EUROOPAN KOMISSIO Bryssel 16.11.2016 COM(2016) 729 final LUONNOS KOMISSION JA NEUVOSTON YHTEISEKSI TYÖLLISYYSRAPORTIKSI

oheisasiakirja komission tiedonantoon vuotuisesta kasvuselvityksestä 2017



LUONNOS KOMISSION JA NEUVOSTON YHTEISEKSI TYÖLLISYYSRAPORTIKSI oheisasiakirja komission tiedonantoon vuotuisesta kasvuselvityksestä 2017 Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 148 artiklaan perustuva luonnos yhteiseksi työllisyysraportiksi on osa komission vuotuista kasvuselvitystä talouspolitiikan EU-ohjausjakson käynnistämiseksi. Yhteinen työllisyysraportti on tärkeä tekijä EU:n talouden ohjausjärjestelmässä. Siinä esitetään vuotuinen katsaus työllisyyden ja sosiaalisen tilanteen keskeiseen kehitykseen Euroopassa sekä uudistustoimiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet työllisyyspolitiikan suuntaviivojen ja vuotuisen kasvuselvityksen painopisteiden mukaisesti. Vuoden 2017 yhteisen työllisyysraportin luonnoksessa todetaan tältä osin seuraavaa: Työllisyystilanne ja sosiaalinen tilanne ovat kohenemassa, kun talous elpyy hienoisesti. Tämän tuloksena Eurooppa 2020 -strategiassa asetettu 75 prosentin työllisyystavoite saatetaan saavuttaa vuoteen 2020 mennessä, jos tämänhetkinen suuntaus jatkuu. Työllisyysaste 20–64-vuotiaiden ryhmässä on 71,1 prosenttia (vuoden 2016 toinen puolisko) – ensimmäistä kertaa yli vuoden 2008 tason. Köyhyys on kuitenkin edelleen yleistä, ja työllisyys- ja sosiaalipoliittiset tulokset vaihtelevat merkittävästi maiden välillä. Useimmat työmarkkinaindikaattorit kohentuivat vuonna 2015 ja 2016. Työttömyysaste jatkoi laskuaan ja oli 8,5 prosenttia (euroalueella 10 %) syyskuussa 2016. Myös nuorisotyöttömyys ja pitkäaikaistyöttömyys vähenivät mutta ovat edelleen korkealla tasolla useissa jäsenvaltioissa. Osallistumisasteet ovat kasvussa, ja EU:ssa luotiin yli neljä miljoonaa työpaikkaa vuonna 2015 ja vuoden 2016 ensimmäisen puoliskon aikana. Naisten työllisyysaste EU:ssa vuonna 2015 oli edelleen huomattavasti alle miesten työllisyysasteen, mutta ero on kaventunut vuodesta 2008. Työmarkkinaolosuhteissa tapahtuu vähittäistä lähentymistä, vaikka jäsenvaltioiden välillä esiintyykin edelleen suuria eroja. Kotitalouksien tulot EU:ssa kasvoivat vuonna 2015 enimmäkseen ansiotulojen lisääntymisen ja verojen ja maksujen vähenemisen kautta. Kotitalouksien bruttotulot euroalueella eivät kuitenkaan ole vielä täysin elpyneet, ja ne ovat edelleen hieman alle vuoden 2009 tasojen. Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien ihmisten lukumäärä ja osuus ovat alkaneet vähentyä, mutta ne ovat yhä erittäin suuria. Köyhyys- tai syrjäytymisriskiaste on palannut vuoden 2008 tasolle eli 23,7 prosenttiin. Tilanteen hiljattainen kohentuminen on tervetullutta, mutta tarvitaan yhtenäisiä toimia, jotta saavutetaan tavoite vähintään 20 miljoonan ihmisen auttamisesta eroon köyhyydestä ja sosiaalisesta syrjäytyneisyydestä vuoteen 2020 mennessä, koska köyhyys- ja syrjäytymisriskissä olevien ihmisten määrä vuonna 2015 oli suurempi kuin vuonna 2008. Tuloerot vakiintuivat kaikkien aikojen korkeimmalle tasolle, ja EU:n sisällä on merkittäviä eroja, kuten keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella voidaan nähdä. Suuret erot heikentävät talouden tuotosta ja