Komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle - Seurantakertomus tiedonannosta ”Veden niukkuuden ja kuivuuden asettamiin haasteisiin vastaaminen Euroopan unionissa” KOM(2007) 414 lopullinen [SEK(2008) 3069] /* KOM/2008/0875 lopull. */





[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 19.12.2008 KOM(2008) 875 lopullinen KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE Seurantakertomus tiedonannosta ”Veden niukkuuden ja kuivuuden asettamiin haasteisiin vastaaminen Euroopan unionissa” KOM(2007) 414 lopullinen [SEK(2008) 3069] KOMISSION KERTOMUSEUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE Seurantakertomus tiedonannosta ”Veden niukkuuden ja kuivuuden asettamiin haasteisiin vastaaminen Euroopan unionissa” KOM(2007) 414 lopullinen 1. JOHDANTO Veden niukkuudella ja kuivuudella on yhä laajempia vaikutuksia Euroopan unioniin, ja ilmastonmuutoksen odotetaan pahentavan ongelmaa entisestään, kuten Kyproksella hiljattain koettu vesikriisi osoittaa. Näin ollen nyt on pyrittävä löytämään sopivat toimintatavat, joiden avulla pystytään tehokkaasti vastaamaan näihin haasteisiin. Euroopan komissio antoi vuonna 2007 veden niukkuutta ja kuivuutta käsittelevän tiedonannon[1] , jossa se lupasi laatia tämän seurantakertomuksen ja esitellä sen 5. syyskuuta 2008 Zaragozassa järjestetyn sidosryhmien foorumin yhteydessä. Tässä kertomuksessa määritellään kehitystarpeet kaikkien toimintamallien osalta sekä esitellään aiheeseen liittyvät keskipitkän ja pitkän aikavälin työohjelmat. Tämä kertomus on ensimmäinen seurantakertomus, joka perustuu tiedonannossa esitettyjen toimintamallien toteuttamisessa saavutettuun edistykseen. Siinä tuodaan esiin joitakin rohkaisevia aloitteita, joita on toteutettu sekä EU:n että jäsenvaltioiden[2] tasolla ja jotka ovat osaltaan auttaneet tulosten aikaansaamisessa. Tehtävää on kuitenkin vielä paljon. Kertomuksessa täsmennetään, miten seitsemän keskeisen haasteen ratkaisemisessa on edistyttävä, mikäli Euroopassa halutaan edistää toimintatapoja, joissa veden hyödyntäminen on tehokasta ja vettä säästetään. Näihin haasteisiin kuuluu muun muassa tarve huolehtia jatkuvasti vesipolitiikan puitedirektiivin[3] täysimääräisestä täytäntöönpanosta, siirtyminen kohti kestävää maankäytön suunnittelua, veden säästämisen ja vedenkäytön tehostamisen asettaminen etusijalle muihin vaihtoehtoihin nähden ja muiden vaihtoehtojen ympäristövaikutusten arviointi viimeisenä keinona sekä vesikysymysten sisällyttäminen entistä tehokkaammin muiden alojen politiikkaan. Sopeutuminen ilmastonmuutokseen tuo mukanaan uuden lisähaasteen entisten lisäksi. Seurantakertomuksessa esitellään keskipitkän ja pitkän aikavälin työohjelma, joka on mahdollista toteuttaa vain tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Lokakuussa 2007[4] neuvosto antoi tukensa tiedonannossa määritellyille Euroopan ja kansallisen tason toimintamalleille ja pyysi komissiota tarkastelemaan kehitteillä olevaa veden niukkuutta ja kuivuutta koskevaa strategiaa ja kehittämään sitä edelleen vuoteen 2012 mennessä. Samoin sopeutuminen ilmastonmuutokseen on nostettu etusijalle EU:n asialistalla, ja veden niukkuuteen liittyviä haasteita olisikin tarkasteltava tässä laajemmassa yhteydessä. Tulossa oleva komission aloite, joka käsittelee sopeutumista ilmastonmuutokseen, lisää EU:n tasolla ja kansallisesti toteutettavien toimien johdonmukaisuutta sekä luo pohjaa uusille toimille EU:n tasolla. 2. TOIMINTAMALLIEN TÄYTÄNTÖÖNPANOSSA SAAVUTETUN EDISTYKSEN ARVIOINTI Mikäli veden niukkuuteen ja kuivuuteen liittyviin ongelmiin halutaan puuttua tehokkaasti lyhyellä aikavälillä, yksi tärkeimmistä edellytyksistä on se, että kaikki jäsenvaltiot panevat vesipolitiikan puitedirektiivin täysimääräisesti täytäntöön. Vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisten vesipiirien hoitosuunnitelmien ja toimenpideohjelmien toteuttaminen vuoden 2009 loppuun mennessä (11 ja 13 artikla) antaa mahdollisuuden analysoida tarkemmin jäsenvaltiotasolla suunniteltuja toimia, joilla pyritään ratkaisemaan veden määrään liittyviä kysymyksiä ja joihin voi sisältyä myös taloudellisia ohjauskeinoja. Eri politiikan alojen yhtenäisyyden takaaminen on haaste kaikille hallinnon tasoille. EU:n tasolla haasteena on varmistaa, että kaikilla alakohtaisilla ja monialaisilla politiikoilla on sama päämäärä, sekä estää erilaisten toimien haitalliset vaikutukset vesivaroihin. Tavoite on mahdollinen, kun otetaan huomioon kunkin toimenpiteen aikataulu ja työohjelma. Yhteisön varoista yhteisrahoitettavissa investoinneissa olisi noudatettava selkeitä suuntaviivoja, jotka on suunniteltu varmistamaan, etteivät investoinnit lisää niukkoihin vesivaroihin kohdistuvaa painetta. Ympäristövaikutusten arviointia koskevan direktiivin[5] (YVA-direktiivi) ja strategista ympäristöarviointia koskevan direktiivin[6] (SYA-direktiivi) tehokas täytäntöönpano kaikissa jäsenvaltioissa on myös tärkeää, jotta vältetään vesienhoitohankkeiden haitalliset vaikutukset vesivaroihin. 