Neuvoston 24 päivänä syyskuuta 1998 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 51/98 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/.../EY antamiseksi kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista



Virallinen lehti nro C 333 , 30/10/1998 s. 0046



Neuvoston 24 päivänä syyskuuta 1998 vahvistama YHTEINEN KANTA (EY) N:o 51/98 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/. . ./EY antamiseksi kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista (98/C 333/04) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 100 a artiklan, ottavat huomioon komission ehdotuksen (1), ottavat huomioon talous- ja sosiaalikomitean lausunnon (2), noudattavat perustamissopimuksen 189 b artiklassa määrättyä menettelyä (3), sekä katsovat, että 1) sisämarkkinat käsittävät alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus taataan; tavaroiden vapaa liikkuvuus koskee paitsi elinkeinotoimintaa harjoittavia henkilöitä myös yksityisiä henkilöitä; se merkitsee, että yhdessä jäsenvaltiossa asuvien kuluttajien on voitava tehdä ostoksensa toisen jäsenvaltion alueella kulutustavaroiden kauppaa koskevien kohtuullisten yhdenmukaisten vähimmäissääntöjen perusteella, 2) kulutustavaroiden kauppaa koskevat jäsenvaltioiden lainsäädännöt ovat varsin erilaisia, mistä seuraa, että kulutustavaroiden kansalliset markkinat ovat erilaiset ja että myyjien välinen kilpailu voi vääristyä, 3) kuluttajalla, joka haluaa hyötyä suuren markkina-alueen eduista hankkimalla tavaroita muista jäsenvaltioista kuin siitä, jossa hän asuu, on perustava merkitys sisämarkkinoiden toteutumisessa; rajojen keinotekoinen uudelleen luominen ja markkinoiden jakautuminen olisi pyrittävä estämään; uudet viestintätekniikat, jotka mahdollistavat helpon pääsyn muiden jäsenvaltioiden tai kolmansien maiden jakelujärjestelmiin ovat lisänneet huomattavasti näitä kuluttajien saatavilla olevia mahdollisuuksia; se, ettei kulutustavaroiden kauppaa koskevien sääntöjen vähimmäistasoa ole yhdenmukaistettu, saattaa haitata uusien etäviestintätekniikoiden avulla käytävän tavarakaupan kehittymistä, 4) kuluttajien oikeudet turvaavan yhteisen vähimmäissäännöstön vahvistaminen, joka on voimassa yhteisön alueella tavaran ostopaikasta riippumatta, lisää kuluttajien luottamusta ja heidän mahdollisuuksiaan hyötyä sisämarkkinoiden eduista parhaalla mahdollisella tavalla, 5) kuluttajien suurimmat vaikeudet ja myyjien kanssa syntyvien ristiriitojen pääasialliset aiheet koskevat sitä, ettei tavara ole sopimuksen mukainen; tämän vuoksi olisi lähennettävä kulutustavaran kauppaa koskevia kansallisia lakeja näiltä osin puuttumatta kuitenkaan niihin kansallisen lain säännöksiin ja periaatteisiin, jotka koskevat sopimusperusteista ja sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta, 6) tavaran on ennen kaikkea oltava sopimuksessa yksilöidyn mukainen; sopimuksenmukaisuuden periaatteen voidaan katsoa olevan yhteinen eri kansallisille oikeusperinteille; tietyissä kansallisissa oikeusperinteissä ei ehkä ole mahdollista nojautua yksinomaan tähän periaatteeseen kuluttajan vähimmäissuojan takaamiseksi; varsinkin näissä oikeusperinteissä täydentävät kansalliset säännökset voivat olla käyttökelpoisia kuluttajan suojan takaamiseksi silloin, kun osapuolet eivät ole sopineet nimenomaisista sopimusehdoista tai ovat sopineet ehdoista tai tehneet sopimuksia, joilla välittömästi tai välillisesti syrjäytetään kuluttajan oikeudet tai rajoitetaan niitä ja jotka, siinä laajuudessa kuin kyseiset oikeudet perustuvat tähän direktiiviin, eivät sido kuluttajaa, 7) sopimuksenmukaisuuden periaatteen soveltamisen helpottamiseksi on tarpeen ottaa käyttöön yleisimpiä