Komission tiedonanto Euroopan Parlamentille EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta joka koskee direktiiviehdotusta alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen /* KOM/2000/1516 lopull. - COD 96/0085 */





KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti neuvoston vahvistamasta yhteisestä kannasta joka koskee direktiiviehdotusta alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen 1. Taustaa Komissio antoi ehdotuksensa direktiiviksi 25 päivänä huhtikuuta 1996 [1] (COM(1996)97 - 1996/0085/COD). [1] EYVL C 178, 21.6.1996, s.16. Talous- ja sosiaalikomitea antoi lausuntonsa 18 päivänä joulukuuta 1996 [2]. [2] EYVL C 75, 10.3.1997, s.17. Euroopan parlamentti antoi lainsäädäntöpäätöslauselman yhteispäätösmenettelyä noudattaen (251 artikla) ensimmäisessä käsittelyssä 9 päivänä huhtikuuta 1997. Päätöslauselmassa hyväksyttiin komission ehdotus sillä ehdolla, että ehdotusta muutetaan päätöslauselmaan sisältyvien tarkistusten mukaisesti. Komissio antoi muutetun ehdotuksen 12 päivänä maaliskuuta 1998 EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan mukaisesti. Se sisällytti ehdotukseensa kokonaan tai osittain 21 tarkistusta Euroopan parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä hyväksytyistä 27 tarkistuksesta. Neuvosto vahvisti 20 päivänä kesäkuuta 2000 EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan mukaisesti direktiiviehdotusta koskevan yhteisen kannan. Komissio esittää tässä tiedonannossa EY:n perustamissopimuksen 251 artiklan 2 kohdan mukaisesti käsityksensä neuvoston yhteisestä kannasta. 2. Direktiivin tarkoitus Direktiivin tarkoituksena on laatia yhdenmukaistettu oikeudellinen kehys, joka koskee oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen, jotta voitaisiin taata modernin taiteen ja nykytaiteen markkinoiden tehokas toiminta Euroopan unionin alueella. Oikeus jälleenmyyntikorvaukseen on alkuperäisen taideteoksen tekijän ja hänen kuolemansa jälkeen hänen perillistensä tai muiden oikeudenomistajien oikeus saada prosenttiosuus teoksen hinnasta, kun se jälleenmyydään. Oikeudella pyritään lähentämään kuvataideteosten tekijöiden taloudellista tilannetta muiden luovien taiteilijoiden taloudelliseen asemaan. Tämä oikeus sisältyy lainsäädäntöön 11:ssä jäsenvaltiossa 15:stä, ja sitä sovelletaan kahdeksassa näistä jäsenvaltioista huomattavasti vaihtelevien soveltamissääntöjen mukaan (teokset, joita oikeus jälleenmyyntikorvaukseen koskee; korvaukseen oikeuttavat myyntitapahtumat; sovellettavat prosenttiosuudet). Direktiivin tarkoituksena on siten poistaa modernin taiteen ja nykytaiteen markkinoihin vaikuttava kilpailun vääristyminen yhteisössä yleistämällä ja yhdenmukaistamalla oikeus jälleenmyyntikorvaukseen. 3. Neuvoston yhteistä kantaa koskevat huomautukset 3.1. Komission kanta tiivistettynä Neuvosto hyväksyi yksimielisellä päätöksellä yhteisen kannan, jota komissio ei ole voinut hyväksyä. Komissio pahoittelee erityisesti sitä, että neuvosto on ottanut direktiiviin 10 vuoden siirtymäkauden, jonka aikana ne jäsenvaltiot, jotka eivät sovella oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen direktiivin tullessa voimaan, voivat rajoittaa tämän oikeuden koskemaan ainoastaan eläviä taiteilijoita (8 artiklan 2 kohta). Komissio katsoo, että vaikka direktiivin täytäntöönpano saattaa aiheuttaa erityisiä vaikeuksia erityisesti näille jäsenvaltioille, mainitut ongelmat eivät missään tapauksessa voisi oikeuttaa näin pitkää siirtymäkautta. Samasta syystä neuvosto esitti yhteisen