Alueiden komitean lausunto aiheesta "Toinen koheesiokertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta"



Virallinen lehti nro C 107 , 03/05/2002 s. 0027 - 0029



Alueiden komitean lausunto aiheesta "Toinen koheesiokertomus taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta" (2002/C 107/10) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon komission laatiman toisen koheesiokertomuksen taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta (KOM(2001) 24 lopullinen), ottaa huomioon komission 2. helmikuuta 2001 tekemän päätöksen pyytää asiasta alueiden komitean lausunto Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, ottaa huomioon työvaliokuntansa 13. kesäkuuta 2000 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 1:n "aluepolitiikka, rakennerahastot, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus, rajanylittävä ja alueidenvälinen yhteistyö" tehtäväksi, ottaa huomioon valiokunta 1:n lokakuun 4. päivänä 2001 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 74/2001 rev. 2, jonka esittelijät olivat Eduardo Zaplana Hernández-Soro (Valencian aluevaltuuston puheenjohtaja, E/PPE) ja Jan Tindemans (Limburgin lääninvaltuutettu, NL/PSE), hyväksyi 14. ja 15. marraskuuta 2001 pitämässään 41. täysistunnossa (marraskuun 14. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Alueiden komitea 1. ilmaisee arvostavansa komission laatimaa toista koheesiokertomusta taloudellisesta ja sosiaalisesta yhteenkuuluvuudesta. Se on ensimmäisen kertomuksen tavoin kattava asiakirja. Siinä annetaan runsaasti tietoa varsinkin EU:n toteuttamasta politiikasta mutta suhteessa vähemmän tietoa jäsenvaltioiden vastaavista politiikoista, eikä siinä juurikaan käsitellä alue- ja paikallisviranomaisten toimia. Lisäksi kertomuksessa hahmotellaan sitä, miten unionin laajentuminen vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen yhteenkuuluvuuteen. 2. panee merkille komission kertomuksen osoittavan jälleen kerran, että tarkastelukautena jäsenvaltioiden välinen yhteenkuuluvuus on selvästi parantunut, kun taas alueiden välinen yhteenkuuluvuus on kohentunut huomattavasti vähemmän. Eräissä jäsenvaltioissa alueiden väliset erot ovat jopa kasvaneet. 3. panee merkille, että unionin tuleva laajentuminen suorastaan kärjistää alueiden välistä epätasapainoa, minkä vuoksi komission ehdottamiin alueellista yhteenkuuluvuutta koskeviin tavoitteisiin pyrkiminen onkin perusteltua. 4. tekee sen johtopäätöksen, että koheesiopolitiikan alueellista ulottuvuutta olisi vahvistettava. Lähtökohtana on perusperiaate, jonka mukaan koheesiopolitiikan tavoitteeksi on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 158 artiklassa määritelty koko unionin sopusointuinen kehittäminen lujittamalla taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta. Tavoitetta ei kuitenkaan voida saavuttaa reaktiivisella politiikalla, joka rajoittuu käytännössä pelkkien tukien jakamiseen, kuten tähän asti on tehty. Tämän vuoksi onkin tärkeää, että EU pyrkii edistämään yhteenkuuluvuutta kaikella politiikallaan ja erityisesti alueellisilta vaikutuksiltaan merkittävällä alakohtaisella politiikalla sekä kilpailu- ja veropolitiikalla. 5. katsoo, että eurooppalaisen aluepolitiikan on oltava laaja-alaista ja sen on katettava kaikki yhteisön toimet. Politiikassa on voitava ottaa alueelliset kokonaisuudet huomioon yksilöidysti. 6. korostaa, että jäsenvaltioiden on osallistuttava koheesiopolitiikkaan entistä päättäväisemmin. Niinpä jäsenvaltioiden keskushallinnolle sekä alue- ja paikallisviranomaisille on annettava enemmän vastuuta alueidensa kehittämisestä. Tämä ei tietenkään tarkoita koheesiopolitiikan uudelleen kansallistamista, vaan pikemminkin periaatteen todellista yhdistämistä maiden sisäpolitiikkaan. Näin ollen jäsenvaltioiden tuki ei saa heikentää vaan sen on päinvastoin vahvistettava yhteistä koheesiopolitiikkaa. 