Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Puhdistamolietteen käytöstä maanviljelyssä annetun direktiivin 86/278/ETY tarkistaminen"



Virallinen lehti nro C 014 , 16/01/2001 s. 0141 - 0150



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Puhdistamolietteen käytöstä maanviljelyssä annetun direktiivin 86/278/ETY tarkistaminen" (2001/C 14/26) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 2. maaliskuuta 2000 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon aiheesta "Puhdistamolietteen käytöstä maanviljelyssä annetun direktiivin 86/278/ETY tarkistaminen". Asian valmistelusta vastannut "maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö" -jaosto antoi lausuntonsa 6. syyskuuta 2000. Esittelijä oli Staffan Nilsson. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 19. lokakuuta 2000 pitämässään 376. täysistunnossa seuraavan lausunnon yksimielisesti. Tiivistelmä Asiakirjassa kuvataan taajamien jätevesiä keräävää viemäröintijärjestelmää ja puhdistamolietteen mahdollista käyttöä maanviljelyssä. Liete ja muu eloperäinen jäte sisältävät kasvinravinteita, jotka ovat kestävän maanviljelyn ja yhteiskunnan merkittävä resurssi. Taajamien jätevesissä ravinteisiin on kuitenkin sekoittunut monia metalleja ja eloperäisiä saasteita. Maaperän korkean laadun säilyttämiseksi elintarviketuotantoon käytetyn maaperän metallipitoisuuden voidaan sallia kasvavan 100 prosenttia seuraavien 10000 vuoden aikana. Maaperän vahingoittumisen estämiseksi vain asiaankuuluvasti hyväksyttyjä lietetyyppejä tulisi nykyään käyttää maanviljelyssä. TSK suosittaa, että direktiiviä 86/278/ETY tarkistettaessa otetaan huomioon seuraavat ehdotukset: - pitkän aikavälin tavoitteeksi tulisi asettaa saastuttamattomien ravinteiden kanavoiminen takaisin maanviljelyyn - tulisi omaksua kokonaisvaltainen lähestymistapa ja luoda sääntelykehys kaikille vesipolitiikan puitedirektiivin piiriin kuulumattomille jätevedenpuhdistamoista tuleville jätevesille ja muille yhdyskuntajätevesille - puhdistamolietteen laatua tulisi parantaa jyrkästi edistämällä investointeja ja muita toimia - maanviljelyksen käyttöön hyväksyttävän lietteen metallipitoisuuksia tulee vähentää tuntuvasti - tulee osoittaa selkeästi, kenelle kuuluu vastuu lietteen käytöstä syntyvistä ympäristövahingoista - maaperän suojelua koskevan yhteisön vähimmäisvaatimusten valmistelu tulee käynnistää. 1. Taustaa 1.1. TSK:n oma-aloitteisen lausunnon tarkoituksena on esittää komitean näkemykset puhdistamolietteen käytöstä maanviljelyksessä, jotta tarkistetulla puhdistamolietedirektiivillä (86/278/ETY) voidaan valmistella ja edistää kehitystä, jonka avulla eloperäisen jätteen sisältämät ravinteet voidaan käyttää maanviljelyssä aiheuttamatta saastumista ja vahingoittamatta maaperää. 1.2. Yhteiskunnan tuottama eloperäinen jäte syntyy pääasiassa valtioiden itse tuottamista tai muualta tuoduista kasvi- ja eläinperäisistä maataloustuotteista. Tällainen jäte sisältää luonnollisesti kasvien tarvitsemia ravinteita. Ne ovat tärkeä resurssi maataloudelle, mutta on varmistettava, että nämä ravinteet palautetaan viljelymaahan lisäämättä siihen epäpuhtauksia. 1.3. Ravinteita sisältävän eloperäisen jätteen lisäksi kotitaloudet tuottavat pyykin- ja astioidenpesun, erilaisten kemikaalien käytön ja kotitalouslaitteiden kulumisen kautta myös muita aineita. Muu paikallinen toiminta synnyttää myös suuren määrän erilaisia kemiallisia aineita. Nämä aineet eivät kuulu maanviljelyyn eivätkä elintarviketuotantoon, ja ne vaarantavat viljelymaan kestävyyden ja elintarvikkeiden laadun. Toivottujen ja ei-toivottujen aineiden sekoittaminen aiheuttaa ongelmia. 1.4. Jätevedenpuhdistamojen tärkein tehtävä on puhdistaa jätevettä. Eloperäinen aines käsitellään tai mädätetään lietteen määrän vähentämiseksi ja pahanhajuisten aineiden poistamiseksi. Jätevedenpuhdistamot kykenevät poistamaan 90 prosenttia jäteveden sisältämästä fosforista ja 15 prosenttia jäteveden sisältämästä typestä, mikroravinteista ja eloperäisestä aineksesta. Tällöin vesi puhdistuu siinä määrin, että se voidaan päästää vesistöihin. Tässä puhdistusprosessissa syntyvä jäte on puhdistamolietettä. 1.5. Puhdistusprosessissa yhdyskuntajätevesistä kerätään suodatettujen kasviravinteiden ja eloperäisen aineksen lisäksi myös lukuisia haitallisia kemiallisia aineita. Näiden aineiden läsnäolo heikentää mahdollisuuksia saavuttaa puhdistamolietteen maanviljelyskäytölle viljelijöiden ja kuluttajien laaja hyväksyntä. 1.6. Tutkijat sekä ympäristö- ja maataloustuottajajärjestöt kysyvät myös, kykenevätkö nykyjärjestelmän jätevedenpuhdistamot poistamaan riittävän hyvin sekä metallit että vaaralliset orgaaniset aineet puhdistettavasta jätevedestä. 1.7. Lähivuosina rakennetaan lisää jätevedenpuhdistamoita, ja lietteen tuottaminen lisääntyy. Tähän liittyy usein veroja ja kieltoja, joilla on tarkoitus estää eloperäisen jätteen sijoittaminen kaatopaikoille. Tämä merkitsee, että jätteen tuottajat yrittävät entistä ponnekkaammin saada maatalouden käyttämään enemmän lietettä. 1.8. Ennalta varautumisen periaate, "saastuttaja maksaa" -periaate sekä ennakoivat toimet ovat suuntaviivoja, joita tulee noudattaa ravinteiden uudelleenkäytössä maanviljelyksessä. TSK korostaa erityisesti, että on tärkeää soveltaa "saastuttaja maksaa" -periaatetta jätevesiin sekä puhdistamolietteen tuotantoon. 1.9. Tulisi luoda säännöksiä sellaisten uusien järjestelmien edistämiseksi, joilla helpotetaan saastuttamattoman jätteen käyttöä maanviljelyssä sekä jäteveden ja muun eloperäisen jätteen sisältämien arvokkaiden ainesosien hyödyntämistä. 