kantansa 12 artiklan 1 kohdassa 5 vuoden määräajan direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tämä määräaika on jo poikkeuksellisen pitkä sisämarkkinoihin kuuluvalla alalla. Näiden kahden määräajan kumuloituva vaikutus aiheuttaa hyvin todennäköisesti sen, että toivottua yhdenmukaistamista ei saavuteta 15 vuoteen. Komissio ei voi hyväksyä sitä, että kilpailun vääristyminen, joka oli tarkoitus korjata tällä direktiivillä, voi jatkua niin kauan. Tämän lisäksi komissio pahoittelee sitä, että neuvosto on sisämarkkinoihin kuuluvalla alalla luopunut kohtuullisesta määräajasta yhdenmukaistamissäädöksen antamisen ja sen soveltamisen välillä. Komissio katsoo, että tämä heikentää yhteisön toimen tehokkuutta ja saattaa muodostaa valitettavan ennakkotapauksen muiden sisämarkkina-aloitteiden kannalta. Muiden direktiiviin liittyvien näkökohtien osalta neuvosto on noudattanut joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta komission muutetun ehdotuksen lähestymistapaa sisällyttämällä direktiiviin lähes kaikki parlamentin tarkistukset, jotka komissio oli hyväksynyt ensimmäisessä käsittelyssä. 3.2. Vastaus parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä tekemiin tarkistuksiin Parlamentti hyväksyi ensimmäisessä käsittelyssä 27 tarkistusta komission alkuperäiseen ehdotukseen. Komissio hyväksyi muutetussa ehdotuksessaan kokonaan tai osittain suurimman osan tarkistuksista, eli 21 tarkistusta 27:stä (tarkistukset 1, 2, 3, 4, 5, 6, 9, 10, 11,12, 13, 15, 17, 18, 22, 24, 25, 26, 27, 34, 45, 49, 51, 52, 55, 57 ja 64). Neuvosto hyväksyi sisällöltään komission hyväksymät tarkistukset. Lisäksi neuvosto sisällytti yhteiseen kantaan tiettyjä osia seuraavista tarkistuksista, joita komissio ei ollut ottanut muutettuun ehdotukseensa: - 1 artiklaan sisältyy tarkistus 17 siltä osin kuin on kyse eri taidekaupan ammattilaisten erottelusta ja taidegallerioiden suosituimmuuskohtelusta, - 2 artiklaan sisältyvät tarkistukset 18 ja 64, ja siinä sisällytetään lasiteokset niihin taideteoksiin, joita oikeus jälleenmyyntikorvaukseen koskee. Lisäksi neuvosto teki komission muutettuun ehdotukseen muutoksia, jotka eivät vastaa parlamentin tarkistuksia ja jotka selitetään seuraavissa kappaleissa. 3.3. Neuvostossa käytyjen keskustelujen yhteydessä tehdyt muutokset 3.3.1. Johdanto-osan kappaleisiin tehdyt muutokset Johdanto-osan kappaleiden osalta neuvosto, kuten komissiokin muutetussa ehdotuksessaan, toisti parlamentin ehdottamat tarkistukset 1-6, 49, 9-11, 13 ja 15 tai käytti niitä suurelta osin pohjana. Lisäksi neuvosto mukautti johdanto-osan kappaleita vastaamaan direktiivin artikloihin tehtyjä muutoksia. Neuvosto korosti muun muassa, että niiden jäsenvaltioiden, jotka eivät sovella oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen, olisi sisällytettävä tämä oikeus oikeusjärjestelmiinsä asteittain (johdanto-osan 16 kappale). Neuvosto katsoi myös tarpeelliseksi esittää perusteluja yhteisön toimelle tällä alalla ja korostaa tällaisen toimen rajoituksia (johdanto-osan 8-15 kappale). 