2.1. Veden hinnoittelu Jäsenvaltiot ovat sitoutuneet ottamaan vuoteen 2010 mennessä käyttöön veden hinnoittelupolitiikan, joka tarjoaa käyttäjille riittävät kannustimet vesivarojen tehokkaaseen käyttämiseen (puitedirektiivin 9 artikla). Muutamat jäsenvaltiot (Kypros, Espanja, Ranska, Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali) ovat ottaneet käyttöön vesihinnastot, jotka vaihtelevat paikallisesti veden niukkuuden tason, vuodenajan ja/tai kulutustason mukaan. Toiset (Yhdistynyt kuningaskunta) suorittavat tarkastuksia ja arvioivat eri hinnoittelutyyppien tehokkuutta vesivarojen kuormitusalueilla. Veden hinnoittelupolitiikan muotoilussa siten, että se vastaa veden saatavuutta, riittää kuitenkin haastetta kaikilla hallinnon tasoilla. Vesipolitiikan puitedirektiiviin perustuvan virstanpylvään avulla on mahdollista arvioida, missä määrin jäsenvaltioiden käyttöönottamat taloudelliset ohjauskeinot ja hinnoittelupolitiikat vastaavat veden niukkuuteen ja kuivuuteen liittyvien ongelmien vakavuutta. Huomiota on kiinnitettävä myös Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) työohjelmaan[7] jossa käsitellään järkevän vesivarojen hallinnan taloudellista perustaa. Vedenkäytön mittauksessa on edistytty. Muutamat jäsenvaltiot kehittävät parhaillaan kansallisia strategioita, joilla varmistetaan, että myös maatalouden vedenottoa mitataan ja että vedenotolle on viranomaisten myöntämät luvat (Espanja ja Ranska). Toisissa jäsenvaltioissa mittaukset laajennetaan vedenottoon ja kulutukseen (Kypros, Ranska ja Portugali) sekä otetaan käyttöön mittausvelvoitteita, jotka voivat koskea joko vesivarojen kuormitusalueita (Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta) tai kaikkia uusissa kerrostaloissa olevia talouksia (Ranska). Toisaalta lisätoimia tarvitaan vielä kaikissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden on esimerkiksi otettava käyttöön säännöllinen vedenoton valvontajärjestelmä (vesipolitiikan puitedirektiivin 11 artiklan 3 kohdan e alakohta). Vuoden 2009 loppuun mennessä toteutettavaksi suunniteltujen toimenpideohjelmien avulla on mahdollista tarkistaa, että tätä vaatimusta noudatetaan täysimääräisesti kaikkialla Euroopassa. Komissio on ehdottanut, että yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) uudistuksen ”terveystarkastuksen”[8] yhteydessä hyvän maatalouden ja ympäristön vaatimuksiin (GAEC), jotka ovat osa täydentäviä ehtoja, lisättäisiin veteen liittyviä vaatimuksia. Tällöin uusi standardi, jonka mukaan kasteluun on sovellettava lupamenettelyä, voi myös auttaa lisäämään vedenkulutuksen mittaamista maataloudessa. YMP:n terveystarkastusta koskevat ehdotukset ovat parhaillaan keskusteltavana neuvostossa, ja on mahdollista, että ne hyväksytään vuoden 2008 loppuun mennessä. 2.2. Vesivarojen ja veteen liittyvän rahoituksen tehokkaampi jakaminen 2.2.1. Maankäytön suunnittelun parantaminen Yhtenä haasteena on edelleen paikallisen taloudellisen toiminnan mukauttaminen veden saatavuuteen. YMP:n terveystarkastuksen yhteydessä tehdyillä ehdotuksilla, jotka koskevat hyvän maatalouden ja ympäristön vaatimusten ulottamista vesiasioihin ja tukien irrottamista entistä selvemmin tuotannosta, pyritään vähentämään maataloustoiminnan vaikutuksia vesivaroihin. Vuoden 2013 jälkeisestä yhteisestä maatalouspolitiikasta käytävien keskustelujen yhteydessä komissio arvioi, mitä veden määrään liittyviä velvoitteita vesipolitiikan puitedirektiivistä seuraa ja mitä niistä olisi käsiteltävä täydentävien ehtojen järjestelmän puitteissa. Biopolttoaineiden osalta neuvosto ja Euroopan parlamentti keskustelevat erityisistä ekokestävyyskriteereistä. Komission ehdotuksessa uudeksi direktiiviksi uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä[9] esitetään voimakkaita kannustimia jätteistä, tähteistä ja muista kuin maatalouden raaka-aineista valmistettujen biopolttoaineiden kehittämiseen. Tämän pitäisi osaltaan vähentää