mahdollisuutta kestävään kasvuun. Suuret ja sitkeästi esiintyvät erot herättävät huolta oikeudenmukaisuudesta, koska ne ilmentävät yleensä korkeaa köyhyys- ja syrjäytymisriskiä, mutta myös taloudellisista näkökohdista, koska ne johtavat inhimillisen pääoman alihyödyntämiseen. Köyhyyden siirtyminen sukupolvelta toiselle vahvistaa näitä kielteisiä vaikutuksia. Koulutus-, työmarkkina- ja sosiaaliturvalaitosten rakenne joissakin jäsenvaltioissa ei tue riittävästi niiden tehtävää, joka on investoida inhimilliseen pääomaan ja edistää tasapuolisuutta. Näin ne eivät korjaa mahdollisuuksien eriarvoisuutta vaan edistävät sitkeitä ja jopa suurempia tuloeroja. Eriarvoisuuden torjumiseksi jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimia eri aloilla, esimerkiksi vero- ja etuusjärjestelmissä, palkanmuodostuspolitiikassa (mukaan luettuna vähimmäispalkka) sekä koulutus- ja terveydenhuoltojärjestelmissä. Joustavia ja osallistavia työmarkkinoita edistäviä uudistuksia on jatkettava niin, että kannustetaan työpaikkojen luomista ja työmarkkinoille osallistumista yhdistämällä kuitenkin asianmukaisesti joustavuus ja työsuhdeturva. Jäsenvaltioissa, joissa työjärjestelyjen joustavuus on yhdistetty tehokkaaseen aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan ja riittävään sosiaaliseen suojeluun, kriisistä on selviydytty paremmin. Monissa jäsenvaltioissa on toteutettu viime vuosina merkittäviä uudistuksia, joilla on ollut positiivisia vaikutuksia työpaikkojen luomiseen. Lisätoimia kuitenkin tarvitaan edelleen, jotta voidaan edistää korkealaatuisten työpaikkojen luomista ja lisätä työmarkkinoiden osallistavuutta poistamalla työmarkkinoille osallistumisen esteitä, torjumalla työmarkkinoiden segmentoitumista ja varmistamalla, että sosiaalisen suojelun järjestelmät tarjoavat riittävän tulotuen ja palvelut kaikille mutta kannustavat samalla siirtymistä työelämään ja tekevät työnteosta kannattavaa. Näin voitaisiin myös puuttua työssäkäyvien kasvavaan köyhyyteen joissakin jäsenvaltioissa. Verojärjestelmillä olisi tuettava paremmin työpaikkojen luomista ja puututtava eriarvoisuuksiin. Joissakin jäsenvaltioissa on toteutettu toimia etenkin pienituloisten työntekijöiden verokiilan pienentämiseksi. Näin pyritään edistämään sekä työvoiman kysyntää – kannustamalla yrityksiä palkkaamaan työntekijöitä – että työvoiman tarjontaa – vähentämällä tekijöitä, jotka eivät kannusta työn vastaanottamiseen eivätkä lisää nettopalkkaa, etenkin heikommassa asemassa olevien ryhmien keskuudessa. Tästä huolimatta työn kokonaisverokiila on edelleen suuri useissa jäsenvaltioissa. Lisäksi joidenkin jäsenvaltioiden verojärjestelmiin sisältyy edelleen tekijöitä, jotka eivät kannusta kotitalouden toista tulonsaajaa työskentelemään tai lisäämään työtuntejaan. Alempi ja hyvin suunniteltu työhön kohdistuva verotus voisi edistää työllisyyden kasvua ja näin lieventää eriarvoisuutta. Nimellispalkat ovat kasvaneet vain hieman alhaisen inflaation ympäristössä, mutta useat jäsenvaltiot ovat uudistaneet palkanmuodostuspuitteitaan yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa. Palkkakehitys on useimmissa jäsenvaltioissa linjattu työn tuottavuuteen, myös palkankorotukset, jos ne ovat mahdollisia taloudellisen ympäristön vuoksi. Tällainen linjaaminen