Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoasioissa tehdyn yleissopimuksen SELITYSMUISTIO (Neuvoston 28 päivänä toukokuuta 1998 hyväksymä teksti) laatinut ALEGRÍA BORRÁS Barcelonan yliopiston kansainvälisen yksityisoikeuden professori (98/C 221/04)

I YLEISSOPIMUKSEN TAUSTA

1. Euroopan yhdentyminen oli alussa pääasiallisesti taloudellista, ja oikeudelliset asiakirjat laadittiin tästä syystä yleensä taloudellista yhdentymistä silmällä pitäen. Tilanne on kuitenkin muuttunut perusteellisesti viime aikoina, eikä yhdentyminen ole enää yksinomaan taloudellista, vaan se vaikuttaa vähitellen yhä perinpohjaisemmin Euroopan kansalaisten elämään. Kansalaisten voi olla vaikea ymmärtää perheasioihin liittyviä oikeudellisia ongelmia, sillä varallisuuskysymysten alalla on edistytty pitkälle. Perheoikeuden ongelmia onkin tarkasteltava osana Euroopan yhdentymistä. Huomattakoon vaikka vain Euroopan parlamentissa esiin tuodut ongelmat, jotka avioliiton purkamiseen liittyvien kysymysten lisäksi koskevat myös yleisesti perheoikeutta (esim. aviovarallisuussuhdetta, vanhemmuutta, lapsikaappausta ja adoptiota). Tämä yleissopimus on ensimmäinen, myönteinen ja merkittävä vaihe uudessa suuntauksessa, ja se voi mahdollistaa muiden perhe- ja perintöoikeusasioita koskevien tekstien laatimisen.

2. Yleissopimuksen tekeminen oli mahdollista sen vuoksi, että Maastrichtin sopimuksen K.3 artiklassa (katso jäljempänä II osan 11 kohta) luodaan uusia mahdollisuuksia oikeudelliselle yhteistyölle yksityisoikeuden alalla. Aikaisemmin vain rajoitettu yhteistyö oli ollut mahdollista Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen 220 artiklan nojalla. Kyseisessä artiklassa jäsenvaltiot sitoutuvat tarvittaessa ryhtymään neuvotteluihin taatakseen kansalaistensa hyväksi tuomioistuinten päätösten ja välitystuomioiden vastavuoroiseen tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon sovellettujen menettelyjen yksinkertaistamisen. Komissio totesi 22. lokakuuta 1959 jäsenvaltioille osoittamassaan ilmoituksessa, jonka tarkoituksena oli kehottaa niitä ryhtymään neuvotteluihin asiasta, että

"varsinaiset sisämarkkinat toteutuvat kuuden valtion välillä vasta, kun riittävä oikeusturva taataan. Yhteisön taloudessa on pelättävissä häiriöitä ja vaikeuksia, jos moninaisista oikeudellisista suhteista johtuvia yksilön oikeuksia ei voida tarvittaessa oikeusteitse tunnustaa ja panna täytäntöön. Koska tuomiovalta yksityisoikeuden alalla kuuluu jäsenvaltioille ja koska oikeudellisten asiakirjojen vaikutukset rajoittuvat kansalliseen alueeseen, oikeusturva ja sen seurauksena yhteismarkkinoiden oikeusvarmuus ovat ratkaisevassa määrin riippuvaisia siitä, että tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano ratkaistaan tyydyttävällä tavalla jäsenvaltioiden välillä".

Lukuisia yleissopimuksia on tehty suoraan tai välillisesti EY:n perustamissopimuksen 220 artiklan nojalla. Tärkeimpiä saavutuksia oikeudellisella alalla on 27. syyskuuta 1968 allekirjoitettu Brysselin yleissopimus tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla ja siihen yhteisön laajenemisen vuoksi myöhemmin tehdyt muutokset. Yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle (1 artiklan 2 kohta) jätettiin useita asioita. Tämä soveltamisalan rajoittaminen johtuu varsin monista syistä, ja joitain näistä soveltamisalan ulkopuolelle jätettyjä kysymyksiä on jo käsitelty muissa yleissopimuksissa, kuten maksukyvyttömyysmenettelyistä Brysselissä 23. marraskuuta 1995 tehdyssä yleissopimuksessa.

Lisäksi se, että Brysselin yleissopimuksen tekemisestä on kulunut kolmekymmentä vuotta ja toisaalta sen soveltamiskäytäntö ovat johtaneet siihen, että on aloitettu yleissopimuksen tarkistus, joka toteutetaan rinnakkain 16. syyskuuta 1988 tehdyn Luganon yleissopimuksen (niin sanotun "rinnakkaissopimuksen") tarkistuksen kanssa. Koska toistaiseksi on vasta tehty alustavia selvityksiä ja tarkistettua tekstiä valmisteleva tilapäinen työryhmä on kokoontunut vasta kaksi kertaa, tämän yleissopimuksen laatimisessa ei ole ollut mahdollista ottaa huomioon kyseistä valmistelutyötä. Myöhemmin tämä yleissopimus voidaan mahdollisesti mukauttaa tarkistettuun Brysselin yleissopimukseen.

Tilanteen muututtua jäsenvaltiot ovat luonnollisesti pyrkineet vastaamaan Euroopan kansalaisten uusiin tarpeisiin, mistä on osoituksena tämä yleissopimus. Tarve laajentaa vuoden 1968 Brysselin yleissopimus koskemaan perheasioita on syntynyt vasta äskettäin ja johtuu kahdenlaisista syistä.

3. Aluksi on palautettava mieliin ne perusteet, joiden vuoksi perheasiat jätettiin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen ulkopuolelle. Jenardin muistiossa (eli kyseisen yleissopimuksen alkuperäisen version selitysmuistiossa) perustellaan luonnollisten henkilöiden asemaan liittyvien kysymysten jättämistä yleissopimuksen ulkopuolelle seuraavasti:

"valituista toimivaltasäännöistä huolimatta - olettaen, että komitea olisi onnistunut yhtenäistämään nämä säännöt tällä alalla - oikeusjärjestelmät olivat kyseisissä asioissa, etenkin lainvalintasääntöjen alalla, niin erilaiset, että olisi ollut vaikeaa jättää toimivaltasääntöjä tarkistamatta ulkomaisen tuomion täytäntöönpanomenettelyn yhteydessä. Tämä puolestaan olisi merkinnyt sitä, että yleissopimuksen luonnetta olisi täytynyt muuttaa ja lieventää huomattavasti sen tehokkuutta. Jos komitea olisi lisäksi evännyt ulkomaisen tuomion täytäntöönpanevalta tuomioistuimelta valvontavallan myös muissa kuin varallisuusasioissa, tuomioistuin olisi näin ehkä saanut aiheen käyttää väärin yleisen järjestyksen käsitettä ja olla tunnustamatta sille esitettyä ulkomaista tuomiota. Komitean jäsenet valitsivat kahdesta pahasta pienemmän säilyttämällä hankkeen yhtenäisyyden ja tehokkuuden mutta kaventamalla samalla sen soveltamisalaa. Huomattavin ongelma oikeudellisen aseman ja oikeuskelpoisuuden osalta on epäilemättä avioeron ongelma, jota lainsäädäntöjen väliset erittäin suuret erot vaikeuttavat".

Tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon alalla vuoden 1968 yleissopimus on näin ollen Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen 220 artiklan määräyksen mukainen "yleisluonteinen yleissopimus", jonka ulkopuolelle ei sinänsä jätetty mitään yksityisoikeudellista asiaa ja jossa sen vuoksi olisi voitu määrätä oikeudellisesta asemasta ja oikeuskelpoisuudesta; syynä näiden asioiden pois jättämiseen olivat itse asiaan liittyneet vaikeudet ja se, että ne eivät vaikuttaisi suoraan taloudelliseen yhdentymiseen.

4. Toisaalta perheoikeuden alan keskeisin kysymys on avioerokysymys, toisin sanoen tämän yleissopimuksen alaan kuuluvat avioliittoasiat. On syytä huomauttaa, että Jenardin muistiossa viitataan "erittäin huomattaviin eroihin" kansallisissa lainsäädännöissä, kun jäsenvaltioita tuolloin oli vain kuusi, ja voidaan todeta, että koska erot nykyisten viidentoista jäsenvaltion välillä ovat vielä huomattavampia, myös työryhmän työssään kohtaamat vaikeudet ovat olleet vielä suuremmat. Kyseessä eivät ole merkityksettömät erot, sillä joillain niistä on myös valtiosääntöoikeudellisia vaikutuksia. Joissakin tapauksissa vaikeudet liittyvät siihen, että yleissopimuksen piiriin kuuluvia vakiintuneita menettelyjä ei mahdollisesti tunneta (esimerkiksi asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista ei tunneta Suomen ja Ruotsin kansallisessa aineellisessa oikeudessa). Niidenkin valtioiden välillä, joiden oikeudessa kaikki käytännöt tunnetaan, säännöt vaihtelevat huomattavasti (esim. perusteet ja vaatimus edeltävästä erillään asumisesta).

Tämän vuoksi yleissopimuksen tekemiseen kulunut aika ja ne kompromissit, joita joissakin tapauksissa on jouduttu tekemään, eivät ole yllättäviä. Perheoikeuden alan jättäminen vuoden 1968 yleissopimuksen ulkopuolelle ja tämän yleissopimuksen tekeminen korostavat sitä, että perheasioita koskevat oikeudenkäynnit ovat erilaisia kuin varallisuusasioita koskevat oikeudenkäynnit. Euroopan yhdentyminen on edennyt huomattavasti niinä kolmenakymmenenä vuonna, jotka ovat kuluneet vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen tekemisestä. Henkilöiden vapaan liikkuvuuden toteutuminen ja eri kansallisuutta olevien tai eri maissa asuvien henkilöiden välisten perhesuhteiden määrän jatkuva kasvu edellyttivät oikeudellista ratkaisua, jonka tämä yleissopimus tarjoaa ottaen huomioon kaikki tilanteeseen samanaikaisesti vaikuttavat tekijät.

5. Keskusteluja käytiin laajasti siitä, onko yleissopimuksen tekeminen tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoasioissa aiheellista. Jotkut jäsenvaltiot, jotka ovat avioerosta ja asumuserosta 1. kesäkuuta 1970 tehdyn Haagin yleissopimuksen sopimuspuolia, ilmoittivat olevansa tyytyväisiä yleissopimuksen soveltamisesta saatuihin tuloksiin. Kuitenkin muut jäsenvaltiot, jotka eivät ole vuoden 1970 Haagin yleissopimuksen sopimuspuolia, ilmoittivat, etteivät ne ole valmiita liittymään kyseiseen yleissopimukseen. Uuden Euroopan laajuisen yleissopimuksen tekemisen aiheellisuuden puolesta esitettiin kolme keskeistä perustetta:

a) pyrkimys ottaa käyttöön tuomioistuimen toimivaltaa avioliittoasioissa koskevat yhtenäiset säännöt,

b) tarve ottaa käyttöön avioliiton pätemättömäksi julistamista, avioeroa ja asumuseroa koskevissa asioissa annettujen tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat nykyaikaiset säännöt Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä yhtenäisen menettelyn luomiseksi, ja

c) eri jäsenvaltioiden rinnakkaisten menettelyjen välttäminen avioliittoasioissa antamalla säännöt vireilläolosta; tämä tärkeä uudistus riittäisi jo sinänsä yleissopimuksen perusteeksi ja auttaisi estämään keskenään ristiriitaisia tuomioita. Näistä syistä neuvosto päätti aloittaa neuvottelut näitä kysymyksiä koskevan yleissopimuksen tekemiseksi. On myös huomautettava, että vuoden 1970 Haagin yleissopimuksen 18 artiklan mukaisesti sopimusvaltiot voivat tehdä kyseistä alaa koskevia yleissopimuksia.

6. Yleissopimuksen alkuperäisenä tarkoituksena oli laajentaa vuoden 1968 Brysselin yleissopimus koskemaan avioliittoasioita. Tämän vuoksi Brysselin yleissopimuksen teksti on tämän yleissopimuksen laatimisen lähtökohta, ja se mainitaan tämän yleissopimuksen johdanto-osassa. Ei olisi ollut mahdollista jättää huomiotta näin merkittävää taustatekijää, jonka toimivuus on ilmeinen ja jota tukee lisäksi Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen laaja oikeuskäytäntö, jonka avulla voidaan soveltuvin osin arvioida myös yleissopimuksen ongelmallisimpia kohtia uuden yleissopimuksen kannalta. Näissä kahdessa yleissopimuksessa käsiteltyjen asioiden erilaisuus aiheuttaa kuitenkin huomattavia eroja joiltakin osin (esimerkiksi yleisen oikeuspaikan tai toimivaltaperusteiden keskinäisen hierarkian puuttuminen), kun taas toisilla aloilla säännöt voivat olla yhdenmukaisia (kuten vireilläolo tai tunnustaminen ilman eri toimenpiteitä). Tämän vuoksi tuloksena on erillinen yleissopimus, vaikka sillä onkin samat tavoitteet, toisin sanoen yhtenäistää kansainvälistä oikeudellista toimivaltaa koskevat säännöt ja helpottaa tuomioiden kansainvälistä tunnustamista ja täytäntöönpanoa.

Jollei toisin mainita, vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen ja tämän yleissopimuksen sisältämiä samoja termejä pidetään yleensä merkitykseltään yhtäpitävinä, joten myös jälkimmäisten suhteen on otettava huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö. Todettakoon, että vuoden 1968 yleissopimuksen tai sen myöhempien muutosten selitysmuistioihin ei juurikaan olisi lisättävää niiden määräysten osalta, joiden teksti on tässä yleissopimuksessa säilytetty samanlaisena kuin Brysselin yleissopimuksessa. Tässä selitysmuistiossa on kuitenkin haluttu toistaa niiden keskeinen sisältö, jotta lakimiesten olisi helpompi tarkistaa asioita tästä muistiosta tarvitsematta käyttää eri tekstejä rinnan sen kanssa.