3.3.2. Artikloihin tehdyt muutokset 1 artikla: Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden kohde Neuvosto jakoi tämän artiklan neljään kohtaan. Ensimmäisessä kohdassa toistetaan tarkistus 17 sellaisena kuin se on komission muutetussa ehdotuksessa, ja korostetaan, että oikeus jälleenmyyntikorvaukseen on luovuttamaton oikeus, jota ei voida hylätä. Niiden liiketoimien osalta, joihin sovelletaan jälleenmyyntikorvausta, komissio ei ollut noudattanut tarkistusta 17, jossa ehdotettiin eroteltavaksi eri taidekaupan ammattilaiset. Komissio oli suunnitellut, että oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen sovellettaisiin kaikkiin jälleenmyyntitoimiin, jotka toteutetaan tekijän suorittaman ensimmäisen luovutuksen jälkeen, lukuun ottamatta yksityishenkilöiden välisiä jälleenmyyntitoimia. Neuvosto päätti sisällyttää uuteen 2 kohtaan myönteisen lähestymistavan, joka muistuttaa suurelta osin tarkistusta 17, koska siinä otetaan jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden soveltamiskriteeriksi taidekaupan ammattilaisen osallistuminen myyntitoimeen. Kohtaan sisältyy ohjeellinen luettelo näistä välittäjistä. Neuvosto otti huomioon käytännön näkökohdat ja arvioi valvonnan kannalta välttämättömäksi, että käytettävissä olisi tämä objektiivinen kriteeri, jolla voidaan erotella toisaalta ammatilliset myyntitoimet ja toisaalta yksityiset myyntitoimet. Tästä syystä neuvosto täydensi johdanto-osan 17 kappaletta osoittaakseen, että tapaukset, joissa jälleenmyynti tapahtuu yksityishenkilöltä museoille, eivät kuulu jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden soveltamisalaan. Nämä sekä uuteen 2 kohtaan tehdyt muutokset eivät vaikuta jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden soveltamisalan määritelmään sellaisena kuin komissio oli sitä ehdottanut. Uudessa 3 kohdassa neuvosto noudatti tarkistusta 17, jota komissio ei ollut tältä osin noudattanut, ja halusi, että jäsenvaltiot voivat tarvittaessa ottaa huomioon taidegallerioiden myynninedistämistehtävän suhteessa taiteilijoihin. Jäsenvaltiot voivat siten säätää, että taidegalleriat vapautetaan jälleenmyyntikorvauksesta, kunhan jälleenmyynti tapahtuu kolmen vuoden kuluessa ja kunhan jälleenmyyntihinta on enintään 10 000 euroa. Neuvosto toistaa uudessa 4 kohdassa periaatteen, joka sisältyi alkuperäisen ehdotuksen 4 artiklan loppuun ja jonka mukaan korvauksen suorittamisesta on vastuussa myyjä. Sen sijaan neuvosto toteaa jäsenvaltioiden voivan poiketa tästä periaatteesta siltä osin kuin on kyse velvollisuudesta maksaa tämä korvaus. 2 artikla: Taideteokset, joita oikeus jälleenmyyntikorvaukseen koskee Neuvosto jakoi tämän artiklan kahteen kohtaan. Ensimmäisessä uudessa kohdassa neuvosto luettelee alkuperäiset taideteokset, joita oikeus jälleenmyyntikorvaukseen koskee. Neuvosto noudattaa tarkistuksia 2, 9, 18 ja 64, jotka komissio oli hyväksynyt, ja vahvistaa, että oikeus jälleenmyyntikorvaukseen, sellaisena kuin se on yhdenmukaistettuna direktiivillä, ei koske käsikirjoituksia, mutta toteaa uudessa johdanto-osan 18 kappaleessa, että Bernin yleissopimuksen mukaan jäsenvaltiot voivat soveltaa oikeutta kansalliseen jälleenmyyntikorvaukseen tämän teosluokan osalta. Neuvosto täsmentää komission tavoin, että oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen sovelletaan kuvataideteoksiin. Lisäksi neuvosto noudattaa tarkistuksia 18 ja 64 ja sisällyttää lasiteokset jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden piiriin kuuluvien taideteosten luetteloon, sellaisena kuin se on 2 artiklan 1 kohdassa. Komissio ei ollut toistanut muutetussa ehdotuksessaan tätä osaa mainituista kahdesta tarkistuksesta. Neuvosto, niin kuin komissiokaan, ei noudata parlamentin ehdotusta rajoittaa 12:een niiden kopioiden määrää, joita voidaan pitää alkuperäisinä. Neuvosto pitää sen sijaan tarpeellisena täsmentää uudessa 2 kohdassa tietyt ehdot, joiden mukaan kopiot, joita on rajoitettu määrä, voidaan määrittää alkuperäisiksi taideteoksiksi. 