaisesti säännelty alakohtaisissa säännöissä. Esimerkki: ·Moottoriajoneuvoihin sovelletaan täysin yhdenmukaistettuja EU:n vaatimuksia, joissa määritellään epäpuhtauksien päästörajat ja menettelyt epäpuhtaus ja hiilidioksidipäästöjen sekä polttoaineen kulutuksen testaamiseksi (ks. asetus (EY) N:o 715/2007). Kuluttajien auttamiseksi valitsemaan vähän polttoainetta kuluttavia ajoneuvoja direktiivissä 1999/94/EY edellytetään nimenomaisesti, että EU:ssa myytäväksi tai liisattavaksi tarjottavien uusien henkilöautojen mahdollisille ostajille annetaan tietoja polttoaineenkulutuksesta ja hiilidioksidipäästöistä . Tämän laiminlyöminen yhdessä aggressiivisen markkinoinnin, kuten pakkomyynti, aiheuttaisi kyseiselle elinkeinonharjoittajalle riskin siitä, että hänen katsotaan rikkovan sekä direktiiviä 1999/94/EY että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä . 1.4.2Vaikutus noudattamisen valvontaan 11 artikla 1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että käytettävissä on riittävät ja tehokkaat keinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi, jotta tämän direktiivin säännöksiä noudatetaan kuluttajien edun edellyttämällä tavalla.

Direktiivin 11 artiklan perusteella jäsenvaltioiden olisi huolehdittava siitä, että eri toimivaltaiset valvontaviranomaiset tekevät vilpittömin mielin yhteistyötä, jotta varmistetaan EU:n kuluttajansuojalainsäädännön asianmukainen täytäntöönpano. Niissä jäsenvaltioissa, joissa eri viranomaiset valvovat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja alakohtaisen lainsäädännön noudattamista, viranomaisten olisi tehtävä läheistä yhteistyötä varmistaakseen, että niiden samaa elinkeinonharjoittajaa ja/tai samaa kaupallista menettelyä koskevien tutkimusten tulokset ovat johdonmukaisia. 1.4.3Muussa EU:n lainsäädännössä ’olennaisiksi’ vahvistetut tiedot 7 artiklan 5 kohta 5. Yhteisön lainsäädännössä vahvistettuja kaupallista viestintää, mainonta tai markkinointi mukaan luettuna, koskevia tiedotusvaatimuksia pidetään olennaisina. Liitteessä II, joka ei ole tyhjentävä, on luettelo tällaisista vaatimuksista. ”Yhteisön lainsäädännössä vahvistettuja kaupallista viestintää koskevia tiedotusvaatimuksia” on monissa EU:n alakohtaisissa säädöksissä. Esimerkkejä: Øympäristö (esim. energiamerkintädirektiivi, ekologista suunnittelua koskeva direktiivi, polttoainetaloudesta annettu direktiivi) Ørahoituspalvelut (esim. direktiivi rahoitusvälineiden markkinoista, maksupalveludirektiivi, kulutusluottodirektiivi, kiinnitysluottodirektiivi, maksutilidirektiivi, asetus PRIIP-tuotteita koskevista avaintietoasiakirjoista) Øterveys (esim. direktiivi 2001/83/EY) Øteleviestintä (esim. yleispalveludirektiivi) Øliikenne (esim. lentoliikenneasetus, matkustajien oikeuksia koskeva asetus). Tällaiset tiedotusvaatimukset ovat usein täsmällisempiä kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin tiedotusvaatimukset. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa selvennetään, että tällaisia tiedotusvaatimuksia ”pidetään olennaisina”. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitettujen ’olennaisten tietojen’ käsitettä käsitellään 3.4.1 jaksossa. Esimerkki: ·Lentoliikenneasetuksen 23 artiklan mukaan lentoliikenteen harjoittajien, niiden edustajien ja muiden lipunmyyjien on lentolippuja tarjotessaan eriteltävä lopullinen hinta sen osiin (esimerkiksi lentohinta, verot, lentoasemamaksut sekä muut, esimerkiksi turvatoimiin ja polttoaineeseen liittyvät maksut). Nämä ovat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuja oleellisia tietoja. Johdanto-osan 15 kappaleen mukaan jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai lisätä tiedotusvaatimuksia, jotka liittyvät sopimusoikeuteen, jos tämä sallitaan nykyisten EU:n lainsäädäntöön sisältyvien välineiden yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevissa lausekkeissa. Esimerkki: ·Jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevia lisävaatimuksia elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtävien myyntisopimusten osalta, joihin sovelletaan kuluttajansuojadirektiivin 5 artiklan 4 kohdassa olevaa yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevaa lauseketta. 1.4.4Vuorovaikutus kuluttajansuojadirektiivin kanssa Kuluttajansuojadirektiiviä alettiin soveltaa 13. kesäkuuta 2014. Sitä sovelletaan kaikkiin yritysten ja kuluttajien välisiin sopimuksiin, elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset, etäsopimukset ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehdyt sopimukset mukaan luettuna. Sillä myös yhdenmukaistetaan täysin vaatimukset ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta, mutta annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus hyväksyä elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta lisävaatimuksia ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista tai pitää tällaiset vaatimukset voimassa (5 artiklan 4 kohta). Tällä yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevalla lausekkeella on vaikutuksia täysin yhdenmukaistetun sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan kuuluviin kaupallisiin menettelyihin.

Kuluttajansuojadirektiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat hyväksyä tai pitää voimassa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä pidemmälle meneviä vaatimuksia ennen sopimuksen tekoa annettavista tiedoista, jos näitä kansallisia vaatimuksia sovelletaan vain elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyihin myyntisopimuksiin ja ne liittyvät vain ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskeviin vaatimuksiin eivätkä mainontaan ja markkinointiin. Esimerkki: ·Kansallinen vaatimus, jonka mukaan perinteisissä, fyysisissä liiketiloissa toimivien elinkeinonharjoittajien on mainittava alennusmyyntien yhteydessä alkuperäinen hinta alennushinnan vieressä, ylittäisi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalan. Kuluttajansuojadirektiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaan tätä voitaisiin kuitenkin pitää sallittavana tiedotusvaatimuksena, mikäli sitä sovelletaan ainoastaan toimitiloissa tehtäviin myyntisopimuksiin sopimuksen tekemistä edeltävässä vaiheessa.