7. Euroopan poliittisen yhteistyön yhteydessä harkittiin 1990-luvun alussa, olisiko Euroopan tasolla mahdollista tehdä yleissopimus avioliiton purkamisesta tai aviositeiden höllentämisestä. Jäsenvaltiot vaihtoivat alustavasti näkemyksiä asiasta Yhdistyneen kuningaskunnan puheenjohtajakaudellaan vuonna 1992 laatiman kyselyn ja Tanskan puheenjohtajakaudellaan vuoden 1993 ensimmäisellä puoliskolla asiasta laatiman yhteenvedon perusteella. Belgian puheenjohtajakaudella vuoden 1993 jälkimmäisellä puoliskolla, ennen Euroopan unionista tehdyn sopimuksen voimaantuloa, työryhmän kokoukseen kutsuttiin professori Marc Fallon kansainvälisen yksityisoikeuden Euroopan ryhmän sihteerinä kertomaan ryhmän valmistelemasta niin sanotusta Heidelbergin hankkeesta, jonka nimi johtuu siitä, että hanke hyväksyttiin kyseisessä kaupungissa 2. lokakuuta 1993. Euroopan ryhmä muodostuu asiantuntijoista, joiden yksinomaisena tehtävänä on antaa ehdotuksia samanaikaisesti sekä yhteisön oikeuden että kansainvälisen yksityisoikeuden alaan kuuluvista asioista. Ryhmä antoi hyväksyntänsä tuomioistuimen toimivaltaa ja tuomioiden täytäntöönpanoa perhe- ja perintöasioissa koskevalle yleissopimusehdotukselle, jonka soveltamisala oli huomattavasti laajempi kuin tämän yleissopimuksen. Tarve saavuttaa tuloksia ja tehtyjen tutkimusten eteneminen edellyttivät Euroopan unionin piirissä tehtävän työn asiallisen alan rajaamista yksityiskohtaisemmin.

8. Brysselissä 11. ja 12. joulukuuta 1993 kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi, että Maastrichtin sopimuksen voimaantulo avasi Euroopan kansalaiselle uusia näkymiä, mikä Eurooppa-neuvoston mukaan edellytti, että kansalaisen perhe-elämän tiettyihin oikeudellisiin näkökohtiin liittyvää työtä oli täydennettävä. Tätä varten neuvosto kehotti harkitsemaan mahdollisuutta laajentaa vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaa koskemaan perheoikeuden alaan kuuluvia asioita. Vuoden 1994 ensimmäisellä puoliskolla puheenjohtajavaltiona toiminut Kreikka toimitti jäsenvaltioille kyselyn yleissopimuksen yleislinjojen määrittämiseksi. Vastausten pohjalta laadittiin yhteenveto, jonka perusteella neuvosto antoi kesäkuussa 1994 hyväksyntänsä sille, että aloitetaan yleissopimusehdotuksen laatiminen. Vuoden 1994 jälkimmäisellä puoliskolla puheenjohtajavaltiona toiminut Saksa esitti yleissopimusehdotuksen, joka koski ainoastaan avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista. Sen jälkeen Espanjan ja Ranskan valtuuskunnat pyysivät, että lasten huolto sisällytettäisiin yleissopimuksen soveltamisalaan.

9. Yleissopimuksen taustaa käsiteltäessä ei voida jättää mainitsematta yhteyksiä Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssiin. Samanaikaisesti kun Euroopan unionissa valmisteltiin yleissopimusta tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoasioissa, Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssissa tarkistettiin alaikäisten suojeluun sovellettavasta lainsäädännöstä ja toimivaltaisista viranomaisista 5. lokakuuta 1961 tehtyä yleissopimusta. Tämä seikka oli otettava huomioon sen varalta, että uuteen Haagin yleissopimukseen otettaisiin määräys avioeron myöntäneen maan viranomaisten toimivallasta toteuttaa toimenpiteitä lasten suojelemiseksi, joskin näiden tahojen erilaisten työmenetelmien vuoksi menettelytkin erosivat toisistaan. Vaikka Euroopan unionilla siis on tarkkailijan asema Haagin konferenssissa (siten, että komission ja neuvoston pääsihteeristön edustajat osallistuvat työskentelyyn Haagissa), päinvastainen järjestely ei ole mahdollinen Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen nojalla. Tämän vuoksi Ranskan puheenjohtajakaudesta vuoden 1995 ensimmäiseltä puoliskolta lähtien troikka, neuvoston pääsihteeristö ja komissio ovat kokoontuneet epävirallisesti Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssin pysyvän toimiston edustajien kanssa virallisten kokousten yhteydessä, jotta kummankin osapuolen tahollaan valmistelemien tekstien väliset yhteydet voitaisiin ottaa huomioon.

Tällä tavoin ratkaistiin valmisteilla olleiden yleissopimusten väliseen suhteeseen aluksi liittyneet ongelmat, ja tuloksen voi todeta sekä Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä tehtävästä yleissopimuksesta että toimivallasta, sovellettavasta lainsäädännöstä, tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä lapsen huoltoa ja lasten suojelutoimenpiteitä koskevissa asioissa 19. lokakuuta 1996 tehdystä Haagin yleissopimuksesta. Oikeus- ja sisäasiainministerien neuvoston 25. syyskuuta 1995 pidetyssä istunnossa sovittiin, että "lapsen huollon sisällyttämistä avioliittoasioihin on käsiteltävä siten, että se täydentää Haagin yleissopimusta". Tämän vuoksi Haagin yleissopimuksen valmistuttua työryhmä otti huomioon sen määräykset, erityisesti ne, joilla on suoraa vaikutusta tähän yleissopimukseen, eli 10 artiklan, jossa käsitellään vanhempien avioliiton pätemättömäksi julistamista, avioeroa tai asumuseroa käsittelevien tuomioistuinten toimivaltaa toteuttaa toimenpiteitä lasten suojelemiseksi, ja 52 artiklan, jossa käsitellään Haagin yleissopimuksen suhdetta muihin yleissopimuksiin ja erityisesti mahdollisuutta, jonka mukaan eri sopimusvaltiot voivat tehdä sopimuksia, joihin sisältyy Haagin yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvia asioita koskevia määräyksiä niiden lasten osalta, joiden asuinpaikka on jossakin kyseisten sopimusten osapuolena olevassa valtiossa.

10. Yleissopimuksen tekstin valmistelusta vastasi Brysselin yleissopimuksen laajentamista käsittelevä työryhmä, joka on kokoontunut säännöllisesti vuodesta 1993 lähtien. Neuvottelut olivat pitkiä ja joiltakin osin erityisen vaikeita. Luxemburgin puheenjohtajakaudella joulukuussa 1997 pidetyssä Eurooppa-neuvostossa saatiin aikaan poliittinen sopimus useista määräyksistä puheenjohtajavaltion ehdottaman lopullisen välitysratkaisun perusteella.

Tällainen on pääpiirteissään nyt esiteltävän yleissopimuksen työlään, mutta tuloksellisen valmistelutyön tausta.

II YLEISSOPIMUKSEN YLEISESITTELY

11. Aluksi on syytä tarkastella tekstin oikeudellista perustaa. Kun vuoden 1968 Brysselin yleissopimus tehtiin, oikeusperustana oli käytettävissä ainoastaan perustamissopimuksen 220 artikla. Nyt tämän määräyksen lisäksi yleissopimuksen oikeusperustana voidaan käyttää myös Maastrichtin sopimuksessa käyttöön otettua uutta määräystä eli K.3 artiklaa yhdessä K.1 artiklan kanssa. Sopimuksen K.1 artiklassa mainitaan "oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeuden alalla" (6 alakohta) eräänä "yhteistä etua" koskevana asiana unionin tavoitteiden saavuttamiseksi. Tällaisella yhteistyöllä voidaan epäilemättä pyrkiä toteuttamaan yhtä unionin tavoitteista eli "kehittää kiinteää yhteistyötä oikeus- ja sisäasioissa" (B artikla).

Se, että yleissopimuksen aihetta käsitellään täsmällisesti ja asiaankuuluvasti, on epäilemättä merkittävä edistysaskel Euroopan unionin jäsenvaltioiden välistä oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeuden alalla koskevissa määräyksissä. Yleissopimuksen oikeusperustaksi valittiinkin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artikla, joskin myös Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 220 artikla olisi ollut teoreettisesti mahdollinen oikeusperusta. Huomautettakoon lopuksi, että oikeusperustalla on ollut vaikutuksia yleissopimuksen valmistelutyöhön, mutta sillä ei yleissopimusta sovellettaessa ole vaikutusta käytännössä lakimiehiin eikä kansalaisiin.

Komissio on osallistunut täysimääräisesti työryhmän työhön VI osaston määräysten mukaisesti, eli se on ollut aktiivisesti ja myönteisesti mukana tekstin laadinnassa. Työryhmän päätettyä työnsä puheenjohtajavaltio saattoi yleissopimusehdotuksen tekstin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.6 artiklan mukaisesti Euroopan parlamentin tarkasteltavaksi.

Euroopan parlamentti antoi lausuntonsa täysistunnossaan 30 päivänä huhtikuuta 1998. Neuvoston vastaavat yksiköt tarkastelivat Euroopan parlamentin kantoja toukokuun 1998 kuluessa.

Neuvosto hyväksyi yleissopimuksen 28 päivänä toukokuuta 1998, ja kaikkien jäsenvaltioiden edustajat allekirjoittivat sen samana päivänä.

12. Yleissopimuksen valmistelua ohjanneet lähtökohdat ja ajatukset esitetään johdanto-osassa, jossa otetaan esiin neljä näkökohtaa:

1. Tarve ottaa käyttöön yhtenäiset ja nykyaikaiset oikeudellista toimivaltaa koskevat säännöt avioliiton pätemättömäksi julistamiseen, avioeroon ja asumuseroon liittyvissä asioissa ja helpottaa jäsenvaltioissa kyseisissä asioissa annettujen tuomioiden nopeaa ja ilman eri toimenpiteitä tapahtuvaa tunnustamista jäsenvaltioiden välillä.

2. On tärkeää, että näiden menettelyjen yhteydessä on käytettävissä toimivaltasäännöt yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa ja että, tähän liittyen, niitä koskevat tuomiot tunnustetaan nopeasti ja ilman eri toimenpiteitä ja ne pannaan täytäntöön yksinkertaistettua menettelyä käyttäen.

3. Tarve ottaa huomioon periaatteet, joihin vuoden 1968 Brysselin yleissopimus perustuu; tämä yleissopimus on siis Brysselin yleissopimuksen mukaan laadittu yleissopimus, joka on kuitenkin erilainen sen piiriin kuuluvien asioiden vuoksi.

4. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle voidaan antaa toimivalta tulkita yleissopimuksen määräyksiä.

13. On syytä korostaa kahta keskeistä piirrettä yleissopimuksessa:

A) Yleissopimus on niin sanottu "kaksoissopimus", koska se sisältää sekä suoraa toimivaltaa että ulkomaisten tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevia sääntöjä. Sen mallina on Brysselin yleissopimus, joka oli aikanaan mullistava edistysaskel, mutta poikkeaa siitä kuitenkin huomattavasti. Siinä annetaankin tuomioistuimen kansainvälistä toimivaltaa koskevat säännöt, joita asiaa ensin käsitelleen tuomioistuimen on noudatettava ja joiden mukaan sen on jätettävä asia tutkimatta, jos se ei katso olevansa toimivaltainen yleissopimuksen määräysten nojalla. Näin kansalaiselle taataan oikeusvarmuus ja luodaan keskinäisen luottamuksen ilmapiiri, joka puolestaan on edellytys ilman eri toimenpiteitä tapahtuvaa tunnustamista koskevalle järjestelmälle ja hyvin yksinkertaistetun täytäntöönpanojärjestelmän perustamiselle.

B) Kun jäsenvaltiot ovat hyväksyneet yleissopimuksen valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisesti ja kun se on tullut voimaan, sitä on sovellettava viran puolesta. Tämä tarkoittaa, että kaikkia sen määräyksiä on sovellettava ja että se voimaantulostaan lähtien korvaa sopimusvaltioiden välillä kaikki muut kansalliset tai sopimusperusteiset määräykset siten, että vain itse yleissopimuksesta ja valtiosäännöstä johtuvat rajoitukset otetaan huomioon. Kyseessä on siis järjestelmä, joka perustuu kunkin jäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön ja on osa sitä. Tämän vuoksi kansallista lainsäädäntöä sovelletaan vain silloin, kun yleissopimuksessa ei ole asiaa koskevia määräyksiä.

14. Yleissopimus jakaantuu seitsemään osastoon seuraavasti:

>TAULUKON PAIKKA>

On itsestään selvää, että yleissopimuksen keskeisimmät ja samalla eniten keskustelua aiheuttaneet osat ovat II ja III osasto (oikeudellinen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano). Näistä asioista käytyjen keskustelujen taustalla on lisäksi suuressa määrin koko soveltamisalasta (I osasto) käyty keskustelu.

15. Yleissopimuksen I osasto (soveltamisala) sisältää vain yhden artiklan, josta käydyssä pitkässä keskustelussa voitiin päätyä vain poliittiseen sopimukseen, jossa vahvistetaan yleissopimuksen aineelliseksi soveltamisalaksi avioliiton pätemättömäksi julistamista sekä avioeroa ja asumuseroa koskevat oikeudenkäynnit sekä puolisoiden yhteisten lasten huoltoa koskevat kysymykset tällaisen oikeudenkäynnin yhteydessä.

16. Yleissopimuksen II osasto sisältää suoraa kansainvälistä oikeudellista toimivaltaa koskevat määräykset, toisin sanoen määräykset, joita asiaa ensin käsitelleen tuomioistuimen on noudatettava ennen päätöksen tekemistä avioliittoasiaa koskevasta kanteesta. Nämä määräykset eivät kuitenkaan vaikuta valtion sisäiseen toimivallan alueelliseen jakoon eivätkä vaikuta niiden valtioiden tilanteeseen, joissa ei ole yhtenäistä oikeusjärjestelmää. Tärkein uusi asia tässä yleissopimuksessa on epäilemättä suorasta toimivallasta määrääminen avioliittoasioissa. Vastaavia asioita koskevat yleissopimukset rajoittuvat yleensä tuomioiden tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon sekä epäsuoraa toimivaltaa koskevien määräysten antamiseen, toisin sanoen siihen, että täytäntöönpanovaltion tuomioistuin tutkii asiaa ensin käsitelleen tuomioistuimen toimivaltaisuuden.

Osasto jakautuu neljään jaksoon.

a) Osaston 1 jakso sisältää määräykset, jotka koskevat toimivaltaperusteita suppeassa merkityksessä (2-8 artikla). Jakson ydin on 2 artikla, jossa määrätään avioliittoasioita koskevista toimivaltaperusteista, sekä lapsen huoltoa koskeva 3 artikla ja sitä täydentävä 4 artikla vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen liittyvällä erityisellä määräyksellä. Jaksossa käsitellään seuraavaksi vastakannetta (5 artikla) ja asumuseron muuntamista avioeroksi (6 artikla). Sen 7 artikla koskee edellisissä artikloissa tarkoitettujen toimivaltamääräysten yksinomaisuutta ja 8 artikla "toimivaltaa muissa tapauksissa"; 8 artikla vastaa sisällöltään vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 4 artiklassa olevaa määräystä.

b) Osaston 2 jaksossa (9 ja 10 artikla) käsitellään yleissopimuksen perusteiden mukaisen toimivaltaisuuden tutkimista ja sen varmistamista, että vastaajalla on mahdollisuus valmistautua vastaamaan asiassa.

c) Osaston 3 jaksossa (11 artikla) käsitellään vireilläoloa ja samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita.

d) Osaston 4 jaksossa (12 artikla) käsitellään väliaikaisia toimenpiteitä ja turvaamistoimia.

