EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 6.6.2012 COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivien 77/91/ETY ja 82/891/EY, direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY ja 2011/35/EY ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



PERUSTELUT 1.EHDOTUKSEN TAUSTA Talouskriisi on koetellut vakavasti kansallisten ja unionin tason viranomaisten kykyä hallita pankkilaitosten ongelmia. Unionin finanssimarkkinat ovat integroituneet siinä määrin, että markkinahäiriöt voivat levitä yhdestä jäsenvaltiosta nopeasti myös muihin jäsenvaltioihin. Komissio antoi lokakuussa 2010 tiedonannon, jossa esiteltiin suunnitelmat unionin kehykselle finanssisektorin kriisinhallintaa varten. Kehys antaisi viranomaisten käyttöön yhteiset ja tehokkaat välineet ja valtuudet puuttua pankkikriiseihin ennalta ehkäisevästi, jotta voidaan turvata rahoitusvakaus ja minimoida maksukyvyttömyyteen liittyvän tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan. Kansainvälisellä tasolla G20-johtajat ovat peräänkuuluttaneet ”kriisinratkaisujärjestelmien ja konkurssilakien tarkistamista viimeaikaisten kokemusten valossa, jotta suurten monitahoisten laitosten alasajosta voidaan huolehtia asianmukaisesti.” Johtajat hyväksyivät Cannesissa lokakuussa 2011 finanssimarkkinoiden vakautta seuraavan elimen (Financial Stability Board, FSB) määrittelemät finanssilaitosten kriisinratkaisujärjestelmien avaintekijät (Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions). Näiden tekijöiden FSB katsoo kuuluvan olennaisesti tehokkaaseen kriisinratkaisujärjestelmään. Niiden täytäntöönpano antaisi viranomaisille edellytykset ratkaista kriisejä hallitulla tavalla ilman vakavaraisuustukeen liittyvän tappioriskin kohdistumista veronmaksajaan ja varmistaa elintärkeiden talouden toimintojen jatkuvuus. G20-maiden on määrä kesäkuussa 2012 ryhtyä arvioimaan, miten näiden sääntöjen täytäntöönpanossa on edistytty eri lainkäyttöalueilla. Euroopan parlamentti hyväksyi kesäkuussa 2010 valiokunta-aloitteisen mietinnön suosituksista rajatylittävästä kriisinhallinnasta pankkialalla. Siinä painotettiin tarvetta unionin laajuisille puitteille pankkien hallitsemiseksi finanssialan häiriötilanteissa ja suositeltiin etenemistä kohti syvempää yhdentymistä ja yhtenäisyyttä rajatylittäviin laitoksiin sovellettavissa kriisinratkaisuvaatimuksissa ja järjestelyissä. ECOFIN-neuvosto hyväksyi joulukuussa 2010 päätelmät, joissa peräänkuulutettiin unionin kehyksen luomista kriisien ehkäisyä, hallintaa ja ratkaisua varten. Päätelmissä painotetaan, että kehyksen tulisi olla sovellettavissa kaikenkokoisiin pankkeihin, sen pitäisi parantaa rajatylittävää yhteistyötä ja muodostua kolmesta pilarista (varautumis- ja ennaltaehkäisytoimet, varhaiset toimet sekä kriisinratkaisuvälineet ja valtuudet). Kehyksellä olisi ”pyrittävä säilyttämään rahoitusvakaus pitämällä yllä kansalaisten ja markkinoiden luottamusta; asettamaan etusijalle kriisien ennaltaehkäisy ja niihin varautuminen; antamaan käyttöön uskottavat kriisinratkaisuvälineet; mahdollistamaan nopea ja määrätietoinen toiminta; vähentämään moraalikatoa ja minimoimaan mahdollisimman pitkälle julkisista varoista maksettavat kokonaiskustannukset varmistamalla, että vastuu jaetaan tasapuolisesti rahoituslaitosten sidosryhmien kesken; helpottamaan rajatylittävien konsernien kriisinratkaisua; takaamaan oikeusvarmuus; sekä rajoittamaan kilpailun vääristymistä.” Korkean tason työryhmän on lisäksi määrä raportoida komissiolle vuoden 2012 toisella puoliskolla siitä, voisivatko meneillään olevien sääntelykeinoilla aikaan saatavien uudistusten ohella myös unionin pankkien rakenneuudistukset lujittaa finanssialan vakautta ja parantaa tehokkuutta ja kuluttajansuojaa. Työryhmän ehdotuksista tehdään erillinen arviointi, kun se on saattanut työnsä päätökseen. Lisäksi komissio ilmoitti 30. toukokuuta 2012 käynnistävänsä prosessin, jossa on määrä ”kartoittaa keskeiset vaiheet kohti täysimääräistä talous- ja rahaliittoa, mihin voisi kuulua siirtyminen kohti pankkiunionia, johon sisältyisi myös yhdennetty finanssivalvonta ja yhteinen talletussuojajärjestelmä”. 2.KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET Komission yksiköt järjestivät vuosina 2008–2012 useita kuulemisia ja keskusteluja asiantuntijoiden ja keskeisten sidosryhmien kanssa pankkien elvytyksestä ja kriisinratkaisusta. Ehdotuksen hyväksymistä edeltänyttä viimeistä julkista kuulemista varten julkistettiin tammikuussa 2011 komission valmisteluasiakirja, jossa selostettiin yksityiskohtaisesti komission yksiköiden tarkastelemat mahdolliset toimintavaihtoehdot. Kuuleminen päättyi 3. maaliskuuta 2011. Yhdestä kriisinratkaisuvälineestä, velkakirjojen arvon alaskirjauksesta (bail-in), järjestettiin erikseen keskusteluja jäsenvaltioiden asiantuntijoiden, pankkialan, akateemisten tahojen ja oikeusalan yritysten kanssa huhtikuussa 2012. Keskustelut koskivat velkojen alaskirjauksen keskeisiä parametreja, kuten kriisinratkaisun käynnistäviä edellytyksiä, velkakirjojen arvon alaskirjauksen soveltamisalaa, sen mahdollista vähimmäistasoa, konsernien kriisinratkaisua sekä voimassa olevien sääntöjen jatkamista (grandfathering). Julkisiin sidosryhmäkuulemisiin liittyvät asiakirjat ovat nähtävillä Euroopan komission verkkosivustolla. Komissio on tältä pohjalta laatinut oheisen säädösehdotuksen. Komission yksiköt ovat myös tehneet ehdotuksesta vaikutusarvioinnin, johon voi niin ikään tutustua Euroopan komission verkkosivustolla. Vaikutusarviointilautakunnan ensimmäisessä ja toisessa lausunnossaan touko- ja kesäkuussa 2011 esittämät kommentit on otettu huomioon. Vaikutusarvioinnin tekstiä on päivitetty ottamalla siinä huomioon myös viimeisin kansainvälinen kehitys ja tulokset keskusteluista, jotka käytiin huhtikuussa 2012 velkakirjojen arvon alaskirjausvälineestä. Tarkistetussa vaikutusarvioinnissa esitetään oikeudellinen ja institutionaalinen konteksti paremmin kuvaamalla kansallisten valvontaviranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten velvollisuudet sekä velkakirjojen arvon alaskirjausta koskevan ehdotuksen ja kaavailtujen CRD IV vaatimusten (neljäs vakavaraisuusdirektiivi) väliset yhteydet. Vaikutusarvioinnissa selitetään nyt paremmin eri vaihtoehtojen ja erityisesti velkakirjojen arvon alaskirjausvälineen sisältö. Mukaan on otettu myös velkakirjojen arvon alaskirjauksen vaikutukset pankkien ja finanssialan ulkopuolisten yritysten (pk-yritysten) rahoituskustannuksiin. Jakso, joka koskee ehdotuksen johdonmukaisuutta muiden säädösehdotusten kanssa, on saatettu valmiiksi. Lisäksi selvennettiin seuranta- ja arviointijärjestelyjä erittelemällä keskeisimmät indikaattorit. Vaikutusarvioinnissa esitetään seuraavat päätelmät: Ehdotetulla unionin kriisinratkaisukehyksellä voidaan parantaa rahoitusvakautta, vähentää moraalikatoa, suojata tallettajia ja kriittisiä pankkitoimintoja, säästää julkisia varoja ja suojella finanssilaitosten sisämarkkinoita. Kehyksellä ennakoidaan olevan myönteistä yhteiskunnallisia vaikutuksia. Ensinnäkin se vähentää systeemisen pankkikriisin todennäköisyyttä ja ehkäisee pankkikriisiä seuraavat taloudellisen hyvinvoinnin menetykset. Toiseksi se minimoi laitoksille annettavaan maksukyvyttömyystukeen liittyvän tappioriskin kohdistumisen veronmaksajaan. Kehyksen soveltamisen kustannukset aiheutuvat mahdollisesta laitosten rahoituskustannusten noususta, kun valtion tuen implisiittinen varmuus poistuu, ja kriisinratkaisurahastoihin liittyvistä kustannuksista. Laitokset saattaisivat siirtää nämä lisäkustannukset asiakkaille tai osakkaille alentamalla talletuskorkoja, nostamalla lainakorkoja ja pankkimaksuja tai vähentämällä pääoman tuottoa. Kilpailu voi kuitenkin rajoittaa laitosten mahdollisuuksia siirtää kaikki nämä kustannukset muille. Kehyksen potentiaaliset hyödyt ovat pitkän aikavälin taloudellisen hyödyn kannalta – järjestelmäkriisin todennäköisyyden pienentyessä – paljon sen mahdollisia kustannuksia suuremmat. 3.yleiset perustelut: elvytys- ja kriisinratkaisukehys Tehokkaan elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen tarve Pankit ja sijoituspalveluyritykset, jäljempänä ’laitokset’, tarjoavat elintärkeitä palveluja kansalaisille, yrityksille ja koko taloudelle (mm. talletus-, laina- ja maksulaitoksina). Niiden toiminta perustuu laajalti luottamukseen ja voi nopeasti käydä mahdottomaksi, jos asiakkaat ja vastapuolet menettävät luottamuksensa niiden kykyyn täyttää velvoitteensa. Jos laitos on vaarassa kaatua, sen toiminta tulisi ajaa alas tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Laitosten keskinäisten sidosten laajuus luo kuitenkin riskin systeemisestä kriisistä, kun ongelmat voivat levitä yhdestä pankista koko järjestelmään. Tämän järjestelmäriskin takia ja laitosten taloudellisen tehtävän tärkeyden vuoksi tavanomainen maksukyvyttömyysmenettely ei ehkä ole asianmukainen kaikissa tapauksissa. Tehokkaiden välineiden puuttuminen laitosten kriisinhallinnassa on liian usein edellyttänyt julkisten varojen käyttöä luottamuksen palauttamiseksi jopa suhteellisen pieniin laitoksiin, jotta olisi voitu estää kaatuvien laitosten dominovaikutuksista reaalitaloudelle aiheutuvat vakavat vahingot.