Nämä kaksi direktiiviä täydentävät siis toisiaan. Esimerkki: ·Toimitukset ja suoritukset, joita ei ole tilattu: Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin liitteessä I olevassa 21 kohdassa kielletään laskun tai vastaavan asiakirjan sisällyttäminen markkinointiaineistoon siten, että kuluttajalle annetaan vaikutelma, että hän on jo tilannut markkinoidun tuotteen. Kuluttajansuojadirektiivi täydentää sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä tällaisen menettelyn seuraamusten suhteen. Sen 27 artiklassa selvennetään, että tilaamattomien toimitusten ja suoritusten yhteydessä ”[k]uluttaja on vapautettu vastasuoritusvelvollisuudesta” ja tällaisissa tapauksissa ”se, että kuluttaja ei reagoi [...], ei merkitse tarjouksen hyväksymistä”. ’Ostokehotusten’ osalta kuluttajansuojadirektiivissä säädetään sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan vaatimuksia yksityiskohtaisemmista ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevista vaatimuksista. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaan ostokehotuksella tarkoitetaan sekä markkinointivaiheessa (mainonta) että ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja. Jälkimmäisessä tapauksessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan tiedotusvaatimukset ja kuluttajansuojadirektiivin ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja koskevat vaatimukset ovat päällekkäisiä. Ennen sopimuksen tekoa annettavien tietojen ja ostokehotuksen välistä eroa selitetään lähemmin 2.7 jaksossa. Koska kuluttajansuojadirektiivin tiedotusvaatimukset ovat luonteeltaan kattavampia, kuluttajansuojadirektiivissä säädettyjen vaatimusten noudattaminen jo ostokehotuksen vaiheessa varmistaa tavallisesti sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan noudattamisen tietojen sisällön osalta. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan edelleen arvioitaessa elinkeinonharjoittajan mahdollisia harhaanjohtavia tai aggressiivisia kaupallisia menettelyjä sen perusteella, missä muodossa nämä tiedot ovat ja miten ne esitetään kuluttajalle. 1.4.5Vuorovaikutus kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin kanssa Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä sovelletaan kaikkiin yritysten ja kuluttajien välisiin sopimuksiin, ja se koskee sopimusehtoja, joista ei ole neuvoteltu etukäteen erikseen (esimerkiksi ennakolta muotoillut vakiolausekkeet). Toisin kuin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yhteydessä kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin rikkomisilla on sopimusoikeudellisia seurauksia: kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen kohtuuttomat ehdot ”eivät sido kuluttajia”. EU:n tuomioistuin on selventänyt näiden direktiivien välisen suhteen tiettyjä osatekijöitä asiassa Pereničová ja Perenič, joka koski luottosopimusta, jossa ilmoitettu vuosikorko oli todellista korkoa alempi. EU:n tuomioistuin katsoi, että tällainen sopimusehdoissa annettu virheellinen tieto on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitetulla tavalla ’harhaanjohtava’, jos se saa tai todennäköisesti saa keskivertokuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt. Tällaisen kaupallisen sopimattomaksi toteaminen on yksi tekijä, joka voidaan mainita arvioitaessa sopimusehtojen kohtuuttomuutta kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin mukaisesti. Tällaisella toteamisella ei kuitenkaan ole suoria vaikutuksia kysymykseen siitä, onko sopimus pätevä kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan kannalta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa asiassa OFT vastaan Ashbourne Management Services katsottiin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastaiseksi sisällyttää sopimukseen kohtuuton ehto, ja myös pyrkimys panna tällainen ehto täytäntöön vaatimalla ehdon mukaan maksettavia määriä katsottiin sopimattomaksi. Vain muutamien jäsenvaltioiden kuluttajansuojaviranomaisilla on samanlaiset sopimattomien kaupallisien menettelyjen ja kohtuuttomien sopimusehtojen vastaiset valtuudet kieltää sopimattomiksi katsomansa ennakolta neuvottelemattomat vakiomuotoiset sopimusehdot ilman, että niiden tarvitsee haastaa elinkeinonharjoittajaa oikeuteen. 1.4.6Vuorovaikutus harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin kanssa Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annettu direktiivi kattaa yritysten väliset (B2B) suhteet. Sen vertailevaa mainontaa koskevat säännökset muodostavat kuitenkin edelleen täysin yhdenmukaistettuihin kriteereihin perustuvan yleisen testin, jonka avulla voidaan arvioida, onko vertaileva mainonta laillista myös yritysten ja kuluttajien (B2C) välisissä liiketoimissa. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määritellään harhaanjohtavaksi menettely, joka muun muassa vertailevan mainonnan avulla aiheuttaa sekaannusta kilpailijan tuotteiden, tavaramerkkien, kauppanimitysten ja muiden erottavien tunnusten kanssa. Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 4 artiklan a alakohdan mukaan vertaileva ei ole sallittua, jos se on sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 ja 7 artiklan mukaan harhaanjohtavaa.

Näissä kahdessa direktiivissä viitataan siis toisiinsa. Koska harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 4 artiklassa säädetyt edellytykset vertailevan mainonnan laillisuuden arvioimiseksi ovat merkityksellisiä sekä B2C- että B2B-liiketoimien kannalta, ne ovat varsin laajat ja sisältävät myös eräitä epäterveeseen kilpailuun liittyviä näkökohtia (esimerkiksi kilpailijoiden tavaramerkkien panettelu). Tästä syystä harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetussa direktiivissä joko säädetään tällaisen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla tehtävän arvioinnin edellytyksistä B2C-liiketoimien osalta tai asetetaan elinkeinonharjoittajien, lähinnä kilpailijoiden, kannalta merkityksellisiä lisävaatimuksia B2B-liiketoimien osalta. Niissä jäsenvaltioissa, jotka ovat ulottaneet kaikki sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset (Itävalta ja Ruotsi) tai osan niistä (Tanska, Ranska, Italia) koskemaan B2B-liiketoimia, osaksi kansallista lainsäädäntöä saatetut sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännökset käytännössä korvaavat asiaa koskevat harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin säännökset yritysten välisissä suhteissa. On syytä huomata, että eräät maat (Belgia) ovat myös hyväksyneet erityisiä sääntöjä yritysten välisiä suhteita varten. 1.4.7Vuorovaikutus palveludirektiivin kanssa Toisin kuin alakohtaisella lainsäädännöllä, palveludirektiivillä on laaja soveltamisala. Sitä sovelletaan yleisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määriteltyihin palveluihin tietyin poikkeuksin. Tästä syystä sitä ei voida pitää 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin erityissäädöksenä. Näin ollen palveludirektiivin 22 artiklan tiedotusvaatimuksia sovelletaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 4 kohdan mukaan ostokehotuksia varten vaadittavien tietojen lisäksi. 1.4.8Vuorovaikutus sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin kanssa Sähköistä kaupankäyntiä koskevaa direktiiviä sovelletaan tietoyhteiskunnan palveluihin, jotka voivat sisältää sellaisten verkkosivustojen ja verkkoalustojen ylläpitäjien tarjoamia palveluja, joilla kuluttajat voivat ostaa tavaroita tai palveluita. Sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 5 artiklassa asetetaan yleisiä tiedotusvaatimuksia palvelun tarjoajille, ja 6 artiklassa säädetään kaupallisessa viestinnässä toimitettavista tiedoista. Näissä kahdessa artiklassa vaaditut tiedot ovat vähimmäisvaatimuksia. Erityisesti 6 artiklassa edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että elinkeinonharjoittajien on tunnistettavasti merkittävä myynninedistämistarjoukset, kuten alennukset, ostohyvitykset ja kylkiäiset, jos ne sallitaan siinä jäsenvaltiossa, johon palvelun tarjoaja on sijoittautunut, ja niiden saamista koskevat ehdot on esitettävä selkeästi ja yksiselitteisesti. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin vuorovaikutusta käsitellään lähemmin erityisesti 5.2.2 jaksossa ”Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin sovellettavuus verkkoalustoihin”. 1.4.9Vuorovaikutus audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin kanssa Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevaa direktiiviä sovelletaan lineaarisiin ja ei-lineaarisiin audiovisuaalisiin mediapalveluihin (eli televisiolähetystoimintaan ja tilattaviin mediapalveluihin), jotka voivat sisältää audiovisuaalista kaupallista viestintää, jolla suoraan tai epäsuorasti edistää tavaroiden tai palvelujen myyntiä (esimerkiksi televisiomainonta, sponsorointi, teleostoslähetykset tai tuotesijoittelu). Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin 5 artiklassa asetetaan yleisiä tiedotusvaatimuksia palvelun tarjoajille, ja 9 artiklassa säädetään vaatimuksista, joita on noudatettava kaikessa audiovisuaalisessa kaupallisessa viestinnässä. Direktiivin 10 ja 11 artiklassa säädetään ehdot, joita audiovisuaalisten mediapalvelujen sponsoroinnissa ja tuotesijoittelussa on noudatettava. Audiovisuaalisia mediapalveluja koskevassa direktiivissä säädetään myös muista, tiukemmista kriteereistä, joita sovelletaan vain televisiomainontaan ja teleostoslähetyksiin (televisiomainontaa ja teleostoslähetyksiä koskeva VII luku). Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä sovelletaan audiovisuaalisissa mediapalveluissa tapahtuviin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, kuten harhaanjohtaviin ja aggressiivisiin menettelyihin, mikäli ne eivät kuulu edellä mainittujen säännösten soveltamisalaan. 1.4.10Vuorovaikutus tietosuojadirektiivin ja sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin kanssa Henkilötietojen suoja on EU:n perusoikeuskirjan 8 artiklaan kirjattu perusoikeus. Perusoikeuskirjan 8 artiklan 2 kohta sisältää keskeisiä tietosuojaperiaatteita (asianmukainen käsittely, suostumus tai laissa säädetty oikeuttava peruste, oikeus tutustua tietoihin ja saada ne oikaistuksi). Perusoikeuskirjan 8 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että riippumaton viranomainen valvoo tietosuojasääntöjen noudattamista.

