[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 02.05.2006

KOM(2006) 187 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

Ihmiskaupan torjunnasta 19 päivänä heinäkuuta 2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 10 artiklaan perustuva {SEC(2006) 525}

SISÄLLYSLUETTELO

1. JOHDANTO 3

1.1. Taustaa 3

2. PUITEPÄÄTÖKSEN ARVIOINTIMENETELMÄ JA -PERUSTEET 4

2.1. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaiset puitepäätökset 4

2.2. Arviointiperusteet 4

2.3. Arvioinnin tausta 5

3. ARVIOINTI 6

4. PÄÄTELMÄ 8

JOHDANTO

Taustaa

Ihmiskaupan torjunnasta 19 päivänä heinäkuuta 2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen (jäljempänä 'puitepäätös') 10 artiklan 2 kohdassa säädetään, että komission on laadittava kirjallinen kertomus toimenpiteistä, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet puitepäätöksen noudattamiseksi[?].

Kyseisen artiklan 1 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan puitepäätöksen säännösten noudattamisen edellyttämät toimenpiteet ennen 1 päivää elokuuta 2004. Artiklan 2 kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden oli määrä toimittaa tuohon päivämäärään mennessä neuvoston pääsihteeristölle ja komissiolle kirjallisina säännökset, jotka ne ovat antaneet puitepäätöksen mukaisten velvoitteidensa saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöään. Neuvoston oli määrä arvioida 1 päivään elokuuta 2005 mennessä näiden tietojen ja komission kirjallisen kertomuksen perusteella, olivatko jäsenvaltiot toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet puitepäätöksen noudattamiseksi.

Tämän kertomuksen merkitys ja täsmällisyys riippuu näin ollen pitkälti komission jäsenvaltioilta saamien tietojen laadusta ja täsmällisyydestä. Komissio muistutti 29 päivänä heinäkuuta 2004 päivätyllä kirjeellä jäsenvaltioita näiden velvollisuudesta toimittaa tiedot.

Elokuun 1 päivään 2004 mennessä kuitenkin vain neljä jäsenvaltiota (Ranska, Suomi, Kypros ja Itävalta) oli ilmoittanut puitepäätöksen täytäntöönpanemiseksi toteuttamistaan toimenpiteistä. Helmikuuhun 2005 mennessä 15 jäsenvaltiota (edellä mainitut sekä Saksa, Viro, Tšekki, Malta, Espanja, Kreikka, Latvia, Unkari, Slovakia, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) olivat esittäneet kyseiset tiedot komissiolle. Italia, Alankomaat ja Slovenia vastasivat ennen toukokuuta 2005, Tanska 13 päivänä heinäkuuta 2005 ja viimeisenä Belgia 29 päivänä syyskuuta 2005. Vaikka Puola toimitti tiedot 4 päivänä tammikuuta 2006, kertomuksessa on vain vähän tietoa siitä, miten Puola on pannut puitepäätöksen täytäntöön.

Vuoden 2005 loppuun mennessä neljä jäsenvaltiota ei ollut toimittanut lainkaan tietoja puitepäätöksen täytäntöönpanosta tai ne olivat toimittaneet vain alustavia tietoja. Nämä jäsenvaltiot ovat Portugali, Luxemburg, Irlanti ja Liettua. Näin ollen tässä kertomuksessa ei viitata näihin jäsenvaltioihin täytäntöönpanotoimenpiteitä analysoitaessa.

Vaikka täytäntöönpanosäännökset oli määrä toimittaa ennen 1 päivää elokuuta 2004, tässä kertomuksessa on mahdollisuuksien mukaan otettu huomioon tammikuun 2006 loppuun mennessä toimitetut tiedot.

Kertomuksessa arvioidaan puitepäätöksen saattamista osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä niiden säännösten perusteella, jotka toimitettiin komissiolle tammikuun 2006 loppuun mennessä. Kertomuksen liitteenä on komission työasiakirja, jossa on yksityiskohtainen analyysi toimenpiteistä, jotka jäsenvaltiot ovat toteuttaneet noudattaakseen puitepäätöstä.