3 artikla: Vähimmäishinta Neuvosto noudatti komission muutetussa ehdotuksessaan toistamaa tarkistusta 45 siltä osin kuin on kyse 3 artiklan rakennetta ja erityisesti jälleenmyyntikorvausta koskevalle oikeudelle asetettavaa vähimmäishintaa. Sen sijaan neuvosto vahvisti mainitun vähimmäishinnan määräksi 4 000 euroa, kun taas parlamentti oli ehdottanut määräksi 500 euroa ja komissio oli säilyttänyt muutetussa ehdotuksessaan alunperin suunnitellun määrän 1 000 euroa. Komissio oli ehdottanut vähimmäishintaa, jotta tietyissä arvoltaan vähäisissä myyntitoimissa taidekaupan ammattilaisille jälleenmyyntikorvauksesta aiheutuvat hallintokulut eivät olisi suuremmat kuin siitä taiteilijoille koituva hyöty. Toisaalta neuvosto arvioi, että tämä vähimmäishinta ei saa olla liian korkea, jotta jälleenmyyntikorvausta koskevasta oikeudesta eivät hyötyisi ainoastaan tunnetut taiteilijat. Tätä vähimmäishintaa alhaisempien hintojen osalta jäsenvaltiot voivat vapaasti soveltaa tai jättää soveltamatta oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen, koska tästä aiheutuvat erot eivät asianomaisten teosten vähäisen arvon vuoksi vaikuta sisämarkkinoilla käytävään kauppaan. Komissio pahoittelee sitä, että näin korkean vähimmäishinnan vuoksi useat myyntitoimet jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ja direktiivin yhdenmukaistava vaikutus heikkenee samassa suhteessa. Tällainen säännös vie myös valtaosalta taiteilijoista yhdenmukaistamisesta koituvan hyödyn. 4 artikla: Korvausosuudet Komissio oli tietoinen siitä, että liian korkea jälleenmyyntikorvaus saattaisi johtaa myynnin siirtymiseen yhteisön ulkopuolisiin maihin, joissa ei sovelleta oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen. Tämä voi koskea erityisesti myyntitoimia kaikkein korkeimmissa hintaluokissa. Komissio ehdottikin siksi kolmen hintaluokan käyttöönottoa, joissa korvausosuudet alenisivat asteittain. Näiden hintaluokkien ja korvausosuuksien määrittämisessä komissio käytti viitetietona jäsenvaltioissa vallitsevaa tilannetta. Parlamentti vahvisti tämän lähestymistavan tarkistuksissaan 57 ja 34, mutta ehdotti hintaluokkien jakamista pienempiin osiin ja korvausosuuksien alentamista, mitä komissio ei voinut hyväksyä. Neuvosto korosti korvausosuuksien asteittaista alenemista käyttämällä viittä korvausluokkaa, jotka vaikuttavat erityisesti korkeimpiin hintaluokkiin. Lisäksi neuvosto asetti korvauksen kokonaismääräksi enintään 12 500 euroa. Komissio on neuvoston kanssa samaa mieltä siitä, että on ryhdyttävä kaikkiin mahdollisiin toimenpiteisiin, jotta vältetään korkeimpiin hintaluokkiin kuuluvien teosten myynnin siirtyminen. Se kuitenkin pahoittelee enimmäishinnan asettamista, mikä käytännössä merkitsee sitä, että kuuluisimmat taiteilijat eivät voi hyödyntää menestyksensä tuloksia. Komissio arvioi, että muilla teollis- ja tekijänoikeuden aloilla (esimerkiksi patentit ja tavaramerkit) olisi vaikea kuvitella enimmäishintaa. Ensimmäisen myyntihintaluokan osalta (enintään 50 000 euroa) neuvosto antoi jäsenvaltioille mahdollisuuden soveltaa 5 prosentin korvausosuutta komission ehdottaman ja parlamentin kannattaman 4 prosentin sijasta. Neuvosto määräsi myös, että mikäli jäsenvaltiot soveltavat oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen 4 000 euron kynnysarvon alittaviin myyntihintoihin, niiden on sovellettava 4:n tai 5 prosentin tai sitä korkeampaa korvausosuutta, jos ne käyttävät 3 kohdassa sallittua mahdollisuutta. Tämä vahvistaa sen, että ensimmäistä myyntihintaluokkaa sovelletaan vähintään yhteisön kynnysarvosta (4 000 euroa) lähtien tai alhaisemmista kynnysarvoista lähtien, jos jäsenvaltio on niistä säätänyt. Neuvosto täydensi tämän artiklan lopussa olevaa lausetta ja siirsi sen 1 artiklan uuteen 4 kohtaan. 