maatalousalan vedentarpeeseen kohdistuvaa painetta. Veden niukkuudesta ja kuivuudesta pahimmin kärsineet jäsenvaltiot (Kypros, Kreikka, Espanja, Ranska, Italia, Portugali ja Yhdistynyt kuningaskunta) kartoittavat vesistöalueita, joilla veden niukkuus on jatkuvaa tai lähes jatkuvaa. Muutamat jäsenvaltiot ovat ryhtyneet toimiin vesivaroihin kohdistuvan paineen vähentämiseksi esimerkiksi kieltämällä vedenoton lisäämisen ylikuormitetuilla alueilla (Espanja ja Ranska), arvioimalla kestävän vedenkäytön kannalta mahdollisia vedenottomääriä ja tarkistamalla vedenottolupia (Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta) sekä velvoittamalla kastelulaitteiden käyttäjiä perustamaan yhteisiä kasteluorganisaatioita, jotka vastaavat vedenkäytön rajoittamisesta ja vedenottolupien jakamisesta kastelulaitteiden käyttäjien kesken (Ranskassa vuodesta 2011 lähtien). Jäsenvaltiot ovat yleisemmin ilmaisseet aikomuksensa puuttua tähän kysymykseen erityisesti valmisteilla olevien vesipiirien hoitosuunnitelmien yhteydessä – myös sellaiset jäsenvaltiot, joissa veden niukkuus ja kuivuus eivät toistaiseksi ole aiheuttaneet suuria ongelmia (Itävalta, Tanska ja Alankomaat) mutta joissa ilmastonmuutos voi pahentaa tilannetta. Edellä mainituista esimerkeistä huolimatta tällä hetkellä ei näytä siltä, että jäsenvaltiot ottaisivat maankäytön haasteet riittävästi huomioon vesivarojen hallintaa koskevissa päätöksissään. Lisätoimia tarvitaan kiireesti kaikilla tasoilla. Veden määrään liittyvät kysymykset voidaan ratkaista tehokkaasti vain takaamalla toimiva veden kiertokulku luonnossa. Pysyvä kasvillisuus säätelee kosteuden haihtumista ja auttaa merkittävästi maan lämpövakauden ylläpitämisessä. Laajamittainen maatalouden ja teollisuuden kehitys ja kaupunkirakentaminen ovat vaikuttaneet paikallisesti veden imeytymiseen, lisänneet sadeveden valuntaa, vähentäneet pohjaveden muodostumista ja kasvillisuuden tarvitseman veden saatavuutta sekä lisänneet haihtumista. Joillakin maatalousalueilla salaojituksen kehittyminen yhdistettynä keinokasteluun on johtanut luonnonkasvillisuuden häviämiseen, lisännyt maaperän suolaisuutta ja pienentänyt satoja. Kaupunki- ja teollisuusalueilla suurin osa maasta on laajojen sementti- ja asfalttipintojen peitossa, mikä johtaa siihen, että sadevesi kulkeutuu useimmiten pois kunnallisten viemäriverkostojen kautta sen sijaan että se kyllästäisi maaperän ja ekosysteemit. Maankäyttöä ja maankäytön suunnittelua on muutettava siten, että edistetään optimaalisesti vedellä kyllästetyn maaperän syntymistä. Erityisesti olisi keskityttävä siihen, että saadaan sadevesi pysymään siellä, mihin se sataa, etenkin sellaisilla alueilla, joihin ihmisen toiminnalla on huomattava vaikutus. Parantamalla veden imeytymistä maaperään ja edistämällä maaperän kyllästymistä voidaan helpottaa pohjavesi- ja pintavesivarojen palautumista ennalleen. Erityisen tärkeää on säilyttää ja lisätä orgaanisen aineen määrää maaperässä, sillä se pystyy imemään jopa kaksikymmentä kertaa painonsa verran vettä. Tämä on yhtenä tavoitteena ehdotuksessa maaperän suojelun puitteita koskevaksi direktiiviksi[10] jonka komissio esitteli syyskuussa 2006 ja josta keskustellaan parhaillaan toimielimissä. 2.2.2. Vedenkäytön tehostamisen rahoitus Vuoden 2007 tiedonannossa korostettiin tarvetta lisätä vedenkäytön tehostamisen rahoitusta olemassa olevien alakohtaisten politiikkojen puitteissa. Komission YMP:n terveystarkastuksen yhteydessä tekemät ehdotukset tuen mukauttamisen lisäämisestä ja sitä kautta saatujen varojen käyttämisestä muun muassa maaseudun kehittämisen yhteydessä tapahtuvaan vesivarojen hoitoon voivat auttaa parantamaan tilannetta. Näillä ehdotuksilla täydennettäisiin toimia, joita jotkin jäsenvaltiot (esim. Espanja ja Portugali) ovat jo toteuttaneet maaseudun kehittämisohjelmiensa kautta. Esimerkkinä voidaan mainita investointituen tarjoaminen vedenkäytön tehostamiseen. Komissio harkitsee ”ilmasto- ja energiapaketin”[11] sekä vihreän kirjan ”Sopeutuminen ilmastonmuutokseen Euroopassa – vaihtoehdot EU:n toimille”[12] perusteella vuosiksi 2007–2013 laadittujen yhteisön koheesiopolitiikan strategisten suuntaviivojen[13] tarkistamista. Mahdollinen väliarviointi toteutetaan tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa. Strategisten suuntaviivojen arviointi ja mahdollinen tarkistaminen sekä komission tai jäsenvaltioiden suorittamat arvioinnit[14] voivat johtaa siihen, että jäsenvaltiot tekevät