1.10. Kun eloperäistä jätettä käytetään lannoitteena, viljelijöiden tehtävänä on valita laatuvaatimuksiin perustuen sopiva jäteliete, jota tarvitaan maaperän ja elintarvikkeiden laadun säilyttämiseksi ja parantamiseksi sekä kuluttajien luottamuksen lisäämiseksi. 2. Kasvinravinteet ovat tärkeä luonnonvara 2.1. "Pääravinteilla" tarkoitetaan fosforia, kaliumia ja typpeä, "toissijaisilla ravinteilla" taas kalsiumia, magnesiumia, natriumia ja rikkiä ja "mikroravinteilla" booria, mangaania, rautaa, sinkkiä, kuparia, molybdeeniä ja kobolttia, jotka ovat pieninä määrinä oleellisia kasvien kasvun kannalta. Useimmat näistä ravinteista ovat metalli-ioneja(1). 2.2. Fosfori on maankuoren sisältämä alkuaine, jota tuotetaan nykyisin fosforipitoisista apatiiteista. Se on elintärkeä kasveille, ja sitä on lisättävä maaperään, jos sadosta halutaan paras mahdollinen. Elintarvikkeiden tarpeen jatkuva kasvu seuraavien viidenkymmenen vuoden aikana lisännee viljelytarkoituksiin käytettävän fosforin tarvetta huomattavasti. 2.3. Kun uusia fosforiesiintymiä otetaan käyttöön, kaivetaan yhä syvempiä kaivoskuiluja ja kuljetusetäisyydet pitenevät, fosforin hinta siis nousee. Näin ollen tästä alkuaineesta voi tulla taloudellisesti kannattamaton, ja siksi yhteiskunnan tulee hallinnoida sitä harkiten ja kierrättää sitä kestävän maatalouden ja yhteiskunnan edistämiseksi. 2.4. Asiassa on myös solidaarisuusulottuvuus. Jäsenvaltioilla on luultavasti varaa ostaa tarvitsemansa fosfori myös viidenkymmenen vuoden kuluttua. Kustannusten noustessa köyhemmät maat joutuvat sen sijaan tyytymään huonompaan laatuun ja pienempiin määriin. 2.5. Koska fosfori on alkuaine (kuten elohopean ja kadmiumin kaltaiset metallit), se ei hajoa eikä häviä. Maatalouden tuottamien elintarvikkeiden sisältämä fosfori leviää vähitellen vesistöihin ja pohjaveteen, ellei sitä kierrätetä takaisin maanviljelyyn. Siten on vaara, että fosfori, jota ei palauteta viljelymaahan, tihkuu huomaamatta ympäristöön ja aiheuttaa ympäristövahinkoja. 2.6. Samat kestävyyttä koskevat argumentit pätevät myös kaliumiin ja toissijaisiin ravinteisiin. Useimpia mikroravinteita pidetään käyttökelpoisina kaupallisina lannoitteina pitkällä aikavälillä. 2.7. Ilmassa on suuria määriä typpeä. Ilmakehän typen muuttamiseksi kaupalliseksi lannoitteeksi tarvitaan öljyä, kaasua tai sähköä yhtä öljylitraa vastaava määrä typpikiloa kohti. Typpi voidaan myös sitoa typpeä sitoviin kasveihin. Tämä vaatii yhtä paljon energiaa kuin teollinen valmistus, ja se voidaan muuntaa pinta-alatarpeeksi. Apila ja sinimailanen voivat omien tarpeidensa täyttämisen lisäksi sitoa 200 kg/ha typpeä, jonka ne käyttävät 1-2 vuoden kuluessa. Maatalouden energiankulutusta tai maan käyttöä typen sitomiseen voidaan siis vähentää, jos typpeä voidaan palauttaa viljelymaahan eloperäisessä jätteessä. Lisäksi typpipäästöt vedenpuhdistamoista ja maataloudesta on pysäytettävä. 2.8. Eloperäinen aines voi myös olla arvokasta vähähumuksisille maaperille. Maaperän mädätetystä lietteestä saama eloperäisen aineksen määrä vastaa usein monien vuosien satojätteiden tuottamaa humusmäärää. 3. Maaperän metallipitoisuus ja eloperäiset jätteet 3.1. Metalleja saadaan maankuoressa sijaitsevista keskittyneistä esiintymistä. Niitä käytetään laajalti yhteiskunnassa rakennusaineina johdoissa, kotitalous- ja sähkölaitteissa, ajoneuvoissa, silloissa jne. Metalleja vapautuu jätteisiin tuotteiden valmistuksesta sekä hapettumisen tai rakenteiden kulumisen aiheuttaman irtoamisen seurauksena. Joskus ne leviävät purkutöiden yhteydessä, kaatopaikkojen suotovesissä tai jätteenpolton palokaasuissa ilman tai veden kautta pintavesiin. Kunnalliset viemäröintijärjestelmät keräävät nämä jätevirrat ja johtavat metallit jätevedenpuhdistamoihin. 3.2. Teknistyneet ympäristöt sisältävät viljelymaahan verrattuna kolminkertaisesti kadmiumia, viisitoistakertaisesti lyijyä ja kaksikymmenkertaisesti kuparia. Kun nämä metallit hajoavat, niiden ei saa antaa levitä viljelymaahan, vaikka kuparia joskus onkin lisättävä vähäkupariseen maaperään. 3.3. Kahdenkymmenen viime vuoden aikana 6-7 metallia on analysoitu säännöllisesti viranomaisten ohjeiden mukaan, kuten direktiivillä 86/278/ETY on säädetty. Metallien valvonnalle on historiallisia syitä, kuten laaja teollinen käyttö. Viime vuosikymmeninä on ryhdytty käyttämään lukuisia uusia metalleja ja muita raaka-aineita. Myös niiden määriä eloperäisessä jätteessä tulisi valvoa. Tietyt lietteen ja maaperän hopeapitoisuutta mittaavat testit osoittavat, että normaalit lietelevitykset voivat kaksinkertaistaa maaperän hopeapitoisuuden 5-10 vuodessa. Tiettyjen muiden metallien (volframi, kulta, platina, uraani) pitoisuudet ovat kaksinkertaistuneet muutamien vuosikymmenien aikana(2). 3.4. Lietedirektiivissä metallipitoisuudet ilmaistaan milligrammoina kuiva-ainetonnia kohti. Tällä mittaustavalla on tiettyjä rajoituksia: 1. Metallipitoisuuksia voidaan laimentaa sekoittamalla käsiteltyyn lietteeseen kalkkia, hiekkaa, turvetta, lantaa jne., jolloin mittauksissa saadaan kuiva-ainetta koskevia mg/kg-raja-arvoja alhaisempia pitoisuuksia. 2. Hajoamisen tai mätänemisen aste on tärkeä(3); pitkälle mädäntyneessä tai kompostoidussa jätteessä kuiva-aineen metallipitoisuus on korkeampi. 3. Mittaus ei kerro mitään aineiden alkuperästä. Esimerkiksi lietteessä ja lannassa voi olla suurin piirtein sama metallipitoisuus. Edellisessä tapauksessa 95 prosenttia metalleista on peräisin teknisestä ympäristöstä ja jälkimmäisessä useimmat metallit ovat peräisin rehusta ja maataloustuottajan omasta maasta. 