17. Yleissopimuksen III osasto on II osaston johdonmukainen jatko, ja se koskee tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa. Ensinäkemältä voi vaikuttaa siltä, että edellisten artiklojen sisältöön liittyvien ongelmien ratkettua jatkon laatiminen olisi ollut helppoa, mikä ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa. Keskusteluissa käsiteltiin pääasiassa ilman eri toimenpiteitä tapahtuvan tunnustamisen vaikutuksia jäsenvaltioiden väestörekistereihin sekä tunnustamatta ja täytäntöönpanematta jättämisen perusteita. Oli myös otettava huomioon tunnustamisen rajoittaminen koskemaan vain avioliiton purkamista siten, ettei se vaikuta muihin näkökohtiin (katso jäljempänä 22 ja 64 kohta). Ongelma vaikuttaa myös täytäntöönpanon välttämättämyyteen, mikä puolestaan on ratkaistu soveltamisalan käsittelyn yhteydessä. Täytäntöönpanomenettelyä koskevat määräykset ovat samat kuin Brysselin yleissopimuksessa.

18. Yleissopimuksen IV osastossa käsitellään siirtymämääräyksiä, V osastossa yleisiä määräyksiä, VI osastossa tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa ja VIII osastossa loppumääräyksiä.

III MÄÄRÄYSTEN TARKASTELU

I OSASTO A. Soveltamisala

1 artikla Soveltamisala

19. Tämä kysymys on keskeinen edellytys yleissopimuksen koko olemassaololle, ja kuten 12 kohdassa on todettu, siihen sisältyvät toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa avioliittoasioissa koskevat säännöt. Soveltamisalan määrittelyyn sisältyy erillisiä kysymyksiä, jotka koskevat toisaalta kannetyyppiä ja toisaalta käsiteltyjä asioita.

20. Kannetyypin osalta 1 kohdassa todetaan, että kyse on yksityisoikeudellisista oikeudenkäynneistä, jolloin kaikki muuntyyppiset oikeudenkäynnit jätetään soveltamisalan ulkopuolelle sillä perusteella, että avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevat asiat yleensä käsitellään yksityisoikeudellisissa oikeudenkäynneissä. Ilmaisua "yksityisoikeudellinen" käytetään yleissopimuksen kohteen rajaamiseksi selkeästi. Maininnan ei pidä katsoa liittyvän ainoastaan artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin hallinnollisiin menettelyihin, vaan sen tarkoituksena on myös rajata yksinomaan uskonnollisluontoiset menettelyt yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Näin ollen:

A. Yksityisoikeudellisten menettelyjen lisäksi yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvat tietyissä valtioissa avioliittoasioissa käytettävät muut kuin oikeudenkäyntimenettelyt. Jossakin jäsenvaltiossa virallisesti tunnustetut hallinnolliset menettelyt kuuluvat näin ollen soveltamisalaan. Esimerkiksi Tanskassa on oikeudellisen menettelyn lisäksi käytettävissä hallinnollinen menettely Statsamt- (alueneuvosto) tai Københavns Overpræsidium -nimisessä viranomaisessa (jälkimmäinen hoitaa Statsamtin tehtäviä Kööpenhaminassa); tämän menettelyn käyttäminen edellyttää, että avioerolle on perusteita ja että puolisoiden välillä vallitsee yhteisymmärrys sekä avioerosta että siihen liittyvistä asioista (huolto, elatusmaksu, jne.). Statsamt- ja Københavns Overpræsidium -viranomaisen antamaan päätökseen voi hakea muutosta oikeusministeriöstä (yksityisoikeuden osasto), jonka päätöksiä puolestaan koskevat tavanomaiset oikeudelliset muutoksenhakukeinot. Samoin voidaan todeta, että Suomi otti vuonna 1983 käyttöön järjestelmän, jonka mukaan lapsen huoltoa, asuinpaikkaa ja tapaamisoikeutta koskevat kysymykset voidaan ratkaista oikeudenkäynnin ulkopuolella vanhempien välisellä sopimuksella, joka paikallisen sosiaalilautakunnan on vahvistettava (Laki 8.4.1983/361, 7, 8, 10, 11 ja 12 artikla).

Tämän vuoksi tekstissä määrätään avioerojen ja asumuserojen tunnustamista koskevan vuoden 1970 Haagin yleissopimuksen 1 artiklan mukaisesti, että tuomioistuimella tarkoitetaan koko yleissopimuksen tekstissä kaikkia avioliittoasioissa toimivaltaisia viranomaisia, olivatpa ne oikeusviranomaisia tai muita viranomaisia.

B. Yleissopimuksen soveltamisalaan eivät kuulu uskonnollisluontoiset menettelyt, jotka saattavat yleistyä maahanmuuton seurauksena (esimerkiksi islamilaiset ja hindulaiset avioliitot).

Yleissopimuksen 42 artiklassa määrätään tiettyjen jäsenvaltioiden ja Pyhän istuimen välisten sopimusten pitämisestä voimassa (katso 42 artiklaa koskeva selitys, jäljempänä 120 kohta).

21. Yleissopimuksen soveltamisalaan sisällytettyjen asioiden osalta on myös tehtävä ero yksinomaan itse avioliittoa koskevien ja lasten huoltoa koskevien asioiden välillä.

22. Yleissopimuksessa käsitellään vain varsinaisia avioliittoasioita, toisin sanoen avioliiton pätemättömäksi julistamista, avioeroa ja asumuseroa. Näin ollen avioeroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevien tuomioiden tunnustaminen koskee vain avioliiton purkamista. Yleissopimuksessa ei käsitellä esimerkiksi kysymystä puolisoiden syyllisyydestä, avioliiton varallisuusoikeudellisia vaikutuksia tai elatusvelvollisuutta, eikä muita asiaan mahdollisesti liittyviä kysymyksiä (oikeus nimeen jne.). Elatusasioiden osalta tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano sisältyvät muiden kansainvälisten sopimusten lisäksi vuoden 1968 Brysselin yleissopimukseen, jossa on erityinen toimivaltaa koskeva määräys (5 artiklan 2 alakohta), ja lisäksi 6. marraskuuta 1990 tehtiin elatusmaksujen perintämenettelyjen yksinkertaistamista koskeva Rooman yleissopimus, joka ei kuitenkaan vielä ole voimassa. Kaikkien muiden asioiden osalta sovelletaan edelleen asianomaisten valtioiden välillä voimassa olevia kansallisia tai kansainvälisiä määräyksiä.

23. Lasten huolto on kaikkein ongelmallisin kysymys, sillä joissakin valtioissa kansallinen lainsäädäntö edellyttää, että avioliittoa koskevien päätösten on sisällettävä lasten huoltoa koskevien kysymysten ratkaisu, kun taas toisissa valtioissa avioliittoasiat ja lasten suojelua koskevat asiat käsitellään täysin erillään, toisin sanoen avioliittoa koskevassa tuomiossa ei välttämättä käsitellä lapsen huoltoa ja kysymys lapsen huollosta voidaan jopa antaa eri viranomaisen ratkaistavaksi. Tämän vuoksi huoltoa koskevassa kysymyksessä oli ratkaistava monenlaisia ongelmia, eikä ollut helppoa saada kaikkia valtioita hyväksymään 1 kohdan b alakohdan tekstiä, jolla kyseinen asia sisällytetään yleissopimukseen sen sijaan, että se olisi jätetty muihin teksteihin, kuten jotkut valtuuskunnat olivat aluksi ehdottaneet. Kyseessä ovat kuitenkin vain sellaiset lasten huoltoa koskevat asiat, jotka liittyvät sillä hetkellä vireillä olevaan avioliitto-oikeudenkäyntiin (katso tämän osalta 3 artiklan 3 kohta).

24. Ensimmäinen ratkaistava ongelma olikin lasten huoltoa koskevan kysymyksen sisällyttäminen yleissopimukseen. Edellä mainittujen lainsäädännöllisten eroavuuksien lisäksi vaikeudet johtuivat myös siitä, että Haagin konferenssissa valmisteltiin tuolloin vuoden 1996 yleissopimusta lasten suojelusta. Tämä tilanne ilmenee 3 artiklasta. Jo "lapsen huollon" käsite on ongelmallinen sen vuoksi, että se on määriteltävä sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä, jossa kysymys lapsen huollosta on tutkittavana. Elatusvelvollisuuden osalta katso edellä 22 kohta. "Lapsen huollon" käsite, joka joidenkin maiden edustajien mielestä on vaikeasti käännettävissä, esiintyy kuitenkin useissa kansainvälisissä yleissopimuksissa ja erityisesti vuoden 1996 Haagin yleissopimuksessa, minkä vuoksi se on tietyssä määrin yhdistävä tekijä.

25. Toisena ongelmana oli rajata, mihin lapsiin määräystä sovelletaan. Yhteisymmärrykseen päästiin siitä, että määräys koskee sekä puolisoiden biologisia lapsia että puolisoiden yhteisiä adoptoituja lapsia. Jotkut valtiot kuitenkin esittivät mahdollisuuden, että käsiteltäväksi otettaisiin yhteisten lasten huollon lisäksi myös niin sanottujen "perheen lasten" huolto. Siihen sisältyisivät esimerkiksi jommankumman puolison aikaisemman liiton lapset. Tällainen tilanne tunnetaan Englannin, Skotlannin ja Alankomaiden oikeudessa. Lopulta päädyttiin kantaan, jonka mukaan yleissopimus on rajoitettava koskemaan puolisoiden yhteisiä lapsia ottaen huomioon, että kyseessä ovat sellaiset lasten huoltoa koskevat oikeudenkäynnit, jotka liittyvät läheisesti avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaan oikeudenkäyntiin. Muunlainen ratkaisu voisi lisäksi loukata toisessa jäsenvaltiossa asuvan isän tai äidin perusoikeuksia. Omaksuttu kanta ilmenee 3 artiklan 3 kohdasta, jossa määrätään, milloin lakkaa viranomaisten toimivalta ratkaista lapsen huolto valtiossa, jossa avioliittoasia ratkaistaan.

Päätös rajoittaa yleissopimuksen soveltamisala lapsen huollon osalta "molempien puolisoiden lapsia" koskeviin tuomioihin ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita päättämästä vastaisuudessa soveltaa samoja toimivaltaperusteita, joita 3 artiklan mukaisesti sovelletaan edellä mainittuun ryhmään kuulumattomiin "perheen lapsiin". Yleissopimus ei vaikuta "perheen lapsiin" sovellettaviin toimivaltaperusteisiin, ja siten kyseisiä lapsia koskeva toimivalta ja tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano määräytyvät kansallisen oikeuden mukaan.

26. Muiden kansainvälisten asiakirjojen ja erityisesti lapsen oikeuksia koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien vuoden 1989 yleissopimuksen perusteella on siis selvää, että jokaisen lapsen tapausta on harkittava erikseen. Toisin sanoen vaikka asia sisältyy yleisesti yleissopimuksen soveltamisalaan, yleissopimusta voidaan soveltaa ainoastaan, jos 3 artiklassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät kunkin lapsen osalta.

II OSASTO B. Oikeudellinen toimivalta

1 jakso Yleiset määräykset

2 artikla Avioero, asumusero ja avioliiton pätemättömäksi julistaminen

27. Valitut toimivaltaiset tuomioistuimet ovat objektiivisten vaatimusten mukaisia, ne ottavat huomioon osapuolten edut, edustavat henkilöiden liikkuvuuteen mukautettua joustavaa sääntelyä ja pyrkivät auttamaan henkilöitä tinkimättä oikeusvarmuudesta. Näin ollen on ymmärrettävää, että näiden vaatimusten vuoksi suurin osa tekstin hyväksymistä edeltäneistä pitkistä neuvotteluista käytiin juuri tästä artiklasta sekä 3 artiklasta. Valittuun ratkaisuun päädyttiin tiettyjen hyväksyttyjen toimivaltaperusteiden osalta tehdyn vaikean tasapainottamistehtävän tuloksena. Kyse oli toimivaltaperusteiden määrittämisestä avioliittoasioissa ottamatta huomioon tilannetta, jossa avioliiton pätevyyttä on tarkasteltava sen pätemättömäksi julistamista koskevan kanteen yhteydessä toisen tai molempien puolisoiden kuoltua, koska tällainen tilanne jää yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Tällaisia tilanteita esiintyy yleensä perintöasioihin liittyvinä esikysymyksinä. Kysymys ratkaistaan asiaa koskevien kansainvälisten sopimusten, kuten avioerojen ja asumuserojen tunnustamista koskevan vuoden 1970 Haagin yleissopimuksen perusteella tai mahdollisesti valtion kansallisen lainsäädännön mukaan.

28. Toisin kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa, jossa 2 artiklaan sisältyvä yleistä toimivaltaa koskeva sääntö ja 5 artiklaan sisältyvät erityiset toimivaltuudet muodostavat keskenään kokonaisuuden, tässä tapauksessa katsottiin, että käsiteltävän asian erityisluonteen vuoksi ei ole aiheellista laatia Brysselin yleissopimuksen 2 artiklan kaltaista määräystä yleisestä oikeuspaikasta eikä myöskään asettaa hyväksyttyjä perusteita keskinäiseen järjestykseen. On täysin perusteltua olla määräämättä yleisestä toimivallasta ja sen sijaan nimetä konkreettisesti oikeuspaikat, koska nimenomaan avioliiton hajotessa tilanteessa tapahtuu yleensä nopeasti muutoksia.

Näin ollen hyväksytyt perusteet ovat objektiivisia, keskenään vaihtoehtoisia ja muut poissulkevia jäljempänä esitetyllä tavalla.

Yleissopimuksen 2 artiklaan sisältyy vain objektiivisia perusteita, jotka on tarkistettava 9 artiklan mukaisesti. Jos puoliso näin ollen nostaa kanteen jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimet eivät 2 artiklassa määrättyjen perusteiden nojalla ole toimivaltaisia, näiden tuomioistuinten toimivaltaisuus ei voi perustua siihen, että toinen puoliso saapuu oikeuteen vastaamaan asiassa. Sen sijaan tuomioistuimen on arvioitava, onko se toimivaltainen, ja jos se ei ole, sen on jätettävä asia tutkimatta. Asianosaisten tekemän valinnan merkityksen osalta katso jäljempänä 31 kohta yhdessä 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan neljännen luetelmakohdan kanssa.