Tietosuojadirektiivillä säännellään henkilötietojen suojelusta ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta. Tietosuojasääntöjen noudattamista valvovat kansalliset valvontaviranomaiset ja kansalliset tuomioistuimet. Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi täydentää tietosuojadirektiiviä sähköisen viestinnän alalla tapahtuvan henkilötietojen käsittelyn osalta, koska sillä helpotetaan näiden tietojen vapaata liikkuvuutta sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä. Sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivissä edellytetään etenkin käyttäjän suostumusta käytettäessä evästeitä tai muita henkilön laitteessa (esimerkiksi tabletissa tai älypuhelimessa) olevien tietojen käytön tai tallentamisen muotoja. Tietosuojadirektiiviä sovelletaan ’henkilötietojen’ käsittelyyn. Henkilötiedoilla tarkoitetaan kaikkia tunnistettuun tai tunnistettavissa olevaan luonnolliseen henkilöön (’rekisteröity’) liittyviä tietoja. Tunnistettavissa olevana pidetään henkilöä, joka voidaan suoraan tai epäsuorasti tunnistaa, erityisesti henkilötunnuksen taikka yhden tai useamman hänelle tunnusomaisen fyysisen, fysiologisen, psyykkisen, taloudellisen, kulttuurillisen tai sosiaalisen tekijän perusteella. Henkilö tai organisaatio, joka määrittelee henkilötietojen käsittelyn tarkoituksen, on rekisterinpitäjä (2 artiklan a alakohta). Rekisterinpitäjän on noudatettava tietosuojasääntöihin sisältyviä oikeudellisia velvoitteita. Käsittelyn, johon sisältyy henkilötietojen kerääminen ja tallennus, on oltava asianmukaista ja laillista. Yksi asianmukaisen käsittelyn näkökohta on se, että rekisteröidylle annetaan muun muassa seuraavat merkitykselliset tiedot: Ørekisterinpitäjän ja hänen mahdollisen edustajansa henkilöllisyys Økäsittelyn tarkoitukset Økaikenlaiset lisätiedot, kuten 1. käsiteltävien henkilötietojen ryhmät 2. tietojen vastaanottajat tai vastaanottajaryhmät 3. onko rekisteröidyllä oikeus saada itseään koskevia tietoja ja oikeus niiden oikaisuun 4. toimitetaanko henkilötiedot kolmansille osapuolille 5. tieto siitä, onko kysymyksiin vastaaminen pakollista vai vapaaehtoista, ja vastaamatta jättämisen mahdollisista seurauksista, tieto oikeudesta saada itseään koskevia tietoja ja oikeudesta niiden oikaisuun siltä osin kuin nämä lisätiedot ovat tarpeen ottaen huomioon erityiset olosuhteet, joissa tiedot kerätään, rekisteröidyn kannalta asianmukaisen tietojenkäsittelyn takaamiseksi. Henkilötietojen asianmukainen ja laillinen käsittely edellyttää, että tietosuojaperiaatteita noudatetaan ja että kulloiseenkin tietojen käsittelyyn voidaan soveltaa vähintään yhtä laillisen käsittelyn perusteista. Henkilön antama suostumus on yksi näistä perusteista. Muita perusteita sovelletaan tarvittaessa olosuhteiden ja käsittelyn tarkoituksen mukaan. Tietosuojaperiaatteet edellyttävät, että Øhenkilötiedot kerätään tiettyä nimenomaista ja laillista tarkoitusta varten, eikä niitä myöhemmin saa käsitellä tämän tarkoituksen kanssa yhteensopimattomalla tavalla Øhenkilötiedot ovat asianmukaisia, olennaisia eivätkä liian laajoja näihin tarkoituksiin nähden Øhenkilötiedot ovat oikeellisia, ja jos ne ovat virheellisiä, ne poistetaan tai oikaistaan

Øhenkilötietoja ei säilytetä kauemmin kuin on tarpeen. Tietolähtöiset liiketoimintarakenteet ovat saamassa hallitsevan aseman verkkomaailmassa. Erityisesti verkkoalustat analysoivat, käsittelevät ja myyvät kuluttajien mieltymyksiin liittyviä tietoja ja muuta käyttäjien tuottamaa sisältöä. Tämä yhdessä mainonnan kanssa muodostaa usein niiden tärkeimmän tulolähteen. Tämäntyyppisissä tilanteissa henkilötietojen keräämisen ja käsittelyn on noudatettava edellä mainittuja tietosuojadirektiivin oikeudellisia vaatimuksia. Henkilöiden on voitava käyttää tällaista käsittelyä koskevia oikeuksiaan. Niitä ovat muun muassa seuraavat: Øoikeus saada pääsy omiin henkilötietoihin Øoikeus vastustaa käsittelyä (esimerkiksi suoramarkkinointi) Øoikeus siihen, että henkilötiedot poistetaan. Esimerkki: · Sovelluskehittäjä, joka päättää henkilötietojen keräämisestä ja käsittelystä, on tietosuojadirektiivissä tarkoitettu ’rekisterinpitäjä’. Tästä syystä sovelluskehittäjän on ilmoitettava kuluttajille vähintään, minkä tyyppisiä henkilötietoja käsitellään, kuka niitä käsittelee ja mihin tarkoitukseen. Sovelluskehittäjä, joka käsittelee henkilötietoja muihin tarkoituksiin, jotka ovat yhteensopimattomia kuluttajille ilmoitetun tarkoituksen kanssa, rikkoo tietosuojadirektiiviä. Sovelluskehittäjän on myös noudatettava sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivin mukaisia velvollisuuksiaan ja varmistettava, että kuluttajalta on saatu ennakolta suostumus, mikäli käytetään evästeitä tai muita henkilön laitteessa (esimerkiksi älypuhelimessa) olevien tietojen käytön tai tallentamisen muotoja. Direktiivi 95/46/EY korvataan 25. toukokuuta 2018 vuonna 2016 hyväksytyllä yleisellä tietosuoja-asetuksella. Uusilla säännöillä vahvistetaan nykyisiä oikeuksia ja annetaan henkilöille enemmän määräysvaltaa omiin henkilötietoihinsa. Näitä sääntöjä ovat muun muassa seuraavat: ØOtetaan käyttöön yhtenäinen Euroopan laajuinen tietosuojalainsäädäntö: rekisteröityjen, julkisten viranomaisten ja yritysten tarvitsee toimia vain yhden EU:n asetuksen eikä 28 kansallisen lain puitteissa. ØPääsyä omiin henkilötietoihin helpotetaan: henkilöt saavat nykyisten vaatimusten lisäksi enemmän tietoja siitä, miten heidän henkilötietojaan käsitellään, ja nämä tiedot on asetettava saataville selkeästi ja ymmärrettävästi. ØRekisteröidyillä on oikeus saada tietää esimerkiksi, että heidän henkilötietoihinsa on tehty tietomurto: esimerkiksi yritysten ja organisaatioiden on ilmoitettava kansalliselle tietosuojaviranomaiselle vakavista henkilötietojen suojan loukkauksista mahdollisimman pian, jotta käyttäjät voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet. Se, että elinkeinonharjoittaja rikkoo tietosuojadirektiiviä tai sähköisen viestinnän tietosuojadirektiiviä, ei sinänsä aina merkitse sitä, että menettely on myös sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin vastainen. Tällaiset tietosuojaloukkaukset olisi kuitenkin otettava huomioon arvioitaessa kaupallisten menettelyjen yleistä sopimattomuutta sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla erityisesti sellaisessa tilanteessa, jossa elinkeinonharjoittaja käsittelee kuluttajien tietoja tietosuojavaatimusten vastaisesti eli suoramarkkinointitarkoituksiin tai muihin kaupallisiin tarkoituksiin, kuten profilointia, henkilökohtaista hinnoittelua tai massadatasovelluksia varten. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin näkökulmasta ensimmäinen huomioon otettava kysymys koskee kaupallisen menettelyn läpinäkyvyyttä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 6 ja 7 artiklan mukaan elinkeinonharjoittajat eivät saa johtaa kuluttajia harhaan näkökohdissa, jotka todennäköisesti vaikuttavat näiden kaupallisiin ratkaisuihin. Erityisesti 7 artiklan 2 kohta ja liitteessä I oleva 22 kohta estävät elinkeinonharjoittajia salaamasta kaupallisen menettelyn taustalla olevan kaupallisen tarkoituksen. Tietosuojaan liittyvää vaatimusta – joka ei rajoitu vain kaupalliseen viestintään – tiedottaa kuluttajille henkilötietojen käsittelystä voidaan pitää olennaisena (7 artiklan 5 kohta). Henkilötiedoilla, kuluttajien mieltymyksillä ja muulla käyttäjien tuottamalla sisällöllä on tosiasiallista taloudellista arvoa, ja niitä myydään kolmansille osapuolille.