Tästä syystä tarvitaan tehokas poliittinen kehys, jotta pankkikriisit voidaan hoitaa hallitulla tavalla ja välttää kriisin leviäminen muihin laitoksiin. Tällaisen poliittisen kehyksen tavoitteena olisi tarjota asiasta vastaavien viranomaisten käyttöön yhteiset ja tehokkaat välineet ja valtuudet puuttua pankkikriiseihin ennalta ehkäisevästi, jotta rahoitusvakaus voidaan turvata ja tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan minimoida. Varautuminen ja ennaltaehkäisy, varhaiset toimet ja kriisinratkaisu Asiasta vastaavien viranomaisten käytössä olevien valtuuksien olisi oltava kolmenlaisia: i) valmistelevat toimet ja suunnitelmat, joilla minimoidaan mahdollisten ongelmien riskit (varautuminen ja ennaltaehkäisy): ii) alkuvaiheen ongelmien tapauksessa valtuudet pysäyttää pankin tilanteen heikentyminen varhaisessa vaiheessa maksukyvyttömyyden välttämiseksi (varhaiset toimet); ja iii) jos laitoksen maksukyvyttömyys muodostaa ongelman yleisen edun kannalta (määritelty 27 ja 28 artiklassa), selkeät keinot tervehdyttää tai ajaa pankki alas hallitusti siten, että voidaan säilyttää sen kriittiset toiminnot ja rajoittaa mahdollisimman paljon maksukyvyttömyyteen liittyvän tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan (kriisinratkaisu). Yhdessä nämä valtuudet muodostavat tehokkaan kehyksen laitosten elvytystä ja tarvittaessa kriisinratkaisua varten. Koska yksittäisestä pankista rahoitusvakauteen kohdistuvaa riskiä ei voida täysin määrittää etukäteen, asiaankuuluvien viranomaisten tulisi voida käyttää näitä valtuuksia mihin tahansa pankkeihin niiden koosta ja niiden toimintojen laajuudesta riippumatta. Kriisinratkaisu – Erityinen maksukyvyttömyysjärjestely laitoksille Taloudellisiin vaikeuksiin ajautuneisiin pankkeihin ja muiden alojen yhtiöihin sovelletaan useimmissa maissa tavanomaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä. Nämä menettelyt mahdollistavat joko yhtiön tervehdyttämisen (mihin liittyy sen velkataakan vähentäminen velkojien kanssa sovitulla tavalla) tai sen likvidoinnin ja tappioiden jakamisen velkojille, tai molemmat näistä. Velkojille ja osakkaille ei kummassakaan tapauksessa makseta heidän saataviaan täysimääräisesti. Eri pankkikriiseistä saatu kokemus osoittaa kuitenkin, että maksukyvyttömyyslainsäädäntö ei aina sovellu finanssilaitosten kriisien ratkaisemiseen tehokkaasti, koska siinä ei oteta riittävästi huomioon tarvetta estää rahoitusvakauden häiriöt, pitää yllä olennaisia palveluja ja suojella tallettajia. Lisäksi maksukyvyttömyysmenettelyt kestävät pitkään ja laitoksen tervehdyttämisen tapauksessa edellyttävät monimutkaisia neuvotteluja ja sopimuksia velkojien kanssa, mikä saattaa haitata velallisia ja velkojia viiveiden, kustannusten ja mahdollisen huonon lopputuloksen muodossa. Kriisinratkaisu muodostaa vaihtoehdon tavanomaisille maksukyvyttömyysmenettelyille, ja se on keino huolehtia kaatuvan pankin rakenneuudistuksesta tai alasajosta, kun pankin kaatuminen aiheuttaisi ongelmia yleisen edun kannalta (uhkaisi rahoitusvakautta, pankin kriittisten toimintojen jatkuvuutta ja/tai talletusten, asiakasvarojen ja julkisten varojen turvaamista). Kriisinratkaisun olisi laitoksen kannalta johdettava samanlaisiin tuloksiin kuin tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä unionin valtiontukisääntöjä noudatettaessa, jolloin tappiot jaetaan osakkaille ja velkojille, ja siinä olisi turvattava rahoitusvakaus ja rajoitettava vakavaraisuustuen tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan. Siinä olisi myös varmistettava oikeusvarmuus, avoimuus ja ennustettavuus osakkeenomistajien ja pankin velkojien kohtelussa ja säilytettävä arvo, joka voisi muuten tuhoutua konkurssissa. Poistaessaan implisiittisen varmuuden siitä, että laitokset pelastetaan julkisilla varoilla, kriisinratkaisuvaihtoehto kannustaisi vakuuttamattomia velkojia arvioimaan paremmin sijoituksiinsa liittyvän riskin. Lisäksi kriisinratkaisun kansallisten rahoitusjärjestelmien suunnittelu valtiontukisääntöjen mukaisesti varmistaa, että kriisinratkaisukehyksen yleiset tavoitteet voidaan saavuttaa. Sijoittajien tarvitsema ennustettavuus ja viranomaisten harkintavalta tasapainossa Voimassa olevien omistusoikeuksien suojaamiseksi pankki tulisi asettaa kriisinratkaisuun vasta, kun se on hyvin lähellä maksukyvyttömyyttä eli kaatumisen partaalla. Ratkaisu kriisinratkaisuun asettamisen ajankohdasta voi kuitenkin riippua useista eri muuttujista ja tekijöistä, jotka liittyvät markkinaolosuhteisiin tai epäsystemaattisiin maksuvalmius- ja vakavaraisuuskysymyksiin, minkä vuoksi kriisinratkaisuviranomaisella tulisi olla tietty harkintavalta. Yksittäisen pankin kriisinratkaisussa toteutettavia konkreettisia toimia ei myöskään pitäisi päättää ennakolta, vaan ne olisi toteutettava kulloistenkin olosuhteiden pohjalta. Tarvitaan unionin laajuinen kehys ja siihen liittyvät yhteiset välineet, periaatteet ja menettelyt, jotta kansalliset viranomaiset voivat lähentää kriisinratkaisun täytäntöönpanoa riittävästi. Kehyksen suunnittelussa on löydettävä sopiva tasapaino siten, että valvontaviranomaisilla olisi tarvittava harkintavalta kunkin yksittäisen tapauksen erityisominaisuuksien huomioon ottamiseksi ja että samalla voidaan varmistaa tasavertaiset toimintaedellytykset ja säilyttää sisämarkkinoiden eheys. Euroopan pankkiviranomaiselle (EPV) olisi annettava nimenomaiseksi tehtäväksi antaa ohjeita ja teknisiä standardeja kriisinratkaisuvaltuuksien johdonmukaisen soveltamisen varmistamiseksi, osallistua kriisinratkaisun suunnitteluun ylikansallisten laitosten tapauksessa ja huolehtia kansallisten viranomaisten välisestä sitovasta sovittelusta tapauksissa, joissa kehyksen soveltamisesta syntyy erimielisyyttä. Onnistunut kriisinratkaisu edellyttää myös riittäviä varoja, jotta voidaan esimerkiksi asettaa takauksia tai antaa lyhytaikaisia lainoja, jotta auttavat palauttamaan kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen kriittisten toimintojen elinkelpoisuuden. Nämä varat olisi periaatteessa saatava pankkisektorilta oikeudenmukaisella ja oikeasuhteisella tavalla ja mahdollisuuksien mukaan (ottaen huomioon taloudelliset kustannukset) etukäteen suoritettuina. Yhdessä nämä toimenpiteet varmistavat, että kulloisessakin tapauksessa toteuttavasta kriisinratkaisutoimesta riippumatta sen kustannukset lankeavat ensisijaisesti laitoksille itselleen ja niiden omistajille ja sijoittajille. Sisämarkkinat – Rajatylittävää toimintaa harjoittavien konsernien käsittely Rajatylittävää toimintaa harjoittavat konsernit koostuvat eri jäsenvaltioihin sijoittautuneista laitoksista. Kriisinratkaisukehyksessä otetaan huomioon, että tällaiset konsernit ovat tärkeä tekijä unionin finanssimarkkinoiden yhdentymisessä, ja siinä annetaan niitä varten erityiset säännöt varautumisesta ja ennaltaehkäisystä (7, 8, 11, 12 ja 15 artikla), varhaisista toimista (25 artikla) ja kriisinratkaisuvaiheesta (80–83 artikla). Kehys sisältää myös säännöt konsernin sidosyksiköiden välisestä varojen siirrosta finanssialan häiriöiden aikana (16–22 artikla). Konserneja koskevissa säännöissä pyritään ottamaan tasapainoisesti huomioon yhtäältä kriisinratkaisun toteuttaminen tehokkaasti koko konsernin osalta ja toisaalta rahoitusvakauden suojelu niissä jäsenvaltioissa, joissa konserni toimii, ja koko unionissa. Tehokkaat menetelmät rajatylittävää toimintaa harjoittavien konsernien kriisien ratkaisemiseksi ovat ainoa tapa huolehtia rahoitusvakaudesta unionissa ja sitä kautta parantaa sisämarkkinoiden toimintaa myös kriisiolosuhteissa. Erityisesti olisi varmistettava tehokas ja nopea konsernin kriisinratkaisu, jossa minimoidaan konsernin arvon menetys huolehtien tarvittavista takeista niille jäsenvaltioille, joihin konsernin tytäryhtiöt ovat sijoittautuneet. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen on määrä olla tässä keskeisessä asemassa. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen keskeisestä tehtävästä huolimatta tytäryhtiöiden jäsenvaltioiden kriisinratkaisuviranomaisten intressit otetaan kuitenkin riittävästi huomioon a) kriisinratkaisuviranomaisten yhteistyöjärjestelyillä perustamalla kriisinratkaisuviranomaisten kollegioita, b) edellyttämällä, että tehtäessä konserneja koskevia päätöksiä on otettava huomioon rahoitusvakaus kaikissa jäsenvaltioissa, joissa konserni toimii, c) luomalla selkeä päätöksentekoprosessi, jossa kaikki viranomaiset voivat esittää näkemyksensä ja jossa konsernin kriisinratkaisusta tehdään yhteinen päätös, ja d) ottamalla käyttöön mekanismit kriisinratkaisuviranomaisten välisten erimielisyyksien ratkaisemiseksi (EPV:n suorittama sovittelu). EPV:n tehtävänä on huolehtia sitovasta sovittelusta siten kuin asetuksessa N:o 1093/2010 (EPV-asetus) ja erityisesti sen 19 artiklassa säädetään. Tässä yhteydessä sovelletaan kaikkia kyseisen asetuksen asiaankuuluvia sääntöjä, mukaan lukien 38 artikla ja 44 artiklan 1 kohta. Kaikilla näillä mekanismeilla on määrä varmistaa, että konsernin kriisinratkaisusta tai sidosyksiköiden keskinäisestä rahoitustuesta ei ole haitallisia vaikutuksia konsernien millekään osille ja että rahoitusvakaus jäsenvaltioissa, jossa sijaitsee tytäryhtiöitä, otetaan huomioon. 4.EHDOTUKSEN OIKEUDELLINEN SISÄLTÖ 4.1.Oikeusperusta Ehdotuksen oikeusperusta on SEUT-sopimuksen 114 artikla, jonka nojalla voidaan toteuttaa sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia toimenpiteitä jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi. Ehdotuksen tavoitteena on yhdenmukaistaa luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytystä ja kriisinratkaisua koskevat kansalliset lait tarvittavilta osin, jotta jäsenvaltioilla olisi käytössä samat välineet ja menettelyt systeemisten häiriöiden ratkaisemiseksi. Yhdenmukaistettu kehys edistäisi rahoitusvakautta sisämarkkinoilla varmistamalla vähimmäisvalmiudet laitosten kriisinratkaisua varten kaikissa jäsenvaltioissa ja helpottamalla kansallisten viranomaisten välistä yhteistyötä niiden pyrkiessä ratkaisemaan rajatylittävää toimintaa harjoittavien konsernien kriisejä.

Asianmukainen oikeusperusta on näin ollen SEUT-sopimuksen 114 artikla. 4.2.Toissijaisuusperiaate SEUT-sopimuksen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti unioni toimii aloilla, jotka eivät kuulu sen yksinomaiseen toimivaltaan, ainoastaan jos ja siltä osin kuin jäsenvaltiot eivät voi keskushallinnon tasolla tai alueellisella taikka paikallisella tasolla riittävällä tavalla saavuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan ne voidaan suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla. Vain unionin tason toiminnalla voidaan varmistaa, että jäsenvaltiot soveltavat keskenään riittävän yhteensopivia toimenpiteitä kaatuviin laitoksiin. Vaikka unionin pankkisektori on hyvin integroitunut, pankkikriisejä ratkaistaan kansallisiin järjestelmiin perustuvilla, merkittävästi toisistaan poikkeavilla tavoilla. Monet kansalliset järjestelmät eivät tällä hetkellä suo viranomaisille tarvittavia valtuuksia, jotta finanssilaitosten alasajosta voitaisiin huolehtia asianmukaisesti ja säilyttäen rahoitusvakauden kannalta olennaiset palvelut ja rajoittaen vakavaraisuustuen tappioriskin kohdistumista veronmaksajaan. Tällainen vaihteleva kansallinen lainsäädäntö ei sovellu riittävän hyvin luonteeltaan rajatylittävien kriisien ratkaisemiseen, mikä mutkistaa emoyhtiön ja tytäryhtiöiden jäsenvaltioiden välisen yhteistyön järjestelyjä. Lisäksi merkittävät erot kansallisissa kriisinratkaisumenettelyissä voivat aiheuttaa kestämättömiä riskejä rahoitusvakaudelle ja vaarantaa rajatylittävää toimintaa harjoittavien konsernien tehokkaan kriisinratkaisun. Koska riittävien kriisinratkaisujärjestelyjen luominen unionin tasolla edellyttää, että kansallisia käytäntöjä ja menettelyjä yhdenmukaistetaan merkittävästi, unionin on tarkoituksenmukaista ehdottaa tarvittavia lainsäädäntötoimia. Kriisinratkaisu kytkeytyy läheisesti sellaisiin kansallisen lainsäädännön aloihin, joita ei ole yhdenmukaistettu, kuten maksukyvyttömyyslainsäädäntöön ja varallisuusoikeuteen. Direktiivi on näin ollen soveltuva säädöstyyppi, koska säännökset on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä, jotta kehys voitaisiin toteuttaa aiotuin vaikutuksin kansallisen lainsäädännön avulla. 