3.5. Täydentävä mittausmenetelmä on tiettyjen metallien määrien ilmoittaminen suhteessa fosforimäärään, esim. mg kadmiumia / kg fosforia. Tämä menetelmä tasapainottaa mg/kg-mittauksen puutteet. 3.6. Monien vanhojen ja uusien metallien käyttäytymisestä maaperän kemiassa samoin kuin maaperän kasvavien metallipitoisuuksien vaikutuksista kasveihin ja etenkin pieneliöihin tiedetään vain vähän. Erilaisten metallien biologinen hyötysuhde sekä se, ettei metalleja periaatteessa voi poistaa maaperästä, ovat tärkeitä tekijöitä. Hyvin pieniä metallimääriä tihkuu maaperään tai imeytyy kasveihin. Tutkimukset osoittavat, että maaperän terveys vaarantuu, jos alkuperäiset pitoisuudet kasvavat kaksin-viisinkertaisiksi. Lyhyellä aikavälillä (10-20 vuotta) yksittäinen lietteenlevitys aiheuttaa tuskin akuuttia vaaraa, mutta pitkällä aikavälillä nykymäärien käyttö ei ole hyväksyttävää. Monien metallien käyttäytymisestä maaperässä on kuitenkin vain vähän tietoa, minkä vuoksi riskejä on mahdoton arvioida luotettavasti. Alalla tarvitaan lisätutkimuksia. 3.7. Tutkijat käyttävät kahta perusperiaatetta viljelymaan hyväksyttävien metallipitoisuuksien määrittelyyn: 1. Maaperään voidaan lisätä metalleja tiettyyn rajaan asti, jota pidetään vaarattomana maalle, viljelykasveille ja ihmisten terveydelle. Tämä tulkitaan usein niin, että kaikki tätä rajaa pienemmät määrät ovat sallittuja. Kun viljelymaan metallipitoisuus on saavuttanut raja-arvon, levitys on siirrettävä muualle. 2. Lannoittamista on vähennettävä, jotta metallien lisäys ja poistuma saadaan tasapainotettua kullakin alueella. Tässä yhteydessä ennalta varautumisen periaatetta tulkitaan huomattavasti tiukemmin, mutta tietty maaperän metallipitoisuuksien kasvu - mahdollisesti kaksinkertaiseksi (+ 100 prosenttia) 10000 vuodessa - voidaan hyväksyä(4). Tämä merkitsee 1,0 prosentin vuosittaista lisäystä ensimmäisten kymmenen vuoden aikana, 0,3 prosentin vuotuista lisäystä seuraavina 90 vuonna ja 0,001 prosentin vuotuista lisäystä viimeisten 9900 vuoden aikana. 3.8. Ilmasta tulevien laskeumien, kivennäislannoitteiden, rehun lisäaineiden, torjunta-aineiden ja lietteen yhdistelmän vuoksi osa maaperän metallipitoisuuksien kasvuvarasta on jo käytetty. Se, kuinka suuri tämä osa on, on kuitenkin useimmiten hämärän peitossa. 3.9. Toinen huomioon otettava tekijä on maaperän ravinteiden optimitaso. Normaali lannoittaminen lisää pääravinteita, mutta saattaa vähentää toissijaisten ja mikroravinteiden määrää monissa maaperätyypeissä. Eloperäinen jäte sisältää kaikkia ravinteita, ja tietty määrä mikroravinteita (metalleja) voisi olla arvokas lisä maaperään, jos ne levitetään kontrolloidusti. 3.10. Lisäksi ilmastolliset tekijät kuten maaperän happamoituminen ja eloperäisen aineksen nopea hajoaminen lämpimässä ilmastossa vaikuttavat sekä myrkyllisten metallien että ravinteiden biologiseen hyötysuhteeseen. 4. Vaaralliset eloperäiset aineet 4.1. Vaarallisia eloperäisiä aineita esiintyy useammin jätevedessä ja puhdistamolietteessä kuin muuntyyppisissä eloperäisissä jätteissä. Syy on yksinkertaisesti se, että niitä on usein nestemäisissä tuotteissa ja niitä irtoaa kulumisen myötä viemäröintijärjestelmän kokoamaan veteen. Lietteen sisältämät aineet ja niiden määrät määräytyvät kolmen tekijän perusteella: - viemäröintijärjestelmään kytkeytyvä toiminta (kotitaloudet, autopesulat, hammaslääkärit jne.) - rakennuksissa, laitteissa, koneissa ja tekstiileissä käytetyt materiaalit - yritys-, kotitalous- ja muun käytön eri lajit (ts. mitä kotitalousjätteen mukana huuhtoutuu viemäreihin). 4.2. Vaikka tuhannet aineet voidaan analysoida, ne ovat vain murto-osa jätteen sisältämistä noin 100000 eri aineesta. Monet niistä hajoavat vedenpuhdistamon käsittelyssä, jossa samalla syntyy luultavasti myös uusia aineita. 4.3 Näistä aineista vain muutaman ympäristövaikutukset tunnetaan. Mutta niidenkään yhdistelmävaikutusta ei ole määritetty selvästi.(5) Siten riskiarvioinnit ovat väistämättä epätäydellisiä, koska ne perustuvat tietoihin vain muutamasta yksittäisestä aineesta. 4.4. Eloperäisten aineiden ei-toivottuuden määrittelyperusteita ovat mm. pitkä hajoamisaika, kasautuminen ravintoketjuun tai tiettyihin organismeihin sekä korkea myrkkypitoisuus tai hormonaalinen vaikutus vedessä. 4.5. Ei-toivottujen eloperäisten aineiden pitoisuuksien tutkimusta varten voidaan valita indikaattoreita, joilla tunnistetaan paljon kemikaaleja tuottavat jätelähteet tai jotka osoittavat tiettyjen ei-toivottujen aineiden määrät. 4.6. Toinen vaihtoehto on kehittää malleja ei-toivottujen aineiden käyttäytymisestä luonnossa. Voidaan kehittää tällaisten aineiden analysointimenetelmiä ja mitata aineiden esiintymistä lietteessä. Yhtenä osana tällaiseen malliin kuuluu myös selvittää, voivatko kasvit sitoa aineita itseensä. 4.7. Toinen kemikaalien mahdollisten vaikutusten mittauskeino on biologisten menetelmien käyttö, ts. kaikkien tutkittavassa näytteessä esiintyvien aineiden dioksiini- tai hormonaalisten vaikutusten selvittäminen. 4.8. Eri metallien ja eloperäisten aineiden välillä saattaa esiintyä vuorovaikutusta, joka voi vahvistaa tai heikentää myrkyllistä vaikutusta. 4.9. Aineita, joilla on ei-toivottuja vaikutuksia, ei saa esiintyä maanviljelyksessä käytettävässä eloperäisessä jätteessä. 4.10. Eloperäisten ja epäorgaanisten epäpuhtauksien analysointimenetelmiä tulee kehittää. 5. Metalleja ja vaarallisia eloperäisiä aineita koskevat mahdolliset toimet 5.1. Ei-toivottujen aineiden määrien vähentämiseksi tietyistä lähteistä tuleva jätevesi tulee kerätä pois tai puhdistaa ennen sen päästämistä viemäriverkostoon. Tällaisia lähteitä ovat mm. teollisuus, hulevesi sekä kaatopaikkojen ja autohuoltamoiden suotovedet. 