Näin ollen sitä, että elinkeinonharjoittaja ei ilmoita kuluttajalle, että tietoja, jotka tämän on ilmoitettava elinkeinonharjoittajalle palvelun käyttämiseksi, käytetään kaupallisiin tarkoituksiin, voidaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 22 kohdan nojalla pitää olennaisten tietojen harhaanjohtajavana mainitsematta jättämisenä. Olosuhteista riippuen tämän voidaan katsoa olevan myös vastoin EU:n tietosuojavaatimuksia, joiden mukaan kyseiselle henkilölle on annettava tarvittavat tiedot henkilötietojen käsittelyn tarkoituksista. 1.4.11Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 101 ja 102 artiklan kanssa (kilpailusäännöt) Asetuksessa (EY) N:o 1/2003 säädetään oikeuskehyksestä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 101 ja 102 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöön panemiseksi. SEUT-sopimuksen 101 artiklan 1 kohdassa kielletään tietyissä olosuhteissa sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, kuten osto tai myyntihintojen tai muiden kauppaehtojen vahvistaminen, joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua sisämarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy sisämarkkinoilla. Sen keskeisenä sisältönä on, että kahden tai useamman yrityksen vilpillinen yhteistoiminta, jolla on kilpailunvastainen tavoite tai vaikutus, kielletään ja mitätöidään automaattisesti. SEUT-sopimuksen 102 artiklassa kielletään tietyissä olosuhteissa yhden tai useamman yrityksen määräävän aseman väärinkäyttö. Sen keskeisenä sisältönä on, että jokaisen yksittäisen määräävässä asemassa olevan yrityksen väärinkäytökset kielletään. Tällainen väärinkäytös voi muodostua esimerkiksi siitä, että muiden kauppakumppaneiden kanssa tehtäviin samankaltaisiin liiketoimiin sovelletaan erilaisia edellytyksiä ja sitä kautta asetetaan ne epäedulliseen kilpailuasemaan, tai kohtuuttomien osto tai myyntihintojen suorasta tai välillisestä määräämisestä. Vaikka nämä menettelyt ovat tietyissä olosuhteissa kiellettyjä kilpailusääntöjen nojalla, niitä ei automaattisesti katsota sopimattomiksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla. Kilpailusääntöjen rikkominen olisi kuitenkin otettava huomioon arvioitaessa niiden sopimattomuutta sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla. Tällaisissa tilanteissa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan 2 kohdan yleislauseke on merkityksellinen. 1.4.12Vuorovaikutus EU:n perusoikeuskirjan kanssa EU:n perusoikeuskirjaa sovelletaan sen 51 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioihin niiden soveltaessa unionin oikeutta eli myös silloin, kun ne soveltavat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säännöksiä. Perusoikeuskirja sisältää määräyksiä muun muassa henkilötietojen suojasta (8 artikla), lapsen oikeuksista (24 artikla), kuluttajansuojasta (38 artikla) ja oikeudesta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen (47 artikla). EU:n tuomioistuin on korostanut perusoikeuskirjan oikeussuojaa koskevan 47 artiklan merkitystä suhteessa kuluttajien saatavilla oleviin oikeussuojakeinoihin EU:n direktiiveillä myönnettyjen kuluttajan oikeuksien yhteydessä. Tehokkuusperiaate, johon tuomioistuin viittaa, tarkoittaa, että kansalliset menettelysäännöt eivät saa tehdä unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi kuluttajille . 1.4.13Vuorovaikutus SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan kanssa Kansallista toimenpidettä alalla, joka on ollut unionin tasolla kattavan yhdenmukaistamisen kohteena, on arvioitava suhteessa kyseisen yhdenmukaistamistoimenpiteen säännöksiin eikä suhteessa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) määräyksiin. Jos kansallinen toimenpide kuuluu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan (jota on käsitelty edellä 1.1 ja 1.2 jaksossa), sitä olisi arvioitava suhteessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin eikä SEUT-sopimukseen. Kansallisia toimenpiteitä, jotka eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin eivätkä minkään muun EU:n sekundaarilainsäädännön yhdenmukaistamissäädöksen soveltamisalaan, on arvioitava SEUT-sopimuksen 34–36 artiklan nojalla. SEUT-sopimuksen 34 artiklassa määrätty sellaisten toimenpiteiden kielto, jotka vaikutukseltaan vastaavat tuonnin määrällisiä rajoituksia, ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet, kattaa kaikki jäsenvaltioiden säätämät kauppasäännöt, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti haitata suoraan tai välillisesti unionin sisäistä kauppaa. EU:n tuomioistuin on käsitellyt laajasti kysymystä siitä, milloin kansallinen sääntö voi haitata unionin sisäistä kauppaa. Etenkin asiassa Keck antamassaan tuomiossa EU:n tuomioistuin katsoi, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavat tai ne kieltävät kansalliset oikeussäännöt eivät tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoita jäsenvaltioiden välistä kauppaa suoraan tai välillisesti, jos niitä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja jos niillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden markkinointiin. EU:n tuomioistuin sisällyttää myyntijärjestelyjen luetteloon markkinoinnin edellytyksiin ja markkinointikeinoihin liittyvät toimenpiteet, tavaroiden myyntiajankohtaan liittyvät toimenpiteet, tavaroiden myyntipaikkaan ja myyjää koskeviin rajoituksiin liittyvät toimenpiteet sekä hintavalvontaan liittyvät toimenpiteet. Jotkin EU:n tuomioistuimien oikeuskäytännössä mainitut esimerkit myyntijärjestelyistä, erityisesti kansalliset säännökset, joilla säännellään markkinoinnin edellytyksiä ja keinoja, kuuluvat sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamisalaan, jos ne katsotaan yritysten ja kuluttajien välisiksi kaupallisiksi menettelyiksi, joilla on tarkoitus suojella kuluttajien kaupallisia etuja. Vaikuttaa siltä, että monet kaupalliset menettelyt, jotka eivät kuulu sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin tai muun EU:n sekundaarilainsäädännön soveltamisalaan, katsotaan myyntijärjestelyiksi asiassa Keck annetun tuomion nojalla. Tällaiset myyntijärjestelyt kuuluvat SEUT-sopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, jos ne aiheuttavat syrjintää tuotteiden alkuperän perusteella. Oikeudellista syrjintää tapahtuu, kun toimenpiteet ovat ilmeisen syrjiviä, kun taas tosiasiallinen syrjintä on monitahoisempaa. Tällaisia toimenpiteitä olisi arvioitava tapauskohtaisesti. Jos jokin toimenpide tai kansallinen menettely rikkoo SEUT-sopimuksen 34 artiklaa, se voidaan periaatteessa perustella SEUT-sopimuksen 36 artiklalla tai jollakin EU:n tuomioistuimen tunnustamalla yleistä etua koskevalla pakottavalla vaatimuksella. Kansallisten viranomaisten tehtävänä on osoittaa, että tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoittaminen on oikeutettua jollain näistä perusteista. Lisäksi jäsenvaltion on osoitettava, että sen lainsäädäntö on välttämätöntä, jotta yleistä etua, johon vedotaan, voidaan suojella tehokkaasti. Rajoitusten hyväksyminen edellyttää, että kyseiset säännökset ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään ja että tätä päämäärää ei ole mahdollista saavuttaa unionin sisäistä kauppaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä.

