Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Euroopan sopimusoikeudesta /* KOM/2001/0398 lopull. */





Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Euroopan sopimusoikeudesta Tiivistelmä Tämän tiedonannon tarkoituksena on laajentaa Euroopan sopimusoikeudesta käytävää keskustelua saamalla siihen mukaan Euroopan parlamentti, neuvosto sekä asianosaiset tahot, kuten yritykset, oikeusalan toimijat, tiedemaailman edustajat sekä kuluttajien ryhmät. Sopimusoikeuden tiettyjen osa-alueitten lähentyminen EY:n tasolla koskee yhä lukuisampia kysymyksiä. EY:n lainsäädännässä on toimittu valikoivasti: direktiivejä on annettu tietyistä sopimuksista tai markkinointimenetelmistä, kun siihen on havaittu olevan aihetta. Euroopan komissio haluaa tässä vaiheessa kerätä tietoja siitä, tarvitaanko sopimusoikeuden alalla pitemmälle vietäviä EY:n toimia - erityisesti siksi, ettei tapauskohtaisella toimintamallilla pystyttäisi enää ratkaisemaan kaikkia esiin tulevia ongelmia. Komissio haluaa selvittää, johtuvatko ongelmat sopimusoikeuden eroista jäsenvaltioissa, ja saada esimerkkejä tästä. Tiedonannossa perätään erityisesti sitä, voivatko rajat ylittävässä kaupassa käytettävien sopimusten tekemiseen, tulkintaan ja soveltamiseen liittyvät ongelmat haitata sisämarkkinoitten sujuvaa toimintaa. Komissiota kiinnostaa myös se, vähentävätkö vai lisäävätkö erilaiset kansalliset sopimuslainsäädännöt rajat ylittävien liiketoimien kustannuksia. Tiedonannolla halutaan niinikään saada näkemyksiä siitä, voiko nykyinen alakohtainen tapa harmonisoida sopimusoikeutta aiheuttaa epäjohdonmukaisuuksia EY:n tasolla tai ongelmia siinä, ettei EY:n lainsäädäntöä pantaisi täytäntöön tai kansallisia toimeenpanotoimia sovellettaisi yhtenäisellä tavalla. Mahdollisten konkreettisten ongelmien suhteen komissio haluaisi saada näkemyksiä siitä, millaisia niiden ratkaisujen pitäisi olla tai millaisia ne voisivat olla. Helpottaakseen mahdollisten ratkaisujen muotoilemista komissio luettelee tiedonannossa joitakin ratkaisumalleja. Kuka tahansa voi kuitenkin ehdottaa muitakin ratkaisumalleja. - Ongelmien ratkaisut jätetään markkinoitten löydettäviksi. - Tuetaan yhteisten ei-sitovien sopimusoikeudellisten periaatteitten kehittämistä sopimuspuolten käyttöön sopimusten laatimista varten, kansallisille tuomioistuimille ja välimiehille päätöksentekoa varten sekä eri maiden lainsäätäjille lakiehdotusten laatimista varten. - Tarkastellaan ja parannetaan nykyistä EY-lainsäädäntöä sopimusoikeuden alalla ja tehdään siitä johdonmukaisempaa tai mukautetaan sitä kattamaan myös sellaiset tilanteet, joita säädöksen antamishetkellä ei ennakoitu. - Säädetään uutta EY:n tason lainsäädäntöä. Tässä yhteydessä voitaisiin yhdistellä erilaisia elementtejä: säädöksen luonne (asetus, direktiivi tai suositus), sen suhde kansalliseen lainsäädäntöön (korvaava tai samaan aikaan sovellettava), kysymys sitovista säännöistä sovellettavien säännösten puitteissa sekä kysymys siitä, voisivatko sopimuspuolet päättää EY-säädöksen soveltamisesta vai sovellettaisiinko EY-säädöksiä automaattisesti turvasäännöksinä, joihin voitaisiin tukeutua, elleivät osapuolet ole sopineet jostain tietystä ratkaisusta. SISÄLLYSLUETTELO 1. Johdanto 2. Tiedonannon tarkoitus 3. Sopimusoikeus nyt 3.1. Voimassa oleva lainsäädäntö 3.1.1. Kansainväliset oikeuslähteet 3.1.2. Yhteisön lainsäädännön kuvaus 3.2. Vaikutukset sisämarkkinoihin 3.3. Yhteisön lainsäädännön yhdenmukainen soveltaminen 4. Vaihtoehtoja tuleviksi EY:n aloitteiksi sopimusoikeuden alalla 4.1. I. Ei toteuteta EY:n tason toimia 4.2. II. Edistetään yhteisten sopimussoikeudellisten periaatteitten kehittämistä tähtäimessä kansallisten lakien lähentäminen 4.3. III. Parannetaan voimassa olevan lainsäädännön laatua 4.4. IV. Annetaan uutta kattavaa EY-lainsäädäntöä 4.5. Muut mahdolliset vaihtoehdot 5. Päätelmät 1. Johdanto 1. Keskustelu yksityisoikeuden aineellisten säännösten, erityisesti sopimusoikeuden, mahdollisesta harmonisoinnista on vilkastunut viime vuosina. [1] [1] Ks. Ole Lando ja Hugh Beale (toim.), Principles of European Contract Law Parts I and II, (Kluwer Law International, 2000); Academy of European Private Lawyers, European Contract Code - Preliminary draft, (Universita Di Pavia, 2001), jäljempänä "Pavian ryhmä"; "Study Group for a European Civil Code". Kattava keskustelu ja yksityiskohtainen kirjallisuusluettelo Euroopan yksityisoikeutta koskevista kysymyksistä on teoksessa Hartkamp, Hesselink, Hondius, Joustra, Perron (toim.), Towards a European Civil Code (Kluwer Law International, 1998). 2. Euroopan parlamentti on antanut päätöslauselmia yksityisoikeuden aineellisten säännösten mahdollisesta harmonisoinnista. Vuosina 1989 ja 1994 parlamentti esitti toiveen, että ryhdyttäisiin tarkastelemaan mahdollisuutta koota yhteinen yksityisoikeuden eurooppalainen koodeksi. [2] Parlamentti totesi, että sisämarkkinoitten saattaminen valmiiksi edellyttää tiettyjen yksityisoikeuden osa-alueiden yhdenmukaistamista ja että keskeisten yksityisoikeuden osa-alueiden yhdenmukaistaminen Euroopan siviililaiksi olisi tehokkain harmonisointitapa, kun otetaan huomioon yhteisön oikeudelliset vaatimukset rajattomilla yhtenäismarkkinoilla. [2] . EYVL C 158, 26.6.1989, s. 400 (päätöslauselma A2-157/89); EYVL C 205, 25.7.1994, s. 518 (päätöslauselma A3-0329/94). 3. Komission työohjelmasta 2000 maaliskuun 16. päivänä 2000 antamassaan päätöslauselmassa Euroopan parlamentti katsoo, että tehokkaampi yhdenmukaistaminen yksityisoikeuden alalla on tullut välttämättömäksi sisämarkkinoilla, ja pyytää komissiota laatimaan alaa koskevan tutkimuksen. [3] Parlamentille 25. heinäkuuta 2000 antamassaan vastauksessa komissio totesi, että se antaa muille yhteisön toimielimille ja kansalaisille tiedonannon, jonka tavoitteena on syvällinen ja mahdollisimman laaja-alainen keskustelu vuoteen 2001 mennessä, joka on Tampereen Eurooppa-neuvoston asettama määräaika. Kyseisessä tiedonannossa analysoidaan voimassaolevaa tai valmisteilla olevaa yhteisön lainsäädäntöä siviilioikeuden eri aloilla, jotta voitaisiin kartoittaa ja arvioida puutteet ja tehdyt tai tekeillä olevat akateemiset tutkimukset. Tämä on erityisen tärkeää, kun otetaan huomioon johdetun oikeuden merkitys sisämarkkinoiden kehitykselle sekä tuleville kaupallisille ja teknologisille suuntauksille. [3] EYVL C 377, 29.12.2000, s. 323 (päätöslauselma B5-0228, 0229 - 0230 / 2000, s. 326, kohta 28). 4. Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmien kohdassa 39 pyydetäänkin "aineellisen oikeuden osalta - - tutkimaan kokonaisvaltaisesti tarvetta lähentää jäsenvaltioiden lainsäädäntöä yksityisoikeudellisissa asioissa esteiden poistamiseksi riita-asioiden sujuvalta käsittelyltä." [4] Asiaa koskevasta kuulemisasiakirjasta ilmoitettiin komission tulostaulussa [5] vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteutumisen seuraamiseksi Euroopan unionissa. Tampereen Eurooppa-neuvosto tarkasteli oikeudellista yhteistyötä EY:n perustamissopimuksen IV osaston perusteella. Tämän tiedonannon on tarkoitus olla ensimmäinen askel Tampereen päätelmien täytäntöönpanossa. [4] Tampereella 15. ja 16. lokakuuta 1999 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmät, SI (1999) 800. [5] KOM(2000) 167, 24.3.2000 - viimeisin päivitys toukokuussa 2001, ks. KOM(2001) 278 lopullinen, 23.5.2001. 5. Tämä tiedonanto mainitaan niinikään komission tiedonannossa [6] sähköisestä kaupankäynnistä ja rahoituspalveluista - asiayhteytenä on rahoituspalvelujen oikeudellisten puitteitten yhdenmukaisuuden varmistaminen. [6] KOM(2001) 66 lopullinen, 7.2.2001, s. 11. 6. Oikeustieteen johtavat asiantuntijat ovat käsitelleet perinpohjaisesti kysymystä tiettyjen yksityisoikeuden osa-alueiden harmonisoinnista. Tuoreisiin julkaisuihin kuuluu kaksi luonnosta sopimuskoodeksiksi [7] ja luonnos sopimusoikeuden perusperiaatteiksi. [8] Tieteellinen työ jatkuu, ja sen yhteydessä käsitellään muitakin kysymyksiä, joita kaksi julkaistua luonnosta eivät sisällä. Tällaisia aiheita ovat mm. rahoituspalvelujen eri osa-alueilla tehtävät sopimukset, vakuutussopimukset, rakentamissopimukset, factoring-rahoitus, leasing ja eräät omaisuusoikeuden osa-alueet. Tutkimuksessa keskitytään aloihin, jotka ovat erityisen merkittäviä oikeuksien turvaamiseksi liikuttaessa EU:n sisärajojen yli. [9] [7] Pavian ryhmä julkaisi hiljattain alustavan luonnoksensa eurooppalaiseksi sopimuskoodeksiksi (European Contract Code - Preliminary draft, Universita Di Pavia, 2001). Luonnos pohjautuu Academy of European Private Lawyers -akatemian työhön ja sisältää sääntöjä ja ratkaisuja, jotka perustuvat Euroopan unionin jäsenvaltioiden ja Sveitsin lainsäädäntöön. Aihealueita ovat sopimuksen tekeminen, sen sisältö ja muoto, sopimuksen tulkinta ja vaikutukset, sopimuksen täyttäminen ja täyttämättä jättäminen, sopimuksen raukeaminen sekä eräät muut sopimukseen liittyvät poikkeamat ja oikeussuojakeinot. [8] Eurooppalaista sopimusoikeutta käsittelevä Commission on European Contract Law (joka on saanut merkittävän osan rahoituksestaan EY:n komissiolta) on julkaissut Ole Landon ja Hugh Bealen toimittaman kirjan Principles of European Contract Law Parts I and II, (Kluwer Law International, 2000). Kirja sisältää Euroopan yhteisön maille yhteisiä periaatteita sellaisista aiheista kuin sopimusten tekeminen, sen pätevyys, tulkinta ja sisältö, edustajan oikeus tehdä toimeksiantajaansa sitovia sopimuksia, sopimuksen täyttäminen ja täyttämättä jättäminen sekä oikeussuojakeinot. Kirjassa tehdään ehdotuksia yhteisiksi säännöiksi ja esitetään kustakin säännöstä kommentteja ja vertailevaa analyysia. [9] Merkittävää tieteellistä toimintaa harjoittaa tällä alalla myös Study Group on a European Civil Code, eurooppalaista yksityisoikeutta käsittelevä tutkimusryhmä, joka koostuu 15 EU-maan ja eräiden ehdokasmaiden tieteellisistä asiantuntijoista. Ryhmän käsittelemiä aiheita ovat mm. kauppa-, palvelu- ja pitkäaikaissopimukset, arvopaperit, sopimuksenulkoiset velvoitteet sekä irtaimen omaisuuden siirto. Ryhmä pyrkii mm. vertailevan tutkimuksen kautta lopulta muotoilemaan kattavasti muotoillun ja kommentein varustetun luonnoksen kultakin käsittelemältään alueelta. 7. Tieteellisen työn tavoitteet vaihtelevat sitovan koodeksin luomisesta restatement-tyyppisiin periaatteisiin, joiden avulla voidaan saada luotettavia vertailutietoja näiden alojen oikeudellisesta tilanteesta Euroopassa. 8. Sopimusoikeuden tiettyjen osa-alueitten lähentyminen EY:n tasolla on käsittänyt yhä lukuisampia kysymyksiä. Kuluttajalainsäädännön alalla annettiin vuosina 1985-1999 peräti seitsemän direktiiviä, joissa käsitellään sopimuskysymyksiä. [10] Harmonisointi näyttää etenevän muillakin alueilla. [11] [10] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY, annettu 25. toukokuuta 1999, kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista (EYVL L 171, 7.7.1999, s. 12). Neuvoston direktiivi 93/13/ETY, annettu 5. huhtikuuta 1993, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista (EYVL L 95. 21.4.1993, s. 29). Neuvoston direktiivi 90/314/ETY, annettu 13. kesäkuuta 1990, matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista (EYVL L 158, 23.6.1990, s. 59). Neuvoston direktiivi 85/577/ETY, annettu 20. joulukuuta 1985, muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta (EYVL L 372, 31.12.1985, s. 31). Neuvoston direktiivi 87/102/ETY, annettu 22. joulukuuta 1986, kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL L 42, 12..21987. s. 48), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 90/88 (EYVL L 61, 10.3.1990, s. 14) ja direktiivillä 98/7 (EYVL L 101, 1.4.1998, s. 17). Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/7/EY, annettu 20. toukokuuta 1997, kuluttajansuojasta etäsopimuksissa (EYVL L 144, 4.6.1997, s. 19). Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 94/47/EY, annettu 26. lokakuuta 1994, ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden (EYVL L 280, 29.10.1994, s. 83). [11] Esimerkkeinä mainittakoon neuvoston direktiivi 86/653/ETY, annettu 18. joulukuuta 1986, jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta (EYVL L 382, 31.12.1986, s. 17), Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY, annettu 8. kesäkuuta 2000, tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista (EYVL L 171, 17.7.2000, s. 1), Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/35/EY, annettu 29. kesäkuuta 2000, kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta (EYVL L 200, 8.8.2000, s. 35), neuvoston direktiivi 85/374/ETY, annettu 25. heinäkuuta 1985, tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (EYVL L 210, 7.8.1985, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 99/34/EY (EYVL L 141, 4.6.1999, s. 20), sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/5/ETY, annettu 27. tammikuuta 1997, rajojen yli suoritettavista tilisiirroista (EYVL L 43, 14.2.1997, s.25). 