5.2. Toinen askel on vähentää vaarallisten aineiden käyttöä kotitalouksissa ja teollisuudessa esim. kasvattamalla ympäristömerkin saaneiden tuotteiden osuutta markkinoilla ja helpottamalla kuluttajien valintoja. Kemiallisia tuotteita koskevien EU:n politiikan ja sääntöjen kehittämistä tulee vauhdittaa, niin että valmistajat merkitsevät kaikki valmistusaineet ja korvaavat sopimattomat tai merkitsemättömät aineet tiettyyn määräaikaan mennessä. Tuotteet, jotka sisältävät normaalikäytössä mahdollisesti ympäristöä vahingoittavia aineita, tulee poistaa markkinoilta. Tämä on tärkeää sekä lietteen että puhdistamoista tulevan puhdistetun jäteveden laadun samoin kuin kuluttajien kannalta, jotka tietämättään käyttävät tällaisia tuotteita kotonaan. 5.3. Kolmas tapa vähentää epäpuhtauksia eloperäisessä nestemäisessä jätteessä on ottaa käyttöön erillisiä järjestelmiä ja välttää siten eloperäisen jätteen sekoittuminen muuhun jätteeseen sekä käsitellä kutakin jätelajia erikseen. 6. Tartuntariskit 6.1. Ulosteita ja muuta eloperäistä jätettä sisältävissä jätteissä on patogeenisia organismeja kuten bakteereita, viruksia ja loisia. Ihmisten lisääntyvä keskittyminen kaupunkialueille ja karjan keskittyminen maatiloille sekä ihmisten ja tavaroiden liikkuvuuden lisääntyminen saattaa helpottaa tautien leviämistä. Riskit koskevat ekosysteemeitä, kasvillisuutta, kotieläimiä ja ihmisiä. Tietyt taudit voivat tarttua esim. villi- ja kotieläinten tai kotieläinten ja ihmisten välillä. 6.2. Jotta riskit voidaan arvioida luotettavasti, tarvitaan myös tarkempia tutkimuksia työhygienianäkökohdista, erityisesti vedenpuhdistamojen työntekijöiden ja lietteen käyttäjien suhteen. 6.3. Kaikki eloperäinen jäte tulee tarkastaa huolellisesti ja käsitellä asianmukaisesti tartuntojen välttämiseksi. Ehkäisevien toimien ja valvonnan tarve on kasvanut. 6.4. Useimmilla Euroopan mailla on jätteenkäsittelyä, karanteeniaikoja ja tiettyjen käyttömuotojen kieltoja koskevia sääntöjä, joilla pyritään rajoittamaan kansalaisten altistumista taudeille. Eläinsuojelustandardit ovat usein vähemmän tiukkoja huolimatta siitä, että eräät taudit voivat tarttua eläinten ja ihmisten välillä (zoonoosit). 6.5. Käsittelyvaatimukset saattavat vaihdella jätteen käytön mukaan. Yleisesti ottaen eloperäisen jätteen eri muotojen aiheuttaman tartuntariskin arvioimiseksi tarvittavat tiedot ovat lukuisista tutkimuksista huolimatta yhä riittämättömät. 6.6. Erityistä huomiota tulisi kiinnittää maaseudun yksittäisten kiinteistöjen tuottamaan jätteeseen. Nykyiset käymäläjätteen käsittelylaitteet poistavat patogeenisia aineita usein tehottomasti. Tarvitaan varsin yksinkertaisia toimia riskien poistamiseksi tai vähentämiseksi tuntuvasti. 6.7. Taajamajätteiden käyttö tai hävittäminen ei saa aiheuttaa mitään tautiriskiä ihmisille eikä koti- tai villieläimille. Maataloustuottajat kärsivät huomattavia taloudellisia tappioita, kun taudit iskevät heidän karjaansa. Jos taajama-alueiden eloperäistä jätettä halutaan käyttää maataloudessa, tuotteen on oltava turvallinen erityisesti salmonellan ja E. Coli O157:n suhteen. Tiettyjen tautien kohdalla tämä edellyttää myös, että jätettä ei saa käyttää viljelymaassa tai lannoitteena eikä sitä saa sijoittaa kaatopaikalle ennen kuin tartuntariski on poistettu. 7. Kuluttajien luottamus maatalouteen 7.1. Kuluttajilla on oikeus vaatia ja saada takuut siitä, että myynnissä olevat elintarvikkeet ovat täysin elintarviketurvallisuutta koskevien sääntöjen mukaisia. Elintarvikkeiden tuottajien ja myyjien tulisi antaa takuut. 7.2. Kuluttajien käsitys elintarvikkeiden laadusta määrää ratkaisevasti kyseisten tuotteiden arvon sekä sen, mitä tuotteita kuluttajat valitsevat. 7.3. Elintarvikemarkkinat ovat herkkiä erilaisille riskivaroituksille, ja elintarviketurvallisuuden korkea taso on taattava luottamuksen herättämiseksi. Tämä vaikuttaa myös viljelymenetelmiin ja viime kädessä puhdistamolietteen käyttöön. Monissa jäsenvaltioissa maataloustuottajien on todistettava elintarviketeollisuudelle, että he ovat käyttäneet vain viranomaisten ja markkinoiden hyväksymiä tuotantomenetelmiä. 7.4. Elintarvikkeiden mitattavissa oleva laatu vaikuttaa siihen, onko lietteen käyttö hyväksyttävää, mutta ennen muuta tämä riippuu suuren yleisön luottamuksesta lietteen käyttöön maanviljelyssä ja jätevesijärjestelmien kykyyn tuottaa saastuttamattomia ravinteita. 7.5. Useimmissa jäsenvaltioissa käydään keskustelua siitä, onko lietteen ja muun eloperäisen jätteen käyttö elintarviketuotantoon käytettävässä viljelymaassa asianmukaista. Käytön alhaiseen hyväksyntään on monia syitä. Liete sisältää lukuisia epäpuhtauksia. Tietämys viemäröintijärjestelmien toiminnasta, yksittäisten kansalaisten toiminnan vaikutuksesta (ks. kohta 4.1) ja tarpeesta palauttaa ravinteet takaisin maanviljelyyn on yleisesti heikkoa. Usein lietteen tuottajat ja viranomaiset eivät ole kunnolla puuttuneet lietteen epäpuhtauksien ongelmaan ja siihen liittyviin saastumiskysymyksiin. Lietteen hallinnoinnissa on nykyisin usein kysymys pikemmin hävittämisestä kuin keskitetystä toiminnasta maataloustuottajien, elintarviketeollisuuden ja kuluttajien ilmaisemien kuluttajatarpeiden tyydyttämiseksi. 