vapaaehtoisesti muutoksia etenkin ympäristöön ja energiaan liittyviin toimintaohjelmiinsa. Talousarvion tarkistaminen ja tulevista rahoitusnäkymistä käytävä keskustelu tarjoavat lisää mahdollisuuksia ottaa esiin veden määrään liittyviä kysymyksiä. Komissio laatii parhaillaan koheesiopolitiikan alaan liittyvää valmisteluasiakirjaa ”Regions 2020 – The climate change challenge to European Regions”, jossa käsitellään veden niukkuuteen ja kuivuuteen liittyviä kysymyksiä. Heinäkuussa 2008 Euroopan investointipankki (EIP) otti käyttöön uuden vesialan lainanantopolitiikan[15] joka on samansuuntainen tiedonannossa esiin tuotujen keskeisten haasteiden kanssa. Jotkin jäsenvaltiot ovat ryhtyneet luomaan erilaisia verokannustimia edistämään vedenkäyttöä tehostavien laitteiden ja käytäntöjen käyttöönottoa. Toiset jäsenvaltiot ovat perustaneet järjestelmiä, joilla tuetaan sadeveden talteenottolaitteiden ja jäteveden uudelleenkäyttöön tarkoitettujen laitteiden ostoa yksityistalouksiin ja julkisiin rakennuksiin tai tekopohjaveden muodostamista (Kypros, Ranska ja Alankomaat). Toiset puolestaan kehittelevät järjestelmiä, joiden kautta yritykset voivat hakea avustusta vedenkäyttöä tehostaviin tekniikoihin ja laitteisiin tekemiinsä investointeihin (Yhdistynyt kuningaskunta). Joissakin tapauksissa alue- ja paikallisviranomaiset (Espanja) ja yksityinen sektori ovat yhdessä perustaneet toimintaohjelmia, joiden tarkoituksena on tukea vettä säästävien laitteiden käyttöä sekä parantaa vedenhankintaverkostoja. 2.3. Kuivuuden hallinta Vuonna 2007 veden niukkuuteen ja kuivuuteen perehtynyt eurooppalainen asiantuntijaverkosto laati osana vesipolitiikan puitedirektiivin yhteistä täytäntöönpanostrategiaa raportin kuivuudenhallintasuunnitelmista[16]. Jäsenvaltioiden vesijohtajat hyväksyivät raportin marraskuussa 2007. Siinä annetaan suosituksia sellaisten operatiivisten kuivuudenhallintasuunnitelmien kehittämiseksi, joilla pystytään tehokkaasti estämään ja lieventämään kuivuuden vaikutuksia ympäristöön, yhteiskuntaan ja talouteen. Se sisältää myös esimerkkejä joissakin jäsenvaltioissa (Espanja, Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali) jo käyttöön otetuista kuivuudenhallintasuunnitelmista. Muutamat jäsenvaltiot toteuttavat lisätoimia, kuten vesiyhtiöiden kuivuussuunnitelmia (Yhdistynyt kuningaskunta) tai kansallisia kuivuussuunnitelmia (Kypros ja Ranska). Muitakin toimia on suunnitteilla, kuten kuivuuden ennustamiseen ja hallintaan tarkoitetun järjestelmän perustaminen (Portugali). Kuitenkin vain muutama jäsenvaltio on toteuttanut toimia, ja nämä aloitteet ovat vielä arvioimatta. Komission yhteinen tutkimuskeskus kehittää parhaillaan kuivuuden seurantajärjestelmää ja varhaisvaroitusjärjestelmää. Näin tarjotaan puitteet kuivuuden ennustamista, havaitsemista ja seurantaa sekä kuivuusriskien hallintaan liittyvää tiedonvaihtoa varten. Siinä omaksuttu moniasteikkoinen lähestymistapa on sopusoinnussa toissijaisuusperiaatteen kanssa ja tuottaa johdonmukaista Euroopan tason tietoa. Ensimmäinen prototyyppi on parhaillaan perusteellisesti testattavana. Euroopan ympäristökeskus (EYK) osallistuu yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa asianmukaisten veden niukkuutta ja kuivuutta kuvaavien indikaattorien määrittelyyn. Aloitusparametrejä kehitetään parhaillaan. Vuosina 2009–2010 kerätään näihin parametreihin perustuvia tietoja kansallisella tasolla, minkä jälkeen on mahdollista laatia vuotuinen Euroopan tason arvio veden niukkuuden ja kuivuuden laajuuden ja vaikutusten kehittymisestä Euroopassa. Näiden uusien toimien ansiosta on mahdollista pitää kiinni vuoden 2012 määräajasta, joka on asetettu tiedonannossa operatiivisen kuivuuden seurantajärjestelmän ja ennakkovaroitusjärjestelmän prototyyppien kehittämiselle ja niitä koskevien täytäntöönpanomenettelyjen laatimiselle. EU:n solidaarisuusrahastosta[17] voidaan harkita tuen myöntämistä kuivuuden perusteella nykyisen asetuksen mukaan vain, jos rahaston käyttämisen edellytykset täyttyvät. Näihin edellytyksiin kuuluu muun muassa vaatimus, jonka mukaan rahastosta saatavaa tukea koskeva hakemus on toimitettava komissiolle viimeistään kymmenen viikon kuluessa katastrofiin liittyneen ensimmäisen vahingon aiheutumispäivästä. Ilmastonmuutokseen sopeutumisen muodostama haaste saattaa vaatia sen selvittämistä, voidaanko seuraavan talousarvion tarkistuksen yhteydessä kriteerien ja tukikelpoisten toimien määrittelyä kehittää siten, että toimien