Näin ollen 2 artiklassa mainitut perusteet ovat keskenään vaihtoehtoisia, eikä sisältymistä joko a tai b alakohtaan voida tulkita tärkeysjärjestykseksi. Artiklan 1 kohdan a alakohdassa kansainvälisen oikeudellisen toimivallan määrittäminen perustuu asuinpaikkaan toisin kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa, jossa se perustuu kotipaikkaan. Joidenkin sopimuspuolten kansallisen lainsäädännön erityispiirteiden takia b alakohdassa toimivaltaperusteena on joko kansalaisuus tai kotipaikka sellaisena kuin kotipaikan käsitettä käytetään Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa. Vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen nojalla asianosaisen kotipaikka määritellään sen valtion lain mukaisesti, jossa asiaa käsittelevä tuomioistuin sijaitsee (52 artikla). Tässä yhteydessä keskusteltiin siitä, olisiko vakinaisen asuinpaikan osalta annettava vastaavanlainen määräys; tästä kysymyksestä katso jäljempänä 31 kohta.

29. Tässä artiklassa määritellyt perusteet ovat ainoat, joita soveltamisalaan kuuluvissa asioissa voidaan käyttää; niitä voidaan siis pitää "yksinomaisina" (katso 7 artiklaa koskeva selitys). Käsitettä ei kuitenkaan voida ymmärtää samoin kuin Brysselin yleissopimuksessa, jossa tietyissä 16 artiklassa tarkoitetuissa asioissa vain tietyn valtion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia ja kyseistä sääntöä sovelletaan ensisijaisesti muista perusteista huolimatta. Tässä yleissopimuksessa käsite "yksinomainen" on ymmärrettävä siten, että vain määriteltyjä perusteita voidaan käyttää ja että ne ovat keskenään vaihtoehtoisia ilman, että mikään niistä olisi muita merkittävämpi. Luettelo on näin ollen tyhjentävä, eikä siihen voida lisätä mitään. Tämän vuoksi ei ole tarpeen sisällyttää yleissopimukseen vastaavanlaista sääntöä kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 28 artiklan 1 kohdassa oleva sääntö.

30. Perusteet, joilla määritetään tietyn valtion tuomioistuinten toimivalta ratkaista yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvia avioliittoasioita, jakautuvat kahteen ryhmään, jotka esitetään 1 kohdan a ja b alakohdassa. Artiklan 2 kohtaa sovelletaan 1 kohdan b alakohtaan sekä 1 kohdan a alakohdan viimeiseen luetelmakohtaan (ilmoituksen vaikutusten osalta katso 7 artikla ja 8 artiklan 2 kohta).

Hyväksyttyjen perusteiden lähtökohtana on periaate, että asianosaisen ja jonkin jäsenvaltion välillä on todellinen yhteys. Yksittäisten perusteiden sisällyttämisestä artiklaan päätettiin siksi, että ne tunnustetaan eri kansallisissa oikeusjärjestelmissä ja että muut jäsenvaltiot hyväksyvät ne, tai koska pyrittiin löytämään kaikkien hyväksyttävissä oleva ratkaisu.

31. Artiklan 1 kohdan a alakohdassa olevista perusteista jäsenvaltioissa hyväksytään laajasti kansainvälisen oikeudellisen toimivallan määrittäminen sen mukaan, missä puolisoiden vakinainen asuinpaikka on hakemuksen tekemisajankohtana (ensimmäinen luetelmakohta), ja kyseistä perustetta sovellettaneen suurimmassa osassa asioista. Kolmannessa luetelmakohdassa oleva peruste (vastaajan asuinpaikka) ei myöskään ole ongelmallinen, koska se vastaa actor sequitur -periaatteen mukaista yleistä toimivaltaperustetta. Laaja yksimielisyys saavutettiin myös yhteisen hakemuksen tapauksessa sovellettavasta perusteesta (neljäs luetelmakohta), jolloin hakemus voidaan jättää jommankumman puolison asuinpaikan viranomaisille. Viimeksi mainitun tapauksen osalta on todettava, että toisin kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa, tässä yleissopimuksessa puolisoiden valinnanvapauden merkitys on vähäinen, ja se esiintyy vain kyseisessä rajoitetussa muodossa; tämä on johdonmukaista ottaen huomioon, että kyseessä ovat avioliitto-oikeudenkäynnit.

32. Muiden kyseisessä kohdassa mainittujen perusteiden hyväksyminen oli ongelmallisempaa. Periaatteessa hyväksyttäneen sen valtion tuomioistuinten toimivaltaisuus, jossa puolisoilla oli viimeinen asuinpaikka, jos toinen puolisoista asuu siellä edelleen (toinen luetelmakohta). Jotkut jäsenvaltiot katsoivat, että tämä tilanne on vaikea sovittaa toisen puolison tilanteeseen, koska avioliiton hajotessa tämä usein palaa siihen maahan, jossa hänen kotipaikkansa oli tai jonka kansalainen hän oli ennen avioliiton solmimista, ja tällöin häntä koskevat viidennessä ja kuudennessa luetelmakohdassa olevat rajoitukset, joilla epäilemättä on seurauksia asian vireilläolon kannalta (katso 11 artikla).

Molemmissa edellä mainituissa määräyksissä hyväksytään kantajan oikeuspaikka (forum actoris) poikkeustapauksissa asuinpaikan perusteella yhdessä muiden tekijöiden kanssa. Viidennessä luetelmakohdassa todetaankin toimivaltaisiksi sen jäsenvaltion tuomioistuimet, jossa kantajalla on asuinpaikka, jos hän on asunut siellä vähintään vuoden ajan. Koska jotkut jäsenvaltiot pitivät kyseisenlaista määräystä riittämättömänä ja ottaen huomioon, että puolison uusi asuinpaikka on usein siinä valtiossa, jonka kansalainen hän on tai jossa hänellä on kotipaikka sanan Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa käytetyssä merkityksessä, kuudennessa luetelmakohdassa lisättiin mahdollisuus, että avioliittoasian ratkaisevat sen jäsenvaltion tuomioistuimet, jossa kantajalla on asuinpaikka, jos hän on asunut siellä vähintään kuuden kuukauden ajan välittömästi ennen hakemuksen tekemistä, edellyttäen, että asianosainen on joko kyseisen jäsenvaltion kansalainen tai hänellä on siellä kotipaikka siinä merkityksessä, joka sanalle annetaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa. Kyseinen määräys sisällytettiin yleissopimukseen joulukuussa 1997 tehdyn poliittisen sopimuksen tuloksena joidenkin valtioiden ilmoitettua virallisesti, että kyseisen oikeuspaikan hyväksyminen on ehdottoman välttämätöntä lopullisen sovitteluratkaisun aikaansaamiseksi.

Ratkaisussa otetaan huomioon kotimaahansa palaavan puolison tilanne ilman, että tästä seuraisi ainoastaan kantajan oikeuspaikkaan perustuvan toimivaltaperusteen hyväksyminen: toisaalta kansalaisuuden tai kotipaikan olemassaolo on osoitus alkuperäisestä yhteydestä kyseiseen jäsenvaltioon; toisaalta taas voidakseen esittää hakemuksen asianosaisen on täytynyt asua kyseisessä jäsenvaltiossa vähintään kuuden kuukauden ajan välittömästi ennen hakemuksen jättämistä. Viimeksi mainittu edellytys johti keskusteluun asuinpaikan vahvistamisesta ottaen huomioon sen puolison tilanne, joka avioliiton hajottua palaa kotimaahansa. Tuomioistuin arvioi, onko yhteys olemassa. Mahdollisuudesta sisällyttää yleissopimukseen vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 52 artiklassa olevan määräyksen kaltainen, kotipaikan määrittämistä koskeva määräys, käytiin keskustelua, mutta lopuksi päätettiin olla lisäämättä yleissopimukseen asiaa koskevaa erityistä määräystä. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen useissa yhteyksissä antama asuinpaikan määritelmä otettiin kuitenkin erityisesti huomioon, vaikka sitä ei sovelletakaan vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa; määritelmän mukaan asuinpaikka tarkoittaa "paikkaa, jossa henkilö asuu vakinaisesti, joka on hänen elinetujensa pysyvä tai tavanomainen keskus, ja kyseisen asuinpaikan määrittelemiseksi on tärkeää ottaa huomioon kaikki asiaan kuuluvat seikat." Näin ollen hylättiin joukko ehdotuksia, joiden mukaan kantajan asuinpaikan osalta olisi riittänyt, että hän on asunut siellä vähintään vuoden ajan hakemuksen tekemistä välittömästi edeltävien viiden vuoden aikana, myös kun tämä edellytys olisi yhdistetty kansalaisuuteen tai kotipaikkaan.

Lisäksi vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen tavoin tämän yleissopimuksen valmistelu perustuu keskinäiseen luottamukseen, jonka olisi riitettävä voittamaan vastahakoinen suhtautuminen siihen, että toisen valtion tuomioistuimet tutkivat asian.

33. Edellä esitettyjen perusteiden vaihtoehtona, joka tekstin jäsentelyn vuoksi esitetään erillisessä alakohdassa (1 kohdan b alakohta), on mahdollisuus tutkia avioliittoasia sen valtion tuomioistuimissa, jonka kansalaisia molemmat puolisot ovat tai jossa molempien puolisoiden pysyväisluonteinen "kotipaikka" on. Tähän määräykseen on syytä kiinnittää erityistä huomiota ja selittää sitä.

Ensinnäkin on syytä korostaa, että molemmilla puolisoilla on oltava sama kansalaisuus tai heillä on oltava yhteinen kotipaikka. Jotkut valtiot halusivat, että määrättäisiin kyseisen edellytyksen soveltamisesta vain toiseen puolisoista. Mahdollisuus hylättiin, koska se merkitsisi ainoastaan kantajan oikeuspaikkaa useimmiten ilman mitään todellista yhteyttä asianomaiseen valtioon ja olisi siis yleissopimuksen hengen vastainen.

Sen valtion viranomaisten mahdollinen toimivaltaisuus, jonka kansalaisia molemmat puolisot ovat tai jossa molempien puolisoiden kotipaikka on, ei merkitse sitä, että kyseisen valtion tuomioistuimet voivat aina tutkia, täyttyykö jompikumpi edellytyksistä. Tarkoituksena on, että valtiot hyväksyvät jommankumman perusteen kansallisen järjestelmänsä perusteella. Toisin sanoen Espanja saattaa hyväksyä yhteisen kansalaisuuden, kun taas Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti käyttävät kotipaikan perustetta.

Juuri tästä syystä 1 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jäsenvaltion on vahvistettava 47 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen antaessaan, soveltaako se 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua kansalaisuuden vai kotipaikan perustetta.

Yleissopimuksessa ei ole määräyksiä kaksoiskansalaisuuden seurauksista, joten kunkin valtion oikeusviranomaiset soveltavat kansallisia säännöksiä asiaa koskevan yhteisön yleisen säännöstön puitteissa.

34. Yleissopimuksen eri kieliversioista johtuvien ongelmien vuoksi oli tässä tekstissä käytettyyn termiin "kotipaikka" tehtävä joitakin täsmennyksiä, jotka koskevat kuitenkin vain tätä yleissopimusta. Tämä on 2 artiklan 3 kohdan tarkoitus. Vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen osalta esiin tulleet ongelmat ja niiden ratkaisut on jo osoitettu. Koska tässä tapauksessa eli laajennettaessa yleissopimusta koskemaan avioliittoasioita kansalaisuus oli otettava kansainvälisen oikeudellisen toimivallan määrittämisen perusteeksi, vuonna 1968 käytettyjä perusteita ei voitu käyttää. Vaikka kansalaisuusperusteen merkitys ei aiheuta merkittäviä ongelmia, kotipaikan ongelma on monimutkaisempi, koska se esiintyy tässä tekstissä siinä merkityksessä, joka sillä on Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa. Tästä syystä se esiintyy joissakin teksteissä englanninkielisessä muodossa "domicile" ja muissa taas käännettynä, mutta lainausmerkeissä, jotta tuotaisiin esiin sen erityismerkitys. Näin ollen sitä ei ole mahdollista rinnastaa 1 kohdassa tarkoitettuun asuinpaikan käsitteeseen.

Yhdistynyt kuningaskunta selvensi kotipaikan käsitettä yksityiskohtaisessa asiakirjassa, joka oli tarkoitettu vain yleissopimuksen soveltamista varten, pyrkimättä selvittämään termiä tyhjentävästi. Kotipaikan käsitteen päätarkoituksena on yhdistää henkilö siihen maahan, jossa hänen kotinsa on pysyvästi tai toistaiseksi. Sitä käytetään asianomaisen henkilön saattamiseksi kyseisen maan oikeusjärjestelmän piiriin useita eri tarkoituksia varten, pääasiassa perhesuhteisiin ja perheen omaisuuteen liittyvien keskeisten asioiden osalta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa henkilön kotipaikan määrittämistä koskevilla säännöillä pyritään yleensä varmistamaan, että kullakin henkilöllä on kunakin hetkenä kotipaikka ja vain yksi sellainen. Lasten kotipaikan (domicile of origin) määrittämistä koskevien sääntöjen lisäksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa on myös aikuisten kotipaikan määrittämistä koskevia sääntöjä, joko asetuttaessa uuteen kotipaikkaan (domicile of choice) että palattaessa alkuperäiseen kotipaikkaan (revival of the domicile of origin). Irlannin lainsäädännössä tunnetaan samat periaatteet.

3 artikla Lapsen huolto

35. Yleissopimuksen 1 artiklassa todetaan, että lasten huoltoa (termin käytöstä katso 1 artiklaa koskeva selitys) koskevat oikeudenkäynnit, jotka liittyvät avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaan oikeudenkäyntiin, kuuluvat yleissopimuksen soveltamisalaan, kun taas 3 artiklassa määrätään, missä tapauksissa ja millä edellytyksillä viranomaiset siinä valtiossa, jonka oikeusviranomaiset ovat 2 artiklassa määrättyjen perusteiden nojalla toimivaltaisia avioliittoasioissa, ovat toimivaltaisia myös molempien puolisoiden lapsen huoltajuutta koskevassa asiassa. Tämän vuoksi 3 artiklaan kuuluu kolme kohtaa; 1 kohdassa määrätään viranomaisten toimivallasta siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimet ovat toimivaltaisia avioliittoasiassa, ja 2 kohdassa käsitellään tapauksia, joissa lapsen asuinpaikka ei ole edellä mainitussa jäsenvaltiossa. Artiklan 3 kohdassa kyseiselle toimivaltaisuudelle asetetaan aikaraja.

36. Tämän määräyksen rakenteeseen ja sisältöön päädyttiin niin yhteisön sisäisestä näkökulmasta kuin maailmanlaajuisten suhteiden, erityisesti vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen kannalta vaikeiden neuvottelujen tuloksena. Yhteisön yleissopimuksen rajoittuminen lapsiin, joilla on asuinpaikka jäsenvaltioissa, edistää sen yhteensopivuutta Haagin yleissopimuksen kanssa.