7.6. Mahdollisia toimia ovat: (i) kysymysten yksilöinti nykyisen markkinoilla saatavilla olevan tiedon perusteella (ii) selvien tavoitteiden asettaminen lietteen laadun ja järjestelmien suorituskyvyn lyhyen ja pitkän aikavälin kehitykselle (iii) asianmukainen hallinnointi tuotteiden laadun ja (kolmannen osapuolen valvomien) sertifiointijärjestelmien kehittämiseen tähtäävien toimien laatimiseksi sekä (iv) hallinnon avoimuuden lisääminen. Usein puhutaan lietteen "uudelleenkäytöstä" tai "kierrätyksestä". Itse asiassa vain kasveista ja eloperäisestä aineksesta tulevat ravinteet ovat peräisin maataloudesta. Asianmukaisella lainsäädännöllä voitaisiin tukea eloperäisen jätteen puhdistamista ja luottamuksen lisäämistä maatalouskäyttöön. 7.7. Neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 2092/91(6) maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ei sallita puhdistamolietteen tai synteettisten lannoitteiden käyttöä luonnonmukaisessa viljelyssä. Erillisistä lähteistä tulevaa kotitalousjätettä saa käyttää, kun se on käsitelty. Luonnonmukainen maataloustuotanto hyötyy perinteistä maataloutta enemmän eloperäisestä jätteestä saatavien saastuttamattomien ravinteiden kierrätyksestä. Luonnonmukaiset tuottajat yrittävät tyydyttää kuluttajien tarpeet ja ovat siksi riippuvaisempia suuren yleisön hyväksynnästä. Siten luonnonmukainen tuotanto auttaa myös kehittämään maaperän suojelua. 8. Vastuualueet 8.1. Eri toimijat vastaavat eri tavoin eloperäisen jätteen laadun ylläpidosta. Kotitalouksissa on mahdollista lajitella jätteet ja käyttää viemäröintijärjestelmää vain käymäläjätteen sekä pyykki- ja astianpesuvesien poistamiseen. Kuluttajien vastuulla on myös valita ja käyttää kotonaan "vihreitä" kemiallisia tuotteita. Kemian teollisuus vastaa tällaisten tuotteiden valmistuksesta ja liike-elämä niiden markkinoinnista. Vesijohtoihin (kupari), kodinkoneisiin ja vesisäiliöihin käytetyistä materiaaleista vastaavat rakennusala ja kodinkonevalmistajat. 8.2. Valittu jätteen- ja jätevedenkäsittelystrategia määrää, onko eri jätevirrat mahdollista erottaa toisistaan. Tämä on ensisijaisesti kaupunkisuunnittelijoiden, päättäjien ja rakennusalan yrittäjien vastuulla. Taajama-alueiden tehtävänä on kanavoida saastuttamattomat ravinteet takaisin maanviljelyyn. 8.3. Maataloustuottajat vastaavat maaperän laadun ylläpitämisestä ja parantamisesta sekä riittävästä edullisten elintarvikkeiden tuotannosta. Heidän osanaan on varmistaa, että maanviljely on elintarvikeketjun keskeinen toimija, ja yksilöidä viljelykäytön asettamat vaatimukset eloperäisen jätteen laadulle. 8.4. Jotta maataloustuottajat pystyvät hoitamaan vastuunsa, eloperäisen jätteen koostumus ja alkuperä tulee mainita täsmällisesti. Lisäksi tulee kehittää lietteen käytön jäljitysjärjestelmiä, luotettavia testausmenetelmiä ja pysyviä valvontajärjestelmiä. 8.5. TSK korostaa "saastuttaja maksaa" -periaatteen yleistä käyttöä; kehityksen vauhdittamiseksi ympäristökustannukset tulee sisällyttää hintoihin tiedotuksen, vapaaehtoisten toimien, ympäristömerkintöjen sekä taloudellisten ohjauskeinojen avulla. 9. Komission kertomus yhteisön jätelainsäädännön täytäntöönpanosta(7) 9.1. Kertomuksessaan yhteisön jätelainsäädännön täytäntöönpanosta komissio toteaa, että lietteen käyttöä viljelymaassa pidetään ympäristön kannalta parhaana vaihtoehtona eikä julkisuuteen ole tullut yhtään ihmisten, eläinten tai viljelykasvien vahinkotapausta, joka johtuisi lietteen käytöstä viljelymaassa. 9.2. TSK ei yhdy komission näkemykseen ja suhtautuu kriittisesti sen liian yksinkertaistettuun lähestymistapaan. 9.3. Kuten tämä oma-aloitteinen lausunto osoittaa, lietteen nykyisen laadun vuoksi sen käyttö viljelymaassa voidaan hyvästä syystä asettaa kyseenalaiseksi. Vain harvat lietettä saastuttavat metallit on analysoitu. Lietteen sallitut metallipitoisuudet ovat aivan liian korkeat kestävää käyttöä ajatellen. Tietyt lietedirektiivissä hyväksytyt lietteen levitykset merkitsevät maaperän metallipitoisuuden kaksinkertaistumista jo yhden tai kahden levityskerran jälkeen. Puhdistamolietteeseen sekoittuneista eloperäisistä saasteista samoin kuin terveysriskeistä tiedetään liian vähän. Muutamissa tutkimusraporteissa myös kyseenalaistetaan nykyiset raja-arvot (esim. elintarvikkeiden sisältämä kadmium) ja todetaan, että riskit ihmisten terveydelle saattavat olla suuremmat kuin tutkijat ovat tähän asti otaksuneet. Sama pätee myös dioksiineihin. 9.4. Se, että lietteen käyttöä maanviljelyssä pidetään kaikkia muita hävityskeinoja parempana, osoittaa, että yhteiskunta tarvitsee selviä tavoitteita ja voimakkaita toimia tilanteen parantamiseksi. 9.5. Kertomuksessa ei oteta huomioon ongelmia eikä mainita selväsanaisesti sitä, että tervettä maaperää tarvitaan, jotta terveellisiä elintarvikkeita voidaan tuottaa vielä tulevinakin vuosituhansina. 9.6. Kertomuksen mukaan epäluulo lietteen käyttöä kohtaan kasvaa, mutta siinä todetaan, ettei tällaisella epäluottamuksella ole tieteellisiä perusteita. Ennalta varautumisen periaatteen mukaan tulisi ryhtyä toimiin, vaikka vaarasta ei olisikaan pitävää tieteellistä näyttöä. 9.7. TSK:n mielestä maatalouden ja elintarviketeollisuuden kannalta ratkaisevaa on kuluttajien luottamus niiden raaka-aineisiin ja tuotteisiin. Siten maataloustuottajien ja kuluttajien tulisi päättää puhdistamolietteen mahdollisesta käytöstä maanviljelyssä. 10. Sääntelynäkökohdat 10.1. Komissio julkaisi 2. helmikuuta 2000 tiedonannon ennalta varautumisen periaatteesta(8). Komitea toivoo, että nyt käsillä olevassa direktiivin tarkistuksessa otetaan huomioon tässä tiedonannossa esitetyt suuntaviivat. Muutetun lietedirektiivin päätarkoituksena tulisi olla toimien sovittaminen paremmin kestävää kehitystä ja saastumisen vähentämistä koskevien komission tavoitteiden mukaisiksi. 