PUITEPÄÄTÖKSEN ARVIOINTIMENETELMÄ JA -PERUSTEET

Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaiset puitepäätökset

Puitepäätös perustuu Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja erityisesti sen 31 artiklan e kohtaan ja 34 artiklan 2 kohdan b alakohtaan.

Puitepäätöksiä voidaan parhaiten verrata lainsäädännöllisenä välineenä direktiiviin[?]. Molemmat säädöslajit velvoittavat jäsenvaltioita saavutettavaan tulokseen nähden, mutta ne jättävät kansallisten viranomaisten valittavaksi täytäntöönpanon muodon ja keinot. Puitepäätöksillä ei kuitenkaan ole välitöntä oikeusvaikutusta. Komissio ei voi viedä yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi – ainakaan eurooppalaisen lainsäädäntökehityksen tässä vaiheessa – puitepäätösten saattamista osaksi jäsenvaltioiden kansallista lainsäädäntöä. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin ratkaista jäsenvaltioiden väliset kiistat, jotka koskevat puitepäätösten tulkintaa tai soveltamista (myös täytäntöönpanoa). Tämän mahdollisuuden käyttö edellyttää konkreettista näyttöä, jonka esittämisessä komission kertomus voi olla apuna.

Arviointiperusteet

Jotta voitaisiin arvioida puolueettomasti, onko jäsenvaltio pannut puitepäätöksen kaikilta osin täytäntöön, olisi sovellettava soveltuvin osin muun muassa seuraavia, alun perin direktiivejä varten kehitettyjä yleisiä arviointiperusteita:

1. Saavutettavan tuloksen toteuttamisen muoto ja menetelmät on valittava tavalla, joka varmistaa direktiivin tehokkuuden sen tavoitteisiin nähden[?].

2. Kunkin jäsenvaltion velvollisuutena on panna direktiivi täytäntöön tavalla, joka täyttää selkeyden ja oikeusvarmuuden vaatimukset, ja saattaa direktiivin säännökset osaksi kansallisia säännöksiä, joilla on sitova vaikutus[?].

3. Direktiivin saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä ei välttämättä edellytä, että säädöksessä käytetään täsmälleen samaa sanamuotoa kuin direktiivissä. Näin ollen esim. asianmukaiset jo olemassa olevat kansalliset toimenpiteet voivat riittää, jos direktiivin kokonaisvaltainen soveltaminen varmistetaan riittävän selvästi ja täsmällisesti[?].

4. Direktiivit on pantava täytäntöön niissä säädetyn määräajan kuluessa[?].

Molemmat säädöslajit ovat sitovia ”saavutettaviin tuloksiin nähden”. Saavutettavat tulokset voidaan määritellä oikeudelliseksi tai tosiasialliseksi tilanteeksi, joka vastaa tulosta, joka kyseisellä perustamissopimuksen mukaisella säädöksellä oli tarkoitus varmistaa[?].

Yleisarviointi puitepäätöksen noudattamisesta jäsenvaltioissa pohjautuu mahdollisuuksien mukaan edellä esitettyihin perusteisiin.

Arvioinnin tausta

Arviointikertomuksen oikeudellisesta kehyksestä ja seurannasta voidaan lähtökohtaisesti todeta, että komissiolla on ensimmäiseen pilariin kuuluvissa asioissa mahdollisuus käynnistää jäsenvaltiota vastaan rikkomisesta johtuva menettely, kuten edellä mainittiin. Koska Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ei ole tätä mahdollisuutta koskevia määräyksiä, tämän kertomuksen luonne ja tarkoitus eroavat kertomuksista, jotka koskevat ensimmäiseen pilariin kuuluvissa asioissa annetun direktiivin täytäntöönpanoa jäsenvaltioissa. Koska komissio osallistuu kuitenkin täysimääräisesti kolmannen pilarin asioihin[?], on tarkoituksenmukaista antaa täytäntöönpanotoimenpiteiden arviointi sen tehtäväksi. Neuvostolla on sitten puolestaan mahdollisuus arvioida, missä määrin jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet puitepäätöstä noudattaakseen.