4.3.Suhteellisuusperiaate Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen perussopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi. Kaatuneeseen pankkiin olisi periaatteessa sovellettava tavanomaisia maksukyvyttömyysmenettelyjä kuten muihinkin yrityksiin. Pankkiala eroaa kuitenkin useimmista muista liiketoimintasektoreista sikäli, että se huolehtii kriittisistä toiminnoista taloudessa ja on erityisen herkkä järjestelmäkriiseille. Näiden ominaisuuksien vuoksi pankin likvidaatiolla voi olla vakavampia seurauksia kuin muiden yritysten poistumisella markkinoilta. Tällä voidaan perustella tarvetta soveltaa pankkikriiseihin erityisiä sääntöjä ja menettelyjä. Koska pankin kaatumisen systeemistä merkitystä ei voida määrittää täysin varmasti ennakolta, ehdotettua kriisinratkaisukehystä olisi sovellettava periaatteessa kaikkiin pankkilaitoksiin niiden koosta ja monitahoisuudesta riippumatta. Jos on varmaa, että kooltaan, markkinavaikutuksiltaan ja sidoksiltaan maailmanlaajuisen laitoksen kaatuminen aiheuttaisi merkittäviä häiriöitä globaalissa finanssijärjestelmässä ja haitallisia talousvaikutuksia monissa eri maissa, on myös selvää, että jos merkittävä osa yksittäisen maan pienistä pankeista kaatuu samaan aikaan laajalle levinneessä kriisissä, sillä voisi olla yhtä vakavia vaikutuksia taloudelle. Siksi kehyksellä varmistetaan, että valvonta- ja kriisinratkaisuviranomaisilla on käytössään erityiset säännöt ja menettelyt, jotta ne voivat puuttua tehokkaasti minkä tahansa pankin kaatumiseen tai kaatumisuhkaan järjestelmäriskin olosuhteissa. Kansalliset viranomaiset ottavat kuitenkin huomioon pankin riskin, koon ja sidokset elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien yhteydessä ja käytössään olevia eri välineitä soveltaessaan ja varmistavat näin, että järjestelmää käytetään asianmukaisella tavalla. Ehdotukseen sisältyvät säännökset ovat oikeasuhteisia sen kannalta, mitä tavoitteiden saavuttaminen edellyttää. Ehdotettujen valtuuksien käytöstä mahdollisesti aiheutuvien omistusoikeuden rajoitusten on oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan kanssa sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Sen vuoksi olisi huolehdittava siitä, että laitoksen asettaminen kriisinratkaisuun tapahtuu mahdollisimman lähellä sen maksukyvyttömyyttä, ja kriisinratkaisuvaltuuksien käyttöä tulisi rajoittaa tarvittavassa määrin yleisen edun mukaisen tavoitteen eli unionin rahoitusvakauden varmistamiseksi. 4.4.Ehdotuksen yksityiskohtaiset perustelut 4.4.1.Kohde ja soveltamisala (1 artikla) Ehdotus koskee kaikkien luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinhallintaa (varautumista, elvytystä ja kriisinratkaisua). Ehdotuksen soveltamisala on sama kuin vakavaraisuusdirektiivissä, jolla yhdenmukaistetaan laitosten vakavaraisuusvaatimukset, mukaan lukien pankkikonserniin kuuluvat finanssilaitokset ja sijoituspalveluyritykset. Sijoituspalveluyritykset on sisällytettävä kehykseen, sillä kuten Lehman Brothersin kaatuminen osoitti, niiden konkursseilla voi olla vakavia seurauksia koko järjestelmälle. Lisäksi kriisinratkaisuviranomaisten olisi voitava soveltaa valtuuksiaan holdingyhtiöihin, jos yksi tai useampi konserniin kuuluva luottolaitos tai sijoituspalveluyritys täyttää kriisinratkaisun edellytykset ja jos kriisinratkaisuvälineiden ja valtuuksien soveltaminen emoyhtiöön on välttämätöntä yhden tai useamman siihen kuuluvan tytäryhtiön tai koko konsernin kriisinratkaisua varten. 4.4.2.Kriisinratkaisuviranomaiset (3 artikla) Ehdotuksen mukaan jäsenvaltioiden on annettava julkisille hallintoviranomaisille kriisinratkaisuvaltuudet, jotta kehyksen tavoitteet voidaan saavuttaa viiveittä. Ehdotuksessa ei täsmennetä, mikä erityinen viranomainen tulisi nimetä kriisinratkaisuviranomaiseksi, koska tämä ei ole välttämätöntä tehokkaan kriisinratkaisun kannalta ja koska se merkitsisi puuttumista jäsenvaltioiden valtiosääntö- ja hallintojärjestelmään. Jäsenvaltiot voivat itse päättää, minkä viranomaisen ne nimeävät kriisinratkaisuviranomaiseksi (esim. kansalliset keskuspankit, finanssivalvontaviranomaiset, talletussuojajärjestelmät, valtiovarainministerit tai muut erityisviranomaiset). Kriisinratkaisuviranomaisilla on oltava asianmukainen kokemus ja resurssit pankkikriisien ratkaisuun kansallisesti ja yli rajojen. Eturistiriitojen todennäköisyyden vuoksi on kriisinratkaisutoimet erotettava nimetyn viranomaisen muista toimista. 4.4.3.Elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmat (5–13 artikla) Elvytyssuunnitelmiin perustuvilla varhaisilla toimilla voidaan estää ongelmien laajeneminen ja vähentää pankin kaatumisen riskiä. Laitoksia vaaditaan laatimaan elvytyssuunnitelmat ja esittämään niissä järjestelyt ja toimenpiteet, joiden avulla laitos voi ryhtyä jo varhaisessa vaiheessa toimiin pitkän aikavälin elinkelpoisuutensa palauttamiseksi siinä tapauksessa, että sen rahoitustilanne heikkenee olennaisesti. Konserneilta edellytetään suunnitelmien laatimista sekä konsernitasolla että konserniin kuuluvien yksittäisten laitosten tasolla. Valvontaviranomaiset arvioivat ja hyväksyvät elvytyssuunnitelmat. Kriisinratkaisusuunnitelman avulla laitoksen kriisinratkaisusta voidaan huolehtia minimoiden maksukyvyttömyystukeen liittyvän tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan ja suojellen elintärkeitä talouden toimintoja. Kriisinratkaisusuunnitelmassa, jonka kriisinratkaisuviranomaiset laativat yhteistyössä valvontaviranomaisten kanssa tavanomaisissa olosuhteissa, esitetään vaihtoehdot laitoksen kriisin ratkaisemiseksi eri skenaarioissa, myös järjestelmäriskin vallitessa. Suunnitelmissa tulisi selostaa yksityiskohtaisesti, miten kriisinratkaisuvälineitä sovelletaan ja miten kriittisten toimintojen jatkuvuus varmistetaan. Konsernin kriisinratkaisusuunnitelmiin on sisällyttävä koko konsernin suunnitelman lisäksi myös suunnitelmat kutakin konserniin kuuluvaa laitosta varten. 4.4.4.Valtuudet puuttua laitoksen purkamisen esteisiin tai poistaa ne (14–16 artikla)

Kriisinratkaisuviranomaisten on kriisinratkaisusuunnitelman perusteella arvioitava laitoksen purkamismahdollisuudet. Jos kriisinratkaisuviranomaiset toteavat, että laitoksen tai konsernin purkamiselle on merkittäviä esteitä, ne voivat edellyttää laitokselta tai konsernilta toimenpiteitä purkamismahdollisuuksien helpottamiseksi. Näitä toimenpiteitä voivat olla kompleksisuuden vähentäminen muuttamalla oikeudellisia tai toiminnallisia rakenteita niin, että kriittiset toiminnot voidaan erottaa oikeudellisesti ja taloudellisesti muista toiminnoista; palvelusopimusten laatiminen kriittisten toimintojen varmistamiseksi; yksittäisten luottoriskien ja kokonaisriskin enimmäistason rajoittaminen; raportointivaatimusten asettaminen; nykyisten tai ehdotettujen toimien rajoittaminen ja lopettaminen; uuden liiketoiminnan tai uusien tuotteiden kehittämisen rajoittaminen tai estäminen; ja uusien vaihdettavien pääomainstrumenttien liikkeeseen laskeminen. Konsernien purkamismahdollisuuden arvioinnissa konsernitason kriisinratkaisuviranomaiset, tytäryhtiöiden kriisinratkaisuviranomaiset, muut asiaankuuluvat toimivaltaiset viranomaiset ja EPV huolehtivat keskinäisestä koordinoinnista ja neuvonpidosta ja tekevät yhteisen arvioinnin. EPV:llä on tärkeä rooli varmistettaessa, että asiaankuuluvat viranomaiset arvioivat purkamismahdollisuudet ja käyttävät valtuuksiaan ennaltaehkäisyyn yhdenmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Käytännössä EPV:n tehtävänä on laatia teknisiä standardeja, joissa määritellään kriisinratkaisusuunnitelmien systeemisen vaikutuksen arvioimiseen tarvittavat parametrit tai joissa eritellään tarkasteltavat seikat laitoksen tai konsernin purkamismahdollisuuksien arvioimiseksi. 4.4.5.Konserninsisäinen rahoitustuki (17-23 artikla) Ehdotuksella pyritään poistamaan nykyisiä oikeudellisia rajoituksia, jotka estävät yhtiötä tarjoamasta rahoitustukea samaan konserniin kuuluvalle toiselle yhtiölle. Konsernirakenteessa toimivat laitokset voivat tehdä sopimuksia rahoitustuen antamisesta (lainojen tai takauksien muodossa tai tarjoamalla varoja käytettäviksi vakuuksina transaktioissa) konsernin muille yhtiöille, jotka ovat taloudellisissa vaikeuksissa. Tällaisen varhaisessa vaiheessa annettavan taloudellisen tuen avulla voidaan puuttua konsernin yksittäisten jäsenten sisällä kehittyviin taloudellisiin ongelmiin. Sopimus voidaan antaa kaikkien osallistuvien yhtiöiden ennakolta hyväksyttäväksi yhtiökokouksissa kansallisen lainsäädännön mukaisesti, ja siinä annetaan hallintoelimille valtuudet tarjota tarvittaessa rahoitustukea sopimuksen ehtojen mukaisesti. Näin oikeusvarmuus kasvaa, kun on selvää, milloin ja miten tällaista rahoitustukea voidaan antaa. Sopimukset ovat vapaaehtoisia. Pankkikonsernit voivat itse arvioida, olisivatko tällaiset järjestelyt konsernin edun mukaisia (konserni voi olla enemmän tai vähemmän integroitu ja se voi noudattaa yhteistä strategiaa löyhemmin tai tiukemmin), ja yksilöidä yritykset, joiden tulisi olla mukana sopimuksessa (riskialttiimpia toimintoja harjoittavat yritykset voi olla aiheellista jättää sopimuksen ulkopuolelle). Varoja luovuttavan laitoksen valvontaviranomaisella on suojamekanismina valtuudet kieltää sopimuksen nojalla myönnettävä rahoitustuki tai rajoittaa sitä, jos kyseinen siirto uhkaisi varoja luovuttavan laitoksen likviditeettiä tai vakavaraisuutta taikka rahoitusvakautta. 4.4.6.Varhaiset toimet – Poikkeustoimenpiteenä nimetty johto (23–26 artikla) Ehdotus laajentaisi valvontaviranomaisen valtuuksia puuttua varhaisessa vaiheessa tapauksiin, joissa laitoksen taloudellinen tilanne tai vakavaraisuus heikkenee. Ehdotuksessa esitetyt valtuudet täydentävät valtuuksia, jotka valvontaviranomaisille on annettu vakavaraisuusdirektiivin 136 artiklalla. Näiden valtuuksien nojalla ei voida poiketa yhtiölakiin perustuvista oikeuksista tai menettelyllisistä velvoitteista. Varhaisten toimivaltuuksien nojalla voidaan laitosta vaatia toteuttamaan elvytyssuunnitelmassa esitetyt järjestelyt ja toimenpiteet; laatimaan toimintaohjelma ja aikataulu sen toteuttamiselle; vaatia johtoa kutsumaan koolle yhtiökokous sekä ehdottamaan asialistaa ja tiettyjen päätösten tekemistä tai kutsua yhtiökokous koolle suoraan; ja vaatia laitosta laatimaan suunnitelma velkojen uudelleenjärjestelemiseksi velkojien kanssa. Valvontaviranomaisella olisi lisäksi valtuudet nimittää erityisjohtaja rajoitetuksi ajaksi, kun laitoksen vakavaraisuuteen kohdistuu tarpeeksi suuri riski. Erityisjohtajan ensisijaisena tehtävänä on palauttaa laitoksen rahoitustilanne sekä sen liiketoiminnan järkevä ja vakaa johtaminen. Erityisjohtaja korvaa laitoksen johdon ja käyttää kaikkia sen valtuuksia rajoittamatta kuitenkaan tavanomaisia osakkeenomistajien oikeuksia. Valtuuksilla nimittää erityisjohtaja on kurinpidollinen vaikutus johtoon ja osakkeenomistajiin, ja niillä voidaan edistää yksityisen sektorin ratkaisujen soveltamista ongelmiin, jotka ratkaisemattomina voisivat johtaa laitoksen kaatumiseen. 4.4.7.Kriisinratkaisun edellytykset (27 artikla) Ehdotuksella otetaan käyttöön yhteiset parametrit kriisinratkaisutoimien käynnistämiselle. Viranomaiset voivat ryhtyä toimenpiteisiin, kun laitos on maksukyvytön tai hyvin lähellä maksukyvyttömyyttä siten, että jos mihinkään toimiin ei ryhdytä, laitoksesta tulee maksukyvytön lähitulevaisuudessa. Samalla on tarpeen varmistaa, että näitä toimia käynnistetään vain, kun on perusteltua puuttua osakkeenomistajien oikeuksiin. Siksi kriisinratkaisutoimenpiteitä olisi toteutettava vasta, kun laitos on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu eikä käytettävissä ole muuta ratkaisua, jolla laitos voitaisiin palauttaa kuntoon asianmukaisessa ajassa. Lisäksi kriisinratkaisutoimenpiteiden käyttö on perusteltava yleisen edun syillä siten kuin 28 artiklassa määritellään. 4.4.8.Yleiset periaatteet – Erityisesti sen välttäminen, että velkojat jäävät kriisinratkaisussa huonompaan asemaan (29 artikla) Kehyksellä otetaan käyttöön joukko yleisiä periaatteita, joita kriisinratkaisuviranomaisten on noudatettava. Periaatteet liittyvät muun muassa tappioiden jakamiseen, osakkaiden ja velkojien kohteluun sekä seurauksiin, joita välineiden käytöllä voi olla laitoksen johtoon. Kehyksen mukaan tappiot määritellään arvostusprosessissa (30 artikla) ja kohdennetaan laitoksen osakkaisiin ja velkojiin kansallisen maksukyvyttömyysjärjestelyn mukaisen saatavien ensisijaisuusjärjestyksen mukaisesti. Kuten edellä todetaan (ks. 3 jakso), tavanomaisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä ei oteta tarpeeksi huomioon rahoitusvakautta tai muita yleisen edun kannalta tärkeitä kysymyksiä. Sen vuoksi kriisinratkaisukehyksessä asetetaan tappioiden kohdentamiselle tiettyjä periaatteita, joita olisi noudatettava riippumatta siitä, mitä kansallisessa maksukyvyttömyysjärjestelyssä määrätään. Periaatteet ovat seuraavat: a) tappiot olisi kohdennettava ensin täysimääräisinä osakkaille ja sen jälkeen velkojille ja b) samaan etuoikeusluokkaan kuuluvia velkojia voidaan kohdella eri tavalla, jos tämä on perusteltavissa yleiseen etuun liittyvillä syillä ja erityisesti rahoitusvakauden tukemiseksi. Näitä periaatteita sovelletaan kaikkiin kriisinratkaisuvälineisiin. Velkakirjojen arvon alaskirjausta varten kehyksessä määritellään yksityiskohtaisempi saatavien ensisijaisuusjärjestys (43 artikla). Tämä tarkempi järjestys täydentää kunkin kansallisen maksukyvyttömyyslainsäädännön mukaista ensisijaisuusjärjestystä ja tarvittaessa korvaa sen. Tapauksissa, joissa velkojat saavat taloudellisesti laskien vähemmän kuin jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, viranomaisten on varmistettava, että velkojat saavat kyseisen erotuksen. Tämä mahdollinen korvaus maksetaan kriisinratkaisurahastosta. Tappioiden kohdentamista ensin osakkaille ja siiten velkojille koskeva periaate yhdessä sen ehdon kanssa, että kriisinratkaisutoimiin on ryhdyttävä ennen turvautumista poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen, on periaatteellisesti olennainen tekijä varmistettaessa, että tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan voidaan minimoida tuloksekkaasti (29 artikla). 4.4.9.Arvostus (30 artikla) Kriisinratkaisuvälineiden ja valtuuksien soveltaminen pohjautuu arviointiin kaatumassa olevan laitoksen varojen ja vastuiden reaaliarvosta. Tätä varten kehykseen sisältyy markkina-arvoon perustuva arvostus. Näin varmistetaan, että tappiot otetaan huomioon hetkellä, jona laitos asetetaan kriisinratkaisuun.

