Direktiivin 17 artiklan 8 kohdan mukaan 17 artiklan soveltaminen ei saa johtaa yleiseen seurantavelvoitteeseen. Direktiivin 17 artiklan 9 kohdassa säädetään muun muassa, että direktiivi ei saa millään tavoin vaikuttaa oikeutettuun käyttöön, kuten unionin oikeudessa säädettyjen poikkeusten tai rajoitusten nojalla tapahtuvaan käyttöön, eikä se saa johtaa yksittäisten käyttäjien tunnistamiseen eikä henkilötietojen käsittelyyn paitsi, jos se tapahtuu direktiivin 2002/58/EY ja asetuksen (EU) 2016/679 mukaisesti. Johdanto-osan 85 kappaleessa täsmennetään lisäksi, että henkilötietojen käsittelyssä olisi kunnioitettava perusoikeuksia, mukaan lukien oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen ja oikeus henkilötietojen suojaan, ja siinä on noudatettava direktiiviä 2002/58/EY ja asetusta (EU) 2016/679. Pannessaan 17 artiklan täytäntöön jäsenvaltioiden on noudatettava unionin tietosuojasäännöstöä erityisesti siltä osin kuin on kyse mahdollisista teknisistä toimenpiteistä, joita palveluntarjoajat toteuttavat tehdessään oikeudenhaltijoiden kanssa yhteistyötä 17 artiklan 4 kohdan mukaisesti, sekä käyttäjien 17 artiklan 9 kohdan mukaisen valitus- ja oikeussuojamekanismin yhteydessä. Jäsenvaltioiden olisi varmistettava näiden sääntöjen asianmukainen soveltaminen saattaessaan 17 artiklan osaksi kansallista lainsäädäntöään.

Direktiivin 17 artiklan 7, 8 ja 9 kohdassa vahvistetaan yleiset säännöt, jotka on niin ikään saatettava nimenomaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä. Direktiivin 17 artiklan 7, 8 ja 9 kohta on muotoiltu tulokseen liittyviksi velvoitteiksi. Näin ollen jäsenvaltioiden olisi täytäntöönpanosäädöksissään varmistettava, että mikäli nämä velvoitteet ovat ristiriidassa toisaalla 17 artiklassa tai erityisesti sen 4 kohdassa vahvistettujen säännösten kanssa, näitä velvoitteita sovelletaan ensisijaisesti.

Nämä erityiset edellytykset on sisällytettävä nimenomaisesti kansalliseen lainsäädäntöön. Direktiivin 17 artiklan 5 kohdassa säädetään, että arviointi siitä, onko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja noudattanut 17 artiklan 4 kohdan mukaisia edellytyksiä, on tehtävä suhteellisuusperiaatteen valossa. Lisäksi direktiivin 17 artiklan 6 kohdassa säädetään erilaisesta vastuujärjestelmästä, jota sovelletaan tietyin edellytyksin uusiin palveluntarjoajiin.

Direktiivin 17 artikla on direktiivin 2001/29/EY 3 artiklan ja direktiivin 2000/31/EY 14 artiklan ohella noudatettava erityissäännös (lex specialis). Siinä ei lisätä uutta oikeutta unionin tekijänoikeuslainsäädäntöön. Sen sijaan sillä säännellään kattavasti ”yleisölle välittämistä” direktiivissä tarkoitetulla tavalla nimenomaan tämän kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvissa rajoitetuissa tapauksissa. Johdanto-osan 64 ja 65 kappale vahvistavat tämän. Johdanto-osan 64 kappaleessa todetaan, että 17 artikla ei vaikuta toisaalla unionin oikeudessa vahvistettuun yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen käsitteeseen eikä se vaikuta direktiivin 2001/29/EY 3 artiklan 1 ja 2 kohdan mahdolliseen soveltamiseen muihin tekijänoikeudella suojattua sisältöä käyttäviin palveluntarjoajiin. Johdanto-osan 65 kappaleessa puolestaan todetaan, että vaikka direktiivin 2000/31/EY 14 artiklaa ei sovelleta 17 artiklassa tarkoitettuun vastuuseen, tämä ei saisi vaikuttaa kyseisen säännöksen soveltamiseen siinä tarkoitettuihin palveluntarjoajiin direktiivin (EU) 2019/790 soveltamisalan ulkopuolella. Koska 17 artikla on luonteeltaan erityissäännös (lex specialis), jäsenvaltioiden olisi pantava se erikseen täytäntöön sen sijaan, että ne luottaisivat siihen, että pelkästään direktiivin 2001/29/EY 3 artiklan kansallinen täytäntöönpano riittää.