tilanteita koskeva kumottavissa oleva sopimuksenmukaisuuden oletus; oletus ei rajoita sopimusvapauden periaatetta; lisäksi oletuksessa mainittuja osatekijöitä voidaan käyttää tavaroiden virheellisyyden määrittelyssä silloin, kun nimenomaisia sopimusehtoja ei ole sekä silloin, kun vähimmäislauseketta sovelletaan; laatu ja ominaisuudet, joita kuluttaja voi kohtuudella edellyttää, riippuvat tavaroiden luonteesta, muun muassa siitä, ovatko ne uusia vai käytettyjä; oletuksessa mainitut tekijät ovat kumulatiivisia; jos tapauksen olosuhteista johtuen jokin erityinen tekijä on selvästi asiaan kuulumaton, oletuksen muita tekijöitä sovelletaan siitä huolimatta, 8) myyjän olisi oltava suoraan vastuussa kuluttajalle tavaran sopimuksenmukaisuudesta; tämä on jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä vallitseva perinteinen ratkaisu; myyjän olisi kuitenkin voitava vaatia oikaisua kansallisen lainsäädännön mukaisesti valmistajalta, saman sopimusketjun aiemmalta tavaran myyjältä tai muulta välittäjältä, paitsi jos hän on sopinut luopuvansa tästä oikeudestaan; siitä, keneltä ja kuinka myyjä voi vaatia korvausta, on säädettävä kansallisessa lainsäädännössä, 9) jos tavara on virheellinen, kuluttajalla olisi oltava oikeus saada tavara saatetuksi sopimuksenmukaiseksi vastikkeetta joko valintansa mukaan korjaamalla tai vaihtamalla tai, jos tällaista oikaisua ei suoriteta, saada hinnanalennusta tai purkaa kauppa, 10) kuluttaja voi ensi sijassa vaatia myyjää korjaamaan tai vaihtamaan tavaran, paitsi jos tällainen oikaisu olisi mahdoton tai epäsuhtainen; olisi määritettävä objektiivisesti, milloin oikaisua on pidettävä epäsuhtaisena; oikaisu voi olla epäsuhtainen, jos siitä muuhun oikaisutapaan verrattuna aiheutuisi kohtuuttomia kustannuksia; jotta kustannuksia olisi pidettävä kohtuuttomina, oikaisun kustannusten olisi oltava huomattavasti korkeammat kuin muun oikaisutavan kustannukset, 11) kun tavara on virheellinen, myyjä voi aina tarjota kuluttajalle sovintoon pääsemiseksi jotain käytettävissä olevaa oikaisutapaa; kuluttaja päättää kyseisen ehdotuksen hyväksymisestä tai hylkäämisestä, 12) viittaukset luovutuksen ajankohtaan eivät merkitse sitä, että jäsenvaltioiden olisi muutettava vaaranvastuun siirtymistä koskevia sääntöjään, 13) jäsenvaltiot voivat säätää, että kuluttajalle tulevaa hyvitystä voidaan alentaa sen hyödyn huomioon ottamiseksi, minkä kuluttaja on tavarasta saanut sen jälkeen, kun tavara on luovutettu hänelle; kaupan purkamista koskevista yksityiskohtaisista järjestelyistä voidaan säätää kansallisessa lainsäädännössä, 14) käytettyjen tavaroiden erikoisluonteen vuoksi niitä on tavallisesti mahdoton vaihtaa; kuluttajalla ei siten yleisesti ole kyseisten tavaroiden vaihto-oikeutta; jäsenvaltiot voivat tällaisten tavaroiden kaupassa sallia, että osapuolet sopivat lyhyemmästä vastuuajasta, 15) on aiheellista rajoittaa aikaa, jona myyjä on vastuussa tavarassa luovutushetkellä olleesta virheestä; jäsenvaltiot voivat myös asettaa kuluttajan oikeuksien käyttämiselle vanhentumisajan, edellyttäen, että se on vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä; jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että vanhentumisaika alkaa muusta ajankohdasta kuin luovutushetkestä, kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vanhentumisajan kokonaispituuden on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä, 16) jäsenvaltiot voivat säätää sen määräajan keskeytymisestä tai katkeamisesta, jonka kuluessa virheiden on ilmettävä, sekä tarvittaessa vanhentumisajasta kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti silloin, kun tavara korjataan tai vaihdetaan tai myyjän ja