5 artikla: Laskentaperuste Neuvosto noudatti komission omaksumaa linjaa eikä sisällyttänyt artiklaan tarkistusta 51, jossa ehdotettiin myyntivoittoa laskentaperusteeksi. Siinä säilytettiin veroton myyntihinta, mikä vastaa jäsenmaiden käytäntöä. 6 artikla: Jälleenmyyntikorvaukseen oikeutetut Neuvosto noudatti 1 kohdan osalta komission näkemystä, jonka mukaan jälleenmyyntikorvaukseen oikeutettu on teoksen tekijä ja tekijän kuoleman jälkeen hänen oikeudenomistajansa. Parlamentti ehdotti tarkistuksessa 55, että kyseinen oikeus kuuluu ainoastaan tekijän laillisille perijöille. Komissio ja neuvosto eivät halunneet sisällyttää tätä tarkistusta ehdotukseen, koska se olisi vaikuttanut jäsenvaltioiden perintöoikeuteen. Yhtenäisyyden vuoksi 1 kohdassa neuvosto viittaa 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun siirtymäaikaan, jonka kuluessa tiettyjen jäsenvaltioiden ei edellytetä soveltavan oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen taiteilijan kuoleman jälkeen. Ehdotuksen 2 kohdassa käsitellään jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden hallinnointia. Neuvosto ei halunnut estää jäsenvaltioita määräämästä tämän oikeuden pakollista keskitettyä hallinnointia, mikä noudattaa komission ehdotuksen asiasisältöä. Neuvosto oli samaa mieltä komission kanssa, joka oli tarkistuksen 52 mukaisesti poistanut artiklasta jäsenvaltioiden velvollisuuden periä ja jakaa jälleenmyyntikorvauksia, kun teoksen tekijä on toisen jäsenvaltion kansalainen. Neuvosto hyväksyi komission ehdotuksen johdanto-osan kappaleen 23 (yhteisen kannan johdanto-osan kappale 27), jossa edellytetään jäsenvaltioiden toimivan tämän suuntaisesti. 7 artikla: Kolmansien maiden kansalaisten oikeus jälleenmyyntikorvaukseen Neuvosto lisäsi 7 artiklaan kaksi uutta kohtaa. Ensimmäinen kohta vastaa suurelta osin komission muutettua ehdotusta, johon on sisällytetty tarkistus 24. Siinä ei kuitenkaan edellytetä todellista vastaavuutta vaan lainsäädännöllistä vastaavuutta. Uudessa 2 kohdassa neuvosto on ehdottanut, että komissio voi ryhtyä julkaisemaan luetteloa niistä kolmansista maista, joiden lainsäädännössä säädetään oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen, jotta vastaavuusperiaate voi toimia käytännössä. Komissio on ilmoittanut ottavansa tehtävän vastuulleen. Neuvoston esittämässä 3 kohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus soveltaa jälleenmyyntikorvausta koskevaa oikeutta kolmansien maiden kansalaisiin, joiden vakituinen asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa. 8 artikla: Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden voimassaoloaika Neuvosto lisäsi 8 artiklaan kaksi uutta kohtaa. Komissio on ottanut muutetussa ehdotuksessaan huomioon tarkistuksessa 25 esitetyn toivomuksen parantaa kyseisen artiklan sanamuotoa. Neuvosto on uudessa 1 kohdassa noudattanut komission näkemystä. Artiklan 2 kohdassa asetetaan 10 vuoden siirtymäaika, jona ne jäsenvaltiot, jotka eivät sovella oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen direktiivin tullessa voimaan, voivat rajoittaa tämän oikeuden koskemaan ainoastaan eläviä taiteilijoita. Jos kuitenkin kansainväliset neuvottelut jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden laajentamisesta kansainväliselle tasolle saadaan tuloksekkaasti