Toinen lähtökohta on säänneltävän asiakokonaisuuden erityisluonne. Puitepäätöksen tarkoituksena on torjua ihmiskauppaa ja ottaa käyttöön seuraamusten yhdenmukaistamisen vähimmäistaso.

Sen jälkeen, kun neuvosto vuonna 1997 hyväksyi yhteisen toiminnan, joka koskee toimenpiteitä ihmiskaupan ja lasten seksuaalisen hyväksikäytön torjumiseksi[?], sekä kansallisella että alueellisella tasolla tehtyjen aloitteiden määrä on lisääntynyt huomattavasti. Sekä Wienin toimintasuunnitelmassa[?] että Tampereella kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä[?] kehotettiin antamaan lisäsäännöksiä tietyistä rikosoikeuden ja rikosprosessin osista.

Puitepäätös on tarkoitettu täydentämään olemassa olevia ihmiskaupan torjuntaan käytettäviä välineitä.

Vaikka arvioinnissa tarkastellaan puitepäätöstä artiklakohtaisesti, artikloja ei välttämättä voida käsitellä toisistaan erillisinä. Jos jotakin artiklaa ei ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä tai sen voimaansaattamisessa on puutteita, asialla on merkitystä myös kyseiseen artiklaan liittyvien säännösten ja siten koko järjestelmän kannalta, vaikka kansallisia säännöksiä erikseen tarkasteltaessa vaikuttaisikin siltä, että ne täyttävät puitepäätöksen vaatimukset. Arvioinnissa otetaan mahdollisuuksien mukaan huomioon kunkin jäsenvaltion yleisen rikosoikeuden erityispiirteet.

ARVIOINTI

Puitepäätöksellä pyritään lähentämään jäsenvaltioiden lainsäädäntöä, joka koskee rikosoikeuden alalla tehtävää poliisi- ja oikeudellista yhteistyötä ihmiskaupan torjumiseksi. Lisäksi siinä annetaan yhteinen Euroopan tason säännöstö, jota voidaan soveltaa muun muassa kriminalisointiin, rangaistuksiin ja muihin seuraamuksiin, raskauttaviin seikkoihin, tuomiovaltaan, syytteeseenpanoon sekä uhrien suojelemiseen ja auttamiseen.

Tältä osin voidaan todeta, että kaikki jäsenvaltiot eivät ole toimittaneet komissiolle kaikkia täytäntöönpanosäännöksiä koskevia asiakirjoja. Arviointi ja siihen pohjautuvat päätelmät perustuvat tämän vuoksi osin puutteellisiin tietoihin. Irlannilta, Luxemburgilta, Portugalilta ja Liettualta komissio ei esimerkiksi ole saanut mitään tietoa puitepäätöksen täytäntöönpanosta.

On myös huomattava, että jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmät voivat poiketa toisistaan huomattavasti ja että oikeudellisia käsitteitä ja ilmauksia ei useinkaan voida helposti verrata toisiinsa. Lainsäädännön olemassaolo ei myöskään aina takaa, että puitepäätös on pantu kaikilta osin täytäntöön. Kyse on myös siitä, missä määrin ja missä hengessä kansalliset tuomioistuimet ja/tai viranomaiset soveltavat lainsäädäntöä. Toimitetut tiedot ovat luonteeltaan sellaisia, että komissio ei välttämättä pysty arvioimaan puitepäätöksen soveltamista.

1 artikla

Puitepäätöksen 1 artiklassa ihmiskaupan määritellään tapahtuvan työvoiman hyväksikäyttötarkoituksessa tai seksuaalisessa hyväksikäyttötarkoituksessa. Jäsenvaltioiden on säädettävä rangaistavaksi kaikenlainen henkilön värväys, kuljettaminen, siirtäminen ja kätkeminen sekä mikä tahansa muu tämän määritelmän mukainen käsittely. Näin ollen rangaistavaksi olisi säädettävä kaikki rikollinen toiminta, jossa käytetään hyväksi sitä, että henkilö on fyysisesti tai henkisesti heikossa asemassa.