Arvostuksen tekee riippumaton asiantuntija, paitsi jos kriisinratkaisuviranomaisten on kiireellisistä syistä toimittava tilapäisen arvostuksen pohjalta. Sitä on kuitenkin myöhemmin täydennettävä tekemällä lopullinen arvostus, johon osallistuu riippumaton asiantuntija. Kriisinratkaisuviranomaisille annetaan tarvittavat valtuudet muuttaa kriisinratkaisutoimiaan siinä tapauksessa, että tilapäinen ja lopullinen arvostus mahdollisesti poikkeavat toisistaan. 4.4.10.Kriisinratkaisuvälineet ja -valtuudet (31-64 artikla) Kun kriisinratkaisun käynnistysehdot täyttyvät, kriisinratkaisuviranomaisilla on valtuudet soveltaa seuraavia kriisinratkaisuvälineitä: a)liiketoiminnan myynti; b)omaisuudenhoitoyhtiön käyttö; c)varojen erottelu; d)velkakirjojen arvon alaskirjaus (bail-in). Näiden välineiden soveltamiseksi kriisinratkaisuviranomaisilla on valtuudet ottaa kaatunut tai kaatumassa oleva laitos määräysvaltaansa, omaksua osakkeenomistajien ja johtajien rooli, siirtää varoja ja velkoja sekä panna täytäntöön sopimuksia. Kriisinratkaisuvälineitä voidaan käyttää yksittäin tai yhdistelminä. Kaikkiin niistä liittyy jonkinasteinen pankin uudelleenjärjestely. Jos suoritetaan pelkkä velkakirjojen arvon alaskirjaus, kriisinratkaisuun ei liity tällaista uudelleenjärjestelyä. Varojen erottelua käytetään kaikissa olosuhteissa vain yhdessä muiden välineiden kanssa (32 artikla). Kaikkia kriisinratkaisuvälineitä on käytettävä unionin valtiontukikehyksen mukaisesti aina, kun sitä sovelletaan. Tämä tarkoittaa, että mahdollisesta julkisen tuen ja/tai kriisinratkaisurahastojen käytöstä apuna kaatuvien laitoksen kriisinratkaisussa on ilmoitettava komissiolle, joka arvioi tämän käytön sovellettavien valtiontukisääntöjen mukaisesti päättääkseen, soveltuuko se sisämarkkinoille. Ehdotuksessa esitetään vähimmäiskriisinratkaisuvälineet, jotka kaikkien jäsenvaltioiden olisi otettava käyttöön. Kansalliset viranomaiset voivat kuitenkin säilyttää näiden välineiden rinnalla kaatuvien pankkien ongelmien käsittelemistä koskevat kansalliset välineet ja valtuudet, jos ne ovat yhdenmukaiset unionin kriisinratkaisukehyksen ja Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen periaatteiden ja tavoitteiden kanssa ja jos ne eivät aseta esteitä konsernien tehokkaalle kriisinratkaisulle. Kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset saisivat käyttää kyseisiä kansallisia välineitä ja valtuuksia vain, jos ne voivat perustella, ettei unionin kehykseen sisältyvillä välineillä (yksittäin tai yhdistelminä) voida ryhtyä tehokkaisiin kriisinratkaisutoimiin. Liiketoiminnan myynnissä kriisinratkaisuviranomaiset voivat myydä laitoksen koko liiketoiminnan tai osan siitä kaupallisin ehdoin ilman osakkeenomistajien suostumusta tai noudattamatta menettelyjä, joita muuten sovellettaisiin. Kriisinratkaisuviranomaisten olisi markkinoitava myytävänä olevaa laitosta tai sen myytävänä olevia liiketoiminnan osia olosuhteiden sallimissa rajoissa. Omaisuudenhoitoyhtiön käytön avulla kriisinratkaisuviranomaiset voivat siirtää laitoksen liiketoiminnan kokonaan tai osittain julkisessa määräysvallassa olevalle yksikölle. Omaisuudenhoitoyhtiöllä on oltava vakavaraisuusdirektiivin mukainen toimilupa, ja sen on toimittava kaupallisena yhtiönä valtiontukisääntöjen asettamissa rajoissa. Sen toiminnot ovat luonteeltaan väliaikaisia, ja tavoitteena on myydä liiketoiminta yksityiselle sektorille, kun markkinaehdot ovat sopivat. Varojen erottelun avulla kriisinratkaisuviranomaiset voivat siirtää huonontuneet tai ongelmalliset varat erilliseen varainhoitoyhtiöön, jossa niille voidaan löytää ajan mittaan lopullinen ratkaisu. Varojen siirron olisi tapahduttava markkina-arvoa tai pitkän aikavälin taloudellista arvoa vastaavalla hinnalla (30 artiklan mukaisesti), jotta mahdolliset tappiot otettaisiin huomioon siirron toteutushetkellä. Kilpailun vääristymisen ja moraalikadon riskien minimoimiseksi tätä välinettä olisi käytettävä ainoastaan jonkin muun kriisinratkaisuvälineen kanssa. Velkakirjojen arvon alaskirjaus (37–51 artikla) Velkakirjojen arvon alaskirjaus antaa kriisinratkaisuviranomaisille valtuudet alaskirjata kaatuvan laitoksen vakuudettomien velkojien saatavat ja muuntaa velkasitoumukset omaksi pääomaksi. Tätä välinettä voidaan käyttää lähellä kaatumista olevan tai todennäköisesti kaatuvan laitoksen pääomapohjan vahvistamiseen, jolloin viranomaiset voivat uudistaa laitoksen rakenteen kriisinratkaisuprosessin kautta ja palauttaa sen elinkelpoisuuden tervehdyttämisen ja uudelleenjärjestelyn jälkeen. Näin viranomaisilla olisi käytettävissään enemmän pelivaraa reagoida suurten monimutkaisten finanssilaitosten kaatumisiin. Samassa yhteydessä vaihdettaisiin laitoksen ongelmista vastuussa oleva johto ja otettaisiin käyttöön liiketoiminnan elvytyssuunnitelma. Kriisinratkaisuviranomaisilla olisi valtuudet alaskirjata laitoksen kaikki velat. Jotkin velat suljettaisiin kuitenkin etukäteen tämän välineen ulkopuolelle (kuten vakuudelliset velat, vakuutetut talletukset ja velat, joiden jäljellä oleva juoksuaika on vähemmän kuin kuukausi). Kriisinratkaisuviranomainen voisi poikkeuksellisesti sulkea sen ulkopuolelle myös johdannaisiin perustuvat velat, jos on perustelluista syistä tarpeen varmistaa laitoksen kriittiset toiminnot ja sen ydinliiketoiminta-alueet tai rahoitusvakaus (38 artikla). Tällaisen mahdollisen poissulkemisen yhdenmukainen soveltaminen unionin tasolla varmistettaisiin komission delegoiduilla säädöksillä. Velkojen arvon alaskirjauksen soveltamiseksi kriisinratkaisuviranomaisten on voitava varmistaa, että laitoksilla on taseessaan riittävä määrä velkoja, joihin alaskirjausvaltuuksia voidaan käyttää. Vähimmäismäärä suhteutettaisiin ja mukautettaisiin kutakin laitosluokkaa varten käyttäen perusteena laitoksen riskiprofiilia tai rahoituslähteiden koostumusta (39 artikla). Vähimmäisvaatimuksen yhdenmukainen soveltaminen unionin tasolla varmistettaisiin komission delegoiduilla säädöksillä. Finanssikriisistä saadun näytön ja mallisimulaatioiden perusteella alaskirjauskelpoisten velkojen asianmukainen prosenttimäärä kaikista veloista voisi olla esimerkiksi 10 prosenttia (poislukien säädetty vähimmäispääoma). Kuten 4.4.8 kohdassa selostetaan, 43 ja 44 artiklassa määrätään yksityiskohtainen ensisijaisuusjärjestys, joka täydentää kunkin kansallisen maksukyvyttömyyslainsäädännön mukaista ensisijaisuusjärjestystä ja tarvittaessa korvaa sen. Periaatteessa kaikki osakkaiden saatavat olisi alaskirjattava ensin ja sen jälkeen etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevat saatavat. Vasta alaskirjattuaan kaikki nämä saatavat voivat kriisinratkaisuviranomaiset kohdentaa tappioita ylimmän etuoikeusluokan saataviin (43 ja 44 artikla). Voi kuitenkin olla olosuhteita, joissa kriisinratkaisuviranomaiset voivat puuttua velkojien oikeuksiin kirjaamatta ensin alas kaikkia osakkaiden saatavia. Nämä olosuhteet koskevat vain osakkeenomistajien velkakirjojen arvon alaskirjausta ja voivat vallita, kun kriisinratkaisun kohteena olevassa laitoksessa on jäljellä pääomaa (kriisinratkaisun ehtojen mukaan laitos on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu, jos sen koko pääoma on vähentynyt olemattomiin tai merkittävästi). Tässä tapauksessa kriisinratkaisuviranomaiset voisivat sen jälkeen, kun ne ovat kohdentaneet tappiot osakkaille ja vähentäneet tai mitätöineet suurimman osan osakkaiden saatavista, muuntaa pääomaksi etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevia ja tarvittaessa myös ylimmän etuoikeusluokan velkoja. Muuntaminen on toteutettava siten, että jäljellä olevat osakkaiden saatavat heikentyvät merkittävästi. 4.4.11.Sopimusten purkamista koskevat rajoitukset ja vastapuolten suojatoimet (68-73 artikla ja 77 artikla) Kriisinratkaisuvälineiden soveltamisen tehostamiseksi kriisinratkaisuviranomaisten on voitava lykätä väliaikaisesti velkojien ja vastapuolien oikeutta periä saataviaan ja saattaa päätökseen, nopeuttaa tai muulla tavoin purkaa kaatuvan laitoksen kanssa tehtyjä sopimuksia. Tällainen väliaikainen lykkääminen, joka saa kestää enintään kello 17:ään seuraavana pankkipäivänä, antaa viranomaisille aikaa kartoittaa ja arvostaa maksukykyiselle kolmannelle siirrettäviä sopimuksia ilman riskiä siitä, että rahoitussopimusten arvo ja sisältö muuttuvat, kun vastapuolet käyttävät purkamisoikeuksiaan. Ne vastapuolet, jotka eivät jätä kaatunutta laitosta, voivat jälleen käyttää purkamisoikeuksiaan lykkäyksen päätyttyä. Sopimuksen siirtoa suorituskykyiselle kolmannelle osapuolelle ei kuitenkaan tule pitää tapahtumana, joka antaa oikeuden purkaa sopimus.

Näitä välttämättömiä sopimusoikeudellisia rajoituksia tasapainottavat vastapuolten suojatoimet, jotka estävät viranomaisia erottamasta toisistaan toisiinsa liittyviä vastattavia, oikeuksia ja sopimuksia. Toisin sanoen jos omaisuudesta siirretään vain osa, toisiinsa liittyvät järjestelyt on joko siirrettävä kokonaisuudessaan tai niitä ei saa siirtää lainkaan. Näihin järjestelyihin kuuluvat sulkeutuva nettoutus, kuittaus, rahoitusvakuuksien asettaminen omistusoikeuden siirtämiseksi, vakuusjärjestelyt ja strukturoitu rahoitus. 4.4.12.Oikeudenkäyntirajoitukset (77 ja 78 artikla) Perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesti asianosaisilla osapuolilla on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin vastineena niihin vaikuttaviin toimenpiteisiin. Tämän vuoksi kriisinratkaisuviranomaisten tekemät päätökset on alistettava tuomioistuinvalvontaan. Jotta voitaisiin suojella kolmansia osapuolia, jotka ovat ostaneet kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoja, oikeuksia ja velkoja kriisinratkaisuviranomaisten päätösten perusteella, ja jotta voitaisiin varmistaa finanssimarkkinoiden vakaus, tuomioistuinvalvonta ei saisi kuitenkaan vaikuttaa mitätöidyn päätöksen nojalla toteutettuun hallinnolliseen toimeen ja/tai transaktioon. Laittoman päätöksen korjaustoimet olisi tämän vuoksi rajattava korvauksen maksamiseen kyseeseen tulevien henkilöiden kärsimästä vahingosta. Lisäksi on tarpeen estää kriisinratkaisussa olevaa pankkia koskevien muiden oikeustoimien käynnistäminen. Tätä varten kehyksessä edellytetään, että ennen kuin kansallinen tuomari käynnistää laitosta koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn, sen on ilmoitettava kriisinratkaisuviranomaiselle mahdollisista vaateista. Kriisinratkaisuviranomaisella on sitten oikeus päättää 14 päivän kuluessa ilmoituksen saamisesta, ryhtyykö se kriisinratkaisutoimiin kyseisen laitoksen suhteen. 4.4.13.Rajatylittävä kriisinratkaisu (80-83 artikla) Elvytys- ja kriisinratkaisukehyksessä otetaan huomioon joidenkin pankkikonsernien rajatylittävä luonne, jotta unionissa voidaan luoda kattava ja yhdennetty kehys pankkien elvytystä ja kriisinratkaisua varten. Sen vuoksi elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmat on laadittava, hyväksyttävä ja pantava täytäntöön koko konsernia varten siten, että otetaan huomioon kunkin konsernin rakenne ja erikoispiirteet sekä emoyhtiön ja tytäryhtiöiden valtioiden kansallisten viranomaisten välinen vastuunjako. Tarvittavat toimenpiteet edellyttävät, että kansallisten viranomaisten välistä yhteistyötä vahvistetaan ja käyttöön otetaan kannustimia konsernilähestymistavan soveltamiseksi varautumisen, elvyttämisen ja kriisinratkaisun kaikissa vaiheissa. Kriisinratkaisua varten perustetaan kollegioita, joille nimetään johtajat ja joiden toimintaan Euroopan pankkiviranomainen (EPV) osallistuu. EPV helpottaa viranomaisten välistä yhteistyötä ja toimii tarvittaessa sovittelijana. Kollegioiden tavoitteena on koordinoida kansallisten viranomaisten valmistelu- ja kriisinratkaisutoimenpiteitä sen varmistamiseksi, että unionin tasolla otetaan käyttöön optimaaliset ratkaisut. 4.4.14.Suhteet kolmansiin maihin (84-89 artikla) Koska monet unionin laitoksista ja pankkikonserneista toimivat myös kolmansissa maissa, tehokkaassa kriisinratkaisukehyksessä on säädettävä myös yhteistyöstä kolmansien maiden viranomaisten kanssa. Direktiiviehdotus antaa unionin viranomaisille tarvittavat valtuudet tukea kriisinratkaisutoimia, joita kolmas maa toteuttaa kaatuneen pankkinsa suhteen, sillä direktiivin nojalla voidaan toteuttaa sellaisten varojen ja velkojen siirtoja, jotka sijaitsevat kolmannen maan alueella tai joihin sovelletaan kolmannen maan lainsäädäntöä. Tätä tukea voidaan kuitenkin antaa vain, jos ulkomaisella toiminnalla voidaan varmistaa paikallisten tallettajien ja velkojien oikeudenmukainen ja yhtäläinen kohtelu ja jos se ei vaaranna kyseessä olevan jäsenvaltion rahoitusvakautta. Unionin kriisinratkaisuviranomaisilla olisi myös oltava valtuudet soveltaa kriisinratkaisuvälineitä kolmansien maiden laitosten kansallisiin sivuliikkeisiin, kun erillinen kriisinratkaisu on tarpeen rahoitusvakauden tai paikallisten tallettajien suojelemiseksi. Ehdotuksen mukaan ulkomaisia kriisinratkaisutoimia tuetaan, jos kriisinratkaisuviranomaiset ovat tehneet yhteistyösopimuksen ulkomaisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa. Tällaisten sopimusten avulla olisi varmistettava kansainvälisiä konserneja koskeva tehokas suunnittelu, päätöksenteko ja koordinointi. EPV:n olisi laadittava hallinnolliset puitejärjestelyt kolmansien maiden viranomaisten kanssa asetuksen N:o 1093/2010 33 artiklan mukaisesti, ja kansallisten viranomaisten olisi tehtävä kahdenvälisiä järjestelyjä, joissa noudatetaan mahdollisimman pitkälti EPV:n puitejärjestelyjä. 