päätökseen ennen kyseisen ajanjakson päättymistä, neuvosto esittää 3 kohdassa, että komissio tekee tarvittavat ehdotukset. Komissio on pyytänyt neuvostoa antamaan komissiolle mahdollisimman pian valtuudet aloittaa nämä neuvottelut. Neuvosto puolestaan on ilmoittanut tarkastelevansa huolellisesti komission pyyntöä. Mikäli kyseiset neuvottelut saatetaan päätökseen ennen 2 kohdassa tarkoitetun siirtymäkauden päättymistä, komissio antaa siirtymäkauden lopettamista koskevia ehdotuksia. Komissio pahoittelee yhtä lailla tämän pitkän siirtymäajan käyttöönottoa, joka on kohdassa 3.1. esitettyjen perusteiden mukaan pääasiallinen syy siihen, että komissio ei ole voinut ilmoittaa hyväksyvänsä yhteistä kantaa. Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden kaksivaiheisella käyttöönotolla tietyissä jäsenvaltioissa, ensin elävien taiteilijoiden ja sen jälkeen kuolleiden taiteilijoiden oikeudenomistajien hyväksi, on se tarkoitus, että näiden maiden taloudelliset toimijat voivat sopeutua asteittain kyseiseen oikeuteen. Tarkoituksena on myös vastata samojen taidekaupan ammattilaisten pelkoon siitä, että merkittävä osa markkinoista siirtyisi tiettyihin kolmansiin maihin tämän oikeuden käyttöönoton vuoksi. Komissio katsoo, että nämä huolenaiheet on jo otettu huomioon yhteisen kannan 3 ja 4 artiklassa, eikä kyseinen siirtymäaika ole siten oikeutettu. Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden soveltamissääntöjen osalta komissio on pyrkinyt rajoittamaan mahdollisimman paljon taidekaupan ammattilaisten hallinnollisia velvoitteita. Vähimmäishinta, josta säädetään 3 artiklassa, oli alunperin tarkoitettu välttämään taidekaupan ammattilaisille aiheutuva liian raskas hallinnollinen taakka arvoltaan vähäisissä myyntitoimissa. Koska neuvosto korotti huomattavasti tätä vähimmäishintaa, jälleenmyyntikorvausta koskevaan oikeuteen liittyvät muodollisuudet koskevat tästä lähin enää vain rajoitettua määrää myyntitoimia, mitä komissio pahoittelee 3 artiklaa koskevissa huomautuksissaan. Näinkin pitkä siirtymäaika ei siten vaikuta olevan oikeassa suhteessa taidekaupan ammattilaisilta vaadittavaan työhön nähden. Mitä tulee kysymykseen myyntitoiminnan siirtymisestä yhteisön ulkopuolisiin maihin, jotka eivät sovella oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen, komissio on vakuuttunut siitä, kuten 4 artiklaa koskevissa huomautuksissa todetaan, että tätä riskiä voidaan rajoittaa säätämällä korvausosuuksien alenemisesta myyntihintaluokkien mukaisesti, erityisesti kun on kyse ylimmistä hintaluokista, joissa markkinoita voidaan pitää maailmanlaajuisina. Neuvosto korosti tätä asteittaista alenemista jakamalla hinnat viiteen luokkaan komission ehdottamien kolmen sijasta ja asettamalla ylimmille hintaluokille selvästi alenevat korvausosuudet. Lisäksi neuvosto asetti rajan jälleenmyyntikorvausta koskevaan oikeuteen liittyvälle suhteellisuusperiaatteelle asettamalla ylärajan taiteilijoiden saamalle hyödylle, mistä komissio esitti varauksensa. On jälleen todettava, että näiden varotoimenpiteiden ansiosta, joita neuvosto vielä vahvisti, siirtymäaika ei vaikuta oikeutetulta. Lisäksi komissio huomauttaa, että muilla tekijöillä, kuten valuuttakurssien muutoksilla, eri markkinoiden ostovoiman eroilla ja kansantalouksien vakaudella, on todennäköisesti paljon suurempi vaikutus mahdollisiin liikkeisiin kansainvälisellä tasolla kuin jälleenmyyntikorvausta koskevalla oikeudella. Komissio toteaa myös, että samansuuntaisia ennusteita oli esitetty hyväksyttäessä direktiiviä 