10.2. Komitea toivoo näkevänsä viitteitä kokonaisvaltaisesta lähestymistavasta, sillä komissio on äskettäin julkaissut useita asiakirjoja tulevaa lainsäädäntöä ohjaavista periaatteista ja suuntaviivoista, joita voidaan soveltaa myös nyt käsillä olevaan aiheeseen. Komitea pitää jätehuoltoalaa erityisen tärkeänä ja katsoo siksi, että tämä lainsäädäntöaloite voisi toimia pohjana, jonka avulla kaikki viimeaikaiset aloitteet voitaisiin yhdentää ja osoittaa niiden hyödyllisyys ja merkittävyys. Tarkistetun lietedirektiivin tulisi kattaa erilaiset käsitellyt nestemäiset ja kiinteät eloperäiset jätteet, taajama-alueiden ja elintarviketeollisuuden sekoitettu puhdistamoliete ja kotitalousjäte mukaan luettuina. 10.3. Määritelmissä on selkeästi edellytettävä, että kaikkea jätevedenpuhdistamoista tulevaa tai muuta nestemäistä yhdyskuntajätettä säännellään muutetulla lietedirektiivillä, piakkoin säädettävällä vesipolitiikan puitedirektiivillä tai jollain muulla mädätettyä tai kompostoitua eloperäistä ainetta koskevalla direktiivillä, jollaista komissio näyttää valmistelevan. Viimeksi mainittu direktiivi voisi kattaa myös käsitellyn kiinteän eloperäisen jätteen. 10.4. Eloperäisen jätteen ravinteiden sopivimman käytön varmistamiseksi jätteen toimittajien tulee kuitenkin merkitä selvästi sen alkuperä, siihen lisätyt aineet ja miten sitä on käsitelty. Jos tuloksena on lietettä, valinta mädättämisen ja kompostoinnin välillä on tämän direktiivin tavoitteiden kannalta vähemmän tärkeä. (Lietteen nykyinen määritelmä on pelkästään tekninen eikä liity raaka-aineen laatuun.) 10.5. Jos suunniteltu kompostointia koskeva uusi direktiivi hyväksytään, sen tulisi koskea vain valikoitua lähteellä lajiteltua eloperäistä jätettä. Muutetulla lietedirektiivillä tulisi säännellä taajamien sekajätevettä tai siitä tuotettua puhdistamolietettä. 10.6. Muutetun lietedirektiivin sekä mädättämistä ja kompostointia koskevan uuden direktiivin hyväksymisen välille jäävän ajan aiheuttaman oikeudellisen epävarmuuden välttämiseksi TSK pitää parhaana, että muutettu lietedirektiivi koskee kaikkea käsiteltyä eloperäistä jätettä, kunnes uutta yhteisön lainsäädäntöä saadaan säädettyä. 10.7. Vesiensuojelu varmistetaan lähiaikoina säädettävällä vesipolitiikan puitedirektiivillä. TSK korostaa lisäksi, ettei yhteisöllä ole minkäänlaisia maaperän suojelua koskevia vähimmäisvaatimuksia, ja kehottaa komissiota ryhtymään toimiin asian korjaamiseksi. 10.8. Komissio julkaisi 9. helmikuuta 2000 valkoisen kirjan ympäristövahinkovastuusta(9). Tässä asiakirjassa ja erityisesti sen kohdassa 4.2.2 jätehuolto mainitaan yhtenä toimintona, joka kuuluu ihmisten terveydelle tai omaisuudelle aiheutuvia vahinkoja ja saastuneita alueita koskevien tavoitteiden piiriin. Samalla kun tällaiset toiminnot määritellään, tulee myös hahmotella keinoja direktiivin 86/278/ETY muutossuunnitelmien yhdistämiseksi ja komission tulisi kuvailla ja selvittää tätä näkökohtaa kaikille asianomaisille osapuolille. 10.9. Ottaen huomioon, että terveys- ja kuluttaja-asioiden pääosasto aikoo piakkoin esittää oman eläinjätettä koskevan lainsäädäntöehdotuksensa (asetusehdotus), komitea katsoo, että komission tulisi määrittää kunkin aloitteen kattamat kysymykset ja tiedottaa niistä kaikille asianomaisille osapuolille. TSK:n mielestä päällekkäisyyksiä olisi vältettävä, sillä ne voivat johtaa sekaannuksiin täytäntöönpanotasolla. Hyvä esimerkki tässä yhteydessä ovat teurastamojen tuottamaa lietettä koskevat mahdolliset epäselvyydet. 10.10. Yhteisön jätelainsäädännön täytäntöönpanoa vuosina 1995-97 koskevan komission kertomuksen(10) tietojen perusteella komitea ilmaisee huolensa direktiivin 86/278/ETY täytäntöönpanoasteesta. Se toivoo, että komissio ryhtyisi toimiin jäsenvaltioita vastaan, kun ne eivät noudata nykyisiä määräyksiä tai muutetun direktiivin 17 artiklasta johtuvia velvollisuuksia (eli laadi kolmen vuoden välein yhteenvetokertomuksia lietteen käytöstä maanviljelyssä). Tällaiset toimet ovat ainoa luotettava keino taata direktiivien määräysten asianmukainen täytäntöönpano. 10.10.1. Toisaalta komissio on julkaissut asiakirjan "Seitsemästoista vuosikertomus yhteisön oikeuden soveltamisen valvonnasta (1999)"(11), joka huolimatta viittauksista "jätehuollon alan lainsäädäntöön" ei sisällä nyt käsillä olevaa direktiiviä koskevia tietoja ja herättää siten kysymyksiä tämänhetkisestä tilanteesta sekä siitä, kuinka hyvin EU seuraa asiaa. 10.11. Komitea toivoo, että tulevaa järjestelmää ohjaaviin määräyksiin kuuluu seurantamekanismien käyttöönotto, johon sisältyy komission yksiköiden valvoma riskinhallinta. Seurannan tulokset tulisi julkistaa säännöllisin väliajoin (joka toinen vuosi), ja komission tulisi samalla raportoida omista jatkotoimistaan. Toisin sanoen komitea haluaa varmistua siitä, että komissio antaa tarvittavat määräykset tämän alan tulevan järjestelmän tehokkaasta seurannasta ja että samalla taataan avoimuus. Valvontajärjestelmän tulisi myös mahdollistaa voimassa olevien määräysten tarkistaminen tieteellisen kehityksen mukaisiksi. Tätä varten komission tulee määrittää toimivaltaiset kansalliset viranomaiset, jotka valvovat direktiivin määräyksiä. Tavoitteena on, että viranomaiset tunnetaan ja että ne ovat tilivelvollisia. 10.12. Komitea on tyytyväinen komission ehdotukseen luoda yhteydet jäsenvaltioiden edustajista koostuvaan jätehuollon toteutuksesta ja valvonnasta vastaavaan komiteaan. TSK korostaa kuitenkin, että on tärkeää luoda kiinteät työsuhteet myös kyseisen komitean ja komission tieteellisten yksiköiden välille, jotta taataan yleiseltä pohjalta tapahtuva asianmukainen riskien arviointi, joka toistaiseksi puuttuu. 