4.4.15.Kriisinratkaisun rahoittaminen (90-99 artikla) Kriisinratkaisu mahdollistaa kustannustaakan paremman jaon osakkaiden ja velkojien kesken kriisinratkaisuprosessissa tapauksissa, joissa maksukyvyttömyysmenettelyjä ei katsota asianmukaiseksi vaihtoehdoksi mahdollisten rahoitusvakauteen kohdistuvien riskien vuoksi. Tämän täydennykseksi saatetaan kuitenkin tarvita lisärahoitusta esimerkiksi likviditeetin tarjoamiseksi omaisuudenhoitoyhtiölle. Saatujen kokemusten perusteella on käyttöön otettava rahoitusjärjestelyt, joiden rahoituksesta vastaavat laitokset itse, jotta voidaan minimoida vakavaraisuustuen tappioriskin kohdistuminen veronmaksajaan. Tarvittavat säännökset sisältyvät 90–99 artiklaan. 89 artiklassa säädetään rahoitusjärjestelyjen käyttöönotosta kussakin jäsenvaltiossa. Tarkoitukset, joihin niitä voidaan käyttää, luetellaan 89 artiklan 2 kohdassa, ja ne voivat olla muun muassa takauksien asettamista, lainojen antamista ja rahoitusosuuksien maksamista. Tappiot lankeavat ensisijaisesti osakkaille ja velkojille, mutta muita rahoitusjärjestelyjä ei periaatteellisesti voida sulkea pois. 90 artiklassa säädetään rahoitusjärjestelyihin osoitettavista rahoitusosuuksista. Ne ovat etukäteen suoritettavia osuuksia, joita täydennetään jälkikäteisosuuksilla ja erikoistapauksissa finanssilaitoksilta tai keskuspankilta otettavilla lainoilla. Sen varmistamiseksi, että varoja on käytettävissä kaiken aikaa, ja jälkikäteisrahoitukseen liittyvän myötäsyklisyyden vuoksi varoille olisi asetettava vähimmäistavoitetaso, joka olisi saavutettava etukäteen suoritettavilla osuuksilla kymmenen vuoden aikana. Mallilaskelman perusteella optimaalinen vähimmäistavoitetaso olisi 1 prosentti suojatuista talletuksista. Kansallisten rahoitusjärjestelyjen häiriönsietokyvyn parantamiseksi 97 artiklassa säädetään kansallisten järjestelyjen oikeudesta lainata muiden jäsenvaltioiden vastaavilta järjestelyiltä. Eri maiden kansallisten viranomaisten vastuunjaon huomioimiseksi konsernien kriisinratkaisun yhteydessä 98 artikla sisältää säännöt kansallisten rahoitusjärjestelyjen konsernien kriisinratkaisua varten suorittamista osuuksista. Kyseinen osuus perustuu konsernin kriisinratkaisusuunnitelmien yhteydessä aiemmin sovittuun osuuteen. Kansalliset rahoitusjärjestelyt muodostavat rahoitusjärjestelyjen eurooppalaisen järjestelmän, johon sisältyvät myös lainamekanismit sekä kansallisten järjestelyjen vastavuoroisuus rajatylittävää toimintaa harjoittajien konsernien kriisinratkaisussa (98 artikla). 99 artikla käsittelee talletussuojajärjestelmien roolia kriisinratkaisukehyksessä. Talletussuojajärjestelmillä voi olla osuus kriisinratkaisussa kahdella tavalla: Ensinnäkin talletussuojajärjestelmien on tuettava sitä tavoitetta, että suojatut talletukset ovat jatkuvasti maksettavissa. Talletussuojajärjestelmät on otettu käyttöön kaikissa jäsenvaltioissa direktiivin 94/19/EY mukaisesti. Niistä korvataan 100 000 euroon saakka vähittäistallettajien talletukset, joita ei kyetä maksamaan, minkä jälkeen ne perivät korvattuihin talletuksiin liittyvät oikeudet likvidaatiomenettelyssä. Sen sijaan kriisinratkaisumenettelyssä voidaan välttää se, etteivät suojatut talletukset ole maksettavissa, mikä on tallettajan näkökulmasta parempi vaihtoehto. Siksi on suotavaa, että talletussuojajärjestelmä osallistuu 99 artiklan 1 kohdan mukaisesti osuudella, joka vastaa tappioita, jotka sille olisivat aiheutuneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Riittävän rahoituksen varmistamiseksi talletussuojajärjestelmät sijoitetaan saatavien ensisijaisuusjärjestyksessä samaan luokkaan kuin vakuudettomat ei-etuoikeutetut saatavat. Talletussuojajärjestelmien osuus on maksettava käteisenä suojattuihin talletuksiin liittyvien tappioiden kattamiseksi. Toiseksi jäsenvaltioiden velvoitteena on ainakin käyttää talletussuojajärjestelmiä käteisvarojen tarjoamiseksi, jotta voidaan varmistaa suojattujen talletusten jatkuva maksettavuus, mutta niille jätetään harkintavalta sen suhteen, miten kriisinratkaisua rahoitetaan: ne voivat päättää luoda rahoitusjärjestelyjä, jotka ovat erillisiä talletussuojajärjestelmistä, tai käyttää talletussuojajärjestelmiä myös 91 artiklassa tarkoitettuina rahoitusjärjestelyinä. Talletussuojajärjestelmien ja kriisinratkaisun välillä on löydettävissä synergioita. Kun käytössä on kriisinratkaisukehys, joka rajoittaa riskien leviämistä, pankkien kaatumisten määrä vähenee ja sitä kautta myös tarve turvautua talletussuojajärjestelmään. Ehdotuksen mukaan jäsenvaltiot saisivat käyttää talletussuojajärjestelmiä kriisinratkaisun rahoittamiseen mittakaavaetujen hyödyntämiseksi. Jos nämä kaksi järjestelyä ovat erillisiä, talletussuojajärjestelmät vastaavat vakuutettujen tallettajien suojasta 99 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetyssä laajuudessa ja olosuhteissa, ja 91 artiklan mukaisesti perustetut erilliset rahoitusjärjestelyt tarjoavat lisärahoitusta. Jos jäsenvaltiot sen sijaan päättävät käyttää yhtä ainoaa rahoitusjärjestelyä, se kattaa sekä suojattuihin talletuksiin liittyvät tappiot että muut 92 artiklan mukaiset tarkoitukset. Tällöin talletussuojajärjestelmän on täytettävä kaikki 93–98 artiklaan sisältyvät rahoitusosuuksiin, lainoihin ja vastavuoroisuuteen liittyvät ehdot. Joka tapauksessa ehtona on, että jos kriisinratkaisun kohteena oleva laitos kaatuu myöhemmin sen jälkeen, kun talletussuojajärjestelmästä on maksettu osuus, eikä talletussuojajärjestelmällä ole riittäviä varoja maksaakseen tallettajille, sillä on oltava käytössä järjestelyt vastaavien määrien kokoamiseksi välittömästi jäseniltään.

Kriisinratkaisurahastojen käyttöön liittyy todennäköisesti valtiontukea riippumatta kansallisten rahoitusjärjestelmien tyypistä (ts. onko kyseessä talletussuojajärjestelmästä erillinen kriisinratkaisurahasto vaiko talletussuojajärjestelmä, joka toimii tällaisena rahastona). 4.4.16.Yhteensopivuus SEUT-sopimuksen 290 ja 291 artiklan kanssa Komission antoi 23. syyskuuta 2009 ehdotukset EPV:n, EVTEV:n ja EAMV:n perustamisasetuksiksi. Komissio haluaa tältä osin palauttaa mieliin SEUT-sopimuksen 290 ja 291 artiklaan liittyvät lausumat, jotka se esitti hyväksyessään Euroopan valvontaviranomaisten perustamista koskevat asetukset. Lausumissa todetaan seuraavaa: ”Sääntelystandardien hyväksymisprosessin osalta komissio korostaa finanssipalvelualan ainutlaatuista luonnetta, joka johtuu Lamfalussy-rakenteesta ja joka on nimenomaisesti tunnustettu SEUT-sopimukseen liitetyssä julistuksessa 39. Komissio epäilee kuitenkin vahvasti, ovatko rajoitukset, jotka koskevat sen asemaa delegoituja säädöksiä ja täytäntöönpanotoimenpiteitä hyväksyttäessä, SEUT 290 ja 291 artiklan mukaisia.” 4.4.17.Luottolaitosten likvidaatiota koskevaan direktiiviin, yhtiöoikeusdirektiiveihin ja EPV-asetukseen tehtävät muutokset (104–111 artikla) Direktiivissä 2001/24/EY säädetään sellaisten luottolaitosten tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimien vastavuoroisesta tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta, joilla on sivuliikkeitä muissa jäsenvaltioissa. Direktiivillä pyritään varmistamaan, että luottolaitoksen ja sen toisissa jäsenvaltioissa sijaitsevien sivuliikkeiden tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimet toteutetaan yhtenäisyyden ja yleispätevyyden periaatteiden mukaisesti. Tämä merkitsee sitä, että käytössä on vain yhdet maksukyvyttömyysmenettelyt ja että luottolaitosta käsitellään yhtenä kokonaisuutena. Menettelyjen yhtenäisyys ja yleispätevyys takaavat velkojien yhtäläisen kohtelun riippumatta kansalaisuudesta, asuinpaikasta tai kotipaikasta. Jotta voitaisiin varmistaa velkojien yhtäläinen kohtelu kriisinratkaisumenettelyissä, direktiiviä 2001/24/EY on määrä muuttaa siten, että sen soveltamisalaan lisätään sijoituspalveluyritykset ja kriisinratkaisuvälineiden käyttö kaikkiin kriisinratkaisujärjestelmän kattamiin yksiköihin. Unionin yhtiöoikeusdirektiiveihin sisältyy osakkeenomistajien ja velkojien suojelua koskevia sääntöjä. Jotkin näistä säännöistä saattavat estää kriisinratkaisuviranomaisia toteuttamasta nopeita toimia. Toisessa yhtiöoikeusdirektiivissä edellytetään, että päätös julkisen osakeyhtiön pääoman korottamisesta on tehtävä yhtiökokouksessa, kun taas direktiivissä 2007/36/EY (osakkeenomistajien oikeuksia koskeva direktiivi) edellytetään yhtiökokouskutsun esittämistä viimeistään 21 päivää ennen kokouspäivää. Luottolaitoksen rahoitustilannetta ei siksi voida palauttaa nopeasti pääomakorotuksilla. Ehdotuksessa esitetään tästä syystä, että osakkeenomistajien oikeuksia koskevaa direktiiviä muutetaan niin, että yhtiökokous voi päättää etukäteen, että se soveltaa lyhempää yhtiökokouskutsun esittämisen määräaikaa, jotta voidaan tehdä päätös pääoman korottamisesta hätätilanteissa. Tällainen lupa on osa elvyttämissuunnitelmaa. Se mahdollistaa nopean toiminnan, ja samalla osakkeenomistajien päätöksentekovaltuudet säilyvät. Yhtiöoikeusdirektiiveissä säädetään myös, että pääoman korottaminen ja alentaminen sekä osakeyhtiöiden sulautumiset ja jakautumiset edellyttävät osakkeenomistajien suostumusta, ja että merkintäoikeutta voidaan soveltaa aina, kun pääomaa korotetaan vastiketta vastaan. Lisäksi ostotarjousdirektiivin mukaan tarjousten jättäminen on pakollista, kun henkilö – myös valtio – hankkii listatusta yhtiöstä osakkeita sellaisen määrän, joka ylittää valvontakynnyksen (yleensä 30–50 prosenttia). Näiden ongelmien ratkaisemiseksi ehdotuksessa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus poiketa säännöksistä, joissa edellytetään velkojien tai osakkeenomistajien suostumusta tai jotka muulla tavoin estävät tehokkaan ja nopean kriisinratkaisun. Sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisusta vastaavat viranomaiset ovat edustettuina asetuksella (EU) N:o 1093/2010 perustetussa Euroopan finanssivalvontajärjestelmässä ja että EPV:llä on tarvittava asiantuntemus tässä direktiivissä säädettyjen tehtävien hoitamiseksi, asetusta (EU) N:o 1093/2010 olisi muutettava siten, että kyseisen asetuksen mukainen toimivaltaisten viranomaisten määritelmä kattaa myös tässä direktiivissä määritellyt kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset. 4.4.18.Voimaantulo Direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu EUVL:ssä. Yleisen käytännön mukaisesti direktiivi on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä 18 kuukauden kuluessa eli viimeistään 31. joulukuuta 2014. Velkakirjojen arvon alaskirjausta koskevia säännöksiä on määrä soveltaa vasta 1. tammikuuta 2018 alkaen. Tässä määräajassa otetaan huomioon nykyisen velan maturiteettisyklit, tarve välttää luotonannon vähentämistä sekä se, että laitosten on pantava täytäntöön uudet pääomavaatimukset vuoteen 2018 mennessä. Selittävistä asiakirjoista 28. syyskuuta 2011 annetun jäsenvaltioiden ja komission yhteisen poliittisen lausuman mukaisesti jäsenvaltioiden olisi liitettävä täytäntöönpanotoimenpiteitään koskevaan ilmoitukseen vastaavuustaulukot. Tämä on perusteltua, koska direktiivin monimutkaisuus ja sen kattamat erilaiset aiheet edellyttävät todennäköisesti suurta määrää täytäntöönpanotoimenpiteitä ja koska osa jäsenvaltioista on jo antanut lainsäädäntöä, jolla tämä direktiivi pannaan osittain täytäntöön. 5.TALOUSARVIOVAIKUTUKSET Edellä esitetyillä toimintavaihtoehdoilla on vaikutuksia unionin talousarvioon. Ehdotus edellyttäisi, että EPV i) laatii noin 23 teknistä standardia ja 5 ohjetta ii) osallistuu kriisinratkaisukollegioihin, tekee päätökset tapauksissa, joissa esiintyy erimielisyyttä, ja huolehtii sitovasta sovittelusta ja iii) huolehtii kolmansien maiden kriisinratkaisumenettelyjen tunnustamisesta 85 artiklan mukaisesti ja tekee ei-sitovia kehysyhteistyösopimuksia kolmansien maiden kanssa 88 artiklan mukaisesti. Tekniset standardit on määrä toimittaa 12 kuukautta direktiivin voimaantulon jälkeen. Direktiivin arvioidaan tulevan voimaan vuoden 2013 kesäkuun ja joulukuun välisenä aikana. Komission ehdotuksessa annetaan EPV:lle pitkän aikavälin tehtäviä, joita varten tarvitaan viisi lisätointa (väliaikaisina toimihenkilöinä) vuodesta 2014 lähtien. Lisäksi ennakoidaan tarvittavan 11 kansallista asiantuntijaa tilapäisiin tehtäviin vuosina 2014 ja 2015. 2012/0150 (COD) Ehdotus EUROOPAN PARLAMENTIN JA NEUVOSTON DIREKTIIVI

luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivien 77/91/ETY ja 82/891/EY, direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY ja 2011/35/EY ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta (ETA:n kannalta merkityksellinen teksti) EUROOPAN PARLAMENTTI JA EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, jotka ottavat huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 114 artiklan, ottavat huomioon Euroopan komission ehdotuksen, sen jälkeen kun esitys lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttäväksi säädökseksi on toimitettu kansallisille parlamenteille, ottavat huomioon Euroopan talous- ja sosiaalikomitean lausunnon, ottavat huomioon Euroopan keskuspankin lausunnon, noudattavat tavallista lainsäätämisjärjestystä, sekä katsovat seuraavaa: (1)Vuonna 2008 alkanut finanssikriisi on paljastanut, että unionissa on huomattava pula työkaluista, joilla reagoidaan tehokkaasti epäterveisiin tai lähellä kaatumista oleviin luottolaitoksiin. Tällaisia työkaluja tarvitaan erityisesti maksukyvyttömyyden ennalta ehkäisemiseksi tai ilmenneen maksukyvyttömyyden kielteisten vaikutusten rajaamiseksi mahdollisimman vähiin säilyttämällä järjestelmän kannalta tärkeät toiminnot kyseisessä laitoksessa. Kriisin aikana juuri nämä haasteet pakottivat jäsenvaltioita pelastamaan luottolaitoksia julkisin varoin. (2)Unionin finanssimarkkinat ovat voimakkaasti yhdentyneet ja kytköksissä moniin laajalti kansallisten rajojen yli toimiviin luottolaitoksiin. Rajat ylittävän luottolaitoksen kaatuminen vaikuttaa todennäköisesti finanssimarkkinoiden vakauteen niissä jäsenvaltioissa, joissa laitos toimii. Jäsenvaltioiden kyvyttömyys saada hallintaansa kaatumassa oleva luottolaitos ja purkaa se niin, että laajat rahoitusjärjestelmän vauriot ehkäistään, voi heikentää jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta ja sisämarkkinoiden uskottavuutta finanssipalvelualalla. Finanssimarkkinoiden vakaus on tämän vuoksi olennainen edellytys sisämarkkinoiden toteutumiselle ja toiminnalle. (3)Luottolaitosten kriisinratkaisumenettelyjä ei ole nykyisellään yhdenmukaistettu unionin tasolla. Jotkin jäsenvaltiot soveltavat luottolaitoksiin samoja menettelyjä kuin muihinkin maksukyvyttömiin yrityksiin, joskin menettelyjä on voitu mukauttaa luottolaitoksia varten. Luottolaitosten maksukyvyttömyyttä sääntelevissä laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä on huomattavia sisällöllisiä ja menettelyllisiä eroja jäsenvaltioiden kesken. Lisäksi finanssikriisi on osoittanut, etteivät yritysten yleiset maksukyvyttömyysmenettelyt ehkä aina sovellu luottolaitoksiin, sillä niiden avulla ei ehkä aina voida taata toimenpiteiden riittävää ripeyttä, luottolaitosten keskeisten toimintojen jatkumista eikä rahoitusvakauden säilymistä. (4)Tämän vuoksi tarvitaan järjestely, joka antaa viranomaisille välineet puuttua riittävän varhain ja nopeasti epäterveeseen tai kaatumassa olevaan luottolaitokseen tarkoituksena varmistaa luottolaitoksen olennaisten finanssi- ja talousalan toimintojen jatkuvuus sekä samalla rajoittaa laitoksen maksukyvyttömyydestä rahoitusjärjestelmään kohdistuvat vaikutukset mahdollisimman pieniksi ja huolehtia siitä, että osakkeenomistajat ja velkojat ottavat kantaakseen asianmukaiset tappiot. Viranomaisten pitäisi uusien valtuuksien avulla pystyä ylläpitämään talletusten ja maksuliikenteen keskeytymätön saatavuus, myymään tarvittaessa yrityksen elinkelpoiset osat ja jakamaan tappiot tasapuolisesti ja ennakoitavasti. Näillä tavoitteilla pitäisi pystyä välttämään finanssimarkkinoiden vakauden järkkyminen ja rajoittamaan veronmaksajille koituvat kustannukset mahdollisimman pieniksi. (5)Jotkin jäsenvaltiot ovat jo saattaneet voimaan lainsäädännön muutoksia, joilla otetaan käyttöön kaatumassa olevien luottolaitosten kriisinratkaisun mahdollistavia mekanismeja; eräät muut ovat ilmaisseet aikomuksensa ottaa käyttöön vastaavia mekanismeja, jollei niistä säädetä unionin tasolla. Kansalliset erot luottolaitosten kriisinratkaisun edellytyksissä, valtuuksissa ja prosesseissa todennäköisesti estävät sisämarkkinoiden häiriötöntä toimintaa ja kansallisten viranomaisten välistä yhteistyötä näiden puuttuessa kaatuviin rajat ylittävää toimintaa harjoittaviin pankkialan konserneihin. Näin on erityisesti silloin, kun kansallisilla viranomaisilla ei erilaisten lähestymistapojen vuoksi ole samanasteista valvontamahdollisuutta tai samaa kykyä purkaa luottolaitoksia. Tällaiset erot kriisinratkaisujärjestelyissä voivat vaikuttaa eri tavoin myös pankkien varainhankintakustannuksiin eri jäsenvaltioissa ja mahdollisesti vääristää pankkien välistä kilpailua. Toimivia kriisinratkaisujärjestelyjä tarvitaan kaikissa jäsenvaltioissa varmistamaan, ettei laitosten mahdollisuuksia hyödyntää sisämarkkinoiden tarjoamaa sijoittautumisoikeutta rajoiteta sen perusteella, mitkä ovat niiden kotijäsenvaltion taloudelliset valmiudet hallita niiden maksukyvyttömyyttä. (6)Kyseiset esteet olisi poistettava ja annettava säännöt, joilla varmistetaan, ettei sisämarkkinasäännösten toiminta häiriinny. Tätä varten laitosten kriisinratkaisun periaatteista olisi annettava yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevat yhteiset säännöt. (7)Koska toteutettavan toimen tavoitteita eli luottolaitosten kriisinratkaisua koskevien sääntöjen ja prosessien yhdenmukaistamista ei voida saada riittävässä määrin aikaan jäsenvaltioiden voimin vaan tarvitaan unionin tason toimia yhdenkin luottolaitoksen kaatumisen vaikutusten tuntuessa koko unionissa, unioni voi toteuttaa toimenpiteitä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklassa esitetyn toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Kyseisessä artiklassa esitetyn suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä direktiivissä ei ylitetä sitä, mikä on näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tarpeen. (8)Johdonmukaisuuden varmistamiseksi suhteessa finanssipalvelujen alalla voimassa olevaan unionin lainsäädäntöön ja mahdollisimman korkeatasoisen rahoitusvakauden säilyttämiseksi erilaisissa laitoksissa kriisinratkaisujärjestelyä ei pitäisi soveltaa pelkästään luottolaitoksiin vaan myös sijoituspalveluyrityksiin, jotka kuuluvat sijoituspalveluyritysten ja luottolaitosten omien varojen riittävyydestä 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2006/49/EY määriteltyjen vakausvaatimusten soveltamisalaan. Järjestelmää tulisi niin ikään soveltaa finanssialan holdingyhtiöihin, finanssiryhmittymään kuuluvien luottolaitosten, vakuutusyritysten ja sijoituspalveluyritysten lisävalvonnasta sekä neuvoston direktiivien 73/239/ETY, 79/267/ETY, 92/49/ETY, 92/96/ETY, 93/6/ETY ja 93/22/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 98/78/EY ja 2000/12/EY muuttamisesta 16 päivänä joulukuuta 2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2002/87/EY tarkoitettuihin finanssialan sekaholdingyhtiöihin sekä monialan holdingyhtiöihin ja finanssilaitoksiin, kun viimeksi mainitut ovat luottolaitoksen tai sijoitusyhtiön tytäryhtiöitä. Kriisi on osoittanut, että konserniin kuuluvan yksikön maksukyvyttömyys voi heijastua nopeasti koko konsernin vakavaraisuuteen ja aiheuttaa sitä kautta myös järjestelmävaikutuksia. Tämän vuoksi viranomaisilla pitäisi olla myös näihin yksiköihin vaikuttavat tehokkaat toimintakeinot, jotta estetään kriisin leviäminen ja pystytään tarjoamaan johdonmukainen kriisinratkaisusuunnitelma koko konsernille, sillä konserniin kuuluvan yksikön maksukyvyttömyys voi nopeasti heijastua koko konsernin vakavaraisuuteen. (9)Tässä direktiivissä säädettyjen kriisinratkaisuvälineiden ja -valtuuksien käyttö voi keskeyttää osakkeenomistajien ja velkojien oikeudet. Erityisesti viranomaisten valtuudet siirtää laitoksen osakkeet tai sen koko omaisuus tai osa omaisuudesta yksityiselle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta rajoittavat osakkeenomistajien omistusoikeutta. Lisäksi valtuudet päättää siitä, mitkä velat siirretään kaatuvasta luottolaitoksesta sillä perusteella, että tavoitteena on varmistaa palvelujen jatkuvuus ja välttää rahoitusvakauteen kohdistuvat haittavaikutukset, voivat vaikuttaa velkojien yhdenvertaiseen kohteluun. (10)Kansallisten viranomaisten olisi otettava elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien yhteydessä ja käytössään olevia eri välineitä soveltaessaan huomioon laitoksen riski, koko ja sidokset ja varmistettava näin, että järjestelmää sovelletaan asianmukaisesti.

(11)Varmistaakseen tarvittavan reagointinopeuden, taatakseen riippumattomuuden talouden toimijoista ja estääkseen eturistiriidat jäsenvaltioiden olisi nimettävä julkiset hallintoviranomaiset, jotka huolehtivat tämän direktiivin nojalla tapahtuvan kriisinratkaisun toiminnoista ja tehtävistä. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että kriisinratkaisuviranomaisille osoitetaan asianmukaiset voimavarat. Julkisviranomaisten nimeäminen ei saisi estää kriisinratkaisuviranomaisen vastuulla tapahtuvaa delegointia. Ei ole kuitenkaan tarpeen säätää yksityiskohtaisesti siitä, minkä viranomaisen jäsenvaltion olisi nimettävä kriisinratkaisuviranomaiseksi. Vaikka tämän seikan yhdenmukaistaminen saattaisi helpottaa yhteensovittamista, sen myötä puututtaisiin merkittävissä määrin jäsenvaltioiden perustuslaillisiin ja hallinnollisiin järjestelmiin. Riittävä yhteensovitusaste voidaan saavuttaa myös vähemmän kajoavalla vaatimuksella: kaikkien laitosten kriisinratkaisuun osallistuvien kansallisten viranomaisten tulisi olla edustettuina kriisinratkaisukollegioissa, joiden on määrä toimia rajat ylittävinä tai unionin tason yhteensovittamiseliminä. Jäsenvaltioiden pitäisi tämän vuoksi pystyä vapaasti valitsemaan, mitkä viranomaiset ovat vastuussa kriisinratkaisuvälineiden ja tässä direktiivissä säädettyjen valtuuksien käyttämisestä. (12)Koska luottolaitoksen tai sijoituspalveluyrityksen kaatuminen saattaa vaikuttaa jäsenvaltion rahoitusjärjestelmään ja talouteen ja koska kriisin ratkaisemiseksi voidaan tarvita julkisia varoja, valtiovarainministeriöiden tai muiden asiaankuuluvien ministeriöiden tulisi jäsenvaltioissa osallistua tiiviisti jo varhaisvaiheessa kriisinhallinta- ja ratkaisuprosessiin. (13)Unionin laajuista toimintaa harjoittavien laitosten tai konsernien tehokas kriisinratkaisu edellyttää toimivaltaisten viranomaisten ja kriisinratkaisuviranomaisten välistä yhteistyötä kriisinratkaisukollegioissa kaikissa tämän direktiivin kattamissa vaiheissa elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmien valmistelusta aina varsinaiseen laitoksen kriisinratkaisuun saakka. Jos kansallisten viranomaisten välillä syntyy erimielisyyttä tämän direktiivin mukaisesti tehtävistä laitoksia koskevista päätöksistä, Euroopan pankkiviranomaisen (EPV) olisi viime kädessä huolehdittava sitovasta sovittelusta. Tätä varten EPV:lle olisi annettava oikeudet tehdä päätöksiä, joilla kansalliset viranomaiset velvoitetaan toteuttamaan erityisiä toimia tai pidättäytymään erityisistä toimista Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan pankkiviranomainen) perustamisesta sekä päätöksen N:o 716/2009/EY muuttamisesta ja komission päätöksen 2009/78/EY kumoamisesta 24 päivänä marraskuuta 2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1093/2010 säännösten mukaisesti. (14)Jotta direktiivin kattamalla alalla voidaan varmistaa yhtenäinen ja johdonmukainen lähestymistapa, EPV:lle olisi myös annettava valtuudet antaa ohjeita ja laatia sääntelystandardeja ja teknisiä standardeja, jotka komissio hyväksyy delegoiduilla säädöksillä Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 290 artiklan nojalla. (15)Jotta voitaisiin puuttua tehokkaasti tilanteeseen, jossa laitos on kaatumassa, viranomaisilla olisi oltava valtuudet määrätä ennalta varautuvia ja ehkäiseviä toimenpiteitä. (16)On olennaisen tärkeää, että kaikki laitokset valmistelevat ja säännöllisesti päivittävät elvytyssuunnitelmat, joissa esitetään kyseisten laitosten eri olosuhteissa tai skenaarioissa toteuttamat toimenpiteet. Näiden suunnitelmien tulisi olla yksityiskohtaisia ja perustua realistisiin olettamiin, joita voidaan soveltaa skenaarioiden erilaisissa raskaissa ja vaikeissa tilanteissa. Elvytyssuunnitelman valmisteluvaatimusta on kuitenkin sovellettava suhteessa laitoksen tai konsernin merkitykseen järjestelmälle. Vastaavasti olisi edellytettävä, että sisällössä huomioidaan laitoksen rahoituslähteiden luonne ja konsernituen saatavuuden uskottavuus. Olisi vaadittava, että laitokset toimittavat suunnitelmansa valvojilleen perusteelliseen arviointiin, jossa selvitetään muun muassa, ovatko suunnitelmat kattavia ja voidaanko niiden avulla käytännössä palauttaa laitoksen elinkelpoisuus kohtuuajassa myös vaikeassa rahoitustilanteessa. (17)Jos laitos ei esitä riittävää elvytyssuunnitelmaa, viranomaisilla olisi oltava oikeus vaatia laitosta toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet suunnitelman puutteiden korjaamiseksi, myös tekemään muutoksia liiketoimintamalliinsa tai rahoitusstrategiaansa. Tämä vaatimus voi vaikuttaa perusoikeuskirjan 16 artiklalla taattuun elinkeinovapauteen. Kyseisen perusoikeuden rajoittaminen on kuitenkin välttämätöntä rahoitusvakautta sekä tallettajien ja velkojien suojaamista koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi. Tämä rajoitus on erityisesti tarpeen laitosten liiketoiminnan lujittamiseksi sekä sen välttämiseksi, että laitokset kasvavat kohtuuttomasti tai ottavat kohtuuttomia riskejä eivätkä kykene selviytymään epäonnistumisista ja tappioista ja palauttamaan pääomapohjaansa ennalleen. Rajoitus on myös oikeasuhteinen, koska