94/5/EY [3], jolla otettiin käyttöön käytettyihin tavaroihin sekä taide-, keräily- ja antiikkiesineisiin sovellettava arvonlisäverojärjestelmän erityisjärjestely. Tämän direktiivin nojalla Yhdistynyt kuningaskunta otti käyttöön taide-esineiden maahantuontia koskevan arvonlisäveron, joka huolestutti taidekaupan ammattilaisia alhaisen 2,5 prosentin verokantansa vuoksi. Kuitenkin 28. huhtikuuta 1999 annetussa selonteossa tarkastelusta, joka koskee direktiivin 94/5/EY säännösten vaikutusta yhteisön taidemarkkinoiden kilpailukykyyn yhteisön ulkopuolisten maiden taidemarkkinoihin verrattuna [4], komissio totesi, että "direktiivin 94/5/EY antaminen ei ole vaikuttanut merkittävästi yhteisön taidemarkkinoihin", ja jopa, että "taidemarkkinat ovat kasvaneet räjähdysmäisesti maahan tuotujen esineiden arvonlisäveron tultua käyttöön". Komissio esitti päätelmänään myös, että väliaikaisia järjestelyjä, joilla Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin mahdollisuus soveltaa tätä alennettua verokantaa 30. kesäkuuta 1999 saakka, ei ollut syytä jatkaa, koska nykyinen lainsäädäntökehys oli riittävä takaamaan yhteisön taidemarkkinoiden menestyksekkään toiminnan tulevaisuudessa. [3] EYVL L 60, 3.3.1994. s. 16. [4] KOM(1999) 185 lopullinen. 9 artikla: Oikeus saada tietoja Neuvosto on noudattanut komission muutettuun ehdotukseen sisältynyttä tarkistusta 26, jossa pidennetään yhdestä kolmeen vuoteen aikaa, jona tekijä tai hänen oikeudenomistajansa voivat pyytää jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden soveltamiseksi vaadittavia tietoja. Neuvosto on käytännössä pidentänyt kyseistä aikaa ilmoittamalla, että aika alkaa jälleenmyyntipäivää seuraavan tammikuun ensimmäisestä päivästä, kun taas komissio ja parlamentti olivat käyttäneet lähtökohtana itse kaupantekopäivää. Lisäksi neuvosto on tehnyt tekstiin pieniä muutoksia tarkoituksenaan täsmentää, kenellä on oikeus pyytää kyseisiä tietoja ja kenen on ne annettava. 10 artikla: Ajallinen soveltaminen Neuvosto on oikeusvarmuussyistä katsonut tarpeelliseksi lisätä tämän artiklan, jossa täsmennetään, että direktiiviä sovelletaan taideteoksiin, joilla on jäsenvaltioissa suoja direktiivin täytäntöönpanolle asetettuna määräpäivänä (5 vuotta direktiivin antamisen jälkeen). 11 artikla: Tarkistaminen Neuvosto lisäsi tähän artiklaan kaksi kohtaa. Ehdotuksen 1 kohdassa neuvosto on noudattanut tarkistusta 27 siinä muodossa kuin komissio on sisällyttänyt sen muutettuun ehdotukseensa. Neuvoston näkökulma eroaa kuitenkin merkittävästi parlamentin ja komission näkemyksestä siinä, kuinka usein komissio esittää kertomuksensa. Neuvoston mukaan komissio antaa ensimmäisen kertomuksen kolmen vuoden kuluttua määräajasta, joka on säädetty direktiivin saattamiselle osaksi jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, ja sen jälkeen joka neljäs vuosi. Parlamentti arvioi, että komission olisi annettava ensimmäinen kertomuksensa kahden vuoden kuluttua direktiivin saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen jälkeen joka kolmas vuosi. Komissio itse oli ehdottanut viittä vuotta sekä ensimmäisen että sitä seuraavien kertomusten osalta. Lisäksi neuvosto esitti uusia aiheita, joihin komission on erityisesti kiinnitettävä huomiota kertomuksissaan. Neuvosto toivoo erityisesti, että komissio arvioi jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden käyttöönoton vaikutusta tärkeimpiin modernin taiteen ja nykytaiteen markkina-alueisiin Euroopan unionin ulkopuolisissa maissa, joissa ei sovelleta kyseistä