Eräässä myöhemmässä tuomiossa EU:n tuomioistuin katsoi, että ”tutkittaessa kyseisen rajoituksen oikeasuhteisuutta on selvitettävä vielä, ylitetäänkö tässä yhteydessä toteutetuilla keinoilla se, mikä on tarpeen tavoitellun oikeutetun päämäärän saavuttamiseksi. Toisin sanoen on arvioitava, olisiko olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä, joilla myös voidaan saavuttaa tämä päämäärä mutta joilla rajoitetaan vähemmän yhteisön sisäistä kauppaa”. Lisäksi EU:n tuomioistuin katsoi, että ”on huomautettava, että rajoittavan toimenpiteen voidaan katsoa olevan unionin oikeuden vaatimusten mukainen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen saavuttaa tavoiteltu päämäärä johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla”. 1.5Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin ja itsesääntelyn välinen suhde 2 artiklan f alakohta ”käytännesäännöillä” [tarkoitetaan] sopimusta tai jäsenvaltioiden laeista, asetuksista ja hallinnollisista määräyksistä riippumatonta sääntöä, joka määrittelee niiden elinkeinonharjoittajien käyttäytymisen, jotka sitoutuvat noudattamaan sääntöjä yhden tai useamman erityisen kaupallisen menettelyn tai liiketoiminnan alan osalta; 10 artikla Käytännesäännöt Tällä direktiivillä ei estetä käytännesääntöjen ylläpitäjiä harjoittamasta sopimattomien kaupallisten menettelyjen valvontaa, johon jäsenvaltiot saavat kannustaa, eikä 11 artiklassa tarkoitettuja henkilöitä tai yhteisöjä kääntymästä tällaisten toimielinten puoleen, jos asian käsittely näissä elimissä täydentää kyseisessä artiklassa tarkoitettua tuomioistuin- tai hallintomenettelyä. Valvovan elimen puoleen kääntyminen ei missään tapauksessa merkitse luopumista 11 artiklassa tarkoitetusta oikeus- tai hallintoviranomaisen puoleen kääntymisestä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tunnustetaan itsesääntelymekanismien merkitys ja selvennetään käytännesääntöjen ylläpitäjien ja itsesääntelyelinten mahdollista roolia noudattamisen valvonnassa. Jäsenvaltiot voivat kannustaa käytännesääntöjen ylläpitäjiä valvomaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin täytäntöönpanon lisäksi. Jos itsesääntelysäännöt ovat tiukkoja ja käytännesääntöjen ylläpitäjät soveltavat niitä tinkimättä, ne voivat vähentää hallinnollisten tai oikeudellisten täytäntöönpanotoimien tarvetta. Jos vaatimukset lisäksi ovat tiukkoja ja elinkeinoelämän toimijat pitkälti noudattavat niitä, tällaiset säännöt voivat muodostaa hyödyllisen vertailukohdan kansallisille viranomaisille ja tuomioistuimille arvioitaessa, onko jokin kaupallinen menettely sopimaton. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi sisältää useita säännöksiä, joilla estetään elinkeinonharjoittajia käyttämästä epäasianmukaisesti hyväkseen kuluttajien mahdollista luottamusta itsesääntelysääntöihin. Tätä käsitellään käytännesääntöjen noudattamatta jättämistä koskevassa 3.3.3 jaksossa. Parantaakseen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin noudattamista Euroopan komissio käynnisti vuonna 2012 kaksi useiden sidosryhmien vuoropuheluprosessia, joihin osallistuu elinkeinoelämän edustajia, kansalaisjärjestöjä ja kansallisia viranomaisia. Ympäristöväittämiä käsittelevä sidosryhmien työryhmä ja vertailuvälineitä käsittelevä sidosryhmien työryhmä antoivat hyödyllisiä tietoja, joita käsitellään lähemmin ympäristöväittämiä koskevassa 5.1 jaksossa ja vertailuvälineitä koskevassa 5.2.6 jaksossa. Lisäksi nämä työryhmät laativat Ø”ympäristöväittämiä koskevat vaatimustenmukaisuuskriteerit”: useiden sidosryhmien laatimat ohjeet, joilla autetaan elinkeinonharjoittajia soveltamaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä ympäristöväittämien osalta Øluettelon vertailuvälineitä koskevista keskeisistä periaatteista. Nämä asiakirjat, jotka sinänsä eivät ole oikeudellisesti sitovia, ovat saatavissa verkko-osoitteessa http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices . Näihin työryhmiin osallistuneet sidosryhmät ovat sitoutuneet levittämään, edistämään ja panemaan täytäntöön kriteereitä/periaatteita ja/tai tukemaan niiden täytäntöönpanoa. 1.6Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltaminen kolmansiin maihin sijoittautuneisiin elinkeinonharjoittajiin Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin soveltamista EU:n ulkopuolisiin elinkeinonharjoittajiin säännellään sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annetulla asetuksella (EY) N:o 864/2007 (Rooma II). Tätä asetusta sovelletaan ”määrättäessä sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavaa lakia siviili- ja kauppaoikeuden alalla.” Rooma II -asetusta sovelletaan siviili- tai kauppaoikeudellisiin riita-asioihin. Rooma II -asetuksen 6 artiklan 1 kohta: Sopimukseen perustumattomaan velvoitteeseen, joka johtuu vilpillisestä kilpailusta, sovelletaan sen maan lakia, jonka kilpailutilanteeseen tai kuluttajien yhteisiin etuihin asia vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa.

Jos Rooma II -asetuksen 6 artiklan 1 kohdan edellytykset täyttyvät eli jos harhaanjohtava mainonta on kohdistettu EU:n kuluttajille ja tämä haittaa EU:n kuluttajien yhteisiä etuja, sovelletaan sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä.



2.Yleiset käsitteet 2.1Elinkeinonharjoittajan käsite 2 artiklan b alakohta ”elinkeinonharjoittajalla” [tarkoitetaan] luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin alaan kuuluvissa kaupallisissa menettelyissä toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa, ja elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä; Tämä määritelmä kattaa omaan lukuunsa toimivien elinkeinonharjoittajien lisäksi myös henkilöt, myös kuluttajat, jotka toimivat toisen elinkeinonharjoittajan ”nimissä” tai ”puolesta”. Esimerkkejä: ·Latvialainen tuomioistuin katsoi, että yritystä, joka mainosti tiedotusvälineissä toisen yrityksen – joka oli palvelun tarjoaja – puolesta ja hyväksi, oli pidettävä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin kansallisissa täytäntöönpanosäännöksissä tarkoitettuna elinkeinonharjoittajana. ·Kuluttajansuoja-asioiden yhteistyöverkostossa toimivat kansalliset kuluttajansuojaviranomaiset toteuttivat yhteisen täytäntöönpanotoimenpiteen, joka koski verkkopelejä, joissa on mahdollista tehdä sovelluksen sisäisiä ostoja. Ne selvensivät, että vaikka vastuu sovelluksen sisällöstä on ensisijaisesti sovelluksen kehittäjällä, sovelluskaupan tarjoajaa voidaan myös pitää vastuullisena siitä, etteivät sen alustalla tarjottavat pelit sisällä lapsiin kohdistuvia suoria kehotuksia. Näin ollen direktiivin 2 artiklan b alakohdan sekä vastuuta ja seuraamuksia koskevien kansallisten lakien nojalla elinkeinonharjoittaja voidaan asettaa toisen elinkeinonharjoittajan kanssa yhteisesti vastuuseen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin rikkomisista, joita jälkimmäinen on tehnyt hänen puolestaan. Joissain tilanteissa henkilöt, jotka vaikuttavat olevat tuotteita muille kuluttajille myyviä kuluttajia, saattavat itse asiassa olla itse elinkeinonharjoittajia tai toimia elinkeinonharjoittajien puolesta (’piilevä B2C-myynti’). Se, katsotaanko myyjä ’elinkeinonharjoittajaksi’ vai kuluttajaksi, on arvioitava tapauskohtaisesti. Tässä yhteydessä voidaan ottaa huomioon eri kriteerejä, kuten seuraavat: Øonko myyjällä voitontavoittelumotiivi, mukaan luettuna se, että hän on saattanut saada korvauksen tai muun vastikkeen toimimisesta tietyn elinkeinonharjoittajan puolesta Øliiketoimien lukumäärä, niihin liittyvät rahamäärät ja niiden tiheys Ømyyjän myynnin liikevaihto Øostaako myyjä tuotteita jälleenmyyntiä varten. Esimerkiksi henkilöt, joiden pääasiallinen toiminta muodostuu tuotteiden säännöllisestä myynnistä verkossa ja tuotteiden ostamisesta niiden jälleenmyymiseksi korkeampaan hintaan, voisivat kuulua elinkeinonharjoittajan määritelmän piiriin. Hyväntekeväisyysjärjestöt tai eettisiin päämääriin pyrkivät järjestöt voidaan katsoa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla elinkeinonharjoittajiksi, jos ne harjoittavat kuluttajiin suuntautuvaa kaupallista toimintaa (esimerkiksi tietyt eettiset vaatimukset täyttävien tuotteiden myyntiä). Toimiessaan elinkeinonharjoittajina niiden olisi noudatettava sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä kaupallisen toimintansa osalta. Esimerkiksi tiedot tuotteen alkuperästä tai sen eettisistä näkökohdista eivät saa olla harhaanjohtavia.