Vaikka tämä asiakirja ei ole oikeudellisesti sitova, komissio on antanut sen virallisesti tiedonantona ja se täyttää tehtävän, jonka unionin lainsäätäjä on antanut komissiolle 17 artiklan 10 kohdan nojalla. Euroopan unionin tuomioistuimen asiassa C-401/19 antama tuomio vaikuttaa ohjeistukseen sekä siihen, miten jäsenvaltiot panevat 17 artiklan täytäntöön, ja ohjeistusta on kenties tarkasteltava uudelleen tämän tuomion jälkeen.

Tekijänoikeudesta digitaalisilla sisämarkkinoilla annetun direktiivin (EU) 2019/790 17 artiklan 10 kohdassa säädetään, että komissio antaa ohjeistusta 17 artiklan soveltamisesta erityisesti verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välisen yhteistyön osalta. Tässä yhteydessä on myös järjestetty yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa sidosryhmien vuoropuhelua parhaista käytännöistä verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välistä yhteistyötä varten, ja tämän vuoropuhelun tulokset on otettu ohjeistuksessa huomioon.

Tietoyhteiskunnan palvelun on myös organisoitava ja promotoitava käyttäjiensä palveluun lataamaa sisältöä voitontavoittelua varten, jotta sen voidaan katsoa kuuluvan määritelmän soveltamisalaan. Johdanto-osan 63 kappaleessa todetaan, että palveluun ladatusta sisällöstä saatava voitto voidaan saada joko suoraan tai välillisesti organisoimalla se ja promotoimalla sitä laajemman yleisön houkuttelemiseksi, myös luokittelemalla se ja käyttämällä siinä kohdennettua promootiota. Voitontavoittelutarkoitusta ei pitäisi pitää itsestäänselvyytenä vain sillä perusteella, että palvelu on talouden toimija, tai sen oikeudellisen muodon perusteella. Voitontavoittelutarkoituksen on liityttävä voittoihin, jotka on saatu käyttäjien palveluun lataaman sisällön organisoinnista ja promotoinnista laajemman yleisön houkuttelemiseksi esimerkiksi, mutta ei ainoastaan, sijoittamalla mainoksia käyttäjien palveluun lataaman sisällön viereen. Pelkästään maksun perimistä käyttäjiltä näiden sisällön säilyttämisestä aiheutuvien toimintakustannusten kattamiseksi tai lahjoitusten pyytämistä yleisöltä ei pitäisi sinällään pitää osoituksena voitontavoittelutarkoituksesta. Kuten johdanto-osan 62 kappaleessa selitetään, määritelmän soveltamisalaan eivät kuulu palveluntarjoajat, joiden päätarkoituksena ei ole mahdollistaa sitä, että käyttäjät lataavat niiden palveluun suuren määrän tekijänoikeudella suojattua sisältöä ja jakavat sitä, saadakseen tästä toiminnasta voittoa. Jos tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoaja tarjoaa useampaa kuin yhtä palvelua, olisi varmistettava, että kutakin palvelua tarkastellaan erikseen sen määrittämiseksi, mitkä palveluntarjoajat kuuluvat 17 artiklan soveltamisalaan.