Jäsenvaltioiden sovittua lasten huollon sisällyttämisestä yleissopimuksen soveltamisalaan vaikeutena oli toimivaltaperusteiden vahvistaminen, sillä vaikka tilanne, jossa lapsen asuinpaikka on valtiossa, jonka viranomaiset ovat toimivaltaisia avioliittoasiassa, ei aiheuttanut ongelmia, asia ei ole näin tilanteessa, jossa lapsen asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa.

Ongelmaa vaikeuttaa edelleen se, että vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 52 artiklan 2 kohdassa todetaan, että yleissopimus ei rajoita yhden tai useamman sopimuspuolena olevan valtion mahdollisuutta tehdä sopimuksia, joihin sisältyy yleissopimukseen kuuluvia asioita koskevia määräyksiä lapsista, joiden asuinpaikka on jossakin kyseisten sopimusten osapuolina olevista valtioista. Tästä seuraa, että molempien yleissopimusten tultua voimaan se yleissopimus, jota tämä selitysmuistio koskee, on ensisijainen tämän yleissopimuksen osapuolina olevissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa asuvien lasten suhteen, kun taas Haagin yleissopimusta sovelletaan muissa tapauksissa.

37. Kansainvälisen toimivallan määrittämistä molempien puolisoiden lapsen huoltoa koskevissa asioissa koskevan 3 artiklan 1 kohdan soveltaminen ei ole ongelmallista silloin, kun lapsen asuinpaikka on siinä jäsenvaltiossa, jonka viranomaiset ovat toimivaltaisia ratkaisemaan myös avioliitto-oikeudenkäynnin. Selvennettäköön, että tämä määräys ei missään tapauksessa tarkoita, että samojen viranomaisten kyseisessä valtiossa on ratkaistava avioliittoasia ja lapsen huoltoa koskeva asia; tarkoituksena on vain vahvistaa, että saman valtion viranomaiset ratkaisevat molemmat asiat. Käytännössä joissakin valtioissa kyseessä ovat samat viranomaiset, toisissa taas eri viranomaiset. Yleissopimuksen soveltamisen kannalta merkitystä on vain sillä, että kyseessä ovat saman jäsenvaltion viranomaiset, ottaen asianmukaisesti huomioon toimivallan jakautuminen kyseisessä valtiossa.

38. Artiklan 2 kohdassa määrätään edellytyksistä, joilla sen valtion viranomaiset, jotka ovat toimivaltaisia ratkaisemaan avioeroasian, ovat toimivaltaisia ratkaisemaan myös lapsen huoltoa koskevan asian, jos lapsen asuinpaikka ei ole kyseisessä valtiossa vaan jossakin muussa jäsenvaltiossa. Molempien seuraavista edellytyksistä on täytyttävä samanaikaisesti: ainakin toinen vanhemmista on lapsen huoltaja, ja kyseisten tuomioistuinten toimivalta on puolisoiden hyväksymä ja lapsen edun mukainen. Tämä määräys on otettu vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 10 artiklan 1 kohdasta, millä taataan, etteivät tämän yleissopimuksen 3 artiklan 2 kohta ja asiaa koskevat Haagin yleissopimuksen määräykset ole keskenään ristiriitaisia. Artikla on lähes sama, ja ainoana erona on, että Haagin yleissopimuksessa edellytetään, että ainakin toisen vanhemman huoltajuuden lisäksi toisella vanhemmista on oltava asuinpaikka kyseisessä valtiossa oikeudenkäynnin aloittamisajankohtana.

Ero johtuu yleissopimusten erilaisesta tavoitteesta: Haagin yleissopimus koskee lasten suojelua, kun taas tässä selitysmuistiossa tarkasteltava yleissopimus koskee avioliittoasioita, minkä vuoksi vanhempien siteitä jonkin valtion alueeseen avioliittoasiaa koskevan toimivallan ratkaisemisessa määräytyy 2 artiklassa esitetyin perustein. Yleissopimuksen 3 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on ratkaista sellainen erityistilanne, jossa paras ratkaisu on käyttää samoja perusteita kuin Haagin yleissopimuksessa.

39. Yleissopimuksessa päätettiin olla vahvistamatta avioerotuomioistuimen toimivallan jatkuvuutta (perpetuatio jurisdictionis) molempien puolisoiden lapsen suojelussa, ja tästä syystä 3 kohdassa määrätään 1 ja 2 kohdassa tarkoitetun toimivallan lakkaamisesta kolmessa vaihtoehtoisessa tilanteessa. Määräyksessä noudatetaan vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 10 artiklan 2 kohtaa, ja tarkoituksena on välttää kyseisten tekstien väliset ristiriidat.

a) Kyseisessä a alakohdassa lähtökohtana on, että avioliittoasiassa annettu tuomio on lopullinen eikä siihen enää voida hakea muutosta eikä sitä voida tarkistaa. Tässä tapauksessa 1 ja 2 kohtaa ei enää sovelleta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta b alakohdan soveltamista. Lapsen huolto on tällöin määriteltävä joko kansallisen lainsäädännön tai asiaa koskevien kansainvälisten yleissopimusten perusteella.

b) Tämän hyvin tunnetun tilanteen lisäksi, ottaen myös huomioon c alakohdassa oleva muita tapauksia koskeva määräys, b alakohdassa mainitaan tilanne, jossa sinä ajankohtana, jona avioliittoasiassa annettu tuomio tulee lainvoimaiseksi eikä siihen voi enää hakea muutosta, lapsen huoltoa koskeva oikeudenkäynti on edelleen vireillä, ja tällöin toimivaltaisuuden on jatkuttava, kunnes huoltoa koskeva tuomio tulee lainvoimaiseksi; lapsen huoltoa koskeva toimivaltaisuus voi myös jatkua avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevan päätöksen tultua lainvoimaiseksi. Määräyksen sisällyttäminen tähän yleissopimukseen oli tarpeen, koska on mahdollista, että saman maan eri viranomaisten käsitellessä asioita tai myös saman viranomaisen käsiteltävinä olevissa asioissa avioliittoasiaa koskeva päätös tulee lainvoimaiseksi, kun lapsen huoltoa koskeva oikeudenkäynti on vielä kesken. Lapsen huoltoa koskeva toimivalta lakkaa tässä tapauksessa viimeksi käsiteltävänä olevan oikeudenkäynnin päättyessä. Näin ollen lapsen huoltoa koskevan oikeudenkäynnin alettua sitä on myös jatkettava, kunnes asia on lopullisesti ratkaistu. Avioliittoasiaa koskevan kanteen ratkaiseminen ei saa vaikuttaa vanhempien ja lapsen odotuksiin siitä, että lapsen huoltoa koskeva oikeudenkäynti saatetaan päätökseen siinä jäsenvaltiossa, jossa se on aloitettu. Vaikkei sitä erityisesti mainita, tavoitteena on, että toimivalta ei olisi jatkuva (perpetuatio jurisdictionis), mutta että avioliitto-oikeudenkäynnin yhteydessä aloitettua lapsen huoltoa koskevaa oikeudenkäyntiä ei keskeytettäisi.

c) Artiklan 3 kohdan c alakohtaan sisältyvät muut tapaukset eli toimivallan lakkaaminen oikeudenkäynnin päätyttyä muusta syystä (esimerkiksi kun avioerohakemus peruutetaan tai kun toinen puolisoista kuolee).

4 artikla Kansainvälinen lapsikaappaus

40. Ehkä merkittävin riski puolisoiden yhteisten lasten suojelussa avioliiton hajotessa on se, että toinen vanhemmista vie lapsen pois maasta, kaikkine lapsen tasapainolle ja suojelulle aiheutuvine ongelmineen. Tällaisten ongelmien ratkaisemiseksi kiinnitettiin erityistä huomiota Haagissa 25. lokakuuta 1980 tehtyyn yksityisoikeuden alaa koskevaan yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta. Lasten suojelusta tehdyt yleissopimukset, kuten vuoden 1996 Haagin yleissopimus ja tämä avioliittoasioita koskeva yleissopimus, jotka sisältävät puolisoiden yhteisten lasten suojelua kriisitilanteessa koskevia kysymyksiä, voivat kuitenkin vaikuttaa kielteisesti lapsen palauttamiseen, jos asianmukaisia toimia ei toteuteta. Tämä on nyt tarkasteltavan yleissopimuksen 4 artiklan tarkoitus.

41. Tässä tapauksessa määrätään erityisestä, vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen viittaavasta toimivaltasäännöstä, jolloin tilanne on erilainen kuin 39 artiklassa, jossa määrätään yhteydestä muihin yleissopimuksiin. Kun 39 artiklassa määrätään tämän yleissopimuksen ensisijaisuudesta muihin yleissopimuksiin nähden sellaisten valtioiden välillä, jotka ovat osapuolina molemmissa, 4 artiklassa määrätään, että 3 artiklaan perustuvaa toimivaltaa on käytettävä vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen ja erityisesti sen 3 ja 16 artiklan mukaisesti. Tämä turvaa asuinpaikan toimivaltaperusteena silloin, kun lapsen luvattoman poisviemisen tai palauttamisen seurauksena lapsen asuinpaikka on tosiasiallisesti muuttunut.

Useista syistä on tärkeää viitata molempiin artikloihin. Ensinnäkin koska vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 3 artiklassa määrätään, että lapsen poisviemistä tai palauttamatta jättämistä on pidettävä luvattomana, jos

"a) se loukkaa huoltoon liittyviä oikeuksia, jotka kuuluvat henkilölle, laitokselle tai muulle elimelle, joko yhdessä tai yksin, sen valtion oikeusjärjestyksen mukaisesti, missä lapsella oli asuinpaikka välittömästi ennen poisviemistä tai palauttamatta jättämistä; ja

b) näitä oikeuksia oli poisviemisen tai palauttamatta jättämisen hetkellä tosiasiallisesti käytetty, joko yhdessä tai yksin, tai olisi käytetty, jollei poisviemistä tai palauttamatta jättämistä olisi tapahtunut.

Edellä kohdassa a) tarkoitetut huoltoa koskevat oikeudet saattavat perustua etenkin välittömästi lakiin tai oikeus- tai hallintoviranomaisen päätökseen taikka sopimukseen, jolla kyseessä olevassa valtiossa on oikeudellisia vaikutuksia."

Viittaus on tärkeä myös, koska luvattoman poisviemisen tai palauttamatta jättämisen seurauksista asianosaisille määrätään 16 artiklassa seuraavasti:

"Jos sen sopimusvaltion oikeus- tai hallintoviranomainen, minne lapsi on viety tai mistä lapsi on jätetty palauttamatta, on saanut tiedon siitä, että kysymyksessä on 3 artiklassa tarkoitettu luvaton lapsen poisvieminen tai palauttamatta jättäminen, se ei saa antaa ratkaisua lapsen huoltoa koskevista oikeuksista ennen kuin on selvitetty, että tämän sopimuksen mukaisia edellytyksiä lapsen palauttamiselle ei ole olemassa, tai ellei hakemusta lapsen palauttamisesta ole tehty kohtuullisessa ajassa edellä mainitun tiedon saamisesta lukien."

Näin ollen vaikka asuinpaikka olisi muuttunut ja voitaisiin katsoa asianmukaiseksi käyttää tässä yleissopimuksessa hyväksyttyjä perusteita, Haagin yleissopimuksen 16 artiklan ensisijaisuus estäisi toteuttamasta lapsen huoltoon vaikuttavia toimenpiteitä ennen kuin palauttamisesta tai palauttamatta jättämisestä on päätetty.

Tässä artiklassa oletetaan, että jäsenvaltiot ovat vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen sopimuspuolia. Mahdollisten tulevien uusien jäsenvaltioiden olisikin aiheellista liittyä vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen, elleivät ne vielä ole sen sopimuspuolia.

5 artikla Vastakanne

42. Tässä yleissopimuksessa on tavanomainen vastakanteita koskeva sääntö, jonka mukaan toimivalta on sillä tuomioistuimella, jossa alkuperäisen kanteen käsittely on vireillä, jos vastakanne esitetään. Koska yleissopimuksen soveltamisala on rajoitettu ja koska sen piiriin kuuluvat asiat liittyvät usein muihin asioihin, oli aiheellista täsmentää, että sekä alkuperäisen kanteen että vastakanteen on koskettava tämän yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvaa asiaa. Kyseinen määräys on nähtävä yhteydessä 11 artiklaan (ks. kyseistä vireilläoloa koskevan artiklan selitys), jotta kummassakin artiklassa tarkoitetut tilanteet pidettäisiin erillään, vaikka käytännössä niiden vaikutukset voivatkin monissa tapauksissa olla samanlaisia.

6 artikla Asumuseron muuntaminen avioeroksi

43. Joissakin oikeusjärjestyksissä on varsin tavallista, että asumusero muunnetaan avioeroksi. Tietyissä valtioissa asumusero on välttämätön, avioeroa edeltävä vaihe, ja asumuseron ja avioeron välillä on yleensä kuluttava määrätty aika. Joissakin muissa oikeusjärjestyksissä eroa ei kuitenkaan tunneta.

Työryhmä päätyi tähän määräykseen tutkittuaan, voidaanko muissa tilanteissa esittää hakemuksia avioliittoasiassa annetun tuomion täydentämiseksi tai ajantasaistamiseksi. Lopuksi todettiin, että määräyksen olisi koskettava ainoastaan asumuseron muuntamista avioeroksi.

Kyseisissä tapauksissa avioeron saaminen on yleissopimuksen määräysten mukaisesti mahdollista joko 2 artiklan mukaisesti toimivaltaisen valtion tuomioistuimissa tai sen valtion tuomioistuimissa, jossa asumusero on myönnetty; tällöin on selvää, että muuntamisen mahdollisuus ei riipu yleissopimuksesta, vaan kyseessä olevan valtion kansalliseen lainsäädäntöön perustuvasta mahdollisuudesta.

7 artikla 2-6 artiklassa tarkoitettu yksinomainen toimivalta

44. Tässä yleissopimuksessa olevien toimivaltasääntöjen pääpiirteitä on tarkasteltu 2 artiklan yhteydessä (katso 29 kohta); toisin sanoen vain 2-6 artiklassa lueteltuja perusteita voidaan käyttää, ja ne ovat vaihtoehtoisia eikä niillä ole keskinäistä tärkeysjärjestystä. Tässä artiklassa on kuitenkin haluttu korostaa edeltävissä artikloissa olevien perusteiden yksinomaisuutta tietyn valtion viranomaisten toimivallan määrittämisessä. Huomattakoon, että yksinomainen toimivalta koskee vain avioliittoasioita ja niihin liittyviä lapsen huoltoa koskevia kysymyksiä, eikä se näin ollen vaikuta toimivaltasääntöihin alaikäisten suojelua koskevissa asioissa, jotka eivät ole yhteydessä avioliitto-oikeudenkäyntiin. Yksinomaisuus ei siis vaikuta 8 artiklan 1 kohdan ja 38 artiklan 2 kohdan määräyksiin.