9. Alakohtaisessa harmonisoinnissa on ollut kyse tietyistä sopimuksista tai markkinointimenetelmistä. Direktiivejä on annettu, kun harmonisointiin on ilmennyt erityistä tarvetta. 2. Tiedonannon tarkoitus 10. Euroopan komissio haluaa keskustelun tässä vaiheessa kerätä tietoja siitä, tarvitaanko sopimusoikeuden alalla pitemmälle vietäviä EY:n toimia - erityisesti siksi, ettei tapauskohtaisella toimintamallilla pystyttäisi ratkaisemaan kaikkia esiin tulevia ongelmia. Tämä ei estä komissiota tekemästä aloiteoikeutensa nojalla myöhemmin ehdotuksia erityisiksi toimiksi sopimusoikeuteen liittyvissä kysymyksissä, jos tarvetta niihin esiintyy. Erityisesti kyseeseen tulisivat sisämarkkinapolitiikkaan liittyvät meneillään olevat tai käynnistettävät aloitteet. 11. Tämän tiedonannon tarkoituksena on laajentaa keskustelua ja kannustaa kuluttajia, yrityksiä, ammattialajärjestöjä, viranomaisia ja muita julkisia laitoksia, tiedemaailman edustajia ja muita asiasta kiinnostuneita osallistumaan siihen. Tiedonannon C-osassa tarkastellaan sopimusoikeuden nykytilaa, syitä sen merkitykselle kansainvälisissä neuvotteluissa sekä EY:n lainsäädännön yhtenäiseen soveltamiseen liittyviä ongelmia. D-osassa esitetään yleiset puitteet EY:n tulevalle politiikalle sopimusoikeuden alalla. 12. Sopimusoikeus käsittää useita oikeuden osa-alueita. Niiden taustalla ovat jäsenvaltioitten erilaiset kulttuuri- ja oikeusperinteet - sopimusoikeutta koskevassa oikeusjärjestyksessä on useimmissa jäsenvaltioissa samanlaisia käsitteitä ja sääntöjä. Valtioiden rajat ylittäviä liiketoimia säännellään pääasiassa sopimusoikeuden kautta. Sopimusoikeutta sääntelevää yhteisön lainsäädäntöä on jo annettu jonkin verran, joskin alakohtaisesti. 13. Tiedonannossa käsiteltäviin aloihin kuuluvat kauppasopimukset ja kaikentyyppiset palvelusopimukset, myös rahoituspalvelut. [12] Sopimuksen toteuttamista ja toteuttamatta jättämistä sekä oikeussuojakeinoja koskevat yleiset säännöt ovat näiden sopimusten välttämätön perusta ja ansaitsevat tulla käsitellyiksi. Olennaisia ovat niinikään säännöt yleisistä seikoista, kuten sopimuksen laatimisesta, pätevyydestä ja tulkinnasta. Taloudellisten seikkojen vuoksi voi olla paikallaan käsitellä myös irtainta omaisuutta koskevia luottovakuuksia samoin kuin perusteetonta etua koskevaan lainsäädäntöön liittyviä sääntöjä. Tarkasteltaviksi olisi otettava myös ne vahingonkorvausoikeuden seikat, jotka liittyvät sopimuksiin tai ovat muutoin sisämarkkinoitten kannalta merkittäviä, kunhan ne jo sisältyvät voimassa olevaan EY-lainsäädäntöön. [12] KOM(2001) 66 lopullinen, 7.2.2001, s. 11. 14. Tietyillä yksityisoikeuden osa-alueilla sopimukset ovat osapuolten suhteen monimutkaisuus huomioon ottaen vain yksi mahdollisista sääntelykeinoista. Näihin osa-alueisiin - kuten työ- ja perhelainsäädäntöön - liittyy omanlaisiaan kysymyksiä, eikä niitä käsitellä tässä tiedonannossa. 15. Tässä tiedonannossa komission haluaa kiinnittää päähuomion kahtaalle: ensinnäkin niihin ongelmiin, joita sopimusoikeuden kansalliset erot voivat aiheuttaa, ja toiseksi sopimusoikeuden tulevan kehittämisen vaihtoehtoihin EY:ssä. Sen kautta komissio voi linjata tulevaa politiikkaansa tällä alalla ja ehdottaa mahdollisesti tarvittavia toimenpiteitä. 3. Sopimusoikeus nyt 3.1. Voimassa oleva lainsäädäntö 3.1.1. Kansainväliset oikeuslähteet 16. Kansainväliset oikeuslähteet tarjoavat ratkaisuja joihinkin kansallisen sopimusoikeuden eroihin liittyviin ongelmiin. Ensimmäiseksi on tarkasteltava yhtenäisiä kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjä ja selvitettävä, mitä lakia sopimukseen on sovellettava. Tärkein oikeuslähde on tällöin Rooman yleissopimus, [13] jonka kaikki jäsenvaltiot ovat ratifioineet. [13] Sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskeva vuoden 1980 Rooman yleissopimus (konsolidoitu versio) (EYVL C 27, 26.1.1998, s. 34). 17. Rooman yleissopimuksen määräyksiä sovelletaan sopimusvelvoitteisiin kaikissa tapauksissa, jossa voidaan tehdä valinta eri maiden lainsäädäntöjen välillä. [14] Yleissopimuksen mukaan osapuolet voivat sopia, minkä maan lakia sovelletaan. Yleissopimuksessa rajoitetaan sovellettavan lainsäädännön valintaa ja määritetään se lainsäädäntö, jota sovelletaan silloin, kun valintaa ei tehdä. Määräyksiä ei sovelleta yleissopimuksen 1 artiklassa mainituilla aloilla (ei esim. luonnollisten henkilöiden oikeudelliseen asemaan tai vakuutussopimuksiin, jotka koskevat Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden alueella sijaitsevia riskejä). [14] Rooman yleissopimuksen ohella on mainittava 27. syyskuuta 1968 tehty Brysselin yleissopimus tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla, sellaisena kuin se on muutettuna yleissopimuksilla uusien jäsenvaltioiden liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen. Tanskaa lukuun ottamatta kaikkien jäsenvaltioiden osalta yleissopimus korvataan 1. maaliskuuta 2002 lukien tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22. joulukuuta 2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 44/2001 (EYVL L 12, 16.1.2001, s. 1). 1). 18. Toiseksi on tarkasteltava kansainvälisesti yhdenmukaistettuja aineellisoikeuden sääntöjä. Tässä yhteydessä tärkein oikeuslähde on vuoden 1980 YK:n yleissopimus kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista (CISG-sopimus), johon ovat liittyneet kaikki jäsenvaltiot lukuun ottamatta Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Portugalia ja Irlantia. 19. CISG-yleissopimuksessa vahvistetaan yhtenäiset säännöt tavaran kansainväliseen kauppaan. Sääntöjä sovelletaan tavaran kauppaa koskeviin sopimuksiin, elleivät sopimuspuolet toisin sovi. Yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät mm. henkilökohtaiseen taikka perheen tai kotitalouden käyttöön ostetun tavaran kauppa sekä osakkeiden, sijoitustodistusten tai siirtokelpoisten arvopaperien kauppa. 20. Yleissopimuksessa on määräyksiä sopimuksen tekemisestä (tarjous ja sen hyväksyminen) sekä myyjän ja ostajan oikeuksista ja velvollisuuksista. Yleissopimuksella ei säännellä sopimuksen tai sen määräysten pätevyyttä eikä sopimuksen mahdollista vaikutusta myydyn tavaran omistusoikeuteen. Se ei koske myöskään myyjän vastuuta sopimuksen ulkoisissa kysymyksissä. 3.1.2. Yhteisön lainsäädännön kuvaus 21. Useissa yhteisön säädöksissä on yksityisoikeuteen liittyvien seikkojen yhdenmukaistamista koskevia säännöksiä Tietyissä direktiiveissä on säädetty sopimuksen tekemisestä, tarjouksen muodosta, sisällöstä ja hyväksymisestä samoin kuin sopimuksen toteuttamisesta eli osapuolten velvollisuuksista. Useissa direktiiveissä määritetään lisäksi yksityiskohtaisesti, minkä sisältöisiä tietoja osapuolten on annettava eri vaiheissa ja erityisesti ennen sopimuksen allekirjoittamista. Eräitten direktiivien piiriin kuuluu sopimuspuolen oikeuksia ja velvollisuuksia, jotka liittyvät sopimuksen täyttämiseen, myös sen puutteelliseen täyttämiseen tai täyttämättä jättämiseen. 22. Tärkeimmistä sopimusoikeuteen liittyvistä yhteisön säädöksistä annetaan kuvaus liitteessä I, ja liitteessä II luetellaan sitovia ja ei-sitovia kansainvälisiä oikeusvälineitä, jotka liittyvät aineellisen yksityisoikeuden eri näkökohtiin. Liitteessä III esitetään jäsennellysti yhteisön lainsäädäntöä ja havainnollistetaan, missä määrin yhteisön lainsäädännössä ja CISG-yleissopimuksessa jo käsitellään niitä sopimusoikeuden osa-alueita, jotka kuuluvat tämän tiedonannon aihepiiriin. 3.2. Vaikutukset sisämarkkinoihin 23. Komissio haluaa selvittää, syntyykö (ja jos syntyy, missä määrin) sisämarkkinoitten toiminnalle suoraan tai välillisesti esteitä siitä, että jäsenvaltiot soveltavat kukin omaa yksityisoikeuteen liittyvää lainsäädäntöään. Jos tällaisia esteitä on, EU:n toimielinten on ehkä ryhdyttävä tarvittaviin toimiin. 24. EY:n perustamissopimuksessa annetaan yhteisön toimielimille toimintavaltuuksia, joilla halutaan helpottaa sisämarkkinoitten perustamista ja toimintaa, erityisesti tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta. Tätä kautta EY on pystynyt huomattavasti vähentämään niitä esteitä, jotka hankaloittavat taloudellisten toimijoiden - mm. tavarantuottajien, palveluntarjoajien, välittäjien ja kuluttajien - toimintaa EY:ssä ja sen ulkopuolella. 25. Teknisen kehityksen (kuten Internetin sähköiseen kaupankäyntiin tarjoamien mahdollisuuksien) ansiosta taloudellisten toimijoiden on entistä helpompi käydä kauppaa pitkien etäisyyksien päästä. Rajat ylittävää kauppaa helpottaa merkittävästi myös, että euro otetaan käyttöön kahdentoista EU-maan yhteisenä valuuttana. Tähänastisista saavutuksista huolimatta tietyt ongelmat ovat kuitenkin edelleen ratkaisematta. Markkinat eivät toimi niin tehokkaasti kuin niiden pitäisi voida toimia. Se on kaikkien kannalta huono asia. 26. Kun tavara vaihtaa omistajaa kaupan, leasingin tai vaihtokaupan kautta, tapahtumaa säännellään sopimuksella. Rajat ylittävässä kaupassa käytettävien sopimusten tekemiseen, tulkintaan ja soveltamiseen liittyvät ongelmat voivat näin ollen vaikuttaa sisämarkkinoitten toimintaan. Kysymys onkin, vastaavatko nykyiset sopimuslainsäädännön säännökset yritysten ja kuluttajien nykyisiin ja tuleviin tarpeisiin sisämarkkinoilla vai tarvitaanko yhteisön toimia. 27. Eri maiden sopimusoikeusjärjestyksissä on yleensä vahvistettu sopimusvapauden periaate Sopimuksen osapuolet voivat vapaasti sopia sopimusehdoista. Kuhunkin sopimukseen sovelletaan kuitenkin jonkin tietyn valtion lakeja ja tuomioistuinten päätöksiä. Osa kansallisista säännöistä ei ole sitovia, jolloin sopimuspuolet voivat päättää soveltavansa niitä tai sopia muista ehdoista. Sitoviakin sääntöjä kuitenkin on erityisesti tapauksissa, joissa sopimuspuolet ovat asemaltaan huomattavan erilaisia, esimerkiksi kun osapuolena on vuokralainen tai kuluttaja. 28. Tavallisesti erilaiset kansalliset oikeusjärjestykset eivät aiheuta ongelmia rajat ylittävään toimintaan, koska osapuolet voivat sopia, minkä maan lakia heidän sopimukseensa sovelletaan. Valitsemalla jonkin maan lain sopimuspuolet samalla hyväksyvät kaikki sen lain sitovat säännökset sekä ne ei-sitovat säännökset, joita he eivät korvaa muilla ehdoilla. Ristiriitoja voi kuitenkin syntyä siitä, että yhden maan lainsäädännön mukaan sitovat säännöt ovat ristiriidassa jonkin toisen maan lainsäädännön mukaan sitovien sääntöjen kanssa. Tällaiset erilaisten sitovien sääntöjen aiheuttamat ristiriidat voivat haitata rajat ylittävää toimintaa. 29. Vaikkei lainsäädännössä niitä edellytettäisikään, tietyt sopimusten lausekkeet voivat olla jäsenvaltion yleisten käytäntöjen tulosta, erityisesti silloin, kun käytäntö on saanut muodollisen asun vakiosopimuksissa. Joskus voi olla hankala tehdä sopimusta, jonka ehdot poikkeavat jossain jäsenvaltiossa yleisesti sovellettavista ehdoista. Osapuolen voi merkittävien taloudellisten tai oikeudellistenkin seikkojen vuoksi olla vaikeaa tai jopa mahdotonta hyväksyä toisen osapuolen maassa yleisesti käytetyn vakiosopimuksen ehtoja. Vastaavista syistä myös tämän voi olla vaikea hyväksyä ensiksi mainitun maan käytäntöjen mukaisia ehtoja. 30. Kuluttajien ja erityisesti pk-yritysten halukkuutta rajat ylittäviin liiketoimiin saattaa vähentää se, ettei muita sopimusoikeudellisia lainsäädäntöjä tunneta. Tämä on ollut osasyynä eräitten sellaisten yhteisön säännösten antamiseen, joilla pyritään parantamaan sisämarkkinoitten toimintaa. Tavaroiden ja palvelujen tarjoajat voivat jopa katsoa, ettei tuotteitten toimittaminen rajan takaisille kuluttajille ole taloudellisesti kannattavaa, ja kieltäytyä siitä. Alihankintaa ja hankintasopimuksia koskevat säännökset vaihtelevat melkoisesti jäsenvaltiosta toiseen. [15] Erot saattavat vaikeuttaa alihankkijoiden - yleensä pk-yritysten - osallistumista rajan ylitse ulottuviin järjestelyihin. [15] Italiassa on erityinen alihankintaa koskeva laki, ja Ranskassa säädetään lailla alihankkijoille suoritettavien maksujen ehdoista. Toista päätä edustavat useimmat jäsenvaltiot, joissa sopimussuhteisiin sovelletaan yksityisoikeuden säännöksiä (esim. Saksassa alihankintaan sovelletaan vuoden 1976 lakia liiketoiminnan yleisistä ehdoista sekä tiettyjä siviililain pykäliä). 