Tulkinnan helpottamiseksi jäsenvaltioita kehotetaan lisäksi saattamaan määritelmän eri osat osaksi kansallista lainsäädäntöään ja soveltamaan niitä johdanto-osan 61, 62 ja 63 kappaleen valossa, sillä nämä kappaleet sisältävät tärkeitä selvennyksiä siitä, minkä tyyppiset palveluntarjoajat kuuluvat tai eivät kuulu määritelmän soveltamisalaan. Kuten johdanto-osan 62 kappaleessa selitetään, 17 artiklaa on tarkoitus soveltaa sellaisiin verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajiin, joilla on tärkeä rooli verkkosisältömarkkinoilla siksi, että ne kilpailevat samoista yleisöistä muiden verkkosisältöpalvelujen kanssa, kuten verkkopohjaisten äänen ja videon suoratoistopalvelujen kanssa. Johdanto-osan 62 kappaleessa todetaan myös, että palveluntarjoajien, joiden päätarkoituksena on harjoittaa tai helpottaa tekijänoikeuspiratismia, ei pitäisi voida hyötyä 17 artiklassa säädetystä vastuuta koskevasta poikkeusmekanismista.

Jäsenvaltioiden olisi pantava 17 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun luvan käsite täytäntöön johdanto-osan 69 kappaleen valossa. Tämän johdanto-osan kappaleen mukaan verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ei tarvitse hankkia erillistä lupaa, jos oikeudenhaltija on nimenomaisesti antanut käyttäjille luvan ladata tiettyä sisältöä palveluihin. Tässä tapauksessa yleisölle välittäminen, mukaan lukien yleisön saataviin saattaminen, on luvallista käyttäjille annetun luvan soveltamisalalla. Oikeudenhaltijoita voitaisiin kehottaa antamaan palveluntarjoajille tietoja erikseen myöntämistään luvista. Johdanto-osan 69 kappaleessa todetaan myös, että verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien eduksi ei pidä tehdä sellaista olettamaa, että käyttäjät ovat hankkineet kaikki asiaankuuluvat luvat lataamansa sisällön suhteen.

Jäsenvaltioiden olisi pantava lainsäädännössään nimenomaisesti täytäntöön 17 artiklan 2 kohta, jonka mukaan verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajalle myönnetty lupa kattaa myös palvelujen käyttäjien suorittamia tekoja silloin, i) kun he eivät toimi kaupallisin perustein tai ii) kun heidän toimintansa ei tuota merkittäviä tuloja. Tämän säännöksen tarkoituksena on taata oikeusvarmuus mahdollisimman monelle käyttäjälle silloin, kun he lataavat palveluihin tekijänoikeudella suojattua sisältöä.

Vaikutukseltaan laajennettuja kollektiivisia lisenssejä voitaisiin harkita tietyissä tapauksissa ja tietyillä aloilla edellyttäen, että ne täyttävät kaikki EU:n lainsäädännössä ja erityisesti direktiivin 12 artiklassa säädetyt edellytykset. Tällaisia järjestelyjä voitaisiin soveltaa erityisesti silloin, kun on erityisen vaikeaa yksilöidä kaikkia oikeudenhaltijoita ja kun transaktiokustannukset, jotka aiheutuvat oikeuksien selvityksestä erikseen jokaisen oikeudenhaltijan kanssa, ovat kohtuuttoman korkeat (johdanto-osan 45 kappale). Jos jäsenvaltiot haluavat sallia vaikutukseltaan laajennettujen kollektiivisten lisenssien käytön 17 artiklan yhteydessä, niiden on saatettava direktiivin 12 artikla osaksi kansallista lainsäädäntöään. Siinä säädetään useista vaikutukseltaan laajennetun kollektiivisen lisensoinnin käyttöä koskevista suojakeinoista. Vaikutukseltaan laajennettua kollektiivista lisensointia koskevat järjestelmät, joita kansallisella tasolla voidaan ottaa käyttöön 17 artiklassa tarkoitettuja käyttötarkoituksia varten, kattavat ainoastaan kansallisen käytön.