on keskipitkällä aikavälillä tarpeen, jotta kannustetaan tuottavuuden lisääntymistä ja tuetaan kokonaiskysyntää ja kasvua. Muutamassa jäsenvaltiossa on uudistettu palkanmuodostuspuitteita niin, että on vahvistettu työmarkkinaosapuolten roolia neuvottelujen eri vaiheissa. On myös toteutettu toimia, joilla vähimmäispalkkaa koskevista puitteista pyritään saamaan avoimemmat ja/tai paremmin ennustettavat. Palkanmuodostusjärjestelmissä olisi pyrittävä lisäämään koordinointia työehtosopimusneuvottelujen eri tasoilla. Samalla olisi kuitenkin sallittava tietynasteinen jousto maantieteellisesti ja sektoreiden välillä ja sisällä. Työmarkkinaosapuolten osallistuminen uudistusten suunnitteluun ja täytäntöönpanoon on epätasaista EU:ssa. Vaikka kaikissa jäsenvaltioissa on kaksi- tai kolmikantaisia elimiä, jotka mahdollistavat työmarkkinaosapuolten osallistumisen ja kuulemisen politiikan suunnittelussa ja täytäntöönpanossa, niiden todellinen osallistuminen kuitenkin vaihtelee. Toimiva työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu – kansallisten käytäntöjen ja olosuhteiden mukaisesti – on kuitenkin ratkaisevan tärkeää, jotta varmistetaan tasapuoliset ja tehokkaat uudistukset, lisätään sitoutumista niihin ja voidaan arvioida niiden vaikutus väestön eri ryhmiin. Joissakin jäsenvaltioissa toteutettiin vuosina 2015 ja 2016 toimia, joilla vahvistettiin työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua ja lisättiin niiden osallistumista työllisyys- ja sosiaalipolitiikkaan. Jäsenvaltiot ovat jatkaneet koulutusjärjestelmiensä uudistamista sellaisten taitojen parantamiseksi, joita tarvitaan työmarkkinoiden tarpeisiin mukautumiseksi. Koulutukseen osallistumisessa ja koulutustuloksissa esiintyy kuitenkin edelleen eriarvoisuutta. Uudistuksilla on esimerkiksi pyritty edistämään perustaitojen hankkimista, lisäämään aikuiskoulutusta ja parantamaan korkea-asteen koulutuksen työmarkkinarelevanssia. Euroopan uuden osaamisen ohjelman mukaisesti uudistuksissa olisi ensisijaisesti tehtävä kestäviä investointeja nuorten ja aikuisten taitojen hankkimiseen ja linjattava taidot paremmin työmarkkinatarpeisiin, myös tiivistämällä yritysten ja oppilaitosten yhteistyötä ja hyödyntämällä oppisopimuskoulutuksen mahdollisuuksia. Nuorisotyöttömyys ja työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien nuorten (eli NEET-nuorten) lukumäärä ovat edelleen laskussa, joskin ne ovat edelleen erittäin korkealla tasolla joissakin jäsenvaltioissa. Nuorisotakuu on ollut keskeisellä sijalla parannuksissa: sillä on edistetty jäsenvaltioiden toimia, parannettu eri toimijoiden välistä koordinointia ja helpotettu rakenteellisia uudistuksia ja innovointia politiikan suunnittelussa. Yli 40 prosenttia kaikista 15–24-vuotiaista NEET-nuorista oli rekisteröitynyt nuorisotakuun piiriin vuonna 2015. Useissa jäsenvaltioissa keskeisessä asemassa oli nuorisotyöllisyysaloite, joka kohdentui niihin EU-alueisiin, joilla nuorisotyöttömyysasteet olivat korkeimmat vuonna 2012. Tästä tervetulleesta edistyksestä huolimatta tarvitaan rakenneuudistuksia ja tehokkaampia toimenpiteitä, jotta varmistetaan, että nuorisotakuusta saavat etua kaikki nuoret – ja etenkin heikosti koulutetut ja ne, joilla on useita esteitä työmarkkinoille siirtymisessä.