45. Koska 2 artiklassa esitetyt perusteet ovat tiettyjen edellytysten mukaisesti puolison asuinpaikka sekä kansalaisuus tai "kotipaikka" (katso 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ilmoitus, johon 33 kohdassa viitataan), hakemus voidaan 7 artiklan mukaisesti esittää tuomioistuimelle vain edeltävissä artikloissa olevien määräysten mukaisesti. Toimivaltasääntöjen rajoittaminen johtaa muita tapauksia koskevaan toimivaltaan, josta määrätään 8 artiklassa. Jos Yhdistynyt kuningaskunta näin ollen hyväksyy määritellyn kotipaikan perusteen ja Espanja määritellyn kansalaisuuden perusteen, esimerkiksi puolisoa, joka on Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen, jonka kotipaikka on Espanjassa ja jonka asuinpaikka on Brasiliassa, eivät koske 7 artiklan määräykset, mutta häntä voi silti koskea 8 artiklan mukaisesti esitetty hakemus.

8 artikla Toimivalta muissa tapauksissa

46. Tämä artikla vastaa vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 3 ja 4 artiklassa tarkoitettua liiallista toimivaltaa koskevia sääntöjä. Teksteissä on kuitenkin joitakin eroja. Edellä mainituissa artikloissa tarkoitettujen toimivaltuuksien luonteen vuoksi vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 3 artiklan kaltainen määräys on tarpeeton.

47. Yleissopimuksen 7 artiklan (2-6 artiklassa tarkoitettu yksinomainen toimivalta) jälkeen tässä artiklassa käsitellään kansalliseen oikeusjärjestykseen kuuluvia järjestelyjä, joita voidaan käyttää vain tämän artiklan yhteydessä. Kun toinen puolisoista asuu yhteisön ulkopuolisessa valtiossa ja kun mikään yleissopimuksen mukaisista toimivaltaperusteista ei täyty, toimivalta olisi joidenkin jäsenvaltioiden mielestä määritettävä kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavan lainsäädännön mukaisesti. Tällaisen tilanteen osalta hyväksytty ratkaisu on yhdentävä, jolloin kantaja, joka on jonkin jäsenvaltion kansalainen ja jonka asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa, voi vedota kyseisessä valtiossa sovellettaviin toimivaltasääntöihin samoin kuin valtion omat kansalaiset. Määräyksen soveltaminen edellyttää, että vastaajalla ei ole asuinpaikkaa missään jäsenvaltiossa, hänen "kotipaikkansa" ei ole minkään jäsenvaltion alueella eikä hän ole minkään jäsenvaltion kansalainen, 2 artiklan 2 kohdassa olevan ilmoituksen mukaisesti tapaukseen sovellettavien perusteiden mukaan (katso edellä).

Kyseistä toimivaltaa nimitetään "toimivallaksi muissa tapauksissa" ottaen huomioon sen luonne ja asema yleissopimuksessa määriteltyihin toimivaltaperusteisiin nähden. Nimitystä pidettiin parempana kuin "yhteisön ulkopuolisia riita-asioita". Ottaen huomioon artiklan tarkoitus, joka vastaa läheisesti Brysselin yleissopimuksen 4 artiklan tarkoitusta, siinä ei kuitenkaan eritellä kyseistä toimivaltaa koskevia määräyksiä, toisin kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 3 artiklassa.

Joidenkin valtioiden, esimerkiksi Alankomaiden omassa oikeusjärjestyksessä ei ole toimivaltaa, joka voitaisiin määritellä "toimivallaksi muissa tapauksissa" yleissopimuksen 2 artiklan merkityksessä.

Kyseisenlainen toimivalta tunnetaan kuitenkin joissakin muissa kansallisissa järjestelmissä. Esimerkkeinä voidaan mainita seuraavat:

Saksassa "toimivaltana muissa tapauksissa" voitaisiin pitää Zivilprozessordnungin 606 a pykälän 1, 3 ja 4 momentin mukaista toimivaltaa; niissä säädetään, että saksalaiset tuomioistuimet ovat kansainvälisesti toimivaltaisia, kun 1) toinen puolisoista on tai oli avioliiton solmimishetkellä Saksan kansalainen, 2) toinen puolisoista on vailla kansalaisuutta ja hänellä on asuinpaikka Saksassa tai 3) kun toisella puolisoista on asuinpaikka Saksassa, paitsi jos asiassa annettavaa tuomiota ei voitaisi tunnustaa missään niistä valtioista, jonka oikeusjärjestelmän piiriin jompikumpi puoliso kuuluu.

Suomessa vuonna 1987 tarkistetun, eräistä kansainvälisluontoisista perheoikeudellisista suhteista annetun lain 8 pykälän mukaan avioeroa koskeva asia voidaan tutkia Suomessa, vaikka kummallakaan puolisolla ei ole asuinpaikkaa Suomessa, jos sen valtion tuomioistuin, jossa jommallakummalla puolisolla on asuinpaikka, ei ole toimivaltainen tai jos asian vieminen sen valtion tuomioistuimeen, jossa asuinpaikka on, aiheuttaisi hakijalle kohtuuttomia vaikeuksia ja jos lisäksi asian tutkimista Suomessa on olosuhteisiin katsoen pidettävä aiheellisena (forum conveniens).

Espanjassa ainoana esimerkkinä on eräs 1. heinäkuuta 1985 annetun Ley Orgánica del Poder Judicialin 22 pykälän 3 momentissa olevista säännöksistä, jonka nojalla hakemus voidaan esittää Espanjassa, jos kantaja on espanjalainen ja hänen asuinpaikkansa on Espanjassa, mutta hän ei täytä tämän yleissopimuksen 2 artiklan 1 kohdassa olevia vaatimuksia, sekä sen 22 pykälän 2 momentissa tarkoitettu nimenomainen tai hiljainen tutkittavaksi saattaminen. Muilta osin avioliittoasioita koskevan kansainvälisen toimivallan perusteet espanjalaisissa säädöksissä ovat samat kuin yleissopimuksessa, eli molemmilla puolisoilla on oltava asuinpaikka Espanjassa hakemusta esitettäessä tai molempien puolisoiden on oltava Espanjan kansalaisia asuinpaikasta riippumatta, jos hakemus esitetään yhteisesti tai toisen puolison suostumuksella.

Ranskassa kyseeseen tulisi Code civilin 14 pykälä, jonka mukaan Ranskan tuomioistuimet ovat toimivaltaisia, jos kantaja on Ranskan kansalainen.

Irlannissa Irlannin tuomioistuimet ovat toimivaltaisia avioliiton pätemättömäksi julistamisen osalta (vuoden 1995 Family Law Actin 39 pykälä), avioeron osalta (vuoden 1996 Family Law (Divorce) Actin asianomainen pykälä) ja asumuseron osalta (vuoden 1989 Judicial Separation and Family Law Reform Actin 31 pykälä), kun jommankumman puolison 2 artiklan 3 kohdan mukainen kotipaikka on Irlannissa päivänä, jolloin oikeudenkäynti pannaan vireille.

Italiassa asiaa koskevat kansainvälistä yksityisoikeutta koskevan Italian järjestelmän uudistamisesta 31. toukokuuta 1995 annetun lain n:o 218 3, 4, 32 ja 37 pykälässä tarkoitetut säännökset.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa erotetaan toisistaan avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevat oikeudenkäynnit sekä kyseisiin oikeudenkäynteihin liittyvät huoltomääräykset. Avioeroa, avioliiton pätemättömäksi julistamista ja asumuseroa koskevien oikeudenkäyntien osalta tähän artiklaan voivat kuulua toimivaltaperusteet, jotka perustuvat jommankumman asianosaisen kotipaikkaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa hakemuksen esittämisajankohtana tai asuinpaikkaan, joka asianosaisella on ollut vähintään vuoden ajan välittömästi ennen kyseistä ajankohtaa. Skotlannissa avioero- ja asumusero-oikeudenkäyntien osalta toimivaltaisia ovat Sheriff Court -tuomioistuimet, jos toisella asianosaisella on ollut asuinpaikka Skotlannissa 40 päivää välittömästi ennen hakemuksen esittämistä tai on asunut siellä vähintään 40 päivän ajan enintään 40 päivää ennen kyseistä päivämäärää eikä hänellä ole tiedossa olevaa asuinpaikkaa Skotlannissa kyseisenä ajankohtana. Yhdistyneen kuningaskunnan oikeusviranomaiset, Skotlannin Sheriff Court -tuomioistuimet mukaan lukien, ovat toimivaltaisia avioeroa, avioliiton pätemättömäksi julistamista ja asumuseroa koskeviin tuomioihin sisältyvien huoltomääräysten osalta; jos asiaa kuitenkin käsitellään aiheellisesti Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolisessa tuomioistuimessa, Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimilla on laaja harkintavalta jättää asia tutkimatta, jos oikeudenkäyntiä jatketaan Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella ja jos se on lisäksi vireillä sellaisessa oikeusviranomaisessa, joka on toimivaltainen kyseisen maan kansallisen oikeuden nojalla.

Ruotsissa tuomioistuinten toimivallasta avioeroasioissa on säädetty vuonna 1904 annetussa ja vuonna 1973 muutetussa Lag om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap -laissa. Yleissopimuksen 8 artiklan osalta Ruotsin tuomioistuimet ovat toimivaltaisia avioeroasioissa, jos molemmat puolisot ovat Ruotsin kansalaisia, jos kantaja on ruotsalainen ja hänellä on asuinpaikka Ruotsissa tai hänellä on ollut sellainen jossain vaiheessa täytettyään 18 vuotta tai muissa tapauksissa, jos hallitus antaa suostumuksensa asian tutkimiselle Ruotsissa. Hallitus voi antaa suostumuksensa vain, jos jompikumpi puolisoista on ruotsalainen tai jos kantaja ei voi viedä asiaa sen valtion tuomioistuimeen, jonka kansalainen hän on.

48. Yleissopimuksen 2-6 artiklassa olevat toimivaltaperusteet huomioon ottaen 1 kohdassa erotetaan toisistaan yleissopimuksessa määritellyt, yksinomaiset perusteet ja kansallisten toimivaltasäännösten soveltamisen periaate, mistä siis käyvät ilmi yleissopimuksen maantieteelliset rajat. Yleissopimuksen 8 artiklan 2 kohdassa määriteltyjä vaatimuksia on tarkasteltava seuraavalta kannalta:

a) kantajan on oltava jonkin jäsenvaltion kansalainen, jolla on asuinpaikka toisessa jäsenvaltiossa. Näin toteutuu jäsenvaltioiden kansalaisten välisen yhtäläisen kohtelun periaate 1 kohdan mukaisesti,

b) vastaajan on täytettävä kaksi edellytystä: toisaalta hänen asuinpaikkansa on oltava jäsenvaltioiden ulkopuolella ja toisaalta hän ei saa olla minkään jäsenvaltion kansalainen eikä hänellä saa olla kotipaikkaa missään jäsenvaltiossa (2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen mukaisesti). Molempien edellytysten on täytyttävä, koska muutoin tilanteessa olisi sovellettava jotakin 2 artiklan perusteista.

2 jakso C. Tuomioistuimen toimivallan ja menettelyn edellytysten tutkiminen

9 artikla Toimivallan tutkiminen

49. Tässä yhteydessä on korostettava erityisesti sen merkitystä, että tämän yleissopimuksen mukaisesti asiaa ensin käsitelleen tuomioistuimen on omasta aloitteestaan tutkittava toimivaltansa, ilman että kummankaan osapuolen tarvitsee vaatia sitä. Kansallisissa lainsäädännöissä säädetään erittäin tarkasti avioliittoasioista, jopa tarkemmin kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen piiriin kuuluvista varallisuusasioista.

Ottaen huomioon jäsenvaltioiden kansallisten lainsäädäntöjen huomattavat erot ja sovellettavien lainvalintasääntöjen jättämä liikkumavara, 2 artiklassa olevien toimivaltaperusteiden vaihtoehtoisuus voi helposti johtaa siihen, että jotkut puolisot koettavat esittää avioliittoasioita koskevan hakemuksensa sellaisen valtion tuomioistuimelle, jonka lainvalintasääntöjen perusteella sovelletaan heille edullisinta lainsäädäntöä. Tämän vuoksi tuomioistuimen, jossa kanne ensimmäisenä nostetaan, on tutkittava toimivaltansa, mitä ei tapahtuisi, jos asiaa käsiteltäisiin kyseisessä jäsenvaltiossa vain poikkeuksellisesti.

Tähän asiaan liittyvää Irlannin erityisongelmaa, joka koskee ulkomaisten tuomioiden tunnustamista, käsitellään 46 artiklaa koskevassa selityksessä.

10 artikla Menettelyn edellytysten tutkiminen

50. Määräyksen tarkoituksena on taata vastaajan oikeudet. Pelkkä edellisessä artiklassa tarkoitettu toimivallan tutkiminen ei riitä, vaan on myös määrättävä vastaavasti menettelyn edellytysten tutkimisesta, mikä edellyttää asian käsittelyn keskeyttämistä, kunnes on selvitetty, että vastaajalla on ollut mahdollisuus saada haastehakemus tai vastaava asiakirja riittävän ajoissa voidakseen valmistautua vastaamaan asiassa tai että on tehty kaikki voitava tämän varalta. Tarkoituksena on, että tuomioistuin voi varmistua kansainvälisten toimivaltaperusteiden asianmukaisuudesta ja näin välttää mahdollisimman pitkälle tuomion tunnustamatta jättämisen mahdolliset syyt.

51. Määräys perustuu vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 20 artiklaan sekä oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiantoa ulkomailla siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa koskevan vuoden 1965 Haagin yleissopimuksen määräyksiin samasta asiasta. Soveltaessaan jotakin yleissopimuksessa määrätyistä toimivaltaperusteista tuomioistuin tutkii toimivaltansa, jos vastaaja ei vastaa. Valittu sanamuoto on yksinkertaisempi kuin muissa yleissopimuksissa, mutta se sisältää olennaiset tekijät:

a) tuomioistuimella on velvollisuus eikä vain mahdollisuus keskeyttää asian käsittely,

b) tuomioistuin tutkii vastaajan oikeudet varmistaakseen, että tämä on saanut asiakirjan "niin hyvissä ajoin, että hän on voinut valmistautua vastaamaan asiassa" ja että "kaikkiin tätä varten tarpeellisiin toimenpiteisiin on ryhdytty".