Jäsenvaltiot voivat toteuttaa yksilöllisiä tai vapaaehtoisia kollektiivisia lisensointiratkaisuja. Sidosryhmien keskusteluissa kävi esimerkiksi ilmi, että musiikkialalla tietyt oikeudenhaltijat, kuten levy-yhtiöt omien oikeuksiensa osalta ja mahdollisesti myös sellaisten esittävien taitelijoiden ja musiikkikustantajien oikeuksien osalta, joilla on hallussaan tekijöiden (lauluntekijöiden) oikeudet, lisensoivat oikeudet tänä päivänä yleensä suoraan. Muiden tekijöiden oikeuksia hallinnoivat pääasiassa yhteishallinnointiorganisaatiot. Kollektiivista lisensointia käytetään laajalti myös kuvataiteen alalla (lukuun ottamatta valokuvia), mutta vain vähän elokuva-alalla, jolla on tavallisempaa, että elokuvatuottajat lisensoivat oikeudet suoraan. Jos oikeudenhaltija on valtuuttanut yhteishallinnointiorganisaation hallinnoimaan oikeuksiaan, tämä yhteishallinnointiorganisaatio voi tehdä verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien kanssa direktiivissä 2014/26/EU määriteltyjen sääntöjen mukaisesti lisensointisopimuksia edustamansa kokoelman osalta. Kollektiivinen lisensointi voi siten helpottaa lupien saamista suurelta määrältä oikeudenhaltijoita.

Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien on hankittava lupa suorittaakseen 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen. Käsitettä ”lupa” ei määritellä direktiivissä, vaan se olisi tulkittava 17 artiklan tavoitteen valossa. Direktiivin 17 artiklan 1 kohdassa ei määritetä, miten luvan voi saada oikeudenhaltijalta. Sekä 17 artiklan 1 kohdan teksti että sitä vastaava johdanto-osan 64 kappale on itse asiassa laadittu niin, että ne mahdollistavat lavean tulkinnan – lupa voidaan saada muun muassa lisensointisopimuksella. Jäsenvaltiot voivat säätää erilaisista lupajärjestelyistä edistääkseen lisensointimarkkinoiden kehittymistä, joka on yksi 17 artiklan päätavoitteista.

Kun palveluntarjoaja ottaa yhteyttä oikeudenhaltijaan mutta tämä kieltäytyy neuvottelemasta luvan myöntämisestä sisältöönsä tai hylkää vilpittömässä mielessä tehdyt kohtuulliset tarjoukset, palveluntarjoajan olisi katsottava noudattaneen 17 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaista velvoitetta eli toteuttaneen toimia parhaansa mukaan. Jotta palveluntarjoaja ei joutuisi vastuuseen, mikäli luvatonta sisältöä on saatavissa sen palvelussa, sen olisi silti osoitettava toteuttaneensa parhaansa mukaan 17 artiklan 4 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettuja toimia.

Direktiivin 17 artiklan 6 kohdassa säädetään erityisestä vastuujärjestelmästä sellaisia uusia verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajia varten, joiden vuosiliikevaihto on alle 10 miljoonaa euroa (ks. IV jakso). Näidenkin verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien on kuitenkin toteutettava 17 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti parhaansa mukaan toimia saadakseen luvan. Sen vuoksi tapauskohtainen arviointi on olennaisen tärkeä, jotta varmistetaan, että tämä velvoite ei aiheuta startup-yrityksille kohtuutonta rasitetta.

Oikeudenhaltijoiden tavoittamiseksi ja sitä kautta tarvittavien lupien saamiseksi toteutettuja toimia olisi arvioitava tapauskohtaisesti ottaen huomioon erityisesti palvelun koko ja yleisö sekä eri sisältötyypit, joita se saattaa saataville, mukaan lukien erityistilanteet, joissa jotkin sisältötyypit esiintyvät palvelussa vain harvoin. Kun kyseessä on suuri palveluntarjoaja, jolla on merkittävä yleisö useissa tai kaikissa jäsenvaltioissa, voidaan odottaa, että se pyrkii tavoittamaan suuren määrän oikeudenhaltijoita lupien saamiseksi, kun taas sellaisten pienempien palveluntarjoajien tapauksessa, joilla on rajallinen tai kansallinen yleisö, voidaan odottaa, että palveluntarjoaja ottaa ennakoivasti yhteyttä vain merkittävimpiin yhteishallinnointiorganisaatioihin ja mahdollisesti muutamiin muihin helposti tunnistettaviin oikeudenhaltijoihin. Näiden pienempien palveluntarjoajien olisi varmistettava, että muut oikeudenhaltijat voivat tavoittaa ne helposti esimerkiksi antamalla verkkosivustollaan selkeät yhteystiedot tai kussakin tapauksessa käytettävät yhteydenottokanavat. Niiden on keskusteltava kaikkien oikeudenhaltijoiden kanssa, jotka lähestyvät niitä tarjotakseen lisenssiä.