31. Erot kansallisen lainsäädännön määräyksissä saattavat lisäksi merkitä lisäkustannuksia, etenkin tiedottamiseen ja mahdollisiin riita-asioihin liittyviä kustannuksia yrityksille yleensä ja erityisesti pk-yrityksille ja kuluttajille. Sopimuspuolet voivat joutua hankkimaan tietoja ja oikeudellista apua oudon ulkomaisen lain tulkinnasta ja soveltamisesta. Jos sovellettavasta laista on sovittu sopimuksessa, sitä sovelletaan myös siihen sopimuspuoleen, jonka maan lakia ei valittu. Sitä sovelletaan vähemmässä määrin myös sellaisiin sopimuksiin, joiden yhteydessä osapuolet ovat sopineet vakiosopimusehdoista, elleivät nämä ehdot kata kaikkia ongelmatapauksia. 32. Toimenpiteen lisäkustannukset saattavat haitata myös kilpailua esimerkiksi silloin, kun ulkomainen kilpailija kilpailee tavarantoimittajan tai palveluntarjoajan kanssa maassa asuvista asiakkaista. 33. Komissio haluaa saada tietoja siitä, missä määrin edellä kuvatut seikat aiheuttavat ongelmia sisämarkkinoitten toiminnalle ja mitkä muut sopimusoikeuteen liittyvät seikat haittaavat sisämarkkinoitten toimintaa. 3.3. Yhteisön lainsäädännön yhdenmukainen soveltaminen 34. EY:n lainsäätäjän on varmistettava johdonmukaisuus EY:n säädösten laatimisessa samoin kuin niiden täytäntöönpanossa ja soveltamisessa jäsenvaltioissa. Euroopan yhteisön toimenpiteiden on oltava keskenään johdonmukaisia, ja niillä olisi oltava sama tulkinta ja samat vaikutukset kaikissa jäsenvaltioissa. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että "sekä yhteisön oikeuden yhtenäisen soveltamisen periaate että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että yhteisön oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko yhteisössä itsenäisesti ja yhtenäisesti". [16] [16] Asia C-357/98 The Queen v. Secretary of State for the Home Department ex parte: Nana Yaa Konadu Yiadom, Kok. [2000], 9265, 26 kohta. Ks. myös asia C-287/98, Luxemburg v. Linster Kok. [2000], 6917, 43 kohta; asia C-387/97, Komissio v. Kreikka Kok. [2000], 5047; asia C-327/82, Ekro v. Produktschap voor Vee en Vlees, Kok. [1984] I-107, 11 kohta. Yhtenäisen soveltamisen periaatetta sovelletaan myös yksityisoikeudessa, ks. asia C-373/97, Dionisios Diamantis v. Elliniko Dimosio (Kreikan valtio) ja Organismos Ikonomikis Anasinkrotisis Epikhiriseon AE (OAE), Kok. [2000], I-1705, 34 kohta, asia C-441/93 Pafitis ym. v. TKE ym. Kok. [1996] I-1347, 68-70 kohta. 35. Sopimusoikeuden alalla EY:n lainsäätäjä on tähän mennessä harjoittanut harmonisointia vähä kerrassaan. Kun markkinat ovat kehittyneet ennakoimattomalla tavalla, vähittäinen toimintatapa voi aiheuttaa epäjohdonmukaisuutta EY-lainsäädännön soveltamisessa. Tietyissä tilanteissa [17] on esimerkiksi mahdollista soveltaa sekä ovimyynti- että timeshare-direktiiviä. Kumpikin direktiivi antaa kuluttajalle oikeuden purkaa kauppa, mutta oikeuden käyttöön sovellettava määräaika ei ole sama. Tällaiset sääntöristiriidat ovat poikkeustapauksia, mutta komissio kuulisi mielellään ongelmista, joita mahdolliset EY-sääntöjen ristiriidat aiheuttavat. [17] Ks. asia C-423/97, Travel-Vac S.L. v. Manuel José Antelm Sanchís [1999] Kok. I-2195. 36. Abstraktien termien käyttö EY:n lainsäädännössä voi sekin aiheuttaa ongelmia eli epäyhtenäisyyttä EY:n lainsäädännön ja kansallisten toimenpiteitten täytäntöönpanossa ja soveltamisessa. Abstraktien termien tarkoittamille oikeudellisille käsitteille voi olla kunkin maan lainsäädännössä koko joukko erilaisia säännöksiä. [18] [18] Näitä ongelmia on tarkasteltu hiljattain Euroopan parlamentin tutkimuksessa, jonka teki tunnustettujen riippumattomien oikeudellisten asiantuntijoiden ryhmä. Ryhmä totesi esimerkkinä tarkastellusta "vahingon" käsitteestä, ettei korvausvelvollisuutta koskevassa EY:n lainsäädännössä vielä ole edes kohtuullisen yhtenäistä käsitystä siitä, mitä vahinko on ja miten se voitaisiin määritellä, mikä luonnollisesti tekee kaikki yritykset laatia direktiivejä tällä alalla turhauttaviksi. (Euroopan parlamentti, tutkimuksen pääosasto: Study of the systems of private law in the EU with regard to discrimination and the creation of a European Civil Code (PE 168.511, s. 56). Joissakin direktiiveissä (direktiivin 85/374/ETY 9 artikla, direktiivin 86/653/ETY 17 artikla) "vahingolle" annetaan toisistaan poikkeavia määritelmiä. Kukin määritelmä on kuitenkin tarkoitettu ainoastaan kyseisen direktiivin soveltamista varten. Toisissa direktiiveissä (direktiivin 90/314/ETY 5 artikla) termiä taas käytetään määrittelemättä sitä. 37. Direktiivien säännöksissä olevat erot voidaan yleensä selittää direktiivissä käsiteltävien ongelmien eroilla. Siksi ei voida edellyttää, että esimerkiksi jonkin tietyn ongelman ratkaisemisessa käytettyä termiä tulkittaisiin ja sovellettaisiin täsmälleen samalla tavalla eri asiayhteydessä. Elleivät ratkaistavien ongelmien erot selitä säännösten eroja, eroista olisi hankkiuduttava eroon. 38. Kun jäsenvaltiot panevat EY:n direktiivejä täytäntöön omilla säädöksillään, abstraktit termit saavat kotimaisen sisällön. Nämä käsitteet vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen. [19] Jos EY:n lainsäädännön keskeisiä termejä ja käsitteitä ei tulkita yhdenmukaisesti jollakin tietyllä alalla tai useilla toisiinsa liittyvillä aloilla, kauppa- ja oikeuskäytäntö voi kehittyä erilaiseksi eri jäsenvaltioissa. [20] [19] Ongelmasta esimerkkinä on yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia C-168/00, Simone Leitner/TUI Deutschland GmbH & Co KG). Itävallan lain mukaisesti saksalaisen matkanjärjestäjän kanssa tehdyn pakettimatkasopimuksen perusteella kantaja hakee korvausta "aineettomista vahingoista" (sairaalassa vietetyt lomapäivät, joita ei hyvitetä). Itävallan laissa ei myönnetä korvauksia tällaisista vahingoista, Saksan ja eräiden muiden jäsenvaltioiden laissa kylläkin. Kantaja viittaa pakettimatkadirektiivin 5 artiklaan, jossa hänen mukaansa luodaan erityinen "vahingon" käsite, joka sisältää myös "aineettomat vahingot". [20] Komissio on korostanut esim. itsenäisistä kauppaedustajista annetun direktiivin täytäntöönpanosta laatimassaan raportissa (KOM (1996) 364 lopullinen, 23.7.1996), että sovellettaessa direktiivissä säädettyä vahingonkorvausjärjestelmää samanlaisissa tilanteissa päädyttiin Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa täysin erilaisiin käytännön tuloksiin. Syynä olivat erilaiset menetelmät korvauksen laskemisessa. 39. Tällaiset ongelmat eivät koske vain laaja-alaisia kysymyksiä, jotka liittyvät sopimusoikeuden yleisiin termeihin, kuten edellä kuvattiin, vaan niillä on merkitystä myös yksittäisillä talouden aloilla. [21] [21] Ongelma ulottuu myös sopimusoikeuden ulkopuolelle. Alexandre Lamfalussyn johtaman viisasten komitean raportissa Euroopan unionin arvopaperimarkkinoitten sääntelystä viitattiinkin ongelmiin, joiden taustalla ovat monitulkintaisuudet tietyissä rahoitusalan direktiiveissä. Niiden vuoksi jäsenvaltiot voivat soveltaa näitä direktiivejä toisistaan poikkeavasti. Loppuraportti, Bryssel, 15.2.2001, liite 5 (alustava raportti 9.11.2000). 40. Komissio haluaa välttää edellä kuvatut ongelmat ja selvittää, voitaisiinko tarvittava johdonmukaisuus taata nykyisin menettelytavoin vai pitäisikö sitä parantaa muilla keinoilla. Sen vuoksi komissio haluaisi saada tietoja sopimusoikeuteen liittyvistä käytännön ongelmista, jotka johtuvat tavasta, jolla jäsenvaltiot soveltavat ja panevat täytäntöön EY-sääntöjä. 4. Vaihtoehtoja tuleviksi EY:n aloitteiksi sopimusoikeuden alalla 41. Tämän asiakirjan herättämät kommentit voivat osoittaa, että sisämarkkinoitten toiminnalle on valtioiden rajat ylittäviin liiketoimiin liittyviä esteitä. Jos näitä ongelmia ei voida tyydyttävästi ratkaista tapauskohtaisin toimin, voidaan harkita laaja-alaista EY:n tason toimenpidettä, jolla sopimusoikeuden sääntöjä yhdenmukaistettaisiin kattavasti. Komission ja EY:n muiden toimielinten toimintavallalle on tällä alueella luonnollisesti rajoituksia. 42. Toimenpiteitten on noudatettava toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteita, jotka kuvataan EY:n perustamissopimuksen 5 artiklassa ja periaatteita koskevassa pöytäkirjassa. Kuten Euroopan parlamentti totesi päätöslauselmissaan komission säädöskäytännön parantamisesta laatimista raporteista, [22] toissijaisuusperiaate on sitova oikeudellinen normi, joka ei luonnollisestikaan estä Euroopan unionin toimivallan laillista harjoittamista. Eräät jäsenvaltiot ja EU:n toimielimet ovat korostaneet, että periaatetta on sovellettava tasapainoisella tavalla. [23] [22] KOM(2001) 772 lopullinen, 30.11.2000, s. 3. [23] KOM(2001) 772 lopullinen, 30.11.2000, s. 3. 43. Toissijaisuusperiaate ohjaa tapaa, jolla yhteisö käyttää toimivaltaansa yhteisön tasolla. Toissijaisuus on dynaaminen käsite, jota olisi sovellettava perustamissopimuksessa asetettujen tavoitteitten pohjalta. Periaatteen mukaan yhteisön toimintaa voidaan olosuhteiden vaatiessa laajentaa sen toimivallan rajoissa ja toisaalta rajoittaa sitä tai lopettaa se, kun se ei enää ole perusteltua. [24] Toiminnan toteuttamisesta yhteisön tasolla kansallisen tason sijaan olisi oltava selvää hyötyä. Kun tavoitteena on saada vaikutuksia koko yhteisön alueella, yhteisön tason toiminta on eittämättä paras tapa varmistaa yhtenäisyys jäsenvaltioiden järjestelmissä ja luoda yhteistyötä jäsenvaltioiden välille. [24] Ks. pöytäkirja toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden soveltamisesta (EYVL C 340, 10.11.1997, s. 105). 44. Lainsäädännön on lisäksi oltava tehokasta, eikä se saa luoda liiallisia rajoituksia keskus-, alue- ja paikallisviranomaisille eikä yksityiselle sektorille kansalaisyhteiskunta mukaan luettuna. Yhteisön oikeuden yleisiin oikeusperiaatteisiin kuuluvan suhteellisuusperiaatteen mukaan yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saa ylittää sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi, koska on selvää, että kun on mahdollista valita usean asianmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, ja että toimenpiteistä aiheutuvat haitat eivät saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. [25] Komissiolla on selkeä velvollisuus ehdottaa mitä tahansa toimenpiteitä, joita tarvitaan täydentämään jäsenvaltioiden pyrkimyksiä saavuttaa perustamissopimuksen tavoitteet. Varmistaakseen, että asetettuja tavoitteita noudatetaan sekä poliittisesti että oikeudellisesti, komissio nojaa kahteen kriteeriin: yhtäältä maiden keskus- ja alueviranomaisten ja kansalaisyhteiskunnan kykyyn toimia niin, että yhteisön säädösten tavoitteet saavutetaan, ja toisaalta siihen, että nämä tavoitteet sopivat yhteen tai ovat yhdenmukaisia kansallisten tai toimialakohtaisten käytäntöjen kanssa. [26] [25] Asia C-331/88, Fedesa Kok. [1990], 4023, 13 kohta; asia C-133/93, asia C-300/93 ja C-362/93, Crispoltoni, Kok. [1994], 4863, 41 kohta, asia C-157/96, The Queen v. Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, Commissioners of Customs & Excise, ex parte: National Farmers' Union, Kok. [1998], 2236, 60 kohta. [26] KOM(2001) 772 lopullinen, 30.11.2000, s. 8-9. 45. Lainsäädäntöehdotusten valmisteleminen tiedonantojen taikka vihreiden tai valkoisten kirjojen kautta on yksi tapa kuulla yksityistä sektoria, kansalaisyhteiskuntaa ja instituutioita kaikilla tasoilla säädösten tarkoituksenmukaisuudesta, tasosta ja sisällöstä, kun päämääränä on näiden tavoitteitten saavuttaminen. Komissio pyrkii lisäksi yhdessä sekä kansalaisyhteiskunnan että liike-elämän kanssa kartoittamaan toimintaa edellyttävät alat, jotta säädökset vastaisivat käyttäjien todellisia tarpeita. Tämän tiedonannon ja sen lisäksi mahdollisesti laadittavien asiakirjojen tavoitteena on selvittää harmonisoinnin tarve ja mahdolliset alat. 46. Jollei ongelma täysin ratkea tapauskohtaisen lähestymistavan kautta, on avoinna joitakin toimintavaihtoehtoja. Tiedonannossa tarkastellaan lyhyesti neljää vaihtoehtoa: I. Ei toteuteta EY:n tason toimia. II. Edistetään yhteisten sopimussoikeudellisten periaatteitten kehittämistä tähtäimessä kansallisten lakien lähentäminen. III. Parannetaan voimassa olevan lainsäädännön laatua. IV. Annetaan uutta kattavaa EY-lainsäädäntöä. 