7. kannattaa komission painopistevalintaa, mutta haluaisi kuitenkin lisätä uuden painopistealan eli tieteellisen tutkimuksen ja teknologisen kehittämisen tukemisen muita heikommin kehittyneillä alueilla. 8. panee tyytyväisenä merkille, että komissio on lisännyt nykyiseen politiikkaan - joka on lähes kokonaan suunnattu pitkään jatkuneiden ongelmien ratkaisemiseen - aloitteellisuuden, joka on kohdennettu tuleviin ongelmiin ja aluekehittämisen tarjoamiin tilaisuuksiin. Komitea kehottaa kokeilemaan aloitteellista politiikkaa mahdollisimman pian alue- ja paikallistasolla. Kokeilu voitaisiin yhdistää etenkin kolmanteen aihekokonaisuuteen (alueellinen identiteetti ja kestävä kehitys) ja sitä voitaisiin korostaa EAKR:n rahoittamien innovaatiotoimien erityispiirteenä. 9. katsoo, ettei aloitteellisuuden lisääminen koheesiopolitiikkaan poista tarvetta luoda kriisinhallintaväline. 10. vastustaa Berliinissä 1999 kokoontuneen neuvoston päätöstä rajoittaa koheesiorahoituksen enimmäismäärä 0,45 prosenttiin. 11. on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että seuraavat seikat on asetettava etusijaan: - tavoitteen 1 tai sen uuden, kehityksestä jälkeen jääneille alueille tarkoitetun vastineen suora aluejako - tavoitteen 2 tai sen uuden, vakavista rakennemuutoksista kärsiville alueille tarkoitetun vastineen epäsuora aluejako; tavoitteella 2 olisi pyrittävä korjaamaan alueiden erityistä tasapainottomuutta tietyillä aloilla, kuten T& K ja viestintäinfrastruktuurit sekä yleissivistävä ja ammatillinen koulutus, ja myöntämään tarkoin kohdennettua tukea, jonka rahoitusosuus vaihtelisi alueen taloudellisen kantokyvyn mukaan. 12. ehdottaa, että tavoitteen 3 mukainen tuki kohdennetaan alueittain. 13. vastustaa tavoitteen 1 nykyistä valintaperustetta sekä kahta eri suuruista tukikelpoisuuskynnystä, joista toista sovellettaisiin nykyisten jäsenvaltioiden alueisiin ja toista uusien jäsenvaltioiden alueisiin. 14. katsoo, että koheesiotukikelpoisia alueita valittaessa on käytettävä menetelmää, joka täyttää kaksi olennaista vaatimusta: 1) Niiden alueiden, jotka ilman unionin laajentumista olisivat vuoden 2006 jälkeen olleet oikeutettuja tavoitteen 1 mukaiseen tukeen, tulee olla unionin laajennuttua edelleen tukikelpoisia. 2) Yhdenkään alueen rakennerahastotukea ei saa yhtäkkiä lakkauttaa. On luotava joka tapauksessa turvaverkko ja asianmukainen siirtymäjärjestelmä. Näiden periaatteiden soveltamisen yhteydessä on jatkossakin välttämätöntä ottaa huomioon kyseisten alueiden eli saarien, vuoristoalueiden, harvaan asuttujen ja kaikkein syrjäisimpien alueiden erityispiirteet ja pysyvät maantieteelliset haitat. Tarvittaessa on harkittava välttämättömien erityismekanismien luomista, jotta näiden alueiden tarpeet voidaan ottaa tulevassa koheesiopolitiikassa asianmukaisesti huomioon. 15. on komission kanssa yhtä mieltä siitä, että Eurooppaa on syytä kehittää monikeskuksiseksi alueeksi. Tämä käsite voisi muodostaa alueelliset puitteet, joilla puututaan Euroopan makroalueiden väliseen ja niiden sisäiseen alueelliseen epätasapainoon. Käsitteen soveltaminen edellyttää, että rakennerahastotoimiin sisällytetään seuraavat ulottuvuudet: alueidenvälinen yhteistyö sekä kehityksen kaupunki-maaseutu-ulottuvuus. Koheesio- ja aluepoliittisten välineiden suhde politiikanmuotoilun eri tasolla on luonnollisesti mukautettava kyseisten alueiden tilanteeseen sekä alueiden välisiin ja niiden sisäisiin kehityseroihin. Bryssel 14. marraskuuta 2001. Alueiden komitean puheenjohtaja Jos Chabert