Jäsenvaltioiden olisi varmistettava, että 17 artiklan 5 kohdassa mainittu suhteellisuusperiaate otetaan huomioon arvioitaessa, onko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja toteuttanut toimia parhaansa mukaan 17 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti ja noudattanut 17 artiklan 4 kohdan c alakohtaa. Tämä on tärkeää erityisesti palveluntarjoajien elinkeinovapauden suojelemiseksi.

Direktiivin 17 artiklan 4 kohdassa esitetään kolme kumulatiivista edellytystä, joihin palveluntarjoajat voivat vedota suojautuakseen vastuuseen joutumiselta: Palveluntarjoajien on osoitettava, että ne ovat a) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan saadakseen luvan, b) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti varmistaakseen, että tietyt teokset ja muu aineisto, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet palveluntarjoajille merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, eivät ole saatavissa, sekä c) toimineet oikeudenhaltijoilta riittävän perustellun ilmoituksen saatuaan viipymättä sisällön saannin estämiseksi tai sen poistamiseksi verkkosivustoiltaan sekä toteuttaneet parhaansa mukaan toimia estääkseen ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevat lataukset palveluun.

Tässä ohjeistuksessa ei pyritä suosittelemaan minkään tietyn teknologian käyttöä tai mitään tiettyä ratkaisua. Oikeudenhaltijoille ja palveluntarjoajille olisi sallittava liikkumavaraa sopia molempien osapuolten kannalta toimivista yhteistyöjärjestelyistä, joilla pyritään varmistamaan, ettei luvatonta sisältöä ole saatavissa. Nämä järjestelyt todennäköisesti kehittyvät ajan mittaan, erityisesti jos ne perustuvat teknologiaan. Esimerkiksi sisällöntunnistuksen kaltaisen teknologian käytön ei periaatteessa itsessään pitäisi edellyttää palveluun sisältöään lataavien käyttäjien tunnistamista, mutta silloin kun näin on, on noudatettava asiaankuuluvia tietosuojasääntöjä, tietojen minimoinnin ja käyttötarkoituksen rajoittamisen periaatteet mukaan lukien.

Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien on toimittava huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti toteuttaessaan parhaansa mukaan toimia ratkaisujen täytäntöönpanemiseksi sen varmistamiseksi, että tietty luvaton sisältö, josta on annettu merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, ei ole saatavissa. Kuten johdanto-osan 66 kappaleessa painotetaan, arvioitaessa, onko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja toteuttanut toimia parhaansa mukaan, ”olisi otettava huomioon, onko palveluntarjoaja toteuttanut kaikki toimet, jotka huolellinen toimija toteuttaisi saavuttaakseen tavoitellun tuloksen eli luvattomien teosten tai muun suojatun aineiston saatavuuden estämisen verkkosivustollaan, ottaen huomioon toimialan parhaat käytännöt sekä toteutettujen toimien vaikuttavuus kaikkien asiaan liittyvien tekijöiden ja kehityskulkujen valossa”.

Direktiivin 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti palveluntarjoajien on toteutettava toimia parhaansa mukaan vain sen varmistamiseksi, että tietyt teokset ja muu aineisto, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet niille ”merkitykselliset ja tarvittavat tiedot”, eivät ole saatavissa. Johdanto-osan 66 kappaleessa täsmennetään, että jos oikeudenhaltijat eivät anna 17 artiklan 4 kohdan vaatimusten mukaisia tietoja, palveluntarjoajien ei pitäisi olla vastuussa luvattomasta palveluun lataamisesta. Ilman näitä tietoja verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat eivät voi toteuttaa toimia. Sen vuoksi verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välinen yhteistyö on keskeisessä roolissa 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi.