10.13. Komitea haluasi saada tietoja, joiden perusteella se voi arvioida kunnolla komission yksiköiden tässä yhteydessä käyttämien tieteellisten tutkimusten luotettavuuden ja kattavuuden. TSK ilmaisee huolensa siitä, ettei Kööpenhaminassa toimivaa Euroopan ympäristövirastoa (EEA) ole kutsuttu suorasti mukaan eikä se siten voi antaa omaa panostaan. 10.14. Eri maista tulisi kerätä normaaliarvoja erilaisen nestemäisen ja kiinteän jätteen (ts. käymäläjätevesi, lähteellä lajiteltu mädätetty jäte, elintarviketeollisuuden tuottama jäte sekä puhdistamojen tuottama sekaliete) laadusta ja määrästä eri lähteistä tulevien jätteiden laadun vertailun helpottamiseksi. EEA:n tulisi yhdessä jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa olla tärkeässä osassa kehitettäessä EU:n laajuista seuranta- ja tiedonkeruujärjestelmää. 11. Taloudelliset näkökohdat 11.1. Ympäristökustannuksia syntyy, kun ympäristövahinkojen ja ennakoivien tai korjaavien toimien kustannukset lankeavat yhteiskunnan maksettaviksi. Tapauksia arvioidaan usein vahinkojen korjauskustannusten perusteella (esim. maa-alueen puhdistaminen tai biodiversiteetin palauttaminen). Monien päästöjen voidaan epäillä aiheuttavan pitkäaikaisia ympäristövaikutuksia, mutta usein ne sallitaan, kunnes vahingot voidaan todistaa. Tällaisissa tilanteissa sovelletaan ennalta varautumisen periaatetta. Periaatteen tueksi tarvitaan selvää lainsäädäntöä. 11.2. Ihmisten toiminta on usein kytköksissä vakaisiin perusrakenteisiin (energiahuolto, liikenneverkot ja viemäröintijärjestelmät). Nopeiden muutosten tekeminen näihin järjestelmiin on kallista, sillä niiden taloudellinen elinkaari voi olla hyvin pitkä, ja paikallisen kehityksen hallitsemiseksi yhteiskunnan tulee soveltaa pitkän aikavälin lähestymistapaa ja tavoitteiden tulee olla helposti määrällistettävissä asteittaisessa kehityksessä. 11.3. Lyhyellä aikavälillä on huolehdittava tuotetusta lietteestä. Sen käyttö maanviljelyssä on yksi halvimmista vaihtoehdoista. Muita vaihtoehtoja ovat mullantuotanto, loppusijoitus kaatopaikalle, polttaminen tai jokin kemiallinen käsittely kuten hydrolyysi tai jakotislaus. Mullantuotantoa ja kaatopaikalle sijoittamista lukuunottamatta muihin vaihtoehtoihin liittyy suhteellisen suuria investointeja, ja kustannukset voivat olla halvempiin vaihtoehtoihin verrattuna kolminkertaiset tonnia kohden. Jos lietettä kuitenkin käytetään maanviljelyssä, epäpuhtauksia täytyy vähentää jyrkästi ja liete täytyy käsitellä hygieeniseksi. Yhteiskunnan on maksettava nämäkin kustannukset. 11.4. Pitkällä aikavälillä on mahdollista rakentaa viemäröintijärjestelmiä, joissa suurimman osan ravinteista sisältävät jätevirrat eivät sekoitu muihin metalleja ja saastuttavia eloperäisiä aineita sisältäviin jätevirtoihin. Tällaisia järjestelmiä voidaan kehittää käyttöön uusia laitteistoja rakennettaessa tai vanhojen laitteistojen muutostöiden yhteydessä. Kustannusten hillitsemiseksi on hyvä, jos uudet järjestelmät voivat hyödyntää mahdollisimman paljon nykyistä viemäröinti- ja jätteenkäsittelyinfrastruktuuria. Eräissä jäsenvaltioissa kehitetään tällaisia järjestelmiä ihmisvirtsan ja käymäläjäteveden erottamiseksi. 11.5. Voidaan myös todeta, että kestävä jäteveden käsittely edellyttää jätemäärien vähentämistä ja että syntyvän jätteen lajittelemista niin, että se voidaan käyttää uudelleen ympäristöä säästävällä tavalla. Vaikka viemäröintijärjestelmien tällainen muuttaminen tulee maksamaan paljon, lajittelujärjestelmät osoittautuvat luultavasti kokonaisuutena katsoen halvemmiksi pitkällä aikavälillä. 11.6. Koska EU:n tavoitteena on luoda kestävä yhteiskunta, kaupunkien ja alueiden päättäjien tulee laatia lyhyen aikavälin suunnitelmia nykyisin tuotettavan lietteen käsittelemiseksi sekä suunnitelmia viemäröintijärjestelmän muuttamiseksi pitkällä aikavälillä sellaiseksi, että se kykenee palauttamaan käymäläjäteveden laatuiset ravinteet takaisin maan- tai metsänviljelyyn. (Käymäläjätevesi koostuu ihmisulosteista, paperista ja vedestä. Jätteeseen ei lisätä saasteita.) 11.7. TSK katsoo, että ekologinen kestävyys tulee asettaa nykyistä tärkeämmälle sijalle ja yhteiskunnan tulee maksaa ekologisten muutostöiden kustannukset. Komission tulisi edistää kehitysinvestointeja. Markkinoiden ja yhteiskunnan tulisi sisällyttää ympäristökustannukset hintoihin(12). 12. Päätelmät 12.1. Ravinteet kulkeutuvat taajama-alueille maatalouden tuottamien elintarvikkeiden mukana. Ravinteet jäävät ruoanjätteisiin ja käymäläjätevesiin, ja ne voidaan ohjata saasteita lisäämättä takaisin maanviljelyyn, jotta maatalous ja yhteiskunta voivat toimia kestävällä pohjalla. 12.2. Useimpien metallien pitoisuuksien kaksinkertaistuminen maaperässä seuraavien 10000 vuoden aikana saattaa olla hyväksyttävää. Tämä merkitsee, että lietettä voidaan käyttää, jos seuraavien 10-20 vuoden aikana lisättävien metallien määrä ei ylitä 10-15 prosenttia nykytasosta, ja että metallien määrä on vähennettävä lähes olemattomiin yhden sukupolven aikana. Vaarallisia eloperäisiä aineita ei pitkällä aikavälillä saa lisätä maaperään lainkaan. Nyt tarvitaan riskinarviointimallia sekä keinoja analysoida tärkeimpien kemikaalien vaikutuksia biologisiin järjestelmiin. Lietteen käyttö maanviljelyssä ei saa lisätä tartuntavaaraa maataloudessa eikä suuren yleisön keskuudessa. 12.3. Jäteveden sisältämiä tärkeitä ravinteita kuten typpeä ja kaliumia hyödynnetään niukasti. Kuitenkin lietteeseen jää 90 prosenttia fosforista. Ihmiset suhtautuvat epäillen paitsi lietteen laatuun myös nykyisen viemäröintijärjestelmän kykyyn puhdistaa jätevettä ja siten edistää kestävään kehitykseen perustuvaa yhteiskuntaa. 