vain ehkäisevällä toiminnalla voidaan varmistaa riittäviin varotoimiin ryhtyminen, minkä vuoksi rajoitus on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 52 artiklan mukainen (18)Suunnittelu on keskeinen osa tehokasta kriisinratkaisua. Viranomaisilla tulisi olla kaikki tarvittavat tiedot, jotta ne voivat arvioida, miten laitoksen tai rajat ylittävää toimintaa harjoittavan konsernin olennaiset toiminnot voidaan erottaa muusta liiketoiminnasta ja siirtää muuhun laitokseen olennaisten toimintojen säilyttämiseksi ja jatkamiseksi. Kriisinratkaisusuunnitelman valmisteluvaatimusta olisi kuitenkin yksinkertaistettava vastaamaan laitoksen tai konsernin merkitystä järjestelmän kannalta. (19)Kriisinratkaisuviranomaisilla tulisi olla valtuudet vaatia laitosten tai konsernien rakenteen tai organisaation muuttamista, jotta kriisinratkaisun välineiden käytön käytännön esteet voidaan poistaa ja varmistaa kyseisten yhtiöiden purkamismahdollisuus. Koska kaikilla laitoksilla on potentiaalisesti merkitystä järjestelmän kannalta, rahoitusvakauden säilyttämiseksi on ratkaisevan tärkeää, että viranomaisilla on mahdollisuus purkaa mikä tahansa laitos. Perusoikeuskirjan 16 artiklassa tarkoitetun elinkeinovapauden kunnioittamiseksi viranomaisten harkintavalta olisi rajoitettava tarvittavaan, jotta laitoksen rakenne ja toiminnot voidaan yksinkertaistaa yksinomaan sen purkamismahdollisuuksien parantamiseksi. Lisäksi kaikkien tässä tarkoituksessa määrättävien toimenpiteiden olisi oltava unionin lainsäädännön mukaisia. Toimenpiteet eivät saisi olla suoraan eivätkä välillisesti kansallisuuden perusteella syrjiviä, ja niiden perusteena olisi oltava erittäin tärkeä yleinen etu rahoitusvakauden säilyttämiseksi. Jotta voidaan todeta, että toimi toteutettu yleisen edun vuoksi, kriisinratkaisuviranomaisten pitäisi yleisen edun nimissä toimien pystyä saavuttamaan kriisinratkaisutavoitteensa kohtaamatta kriisinratkaisun välineiden tai saamiensa valtuuksien käyttöä haittaavia esteitä. Ei myöskään pitäisi tehdä enempää kuin se, mikä on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi. Määriteltäessä toteutettavia toimenpiteitä kriisinratkaisuviranomaisten olisi otettava huomioon finanssijärjestelmän makrotason vakauden valvonnasta Euroopan unionissa ja Euroopan järjestelmäriskikomitean perustamisesta 24 päivänä marraskuuta 2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1092/2010 perustetun Euroopan järjestelmäriskikomitean varoitukset ja suositukset. (20)Laitoksen tai konsernin purkamismahdollisuuden esteisiin puuttumiseksi tai niiden poistamiseksi ehdotetut toimet eivät saisi estää laitoksia käyttämästä niille Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa annettua sijoittautumisoikeutta. (21)Elvytys- ja kriisinratkaisusuunnitelmissa ei saisi olettaa, että käytettävissä on poikkeuksellista julkista rahoitustukea, eikä saattaa veronmaksajia tappioiden maksajiksi. Keskuspankkien tarjoamien maksuvalmiusjärjestelyjen, kuten hätätilanteisiin liittyvien maksuvalmiusjärjestelyjen, käyttöä ei pitäisi katsoa poikkeukselliseksi julkiseksi rahoitustueksi edellyttäen, että laitos on vakavarainen maksuvalmiusjärjestelyä käytettäessä ja että sen käyttö ei ole osa laajempaa tukipakettia; että järjestelylle on asetettu täysi vakuus, jonka arvoa alennetaan sen laadun ja markkina-arvon perusteella; että keskuspankki perii tuensaajalta sakkokorkoa; ja että toimenpide toteutetaan keskuspankin aloitteesta eikä sille ole annettu valtion vastatakausta. (22)Rahoitustuen tarjoamista yhdeltä rajat ylittävää toimintaa harjoittavan konsernin yhtiöltä saman konsernin toiselle yhtiölle rajoitetaan nykyään monilla kansallisen lainsäädännön säännöksillä. Kyseisten säännösten tarkoituksena on suojata kunkin yhtiön velkojia ja osakkeenomistajia. Niissä ei kuitenkaan oteta huomioon saman konsernin yhtiöiden keskinäistä riippuvuutta eikä konsernin etua. Kansainvälisellä tasolla konsernin edun käsitettä on kehitetty oikeuskäytännössä tai oikeusnormien avulla vain joissakin oikeusjärjestelmissä. Käsite kattaa kunkin yksittäisen konserniyhtiön edun ohella myös epäsuoran edun siitä, että jokainen konserniyhtiö hyötyy koko konsernin vauraudesta. Käsite vaihtelee kuitenkin jäsenvaltiosta toiseen eikä tarjoa tarvittavaa oikeusvarmuutta. Tämän vuoksi on aiheellista määritellä, missä olosuhteissa rahoitustukea voidaan siirtää rajatylittävää toimintaa harjoittavan pankkialan konsernin eri yhtiöiden kesken tarkoituksena varmistaa koko konsernin rahoitusvakaus. Ryhmän yksiköiden keskinäisen rahoitustuen olisi oltava vapaaehtoista. On asianmukaista, että jäsenvaltiot eivät aseta suoraan tai välillisesti sijoittautumisvapauden käytön ehdoksi sitä, että on olemassa sopimus rahoitustuen antamisesta. (23)Rahoitusvakauden säilyttämiseksi on tärkeää, että toimivaltaiset viranomaiset kykenevät korjaamaan laitoksen rahoitus- ja taloustilanteen heikkenemisen ennen laitoksen päätymistä tilanteeseen, jossa viranomaisilla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin laitoksen purkaminen. Tätä varten toimivaltaisille viranomaisille olisi myönnettävä valtuudet toimia varhaisessa vaiheessa, mukaan lukien valtuudet korvata laitoksen johto erityisjohtajalla; tämä toimisi kyseiseen laitokseen nähden painostuskeinona, joka saisi sen ryhtymään toimiin taloudellisen vakautensa palauttamiseksi ennalleen ja/tai liiketoimintansa tervehdyttämiseksi, jotta laitoksen elinkelpoisuus voidaan varmistaa varhaisessa vaiheessa. Erityisjohtajan olisi toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet ja edistettävä ratkaisuja laitoksen taloudellisen tilanteen korjaamiseksi. Erityisjohtajan asettamisella ei kuitenkaan saisi poiketa unionin tai kansalliseen yhtiölakiin perustuvista osakkaiden tai omistajien oikeuksista tai menettelyllisistä velvoitteista, ja siinä olisi noudatettava investointisuojaan liittyviä unionin ja jäsenvaltioiden kansainvälisiä velvoitteita. Varhaisten toimenpiteiden valtuuksiin tulisi sisällyttää luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/48/EY nojalla jo määritellyt valtuudet sellaisia olosuhteita varten, joissa ei ole kysymys varhaisista toimenpiteistä, sekä sellaisia muita tilanteita varten, jossa nämä valtuudet katsotaan tarpeellisiksi laitoksen taloudellisen vakauden ennalleen palauttamiseksi. (24)Kriisinratkaisukehyksessä olisi huolehdittava siitä, että kriisinratkaisuun asettaminen tapahtuu ajoissa ennen kuin finanssilaitoksen tase osoittaa sen olevan maksukyvytön ja ennen kuin kaikki pääoma on kokonaisuudessaan huvennut. Kriisinratkaisu olisi käynnistettävä, kun yritys ei ole enää elinkelpoinen tai ei todennäköisesti ole enää elinkelpoinen ja muut toimenpiteet ovat osoittautuneet riittämättömiksi kaatumisen ehkäisemiseksi. Sitä, ettei laitos täytä toimilupaedellytyksiä, ei saisi itsessään käyttää kriisinratkaisuun asettamisen perusteena, erityisesti jos laitos on tai todennäköisesti edelleen on elinkelpoinen. Laitoksen olisi katsottava olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan, kun se rikkoo tai sen ennakoidaan rikkovan toimiluvan voimassaolon jatkamiselle asetettuja pääomavaatimuksia, koska se on kärsinyt tai todennäköisesti kärsii tappioita, joiden takia sen kaikki omat varat vähenevät olemattomiin tai merkittävästi; kun laitoksen varat ovat tai niiden ennakoidaan myöhemmin olevan pienemmät kuin sen velat; kun laitos ei kykene tai sen ennakoidaan olevan kykenemätön maksamaan velvoitteitaan eräpäivään mennessä; tai kun laitos pyytää poikkeuksellista julkista rahoitustukea. Sitä, että laitos tarvitsee maksuvalmiusapua keskuspankilta, ei saisi itsessään katsoa riittäväksi näytöksi siitä, että laitos ei kykene tai on lähitulevaisuudessa kykenemätön maksamaan velvoitteitaan eräpäivään mennessä. Rahoitusvakauden säilyttämiseksi, erityisesti systeemisen likviditeettivajeen tapauksessa, keskuspankkien tarjoamille maksuvalmiusjärjestelyille tai hiljattain liikkeeseen lasketuille veloille myönnetyt valtion takaukset eivät saisi käynnistää kriisinratkaisukehyksen käyttöä edellyttäen, että tietyt ehdot täyttyvät. Valtion takaustoimenpiteet olisi hyväksyttävä valtiontukipuitteiden mukaisesti, eivätkä ne saisi olla osa laajempaa tukipakettia, minkä lisäksi takaustoimenpiteiden käyttö olisi rajoitettava tiukasti ajallisesti. Kummassakin tapauksessa pankin on oltava maksukykyinen. (25)Kriisinratkaisuviranomaisten valtuuksia olisi sovellettava myös holdingyhtiöihin, jos sekä holdingyhtiö että jokin tytäryhtiönä toimiva laitos on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu. Lisäksi myös siinä tapauksessa, että holdingyhtiö ei ehkä ole lähellä kaatumista tai ei todennäköisesti kaadu, kriisinratkaisuviranomaisten valtuuksia olisi sovellettava holdingyhtiöön, jos yksi tai useampi tytäryhtiönä toimiva luottolaitos tai sijoituspalveluyritys täyttää kriisinratkaisun ehdot ja kriisinratkaisuvälineiden ja valtuuksien soveltaminen holdingyhtiöön on välttämätöntä yhden tai useamman siihen kuuluvan tytäryhtiön kriisinratkaisua tai koko konsernin kriisinratkaisua varten. (26)Mikäli yksittäinen laitos on lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuu, kansallisten viranomaisten käytettävissä olisi oltava vähimmäistasolla yhdenmukaistetut kriisinratkaisuvälineet ja -valtuudet. Niiden käytössä tulisi noudattaa yhteisiä edellytyksiä, tavoitteita ja yleisiä periaatteita. Kun kriisinratkaisuviranomainen on tehnyt päätöksen laitoksen asettamisesta kriisinratkaisuun, tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn käyttö olisi suljettava pois. Jäsenvaltioiden olisi voitava antaa kriisinratkaisuviranomaisille tässä direktiivissä niille annettujen valtuuksien ja välineiden lisäksi myös muita valtuuksia ja välineitä. Näiden lisävälineiden ja valtuuksien käytön olisi oltava sopusoinnussa tässä direktiivissä vahvistettujen kriisinratkaisuperiaatteiden ja tavoitteiden kanssa. Tällaisten välineiden tai valtuuksien käyttö ei saisi varsinkaan vaikuttaa rajatylittävää toimintaa harjoittavien konsernien tehokkaaseen kriisinratkaisuun, ja sen olisi varmistettava, että osakkeenomistajat ottavat kantaakseen tappioita. (27)Moraalikadon välttämiseksi maksukyvyttömän laitoksen olisi koostaan tai sidoksistaan riippumatta voitava poistua markkinoilta järjestelmähäiriöitä aiheuttamatta. Kaatuva laitos selvitetään periaatteessa tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä selvittäminen saattaa kuitenkin vaarantaa rahoitusvakauden, keskeyttää olennaisten palvelujen tarjonnan ja heikentää tallettajien suojaa. Tällöin kriisinratkaisuvälineiden käyttö on yleisen edun mukaista. Kriisinratkaisun tavoitteena olisi tämän vuoksi oltava olennaisten finanssipalvelujen jatkuvuuden varmistaminen, rahoitusjärjestelmän vakauden säilyttäminen, moraalikadon vähentäminen huolehtimalla siitä, että kaatuvat laitokset turvautuvat julkiseen rahoitustukeen mahdollisimman vähän, sekä tallettajien suojaaminen. (28)Maksukyvyttömän laitoksen likvidaatiota tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä olisi aina harkittava ennen kuin tehdään mahdollinen päätös laitoksen toiminnan jatkamisesta. Maksukyvyttömän laitoksen toiminnan jatkuvuutta olisi ylläpidettävä niin paljon kuin mahdollista yksityisin varoin.Tähän voidaan päästä joko myymällä laitos yksityisen sektorin ostajalle tai sulauttamalla se sellaiseen taikka tekemällä laitoksen velkaan alaskirjaus tai muuntamalla velka omaksi pääomaksi pääomapohjan vahvistamiseksi. (29)Käyttäessään kriisinratkaisuvälineitä ja -valtuuksia kriisinratkaisuviranomaisten olisi varmistettava, että osakkeenomistajat ja velkojat kantavat asianmukaisen osuuden tappioista, että johto vaihdetaan, että laitoksen kriisinratkaisun kustannukset karsitaan mahdollisimman vähiin ja että maksukyvyttömän laitoksen kaikkia samanarvoisia velkojia kohdellaan yhtäläisesti. Kun kriisinratkaisuvälineiden käyttöön liittyy valtiontuen myöntäminen, toimia olisi arvioitava sovellettavien valtiontukisääntöjen mukaisesti. Valtiontukea voi olla muun muassa kriisinratkaisu- tai talletussuojarahastojen käyttö apuna kaatuvien laitosten kriisinratkaisussa. (30)Osakkeenomistajien ja velkojien oikeuksien rajoitusten olisi oltava sopusoinnussa perusoikeuskirjan 52 artiklan kanssa. Tämän vuoksi kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä vain sellaisiin laitoksiin, jotka ovat lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvat, ja ainoastaan silloin, kun tämä on välttämätöntä rahoitusvakaustavoitteen vuoksi yleisen edun nimissä. Kriisinratkaisuvälineitä olisi käytettävä erityisesti silloin, kun laitosta ei voida likvidoida tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, koska tämä vaarantaisi rahoitusjärjestelmän vakauden ja koska kriisinratkaisutoimet ovat välttämättömiä järjestelmän kannalta tärkeiden toimintojen siirtämiseksi ja jatkamiseksi nopeasti, ja silloin, kun ei voida kohtuudella turvautua mihinkään vaihtoehtoiseen yksityisen sektorin ratkaisuun, kuten nykyisiltä osakkeenomistajilta tai joltakin kolmannelta osapuolelta saatavaan pääomankorotukseen, joka riittäisi palauttamaan laitoksen täyden elinkelpoisuuden.