kuluttajan välillä käydään sovintoratkaisuun tähtääviä neuvotteluja, 17) jäsenvaltioiden olisi voitava asettaa määräaika, jonka kuluessa kuluttajan on ilmoitettava myyjälle virheestä; jäsenvaltiot saavat taata kuluttajalle korkeamman suojan tason olemalla ottamatta käyttöön tällaista velvoitetta; kuluttajilla olisi joka tapauksessa koko yhteisön alueella oltava ainakin kaksi kuukautta aikaa ilmoittaa myyjälle virheestä, 18) jäsenvaltioiden olisi huolehdittava, että kyseisillä ilmoittamisajoilla ei aseteta muualta kuin omasta jäsenvaltiostaan ostavia kuluttajia epäedullisempaan asemaan; jäsenvaltioiden olisi ilmoitettava komissiolle siitä, miten ne ovat soveltaneet tätä säännöstä; komission olisi seurattava tämän säännöksen eri soveltamistapojen vaikutusta kuluttajiin ja sisämarkkinoihin; muiden jäsenvaltioiden, kuluttajien ja kuluttajajärjestöjen koko yhteisön alueella olisi saatava tiedot jäsenvaltioiden käytännöstä; yhteenveto kaikkien jäsenvaltioiden tilanteesta olisi siten julkaistava Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, 19) yleisesti noudatettu käytäntö joidenkin tavaraluokkien osalta on, että myyjät tai valmistajat tarjoavat tuotteilleen takuita kaikkien tietyn määräajan kuluessa ilmenevien virheiden varalta; tämä käytäntö voi lisätä kilpailua markkinoilla; vaikka nämä takuut ovat luvallisia markkinointikeinoja, niillä ei saa johtaa kuluttajaa harhaan; sen varmistamiseksi, ettei kuluttajaa harhauteta, takuissa olisi oltava tietyt tiedot, mukaan lukien ilmoitus siitä, että takuulla ei ole vaikutusta kuluttajan laillisiin oikeuksiin, 20) osapuolet eivät saa yhteisestä sopimuksesta rajoittaa tai syrjäyttää kuluttajille taattuja oikeuksia, sillä muuten oikeussuoja tehtäisiin tyhjäksi; tätä periaatetta olisi sovellettava myös lausekkeisiin, joiden mukaan kuluttaja olisi tiennyt kaikista kulutustavaran virheistä kaupantekohetkellä; tähän direktiiviin perustuvaa kuluttajansuojaa ei saa heikentää sillä perusteella, että muun kuin jäsenvaltion laki on valittu sopimukseen sovellettavaksi laiksi, 21) tämän alan lainsäädäntö ja oikeuskäytäntö eri jäsenvaltioissa ilmentävät kasvavaa kiinnostusta taata kuluttajansuojan korkea taso; tämän kehityksen ja tämän direktiivin täytäntöönpanosta saatavan kokemuksen perusteella saattaa osoittautua tarpeelliseksi suunnitella pidemmälle ulottuvaa yhdenmukaistamista säätämällä erityisesti valmistajan suorasta vastuusta hänen vastuullaan olevien virheiden osalta, ja 22) jäsenvaltioilla on oltava mahdollisuus antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla tiukempia säännöksiä vielä korkeamman kuluttajansuojan tason takaamiseksi, OVAT ANTANEET TÄMÄN DIREKTIIVIN: 1 artikla Soveltamisala ja määritelmät 1. Tämän direktiivin tavoitteena on kuluttajien yhdenmukaisen vähimmäissuojan takaamiseksi sisämarkkinoilla lähentää jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat kulutustavaroiden kauppaa ja takuita koskevia tiettyjä seikkoja. 2. Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) `kuluttajalla` luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään toimii muussa tarkoituksessa kuin elinkeinonsa harjoittamiseksi; b) `kulutustavaralla` irtainta esinettä, lukuun ottamatta: - tavaraa, joka myydään pakkohuutokaupalla tai muuten lain nojalla, - vettä ja kaasua, jos niitä ei pidetä kaupan tiettynä tilavuutena tai määrättynä määränä, - sähköä; c) `myyjällä` luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka sopimuksen nojalla myy elinkeinotoimintaansa harjoittaessaan kulutustavaroita; d) `tuottajalla` kulutustavaran valmistajaa tai sitä, joka tuo kulutustavaran yhteisön alueelle taikka sitä, joka esiintyy tuottajana liittämällä kulutustavaraan nimensä, tavaramerkkinsä tai muun erottuvan tunnuksensa; e) `takuulla` myyjän tai tuottajan kuluttajalle ilman lisäkorvausta antamaa sitoumusta palauttaa kauppahinta, vaihtaa tai korjata kulutustavara taikka muulla tavoin huolehtia kulutustavarasta, jos se ei vastaa takuuilmoituksessa tai kulutustavaraa koskevassa mainonnassa esitettyjä ominaisuuksia; f) `korjaamisella` tavaran saattamista kauppasopimuksen mukaiseksi, jos tavarassa on virhe. 