12.4. Tästä syystä asenne lietteen maanviljelykäyttöä kohtaan on useimmissa maissa epäilevä. Lietteen tuottajat ja viranomaiset ymmärtävät tätä ongelmaa usein huonosti. Kysymykset on yksilöitävä ja kunnollisia tavoitteita ja toimia määritettävä tilanteen muuttamiseksi. 12.5. EU:n kuluttajilla on oikeus vaatia turvallisia elintarvikkeita ja vaikuttaa maataloudessa käytettäviin tuotantomenetelmiin ja -välineisiin. 12.6. Monet ryhmät, mm. kemian teollisuus, kuluttajat, lietteen tuottajat, rakennusyritykset, suunnittelijat ja päättäjät, ovat vastuussa yhteiskunnan kehittämisestä siten, että ravinteet voidaan kierrättää. Maatalouden tehtävänä on ylläpitää maaperän laatua, ja se vastaa viime kädessä siitä, mitä viljelymaahan levitetään. 12.7. Lietteen kaikenlaisen käytön tai hävittämisen ympäristövaikutusten kustannukset tulee sisällyttää vedenkäytön ja saastuttavien tuotteiden hintoihin. 12.8. TSK katsoo, että pitkällä aikavälillä maataloudessa tulisi käyttää vain sellaisesta eloperäisestä jätteestä peräisin olevia ravinteita, joka on pidetty erillään metallipitoisuuksia tai vaarallisia eloperäisiä aineita lisäävästä muusta saastuttavasta jätteestä. 12.9. Tästä syystä lietteen käyttö lannoitteena on hyvin kyseenalaista ja useimmiten täysin sopimatonta, ellei lietettä ja sitä tuottavaa järjestelmää paranneta huomattavasti. 13. Suosituksia 13.1. Tarkistetussa direktiivissä tulisi todeta selvästi, että pitkän aikavälin yleistavoitteena on ohjata saastuttamattomat ravinteet yhteisön jätevesistä takaisin maanviljelyyn. 13.2. Direktiivissä on mainittava, että ennalta varautumisen periaatetta ja "saastuttaja maksaa" -periaatetta sovelletaan arvioitaessa viemäröintijärjestelmään kytkettyjä lähteitä sekä puhdistamolietteen tuotantoa ja käyttöä. 13.3. Tarkistetussa ja muutetussa lietedirektiivissä tulee käyttää kokonaisvaltaista lähestymistapaa kaikkeen nestemäiseen jätevedenpuhdistamoista sekä muista yhdyskuntajätteen lähteistä tulevaan jätteeseen. Sen tulisi mieluiten kattaa kaikki jätteet ja päästöt, jotka eivät kuulu lähiaikoina annettavan vesipolitiikan puitedirektiivin(13) soveltamisalaan. 13.4. Vaikka vesiensuojelua koskevaa lainsäädäntöä on olemassa, maaperän suojelua koskevaa yhteisön vähimmäisvaatimuksia ei toistaiseksi ole. TSK kehottaa komissiota laatimaan tällaista lainsäädäntöä. 13.5. Jätteen alkuperä, siihen lisätyt aineet ja sen saama käsittely tulee ilmoittaa viranomaisille ja käyttäjille. 13.6. Mg/kg-mittaustavan täydentämiseksi tiettyjen metallien määrät voitaisiin ilmoittaa suhteessa fosforimääriin (esim. mg kadmiumia / kg fosforia). Tämä tasoittaisi mg/kg-mittauksen puutteita. 13.7. Direktiivissä tulisi täsmentää lietteen käytöstä aiheutuvien ympäristövahinkojen vastuukysymykset. 13.8. Jäsenvaltioiden viranomaisten tulisi raportoida säännöllisesti lietteen käytöstä ja laadusta sekä muiden jätelajien laadusta, jotta viranomaiset ja käyttäjät voisivat tehdä sekä kansallisia että kansainvälisiä vertailuja. EEA:n luonnollinen rooli olisi koota tällaiset jäsenvaltioiden ilmoittamat tiedot. 13.9. On kehitettävä lietteen käytön jäljitysjärjestelmiä, luotettavia testausmenetelmiä ja pysyviä valvontajärjestelmiä. Keinoista, joilla jäsenvaltiot hallitsevat eloperäisen jätteen käyttöön liittyviä riskejä, tulisi raportoida ja ne tulisi julkaista säännöllisesti. 13.10. TSK korostaa, että jätekomitean tulee olla tiiviissä yhteydessä komission tieteellisiin yksiköihin objektiivisen riskinarvioinnin takaamiseksi. 13.11. Koska yhtenä EU:n tavoitteista on kestävän yhteiskunnan luominen, ympäristön kestävälle kehitykselle on annettava tärkeämpi asema ja edistettävä investointeja uuteen teknologiaan, joka vähentää yleisesti eloperäisen jätteen käsittelyn ympäristövaikutuksia ja erityisesti saastuttamattomien ravinteiden uudelleenkäyttöä. 13.12. Muutetulla lietedirektiivillä tulisi määrätä, että lietettä voidaan käyttää vain, jos seuraavien 10-20 vuoden aikana lisättävien metallien määrä ei ylitä 10-15 prosenttia nykytasosta, ja että metallien määrä on vähennettävä lähes olemattomiin yhden sukupolven aikana. Vaarallisia eloperäisiä aineita ei pitkällä aikavälillä tule lisätä maaperään lainkaan. Nyt tarvitaan riskinarviointimallia sekä keinoja analysoida tärkeimpien kemikaalien vaikutuksia biologisiin järjestelmiin. Lietteen käyttö maanviljelyssä ei saa lisätä tartuntavaaraa maataloudessa eikä suuren yleisön keskuudessa. 13.13. TSK kehottaa komissiota kuulemaan komiteaa lietedirektiiviä koskevista tulevista toimista sekä muista eloperäisen jätteen tuotantoa ja huoltoa koskevista säännöksistä. Bryssel 19. lokakuuta 2000. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) Euroopan standardointikomitean (CEN) lannoitestandardi EN 28157. (2) Ruotsin ympäristönsuojeluvirasto, syksy 2000. (3) Mitä pidemmälle mädäntynyttä liete on, sitä vähemmän sitä on. (4) Ruotsin kemiallinen tarkastusvirasto, toukokuu 2000. (5) Ruotsin kemiallinen tarkastusvirasto. (6) EYVL L 198, 22.7.1991, s. 1-15. (7) KOM(1999) 752 lopullinen. (8) KOM(2000) 1 lopullinen. (9) KOM(2000) 66 lopullinen. (10) KOM(1999) 752 lopullinen. (11) KOM(2000) 92 lopullinen. (12) Hintoihin sisällyttäminen on yleisesti käytetty termi ympäristökustannusten huomioon ottamisesta laskelmissa tai hinnoissa. Ympäristövahinkojen kustannuksia lienee helppo käsitellä samalla tavoin. Englanninkielinen termi "assimilate" viittaa pikemminkin kustannusten sulauttamiseen hintoihin. Näin käy joka tapauksessa ennemmin tai myöhemmin, yleensä liian myöhään ja hyvin suurin kustannuksin. (13) KOM(1997) 49 lopullinen.