-Myös soveltuvien ja vaikuttavien keinojen saatavuus ja niiden kustannukset olisi otettava huomioon esimerkiksi silloin, kun palveluntarjoajat ostavat ratkaisuja kolmansilta osapuolilta tai teknologian tarjoajilta ja kun niitä kehitetään sisäisesti, ja lisäksi olisi otettava huomioon kustannukset, jotka liittyvät ihmisen tekemään arviointiin riita-asioiden yhteydessä (ks. IV jakso). Lisäksi olisi otettava huomioon kaikkien niiden erilaisten ratkaisujen kokonaiskustannukset, jotka palveluntarjoajan on mahdollisesti toteutettava, sekä sisältötyypistä riippuvat teknologiaan liittyvät rajoitukset. Eri sisältötyyppejä varten saatetaan esimerkiksi tarvita erilaisia ratkaisuja (esimerkiksi musiikin ja kuvien sisällöntunnistusteknologiat eivät välttämättä ole samanlaisia, ja niitä voivat kehittää useat eri teknologian tarjoajat). Kokonaiskustannukset olisi otettava huomioon myös silloin, kun oikeudenhaltijat ovat itse kehittäneet erilaisia suojausratkaisuja, joiden takia palveluntarjoajien on käytettävä eri ohjelmistoja (esimerkiksi erilaisia vesileimaratkaisuja varten).

-Käyttäjien palveluun lataaman sisällön tyyppi: Kun palvelu saattaa saataville erityyppisiä sisältöjä, toteutettavat toimet voivat vaihdella sen mukaan, kuinka yleistä kunkin tyyppinen sisältö on kyseisellä verkkosivustolla, tosin tällöinkin on noudatettava vaatimusta, jonka mukaan palveluntarjoajan on toteutettava toimia parhaansa mukaan. Palveluntarjoajien voi odottaa toteuttavan monimutkaisempia ratkaisuja silloin, kun kyseinen sisältötyyppi on verkkosivustolla yleinen.

Lisäksi verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat voivat tarjota palveluissaan saatavissa olevan sisällön laajuuden perusteella erilaisia välineitä eri oikeudenhaltijoiden tapauksessa, kunhan ratkaisut täyttävät 17 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun velvoitteen, jonka mukaan niiden on toteutettava toimia parhaansa mukaan.

Kyseisessä alakohdassa tarkoitettujen tietojen on oltava täsmällisiä, jotta verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja voi toteuttaa toimia. Se, millaiset tiedot ovat ”merkityksellisiä” tietoja, vaihtelee kyseessä olevien teosten sekä niihin tai muuhun aineistoon liittyvien seikkojen mukaan. Vähimmäisvaatimuksena on, että asianomaisen teoksen tai aineiston omistusoikeudesta annettavat tiedot ovat täsmälliset. Se, millaiset tiedot ovat ”tarvittavia” tietoja, vaihtelee palveluntarjoajien toteuttamien ratkaisujen mukaan. Näiden tietojen olisi oltava sellaisia, että palveluntarjoajat voivat soveltaa mahdollisia teknisiä ratkaisujaan tehokkaasti. Jos käytössä on esimerkiksi fingerprinting-menetelmä, oikeudenhaltijoita voidaan pyytää antamaan omistusoikeutta koskevien tietojen lisäksi tunniste asianomaisesta teoksesta tai aineistosta tai niitä voidaan pyytää toimittamaan tiedosto, josta palveluntarjoaja luo itse tunnisteen. Metadataan perustuvien ratkaisujen tapauksessa annettavia tietoja voivat olla esimerkiksi teoksen nimi, tekijä tai tuottaja, kesto, päivämäärä tai muut merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, joita verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja tarvitsee toteuttaakseen toimia. Tässä yhteydessä on tärkeää, että oikeudenhaltijoiden toimittamaa metadataa ei myöhemmin poisteta.