47. Nämä vaihtoehdot eivät ole ainoita mahdollisia, ja niitä voidaan yhdistelläkin. Niitä voidaan soveltaa sopimusoikeuteen tai johonkin muuhun yksityisoikeuden osa-alueeseen. Kutakin vaihtoehtoa voidaan soveltaa joihinkin tiettyihin toimialoihin tai laaja-alaisesti. Toimenpiteen sitovuus riippuu sen soveltamisalasta ja kaikista kyseeseen tulevista etunäkökohdista. Periaatteessa kaikkien vaihtoehtojen olisi kuitenkin annettava sopimuspuolten vapaasti päättää tarpeisiinsa parhaiten sopivista sopimusehdoista. 48. Yksi vaihtoehto - jota ei käsitellä tässä, sillä se on yhteisön aloitetta laajempi - olisi se, että neuvoteltaisiin yksityisoikeuteen liittyvä kansainvälinen sopimus, joka olisi samankaltainen kuin CISG-yleissopimus mutta soveltamisalaltaan tavarakauppaa laajempi. CISG-yleissopimuksen määräykset voitaisiin kuitenkin myös sisällyttää vaihtoehtoihin II ja IV, mikä tekisi ne helpommin hyväksyttäviksi liike-elämän ja oikeustoiminnan harjoittajien kannalta. 4.1. I. Ei toteuteta EY:n tason toimia 49. Markkinat synnyttävät usein yleistä huolta aiheuttavia ongelmia mutta myös omia ratkaisujaan. Ei ole syytä aliarvioida markkinoitten kykyä reagoida tehokkaasti erilaisiin yhteiskunnallisiin arvoihin tai yleiseen mielipiteeseen. Markkinoitten kilpailuluonteen vuoksi useat sen luomat ongelmat voivat selvitä automaattisesti eturyhmien (kuluttajien, kansalaisjärjestöjen, yritysten) luoman paineen ansiosta. Viranomaiset voivat tehostaa oman edun ja yleisen edun kohtaamista. 50. Jäsenvaltioitten ja toimialajärjestöjen erilaiset toimet, joilla ne esimerkiksi tarjoavat apua ja neuvoja valtioiden rajat ylittävissä liiketoimissa, voivat tehokkaasti viedä markkinoita johonkin tiettyyn suuntaan (esimerkiksi vauhdittaa uuden tekniikan käyttöä tai kannustaa uudenlaisten kauppatapojen omaksumista). Ne saattavat osaltaan olla vastapainona rajat ylittävään kauppaan liittyville taloudellisille ja psykologisille riskeille, olivatpa riskit todellisia tai oletettuja. Talouselämän toimijoiden palveluilla voidaan tehokkaasti ratkaista jo selvillä olevat rajat ylittävän kaupan ongelmakohdat. Toimialajärjestöt voivat esimerkiksi antaa tukea tai neuvoja pk-yrityksille. [27] [27] Seuraavassa on kaksi esimerkkiä jäsenvaltioiden tai toimialajärjestöjen aloitteista, joilla haetaan ratkaisua sopimusongelmiin rajat ylittävissä tapauksissa. Keinoina ovat vapaaehtoisesti sovellettavat kansainväliset vakiosopimukset.Vuonna 1999 kuuden saksalaisen teollisuusliiton ryhmä, ns. komponenttiteollisuuden työryhmä, sopi viidestä rajat ylittävien sopimusten vähimmäislausekkeesta. Vakiosopimuksen piiriin kuuluvat kuitenkin vain sellaiset sopimukset, joihin sovelletaan yksinomaan Saksan lakia (sopimuspuolten on sovittava, että sopimusta sääntelee Saksan laki). Sopimus sisältää määräyksiä hinnoista, luottamuksellisuudesta, muoteista, laitteista, teollisoikeuksista, takuusta, korvausvelvollisuudesta, tuotevahingoista jne.- Myös ORGALIME (Euroopan mekaanisen, sähkö-, elektroniikka- ja metallintyöstöteollisuuden ryhmä) laati kansainvälisen "konsortiosopimuksen" mallin edistääkseen yritysten välistä rajat ylittävää yhteistyötä. 51. Taloudessa tapahtuva kehitys - erityisesti markkinoitten syvenevä integroituminen todellisiksi sisämarkkinoiksi - kannustaa sekin eri maiden poliitikkoja ja lainsäätäjiä etsimään ratkaisuja ongelmiin sopimuksissa, joissa on muista jäsenvaltioista tulevia osapuolia. Tuloksena voisi olla tietynasteista "pehmeää harmonisointia", jonka liikkeellepanijoina on EY-sääntöjen sijaan taloudessa tapahtuva kehitys. Näin voitaisiin ratkaista joitakin yhteisön sisäiseen kauppaan liittyviä ongelmia, kunhan sopimuspuolilla on todellinen ja tasapuolinen oikeus vapaasti valita sovellettava lainsäädäntö, saatavilla on vapaasti kattavia ja paikkansa pitäviä tietoja säännöistä ja käytettävissä on tasapuolisia ja kohtuuhintaisia vaihtoehtoisia riidanratkaisumenettelyjä. 4.2. II. Edistetään yhteisten sopimussoikeudellisten periaatteitten kehittämistä tähtäimessä kansallisten lakien lähentäminen 52. Yksi mahdollisuus lähentää jäsenvaltioiden yksityisoikeutta olisi, että komissio tukisi vertailevaa oikeustieteellistä tutkimusta ja yhteistyötä mm. tiedemaailman edustajien, tuomarien ja muiden oikeusalan toimijoiden sekä asiantuntijoiden välillä. Yhteistyöllä voitaisiin yrittää määrittää yhteisiä periaatteita kansallisen sopimusoikeuden keskeisillä alueilla. Prosessissa voitaisiin käyttää ja kehittää alalla jo tehtävää työtä, kuten tieteellisten tutkimusten tuloksia ja kansainvälisten akateemisten piirien tekemiä päätelmiä. Tutkimus ja yhteistyö voisi perustua kumppanuuteen, jossa EY:n toimielimet - erityisesti komissio - voisivat toimia koordinoijina. Kansainvälisten sopimusten osalta voitaisiin määritellä yhteisiä ratkaisuja, periaatteita tai jopa säännöstöjä. 53. Keskusteluissa voitaisiin saada aikaan yhteisiä periaatteita tai laatia ohjeita tai käytännesääntöjä tiettyjä sopimustyyppejä varten. Yhteisistä periaatteista olisi hyötyä sopimuspuolille uusia sopimuksia laadittaessa samoin kuin sopimusten toteuttamisessa. Ne voisivat olla hyödyllisiä myös kansallisille tuomioistuimille ja välimiehille, joiden on tehtävä päätöksiä sellaisissa oikeudellisissa kysymyksissä - erityisesti kun kyse on rajat ylittävistä tapauksista -, joita kansalliset sitovat säännöt eivät täysin kata tai joihin sovellettavaa lainsäädäntöä ei ole lainkaan. Tuomioistuimet ja välimiehet tietäisivät tällöin, että sovellettavat periaatteet johtaisivat ratkaisuun, joka on yhtenäinen kaikissa EY:n kansallisissa sopimusoikeusjärjestelmissä. Yhteiset periaatteet voisivat samalla auttaa kansallisia tuomioistuimia, joiden on sovellettava jonkin muun maan lakia, saamaan peruskäsityksen tapauksen taustalla olevan lain yleisperiaatteista. Jäsenvaltiot ja EY voisivat mahdollisimman pitkälle seurata laadittuja ohjeita, kun ne antavat kansalliseen sopimusoikeuteen kuuluvaa uutta lainsäädäntöä tai mukauttavat alan vanhoja säädöksiä. 54. Yhteisten periaatteitten soveltaminen voisi jopa luoda tapaoikeutta, kunhan niitä sovelletaan pitkään ja keskeytyksettä ja siihen on voimakasta yhteistä tahtoa. Se voisi tuoda muutoksia sellaisiin jäsenvaltioissa noudatettaviin liiketapoihin, jotka voivat muodostaa esteitä sisämarkkinoitten täydelle toiminnalle. 55. Kunhan yhteiset periaatteet tai ohjeet on laadittu ja kaikki osapuolet kaikissa jäsenvaltioissa ovat hyväksyneet ne, olisi varmistettava, että ne leviävät laajalti niitä soveltavien tahojen keskuuteen. Sillä tavoin taattaisiin, että yhteisiä periaatteita tai ohjeita sovelletaan johdonmukaisesti ja yhtenäisesti. Periaatteitten ja ohjeitten soveltaminen voisi kuitenkin perustua vain vapaaehtoisuuteen. Jos riittävän moni oikeusalan toimija sekä EY:n ja jäsenvaltioiden lainsäätäjät todella soveltavat niitä jatkuvasti, voitaisiin lisätä lähentymistä sopimusoikeuden alalla Euroopassa. Jotta vaihtoehdolla olisi todellista merkitystä, on selvää, että yhteiset periaatteet on määriteltävä niin, että ne täyttävät kaikki legitiimit vaatimukset. 56. Toinen mahdollisuus liittyy vakiosopimuksiin. Taloudellisten toimien tekoa helpotetaan kaikissa jäsenvaltioissa lukuisilla vakiosopimuksilla, joiden ansiosta osapuolten ei tarvitse neuvotella sopimusehdoista joka kerta erikseen. Vakiosopimukset tuovat osapuolille myös varmuutta, ja niillä on melkeinpä lakisääteistä lähentelevä asema. Juuri tästä syystä on usein vaikeaa tehdä sopimus silloin, kun toisen osapuolen maassa ei noudateta ensimmäiselle osapuolelle tuttuja kotimaisen vakiosopimuksen ehtoja. Eri jäsenvaltioista tulevat osapuolet voivatkin olla tottuneet erilaisiin vakiomuotoisina käytettäviin ehtoihin. Nämä ongelmat voitaisiin ratkaista - yhteisön lainsäädännön mukaisella tavalla -, kun laadittaisiin koko EY:ssä käytettäviä vakiosopimuksia. Komissio voisi tukea eri tahoja tällaisten vakiosopimusten laatimisessa. 4.3. III. Parannetaan voimassa olevan lainsäädännön laatua 57. Lissabonin Eurooppa-neuvosto pyysi komissiota, neuvostoa ja jäsenvaltioita "määrittelemään vuoteen 2001 mennessä strategian, jossa yksinkertaistetaan uudella koordinoidulla toimella lainsäädäntöä". Komissio antoi pyyntöön alustavan vastauksen Tukholman Eurooppa-neuvostolle esittämässään väliraportissa, [28] jossa luodaan katsaus tilanteeseen ja esitetään komission alustavat ajatukset siitä, miten Lissabonissa annettu toimeksianto muutetaan käytännön toimiksi. [28] Komission väliraportti Tukholman Eurooppa-neuvostolle: "Lainsäädännön parantaminen ja yksinkertaistaminen" - KOM(2001)130, 7.3.2001. 58. Kun voimassa olevaa lainsäädäntöä ryhdytään parantamaan, ensin on ajanmukaistettava säädökset. Komissio aikoo vahvistaa ja kehittää toimia, jotka on jo aloitettu voimassa olevien säädösten kodifioinnissa, muuttamisessa ja konsolidoinnissa [29] ja joissa keskitytään avoimuuteen ja selkeyteen. Myös säädösten muotoilua voitaisiin tarkastella: esittämistapa ja terminologia voisivat olla johdonmukaisempia. Lakitekstien muotoiluun liittyvien muutosten lisäksi olisi systemaattisemmin paneuduttava voimassa olevien säädösten sisällön yksinkertaistamiseen ja selkeyttämiseen. [30] Komissio aikoo niinikään arvioida yhteisön lainsäädännön vaikutuksia ja muuttaa säädöksiä tarvittaessa. [31] [29] Ks. väliraportti - KOM(2001) 130, 7.3.2001, s. 10. [30] Ks. väliraportti - KOM(2001) 130, 7.3.2001, s. 10. [31] Ks. väliraportti - KOM(2001) 130, 7.3.2001, s. 9. 59. Direktiivien säännöksiä voitaisiin tarvittaessa yksinkertaistaa. EY onkin jo useita vuosia pitänyt tavoitteenaan yksinkertaistaa yhteisön lainsäädäntöä. SLIM-aloite [32] (sisämarkkinalainsäädännön yksinkertaistaminen) on kunnianhimoisimpia yksinkertaistamishankkeita. Yksinkertaistamishankkeilla [33] voitaisiin parantaa laatua, supistaa nykyistä sääntelyvälineistöä ja samalla korjata mahdollisia epäjohdonmukaisuuksia tai jopa ristiriitaisuuksia oikeusvälineiden välillä. [32] SLIM-pilottihanke (sisämarkkinalainsäädännön yksinkertaistaminen) - Projekti käynnistettiin vuonna 1996 sisämarkkinalainsäädännön yksinkertaistamiseksi, liiallisen lainsäädännön välttämiseksi ja täytäntöönpanokustannusten rajoittamiseksi. SLIM-hankkeella halutaan keskittää huomio tiettyihin kysymyksiin, ei purkaa sääntelyä. Työ on erittäin kohdennettua, jotta se voidaan tehdä lyhyessä ajassa, ja tavoitteena on täsmälliset suositusten tekeminen. [33] Yritysten toimintaolosuhteiden yksinkertaistamista käsittelevä BEST-ryhmä - Komissio perusti yritysten toimintaolosuhteiden yksinkertaistamista käsittelevän BEST-ryhmän vuonna 1997. Ryhmän vuonna 1998 antamassa raportissa oli 19 suositusta, joiden aiheena olivat yritysten toimintaolosuhteet jäsenvaltioissa monilla eri aloilla. 60. Parannusta voisi tuoda myös se, että tarvittaessa muutettaisiin nykyisten säädösten sisältöä [34] ennen uusien antamista. Esimerkiksi voitaisiin tarpeen tullen ja asianmukaisissa yhteyksissä laajentaa eri direktiivien soveltamisalaa sellaisiin sopimuksiin tai liiketoimiin, joissa on paljon samanlaisia piirteitä kuin direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa mutta joita ei syystä tai toisesta otettu direktiivin piiriin sitä annettaessa. Näin parannettaisiin toiminnan johdonmukaisuutta tarkasti määritellyllä alalla tai tietyntyyppisten toimien yhteydessä. [35] Vastaavasti olisi selvitettävä perusteet sille, että eri direktiiveissä annetaan erilainen ratkaisu samanlaiseen ongelmaan. [34] Edellä mainitussa Euroopan parlamentin käynnistämässä tutkimuksessa Study of the systems of private law in the EU with regard to discrimination and the creation of a European Civil Code todetaan, että sopimuksiin ja direktiiveihin kirjatut säännöt on käytävä systemaattisesti läpi tiheällä kammalla, ne on saatettava tarvittaessa osaksi kansallista lainsäädäntöä, niiden sisältöä on täydennettävä ja muotoa hiottava. Sääntöjä on koordinoitava, ne on nivottava yhteen, niistä on siivottava kaikki turhat säännökset, epäjohdonmukaisuudet ja terminologinen rajoittuneisuus, jotta ne saadaan lopulta osaksi systemaattisesti yhtenäistä rakennetta, osaksi kodifioidun järjestelmän kokonaiskuvaa. [35] Ahdas soveltamisala on tyypillistä useille direktiiveille (esim. "ovimyyntidirektiivi" 85/577 ei kata mm. vakuutussopimuksia eikä sopimuksia kiinteistön myymisestä, vuokraamisesta tai rakentamisesta etäsopimusdirektiivi 97/7 ei kata mm. sopimuksia kiinteistön rakentamisesta tai myymisestä, timesharing-direktiivi 94/47 kattaa vain vähintään kolmen vuoden sopimukset; kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annettu direktiivi 2000/35/EC ei kata kuluttajien kanssa suoritettavia toimia). 