(31)Puuttuminen omistusoikeuteen ei saisi olla suhteetonta. Näin ollen kyseeseen tulevat osakkeenomistajat ja velkojat eivät saisi kärsiä suurempia tappioita kuin niille olisi aiheutunut, jos laitos olisi likvidoitu kriisinratkaisupäätöksen tekemisen ajankohtana. Siinä tapauksessa, että osa kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen varoista siirtyy yksityiselle ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jäljelle jäävä osa kriisinratkaisun kohteena olevasta laitoksesta olisi likvidoitava tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Laitoksen likvidaatiomenettelyyn jäävien osakkaiden ja velkojien suojelemiseksi heillä olisi oltava oikeus saada suorituksina saatavistaan likvidaatiomenettelyssä vähintään se, minkä he arvion mukaan olisivat saaneet, jos koko laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. (32)Jotta suojattaisiin osakkaiden ja velkojien oikeus saada vähintään se, minkä he saisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, olisi vahvistettava selkeät velvoitteet laitoksen varojen ja velkojen arvostusta varten ja varattava riittävästi aikaa, jotta voidaan asianmukaisesti arvioida kohtelu, jonka osakkaat ja velkojat olisivat saaneet, jos laitos olisi likvidoitu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tämän arvostuksen tekeminen olisi voitava aloittaa jo toimenpiteiden varhaisvaiheessa. Ennen kriisinratkaisutoimiin ryhtymistä olisi arvioitava laitoksen varojen ja velkojen arvo sekä kohtelu, jonka osakkaat ja velkojat saisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Tähän arvostukseen olisi voitava hakea muutosta tuomioistuimessa ainoastaan yhdessä kriisinratkaisupäätöksen kanssa. Lisäksi olisi velvoitettava tekemään kriisinratkaisuvälineiden soveltamisen jälkeen jälkikäteisvertailu, jossa verrataan osakkaiden ja velkojien tosiasiallisesti saamaa kohtelua kohteluun, jonka he olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä. Jos todetaan, että osakkaat ja velkojat ovat saaneet suorituksina saatavistaan vähemmän kuin he olisivat saaneet tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, heillä olisi oltava oikeus saada kyseinen erotus. Kriisinratkaisutoimia edeltävästä arvostuksesta poiketen kyseisen vertailun tulokseen olisi voitava hakea muutosta erikseen kriisinratkaisupäätöksestä. Jäsenvaltioiden olisi voitava vapaasti päättää menettelystä, jonka mukaisesti ne maksavat mahdollisesti todetun erotuksen osakkaille ja velkojille. Tämä mahdollinen erotus olisi maksettava tämän direktiivin mukaisesti perustettavista rahoitusjärjestelyistä. (33)On tärkeää, että tappiot kirjataan laitoksen kaaduttua. Kaatuvien laitosten varojen ja vastuiden arvioinnissa olisi käytettävä ohjaavana periaatteena niiden markkina-arvoa hetkellä, jolloin kriisinratkaisuvälineet otetaan käyttöön, sikäli kuin markkinat toimivat asianmukaisesti. Kun markkinoiden toiminta on selvästi häiriintynyt, arvioinnissa voidaan käyttää varojen ja vastuiden asianmukaisesti perusteltua pitkän aikavälin taloudellista arvoa. Asian kiireellisyyden vuoksi kriisinratkaisuviranomaisilla olisi oltava mahdollisuus arvioida kaatuvan laitoksen varat ja vastuut pikaisesti. Arvion olisi oltava alustava siihen saakka, kun riippumaton arviointi on tehty. (34)Nopea toiminta on välttämätöntä markkinoiden luottamuksen säilyttämiseksi ja kriisin rajaamiseksi mahdollisimman suppeaksi. Kun laitoksen katsotaan olevan lähellä kaatumista tai todennäköisesti kaatuvan, kriisinratkaisuviranomaiset eivät saisi viivytellä. Olosuhteissa, joissa laitos voi kaatua, kriisinratkaisuviranomaisten olisi erityisesti ottaen huomioon tilanteen mahdollisen kiireellisyyden voitava ryhtyä kriisinratkaisutoimiin ilman, että ne velvoitetaan ensin käyttämään varhaisten toimien valtuuksia. (35)Kriisinratkaisuvälineet olisi otettava käyttöön ennen mahdollista laitokselle julkiselta sektorilta tulevaa pääomanlisäystä tai vastaavaa poikkeuksellista julkista rahoitustukea. Tämä ei kuitenkaan saisi estää talletussuojajärjestelmistä tai kriisinratkaisurahastoista saatavien varojen käyttöä kriisinratkaisun rahoittamiseksi. Tällöin poikkeuksellisen julkisen rahoitustuen tai kriisinratkaisurahastojen, mukaan lukien talletussuojajärjestelmät, käyttö apuna kaatuvien laitoksen kriisinratkaisussa olisi arvioitava sovellettavien valtiontukisääntöjen mukaisesti. (36)Kriisinratkaisuvälineisiin olisi sisällytettävä mahdollisuus myydä liiketoiminta yksityiselle ostajalle, perustaa omaisuudenhoitoyhtiö, erottaa kaatuvan laitoksen kelvollinen omaisuus roskaomaisuudesta ja tehdä vaikeuksiin joutuneen laitoksen velkakirjojen arvon alaskirjaus. (37)Mikäli kriisinratkaisuvälineitä on käytetty järjestelmän kannalta tärkeiden palvelujen tai laitoksen elinkelpoisen liiketoiminnan siirtämiseen terveelle yhtiölle, esimerkiksi yksityisen sektorin ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, laitoksen jäljelle jäävä osa olisi selvitettävä asianmukaisessa määräajassa ottaen huomioon kaatuneen laitoksen mahdollinen tarve tarjota palveluja tai tukea ostajalle tai omaisuudenhoitoyhtiölle, jotta tämä pystyy jatkamaan siirron yhteydessä hankkimiaan toimintoja tai palveluja. (38)Turvautuessaan liiketoiminnan myyntiin viranomaisilla tulisi olla mahdollisuus myydä laitos tai osia sen liiketoiminnasta yhdelle tai useammalle ostajalle ilman osakkeenomistajien suostumusta. Myydessään liiketoimintaa viranomaisten olisi tehtävä järjestelyjä myydäkseen laitoksen tai osia sen liiketoiminnasta avoimella, läpinäkyvällä ja syrjimättömällä tavalla prosessissa pyrkien mahdollisuuksien mukaan maksimoimaan myyntihinta. (39)Jotta suojattaisiin osakkaiden ja velkojien oikeus saada vähintään se, minkä he saisivat tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä, varojen osittaisesta siirrosta saadun mahdollisen tuoton olisi koiduttava kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen hyödyksi. Jos siirretään laitokset kaikki osakkeet tai sen kaikki varat, oikeudet ja velat, siirrosta saatavan mahdollisen tuoton olisi koiduttava kaatuneen laitoksen osakkeenomistajien hyödyksi. Tuottoa laskettaessa siitä olisi vähennettävä laitoksen kaatumisesta ja kriisinratkaisuprosessista aiheutuneet kustannukset. (40)Jotta liiketoiminta voitaisiin myydä oikea-aikaisesti ja suojata rahoitusvakautta, määräosuuden ostavan ostajan arviointi olisi tehtävä viipymättä poiketen direktiivissä 2006/48/EY vahvistetuista aikarajoista. (41)Kaatuneen laitoksen markkinointiin sekä mahdollisten ostajien kanssa ennen liiketoiminnan myyntiä käytäviin neuvotteluihin liittyviä tietoja voidaan todennäköisesti pitää järjestelmän kannalta tärkeinä. Rahoitusvakauden varmistamiseksi on tärkeää, että näiden tietojen julkistamista yleisölle, mitä edellytetään sisäpiirikaupoista ja markkinoiden manipuloinnista (markkinoiden väärinkäyttö) 28 päivänä tammikuuta 2003 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2003/6/EY, voidaan lykätä markkinoiden väärinkäyttöä estävässä järjestelmässä sallitun määräajan puitteissa laitoksen kriisinratkaisun suunnitteluun ja jäsentelyyn tarvittavan ajan. (42)Omaisuudenhoitoyhtiö on kriisinratkaisuviranomaisen määräysvallassa oleva laitos, jonka päätarkoituksena olisi sen varmistaminen, että olennaisia finanssipalveluja tarjotaan maksukyvyttömän laitoksen asiakkaille vastakin ja että olennaiset finanssialan toiminnot toimivat edelleen. Omaisuudenhoitoyhtiötä olisi johdettava elinkelpoisuuden ja toiminnan jatkuvuuden pohjalta, ja se olisi palautettava markkinoille mahdollisimman nopeasti tai ajettava alas, jos se ei ole elinkelpoinen. (43)Varojen erottelun avulla viranomaisten tulisi pystyä siirtämään muita heikommin tuottavat tai arvoltaan alentuneet omaisuuserät erilliseen yksikköön. Tätä välinettä tulisi käyttää ainoastaan muiden välineiden kanssa, jotta estetään kaatuvan laitoksen aiheeton kilpailuetu. (44)Tehokkaassa kriisinratkaisujärjestelyssä olisi minimoitava kaatuvan laitoksen kriisinratkaisusta veronmaksajille aiheutuvat kustannukset. Siinä olisi myös varmistettava, että myös laajojen ja järjestelmän kannalta merkittävien laitosten kriisinratkaisusta voidaan huolehtia vaarantamatta rahoitusvakautta. Velkakirjojen arvon alaskirjauksella saavutetaan tämä tavoite varmistamalla, että laitoksen osakkaat ja velkojat kärsivät asianmukaiset tappiot ja kantavat asianmukaisen osan näistä kustannuksista. Tätä varten finanssimarkkinoiden vakauden valvontaryhmä on suositellut, että lakisääteiset valtuudet velkojen alaskirjauksiin sisällytettäisiin kriisinratkaisukehykseen täydentävänä vaihtoehtona muiden kriisinratkaisuvälineiden yhteydessä. (45)Jotta kriisinratkaisuviranomaiset voivat toimia riittävän joustavasti kohdentaakseen tappiot velkojille erilaisissa olosuhteissa, on aiheellista, että viranomaiset pystyvät käyttämään velkakirjojen arvon alaskirjausta sekä silloin, kun tavoitteena on huolehtia kaatuvan laitoksen kriisinratkaisusta toiminnan jatkuvuutta silmällä pitäen – mikäli laitoksen elinkelpoisuuden palauttaminen on realistinen tavoite – että silloin kun järjestelmän kannalta tärkeät palvelut siirretään omaisuudenhoitoyhtiöön ja laitoksen jäljelle jäävä osa lakkaa toimimasta ja alasajetaan. (46)Kun velkakirjojen arvon alaskirjausta käytetään kaatuvan laitoksen pääomapohjan vahvistamiseksi, jotta se pystyisi jatkamaan toimintaansa edelleen, velkakirjojen arvon alaskirjauksen avulla tapahtuvaan kriisinratkaisuun olisi aina liitettävä johdon vaihto sekä laitoksen ja sen toimintojen uudelleenjärjestely niin, että oikaistaan ongelmiin johtaneet syyt. Uudelleenjärjestely olisi toteutettava panemalla täytäntöön liiketoiminnan tervehdyttämissuunnitelma. Näiden suunnitelmien olisi soveltuvin osin oltava yhteensopivia rakenneuudistussuunnitelman kanssa, joka laitosten on toimitettava komissiolle unionin valtiontukikehyksen mukaisesti. Laitoksen pitkän aikavälin elinkelpoisuuden palauttamiseen tähtäävien toimenpiteiden lisäksi suunnitelmassa olisi erityisesti esitettävä toimenpiteet, joilla huolehditaan tuen vähentämisestä vähimpään tarvittavaan, taakanjaosta sekä kilpailun vääristymisen rajoittamisesta. (47)Velkakirjojen arvon alaskirjausta ei ole aiheellista käyttää saamisiin niiltä osin kuin niiden vakuudeksi on annettu pantti tai kiinnitys tai ne ovat muulla tavoin vakuudellisia. Jotta velkakirjojen arvon alaskirjaus saavuttaa tehokkaasti tavoitteensa, on suotavaa, että sitä käytetään kaatuvan laitoksen erinäisiin vakuudettomiin velkoihin mahdollisimman laajalti. On kuitenkin asianmukaista rajata tietynlaiset vakuudettomat velat alaskirjauksen soveltamisalan ulkopuolelle. Oikeusjärjestyksen perusteiden ja tehokkaan kriisinratkaisun vuoksi velkakirjojen arvon alaskirjausta ei pitäisi soveltaa talletusten vakuusjärjestelmistä 30 päivänä toukokuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/19/EY nojalla turvattuihin talletuksiin, kaatuvan laitoksen henkilöstön saataviin eikä kaupallisiin saataviin, jotka liittyvät laitoksen päivittäisessä toiminnassa välttämättömiin hyödykkeisiin ja palveluihin. (48)Velkakirjojen arvon alaskirjausvälinettä ei pitäisi käyttää tallettajiin, joiden talletukset on suojattu talletussuojajärjestelmässä. Talletussuojajärjestelmä osallistuu kuitenkin kriisinratkaisuprosessin rahoitukseen siltä osin kuin siitä olisi jouduttu hyvittämään tallettajia. Velkakirjojen arvon alaskirjausta koskevien valtuuksien käyttö varmistaisi, että tallettajien talletukset ovat jatkuvasti heidän saatavillaan, mikä on pääsyy siihen, että talletussuojajärjestelmät on otettu käyttöön. Jos talletussuojajärjestelmien osallistumista ei otettaisi huomioon näissä tapauksissa, muodostaisi tämä aiheettoman edun suhteessa muihin velkojiin, joihin sovellettaisiin kriisinratkaisuviranomaisen valtuuksia. (49)Kriisinratkaisuviranomaisten olisi käytettävä velkakirjojen arvon alaskirjausta yleisesti niin, että säilytetään velkojien tasavertainen kohtelu ja lakisääteinen maksunsaantijärjestys sovellettavan maksukyvyttömyyslainsäädännön nojalla. Tappiot olisi ensin katettava omiin varoihin perustuvilla pääomainstrumenteilla ja kohdennettava osakkeenomistajiin joko mitätöimällä tai laimentamalla osakkeita voimakkaasti. Jos nämä instrumentit eivät riitä, etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa olevia velkoja olisi muunnettava tai alaskirjattava. Lopuksi olisi muunnettava tai alaskirjattava ylimmän etuoikeusluokan velkoja, jos etuoikeusasemaltaan huonommat velat on muunnettu tai kirjattu alas kokonaisuudessaan. (50)Jotta vältettäisiin se, että laitokset strukturoivat velkansa alaskirjausvälineen tuloks