avulla pystyttäisiin reagoimaan entistä paremmin kuivuuteen. Pelastuspalvelumekanismin vuoden 2009 työohjelmassa käsitellään metsäpaloja. Se tarjoaa mahdollisuuden selvittää metsäpalojen ja vakavan kuivuuden välistä yhteyttä sekä tunnistaa kyseisiin tilanteisiin sopivat avustusmahdollisuudet. EU:n seurantajärjestelmän prototyyppi esitellään varhaisvaroitusjärjestelmiä käsittelevälle pelastuspalvelumekanismin työryhmälle[18] heti, kun se on valmis. Sen perusteella saatetaan laatia suosituksia siitä, miten pelastuspalvelualan avustustoimien järjestelmää olisi käytettävä ja sovellettava Euroopan tasolla ja kansallisella tasolla. Euroopan komissio antoi 5. maaliskuuta 2008 tiedonannon Euroopan unionin katastrofivalmiuksien lujittamisesta[19]. Tiedonannossa vedotaan Euroopan pelastuspalvelumekanismin vahvistamisen puolesta. Tätä varten komissio antaa ehdotuksensa Euroopan katastrofivalmiuksien koulutusverkoston perustamisesta vuoden 2009 puoliväliin mennessä. Aiemmat kokemukset osoittavat, että katastrofeihin reagoiminen ei itsessään riitä, vaan lisäksi on vahvistettava valmiutta ja ehkäiseviä toimia. Komissio siis kehittää parhaillaan EU:n valmiusstrategioita ja ehkäiseviä toimia luonnonkatastrofeja ja ihmisen aiheuttamia katastrofeja, myös kuivuutta, vastaan. 2.4. Vedenhankinnan infrastruktuurien arviointi Vedenhankinnan infrastruktuurien lisäämistä (kuten veden varastointia, veden siirtämistä tai vaihtoehtoisten vesilähteiden käyttämistä) on harkittava vasta sitten, kun on jo käytetty muut keinot, kuten tehokas vedenhinnoittelupolitiikka ja kustannustehokkaat vaihtoehdot. Parhaillaan tehtävä oleva työ on tehnyt selväksi, että päätöksenteon on perustuttava tähän selkeään vesivarojen käyttöä koskevaan hierarkiaan. Tämä koskee kaikkia aloja ja veden käyttäjiä, etenkin veden niukkuudesta kärsivillä alueilla Euroopassa sekä alueilla, joilla ilmastonmuutoksen odotetaan vähentävän veden saatavuutta. Mikäli tarvitaan uusia vedenhankinnan infrastruktuureja, sopivimman vaihtoehdon valinnan olisi perustuttava täydelliseen vaikutustenarviointiin, jossa otetaan huomioon myös uuden infrastruktuurin rakentamiseen sekä veden käsittelyyn ja kuljetukseen kuluva energia. Jotkin vedenhankinnan vaihtoehdot voivat lisätä vastaavasti energiankulutusta. Odotettavissa olevaan vedentarpeeseen vastaaminen veden niukkuudesta kärsivillä alueilla lisäisi energiankulutusta joissakin Välimeren maissa 15–45 prosenttia. Ilmastonmuutoksen seurauksena odotettavissa oleva veden saatavuuden väheneminen on otettava täysin huomioon vedenhankinnan infrastruktuurien määrittelyssä. Tämä on ratkaisevan tärkeää pyrittäessä varmistamaan veden lähteenä olevien vesistöalueiden vesivarojen riittävyys sekä välttämään ylisuurten laitteistojen rakentamista, joka lisäisi entisestään energiantarvetta ja pahentaisi nykyisiä vaikeuksia. Suunniteltavien toimenpiteiden arvioinnissa on lisäksi otettava huomioon muutamia muita tärkeitä seikkoja: mahdolliset haittavaikutukset talouteen, yhteiskuntaan ja ympäristöön, mukaan lukien terveysvaikutukset (erityisesti jäteveden uudelleenkäytössä ja sadeveden talteenotossa), vaikutukset vesivarojen laatuun ja määrään[20] (kaikissa vaihtoehdoissa) sekä rahoitusstrategia, jolla varmistetaan, että kaikki kustannukset, myös ympäristö- ja resurssikustannukset, tulevat katettua, ja eri käyttäjäryhmiltä perittävät maksut. Toimenpiteiden valinta määrää sen, mitkä veden käyttötarpeet saadaan tyydytettyä. Yhtä parasta vaihtoehtoa ei ole olemassa, ja sopivin ratkaisu voidaan määrittää vain tekemällä täydellinen vaikutustenarviointi kaikista vaihtoehdoista tapauskohtaisesti ja paikalliset olosuhteet huomioon ottaen. 2.5. Vedenkäyttöä tehostavat tekniikat ja käytännöt Komission syyskuussa 2007 toteuttama tutkimus osoittaa, että Euroopassa on lähes 40 prosentin vedensäästömahdollisuudet[21]. Tämä edellyttää tuntuvia muutoksia veden jakelu- ja käyttötapoihin, jotta vettä saadaan säästettyä mahdollisimman paljon. Euroopan tasolla komissio on käynnistämässä tutkimusta, jonka tarkoituksena on selvittää mahdollisuutta laatia standardit vettä käyttäville laitteille, kuten maataloudessa käytettäville laitteille. Kansallisella tasolla laaditut standardit ovat tavallisesti vapaaehtoisia. Ainakin yksi jäsenvaltio (Yhdistynyt kuningaskunta) on alkanut tarkistaa säännöksiään, jotka koskevat vettä käyttävien laitteiden ja niiden osien tehokkuuteen liittyviä vähimmäisvaatimuksia ja vedenkäytön