4.4. IV. Annetaan uutta kattavaa EY-lainsäädäntöä 61. Vaihtoehto olisi myös soveltamisalaltaan yleinen säädös, joka sisältäisi säännöksiä sopimusoikeutta koskevista yleisistä kysymyksistä sekä yksittäisistä sopimuksista Tässä yhteydessä on pohdittava säädösvälineen valintaa ja toimenpiteitten sitovuutta. 62. Välineen valintaan vaikuttaa useita tekijöitä, joista yksi on tavoiteltavan yhdenmukaistamisen laajuus. 63. Direktiivi antaisi jäsenvaltioille joustonvaraa mukauttaa täytäntöönpanosäädöstensä säännöksiä maansa taloudellisiin ja oikeudellisiin erityisoloihin. Toisaalta direktiivi voisi sallia eroja täytäntöönpanossa, mikä puolestaan voisi haitata sisämarkkinoitten toimintaa. 64. Jos valitaan asetus, jäsenvaltioille jäisi direktiiviin nähden vähemmän joustonvaraa säädöksen soveltamisessa omissa oikeusjärjestelmissään, mutta toisaalta asetus varmistaisi talouden toimijoille selkeämmät ja yhtenäisemmät toimintaehdot sisämarkkinoilla. 65. Suositus tulee kyseeseen ainoastaan silloin, kun valitaan täysin vapaaehtoinen toimintamalli. 66. Ehdotettavien toimenpiteitten sitovuuden osalta on valittavana seuraavat (yhdisteltävissä olevat) vaihtoehdot: a) Puhtaasti vapaaehtoinen malli, joka osapuolten on valittava: esimerkiksi suositus [36] tai asetus, [37] jota sovelletaan silloin, kun sopimuspuolet sopivat sen sopimuksensa sääntelyperustaksi. [36] Ks. esim. Principles of European Contract Law: 1.101 artiklan 2 kohta (ks. alaviite 1, s. 2). [37] Esimerkiksi neuvoston asetus eurooppayhtiön (SE) säännöistä, josta neuvosto antoi poliittiset suuntaviivat 20. joulukuuta 2000 (neuvoston asiakirja 14.886-00, 1.2.2001). b) Säännöstö, jota sovellettaisiin, ellei sopimuksessa toisin määrätä. Tällaista lainsäädäntöä on jo olemassa maksuviivästysdirektiivin [38] ja CISG-yleissopimuksen [39] yhteydessä. Tällöin käytössä olisi joukko turvasäännöksiä, mutta sopimuspuolet voisivat vapaasti sopia sopimuksessa muista ratkaisuista eli kansallisen lain soveltamisesta tai sopimuksessa erikseen määrätyistä ratkaisuista. Näin varmistettaisiin, että sopimuksen osapuolilla on täysi vapaus määritellä sopimuksen sisällöltä. Säännöstö tarjoaisi kuitenkin turvaverkon, jota käytettäisiin vain silloin, kuin sopimuksessa ei asiasta nimenomaan määrätä. [38] Direktiivin 2000/35/EY 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään erityisistä kriteereistä, joilla määritetään päivä, jolloin korkoa on alettava maksaa, jos maksupäivää tai -aikaa ei ole määrätty sopimuksessa (30 päivää laskun vastaanottamisesta tai 30 päivää tavaran tai palvelun vastaanottamisesta). 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetään "lakisääteisestä korosta", jota on maksettava, ellei sopimuksesta muuta johdu. [39] Ks. CISG- yleissopimuksen 6 artikla. c) Sitova säännöstö, josta ei voida poiketa sopimuksin. 67. Kolmannessa vaihtoehdossa säädös korvaisi voimassa olevan kansallisen lain, kun taas ensimmäisessä vaihtoehdossa ne olisivat voimassa samanaikaisesti. Toisessa vaihtoehdossa molemmat tilanteet olisivat mahdollisia. 68. Kussakin säännöstössä voitaisiin erottaa toisistaan pakolliset ja ei-pakolliset säännöt. 69. Toisen ja kolmannen vaihtoehdon yhdistelmää voitaisiin ajatella esimerkiksi sellaisille aloille kuin kuluttajansuoja, jossa on yleisten ja automaattisesti sovellettavien turvasäännösten lisäksi eräitä velvoittavia säännöksiä, joista sopimuspuolet eivät voisi poiketa. 4.5. Muut mahdolliset vaihtoehdot 70. Kuten edellä todettiin, vaihtoehtoluettelo ei ole kattava vaan suuntaa-antava. Niinpä komissio kuulisikin mielellään muita ehdotuksia, joilla ongelmiin saataisiin tepsivä ratkaisu. 5. Päätelmät 71. Tämän tiedonannon tarkoituksena on käynnistää avoin, laaja ja yksityiskohtainen keskustelu, johon osallistuvat Euroopan yhteisön toimielimet ja toisaalta suuri yleisö, yritykset, kuluttajajärjestöt, tiedemaailman edustajat ja oikeusalan toimijoiden järjestöt. Palautteen perusteella komissio päättää aloiteoikeutensa rajoissa lisätoimenpiteistä. 72. Komissio haluaisi erityisesti kuulla näkemyksiä niistä sisämarkkinoitten toimintaan liittyvistä ongelmista, jotka johtuvat eroista eri maiden yksityisoikeudessa. Näiden tietojen olisi oltava mahdollisimman täsmällisiä. Mieluiten niissä olisi annettava konkreettisia esimerkkejä tapauksista, joissa jäsenvaltioiden sopimuslainsäädännön erot ovat tehneet yhteisön sisäisen kaupankäynnin hankalaksi tai jopa mahdottomaksi tuottajille, palveluntarjoajille, kauppiaille tai kuluttajille. Kyse voisi olla tapauksista, joissa jäsenvaltioiden toisistaan poikkeavat lainsäädännöt ovat aiheuttaneet merkittäviä lisäkustannuksia myyjille, yrityksille tai kuluttajille. 73. Komissio haluaisi mielellään palautetta myös D-osassa esitellyistä toimintavaihtoehdoista: mikä niistä (tai mikä muu vaihtoehto) olisi sopivin keino ratkaista tässä tiedonannossa esiin tuodut ongelmat. Kaikkia halukkaita kehotetaan lähettämään kommenttinsa 15 lokakuu 2001 mennessä sähköisessä muodossa osoitteeseen European-Contract-Law@cec.eu.int tai kirjallisesti Euroopan komissiolle osoitteeseen Rue de la Loi 200, B-1040 Bruxelles. Viitteeksi olisi merkittävä "Tiedonanto eurooppalaisesta sopimusoikeudesta". Todellisen keskustelun virittämiseksi komissio on julkaissut tämän vihreän kirjan Europa-palvelimellaan osoitteessa http://europa.eu.int/comm/off/green/index_fi.htm. Lähetetyt kommentit julkaistaan samalla verkkosivulla. LIITE I KESKEISTÄ YHTEISÖN LAINSÄÄDÄNTÖÄ YKSITYISOIKEUDEN ALALLA Yleisiä huomautuksia Seuraavan ei-tyhjentävän esityksen tarkoituksena on kuvata yksityisoikeuteen ja erityisesti sopimusoikeuteen liittyvää yhteisön lainsäädäntöä. Joillakin direktiiveillä tavoitellaan selvästi kansallisten sopimussääntöjen yhdenmukaistamista, kun taas toiset vaikuttavat näihin sääntöihin vain epäsuorasti. 1. Kuluttajia koskeva sopimusoikeus Yleisiä huomautuksia Tässä osassa osoitetaan, että yksi sopimuksia käsittelevien EY-direktiivien puutteista on se, ettei niissä viitata sopimuksen tekemiseen eikä seuraamuksiin, joita aiheutuu, ellei direktiivien säännöksiä ennen sopimuksen tekemistä annettavista tiedoista noudateta. 1.1. Kulutustavaroiden myynti ja niihin liittyvät takuut Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/44/EY, annettu 25. toukokuuta 1999, kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista. Tavoite Tarkoituksena on varmistaa kuluttajansuoja rajat ylittävässä kaupankäynnissä ja vahvistetaan kuluttajien luottamusta siihen asettamalla yhteiset vähimmäissäännöt, jotka pätevät tuotteen ostopaikasta riippumatta. Sisältö Direktiivissä 1999/44/EY yhdenmukaistetaan käsite siitä, milloin kulutustavara ei ole sopimuksen mukainen, kuluttajan oikeudet hänen ostettuaan viallisen tuotteen sekä edellytykset näiden oikeuksien käytölle. Kulutustavaralla tarkoitetaan irtainta esinettä eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta (1 artiklan 2 kohdan b alakohta). Kulutustavaroiden on oltava kauppasopimuksen mukaisia (2 artiklan 1 kohta). Kulutustavaroita pidetään sopimuksen mukaisina, jos ne täyttävät 2 artiklan 2 kohdassa mainitut oletukset. Myyjän katsotaan olevan mukaan vastuussa, jos virhe ilmenee kahden vuoden kuluessa tavaran luovutuksesta (5 artiklan 1 kohta), paitsi jos kuluttaja sopimuksentekohetkellä tiesi tai hänen olisi kohtuudella pitänyt tietää virheestä (2 artiklan 3 kohta). Kuuden kuukauden kuluessa tavaran luovutushetkestä ilmenevän virheen oletetaan olleen olemassa luovutushetkellä, jollei tämä oletus ole tavaran tai virheen luonteen vastainen (5 artiklan 3 kohta). Kun kuluttaja ilmoittaa myyjälle, ettei tavara ole sopimuksen mukainen, hänellä on oikeus pyytää tavara korjattavaksi tai vaihdettavaksi vastikkeetta kohtuullisen ajan kuluessa ja ilman, että siitä aiheutuu hänelle huomattavaa haittaa (3 artiklan 2 kohta). Jos tavaran korjaaminen tai vaihtaminen on mahdotonta tai epäsuhtaista tai jos myyjä ei ole korjannut virhettä kohtuullisessa ajassa tai aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa, kuluttaja voi vaatia asianmukaista hinnanalennusta (3 artiklan 5 kohta). Jos virhe ei ole vähäinen, kuluttajalla on vaihtoehtoisesti oikeus vaatia, että kauppa puretaan (3 artiklan 6 kohta). Jos tavaran lopullinen myyjä on vastuussa kuluttajalle tavaran virheestä, hänellä on oikeus vaatia oikaisua vastuussa olevalta taholta kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Virheen on kuitenkin johduttava tavaran valmistajan, saman sopimusketjun aikaisemman myyjän tai jonkin muun välittäjän toiminnasta tai laiminlyönnistä. (4 artikla). Takuu [40] sitoo antajaansa takuutodistuksessa ja takuuseen liittyvässä mainonnassa ilmaistuin edellytyksin (6 artiklan 1 kohta). Takuu on annettava kirjallisena asiakirjana, johon kuluttaja voi vapaasti tutustua ennen kauppaa ja jossa mainitaan erityisesti takuun voimassaoloaika ja alueellinen ulottuvuus sekä takuun antajan nimi ja osoite (6 artiklan 2 ja 3 kohta). Vaikka tarjottu takuu ei täytä direktiivin vaatimuksia, kuluttaja voi silti vaatia takuuehtojen noudattamista (6 artiklan 5 kohta). Sopimusehdot tai sopimukset, joilla syrjäytetään tai rajoitetaan direktiiviin perustuvia oikeuksia, eivät sido kuluttajaa (7 artiklan 1 kohta). [40] Myyjän tai tuottajan antama lisäsitoumus, joka ylittää hänen tarjoamiensa kulutustavaroiden myyntiä sääntelevät oikeudelliset määräykset. 1.2. Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot Neuvoston direktiivi 93/13/ETY, annettu 5. huhtikuuta 1993, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista Tavoite Tarkoituksena on poistaa kohtuuttomat ehdot elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisistä sopimuksista. Sisältö Direktiiviä 93/13/ETY sovelletaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten sopimusten niihin ehtoihin, jotka eivät ole pakollisia ja joista ei ole erikseen neuvoteltu (1 artikla). Erikseen neuvottelematon ehto on kohtuuton, jos se aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille - direktiivin liitteessä on luettelo kohtuuttomana pidettävistä ehdoista (3 artikla). Sopimusehdon kohtuuttomuuden arvioinnissa tarkastellaan sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonnetta, sopimuksen tekoon liittyviä olosuhteita sekä muita sopimuksen tai siihen liittyvän toisen sopimuksen ehtoja (4 artikla). Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla (5 artikla). Kohtuuttomiksi katsotut ehdot eivät missään tapauksessa sido kuluttajia (6 artikla). 1.3. Matkapaketit, pakettilomat ja pakettikiertomatkat Neuvoston direktiivi 90/314/ETY, annettu 13. kesäkuuta 1990, matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista Tavoite Tarkoituksena on lähentää toisiinsa jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joita sovelletaan yhteisön alueella myytäviin tai myytäväksi tarjottaviin matkapaketteihin, mukaan lukien pakettilomat ja pakettikiertomatkat. Sisältö Direktiiviä 90/314/ETY sovelletaan etukäteen järjestettyyn kuljetuksen, majoituksen tai näihin välittömästi liittymättömän muun matkailupalvelun yhdistelmän myyntiin, kun tällainen vähintään kahden palvelun yhdistelmä myydään tai sitä tarjotaan myytäväksi yhdistettyyn hintaan ja kun palvelu kestää yli 24 tuntia tai sisältää majoituksen yön aikana. Kuluttajan saataville annettavassa esitteessä on mainittava selvästi ja täsmällisesti hinta, matkakohde, matkareitti ja kuljetusväline, majoituksen muoto, ateriasuunnitelma, passi- ja viisumimääräykset, terveysmääräykset, maksuaikataulu sekä ajankohta, johon mennessä kuluttajalle on viimeistään ilmoitettava matkan peruuntumisesta (3 artikla). Esitteen tiedoista tulee osa sopimusta (3 artikla). Ennen sopimuksen tekemistä matkanjärjestäjän on ilmoitettava kuluttajalle kirjallisesti tietyt tiedot passi- ja viisumimääräyksistä (erityisesti niiden hankkimisajasta) ja terveysmääräyksistä (4 artikla). Matkanjärjestäjän on ilmoitettava kuluttajalle kirjallisesti matkan aikana tehtävien pysähdysten ajat ja paikat, yksityiskohtaiset tiedot matkustajalle varatusta paikasta, matkanjärjestäjän paikallisen edustajan nimi, osoite ja puhelinnumero taikka - jos tällaista ei ole - puhelinnumero hätätilanteita varten. Järjestäjän on lisäksi annettava eräitä muita tietoja, kun kyse on alaikäisestä matkustajasta. Hänen on myös annettava tiedot mahdollisuudesta ottaa vapaaehtoinen vakuutus sairautta tai avustusta varten (4 artiklan 1 kohta). Kuluttaja voi siirtää varauksensa toiselle (4 artiklan 3 kohta). Sopimuksen mukaisia hintoja saa muuttaa vain, jos sopimuksessa on nimenomaisesti pidätetty mahdollisuus siihen. Hinnanmuutoksen perusteena voivat olla ainoastaan muutokset valuuttakursseissa, kuljetuskustannuksissa, veroissa tai maksuissa. (4 artiklan 4 kohta). Jos sopimuksen ehtoja muutetaan huomattavasti, kuluttajalla on oikeus purkaa sopimus ilman seuraamuksia. Jos kuluttaja purkaa sopimuksen, hänellä on oikeus saada maksamansa rahamäärät takaisin (4 artiklan 6 kohta). Matkanjärjestäjä on vastuussa sopimuksen puutteellisesta tai virheellisestä täyttämisestä, ja kuluttajalla on asianmukaisissa tapauksissa oikeus saada siitä korvaus. (4 artiklan 7 kohta). Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sopimuksen osapuolena oleva matkanjärjestäjä tai välittäjä vastaa suhteessa kuluttajaan sopimuksen mukaisten velvoitteiden asianmukaisesta täyttämisestä. Matkanjärjestäjä tai välittäjä vastaa sopimuksen puutteellisesta tai virheellisestä täyttämisestä aiheutuvasta vahingosta, johtuipa se heidän omasta tai muun palvelunsuorittajan virheestä. Korvausvastuuta voidaan rajoittaa kansainvälisten sopimusten mukaisesti. Jos vahinko on muu kuin henkilövahinko, jäsenvaltiot voivat sallia korvausvastuun kohtuullisen rajoittamisen sopimusehdolla. (5 artikla) Kuluttajan on mahdollisimman pian ilmoitettava sopimuksen täyttämisessä paikalla havaitsemistaan puutteista kyseisten palvelujen suorittajalle sekä matkanjärjestäjälle tai välittäjälle kirjallisesti tai muulla sopivalla tavalla. Tästä velvollisuudesta on mainittava sopimuksessa selkeästi ja nimenomaisesti. (5 artikla.) Kun on tehty valitus, matkanjärjestäjän, välittäjän taikka heidän mahdollisen paikallisen edustajansa on viivytyksettä ryhdyttävä toimenpiteisiin sopivan ratkaisun löytämiseksi (6 artikla). 1.4. Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvotellut sopimukset Neuvoston direktiivi 85/577/ETY, annettu 20. joulukuuta 1985, muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta Tavoite Tarkoituksena on suojata kuluttajia epärehellisiltä menettelyiltä muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltujen sopimuksien yhteydessä. Sisältö Direktiiviä 85/577/ETY sovelletaan sopimuksiin, joiden mukaan kuluttajalta veloitettava korvaus ylittää 60 euroa (3 artikla) ja jotka on tehty elinkeinonharjoittajan toimitilojensa ulkopuolelle järjestämällä tutustumiskäynnillä. Direktiiviä sovelletaan myös sopimuksiin, jotka on tehty elinkeinonharjoittajan käydessä kuluttajan kotona tai työpaikalla. Direktiiviä sovelletaan, jos elinkeinonharjoittajan käynnin aiheena ei ole kuluttajan nimenomainen kutsu tai jos kuluttaja ei kutsuessaan elinkeinonharjoittajan voinut tietää tämän kaupallisen toiminnan laajuutta. Lisäksi sitä sovelletaan sopimuksiin, joiden osalta kuluttaja tekee sopimukseen perustuvan tai sopimuksenulkoisen tarjouksen ottaa vastaan elinkeinonharjoittajan vierailu tai osallistua tämän järjestämään tutustumiskäyntiin. (1 artikla.) Elinkeinonharjoittajan on annettava kuluttajalle kirjallinen ilmoitus tämän oikeudesta peruuttaa sopimus (4 artikla). Kuluttaja voi käyttää peruutusoikeuttaan seitsemän päivän kuluessa siitä, kun hän on saanut edellä tarkoitetun ilmoituksen (5 artikla). 1.5. Kulutusluotot Neuvoston direktiivi 87/102/ETY, annettu 22. joulukuuta 1986, kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä Tavoite Tarkoituksena on yhdenmukaistaa kulutusluottoja sääntelevät säännöt ja varmistaa samalla korkeatasoinen kuluttajansuoja. Sisältö Direktiiviä 87/102/ETY sovelletaan luottosopimuksiin, joiden mukaan luotonantaja myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun sellaisen taloudellisen järjestelyn muodossa (1 artikla). Luottosopimukset on tehtävä kirjallisesti, ja niissä on mainittava olennaiset sopimusehdot, mm. todellinen vuosikorko ja ehdot, joiden nojalla sitä voidaan muuttaa (4 artikla). Kun luotto myönnetään ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä, kuluttajalle on ilmoitettava tietyistä seikoista kirjallisesti joko sopimusta tehtäessä tai sitä ennen. Erityisesti hänelle on ilmoitettava mahdollisesta luottorajasta, vuotuisesta korkokannasta ja veloitettavista maksuista sekä niiden muuttamisesta samoin kuin sopimuksen irtisanomisehdoista. (6 artikla.) Kun sopimus koskee tavaran hankkimiseksi myönnettävää luottoa ja luotonantajalla on sen mukaan oikeus ottaa tavara takaisin, jäsenvaltioiden on säädettävä ehdoista, joiden nojalla tavara voidaan ottaa takaisin, ja huolehdittava, ettei toimenpiteestä aiheudu perusteetonta etua. (7 artikla) Jos kuluttaja täyttää luottosopimuksen mukaiset velvoitteensa ennen sopimuksessa määrättyä ajankohtaa, hänellä on oikeus kohtuulliseen vähennykseen luoton kokonaiskustannuksista (8 artikla). Luotonantajan oikeuksien siirto ei vaikuta kuluttajan oikeuksiin (9 artikla). Jäsenvaltioiden on huolehdittava kuluttajan suojaamisesta muillakin tavoilla, kuten suojaamalla kuluttajaa tilanteissa, joissa käytetään vekseliä, omaa vekseliä tai sekkiä (10 artikla). Kuluttajalla on tietyin edellytyksin oikeus vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta, kun hän on tehnyt tavaran ostamista tai palvelun saamista varten luottosopimuksen muun henkilön kuin myyjän tai palvelun suorittajan kanssa eikä tavaroita toimiteta tai palveluja suoriteta taikka ne eivät ole sopimuksen mukaisia. Kuluttaja voi käyttää tätä oikeutta vain, kun hän on ilman menestystä vaatinut myyjältä tai palvelun suorittajalta oikeuksiensa täyttämistä. (11 artikla) 1.6. Etäsopimukset Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/7/EY, annettu 20. toukokuuta 1997, kuluttajansuojasta etäsopimuksissa Tavoite Tavoitteena on lähentää niitä jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat kuluttajan ja elinkeinoharjoittajan välisiä etäsopimuksia. Sisältö Direktiiviä 97/7/EY sovelletaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin, tavaraa tai palvelusta koskeviin sopimuksiin, jotka tehdään elinkeinonharjoittajan järjestämän sellaisen etämyynti- tai palvelutarjontamenetelmän avulla (etäsopimuksiin), jossa käytetään yksinomaan yhtä tai useampaa etäviestintävälinettä sopimuksen tekemiseen asti, mukaan lukien sopimuksen tekeminen (2 artiklan 1 kohta). Ennen etäsopimuksen tekemistä kuluttajalle on annettava selkeinä ja ymmärrettävinä ja hyvää kauppatapaa noudattaen seuraavat tiedot: elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys ja mahdollisesti osoite, tavaran tai palvelun ominaisuudet ja hinta, toimituskustannukset, maksua, toimitusta tai sopimuksen täyttämistä koskevat ehdot, oikeus sopimuksen peruuttamiseen, tarjouksen tai hinnan voimassaoloaika, tarvittaessa sopimuksen vähimmäiskestoaika sekä etäviestintävälineen käyttämisestä syntyvät kulut. Puhelimitse tapahtuvissa yhteyksissä elinkeinonharjoittajan henkilöllisyys ja soiton kaupallinen tarkoitus on tehtävä täsmällisesti selväksi aina kuluttajan kanssa käytävän keskustelun alussa. (4 artikla) Kuluttajan on saatava kirjallinen vahvistus tai vahvistus muulla pysyvällä tavalla (sähköpostitse) sopimuksen täyttämisen kuluessa. Seuraavat tiedot on annettava kirjallisesti: peruuttamisoikeuden käyttämistä koskevat järjestelyt, valituksen toimituspaikka, tiedot kaupan jälkeisistä palveluista ja sopimuksen irtisanomisehdot. (5 artikla). Useimmissa etäsopimuksissa kuluttajalla on oikeus peruuttaa sopimus. Jos elinkeinonharjoittaja on täyttänyt tietojen antamista koskevat velvoitteensa, kuluttajalla on vähintään seitsemän päivää aikaa peruuttaa sopimus ilman seuraamuksia. Jos elinkeinonharjoittaja ei ole täyttänyt tiedotusvelvollisuuksiaan, aika on kolme kuukautta. (6 artiklan 1 kohta). Elinkeinonharjoittajan on palautettava kuluttajan suorittamat maksut 30 päivän kuluessa siitä, kun kuluttaja on peruuttanut sopimuksen (6 artiklan 2 kohta). Elinkeinonharjoittajalla on periaatteessa kolmekymmentä päivää aikaa täyttää sopimus (7 artiklan 1 kohta). Jos elinkeinonharjoittaja ei pysty täyttämään sopimusta, hänen on ilmoitettava siitä kuluttajalla ja palautettava kaikki tämän suorittamat maksut (7 artiklan 2 kohta). Joissakin tapauksissa tavara tai palvelu voidaan korvata vastaavanlaatuisella tavaralla tai palvelulla. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että on olemassa asianmukaiset toimenpiteet, jotta kuluttaja voi pyytää maksun peruuttamista, jos hänen maksukorttiaan on käytetty väärin direktiivin 97/7/EY alaan kuuluvissa etäsopimuksissa, ja jos on tapahtunut väärinkäytös, saada hyvityksen maksamistaan maksuista tai niiden palautuksen (8 artikla). Jos kuluttaja saa toimituksen, jota hän ei ole tilannut, vastaamatta jättäminen ei merkitse tarjouksen hyväksymistä (9 artikla). Elinkeinonharjoittaja ei saa ilman kuluttajan ennakolta antamaa suostumusta käyttää yhteydenottoon kutsuautomaattia eikä faksia. Muita etäviestintävälineitä, joissa on mahdollisuus yksilölliseen yhteydenpitoon, saa käyttää vain, jos kuluttaja ei ole niitä kieltänyt. (10 artikla). Julkiset elimet, kuluttajajärjestöt ja elinkeinoelämän järjestöt voivat viedä riita-asian tuomioistuimeen tai toimivaltaisen hallinnollisen viranomaisen käsiteltäväksi. (11 artikla.) 1.7. Kiinteistöjen osa-aikainen käyttöoikeus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 94/47/EY, annettu 26. lokakuuta 1994, ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden Tavoite Tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat kiinteistön osa-aikaisen käyttöoikeuden ostajien suojaamista. Sisältö Direktiivi 94/47/EY koskee niitä kiinteistön osa-aikaisesta käyttöoikeudesta tehtävän sopimuksen osia, jotka koskevat sopimuksen rakenneosiin liittyviä tietoja ja sopimuksen irtisanomiseen tai siitä vetäytymiseen liittyviä toimenpiteitä (1 artikla). Myyjän on pyynnöstä annettava asiakirja, jossa on yleiskuvaus kiinteistöstä sekä tiedot vähintään tietyistä direktiivin liitteessä mainituista seikoista (osapuolten henkilöllisyys ja asuinpaikka, rakennusluvan numero jne.) ja siitä, miten haluttaessa saadaan lisätietoja. Nämä tiedot ovat erottamaton osa sopimusta. (3 artikla). Ostajalla on oikeus vetäytyä sopimuksesta syytä ilmoittamatta kymmenen päivän kuluessa sopimuksen allekirjoittamisesta (5 artiklan 1 kohta). Ostajan voi joutua korvaamaan vain sopimuksen tekemisestä ja siitä vetäytymisestä aiheutuneet kulut (5 artiklan 3 kohta). Ostaja voi käyttää vetäytymisoikeuttaan kolmen kuukauden kuluessa sopimuksen allekirjoittamisesta, ellei sopimuksessa ole direktiivissä edellytettyjä tietoja (5 artiklan 1 kohta). Tällöin häneltä ei vaadita mitään korvauksia (5 artiklan 4 kohta). Yksikään sopimuksen määräys, joka on ostajan oikeuksien tai myyjän velvollisuuksien vastainen, ei sido ostajaa (8 artikla). 1.8. Rahoituspalvelujen etämyynti kuluttajille Ehdotus direktiiviksi rahoituspalveluiden etämyynnistä kuluttajalle ja direktiivien 90/619/ETY, 97/7/EY ja 98/27/EY muuttamisesta [41] [41] 5.12.2000 tilanne oli se, että ehdotuksesta odotettiin neuvoston yhteistä kantaa sen jälkeen, kun alkuperäiseen ehdotukseen oli tehty muutoksia Euroopan parlamentin ensimmäisen käsittelyn perusteella. Tavoite Tarkoituksena on luoda yhtenäinen ja asianmukainen sääntelykehys rahoituspalveluja koskeville etäsopimuksille ja varmistaa samalla asianmukainen kuluttajansuoja. Sisältö Direktiiviehdotuksella pyritään vahvistamaan yhteiset säännöt niille edellytyksille, joiden mukaisesti rahoituspalveluja koskevat etäsopimukset tehdään. Ehdotus kattaa etäsopimukset, jotka tehdään käyttäen sellaista välinettä, jota voidaan käyttää ilman, että sopimuspuolet ovat samaan aikaan fyysisesti läsnä. Ehdotuksen mukaan kuluttajalle on annettava tiettyjä tietoja ennen sopimuksen tekemistä. Palvelun tarjoajan on toimitettava kuluttajalle sopimusluonnos kirjallisesti tai muulla pysyvällä välineellä edellyttäen, että kuluttaja antaa siihen suostumuksensa. Sopimusluonnoksen on sisällettävä kaikki sopimusehdot ja niiden tiivistelmä. Kuluttajalla olisi oikeus sopimusta edeltävään harkinta-aikaan sekä tietyin poikkeuksin peruuttamisoikeus. Hänellä olisi myös velvollisuus maksaa ennen peruuttamista toimitetuista palveluista. Sähköistä välinettä käyttäen suoritetut maksut voidaan mitätöidä, jos välinettä on käytetty vilpillisesti. Tiettyjen etäviestintävälineiden käytölle asetetaan rajoituksia. 