3. Jäsenvaltiot voivat säätää, että "kulutustavaroihin" eivät sisälly julkisessa huutokaupassa myydyt käytetyt tavarat, jos kuluttajilla on tilaisuus osallistua kaupantekoon henkilökohtaisesti. 4. Sopimusta, joka koskee valmistettavan tai tuotettavan kulutustavaran toimittamista, pidetään myös tässä direktiivissä tarkoitettuna kauppasopimuksena, paitsi jos kuluttajan on toimitettava olennainen osa valmistukseen tai tuottamiseen tarvittavista aineista tai tarvikkeista. 2 artikla Sopimuksenmukaisuus 1. Myyjän on luovutettava kulutustavarat kuluttajalle kauppasopimuksen mukaisina. 2. Kulutustavaroiden oletetaan olevan sopimuksen mukaisia, jos: a) ne ovat myyjän niistä antaman kuvauksen mukaisia ja niillä on samat ominaisuudet kuin myyjän kuluttajalle esittämällä näytteellä tai mallilla; b) ne soveltuvat siihen erityiseen tarkoitukseen, jonka kuluttaja on sopimuksen tekohetkellä saattanut myyjän tietoon, paitsi jos olosuhteista käy ilmi, että kuluttaja ei ole jättänyt asiaa myyjän selityksen varaan; c) ne soveltuvat tarkoituksiin, joihin vastaavanlaisia tavaroita yleensä käytetään; d) niiden laatu ja ominaisuudet ovat sellaisia kuin vastaavanlaisilla tavaroilla tavanomaisesti ja joita kuluttaja voi kohtuudella edellyttää ottaen huomioon tavaroiden luonne sekä myyjän, tuottajan tai tämän edustajan erityisesti mainoksissa tai päällysmerkinnöissä niistä antamat tavaroiden erityisiä ominaisuuksia koskevat julkiset maininnat. 3. Tätä artiklaa sovellettaessa virhettä ei katsota olevan, jos kuluttaja sopimuksentekohetkellä tiesi tai hänen olisi kohtuudella pitänyt tietää virheestä. 4. Myyjä ei ole vastuussa 2 kohdan d alakohdassa tarkoitetuista julkisista maininnoista, jos hän - osoittaa, että hän ei tiennyt eikä kohtuudella olisi voinut tietää kyseisestä maininnasta; - osoittaa, että kyseinen maininta on oikaistu viimeistään sopimuksentekohetkellä; - osoittaa, että kyseinen maininta ei ole voinut vaikuttaa päätökseen ostaa kulutustavaroita. 5. Kulutustavaran virheellisestä asennuksesta johtuva virheellisyys rinnastetaan kulutustavaran virheeseen, jos asennus sisältyy kauppasopimukseen ja tavaran on asentanut myyjä tai se on asennettu myyjän vastuulla. 3 artikla Kuluttajan oikeudet 1. Myyjä on vastuussa kuluttajalle virheestä, joka on olemassa tavaran luovutushetkellä. 2. Virheen johdosta kuluttajalla on oikeus saada tavara saatetuksi sopimuksen mukaiseksi vastikkeetta korjaamalla tai vaihtamalla tavara 3 kohdan mukaisesti taikka saada asianmukainen hinnanalennus tai purkaa sopimus kyseisten tavaroiden osalta 4 ja 5 kohdan mukaisesti. 3. Ensi sijassa kuluttaja voi vaatia myyjää korjaamaan tai vaihtamaan tavaran, molemmissa tapauksissa vastikkeetta, jollei tämä ole mahdotonta tai epäsuhtaista. Oikaisua pidetään epäsuhtaisena, jos siitä aiheutuu myyjälle kustannuksia, jotka vaihtoehtoiseen oikaisutapaan verrattuna ovat kohtuuttomia ottaen huomioon - tavaran arvo, jos se olisi sopimuksen mukainen; - virheen merkitys ja - voitaisiinko asia oikaista vaihtoehtoisella tavalla aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa. Korjaaminen tai vaihtaminen on tehtävä kohtuullisen ajan kuluessa ja aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa ottaen huomioon tavaran luonne ja se tarkoitus, jota varten kuluttaja hankki tavaran. 