enimmäismääriä. Heinäkuun 16. päivänä 2008 annettiin tiedonanto kestävän kulutuksen ja tuotannon ja kestävän teollisuuspolitiikan toimintaohjelmasta[22]. Se sisältää ehdotuksen ekologista suunnittelua koskevan direktiivin[23] soveltamisalan laajentamisesta energiaa käyttäviin tuotteisiin. Tähän sisältyvät vettä käyttävät laitteet, joiden vedenkulutus vaikuttaa lämmitykseen tarvittavan energian määrään. Samaan aikaan käynnissä on nykyisen ekologista suunnittelua koskevan direktiivin täytäntöönpano. Tavoitteena antaa nopeasti täytäntöönpanotoimenpiteet tiettyjen ensisijaisten tuoteryhmien osalta. Pesukoneita ja astianpesukoneita käsitellään jo siirtymäkaudella 2005–2008. Niitä tarkastellaan seuraavassa valmistelevassa tutkimuksessa. Euroopan komissio harkitsee myös vettä käyttävien laitteiden, erityisesti kastelulaitteiden, sisällyttämistä uuteen ekologista suunnittelua koskevan direktiivin mukaiseen työsuunnitelmaan (2009–2011). Kestävän kulutuksen ja tuotannon ja kestävän teollisuuspolitiikan toimintaohjelma sisältää ehdotuksen asetukseksi[24], jolla muutettaisiin yhteisön ympäristöasioiden hallinta- ja auditointijärjestelmää (EMAS-järjestelmä), jossa vedenkulutus on yhtenä ympäristönsuojelun tasoa kuvaavana indikaattorina. Komissio käynnistää rakennusten energiatehokkuutta koskevasta direktiivistä[25] saatujen kokemusten perusteella tutkimuksen, jossa selvitetään, tarvitaanko rakennusten vesitehokkuudesta vastaavanlaista direktiiviä. Vain muutamalla jäsenvaltiolla on jo voimassa vedenkulutusta koskevia vähimmäisvaatimuksia rakentamismääräyksissään (Espanja, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta) tai kansallisissa rakentamisnormeissa (Tanska, Saksa, Espanja). Toiset jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön erityisiä vesihuoltovaatimuksia tuleville ”ympäristön kannalta korkealaatuisille” rakennuksille (Ranska) tai uudistavat kansallisia säännöksiään, joilla varmistetaan rakennusten vesitehokkuus ja luodaan kattava rakennusten vesitehokkuutta koskeva normisto (Yhdistynyt kuningaskunta). Joissakin jäsenvaltioissa ollaan ottamassa käyttöön suoritustasoa koskevia sitovia vähimmäisvaatimuksia, joita sovelletaan kaikkiin uusiin julkisilla varoilla rahoitettaviin asuntoihin (Yhdistynyt kuningaskunta). Näistä kokemuksista on otettava opiksi, ja useampien jäsenvaltioiden on ryhdyttävä toimiin. Vesijohtoverkkojen vuotoja on pyritty vähentämään teettämällä ulkopuolisilla tarkastajilla systemaattisia ja säännöllisiä vuototasojen tarkastuksia (Itävalta), ottamalla käyttöön kannustimia, joilla rohkaistaan vesiyhtiöitä vähentämään vuotojen osuutta alle tietyn tason (Tanskassa 10 prosenttia), ottamalla käyttöön nykyisten jakeluverkkojen suoritustasoa koskevia vaatimuksia, jotka vesiyhtiöiden on täytettävä voidakseen saada julkista rahoitusta uusien vesijohtoverkkojen rakentamiseen (Ranska), julkaisemalla kunkin kunnan vesijohtoverkon suoritustasoa koskevat tiedot Internetissä (kehitteillä Ranskassa) sekä määräämällä vesiyhtiöille tavoitteita, joiden laiminlyönnistä voi seurata sakkorangaistus (Yhdistynyt kuningaskunta). Edellä mainituista toimista huolimatta liialliset vesivuodot ovat edelleen merkittävä ongelma, ja niiden osalta olisi tehtävissä paljonkin. Jäsenvaltioilla on erityinen vastuu vuotojen havaitsemisen parantamisessa ja vesijohtoverkkojen uudistamisessa. Sen sijaan toimet, jotka liittyvät vapaaehtoisten sopimusten laatimiseen kaikkien vettä tarvitsevien talouden alojen kanssa, on tarkoitus toteuttaa Euroopan tasolla. Erityisesti kestävän kulutuksen ja tuotannon ja kestävän teollisuuspolitiikan toimintaohjelman puitteissa on tarkoitus perustaa vähittäismarkkinoita käsittelevää foorumi, jonka avulla kannustetaan suurimpia eurooppalaisia vähittäiskauppiaita ja niiden toimitusketjuja muun muassa kestävään vedenkulutukseen. Muutamat jäsenvaltiot ovat tehneet sopimuksia yksittäisten teollisuudenalojen kanssa, kuten golfkenttien (Ranska), rakennusalan (Ranska ja Alankomaat) tai elintarvike- ja juomateollisuuden (Yhdistynyt kuningaskunta) kanssa. Joissakin jäsenvaltioissa on tehty paikallis- ja aluetasolla sopimuksia, joissa on mukana paikallisviranomaisia, kansalaisjärjestöjä ja vesilaitoksia ja joiden tarkoituksena on edistää ja lisätä veden säästämistä. Yleensä vapaaehtoiset sopimukset ovat pienimuotoisia ja niitä olisi laajennettava edelleen, sillä niiden avulla voidaan saada aikaan merkittäviä hyötyjä. 