2. Maksujärjestelmät 2.1. Maksuviivästykset kaupallisissa toimissa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/35/EY, annettu 29. kesäkuuta 2000, kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta Tavoite Tarkoituksena on torjua kaupallisista toimista korvauksena suoritettavien maksujen viivästyksiä Euroopan unionissa, olipa kyse yritysten välillä tai viranomaisten ja yrityksen välillä tapahtuvista maksuviivästyksistä. Sisältö Direktiivi 2000/35/EY sisältää laajan joukon toimenpiteitä, joilla pyritään torjumaan kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä Euroopan unionissa. Direktiiviä sovelletaan kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin (1 artikla). Toimenpiteet koskevat kaikkia maksuviivästyksiä yritysten tai yritysten ja viranomaisten välisissä toimissa (2 artiklan 1 kohta). Direktiivissä luodaan oikeudellinen kehys maksuviivästysten vähentämiseksi. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että korkoa on maksettava sopimuksessa määrättyä maksupäivää tai siinä määrätyn maksuajan päättymistä seuraavasta päivästä lukien. Jos maksupäivää tai maksuaikaa ei ole määrätty sopimuksessa, korkoa on maksettava ilman, että maksumuistutus on tarpeen, 30 päivän kuluttua siitä päivästä, jona velallinen on vastaanottanut laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen. Jos käytössä on hyväksymis- tai tarkistusmenettely, jolla tavaran tai palvelun sopimuksenmukaisuus on todettava, korkoa on maksettava 30 päivän kuluttua menettelyn suorittamisesta. Mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen ennen tällaista hyväksymistä tai tarkistusta tai hyväksymis- tai tarkistuspäivänä, kyseinen aika lasketaan viimeksi mainitusta päivästä. Viivästyskorko on Euroopan keskuspankin soveltama korko korotettuna vähintään seitsemällä prosenttiyksiköllä. (3 artikla). Jäsenvaltioiden on asiaa koskevien kansallisten säännösten mukaisesti säädettävä, että myyjällä säilyy omistusoikeus tavaroihin, kunnes ne on kokonaan maksettu, jos myyjä ja ostaja ovat nimenomaan sopineet omistuksenpidätyslausekkeesta ennen tavaroiden toimittamista (4 artikla). Jäsenvaltioiden on lisäksi varmistettava, että jos velkaa ei ole riitautettu, velkoja voi velan määrästä riippumatta saada täytäntöönpanoasiakirjan tavallisesti 90 kalenteripäivän kuluessa velkojan kanteen tai hakemuksen jättämisestä tuomioistuimelle tai muulle toimivaltaiselle viranomaiselle (5 artikla). 2.2. Rajojen yli suoritettavat tilisiirrot Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/5/EY, annettu 27. tammikuuta 1997, rajojen yli suoritettavista tilisiirroista Tavoite Tarkoituksena on asettaa vähimmäisvaatimukset tiedottamiselle ja suorittamiselle enintään 50 000 euron suuruisille jäsenvaltioiden valuutoissa tai euroina toteutettavien tilisiirtojen yhteydessä, jotka tapahtuvat maksumääräyksen antajan toimeksiannosta rajojen yli Euroopan unionissa ja Euroopan talousalueella. Direktiivin 97/5/EY perustavoitteena on, että varoja voidaan siirtää yhteisön osasta toiseen nopeasti, luotettavasti ja edullisesti. Veloitussiirrot ja sekkimaksut eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan. Sisältö 1) Avoimuutta suhteessa kuluttajaan koskeva velvoite (3 ja 4 artikla) Ennen tilisiirron suorittamista rajan yli laitosten on annettava asiakkaitten saataville yleiset tiedot tilisiirron toteuttamisesta. Erityisesti on annettava tiedot toteuttamisajasta, laitoksen asiakkaalta veloittamien toimitusmaksujen ja kulujen laskemistavasta, laitoksen käyttämästä arvopäivästä, valitus- ja oikaisukeinoista sekä valuutanvaihdossa käytettävistä viitekursseista. Rajojen yli suoritettavan tilisiirron jälkeen laitoksen on toimitettava asiakkaalle tiedot viitenumerosta, jonka avulla asiakas voi tunnistaa tilisiirron, tilisiirron todellisesta (alkuperäisestä) määrästä, asiakkaan suoritettavaksi kuuluvien kaikkien kulujen ja toimitusmaksujen määrästä sekä laitoksen käyttämästä arvopäivästä. Jos maksumääräyksen antaja määrää, että saajan on maksettava kokonaan tai osittain rajojen yli suoritettavasta tilisiirrosta aiheutuvat kulut, saajan laitoksen on ilmoitettava siitä saajalle. 2) Tilisiirtoja koskevat vähimmäisvaatimukset Jos rajojen yli suoritettavasta tilisiirrosta on annettu yksilöity toimeksianto, laitoksen on - asiakkaan pyynnöstä - joko sitouduttava toteuttamaan tämä tilisiirto määräajassa ja noudattamaan siihen liittyviä toimitusmaksuja ja kuluja tai kieltäydyttävä suorittamasta tilisiirtoa (5 artikla). Tilisiirto on toteutettava sovitussa määräajassa. Ellei määräaikaa noudateta, sovelletaan direktiivin säännöksiä hyvityksestä. Hyvitystä ei makseta, jos saajan laitos voi osoittaa, että myöhästyminen on luettava maksumääräyksen antajan tai saajan syyksi (6 artikla). Maksumääräyksen antajan laitos, kaikki välittäjälaitokset ja saajan laitos ovat velvollisia rajojen yli suoritettavaa tilisiirtoa koskevan maksumääräyksen vastaanottopäivän jälkeen toteuttamaan tämän rajojen yli suoritettavan tilisiirron koko määrän, paitsi jos maksumääräyksen antaja erikseen määrää, että saajan on maksettava kokonaan tai osittain rajojen yli suoritettavan tilisiirron kulut. Maksumääräyksen antajan ja saajan laitoksen on korvattava virheellisesti vähentämänsä summat. (7 artikla). Jos maksumääräyksen antajan laitos on vastaanottanut rajojen yli suoritettavaa tilisiirtoa koskevan maksumääräyksen eikä vastaavia varoja ole maksettu saajan pankin tilille, sovelletaan "rahat takaisin" -takuuta 12 500 euron määrään saakka lisättynä korolla ja kuluilla (8 artikla). 2.3. Selvityksen lopullisuus maksujärjestelmissä ja arvopaperien selvitysjärjestelmissä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/26/EY, annettu 19. toukokuuta 1998, selvityksen lopullisuudesta maksujärjestelmissä ja arvopaperien selvitysjärjestelmissä Tavoite Tarkoituksena on vähentää maksujärjestelmien ja arvopaperien selvitysjärjestelmien järjestelmäriskiä ja minimoida tällaiseen järjestelmään osallistuvaa tahoa koskevasta maksukyvyttömyysmenettelystä johtuva häiriö järjestelmälle. Direktiivillä 98/26/EY haluttiin puuttua nimenomaan maksukyvyttömyyteen ja konkurssiin liittyviin oikeudellisiin ongelmiin (ulkomaisten luotonantajien oikeuksiin) sekä suojata yhteisen rahapolitiikan kehittymistä Euroopan talous- ja rahaliiton EMUn puitteissa edistämällä rajat ylittävien toimien tehokkuutta. Sisältö Direktiivillä 98/26/EY suojellaan nettoutusta [42] arvopaperien selvitysjärjestelmässä ja järjestelmien operaattoreille annettuja vakuuksia konkurssin vaikutuksilta. Siinä selkeytetään lainsäädäntöä, jota sovelletaan niihin määräyksiin, jotka koskevat rekisteriin kirjattua vakuutta. Arvopaperien selvitysjärjestelmiä suojaa osallistujan maksukyvyttömyyttä vastaan myös yleinen lauseke (1 ja 2 artikla). Osallistumisesta arvopaperien selvitysjärjestelmään johtuvia oikeuksia ja velvollisuuksia säännellään kyseiseen järjestelmään sovellettavalla lailla (3 artiklan 3 kohta). Direktiivi koskee myös jäsenvaltioiden keskuspankkien toimenpiteiden yhteydessä annettua vakuutta niiden hoitaessa keskuspankkitoimintoja (myös kansallista rahapolitiikkaa) (4 artikla). [42] Osallistujan tai osallistujien yhdelle tai useammalle muulle osallistujalle antamat tai yhdeltä tai useammalta osallistujalta saamat siirtomääräyksistä johtuvat saatavat ja velvoitteet muunnetaan yhdeksi nettosaatavaksi tai yhdeksi nettovelaksi, jolloin vain nettosaatava voidaan velkoa tai nettovelka jäädä velkaa (direktiivin 98/26/EY 2 artiklan k alakohta). 3. Kauppaedustajat Neuvoston direktiivi 86/653/ETY, annettu 18. joulukuuta 1986, jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta Tavoite Direktiivillä 86/653/ETY koordinoidaan jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, jolla säännellään itsenäisten kauppaedustajien ja heidän päämiestensä oikeudellista suhdetta. Direktiivillä pyritään suojelemaan itsenäisiä kauppaedustajia, ja siinä asetetaan vähimmäistaso alan yhdenmukaistamiselle. Direktiivin säännöksistä ei saa poiketa kauppaedustajan vahingoksi, mutta kauppaedustajan kannalta suotuisampaan sopimukseen johtavat järjestelyt sallitaan. Direktiivissä säädetään lisäksi edustajan palkkiosta sekä hänen oikeudestaan saada hyvitys tai korvaus sopimuksen lakkaamisen hänelle aiheuttamasta vahingosta. Sisältö 1) Soveltamisala Direktiiviä 86/653/ETY sovelletaan tavaroita (ei palveluja) koskeviin sopimuksiin itsenäisen välittäjän (kauppaedustajan) ja hänen päämiehensä välillä. Kauppaedustajalla on oltava pysyvä valtuutus korvausta vastaan neuvotella tavaroiden myynnistä ja ostosta toisen henkilön (päämiehen) puolesta tai neuvotella ja tehdä sopimuksia tällaisista liiketoimista päämiehen nimissä ja lukuun. Direktiivissä kauppaedustajan käsitteeseen kuuluu olennaisesti hänen riippumattomuutensa päämiehestä, minkä vuoksi direktiiviä ei sovelleta palkattuihin kaupallisiin välittäjiin eikä päämiehen edustajiin (1 artikla). Muitakin kauppaedustajaryhmiä jätetään soveltamisalan ulkopuolelle (2 artikla). 2) Sopimuspuolten velvollisuudet (3-5 artikla) Direktiivissä 86/653/ETY asetetaan kauppaedustajalle kiistämätön velvollisuus huolehtia päämiehen edusta ja toimia velvollisuudentuntoisesti ja rehellisesti. Edustajan täytyy pyrkiä sopivalla tavalla neuvottelemaan ja tarvittaessa päättää liiketoimista, jotka on annettu hänen tehtäväkseen. Hänen on annettava päämiehelle kaikki hallussaan olevat tarpeelliset tiedot ja noudatettava tämän antamia kohtuullisia ohjeita. Vastaavasti myös päämiehellä on kiistämätön velvollisuus toimia velvollisuudentuntoisesti ja rehellisesti. Hänen on erityisesti toimitettava kauppaedustajalle kyseisiä tavaroita koskeva tarpeellinen aineisto, hankittava kauppaedustajalle edustussopimuksen täyttämistä varten tarpeelliset tiedot ja, jos päämiehellä on aihetta otaksua, että toiminta tulee olemaan merkittävästi suppeampaa kuin kauppaedustajalla yleensä olisi ollut aihetta olettaa, ilmoitettava tästä kauppaedustajalle kohtuullisessa ajassa. 3) Kauppaedustajan palkkio (6-12 artikla) Jos osapuolet eivät ole toisin sopineet, kauppaedustajalla on oikeus palkkioon, joka kauppaedustajille yleensä kyseisillä markkinoilla maksetaan, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltion pakottavien säännösten soveltamista. Jollei tällaista yleistä käytäntöä ole, kauppaedustajalla on oikeus kaikki liiketoimeen liittyvät seikat huomioon ottaen kohtuulliseen palkkioon Jos kauppaedustaja saa palkkionsa kokonaan tai osittain provisiona, hänellä on oikeus saada provisio edustussopimuksen voimassaoloaikana päätetystä liiketoimesta. Oikeudesta provisioon säädetään direktiivissä seuraavat perusteet: 1) Edustajalle on osoitettu tietty maantieteellinen alue tai tietty asiakaspiiri taikka hänellä on yksinoikeus tiettyyn maantieteelliseen alueeseen tai tiettyyn asiakaspiiriin. 2) Liiketoimi on päätetty tältä alueelta olevan tai tähän asiakaspiiriin kuuluvan asiakkaan kanssa (7 artikla). Kauppaedustajalla on oikeus provisioon liiketoimesta myös sopimuksen päätyttyä (8 artikla), jos provision jakaminen on olosuhteet huomioon ottaen kohtuullista (9 artikla). Oikeus provisioon syntyy, kun sopimus on täytetty, ja se on maksettava sitä kalenterivuosineljännestä seuraavan kuukauden viimeisenä päivänä, jonka aikana oikeus provisioon syntyy (10 artikla). Päämiehen tulee toimittaa kauppaedustajalle laskelma maksettavasta provisiosta tietyssä määräajassa. Kauppaedustajalla on oikeus vaatia, että hänelle annetaan kaikki päämiehen hallussa olevat tiedot, jotka ovat tarpeen hänelle maksettavan provision määrän tarkastamiseksi. (12 artikla). 