Tältä osin lähes kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädäntö näyttää vastaavan puitepäätöksen säännöksiä. Näin ollen vaikuttaa siltä, että valtaosa jäsenvaltioista noudattaa 1 artiklaa ja täyttää tässä suhteessa puitepäätöksen vaatimukset. Kaikki jäsenvaltiot ovat määrittäneet erityisesti ihmiskauppaan liittyvien tekojen tunnusmerkistön, vaikkakin hieman eri tavoin, koska metodologiset perinteet ovat erilaisia. Lisäksi uhrin suostumus hyväksikäyttöön[?] on merkityksetön, jos sen saamiseen on käytetty pakottamista, harhaanjohtamista tai muita keinoja. Joidenkin jäsenvaltioiden säännökset vastaavat suoraan 1 artiklan 2 kohtaa (Saksa, Belgia, Italia, Latvia, Ruotsi, Slovakia, Itävalta, Malta, Ranska ja Alankomaat).

Puolan ja Viron lainsäädännöstä ei kuitenkaan komissiolle toimitetun asiakirjan perusteella löydy puitepäätöksessä määriteltyjä rikoksia.

2 artikla

Komissiolle toimitettujen tietojen mukaan useimmat jäsenvaltiot ovat yksinkertaisesti viitanneet jo olemassa oleviin rikosoikeusjärjestelmänsä yleisiin säännöksiin osallisuudesta tai rikoksen yrityksestä. Eräät jäsenvaltiot eivät antaneet täsmällistä tietoa avunantoa koskevista säännöksistä, vaan ne mainitsevat toimittamissaan asiakirjoissa avunantoon syyllistyneitä koskevat säännökset (Tanska, Latvia, Slovakia ja Viro). Kypros ja Suomi eivät ole toimittaneet komissiolle tietoa yllyttämisestä. Kreikka ja Slovenia eivät ole toimittaneet komissiolle puitepäätöksen 2 artiklaa koskevia tietoja. Kaiken kaikkiaan tämä puitepäätöksen vaatimus näyttää täyttyvän lähes kaikissa tapauksissa, vaikka vain joillakin jäsenvaltioilla on erityisiä säännöksiä asiasta. Yleisempää on, että jäsenvaltioilla on yllyttämistä, avunantoa ja rikoksen yritystä koskevia yleisiä säännöksiä, joita sovelletaan myös ihmiskauppaa koskeviin rikoksiin.

3 artikla

Ihmiskauppa on vakava rikos, joka kohdistuu usein erityisen suojattomiin henkilöihin ja joista on langetettava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia. Erillinen kansallinen toiminta ei riitä ihmiskaupan torjuntaan, vaan tarvitaan kokonaisvaltaista lähestymistapaa, jossa määritellään kaikille jäsenvaltioille yhteinen rikostunnusmerkistö. Erityishuomiota on kiinnitettävä sellaisten rikosten seuraamuksiin, joihin liittyy raskauttavia seikkoja, esimerkiksi kun uhrin henki on vaarannettu tai uhrille on tehty törkeää väkivaltaa. Jäsenvaltioissa määrättävät rikosoikeudelliset seuraamukset ovat riittävän tehokkaita ja varoittavia. Useimmissa tapauksissa ihmiskauppaa koskevista rikoksista jäsenvaltioissa säädetyt enimmäisrangaistukset ovat ankaria. Joissakin tapauksissa rangaistus raskauttavissa olosuhteissa tehdyistä rikoksista on elinkautinen vankeusrangaistus. Puitepäätöksen 3 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti jäsenvaltiot ovat säätäneet erilaisia seuraamuksia siitä riippuen, minkä ikäinen seksuaalisen hyväksikäytön tarkoituksessa tehdyn rikoksen uhri on. Voidaan kuitenkin kysyä, eikö kaikkia lapsiin kohdistuvia ihmiskaupparikoksia (joihin kuuluvat myös työvoiman hyväksikäyttötarkoituksessa tapahtuva ihmiskauppa ja kaikkiin alle 18-vuotiaisiin kohdistuvat rikokset eikä pelkästään seksuaalista itsemääräämisoikeutta koskevaa suojaikärajaa nuorempiin kohdistuvat rikokset) ole tehty raskauttavissa olosuhteissa. Tällainen kattava lähestymistapa näyttää varmistavan lapsille asianmukaisemman suojelun ja se vastaa paremmin vuonna 1989 lapsen oikeuksista tehtyä yleissopimusta [?], joka on tärkein kansainvälinen lapsen oikeuksien turvaamisväline. Yleissopimuksessa on myös lapsikauppaa koskevia määräyksiä[?], ja sitä sovelletaan kaikkiin alle 18-vuotiaisiin.