4. Jos kuluttajalla ei ole oikeutta vaatia korjaamista eikä vaihtamista tai jos myyjä ei ole suorittanut oikaisua kohtuullisen ajan kuluessa ja aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa, kuluttaja voi vaatia asianmukaista hinnanalennusta tai purkaa kaupan. 5. Kuluttajalla ei ole oikeutta purkaa kauppaa, jos virhe on vähäinen. 4 artikla Takautumisoikeus Jos tavaran lopullinen myyjä on vastuussa kuluttajalle virheestä, joka johtuu tavaran valmistajan, saman sopimusketjun aikaisemman myyjän tai jonkin muun välittäjän toiminnasta tai laiminlyönnistä, tavaran lopullisella myyjällä on oikeus vaatia oikaisua vastuussa olevalta sopimusketjun osapuolelta, paitsi jos hän on luopunut tästä oikeudestaan. Kansallisessa lainsäädännössä säädetään, keneltä vastuussa olevalta henkilöltä tai olevilta henkilöiltä lopullinen myyjä voi vaatia oikaisua, sekä oikaisuun tarvittavista toimista ja siihen liittyvistä ehdoista. 5 artikla Määräajat 1. Myyjän katsotaan olevan 3 artiklan mukaan vastuussa, jos virhe ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta. Jos 3 artiklan 2 kohdassa säädettyjä oikeuksia koskee kansallisen lainsäädännön nojalla vanhentumisaika, tämän ajan on oltava vähintään kaksi vuotta luovutushetkestä. 2. Jäsenvaltiot voivat säätää, että kuluttajan on voidakseen käyttää oikeuksiaan ilmoitettava myyjälle virheestä kahden kuukauden kuluessa siitä, kun hän havaitsi kyseisen virheen. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle tämän kohdan soveltamisesta. Komissio seuraa tämän jäsenvaltioilla olevan vaihtoehdon vaikutusta kuluttajiin ja sisämarkkinoihin. Komissio laatii viimeistään . . . (4) kertomuksen siitä, miten jäsenvaltiot ovat soveltaneet tätä kohtaa. Kertomus julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 3. Jollei toisin osoiteta, kuuden kuukauden kuluessa tavaran luovutushetkestä ilmenevän virheen oletetaan olleen olemassa luovutushetkellä, jollei tämä oletus ole tavaran tai virheen luonteen vastainen. 6 artikla Takuut 1. Takuun on oltava takuun antajaa oikeudellisesti sitova takuutodistuksessa ja takuuseen liittyvässä mainonnassa ilmaistuin edellytyksin. 2. Takuussa on: - todettava, että kuluttajalla on sovellettavan kulutustavaroiden kauppaa koskevan kansallisen lainsäädännön mukaiset lailliset oikeudet ja täsmennettävä, että takuulla ei ole vaikutusta näihin oikeuksiin; - mainittava selvästi ja ymmärrettävästi takuun sisältö sekä ne olennaiset tiedot, jotka ovat tarpeen takuun nojalla esitettäviä vaatimuksia varten, erityisesti takuun voimassaoloaika ja alueellinen ulottuvuus sekä takuun antajan nimi ja osoite. 3. Kuluttajan pyynnöstä takuu on annettava kirjallisena tai muulla kuluttajan käytettävissä ja saatavissa olevalla pysyvällä tavalla. 4. Jäsenvaltio, jossa kulutustavaroita markkinoidaan, saa perustamissopimuksen määräyksiä noudattaen säätää, että sen alueella takuu on laadittava yhdellä tai useammalla jäsenvaltion yhteisön virallisista kielistä määräämällä kielellä. 5. Takuun pätevyyteen ei vaikuta se, että takuu ei täytä 2, 3 tai 4 kohdan vaatimuksia; kuluttaja voi silti vedota takuuseen ja vaatia, että takuuehtoja noudatetaan. 7 artikla Pakottavuus 1. Sellaiset sopimusehdot tai sopimukset, joista on sovittu myyjän kanssa ennen kuin virhe on saatettu hänen tietoonsa ja joilla suoraan tai välillisesti syrjäytetään tai rajoitetaan tähän direktiiviin perustuvia oikeuksia, eivät sido kuluttajaa kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Jäsenvaltiot voivat säätää, että myyjä ja kuluttaja voivat käytetyn tavaran kaupassa sopia ehdoista tai tehdä sopimuksia, joiden mukaan myyjän vastuuaika on lyhyempi kuin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään. Tällaisen lyhyemmän määräajan on oltava vähintään vuosi. 2. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kuluttajat eivät jäisi ilman tämän direktiivin mukaista suojaa silloin, kun sopimuksella on läheinen liittymä jäsenvaltioiden alueeseen ja sopimukseen sovellettavaksi laiksi valitaan muun kuin jäsenvaltion laki. 8 artikla Kansallinen lainsäädäntö ja vähimmäissuoja 1. Tähän direktiiviin perustuvien oikeuksien käyttäminen ei rajoita muita oikeuksia, joihin kuluttaja voi vedota sopimukseen perustuvaa tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien kansallisten säännösten perusteella. 2. Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason. 9 artikla Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä 1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään . . . (5). Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 10 artikla Tarkastelu Komissio tarkastelee tämän direktiivin soveltamista viimeistään . . . (6), sekä toimittaa kertomuksen Euroopan parlamentille ja neuvostolle. Kertomuksessa tarkastellaan muun muassa tuottajan suoran vastuun käyttöönottoa ja kertomukseen liitetään tarvittaessa ehdotuksia. 11 artikla Voimaantulo Tämä direktiivi tulee voimaan päivänä, jona se julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. 12 artikla Tämä direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille. Tehty . . . Euroopan parlamentin puolesta Puhemies Neuvoston puolesta Puheenjohtaja (1) EYVL C 307, 16.10.1996, s. 8 ja EYVL C 148, 14.5.1998, s. 12. (2) EYVL C 66, 3.3.1997, s. 5. (3) Euroopan parlamentin lausunto, annettu 10. maaliskuuta 1998, (EYVL C 104, 6.4.1998, s. 30), neuvoston yhteinen kanta, vahvistettu 24. syyskuuta 1998, ja Euroopan parlamentin päätös, tehty . . . (ei vielä julkaistu virallisessa lehdessä). (4) 42 kuukautta tämän direktiivin voimaantulosta. (5) 36 kuukautta direktiivin voimaantulosta. (6) Seitsemän vuotta tämän direktiivin voimaantulosta. NEUVOSTON PERUSTELUT I JOHDANTO 1. Komissio lähetti 23. elokuuta 1996 neuvostolle Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 100 a artiklaan perustuvan ehdotuksen kulutustavaroiden kaupasta ja niihin liittyvistä takuista. 2. Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa 10. maaliskuuta 1998 ja talous- ja sosiaalikomitea omansa 27. marraskuuta 1996. 3. Komissio toimitti 1. huhtikuuta 1998 neuvostolle muutetun ehdotuksen. 4. Neuvosto vahvisti 24. syyskuuta 1998 yhteisen kannan Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 189 b artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. II TAVOITE Tulevan direktiivin tarkoituksena on taata kuluttajille yhdenmukaiset lailliset vähimmäisoikeudet saada oikaisu, jos tuote luovutushetkellä ei ole kauppasopimuksen mukainen, ja varmistaa myyjien ja valmistajien vapaaehtoisesti tarjoamien takuiden avoimuus. Direktiivi kattaa vain ammattikauppiaiden ja yksityisten kuluttajien välisen tavarakaupan. III YHTEISEN KANNAN ANALYYSI Yleistä Neuvosto pyrki lisäämään kuluttajansuojaa alalla, jolla tehdyistä liiketoimista ja etenkin rajat ylittävistä liiketoimista sisämarkkinoilla kuluttajat eniten valittavat. Neuvosto pyrki tällä tavoin myös saavuttamaan kohtuullisen tasapainon kuluttajien ja myyjien etujen välillä, jotta he voisivat täysimääräisesti ja tasaveroisesti hyötyä sisämarkkinoista. Neuvosto hyväksyi tai pani merkille monia Euroopan parlamentin tarkistuksista. Artiklat (viitetekstit ovat yhteinen kanta ja komission muutettu ehdotus) 1 artikla: Soveltamisala ja määritelmät - 1 kohta: soveltamisala Neuvosto lisäsi