2.6. Vettä säästävien toimintatapojen edistäminen Euroopassa Kansalaisyhteiskunnalla on ratkaiseva rooli vettä säästävien toimintatapojen luomisessa. Euroopan tasolla on käynnistetty useita aloitteita, kuten European Water Partnershipin (EWP) kehittämät eurooppalaiset vesitietoisuus- ja vesienhoito-ohjelmat. Ohjelman tavoitteena on aktivoida eri sidosryhmiä, kuten kansalaisjärjestöjä, yksityisiä yrityksiä, alueita, kuntia ja niin edelleen. Toimintaan kuuluu alueellisten ja paikallisten tiedotuskampanjoiden järjestäminen, eurooppalaisen vesipalkinnon ja tietoisuuden lisäämiseen tarkoitettujen välineiden luominen sekä vesienhoidon periaatteiden kehittäminen. Euroopan komissio julkaisi lokakuussa 2008 vihreän kirjan maataloustuotteiden laadusta[26]. Vihreä kirja tarjoaa sidosryhmille mahdollisuuden esittää näkemyksensä siitä, voitaisiinko ympäristökysymykset, kuten vesienhoito, tulevaisuudessa sisällyttää tai miten ne voitaisiin sisällyttää entistä tiiviimmin varmennusjärjestelmiin. Samalla ne voivat arvioida ympäristöystävällisten tuotteiden menekinedistämisen tarvetta. Kestävän kulutuksen ja tuotannon ja kestävän teollisuuspolitiikan toimintaohjelmassa mainitaan tulossa oleva ehdotus energiamerkintöjä koskevan direktiivin[27] muuttamiseksi siten, että se kattaisi laajemmin erilaisia tuotteita ja ympäristöparametrejä, joihin kuuluisi myös veden käyttö. Useimmat jäsenvaltiot ovat aktiivisesti kehittäneet erilaisia tiedotus- ja koulutustoimia lisätäkseen ihmisten tietoisuutta veden määrään liittyvistä kysymyksistä. Näitä toimia ovat kansallisen, alueellisen ja paikallistason tiedotuskampanjat (Belgia (Flanderi), Kypros, Tanska, Espanja, Ranska, Alankomaat ja Yhdistynyt kuningaskunta), yrityksille suunnattu ilmainen neuvonta (Yhdistynyt kuningaskunta), päivittäin päivitettävä verkkosivusto (Kypros), vesikysymysten sisällyttäminen opetusohjelmiin ja kouluille suunnatut toimet, joiden tarkoituksena on lisätä vettä säästävien laitteiden käyttöä (Kypros, Kreikka ja Ranska), kansallisen strategian kehittäminen kuluttajien valistamiseksi tehokkaassa vedenkäytössä (Yhdistynyt kuningaskunta) sekä hyviä kastelukäytäntöjä koskeva tietojenvaihto (Ranska). Kaikkia näitä toimia on jatkettava ja laajennettava kaikkialle Eurooppaan. Niitä arvioimalla voidaan päätellä, mitkä keinoista ovat tehokkaimpia. 2.7. Tietojen keräämisen parantaminen Yksi konkreettinen EU:n laajuinen aloite on ympäristön ja turvallisuuden maailmanlaajuinen seuranta (GMES). GMESin maakartoituspalvelun yhteyteen on perustettu maanhavainnointiohjelma, josta nähdään veden niukkuudesta kärsivät alueet sekä niissä ajan myötä tapahtuvat muutokset. Espanjan ja Ranskan alueellisten viranomaisten kanssa on jo testattu kastelunhallinnan parantamiseen tarkoitettuja käytännön sovelluksia. Lisäksi testattiin tukea vesipolitiikan puitedirektiivin mukaiselle raportoinnille rajat ylittävillä vesistöalueilla. Lukuisissa käynnissä olevissa tutkimuksen ja teknologisen kehittämisen kuudenteen puiteohjelmaan liittyvissä hankkeissa, kuten AQUASTRESS, RECLAIM WATER, GABARDINE, MEDINA, MEDESOL, PLEIADeS tai FLOW AID, tuotetaan tieteellistä tietoa ja teknisiä välineitä veden niukkuuden ja kuivuuden alalla. Odotettavissa on, että näiden hankkeiden tuloksista on hyötyä vesivaroihin kohdistuvan kuormituksen lieventämisessä. Lisäksi seitsemännen puiteohjelman täytäntöönpanon yhteydessä käynnistetään joukko uusia aloitteita, joiden tavoitteena on arvioida ilmastonmuutoksen vaikutusta vesipolitiikkaan, veden määrään ja veden laatuun. EU:n tasolla käynnistettiin Euroopan kuivuusriskien tutkintaan keskittynyt toimi. Tavoitteena on tunnistaa suurimmat aukot tutkimuksessa sekä tärkeimmät jatkotoimenpiteet, joiden avulla voidaan parantaa nykyistä tietämystä kuivuuden laajuudesta ja vaikutuksista. Lopputuloksena on tutkimusyhteisön ja päätöksentekijöiden välinen kuivuuskysymyksiin keskittyvä tietojenvaihtojärjestelmä. Tämän alan tietämyksen parantuminen voi olla hyödyksi myös kestävän sisävesiliikenteen kehittämisen kannalta. Jäsenvaltiot ovat vastanneet veden niukkuuden ja kuivuuden synnyttämään haasteeseen käynnistämällä tutkimus- ja teknologiatoimia, jotka liittyvät kuivuuden vaikutuksiin ja kehittymiseen ilmastonmuutoksen yhteydessä (Espanja, Alankomaat, Luxemburg, Yhdistynyt kuningaskunta, Portugali), vesilaitteisiin kohdistuvaan kuluttajakäyttäytymiseen (Yhdistynyt kuningaskunta), vettä käyttävien laitteiden tehokkuuden parantamiseen (Yhdistynyt kuningaskunta), maatalouskäytäntöjen, kuten kastelun, kehittämiseen (Kypros, Espanja ja Ranska), vedenhankinnan vaihtoehtojen arviointiin (Kypros ja Ranska) sekä tietojenkeruujärjestelmän kehittämiseen kuivuuden vaikutusten arviointia varten (Portugali). Suurin osa näistä toimista on edelleen käynnissä. Tietojenvaihto EU:n tasolla antaa mahdollisuuden jakaa tulokset kaikkien jäsenvaltioiden kesken. 