4) Sopimuksen muoto, kesto ja lakkaaminen (13-20 artikla) Direktiivissä 86/653/ETY annetaan mahdollisuus tehdä edustussopimus joko suullisesti tai kirjallisesti. On jäsenvaltioiden asia päättää, onko sopimus pätevä, ellei sitä ole laadittu kirjallisesti. Joka tapauksessa sopimuksen osapuolilla on oikeus pyynnöstä saada toiselta osapuolelta tämän allekirjoittama asiakirja, joka sisältää sopimusehdot. (13 artikla). Määräaikaista edustussopimusta, jonka noudattamista on jatkettu sen voimassaoloajan päätyttyä, pidetään toistaiseksi voimassa olevana edustussopimuksena (14 artikla). Toistaiseksi voimassa olevaksi tehdyn edustussopimuksen irtisanomisaika on yksi kuukausi kutakin kulunutta sopimusvuotta kohti. Osapuolet eivät saa sopia lyhyemmästä irtisanomisajasta, mutta jos sovitaan pitemmästä ajasta, sen on oltava sama kummallekin osapuolelle. Jäsenvaltiot voivat vahvistaa irtisanomisajaksi neljästä kuuteen kuukautta, kun sopimus on ollut voimassa vastaavan määrän vuosia. (15 artikla). Direktiivissä 86/653/ETY velvoitetaan jäsenvaltiot varmistamaan asianmukaisin toimenpitein, että kauppaedustajalla on oikeus hyvitykseen (17 artiklan 2 kohta) tai korvaukseen (17 artiklan 3-4 kohta), jos päämies sanoo irti sopimuksen ilman hyväksyttävää syytä (18 artikla). Oikeudesta ei saa poiketa ennen sopimuksen päättymistä. Edustussopimuksen sisältämä kilpailunrajoitusehto on pätevä vain, jos se on voimassa enintään kaksi vuotta ja se on tehty kirjallisesti. Sen on koskettava kauppaedustajalle osoitettua maantieteellistä aluetta tai hänelle osoitettua asiakaspiiriä ja maantieteellistä aluetta sekä vastaavia tavaroita kuin edustussopimus. Direktiivin 86/653/ETY säännöksillä ei vaikuteta niiden kansallisten säännösten soveltamiseen, joissa säädetään muita kilpailunrajoitusehdon pätevyyden tai täytäntöönpanokelpoisuuden rajoituksia tai joiden nojalla osapuolten tällaisen sopimuksen mukaisia velvoitteita voidaan lievittää. (20 artikla). 4. Työntekijöiden lähettäminen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/71/EY, annettu 16. joulukuuta 1996, palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon Tavoite Direktiivillä pyritään poistamaan sellaiset epävarmuustekijät ja esteet, jotka voivat haitata palvelujen tarjoamisen vapautta. Tähän tähdätään parantamalla oikeusvarmuutta sekä antamalla mahdollisuus määritellä ne työehdot ja -olot, joita sovelletaan työntekijöihin, jotka työskentelevät tilapäisesti toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka lainsäädäntöä sovelletaan heidän työsuhteisiinsa. Lisäksi halutaan torjua vaara lähetettyihin työntekijöihin liittyvistä väärinkäytöksistä tai näiden riistämisestä. Sisältö 1) Soveltamisala Direktiiviä sovelletaan yrityksiin, jotka tarjotessaan valtioiden välillä palveluja lähettävät työntekijöitä työhön toisen jäsenvaltion alueelle - yrityksen omaan lukuun ja sen johdolla kyseisen yrityksen ja palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla - yritysryhmään kuuluvaan toimipaikkaan tai yritykseen - tilapäistä työvoimaa välittävänä yrityksenä jonkin yrityksen käyttöön. 2) Velvollisuudet Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yritykset takaavat lähetetyille työntekijöille keskeiset pakolliset suojasäännöt, jotka vahvistetaan työntekojäsenvaltiossa - laein, asetuksin tai hallinnollisin määräyksin ja/tai - yleisesti sovellettaviksi julistetuin työehtosopimuksin tai välitystuomioin siltä osin kuin ne koskevat jotain liitteessä tarkoitettua toimintaa (rakennusala). Soveltamisalaan kuuluvat seuraavat työehdot ja -olot: - enimmäistyöajat ja vähimmäislepoajat - palkallisten vuosilomien vähimmäiskesto - vähimmäispalkat, myös ylityökorvaukset - erityisesti tilapäistä työvoimaa välittävien yritysten käyttöön asettamia työntekijöitä koskevat ehdot - työturvallisuus, työterveys ja työhygienia - raskaana olevien naisten ja äskettäin synnyttäneiden naisten sekä lasten ja nuorten työehtoihin ja -oloihin sovellettavat suojatoimenpiteet - miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu sekä muut syrjintäkieltoa koskevat säännökset. 5. Tuotevastuu Neuvoston direktiivi 85/374/ETY, annettu 25. heinäkuuta 1985, tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä (muutettu 10. toukokuuta 1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY) Tavoite Direktiivi 85/374/ETY (sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 99/34/EY) on sisämarkkinatoimenpide, jolla sovitetaan yhteen korkeatasoinen kuluttajansuoja ja tuotesuojaa koskeva vakaa oikeudellinen kehys. Näin torjutaan erilaisten vastuujärjestelmien aiheuttama kilpailun vääristyminen ja helpotetaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta yhtenäisten vastuusääntöjä soveltamalla. Sisältö 25. heinäkuuta 1985 annetussa neuvoston direktiivissä 85/374/ETY vahvistetaan yhteiset vastuusäännöt sovellettaviksi tilanteissa, joissa turvallisuudeltaan puutteellinen tuote aiheuttaa vahinkoa ihmisille. Turvallisuudeltaan puutteellisia tuotteita ovat kaikki sellaiset irtaimet esineet, jotka eivät ole niin turvallisia kuin yleisesti on ollut aihetta odottaa, kun otetaan huomioon tuotteesta annetut tiedot, tuotteen kohtuudella ennakoitavissa oleva käyttö ja ajankohta, jona tuote laskettiin liikkeelle (2 ja 6 artikla). Direktiivillä 99/34/EY laajennettiin neuvoston direktiivin 85/374/ETY soveltamisalaa kattamaan myös maatalouden alkutuotteet. Valmistajan kokonaisvastuu samalla tavalla turvallisuudeltaan puutteellisten samanlaisten tuotteiden aiheuttamista henkilövahingoista rajoitetaan kussakin jäsenvaltiossa määrään, joka on vähintään 70 miljoonaa euroa (16 artikla). Direktiivi ei rajoita vahinkoa kärsineen oikeutta korvaukseen sopimukseen perustuvaa vastuuta tai sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien säännösten nojalla. Riippumatta siitä, onko kyse laiminlyönnistä vai ei, valmistaja (tai maahantuoja) vastaa kuolemantapauksesta, henkilövahingosta tai omaisuusvahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta. Vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys (4 artikla). Jos samasta vahingosta on vastuussa usea henkilö, he vastaavat siitä direktiivin mukaan yhteisvastuullisesti (5 artikla). Valmistaja voi vapautua vastuusta, jos hän näyttää sellaisten vastuusta vapauttavien seikkojen olevan olemassa, jotka vähentävät hänen vastuutaan tai soveltuvin osin poistamaan sen, kun kyse on vahinkoa kärsineen myötävaikutuksesta (7 artikla). Vahinkoa kärsineen on esitettävä korvausvaatimus ennen kolmen vuoden vanhentumisajan umpeutumista (10 artikla). Direktiivin mukaan valmistajan vastuu tuotteen aiheuttamista vahingoista päättyy kymmenen vuoden kuluttua siitä, kun tuote on laskettu liikkeelle. Vastuusta ei voida vapauttaa sopimusehdolla. 6. Sähköinen kaupankäynti 6.1. Sähköiseen kaupankäyntiin liittyvät palvelut Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31/EY, annettu 8. kesäkuuta 2000, tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista ("Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä") Tavoite Direktiivin 2000/31/EY tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä (1 artiklan 1 kohta). Sisältö Direktiivissä on eräitä sopimusoikeuden kannalta merkittäviä säännöksiä, erityisesti seuraavat: - Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden oikeusjärjestelmässä annetaan mahdollisuus sopimusten tekemiseen sähköisessä muodossa. Jäsenvaltioiden on erityisesti varmistettava, ettei sopimuksentekomenettelyyn sovellettavilla oikeudellisilla vaatimuksilla aseteta esteitä sähköisessä muodossa tehtävien sopimusten käytölle ja etteivät ne johda siihen, että tällaisilta sopimuksilta puuttuisivat oikeusvaikutukset ja ne olisivat pätemättömiä sillä perusteella, että ne on tehty sähköisessä muodossa. (9 artiklan 1 kohta) - Palveluntarjoajan on noudatettava sopimuksentekoprosessin avoimuuteen sovellettavia sääntöjä. Niiden mukaan palveluntarjoajan on annettava selvästi, ymmärrettävästi ja yksiselitteisesti tietyt tiedot. Ilmoitettava on sopimuksen teon tekniset vaiheet, rekisteröikö palvelun tarjoaja tehdyn sopimuksen ja onko se saatavilla, tekniset keinot, joilla voidaan tunnistaa ja korjata syöttövirheet ennen tilauksen tekemistä sekä kielet, joilla sopimus voidaan tehdä. Lisäksi palveluntarjoajan on ilmoitettava noudattamansa asiaa koskevat käytännesäännöt sekä annettava tieto siitä, miten näihin sääntöihin voi sähköisesti tutustua. Tiedot on annettava, ennen kuin palvelun vastaanottaja tekee tilauksen. (10 artiklan 1 ja 2 kohta). - Jos palvelun vastaanottaja tekee tilauksen teknisiä keinoja käyttäen, palvelun tarjoajan on viivyttelemättä ilmoitettava vastaanottaneensa palvelun vastaanottajan tekemän tilauksen. Tilaus ja vastaanottoilmoitus katsotaan vastaanotetuksi, kun se on sen osapuolen käytettävissä, jolle se on osoitettu. (11 artiklan 1 kohta.) - Jäsenvaltioiden on varmistettava, että palveluntarjoaja antaa palvelun vastaanottajalle mahdollisuuden käyttää teknisiä keinoja, joiden avulla vastaanottaja voi tunnistaa ja korjata syöttövirheet ennen tilauksen tekemistä (11 artiklan 2 kohta). 6.2. Sähköiset allekirjoitukset Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 1999/93/EY, annettu 13. joulukuuta 1999, sähköisiä allekirjoituksia koskevista yhteisön puitteista Tavoite Tavoitteena on varmistaa sisämarkkinoiden moitteeton toiminta sähköisten allekirjoitusten osalta vahvistamalla yhdenmukaistetut ja asianmukaiset oikeudelliset puitteet sähköisten allekirjoitusten käytölle Euroopan yhteisössä. Sisältö Direktiivissä 1999/93/EY säädetään sähköisten allekirjoitusten tunnustamisesta; niitä ei ole aiemmin tunnustettu pelkästään sen vuoksi, että ne ovat sähköisessä muodossa. Direktiivissä asetettavat kriteerit toimivat puitteina sähköisten allekirjoitusten oikeudelliselle tunnustamiselle keskittymällä varmennepalveluihin (1 artikla). Direktiivin 1999/93/EY vaatimukset täyttävät sähköiset allekirjoitukset saavat automaattisesti saman aseman kuin käsin kirjoitetut allekirjoitukset kulloisenkin jäsenvaltion lainsäädännössä. Ne kelpaavat todisteeksi oikeudellisissa menettelyissä samalla tavoin kuin käsin kirjoitetut allekirjoitukset (5 artikla). 7. Rahoituspalvelut Yleisiä huomautuksia Pankkitoimintaa, vakuutuksia ja irtainta arvo-omaisuutta koskevissa direktiiveissä luodaan rahoitukseen ja toiminnan vakauteen liittyvä järjestelmä, jolla säännellään rahoituslaitosten perustamisehtoja ja palvelujen luokittelua Euroopan yhteisössä. Ne eivät luonteensa mukaisesti sisällä yksityisoikeuteen liittyviä järjestelyjä. Seuraavassa esiteltävät ovat näistä säädöksistä ainoat, joissa on sopimusoikeuden ja rahoituspalvelujen kannalta merkittäviä yksityisoikeuteen liittyviä näkökohtia. 7.1. Pankkitoiminta 7.1.1. Luottolaitosten vakavaraisuussuhteet Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 96/10/EY, annettu 21. maaliskuuta 1996, direktiivin 89/647/ETY muuttamiseksi siltä osin kuin se koskee sopimusnettoutuksen viranomaishyväksyntää (luottolaitosten vakavaraisuussuhteet) Tavoite Tavoitteena on edesauttaa toiminnan vakauden valvonnan yhdenmukaistamista ja vahvistaa vakavaraisuussuhteita yhteisön luottolaitoksissa sekä sillä tavoin suojella tallettajia ja investoijia samoin kuin säilyttää pankkitoiminnan vakaus. Sisältö Muutettua vakavaraisuussuhteista annettua direktiiviä sovelletaan luottolaitoksiin (määritelmä direktiivissä 77/780/ETY). Kunkin luottolaitoksen oma pääoma ilmaistaan osuutena sen varojen ja taseen ulkopuolisten erien riskipainotetusta arvosta (5 artiklan 1 kohta). Varojen ja taseen ulkopuolisten erien riskipainotettu arvo liittyy ensi sijassa vastapuolen laiminlyöntiin liittyviin luottoriskeihin. Tiettyihin varoihin ja taseen ulkopuolisiin eriin liittyvä luottoriskiaste ja toisaalta tiettyihin lainaajaluokkiin liittyvä luottoriskiaste erotetaan toisistaan. Pien- ja suuririskisten varaerien riskipainotukset ovat erilaisia (6 artikla). Vakavaraisuussuhteen vähimmäisarvo on kahdeksan prosenttia (10 artikla). Luottolaitoksia on 1. tammikuuta 1993 alkaen vaadittava pitämään vakavaraisuussuhde vähintään kahdeksan prosentin tasolla. Kansallisen valvontaviranomaisen on huolehdittava, että kyseistä vakavaraisuussuhdetta noudatetaan (10 artiklan 3 kohta). 7.2. Vakuutukset 7.2.1. Henkivakuutus Neuvoston direktiivi 79/267/ETY, annettu 5. maaliskuuta 1979, henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta (ensimmäinen henkivakuutusdirektiivi) Neuvoston direktiivi 90/619/ETY, annettu 8. marraskuuta 1990, henkivakuutuksen ensivakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 79/267/ETY muuttamisesta (toinen henkivakuutusdirektiivi) Neuvoston direktiivi 92/96/ETY, annettu 10. marraskuuta 1992, henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta (kolmas henkivakuutusdirektiivi) Tavoite Tarkoituksena on helpottaa henkivakuutuspalvelujen tarjoamisoikeuden tehokasta käyttöä sekä asettaa erityisiä sääntöjä, jotka liittyvät vapauteen tarjota rajat ylittäviä henkivakuutusalan palveluja. Sisältö Näillä direktiiveillä vahvistetaan yksityiskohtainen säännöstö henkivakuutusalalle. Säännöstö sisältää erittäin seikkaperäisen velvollisuuden, jonka mukaan ehdotetusta henkivakuutussopimuksesta on annettava olennaiset tiedot. Osa direktiivien säännöksistä on soveltamiseltaan yle