selvyyden vuoksi sanat "koskevia tiettyjä seikkoja". Direktiiviehdotuksen nimeä täydennettiin vastaavasti. - 2 kohta: määritelmät ja poikkeukset "Kuluttajan" määritelmässä (2 kohdan a alakohta) neuvosto hyväksyi tarkistuksen 11 ja poisti näin ollen komission ehdottaman sanan "suoraan". "Kulutustavaran" osalta (2 kohdan b alakohta) neuvosto lisäsi sanan "tangible" ja katsoi, että alakohdan kolme poikkeusta yhdessä uudessa 3 kohdassa olevan poikkeuksen kanssa ovat selventäviä, mutta rakennusten erityinen mainitseminen katsottiin tarpeettomaksi. Määritelmän "myyjä" osalta (2 kohdan c alakohta) viittaus "johonkin muuhun vastineeseen" olisi aiheuttanut ongelmia useissa jäsenvaltioissa ja siksi se poistettiin. Valmistajan tai pikemminkin "tuottajan" määritelmä (2 kohdan d alakohta) hyväksyttiin, mutta "valmistajan edustajaa" ei säilytetty, koska edustusta koskevat jäsenvaltioiden lainsäädännöt eroavat toisistaan. Määritelmän "takuu" osalta (2 kohdan e alakohta) neuvosto piti parempana kyseistä neutraalimpaa käsitettä "kaupallisen takuun" sijasta, koska adjektiivi olisi aiheuttanut sekaannusta joissakin jäsenvaltioissa. Selvyyden vuoksi neuvosto säilytti määritelmän pienin muutoksin sellaisena kun komissio oli alun perin ehdottanut. Samasta syystä lisättiin määritelmä "korjaaminen" (2 kohdan f alakohta). - 3 kohta: julkisessa huutokaupassa myydyt käytetyt tavarat Kohdassa oleva valinnanvarainen vapautus on tarkoitettu joidenkin jäsenvaltioiden erityistilanteen huomioonottamiseksi. - 4 kohta: valmistettavan tai tuotettavan kulutustavaran toimittaminen Neuvosto hyväksyi tarkistuksen 17 tehden siihen lisäyksen, jota se piti asiaankuuluvana tässä yhteydessä. 2 artikla Neuvosto piti 2 kohdan b alakohdan osalta parhaana komission alkuperäistä ehdotusta, jonka perustana on Wienin yleissopimus. Neuvosto hyväksyi 2 kohdan d alakohdassa osittain tarkistuksen 20. Sovellettavuussyistä se lisäsi osia komission alkuperäisestä ehdotuksesta ja korvasi ilmauksen "voi odottaa" ilmauksella "voi kohtuudella edellyttää". Neuvosto hyväksyi 3 kohtaa koskevan tarkistuksen 21 pienin muutoksin. 5 kohdan osalta neuvosto voisi periaatteessa kannattaa asennusohjetta koskevaa tarkistusta 23, mutta se katsoi, että tätä kysymystä olisi vielä tutkittava toisessa käsittelyssä ottaen huomioon, että tuote olisi suunniteltava kuluttajan (eikä ammattilaisen) asennettavaksi ja että kirjallisten asennusohjeiden olisi sovelluttava keskivertokuluttajalle. 2 artiklaan liittyvä käsite selitetään johdanto-osan seitsemännessä kappaleessa. 3 artikla Neuvosto noudatti 1 kohdan osalta Euroopan parlamentin kantaa ja siirsi 3 artiklan 1 kohdan viimeisen osan 2 artiklan 3 kohtaan. Se siirsi määräaikoja koskevan osuuden 5 artiklaan. Komission ehdotuksen 2 kohta siirrettiin 2 artiklaan. Kuluttajan oikeuksien keskinäisen järjestyksen osalta neuvosto noudatti 3 kohdassa suurelta osin Euroopan parlamentin käsitystä seuraavin eroin tai aste-eroin: Neuvosto katsoi, että suhteellisuusvaatimus, jota selvitetään lähemmin johdanto-osan 10 kappaleessa on asianmukaisempi olemassa olevan kansallisen lainsäädännön kannalta kuin vaatimus "taloudellisesti asianmukainen". Suhteellisuuden nimissä neuvosto ei mahdollistanut sopimuksen purkamista tapauksissa, joissa virhe on vähäinen. Määräajan uudelleen alkaminen tai keskeytyminen niissä tapauksissa, joissa tavara on vaihdettu tai virhe korjattu (tarkistukset 29 ja 33) jätetään jäsenvaltioiden säädettäväksi, kuten johdanto-osan 16 kappaleessa todetaan. Johdanto-osan 13 kappaleessa selvitetään, että jäsenvaltiot voivat myös säätää hyvityksestä, silloin kun kuluttaja on jo käyttänyt tavaraa, sekä sopimuksen purkamista koskevista yksityiskohtaisista järjestelyistä. 