3. PÄÄTELMÄT Heinäkuussa 2007 laadittu veden niukkuutta ja kuivuutta käsittelevä tiedonanto sekä Eurooppa-neuvoston päätelmät lokakuulta 2007 pohjustivat tietä veden kysynnän ohjauksen kehittämiselle sekä lähestymistavalle, jossa hyödynnetään ensin kaikki vedensäästömahdollisuudet, ennen kuin harkitaan muita vaihtoehtoja. Tämä seurantakertomus osoittaa, että edistystä on saavutettu, mutta paljon on vielä tehtävää veden kysynnän hallinnan parantamiseksi entistä laajemmin kaikkialla Euroopassa sekä vesivarojen huonon hallinnoinnin välttämiseksi, etenkin veden niukkuudesta kärsivillä alueilla. Tiedonannossa asetetut painopisteet ovat edelleen ajankohtaisia. Kuten monet tämän kertomuksen esimerkit osoittavat, täytäntöönpanoon on kiinnitettävä jatkuvasti huomiota kaikilla keskeisillä toiminta-aloilla. Kuten vuoden 2007 tiedonannossa ilmoitettiin, komissio laatii vuodesta 2009 eteenpäin vuotuisen Euroopan tason arvion veden niukkuudesta ja kuivuudesta. Sen avulla on mahdollista seurata säännöllisesti tilanteen kehittymistä eri puolilla Eurooppaa. Työohjelman täytäntöönpanoa seurataan ja se tulee olemaan mukana vuodeksi 2012 suunnitellussa veden niukkuutta ja kuivuutta koskevan strategian uudelleentarkastelussa, joka mainittiin neuvoston päätelmissä 30. lokakuuta 2007. [1] KOM(2007) 414 lopullinen, 18.7.2007. [2] Vuoden 2008 alussa lähetettiin kysely 27 jäsenvaltion vesijohtajille. Vastaukset saatiin seuraavilta jäsenvaltioilta: AT, BE-Fl, CY, DE, DK, EL, ES, FI, FR, HU, IE, IT, LU, LV, NL, PL, PT, RO, SK ja UK. [3] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/60/EY, annettu 23.10.2000, yhteisön vesipolitiikan puitteista, EYVL L 327, 22.12.2000. [4] 13888/07, 15. lokakuuta 2007, ENV 515, DEVGEN 182, AGRI 325. [5] Neuvoston direktiivi 85/337/ETY, annettu 27 päivänä kesäkuuta 1985, tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista, EYVL L 175, 5.7.1985, s. 40–48. [6] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/42/EY, annettu 27 päivänä kesäkuuta 2001, tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista, EYVL L 197, 21.7.2001, s. 30–37. [7] OECD DAC/EPOC -vesityöryhmä – "Sustainable financing to ensure affordable access to water supply and sanitation" [8] KOM(2007) 722 lopullinen, 20.11.2007. [9] KOM(2008) 19 lopullinen, komission antama 23 päivänä tammikuuta 2008. [10] KOM(2006) 232, 22.9.2006. [11] KOM(2008) 30 lopullinen, 23.1.2008. [12] KOM(2007) 354 lopullinen, 29.6.2007. [13] EUVL L 291, 21.10.2006, s. 11. [14] Yleisistä säännöksistä annettu asetus 1083/2006/EY, 48 ja 49 artiklat, EUVL L 210, 31.07.2006, s. 25. [15] 'Strengthening the EIB's support to EU policy objectives in the sector' – heinäkuu 2008 [16] Raportti on saatavilla osoitteessa http://ec.europa.eu/environment/water/quantity/scarcity_en.htm. [17] Neuvoston asetus (EY) N:o 2012/2002, annettu 11 päivänä marraskuuta 2002, Euroopan unionin solidaarisuusrahaston perustamisesta, EYVL L 311, 14.11.2002. [18] Neuvoston päätös 1999/847/EY, tehty 9 päivänä joulukuuta 1999, yhteisön pelastuspalvelun alan toimintaohjelman perustamisesta, EYVL L 327, 21.12.1999, s. 53–57. [19] KOM(2008) 130 lopullinen, 5.3.2008. [20] Vesipolitiikan puitedirektiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaisesti, kun se on sovellettavissa. [21] Tutkimus on saatavilla osoitteessa http://ec.europa.eu/environment/water/quantity/scarcity_en.htm. [22] KOM(2008) 397 lopullinen, 16.7.2008. [23] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/32/EY, annettu 6 päivänä heinäkuuta 2005, energiaa käyttävien tuotteiden ekologiselle suunnittelulle asetettavien vaatimusten puitteista, EUVL L 101, 22.7.2005. [24] KOM(2008) 402 lopullinen, 16.7.2008. [25] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/91/EY, annettu 16 päivänä joulukuuta 2002, rakennusten energiatehokkuudesta, EUVL L 1, 4.1.2003. [26] KOM(2008) 641, 15.10.2008. [27] Neuvoston direktiivi 92/75/ETY, annettu 22 päivänä syyskuuta 1992, kodinkoneiden energian ja muiden voimavarojen kulutuksen osoittamisesta merkinnöin ja yhdenmukaisin tuotetiedoin, EYVL L 297, 13.10.1992.