Ottaen huomioon, että yhteistyö on avainasemassa, merkityksellisten ja tarvittavien tietojen käsite edellyttää myös, että palveluntarjoajat ottavat huomioon, minkä tyyppisiä ja laatuisia tietoja oikeudenhaltijat voivat realistisesti toimittaa. Oikeudenhaltijoita ja verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajia olisi kannustettava tekemään tämän suhteen yhteistyötä, jotta ne löytävät parhaan tavan lähestyä teosten tunnistamista.

Antaessaan merkityksellisiä ja tarvittavia tietoja palveluntarjoajille oikeudenhaltijat voivat yksilöidä sellaisen sisällön, joka on suojattu tekijänoikeudella ja lähioikeuksilla ja jonka luvaton saattaminen saataville verkossa voisi aiheuttaa oikeudenhaltijoille merkittävää taloudellista haittaa. Jos oikeudenhaltija on etukäteen yksilöinyt tällaisen sisällön, tämä voidaan ottaa huomioon arvioitaessa, onko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja toteuttanut parhaansa mukaan toimia varmistaakseen, että kyseinen sisältö ei ole saatavissa, ja ovatko ne tässä yhteydessä turvanneet 17 artiklan 7 kohdan mukaisen oikeutetun käytön, joka selostetaan jäljempänä VI jaksossa.

3. SISÄLLÖN POISTAMINEN JA SEN TULEVIEN PALVELUUN LATAUSTEN ESTÄMINEN OIKEUDENHALTIJAN ILMOITUKSEN PERUSTEELLA (17 ARTIKLAN 4 KOHDAN C ALAKOHTA)

Kolmas direktiivin 17 artiklan 4 kohdan c alakohdassa säädetty edellytys on, että verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat ovat vastuussa luvattomasta yleisölle välittämisestä, mukaan lukien saattaminen yleisön saataville, paitsi jos palveluntarjoajat osoittavat, että ne ovat toimineet oikeudenhaltijoilta riittävän perustellun ilmoituksen saatuaan viipymättä ilmoituksen kohteena olevien teosten tai muun aineiston saannin estämiseksi tai niiden poistamiseksi verkkosivustoiltaan sekä toteuttaneet parhaansa mukaan 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti toimia estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun.

Tätä järjestelmää, jossa sisältö poistetaan ja sen tulevat latauksen palveluun estetään ilmoituksen perusteella, sovelletaan silloin, kun verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien verkkosivustoilla on tullut saataville luvatonta sisältöä. Käytännössä luvatonta sisältöä voi tulla saataville ja 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisia toimia edellytetään pääasiassa seuraavissa tilanteissa:

(I)oikeudenhaltijat eivät ole toimittaneet verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajille etukäteen 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisia merkityksellisiä ja tarvittavia tietoja luvattoman sisällön saatavuuden estämiseksi; tällöin oikeudenhaltijat pyytävät sisällön poistamista ja sen tulevien palveluun latausten estämistä antamiensa merkityksellisten ja tarvittavien tietojen perusteella jälkikäteen, kun sisältö on jo tullut saataville; tai

(II)verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat ovat toteuttaneet 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti parhaansa mukaan toimia estääkseen luvattoman sisällön, mutta näistä toimista huolimatta sisältö on tullut saataville palveluntarjoajista riippumattomista syistä, esimerkiksi silloin, kun tiettyä sisältöä ei voida tunnistaa teknologiaan liittyvien rajoitusten vuoksi; tai

(III)joissakin erityistapauksissa verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien voidaan odottaa toteuttavan toimia vasta niiden saatua ilmoituksen oikeudenhaltijalta, kuten johdanto-osan 66 kappaleessa selitetään.