3 artiklan 4 kohdassa selvitetään, että kuluttaja voi vaatia asianmukaista hinnanalennusta tai saada sopimuksen puretuksi: - jos kuluttajalla ei ole oikeutta tuotteen korjaamiseen eikä vaihtamiseen; - jos myyjä ei ole saanut asiaa oikaistuksi kohtuullisen ajan kuluessa; tai - jos myyjä ei ole saanut asiaa oikaistuksi tuottamatta huomattavaa haittaa kuluttajalle (1). Johdanto-osan 11 kappaleessa selvitetään, että myyjä voi tietenkin aina tarjota kuluttajalle jotain käytettävissä olevaa oikaisutapaa, jonka kuluttaja voi hyväksyä tai hylätä. Johdanto-osan 14 kappaleessa todetaan käytettyjen tavaroiden osalta, että niitä ei tavallisesti voi vaihtaa (ks. myös 7 artikla ja johdanto-osan 20 kappale). Osamaksun osalta (tarkistus 32) neuvosto katsoi, että asia kuuluu kulutusluottoja koskeviin sääntöihin. 4 artikla Neuvosto hyväksyi ilmauksen "vastuussa oleva henkilö", mutta katsoi parhaaksi jättää myös suojalausekekysymykset jäsenvaltioiden ratkaistaviksi. 5 artikla Neuvosto keskitti määräajat tähän artiklaan ja lisäsi 1 kohtaan, joka on tärkeä osa kuluttajansuojaa viittauksen vanhentumisaikaan. Kuten johdanto-osan 15 kappaleessa selvitetään, tällainen vanhentumisaika ei voi olla kahta vuotta lyhyempi (mutta voi voimassa olevan kansallisen lainsäädännön mukaisesti tietenkin edelleen olla yli kymmenenkin vuotta) eikä se voi alittaa kahta vuotta tavaran luovutuksesta silloin, jos määräaika joissakin jäsenvaltioissa alkaa ennen kyseistä ajankohtaa. Neuvosto teki 2 kohtaan lisäyksen, joka mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat säätää ilmoitusvelvollisuudesta, joka joidenkin jäsenvaltioiden nykyisen lainsäädännön ja käytännön mukaan on perustana kuluttajan kannalta huomattavasti edullisemmalle järjestelmälle, kuten järjestelmälle, jossa kahden vuoden vanhentumisaika alkaa vasta ilmoituksen tekemisen jälkeen. Jotta tämä jäsenvaltioille annettu mahdollisuus ei aiheuttaisi ongelmia sisämarkkinoiden toiminnassa, neuvosto liitti lausekkeeseen tiedottamista ja seurantaa koskevat velvoitteet, joihin sisältyy komission kertomus. 6 artikla Neuvosto päätti perusteellisen keskustelun jälkeen, että 1 kohdan osalta ei voida soveltaa "edullisempaa asemaa" koskevaa vaatimusta ja poisti tämän. Neuvosto hyväksyi 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa olevan viittauksen kuluttajan laillisiin oikeuksiin. Neuvosto lisäsi tärkeänä selvennyksenä 5 kohtaan säännöksen siitä, että takuu on yhä voimassa, vaikka se ei täytä artiklassa säädettyjä vaatimuksia. 7 artikla Artikla sisältää myös käytetyt tavarat, jotta voidaan ottaa huomioon niiden erityisluonne (ks. myös 2 ja 3 artikla sekä johdanto-osan 6, 7, 14 ja 20 kappaleet). 9 artikla Koska tässä direktiivissä käsitelty asia on monimutkainen, neuvosto valitsi kolme vuotta siksi ajaksi, jona direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. 10 artikla Neuvosto tarkasteli huolellisesti tuottajan vastuuta, johon Euroopan parlamentti puuttui erityisesti tarkistuksissa 16, 18, 25 ja 48. Se katsoi asian olevan tärkeä osa kuluttajansuojaa, mutta oli komission kanssa yhtä mieltä siitä, että lisätutkimuksia tarvitaan ennen kuin harkitaan tämän kysymyksen sisällyttämistä itse direktiiviin. Neuvosto lisäsikin tarkastelulausekkeen, jossa viitataan komission ehdotuksiin (ks. myös johdanto-osan 21 kappale). Tarkistuksen 43 osalta neuvosto katsoi, että kyseinen asia oli liian monimutkainen ja se olisi sen vuoksi sisällytettävä komission toimintasuunnitelmaan tuomioistuinten ulkopuolisista menettelyistä. (1) Toisessa käsittelyssä saattaa olla hyödyllistä tarkastella uudelleen joitakin tämän kohdan käännöksiä.