Sillä, että organisaation rakenne on voittoa tavoittelematon, ei ole merkitystä arvioitaessa, katsotaanko se elinkeinonharjoittajaksi. Sama koskee julkisia viranomaisia, jotka voidaan olosuhteista riippuen myös katsoa elinkeinonharjoittajiksi niiden harjoittaessa kaupallista toimintaa. Esimerkki: ·Kunta, joka markkinoi pääsylippuja järjestämäänsä taidenäyttelyyn alennettuun hintaan, saattaa kuulua sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä annetun elinkeinonharjoittajan määritelmän piiriin. Asiassa BKK Mobil Oil antamassaan tuomiossa EU:n tuomioistuin vahvisti, että julkisoikeudellinen laitos, joka hoitaa lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän hallinnoinnin kaltaista yleishyödyllistä tehtävää, voidaan katsoa ’elinkeinonharjoittajaksi’, sillä ”unionin lainsäätäjä on antanut erittäin laajan merkityksen elinkeinonharjoittajan käsitteelle, jolla tarkoitetaan ’luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä’, joka harjoittaa vastikkeellista toimintaa, ja jonka soveltamisalan ulkopuolelle ei ole jätetty yleishyödyllistä tehtävää hoitavia laitoksia eikä julkisoikeudellisia laitoksia.” EU:n tuomioistuin päätteli myös, että ”[...] BKK:n antamat harhaanjohtavat tiedot voivat johtaa kyseisen laitoksen jäseniä, joita on selvästikin pidettävä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tarkoitettuina kuluttajina, harhaan siten, että ne estävät heitä tekemästä perusteltua valintaa [...] ja saavat heidät siten tekemään ratkaisun, jota he eivät olisi tehneet ilman tällaisia tietoja, kuten saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään. Tässä yhteydessä kyseisen laitoksen julkisella tai yksityisellä luonteella ja kyseisen laitoksen hoitamalla erityistehtävällä ei ole merkitystä.” Etenkin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin liitteessä I (”musta lista”) olevan 22 kohdan nojalla seuraava menettely on kielletty: Liitteessä I oleva 22 kohta Perättömän väitteen esittäminen tai perättömän vaikutelman luominen siitä, että elinkeinonharjoittaja ei toimi tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa, tai esiintyminen vilpillisesti kuluttajana. Esimerkki: ·Hotellin verkkosivusto, jolla on muka kuluttajien kirjoittamia arvosteluja, jotka todellisuudessa on kirjoittanut hotellin omistaja. 2.2Kaupallisen menettelyn käsite 2 artiklan d alakohta ’”elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisillä kaupallisilla menettelyillä” (jäljempänä myös ”kaupallisilla menettelyillä”) [tarkoitetaan] elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille; EU:n tuomioistuin katsoi, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 2 artiklan d alakohdan ainoa kriteeri on, että elinkeinonharjoittajan menettelyn on liityttävä välittömästi tuotteen tai palvelun myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajalle. Kaupallinen menettely voi ”liittyä välittömästi” tuotteen myynnin edistämiseen esimerkiksi siten, että sillä ”tietoja, jotka liittyvät edulliseen hintaan tarjotun tuotteen saatavuuteen tietyn ajanjakson aikana”. Tällä hetkellä käytettävissä olevan oikeuskäytännön perusteella on vaikeaa määrittää rajaa, jonka jälkeen kaupallinen menettely ei enää ”liity välittömästi” tuotteen myynnin edistämiseen. Jos kuitenkin elinkeinonharjoittaja esimerkiksi myy kartan, joka ei sisällä mitään kaupallisia viestejä, ja kuluttaja käyttää sitten tätä karttaa löytääkseen tietyn myymälän, vaikuttaisi kohtuuttomalta katsoa kartan myyminen kaupalliseksi menettelyksi, joka ”liittyy välittömästi” kyseisessä myymälässä olevan tuotteen myynnin edistämiseen. EU:n tuomioistuin totesi, että sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi kattaa elinkeinonharjoittajan toiminnan tuotetta tai palvelua koskevan liiketoimen jälkeen sekä sopimuksen tekemisen jälkeen tai sen täytäntöönpanon aikana.

Tällä perusteella EU:n tuomioistuin päätteli, että ”[…] se, että asianomaisen elinkeinonharjoittajan toiminta oli ainutkertaista ja että se vaikutti vain yhteen kuluttajaan, on tässä yhteydessä merkityksetöntä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 2 artiklan c ja d alakohdassa, 3 artiklan 1 kohdassa tai 6 artiklan 1 kohdassa vahvistetuissa määritelmissä sen enempää kuin kyseisessä direktiivissä kokonaisuutena tarkasteltunakaan ei nimittäin ole mitään, minkä perusteella elinkeinonharjoittajan toiminnan tai toimimatta jättämisen olisi oltava toistuvaa tai koskettava useampaa kuin yhtä kuluttajaa.” ”[…] se, että elinkeinonharjoittaja antaa kuluttajalle pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen virheellisen tiedon, on luokiteltava direktiivissä tarkoitetuksi harhaanjohtavaksi kaupalliseksi menettelyksi, vaikka tieto on annettu yhdelle ainoalle kuluttajalle.” 2.3Kaupallisen ratkaisun käsite 2 artiklan k alakohta ”kaupallisella ratkaisulla” [tarkoitetaan] ratkaisua, jonka kuluttaja tekee siitä, aikooko hän ostaa sekä miten ja millä ehdoilla hän ostaa, maksaa kokonaisuudessaan tai osittain, pitää tuotteen tai luopua siitä tai käyttää sopimuksesta johtuvaa tuotteeseen kohdistuvaa oikeutta, tai siitä, päättääkö kuluttaja toimia tai pidättyä toimimasta; Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleiset säännökset (5–9 artikla) kattavat sopimattomat, harhaanjohtavat ja aggressiiviset kaupalliset menettelyt, jotka voivat vääristää kuluttajien taloudellista käyttäytymistä ja saavat tai todennäköisesti saavat kuluttajan tekemään sellaisen kaupallisen ratkaisun, johon hän ei muuten olisi päätynyt. Direktiivin 2 artiklan k alakohdassa käytetty sanamuoto viittaa siihen, että määritelmä olisi tulkittava laajasti ja että kaupallisen ratkaisun käsitteen olisi katettava monia erilaisia kuluttajan tekemiä päätöksiä tuotteen suhteen. EU:n tuomioistuin katsoi, että ’kaupallinen ratkaisu’ kattaa paitsi päätöksen tuotteen ostamisesta tai ostamatta jättämisestä myös tähän päätökseen suoraan liittyvät päätökset, erityisesti päätöksen astua sisään kauppaan: ”Koska pääasiassa kaupallinen menettely koskee tietoja, jotka liittyvät edulliseen hintaan tarjotun tuotteen saatavuuteen tietyn ajanjakson aikana, on määritettävä, voidaanko toimia, joilla valmistellaan tuotteen mahdollista ostamista – ja joihin kuuluvat esimerkiksi kuluttajan matka kauppaan tai astuminen sisään kauppaan –, pitää kyseisessä direktiivissä tarkoitettuina kaupallisina ratkaisuina. […] [K]aupallinen ratkaisu on nimittäin mikä tahansa ’ratkaisu, jonka kuluttaja tekee siitä, aikooko hän ostaa sekä miten ja millä ehdoilla hän ostaa’. Tämän käsitteen soveltamisalaan ei siis kuulu yksinomaan ratkaisu tuotteen hankkimisesta tai hankkimatta jättämisestä vaan myös siihen suoraan liittyvä ratkaisu eli astuminen sisään kauppaan. […] Kyseisen direktiivin 2 artiklan k alakohtaa on tulkittava siten, että käsitteen ’kaupallinen ratkaisu’ soveltamisalaan kuuluvat kaikki ratkaisut, jotka liittyvät suoraan tuotteen hankkimiseen tai hankkimatta jättämiseen.” Tässä mielessä kaupallisen ratkaisun käsite kattaa ennen ostoksen tekemistä ja sen jälkeen tehtävät päätökset. Ostopäätöksen lisäksi kuluttaja voi tehdä tuotteen tai palvelun suhteen hyvin monia erilaisia kaupallisia ratkaisuja. Nämä kaupalliset ratkaisut voivat johtaa toimiin, joilla ei ole kansallisen sopimusoikeuden mukaan oikeudellisia seurauksia ja jotka voidaan tehdä milloin tahansa siitä hetkestä, kun markkinointi saavuttaa kuluttajan, tuotteen käyttöiän tai palvelun lopullisen käytön päättymiseen. Monia ennen ostoksen tekemistä tehtäviä päätöksiä voidaan pitää kaupallisina ratkaisuina. Esimerkkejä: ·Kaupallisen tarjouksen tuloksena tehty päätös matkustaa myymälään tai kauppaan. ·Päätös suostua elinkeinonharjoittajan tekemään myyntiesittelyyn. ·Kaupallisen tarjouksen tuloksena tehty päätös vierailla tietyllä verkkosivustolla.



Monia ostoksen tekemisen jälkeen tehtyjä päätöksiä, jotka siis tehdään tuotteen ostamisen tai palvelun tilaamisen jälkeen, voidaan pitää kaupallisina ratkaisuina.