Palveluntarjoajien parhaansa mukaan toteuttamia toimia ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevien palveluun latausten estämiseksi olisi käsitteenä lähestyttävä samalla tavalla kuin 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan tapauksessa eli kohdassa 2 kuvaillulla tavalla. Arvio siitä, onko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja toteuttanut toimia parhaansa mukaan, on tehtävä tapauskohtaisesti ja 17 artiklan 5 kohdassa säädetty suhteellisuusperiaate huomioon ottaen.

Jäsenvaltioiden olisi pidettävä mielessä, että 17 artiklan soveltaminen ei saisi johtaa yleiseen seurantavelvoitteeseen, kuten 8 kohdassa säädetään, ja että 7 ja 9 kohdassa säädetty oikeutettu käyttö on turvattava, kuten VI jaksossa selitetään tarkemmin. Tämä on erityisen tärkeää c alakohdan loppuosan soveltamisen kannalta. Sen mukaan palveluntarjoajien on toteutettava parhaansa mukaan toimia estääkseen ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevat lataukset palveluun.

Kuten 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan tapauksessa, oikeudenhaltijoiden on annettava tietyt tiedot, jotta verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat voivat toteuttaa toimia.

Pannessaan 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan täytäntöön jäsenvaltioiden on erotettava selkeästi ne tiedot, jotka oikeudenhaltijoiden on annettava riittävän perustellussa ilmoituksessa sisällön poistamista varten (poistamismenettelyä koskeva c alakohdan osa), ja toisaalta ne merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, jotka oikeudenhaltijat antavat ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevien latausten estämistä varten (tulevien latausten estämiseksi toteutettavia pysyviä toimenpiteitä koskeva c alakohdan osa, joka viittaa b alakohtaan).

Direktiivin 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan mukaisen poistamisvelvoitteen täyttämiseksi annettavien tietojen ja erityisesti riittävän perusteltuun ilmoitukseen sisällytettävien tietojen osalta komissio suosittelee jäsenvaltioita noudattamaan täytäntöönpanon yhteydessä komission suositusta toimenpiteistä laittoman verkkosisällön torjumiseksi. Suosituksen 6–8 kohdassa luetellaan tietoja, joita ilmoituksiin voitaisiin sisällyttää. Ilmoitusten olisi oltava riittävän täsmällisiä ja asianmukaisesti perusteltuja, jotta palveluntarjoaja voi tehdä tietoon perustuvan ja huolellisen päätöksen ilmoitetusta sisällöstä ja erityisesti siitä, onko kyseistä sisältöä pidettävä laittomana. Ilmoituksissa olisi erityisesti selvitettävä syyt, joiden vuoksi ilmoituksen tekijä pitää sisältöä laittomana, ja kerrottava selvästi, missä sisältö on. Näitä nimenomaisia tietoja ei välttämättä edellytetä 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan perusteella, mutta niitä olisi lähtökohtaisesti vaadittava 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan alkuosan perusteella. Suosituksen mukaan ilmoituksen tekijöillä olisi myös oltava mahdollisuus antaa halutessaan yhteystietonsa ilmoituksessa.

Direktiivin 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan loppuosassa palveluntarjoajia edellytetään toteuttamaan parhaansa mukaan toimia estääkseen oikeudenhaltijoiden ilmoituksen kohteena olevien teosten tai muun aineiston tulevat lataukset palveluun. Tässä säännöksessä viitataan saman kohdan b alakohtaan, mikä tarkoittaa, että oikeudenhaltijoiden on annettava palveluntarjoajille samanlaiset ”merkitykselliset ja tarvittavat” tiedot kuin b alakohdan soveltamiseksi, jotta palveluntarjoajat voivat toteuttaa parhaansa mukaan toimia estääkseen tulevat lataukset palveluun tämän säännöksen nojalla. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että jos palveluntarjoaja käyttää fingerprinting-teknologiaa estääkseen ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevat lataukset palveluun, pelkkien ilmoituksessa annettavien tietojen toimittaminen ei riitä. Tässä tapauksessa oikeudenhaltijoiden olisi annettava palveluntarjoajille tunniste tai sisältötiedosto, jotta nämä voivat estää ilmoituksen kohteena olevien teosten tulevat lataukset.