oikeutta. Samoin komission toivotaan tarkastelevan tämän jälleenmyyntikorvausta kokevan oikeuden soveltamisen vaikutusta sisämarkkinoilla sekä niissä jäsenvaltioissa, joissa oikeutta ei ole sovellettu ennen direktiivin voimaantuloa. Yhä yleistyvää käytäntöä noudattaen neuvosto perusti uudella 2 ja 3 kohdalla yhteyskomitean, joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jonka puheenjohtajana toimii komission edustaja. Komitea kokoontuu komission aloitteesta tai jäsenvaltion valtuuskunnan pyynnöstä. Ryhmän tehtävänä on järjestää neuvotteluja kaikista tämän direktiivin soveltamisesta aiheutuvista kysymyksistä sekä helpottaa komission ja jäsenvaltioiden välistä tiedonvaihtoa merkittävistä muutoksista yhteisön taidemarkkinoilla. 12 artikla: Täytäntöönpano Neuvosto esitti viiden vuoden määräaikaa jäsenvaltioille tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä. Aika lasketaan sen vuoden alusta, joka seuraa direktiivin antamista. Komissio pahoittelee poikkeuksellisen pitkää täytäntöönpanoaikaa, kun on kyse henkistä omaisuutta koskevasta lainsäädännöstä ja laajemmassa merkityksessä sisämarkkinoihin kuuluvasta alasta. Jäsenvaltioilla on yleensä käytettävissään kaksi vuotta yhdenmukaistamisdirektiivien täytäntöönpanoon, eikä viiden vuoden määräaika vaikuta oikeasuhtaiselta säädösten muuttamiseen jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä. Kysymystä taloudellisten toimijoiden sopeutumisesta asteittain kyseiseen oikeuteen käsiteltiin kohdassa 3.2., jossa on 8 artiklaa koskevia huomioita. Komissio muistuttaa, että sen mielestä erityisesti kumuloituva vaikutus, joka aiheutuu direktiivien soveltamiseksi säädetystä määräajasta sekä 8 artiklan 2 kohdassa säädetystä siirtymäajasta, on haitallinen sisämarkkinoiden toteutumiselle tällä alalla, mutta tulevaisuudessa myös muilla aloilla. Päätelmät Komissio katsoo, että tämän jälleenmyyntikorvausta koskevasta oikeudesta annetun yhteisen kannan hyväksyminen neuvostossa on merkittävä edistysaskel yhteisön taidemarkkinoiden vakiinnuttamiseksi. Se muistuttaa lisäksi, että jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden tarkoituksena on laajentaa sisämarkkinoiden edut koskemaan myös kuvataiteilijoita ja graafikkoja. Neuvosto on yleisesti ottaen vahvistanut komission muutetussa ehdotuksessaan omaksuman lähestymistavan ja sisällyttänyt kokonaan tai osittain lähes kaikki ensimmäisessä käsittelyssä hyväksytyt tarkistukset. Siksi komissio pitää valitettavana sitä, että tiettyjen neuvoston esittämien muutosten takia oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen ei voida panna täytäntöön kohtuullisen määräajan kuluessa ja yhtä tehokkaasti kuin olisi toivottu. Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden tehokkuuden osalta komissio pahoittelee edellä esitetyistä syistä sitä, että käyttöön otettaisiin korkea direktiivin soveltamiskynnys sekä enimmäishinta, joka ylitettäessä taiteilija ei enää hyödy mainettaan vastaavasta jälleenmyyntikorvauksesta. Komissio olisi kuitenkin voinut hyväksyä nämä seikat, jos direktiivin täytäntöönpanoa koskeviin määräaikoihin olisi löydetty parempi ratkaisu. Näissä oloissa ja huolimatta pyrkimyksistä päästä yksimielisyyteen komissio ei ole voinut hyväksyä yhteisen kannan tekstiä, jonka avulla ei ole mahdollista saavuttaa tyydyttävää yhdenmukaistamisen tasoa kohtuullisen määräajan kuluessa. Komissio yrittää edelleen asianosaisten toimielinten kanssa aktiivisesti löytää paremman ratkaisun tämän direktiivin täytäntöönpanoa koskevaan määräaikaan.