Esimerkkejä: ·Päätös peruuttaa tai irtisanoa palvelusopimus. ·Päätös siirtyä käyttämään toista palvelun tarjoajaa. Kolmansien osapuolten harjoittamien harhaanjohtavien menettelyjen osalta sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 14 artiklassa määritetään, millä edellytyksin tietyt verkkoalustat eivät ole vastuussa alustalle tallennetuista kolmansien osapuolten laittomista tiedoista, kun ne toimivat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja säilytyspalveluita tarjoavina välittäjinä. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin näkökulmasta ratkaisevaa on, katsotaanko kyseinen verkossa toimiva välittäjä elinkeinonharjoittajaksi ja onko se suorittanut elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisen kaupallisen menettelyn, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille. Vain jos kyseinen verkossa toimiva välittäjä katsotaan elinkeinonharjoittajaksi ja suorittaa tällaisia kaupallisia menettelyjä tavalla, joka on kielletty sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin nojalla, välittäjän voidaan katsoa rikkoa direktiiviä. Tässä yhteydessä välittäjä ei voi vedota sähköistä kaupankäyntiä koskevan direktiivin 14 artiklassa säädettyyn vastuuta koskevaan poikkeukseen, jos nämä menettelyt koskevat välittäjän omaa toimintaa eivätkä tallennettuja tietoja tai jos välittäjä ei tunne eikä valvo tallennettuja tietoja. Monet kuluttajat etsivät ensin tuotteita hakukoneiden tai vertailuvälineiden avulla tai tutkimalla verkossa olevia käyttäjäarvioita ja siirtyvät sen jälkeen parhaat tarjoukset esittävien elinkeinonharjoittajien verkkosivustoille suorittaakseen varsinaisen ostoksen. Esimerkki: ·Se, että vertailevaa verkkosivustoa tarjoava elinkeinonharjoittaja ei ilmoita asianmukaisesti kuluttajille maksetusta tuotesijoittelusta, saattaa olla sopimaton kaupallinen menettely riippumatta siitä, myykö kuluttajien vertailuvälineellä vertailemia tuotteita vertailuvälineen tarjoaja suoraan vai jokin kolmas osapuoli. Tässä tapauksessa vertailuvälineen tarjoajan läpinäkymätön kaupallinen menettely saattaa saada kuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, johon hän ei olisi muutoin päätynyt. Lisäksi yhdelle kuluttajalle suunnattu sopimaton kaupallinen menettely saattaa saada toisen kuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota tämä ei muutoin olisi tehnyt. Esimerkki: ·Verkossa olevia käyttäjäarvioita tarjoavan elinkeinonharjoittajan kaupallinen menettely, jossa elinkeinonharjoittaja poistaa kielteiset arviot, voi olla harhaanjohtava toimi tai mainitsematta jättäminen, vaikka kyseinen kaupallinen ratkaisu liittyy päätökseen, jonka tekee eri kuluttaja kuin se, joka on painostettu poistamaan kielteisen arvion tai jättämään sen lähettämättä. Tässä tilanteessa se, että elinkeinonharjoittaja luo väärän tai harhaanjohtavan kokonaisvaikutelman arviointisivuston luonteesta tai sen toimintatavasta, saattaa saada verkkoarvioita lukevan keskivertokuluttajan tekemään päätöksen ottaa yhteyttä sivustolla mainittuun elinkeinonharjoittajaan (ja myöhemmin tehdä sopimus tämän kanssa), jota hän ei olisi tehnyt, jos hän olisi tiennyt, että kielteiset arviot oli poistettu. Hakukoneisiin, vertailuvälineisiin ja käyttäjäarvioihin liittyviä kaupallisia menettelyjä käsitellään lähemmin 5.2 jaksossa ”Verkkoala”. 2.4Kuluttajien taloudellisen käyttäytymisen olennainen vääristäminen Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin yleiset säännökset (5–9 artikla) kattavat sopimattomat, harhaanjohtavat ja aggressiiviset kaupalliset menettelyt, jotka voivat vääristää kuluttajien taloudellista käyttäytymistä. Näissä säännöksissä käytetään hieman erilaista sanamuotoa näiden vaatimusten ilmaisemiseksi. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan 2 kohdan mukaan kaupallinen menettely on sopimaton, jos se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen ja ”vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti” keskivertokuluttajan taloudellista käyttäytymistä. Direktiivin 6, 7 ja 8 artiklassa kuitenkin kielletään harhaanjohtavat tai aggressiiviset kaupalliset menettelyt, jos ne saavat tai todennäköisesti saavat keskivetokuluttajan ”tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt”. Vaatimus, jonka mukaan kaupallisen menettelyn on kyettävä vääristämään kuluttajan taloudellista käyttäytymistä ollakseen sopimaton, ilmaistaan eri tavalla 5 artiklan 2 kohdassa kuin 6, 7 ja 8 artiklassa. Ensi näkemältä vaikuttaa siltä, että tämä ilmeinen ristiriita saattaa aiheuttaa tulkintaongelmia. Direktiivin 5 artiklan 2 kohta olisi kuitenkin luettava yhdessä 2 artiklan e alakohdan kanssa, joka kuuluu seuraavasti: 2 artiklan e alakohta ”kuluttajien taloudellisen käyttäytymisen olennaisella vääristämisellä” [tarkoitetaan] kaupallisen menettelyn käyttämistä heikentämään tuntuvasti kuluttajan kykyä tehdä perusteltu päätös, mikä saa kuluttajan tekemään sellaisen kaupallisen ratkaisun, johon hän ei muuten olisi päätynyt; Näin ollen se, vääristääkö kaupallinen menettely olennaisesti tai onko se omiaan vääristämään olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä, määräytyy 5 artiklan 2 kohdan mukaan sen perusteella, saako kaupallinen menettely tosiasiallisesti tai todennäköisesti kuluttajan ”tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt”.