Koska äskettäin allekirjoitettiin 26 päivänä toukokuuta 1997 tehty yleissopimus oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta Euroopan unionin jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa, tässä yleissopimuksessa määrätään, että edellä mainitun yleissopimuksen tultua voimaan sovelletaan sen 19 artiklan määräyksiä 1 kohdassa olevien määräysten asemesta. Koska vuoden 1997 yleissopimusta on mahdollista soveltaa aikaistetusti, Euroopan unionin yleissopimus korvaa asteittain Haagin yleissopimuksen, minkä vuoksi yleistä voimaantuloa ei tapahdu. Koska Haagin yleissopimuksen 15 ja 16 artikla sisältyvät vuoden 1997 yleissopimukseen, siirtymä yleissopimuksesta toiseen ei aiheuta olennaisia muutoksia.

3 jakso D. Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet

11 artikla Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet

52. Tämä määräys perustuu Brysselin yleissopimuksen 21 artiklaan ja liittyy lasten suojelun osalta vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 13 artiklaan. Määräyksestä keskusteltiin aivan viime hetkeen saakka, ja erimielisyydet johtuvat kahdenlaisista seikoista.

Ensinnäkin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 21 artiklaa koskeva Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö on tuonut esiin määräyksen nykyisen sanamuodon aiheuttamat vaikeudet sekä samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden rajaamiseen liittyvät ongelmat, koska useissa tapauksissa on ollut kyse vireilläolosta. Kyseinen Brysselin yleissopimuksen artikla kuuluu syystäkin niihin, joihin on kiinnitettävä erityistä huomiota tammikuussa 1998 aloitetussa Brysselin ja Luganon yleissopimusten yhteisessä tarkistuksessa. Tällä hetkellä tarkastelu on kuitenkin vasta alustavassa vaiheessa, eikä sillä ole vaikutusta nykyiseen tekstiin.

Toisaalta tässä kysymyksessä tulevat erityisen selvästi esiin jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten erot. On otettava huomioon esimerkiksi Suomi ja Ruotsi, joissa avioero on ainoa laillinen keino purkaa elossa olevien puolisoiden välinen avioliitto, koska kyseisten maiden kansallisessa lainsäädännössä ei tunneta asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista. Eräät avioeron perusteet kyseisissä maissa ovat kuitenkin samoja, joiden perusteella avioliitto voidaan julistaa pätemättömäksi muiden maiden lainsäädännöissä.

Jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen erot vaikuttavat myös itse vireilläolon käsitteeseen. Käsite on tiukemmin rajattu joissakin jäsenvaltioissa (kuten Ranskassa, Espanjassa, Italiassa ja Portugalissa), joissa edellytyksenä on sama asia, sama peruste ja samat asianosaiset. Toisissa jäsenvaltioissa vireilläolon käsite on laajempi ja edellyttää vain samaa asiaa ja samoja asianosaisia.

Vireilläolokäsitteistön avulla pyritään välttämään rinnakkaiset kanteet ja siten mahdollisuus, että samoista asioista annetaan keskenään ristiriitaisia tuomioita. Tavoitteena on ollut sääntö, jolla prior temporis -perusperiaatteen mukaisesti voitaisiin ratkaista perheoikeudelliset tapaukset, jotka ovat erilaisia kuin varallisuusoikeudelliset tapaukset. Tavanomaisella vireilläolomenettelyllä ei pystytty ratkaisemaan kaikkia ongelmia, minkä vuoksi pyrittiin löytämään uusi sanamuoto tavoitteen saavuttamiseksi. Pitkän käsittelyn jälkeen puheenjohtajavaltio Luxemburg ehdotti tekstiä, jonka jäsenvaltiot lopulta hyväksyivät.

53. Artiklan 1 kohdassa on perinteinen vireilläoloa koskeva prior temporis -sääntö, jota sovelletaan kaikkiin yleissopimuksessa tarkoitettuihin riita-asioihin, jos ne koskevat samaa asiaa samojen asianosaisten välillä ja niillä on sama peruste. Toimivaltaristiriidan välttämiseksi määrätään, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, keskeyttää omasta aloitteestaan asian käsittelyn, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen. Tätä määräystä sovelletaan, jos kanteet koskevat samaa asiaa (esim. avioero) mutta niillä on eri peruste (esim. aviorikos ja asumusero).

54. Artiklan 2 kohta on uusi ja siinä on otettu erityisesti huomioon erot, joita jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä on asumuseroon, avioeroon tai avioliiton pätemättömäksi julistamiseen liittyvissä menettelyissä. Tämän kohdan määräys koskee näin ollen "samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita", mitä voitaisiin kutsua myös "vääräksi vireilläoloksi". Tätä määräystä sovelletaan tapauksiin, joissa kanteet eivät koske samaa asiaa (esim. avioero ja avioliiton pätemättömäksi julistaminen).

Hyväksytty ehdotus oli puheenjohtajavaltio Luxemburgin välitysratkaisu, ja sitä on tarkasteltava erityisesti 3 kohdan suhteen, sillä 1 kohdassa tarkoitettuja tapauksia on todennäköisesti verraten vähän. Hyväksytty ratkaisu katsottiin paremmaksi kuin toinen ehdotus, jossa toimivaltaisena olisi pidetty tuomioistuinta, jonka antamalla tuomiolla on laajimmat oikeusvaikutukset. Tämän ratkaisun perusteina olivat oikeusvarmuus ja välttyminen ongelmien aiheutumiselta maille, joiden lainsäädäntö ei tunne asumuseroa eikä avioliiton pätemättömäksi julistamista. Jotkut olisivat toivoneet joustavampaa sääntelyä, samaan tapaan kuin vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa samassa yhteydessä käsiteltävien kanteiden osalta.

Ensi lukemalta voisi vaikuttaa siltä, että 2 kohta on toistoa tai tarpeeton, koska ratkaisu on sama kuin 1 kohdassa, jossa tarkoitetuissa tapauksissa kanteet eivät koske samaa asiaa. Tällainen arvio olisi virheellinen, koska 1 kohta käsittää myös lapsen huollon, mutta 2 kohdan soveltamisala on sitä vastoin haluttu tarkoituksella rajata avioeroon, asumuseroon ja avioliiton pätemättömäksi julistamiseen: vireilläolon sääntöä sovelletaan vain näihin, kun kanteen kohteena ei ole sama asia.

55. Artiklan 3 kohdassa määrätään, mitä seuraa siitä, että tuomioistuin, jossa kanne ensin nostettiin, on todennut itsensä toimivaltaiseksi. Pääsäännön mukaan sen tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on jätettävä asia ensiksi mainitun tuomioistuimen tutkittavaksi. Kyseisessä kohdassa on myös erityinen sääntö, jonka mukaan myöhemmän kanteen nostaja voi halutessaan siirtää asian siihen tuomioistuimeen, joka on todennut itsensä toimivaltaiseksi sillä perusteella, että kanne on nostettu siinä ensin. Näin ollen 3 kohdan toisen alakohdan ensimmäinen sana "tällöin" on tulkittava siten, että vasta silloin kun se tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, jättää asian tutkimatta, kantajalla on mahdollisuus siirtää asia siihen tuomioistuimeen, joka on todennut itsensä toimivaltaiseksi sillä perusteella, että kanne nostettiin ensin siinä. Kyseisessä 3 kohdassa oleva sääntö on osa joulukuussa 1997 saavutettua poliittista yhteisymmärrystä, jolle työryhmä on tyytynyt vain antamaan sopivan muodon. On kuitenkin todettava, että eräät työryhmän jäsenet eivät hyväksyneet tälle 3 kohdalle annettua laajaa soveltamisalaa, vaan kannattivat sitä, että mahdollisuus toiseen kanteeseen rajattaisiin 2 kohdassa tarkoitettuihin tapauksiin.

On joka tapauksessa huomattava, että tämän artiklan 3 kohdassa oleva sääntö on erilainen kuin 5 artiklassa oleva sääntö (vastakanne). Jälkimmäinen koskee toimivaltaa, kun taas 11 artiklassa oleva sääntö koskee toimivaltamääräysten soveltamista samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskevissa tapauksissa. On myös huomattava, että artikloja sovelletaan eri tavoin, koska joissakin tapauksissa vastakannetta ei voida esittää (esim. koska ajankohta ei ole sopiva), kun taas 11 artiklan 3 kohdan sääntöä voidaan soveltaa aina.

56. Samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskevan säännön sisällyttäminen 11 artiklaan on johtanut tätä asiaa koskevan erillisen artiklan poistamiseen, koska tämän yleissopimuksen piirissä ei katsota enää olevan sellaisia tapauksia, joita samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita koskeva määräys ei kattaisi.

57. On korostettava, että tämän säännön mukaisesti sen tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on aina luovuttava asian tutkimisesta sen tuomioistuimen hyväksi, jossa kanne on ensin nostettu - silloinkin, kun kyseisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä ei tunneta asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista. Näin ollen, jos esimerkiksi Ruotsissa jätettäisiin avioerohakemus ja Itävallassa hakemus avioliiton pätemättömäksi julistamiseksi, Itävallan oikeuslaitoksen olisi luovuttava asian käsittelystä, vaikka Ruotsin laissa ei olekaan säännöksiä avioliiton pätemättömäksi julistamisesta. Mutta kun avioeropäätös olisi lopullinen Ruotsissa, asianosainen voisi kääntyä Itävallan tuomioistuimen puoleen varmistuakseen siitä, että avioerolla, joka Itävallan oikeuden mukaan olisi avioliiton pätemättömäksi julistaminen, on tarpeellinen taannehtiva vaikutus toisin kuin avioerolla, jolla ei ole taannehtivaa vaikutusta. On lisäksi otettava huomioon, että tämän yleissopimuksen mukainen tunnustaminen rajoittuu siviilisäädyn muutokseen (ks. jäljempänä 64 kohta). Samaa periaatetta sovellettaisiin päinvastaiseen tilanteeseen. Yleissopimuksen mukaan olisi siis mahdollista, että Itävallassa annettu tuomio avioliiton pätemättömäksi julistamisesta saa Ruotsissa annetun avioerotuomion vaikutuksen. Samoja ongelmia ei kuitenkaan esiintyisi asumuseron yhteydessä, sillä vaikka asumuseroa ei tunneta Ruotsin laissa, avioerolla on laajemmat vaikutukset, jotka ylittävät asumuseron vaikutukset.

4 jakso E. Väliaikaiset toimenpiteet ja turvaamistoimet

12 artikla

58. Väliaikaisia toimenpiteitä ja turvaamistoimia koskevaan määräykseen ei sovelleta yleissopimuksen toimivaltasääntöjä sen soveltamisalaan kuuluvien menettelyjen osalta. On myös huomattava, että tätä artiklaa sovelletaan vain kiireellisissä tapauksissa. Kyseinen määräys on otettu vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 24 artiklasta, joskin se on kyseisen artiklan määräyksiä kattavampi. Vaikka Brysselin yleissopimuksen 24 artiklan määräys aiheuttaakin ongelmia, joista keskustellaan käynnissä olevassa Brysselin ja Luganon yleissopimusten tarkistuksessa, tässä yhteydessä päätettiin kuitenkin olla laatimatta uutta määräystä eikä siihen myöskään sisällytetty asiasta tehtyjä ehdotuksia. Se, miten ja missä muodossa Brysselin yleissopimuksen vastaavaan määräykseen mahdollisesti tehtävät parannukset voidaan sisällyttää tähän sopimukseen, jää tässä ja muutamassa muussa samankaltaisessa tapauksessa myöhemmin ratkaistavaksi.

59. Määräyksen sisällön osalta on huomattava, että vaikka väliaikaisia toimenpiteitä tai turvaamistoimia voidaan toteuttaa yleissopimuksen piiriin kuuluvien menettelyjen yhteydessä ja vain kiireellisissä tapauksissa, ne koskevat sekä henkilöitä että omaisuutta, jotka siis eivät kuulu yleissopimuksen alaan, kun kyse on kansallisissa säännöksissä tarkoitetuista toimenpiteistä. Eroavuudet Brysselin yleissopimukseen ovat huomattavia, koska Brysselin yleissopimuksen 24 artiklassa tarkoitetut toimenpiteet rajoittuvat yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluviin asioihin, mutta niillä on sitävastoin ekstraterritoriaalisia vaikutuksia. Mahdollisia toimenpiteitä on hyvin paljon, koska ne voivat koskea sekä henkilöitä että omaisuutta kyseisessä valtiossa, mikä onkin välttämätöntä avioero-oikeudenkäynneissä. Yleissopimuksessa ei ole mainintaa toimenpiteiden laadusta eikä niiden yhteydestä avioliitto-oikeudenkäynteihin. Tämän vuoksi toimenpiteet voivat myös koskea asioita, jotka eivät kuulu yleissopimuksen soveltamisalaan. Tämä sääntö perustuu kansallisen lainsäädännön soveltamisen periaatteeseen, ja se poikkeaa tämän asian osalta yleissopimuksen ensimmäisessä osastossa vahvistetuista säännöistä. Säännössä täsmennetään, että toimenpiteet voidaan toteuttaa jossakin valtiossa, vaikka toisen valtion tuomioistuin on toimivaltainen tutkimaan asian. Toimenpiteitä ei luonnollisesti voida enää toteuttaa, kun toimivaltainen viranomainen on antanut yleissopimuksen johonkin toimivaltaperusteeseen perustuvan päätöksen, ja tämä päätös on tunnustettu (tai pantu täytäntöön) tämän yleissopimuksen mukaisesti. Muita yleissopimuksen soveltamisalaan kuulumattomia asioita, esimerkiksi aviovarallisuussuhteita, koskevia toimenpiteitä voidaan edelleen toteuttaa siihen asti, kunnes toimivaltainen tuomioistuin antaa asianmukaiset tuomiot.

Tässä artiklassa olevalla säännöllä rajoitetaan toimenpiteiden alueelliset vaikutukset valtioon, jossa ne toteutetaan.

III OSASTO F. Tunnustaminen ja täytäntöönpano

13 artikla Tuomion määritelmä

60. Tämän artiklan määräykset on otettu osittain vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 25 artiklasta. Tarkoituksena on määritellä, mitä tarkoitetaan "tuomiolla" tunnustamisen ja täytäntöönpanon yhteydessä. Tämän vuoksi 1 kohdassa olevan yleisen määritelmän lisäksi 2 kohdassa on selvennys siitä, että III osaston määräyksiä sovelletaan myös menettelyistä aiheutuvien kustannusten määrän vahvistamiseen sekä niitä koskevaan määräykseen tai päätökseen. Tätä artiklaa sovellettaessa on otettava huomioon, että se koskee myös 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen viranomaisten antamia päätöksiä (ks. edellä 20 kohdan A alakohta).