4 ja 5 artikla

Puitepäätöksessä oikeushenkilöiden vastuun käsite otetaan käyttöön luonnollisten henkilöiden vastuun rinnalla. Oikeushenkilö saatetaan vastuuseen rikoksista, jotka on oikeushenkilön puolesta tai hyväksi tehnyt joko yksin tai oikeushenkilön toimielimen jäsenenä toimien esimerkiksi henkilö, jolla on valtuus tehdä päätöksiä oikeushenkilön puolesta. Oikeushenkilöille määrättävien seuraamusten on oltava ” tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ”, ja niihin kuuluu rikosoikeudellisia tai muita sakkoja ja niihin voi kuulua muita seuraamuksia, kuten väliaikainen tai pysyvä kielto harjoittaa liiketoimintaa, tuomioistuimen määräämä organisaation purkaminen tai oikeuden menettäminen julkisiin etuisuuksiin tai tukiin. Useimpien jäsenvaltioiden lainsäädännössä säädetään mahdollisuudesta määrätä oikeushenkilöille rikosoikeudellisia tai hallinnollisia seuraamuksia. Ainoastaan Tšekin, Latvian ja Slovakian lainsäädännön nojalla ei ole mahdollista saattaa oikeushenkilöitä vastuuseen rikoksista. Puitepäätöksen 5 artiklan mukaan vähimmäisvaatimus on, että oikeushenkilöille voidaan määrätä seuraamuksiksi rikosoikeudellisia tai muita sakkoja. Näyttää siltä, että 4 ja 5 artikla on pitkälti pantu täytäntöön.

6 artikla

Kaikissa jäsenvaltioissa pystyttäneen noudattamaan alueperiaatetta 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti. Ekstraterritoriaalisen tuomiovallan osalta useimmissa jäsenvaltioissa on annettu tai tullaan antamaan säännöksiä, jotka kattavat vaihtelevassa laajuudessa aktiivisen ja passiivisen henkilöllisyysperiaatteen, kuten 6 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa edellytetään. Näyttää siltä, että valtaosa jäsenvaltioista ulottaa lainkäyttövaltansa omien kansalaistensa ulkomailla tekemiin rikoksiin 6 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti. Tämä on erityisen tärkeää siksi, että ihmiskaupalla on usein ylikansallisia ulottuvuuksia. Neuvoston puitepäätöksen 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan osalta tilanne ei ole yhtä selvä. Alakohta koskee lainkäyttövaltaa, kun rikos on tehty jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen oikeushenkilön puolesta tai hyväksi. Eräät jäsenvaltiot, esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta, ovat panneet säännöksen täytäntöön Toiset taas, Tanska esimerkiksi, ovat päättäneet olla soveltamatta tätä lainkäyttövaltaa koskevaa sääntöä, jos rikos on tehty sen alueen ulkopuolella, ja ilmoittaneet asiasta komissiolle 6 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaisesti. Myöskään Unkari ei ulota lainkäyttövaltaansa 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti, vaikka sen lainsäädännössä yleisesti säännellään oikeushenkilöiden vastuusta.