Tämä sama arvio on tehtävä 6, 7 ja 8 artiklan perusteella. Tästä seuraa, että vaikka 5 artiklan 2 kohdan sanamuoto on erilainen kuin myöhemmissä artikloissa, kuluttajien käyttäytymisen olennaiseen vääristämiseen liittyvä vaatimus on sama. EU:n tuomioistuimen kehittämä kaupallisen ratkaisun laajan käsitteen (ks. 2.3 jakso) ansiosta sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä on mahdollista soveltaa moniin erilaisiin tapauksiin, joissa elinkeinonharjoittajan sopimaton menettely ei saa kuluttajaa tekemään liiketapahtumaa tai palvelusopimusta. Kaupallinen menettely voidaan katsoa sopimattomaksi paitsi silloin, kun se todennäköisesti saa keskivertokuluttajan ostamaan tuotteen tai olemaan ostamatta sitä, myös silloin, kun se todennäköisesti saa kuluttajan esimerkiksi Øastumaan sisään kauppaan Økäyttämään enemmän aikaa internetissä tilausmenettelyä suorittamassa Øpäättämään olla siirtymättä käyttämään toista palvelun tarjoajaa tai tuotetta. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä ei rajoiteta tätä olennaista vääristymistä koskevaa testiä vain sen arvioimiseen, onko kuluttajan taloudellinen käyttäytyminen (esimerkiksi kaupallinen ratkaisu) todella vääristynyt. Siinä edellytetään myös sen arvioimista, onko kaupallisella menettelyllä ”todennäköisesti” (eli voiko sillä olla) tällainen vaikutus keskivertokuluttajaan. Tästä syystä kansallisten täytäntöönpanoviranomaisten olisi tutkittava konkreettisesti kunkin yksittäisen tapauksen tosiseikat ja olosuhteet, mutta arvioitava myös kyseisen menettelyn keskivertokuluttajan kaupalliseen ratkaisuun kohdistuvan vaikutuksen ”todennäköisyyttä” teoriassa. Esimerkki: ·Kaupallisessa ilmoituksessa väitettiin, että eräs uusi automalli oli ”maailman turvallisin auto”. Ratkaistessaan, oliko väite vaikuttanut kuluttajien perusteltujen kaupallisten ratkaisujen tekemiseen, ruotsalainen tuomioistuin katsoi, että kaupallisen ratkaisun määritelmän täyttämiseksi oli riittävää, että markkinointi todennäköisesti herätti kiinnostusta keskivertokuluttajien keskuudessa ja sai kuluttajat tekemään päätöksen ryhtyä jatkotoimiin (esimerkiksi käymään kaupassa tai verkkosivustolla hankkiakseen lisätietoja tuotteesta). 2.5Keskivertokuluttaja Johdanto-osan 18 kappale On tarpeen suojella kaikkia kuluttajia sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä; yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin ratkaistessaan mainontaa koskevia asioita direktiivin 84/450/ETY hyväksymisen jälkeen katsonut olevan tarpeen tarkastella vaikutusta kuvitteelliseen, tyypilliseen kuluttajaan. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ja direktiiviin sisältyvän suojelun tehokkaan soveltamisen mahdollistamiseksi tässä direktiivissä otetaan mittapuuksi yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan mukainen valistunut, kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja, ottaen huomioon sosiaaliset, kulttuuriset ja kielelliset tekijät, mutta siinä on myös säännöksiä, joilla estetään sellaisten kuluttajien hyväksikäyttö, jotka erityispiirteidensä vuoksi ovat erityisen alttiita sopimattomille kaupallisille menettelyille. Jos kaupallinen menettely on kuitenkin erityisesti suunnattu jollekin tietylle kuluttajaryhmälle, kuten lapsille, on toivottavaa, että kaupallisen menettelyn vaikutusta arvioidaan kyseiseen ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön kannalta. [...] Keskivertokuluttaja ei ole tilastollinen mittapuu. Kansallisten tuomioistuinten ja viranomaisten on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö huomioon ottaen käytettävä omaa harkintakykyään keskivertokuluttajan tyypillisen reaktion arvioimiseksi kussakin tapauksessa. Kuten johdanto-osan 18 kappaleessa todetaan ja 5–9 artiklassa edelleen täsmennetään, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mittapuu kaupallisen menettelyn vaikutuksen arvioimiseksi on EU:n tuomioistuimen aiemmin kehittämä ’keskivertokuluttajan’ käsite: ”[…] sen ratkaisemiseksi, ovatko kyseessä olleet nimet, tavaramerkit tai mainokset omiaan johtamaan ostajaa harhaan vai eivät, on otettava huomioon valistuneen, kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan oletetut odotukset” . EU:n tuomioistuin kehitti todella tämän käsitteen ennen sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin säätämistä. Se kodifioitiin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaan direktiiviin, jotta kansallisille viranomaisille ja tuomioistuimille annettaisiin yhteiset kriteerit oikeusvarmuuden lisäämiseksi ja poikkeavien arviointien mahdollisuuden pienentämiseksi. EU:n tuomioistuimen oikeuskäytännössä keskivertokuluttaja on kohtuullisen kriittinen henkilö, joka on tietoinen markkinakäyttäytymisestään ja huolellinen sen suhteen. Esimerkki: ·”Kohtuullisen huolellinen kuluttaja” ei usko, että pakkauksessa olevan myynninedistämiseen tähtäävän merkinnän koko vastaa kyseisen tuotteen koon kasvua. Keskivertokuluttaja ei tavallisesti liitä tuotteisiin, joissa on maininta ”dermatologisesti testattu”, parantavia ominaisuuksia, joita näillä tuotteilla ei ole. Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukainen keskivertokuluttaja ei missään tapauksessa ole henkilö, joka tarvitsee vain vähän suojelua, koska hän pystyy aina hankkimaan saatavilla olevat tiedot ja toimimaan viisaasti niiden perusteella. Päinvastoin, testi perustuu suhteellisuusperiaatteeseen, kuten johdanto-osan 18 kappaleessa korostetaan. Tämä käsite otettiin käyttöön sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä, jotta saatiin tasapainotettua tarve suojella kuluttajia ja vapaakaupan edistäminen avoimilla kilpailuun perustuvilla markkinoilla. Tästä syystä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin mukaista keskivertokuluttajan käsitettä olisi aina tulkittava pitäen mielessä perussopimuksen 114 artikla, jossa määrätään kuluttajansuojan korkeasta tasosta. Samalla sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi perustuu ajatukseen siitä, että esimerkiksi kansallinen toimenpide, jolla kielletään väitteet, jotka saattaisivat johtaa harhaan vain erittäin hyväuskoista, naiivia ja huolimatonta kuluttajaa (esimerkiksi harmiton kehuminen ), olisi suhteeton ja aiheuttaisi perusteettoman kaupan esteen. Kuten johdanto-osan 18 kappaleessa nimenomaisesti mainitaan, keskivertokuluttaja ei ole tilastollinen mittapuu. Tämä merkitsee sitä, että kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten olisi voitava määrittää, onko menettely omiaan johtamaan harhaan keskivetokuluttajaa, omaa harkintaansa käyttäen ottamalla huomioon yleiset odotetut kuluttajien odotukset asiantuntijalausuntoja hankkimatta tai kuluttajien mielipidemittausta teettämättä . Esimerkkejä: ·Yhdistyneen kuningaskunnan korkeimman oikeuden päätöksessä todetaan, että termillä ’keskivertokuluttaja’ tarkoitetaan kuluttajia, jotka huolehtivat asioistaan kohtuullisesti, pikemmin kuin tietämättömiä, huolimattomia tai hätäileviä kuluttajia. Korkein oikeus katsoi myös, ettei keskivertokuluttajan voida olettaa lukevan myynninedistämisasiakirjojen pienellä painettua tekstiä . ·Saksassa Karlsruhen hovioikeus katsoi, että näkörajoitteisia henkilöitä voidaan myös pitää keskivertokuluttajina ja että tietojen painaminen hyvin pienellä tekstikoolla voidaan katsoa harhaanjohtavaksi kaupalliseksi menettelyksi . Slovakian elinkeinovalvonta teki samanlaisen päätöksen . ·Unkarissa korkein vetoomustuomioistuin katsoi, että kohtuullisesti toimiva kuluttaja ei ole epäluuloinen ja luottaa yleensä siihen, että saadut tiedot ovat luotettavia ja paikkansapitäviä. Kohtuullisesti toimiva kuluttaja ei ole velvollinen etsimään hänelle toimitetun viestin tarkkaa sisältöä kokonaisuudessaan, ellei viestin lähettäjä painokkaasti kiinnitä hänen huomiotaan tällaiseen velvoitteeseen tai viestin tekstissä on vahva viittaus siihen.

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkennetaan keskivertokuluttajan mittapuuta, kun kyse on tietyn kuluttajaryhmän eduista. Jos menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, sen vaikutuksia olisi arvioitava kyseiseen ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön näkökulmasta. 5 artiklan 2 kohta 2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli: […] b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden. Esimerkki: ·Asiassa, joka koski lasten vaippojen harhaanjohtavaa mainontaa vihjaamalla allergioiden ja elinkeinonharjoittajan vaippojen välisestä korrelaatiosta, Ruotsin markkinatuomioistuin määritteli keskivertokuluttajiksi pienten lasten vanhemmat, joilla ei ole erityistietoja allergioista. Kuluttajien haavoittuvuutta keskeisillä markkinoilla koskevan Euroopan komission tutkimuksen tulokset Äskettäin tehdyssä tutkimuksessa kuluttajien haavoittuvuudesta tarkasteltiin unionin tuomioistuimen kehittämiä ’keskivertokuluttajan’ ja ’haavoittuvan’ kuluttajan käsitteitä painottaen erityisesti sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevaa direktiiviä. Tutkimuksessa tarkasteltiin, miten nämä oikeudelliset käsitteet on ymmärretty eri jäsenvaltioissa, ja havaittiin, että vaikka niitä on käytetty monissa asioissa, tulkinnassa on jonkin verran poikkeavuuksia. Lisäksi tutkimuksessa tutkittiin keskivertokuluttajan käsitettä kahdella tapaa – suhteessa tutkimuksessa kuluttajien haavoittuvuuden käsitteellistämiseksi laadittuihin indikaattoreihin sekä suhteessa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin keskivertokuluttajan määritelmään, jonka mukaan keskivertokuluttaja on kohtuullisen ’valistunut’, ’tarkkaavainen’ ja ’huolellinen’. Keskivertokuluttajan ’valistuneisuuden’ suhteen tutkimuksessa havaittiin, että keskivertokuluttaja, jota edustavat kuluttajien kuhunkin indikaattoriin antamat mediaanivastaukset, katsoo olevansa kohtalaisen valistunut hintojen suhteen, ilmoittaa lukevansa internet-, pankki- ja energiapalvelujen tarjoajien viestit (mutta myöntää vain silmäilevänsä niitä tai lukevansa ne pintapuolisesti) ja toteaa, ettei luota vain mainoksista saatuihin tietoihin. ’Tarkkaavaisuuden’ ja ’huolellisuuden’ käsitteiden osalta tutkimuksessa havaittiin,