Joissain kieliversioissa samaa termiä voidaan käyttää sekä asiaratkaisusta että täytäntöönpanoa koskevasta päätöksestä, kun taas toisissa kieliversioissa kumpaakin varten on oma terminsä.

Työryhmässä keskusteltiin laajasti siitä, kuuluvatko "tuomion" käsitteeseen vain myönteiset päätökset vai myös jossakin jäsenvaltiossa tehdyt kielteiset päätökset eli päätökset, jotka eivät olisi johtaneet avioeroon, asumuseroon tai avioliiton pätemättömäksi julistamiseen. Ottaen huomioon toisaalta, että toimeksiantona oli laatia yleissopimus, joka helpottaa avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevien päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa, ja toisaalta jäsenvaltioiden väliset suuret erot avioeroon ja asumuseroon liittyvissä asioissa, "tuomiolla" tarkoitetaan vain myönteisiä eli avioeroon, asumuseroon tai avioliiton pätemättömäksi julistamiseen johtaneita päätöksiä.

Mitä tulee lapsen huoltoa koskeviin päätöksiin, jotka kuuluvat yleissopimuksen soveltamisalaan ja joihin sovelletaan 3 artiklan toimivaltasääntöjä, joillakin avioliittoasioissa annetuilla myönteisillä päätöksillä voi olla lapsen huollon kannalta kielteisiä vaikutuksia toiseen henkilöön kuin siihen, jonka eduksi tuomio annettiin. On selvää, että tällainen tuomio kuuluu yleissopimuksen soveltamisalaan.

Erityistä huomiota on kiinnitettävä Alankomaiden ja Belgian tuomioistuinten antamiin avioerotuomioihin. Alankomaiden lainsäädännön mukaan avioerotuomiot on rekisteröitävä, jotta avioero saisi lainvoiman. Jos tuomiota ei ole rekisteröity kuuden kuukauden kuluessa sen antamisesta, tuomio lakkaa olemasta lainvoimainen. Belgian lainsäädännön (Code judiciaire/Gerechtelijk Wetboek, 1275, 1303, 1309 ja 1310 pykälä) mukaan avioeroa tai asumuseroa koskevan tuomion tuomiolauselma on merkittävä siviilirekisteriin kuukauden kuluessa siitä, kun tuomio on ilmoitettu rekisteriin. Tätä ei edellytetä avioliiton pätemättömäksi julistamisen yhteydessä. Tuomion rekisteriin merkitsemättä jättäminen merkitsee kuitenkin vain sitä, että avioerolla ei ole lainvoimaa kolmansiin osapuoliin nähden.

"Lapsen huoltoa" koskevien toimenpiteiden määritteleminen kuuluu kansalliseen lainsäädäntöön. Tätä asiaa on selvitetty 1 artiklan yhteydessä.

Kustannusten osalta on otettava huomioon 38 artiklan 1 kohdassa oleva määräys, joka koskee riita-asiain oikeudenkäynnistä vuonna 1954 tehdyn Haagin yleissopimuksen ja kansainvälisluonteisten oikeudenkäyntien helpottamisesta vuonna 1980 tehdyn Haagin yleissopimuksen soveltamista.

61. Artiklan 3 kohdalla on erityinen tavoite. Vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevaa osastoa seuraa erityinen osasto, joka koskee virallisia asiakirjoja ja tuomioistuimessa tehtyä sovintoa, jotka voidaan jättää tunnustamatta tai täytäntöönpanematta ainoastaan jos se olisi vastoin oikeusjärjestyksen perusteita. Aluksi harkittiin tämän säännön sisällyttämistä tähän yleissopimukseen tai sen pois jättämistä. Kansallisten lainsäädäntöjen tarkastelun jälkeen oli kuitenkin ilmeistä, että joissakin valtioissa ei käytännössä esiintynyt tapauksia, joissa kyseinen sääntö olisi tarpeellinen, kun taas toisille valtioille se oli välttämätön - esimerkiksi Skotlannissa on tällaisia tapauksia, ja Suomessa toimivaltaisen hallintoviranomaisen vahvistamien lapsen huoltoa koskevien sopimusten yhteydessä. Kun käytettävissä olevat mahdollisuudet oli tutkittu, ei katsottu tarpeelliseksi ottaa kyseistä sääntöä suoraan Brysselin yleissopimuksesta, vaan mieluummin lisättiin 13 artiklaan 3 kohta, jossa rinnastetaan "viralliset asiakirjat, jotka on asianmukaisesti laadittu jossakin jäsenvaltiossa ja jotka ovat siellä täytäntöönpanokelpoisia, sekä sopimusvaltion tuomioistuimessa oikeudenkäynnin kuluessa tehty sovinto, joka tunnustetaan ja joka on täytäntöönpanokelpoinen sanotussa jäsenvaltiossa" saman artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin "tuomioihin".

Yhdistyneessä kuningaskunnassa virallisia asiakirjoja voidaan laatia vain Skotlannin oikeusjärjestelmän puitteissa, vaikka ne tunnustetaan kaikissa oikeusjärjestelmissä täytäntöönpanokelpoisiksi. Niiden on oltava asiakirjoja, jotka julkinen viranomainen on todennut täytäntöönpanokelpoisiksi ja jotka voidaan kirjata Skotlannin Higher Courtsissa oleviin julkisiin rekistereihin, Books of Council and Session ja Books of the Sheriff Court. Kirjaamisen jälkeen asiakirja saa tuomioistuimen tuomiota vastaavan lainvoiman. Tällaiset asiakirjat voivat Skotlannin perheoikeuskäytännössä liittyä mihin tahansa aviopuolisoiden keskinäisten suhteiden uudelleenjärjestelyyn avioeron jälkeen. Kyse voi olla paitsi tämän yleissopimuksen piiriin kuulumattomista asioista, kuten aviovarallisuussuhteet, myös lapsia koskevista mutta lapsen huollon piiriin kuuluvista asioista. Tällä pyritään erottamaan kyseiset asiakirjat sopimuksista, joita vanhemmat, jotka eivät ole avioliitossa, voivat tehdä lastensa huollosta vuoden 1995 Children (Scotland) Actin 4 artiklan mukaisesti.

Vaikka käytännössä oikeusjärjestyksen perusteiden vastaisuuteen perustuva poikkeus voisi tarvittaessa riittää siihen, ettei kyseisten sovintojen oikeusvaikutuksia hyväksyttäisi siviilisäätyä koskevissa asioissa toisessa valtiossa, ei kuitenkaan katsottu tarpeelliseksi sisällyttää tähän yleissopimukseen Brysselin yleissopimuksen 50 artiklan kaltaista määräystä, koska perheoikeuden alalla tunnustamatta jättäminen voi perustua muihinkin syihin (esim. 15 artiklan 2 kohdan b alakohta). Tämän vuoksi sovintojen tunnustamatta jättämistä on tarkasteltava yhdessä tuomioiden tunnustamatta jättämisen perusteiden kanssa.

1 jakso G. Tunnustaminen

14 artikla Tuomion tunnustaminen

62. Tämän artiklan määräysten perustana on vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 26 artikla. Nämä artiklat eroavat kuitenkin olennaisesti toisistaan tässä yleissopimuksessa käsiteltävien asioiden osalta, ja tämä ero liittyy tunnustamisen vaikutuksiin. Vaikka kaikki olivat yhtä mieltä 1 kohdasta, jonka mukaan jäsenvaltiossa annettu tuomio tunnustetaan ilman erityistä menettelyä muissa jäsenvaltioissa, yhteisymmärrykseen ei päästy tunnustamisen vaikutuksista eikä etenkään tärkeimmästä vaikutuksesta eli tietojen päivittämisestä siviilisäätyä koskevissa rekistereissä.

63. Pitkien keskustelujen jälkeen päästiin 14 artiklan 2 kohdasta sopimukseen, jonka mukaisesti tietojen päivittäminen jonkin jäsenvaltion siviilisäätyä koskevassa rekisterissä ei edellytä erityistä menettelyä, vaan riittää, kun avioerosta, asumuserosta tai avioliiton pätemättömäksi julistamisesta on olemassa toisessa jäsenvaltiossa annettu lopullinen tuomio. Kyseessä ei näin ollen ole oikeudellinen tunnustaminen, vaan eräänlainen tunnustaminen siviilisäädyn rekisteröintiä varten.

Tätä määräystä laadittaessa otettiin huomioon kansainvälisessä väestörekisteritoimikunnassa valmistellun, avioliittoasioissa annettujen tuomioiden tunnustamisesta 8. syyskuuta 1967 tehdyn yleissopimuksen 8 artikla. Kyseinen 14 artiklan määräys on ehdottomasti merkittävä muutos, jota Euroopan kansalaiset arvostanevat suuresti, koska juuri tätä vaikutusta useimmiten tavoitellaan. Yleissopimuksen tultua voimaan se merkitsee ajan ja rahan säästöä, sillä siviilisäätyä koskevat rekisterit päivitetään ilman muuta päätöstä, mikä on merkittävä edistysaskel vuoden 1968 Brysselin yleissopimukseen nähden. On huomattava, että tuomion on oltava lopullinen eikä siihen siis saa hakea muutosta tuomion antaneessa valtiossa voimassa olevin tavanomaisin muutoksenhakukeinoin. Myös tämä määräys eroaa vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksesta. Vaadittavia asiakirjoja käsitellään 33 artiklan 3 kohdan yhteydessä.

64. Yleissopimuksen soveltamisalaa koskevan 1 artiklan käsittelyn yhteydessä todettiin jo yleissopimuksessa käsitellyistä asioista, että tässä artiklassa tarkoitettu tunnustaminen ei vaikuta aviovarallisuussuhdetta, elatusta tai muita taloudellisia tai muunlaisia samaan tuomioon sisältyviä seurauksia koskeviin kysymyksiin. Se koskee näin ollen vain avioliiton purkamisen tai asumuseron tunnustamista (ks. edellä 22 kohta). Väliaikaisten toimenpiteiden osalta katso 12 artikla, muistion 59 kohta.

65. Kuten jo vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksessa todettiin, ulkomaisen tuomion tunnustaminen tai tunnustamatta jättäminen on mahdollista saada vahvistetuksi, ja tällöin noudatetaan täytäntöönpanosta määrättyä menettelyä 3 kohdan mukaisesti. Pyydettäessä vahvistusta tuomion tunnustamisesta tai tunnustamatta jättämisestä, on käsite "jokainen, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee" tulkittava sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti väljästi, jolloin se voi käsittää myös yleisen syyttäjän tai muun vastaavan viranomaisen, jos se on mahdollista siinä valtiossa, jossa tuomio tunnustetaan tai jätetään tunnustamatta.

66. Sääntö, joka koskee tuomion tunnustamista vireillä olevan asian yhteydessä, on peräisin Brysselin yleissopimuksen 26 artiklasta tietyin muutoksin. Tuomioistuimet, joissa pääasiaa käsitellään, ovat tilanteen helpottamiseksi toimivaltaisia ratkaisemaan myös vireillä olevassa asiassa esille tulleen kysymyksen tuomion tunnustamisesta.

15 artikla Tunnustamatta jättämisen perusteet

67. Vuoden 1968 Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan tapaan tässä artiklassa mainitaan perusteet, joiden nojalla tuomio voidaan jättää tunnustamatta tai panematta täytäntöön. Yleissopimuksen soveltamisalan vuoksi oli otettava huomioon myös vuoden 1996 Haagin yleissopimuksen 23 artiklassa olevat tunnustamatta jättämisen perusteet, jotta molempia yleissopimuksia olisi aikanaan helpompi soveltaa yhdenmukaisesti. Jotkut valtiot katsoivat, että tunnustamatta jättämisen perusteiden olisi oltava vapaaehtoisia, mutta useimmat valtiot taipuivat kannattamaan niiden pakollisuutta Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan tapaan. Tämän artiklan sääntöjen yhteydessä on otettava huomioon 16 artiklassa tarkoitetut rajoitukset ja viittaus 43 artiklaan.

68. Artiklan rakenne voi olla jossakin määrin yllättävä. Artiklan 1 kohdassa mainitaan nimittäin perusteet, joiden nojalla avioeroa, asumuseroa ja avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaa tuomiota ei tunnusteta, kun taas 2 kohdassa mainitaan perusteet, joiden nojalla avioliittoasiain käsittelyn yhteydessä annettua lapsen huoltoa koskevaa tuomiota ei tunnusteta. Tämä jäsentely johtuu siitä, että vaikka nämä molemmat tuomiotyypit liittyvät kiinteästi avioliitto-oikeudenkäynteihin, ne voivat olla eri viranomaisten antamia riippuen siinä valtiossa noudatettavasta kansallisesta toimivaltajaosta, jossa tuomio on annettu. Toinen syy jäsentelyyn on se, että avioliittoasiaan liittyvän menettelyn ja lapsen huoltoa koskevan menettelyn tavoite ovat siinä määrin erilaisia, että tunnustamatta jättämisen perusteet eivät voi olla samat molemmissa tapauksissa. Tämän vuoksi oli syytä jakaa tuomioiden tunnustamatta jättämisen perusteet artiklan kahteen eri kohtaan.

69. Ensimmäinen peruste avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevien tuomioiden tunnustamatta jättämiseen on perinteisesti ollut se, että tuomio on selvästi sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteiden vastainen, jossa tunnustamista pyydetään. Jäsenvaltiot eivät halua luopua tästä perusteesta, vaikka kokemus osoittaa, että Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 1 kohdan vastaavalla määräyksellä ei ole ollut käytännön merkitystä. Perheoikeudellisissa tapauksissa otetaan kuitenkin herkemmin huomioon perusperiaatteet, joihin oikeusjärjestyksen perusteita koskevat syyt pohjautuvat, kuin varallisuusoikeudellisissa tapauksissa. On lisäksi syytä huomata, että yleissopimuksen 18 artiklassa kielletään tuomion asiaratkaisun uudelleen tutkiminen, 17 artiklassa kielletään ulkomaisen tuomion tunnustamatta jättäminen sillä perusteella, että valtiossa, jossa tunnustamista pyydetään, ei myönnetä avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista samojen tosiseikkojen perusteella, ja 16 artiklan 3 kohdassa todetaan, että tuomioistuimen toimivaltaa koskevat säännökset eivät kuulu oikeusjärjestyksen perusteisiin.

On kuitenkin huomattava, että valtiot ovat tässä asiassa hyvin tarkkoja, koska niiden avioerolainsäädännöissä on suuria eroja. Jäsenvaltiot, joissa avioliiton purkaminen on yksinkertaisinta, pelkäävät, että niiden tuomioita ei tunnusteta jäsenvaltioissa,