7 artikla

Puitepäätöksen 7 artikla koskee kahta asiaa. Ensinnäkin siinä säädetään, että ihmiskauppaa koskevat rikokset eivät edellytä uhrin tekemää ilmoitusta tai nostamaa syytettä. Jäsenvaltiot näyttävä yleisesti ottaen noudattavan tätä vaatimusta. Lisäksi 7 artiklassa säädetään uhreille, etenkin lapsille, annettavasta erityisestä suojelusta ja avusta. Tämä koskee lähinnä uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15 päivänä maaliskuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS soveltamista. Vain muutamat jäsenvaltiot ovat lähettäneet komissiolle tietoja 7 artiklan täytäntöönpanosta. Näin ollen täytäntöönpanoa on tältä osin vaikeaa arvioida.

8 artikla

Komissio ei ole saanut tietoja puitepäätöksen voimaansaattamisesta Gibraltarissa.

PÄÄTELMÄ

On huomattava, etteivät kaikki jäsenvaltiot ole toimittaneet komissiolle kaikkia täytäntöönpanosäännöksiä koskevia asiakirjoja ajoissa. Tämän kertomuksen arvioinnit ja päätelmät perustuvat tämän vuoksi paikoitellen puutteellisiin tietoihin.

Toimitettujen tietojen perusteella näyttää siltä, että jäsenvaltiot ovat pitkälti täyttäneet neuvoston puitepäätöksessä asetetut vaatimukset – joko jo voimassa olleen kansallisen lainsäädännön perusteella tai panemalla täytäntöön uutta lainsäädäntöä. Jos näyttää siltä, että jäsenvaltio ei ole pannut neuvoston puitepäätöstä kansallisissa säännöksissä täytäntöön, komissio kehottaa kyseistä jäsenvaltiota korjaamaan tilanteen täytäntöönpanolainsäädännöllä mahdollisimman pian.

Neuvoston puitepäätöksen ansiosta jäsenvaltioilla kuitenkin yleisesti ottaen on nyt rikoslainsäädännössään säännöksiä työvoiman hyväksikäyttötarkoituksessa tai seksuaalisessa hyväksikäyttötarkoituksessa tapahtuvan ihmiskaupan rangaistavuudesta ja tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista. Lisäksi raskauttavissa olosuhteissa tehdyistä rikoksista on säädetty erityisen ankaria rangaistuksia. Toisaalta seuraamusten taso vaihtelee jäsenvaltioissa huomattavasti ja komission on ehkä tutkittava mahdollisuutta jatkaa yhdenmukaistamista siltä osin. Jäsenvaltioiden ei yleensä ole tarvinnut muuttaa kansallista lainsäädäntöään neuvoston puitepäätöksen 6 artiklan vuoksi, koska tarvittavat toimenpiteet ovat olleet jo ennestään voimassa. Yleisesti ottaen jäsenvaltiot noudattavat puitepäätöksen 7 artiklan 1 kohtaa, vaikkakin suojelu- ja auttamisjärjestelyjä lienee tutkittava lisää, sillä komissio sai vain vähän tietoja 7 artiklan 2 ja 3 kohdan täytäntöönpanosta.

Myös erityisen heikossa asemassa olevien uhrien osalta komissio sai vain vähän tietoja eikä voi tältä osin tehdä kattavaa arviointia. Neuvoston 1–2 päivänä joulukuuta 2005 hyväksymän toimintasuunnitelman mukaisesti komissio kehittää edelleen rikosoikeudenkäyntimenettelyissä mukana olevia heikossa asemassa olevia uhreja koskevaa lainsäädäntöä. Tätä varten komissio tarvitsee lisää tietoja asiaa koskevasta jäsenvaltioiden lainsäädännöstä. Lisäksi komission on ehkä kerättävä tietoa uhreja tukevien viranomaisten ja järjestöjen näkemyksistä voidakseen arvioida kokonaisvaltaisesti ja mahdollisimman objektiivisesti puitepäätöksen vaikutusta uhrien tukemiseen ja auttamiseen. Lopuksi mainittakoon, että laadittuaan kertomuksen lasten seksuaalisen hyväksikäytön ja lapsipornografian torjumisesta 22 päivänä joulukuuta 2003 annetusta neuvoston puitepäätöksestä[?] komissio pystyy antamaan kattavamman kuvan ihmiskauppaa koskevan lainsäädännön täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa. Kuvaa täydennetään vielä kertomuksella, jonka komissio laatii rikosoikeudellisten puitteiden vahvistamisesta laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemistä varten tehdyn neuvoston puitepäätöksen soveltamisesta, ja kertomuksella, jonka komissio laatii oleskeluluvasta, joka myönnetään yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa tekeville kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat ihmiskaupan uhreja tai jotka ovat joutuneet laittomassa maahantulossa avustamisen kohteiksi annetun direktiivin 2004/81/EY soveltamisesta, ja joka on määrä antaa ennen 6 päivää elokuuta 2008 (direktiivin 16 artikla).

[1] EYVL L 203, 1.8.2002.

[2] EY:n perustamissopimuksen 249 artikla.

[3] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: asia 48/75, Royer (Kok. 1976, s. 497, 518 kohta).

[4] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: asia 239/85, komissio v. Belgia (Kok. 1986, s. 3645, 3659 kohta). Ks. myös asia 300/81, komissio v. Italia (Kok. 1983, s. 449, 456 kohta).

[5] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: esim. asia 29/84, komissio v. Saksa (Kok. 1985, s. 1661, 1673 kohta).

[6] Ks. direktiivien täytäntöönpanoa koskeva oikeuskäytäntö: esim. asia 52/75, komissio v. Italia (Kok. 1976, s. 277, 284 kohta). Ks. komission vuosikertomukset yhteisön oikeuden soveltamisen valvonnasta, esimerkiksi KOM (2001) 309 lopullinen.

[7] Ks. PJG Kapteyn ja P. Verloren van Themaat 'Introduction to the Law of the European Communities', kolmas painos, 1998, s. 328.

[8] Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 36 artiklan 2 kohta.

[9] EYVL L 63, 4.3.1997, s. 2.

[10] EYVL C 19, 23.1.1999, s. 1.

[11] http://europa.eu.int/council/off/conclu/oct99/oct99_fi.htm

[12] Neuvoston puitepäätöksen 2002/629/YOS 1 artiklan 2 kohta.

[13] EYVL L 13, 20.1.2004, s. 44.

[i] Tarkempaa tietoa yleissopimuksen sisällöstä ja ratifioinnista on UNHCHR:n ( http://www.unhchr.ch/html/menu2/6/crc/treaties/crc.htm ) ja UNICEFin ( http://www.unicef.org/crc/crc.htm ) verkkosivuilla.

[ii] Yleissopimuksen mukaan lapset eivät ole pelkästään suojelua tarvitsevia (todellisia tai potentiaalisia) uhreja vaan heillä on myös oikeuksia, jotka on yleissopimuksessa selvästi esitetty: lapsen edun huomioon ottaminen (3 artikla), syrjimättömyysperiaate (2 artikla), osallistumisoikeus (12 artikla) ja oikeus henkiinjäämiseen ja kehittymiseen (6 artikla). Yleissopimuksen 12 artiklan mukaan lapsen näkemykset on otettava huomioon lapsen iän ja kehitystason mukaisesti. Hyväksikäytöstä, riistosta ja kauppaamisesta on yleissopimuksessa erityismääräyksiä (32, 33, 34, 35 ja 36 artikla). ’Hyväksikäyttöä’ määritellään yleissopimuksessa siten, että todetaan lapsella olevan oikeus tulla suojelluksi ”taloudelliselta hyväksikäytöltä sekä sellaiselta työnteolta, joka todennäköisesti vaarantaa tai haittaa hänen koulutustaan tai on vahingollista hänen terveydelleen tai ruumiilliselle, henkiselle, moraaliselle tai sosiaaliselle kehitykselleen” sekä kaikilta seksuaalisen riiston ja hyväksikäytön muodoilta, erityisesti hyväksikäytöltä prostituutiossa tai pornografiassa. Lisäksi yleissopimuksessa käsitellään vailla perheen turvaa olevien lasten oikeutta suojeluun (20 artikla) ja vapaudenriistosta pidättäytymistä (37 artikla).