Pitkäaikaistyöttömyyden torjuminen on edelleen etusijalla. Pitkäaikaistyöttömien osuus työvoimasta väheni vuonna 2015, mutta pitkäaikaistyöttömiä on edelleen lähes 50 prosenttia kaikista työttömistä ja pitkäaikaistyöttömyys on erittäin korkealla tasolla joissakin jäsenvaltioissa. Työttömyyden pidentymiseen liittyy myös taitojen heikkeneminen, heikompi kiinnittyminen työmarkkinoille ja viime kädessä suurempi sosiaalisen syrjäytymisen riski. Lisäksi vaarana on, että suhdannetyöttömyys muuttuu rakenteelliseksi työttömyydeksi, millä on kielteisiä vaikutuksia mahdolliseen kasvuun. Useissa jäsenvaltioissa ollaan lisäämässä pitkäaikaistyöttömille tarkoitettua tukea tekemällä tuesta yksilöllisesti räätälöityä ja parantamalla työvoimaviranomaisten ja muiden toimijoiden välistä koordinointia helmikuussa 2016 annetun neuvoston suosituksen mukaisesti. Näiden toimenpiteiden käyttö on kuitenkin epätasaista jäsenvaltioissa. Naiset ovat edelleen aliedustettuina työmarkkinoilla ja palkkaero miehiin nähden on merkittävä. Naisten koulutustaso on miehiä parempi, mutta naisten ja miesten välinen työllisyysero on edelleen suuri, etenkin äitien ja niiden naisten osalta, joilla on hoivavelvoitteita. Tähän yhdistyvät naisiin kohdistuvat taloudelliset tekijät, jotka eivät kannusta siirtymään työmarkkinoille tai työskentelemään enemmän. Palkkaero on merkittävä useissa jäsenvaltioissa. Yhdessä lyhyemmän työuran kanssa se usein tarkoittaa naisten alempia eläkkeitä. Tämä tarkoittaa sitä, että työn ja yksityiselämän tasapainoa koskevat näkökohdat on otettava kattavalla tavalla huomioon poliittisessa päätöksenteossa. Kohtuuhintaisten ja laadukkaiden lastenhoito- ja muiden hoitopalvelujen saatavuus, lomia ja joustavaa työaikaa koskevat järjestelyt sekä vero- ja etuusjärjestelmät, jotka eivät toimi pidäkkeinä kotitalouden toisen tulonsaajan työnteolle tai työnteon lisäämiselle, ovat keskeisen tärkeitä, jotta voidaan edetä naisten täysin yhdenvertaisen kohtelun saavuttamisessa ja tukea sosiaalista nousua. Sosiaalisen suojelun järjestelmien nykyaikaistamiseksi on toteutettu edelleen toimia, jotta parannettaisiin etuuksien kattavuutta ja riittävyyttä, palvelujen saatavuutta, laatua ja reagoivuutta ja kannustettaisiin aktiivisesti työmarkkinoille osallistumista. Useissa jäsenvaltioissa on toteutettu uudistuksia, joilla pyritään parantamaan sosiaalietuuksien kattavuutta ja riittävyyttä edistämällä samalla aktivoimista. Toimenpiteet on suunnattu erilaisille ryhmille, esimerkiksi pienipalkkaisille, työttömille, vammaisille, kodittomille ja sellaisille, joilla on hoivavelvoitteita. Uudistusten edistymisestä huolimatta joissakin jäsenvaltioissa huolta herättävät edelleen korkeat (lasten) köyhyystasot. Olisi tarjottava riittävä turvaverkko niille, joilla ei ole riittäviä resursseja kohtuulliseen elintasoon, esimerkiksi tarjoamalla tukea työikäisten (uudelleen)integroitumiseen työmarkkinoille. Korkeampaan eläkeikään keskittyvien uudistusten jälkeen toteutetut hiljattaiset eläkeuudistukset ovat monimuotoisempia ja niihin sisältyy esimerkiksi toimenpiteitä eläkkeiden riittävyyden turvaamiseksi vähimmäistakeilla ja indeksoinnilla. Joissakin maissa on keskitytty eläkejärjestelmien kestävyyden parantamiseen esimerkiksi kohottamalla eläkeikää ja rajoittamalla varhaiseläkkeelle pääsyä, joissakin toisissa taas pienituloisten eläkkeensaajien suojeluun joko korottamalla vähimmäiseläkkeitä tai tarjoamalla kohdennettuja lisäetuuksia. Eläkejärjestelmillä olisi taattava kohtuullinen elintaso, mutta samalla olisi säilytettävä niiden kestävyys. Tätä varten naisia ja miehiä olisi kannustettava pysymään pidempään työelämässä, myös asianmukaisella työn ja yksityiselämän tasapainottamista koskevalla politiikalla ja työympäristöjä nykyaikaistamalla. Lisäeläkkeet voivat olla keskeisessä asemassa erityisesti silloin, jos julkisten eläkkeiden riittävyyden odotetaan heikkenevän. Terveydenhuoltojärjestelmät myötävaikuttavat yksilölliseen ja yhteiseen hyvinvointiin ja taloudelliseen vaurauteen. Useissa jäsenvaltioissa on toteutettu terveydenhuoltouudistuksia, joilla edistetään tehokkaiden perusterveydenhuollon palvelujen järjestämistä ja saatavuutta, järkeistetään ja parannetaan erikois- ja sairaalahoidon kestävyyttä ja parannetaan kohtuuhintaisten lääkkeiden saatavuutta ja niiden kustannustehokasta käyttöä. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan myös toteuttamassa toimia pitkäaikaishoitopalvelujen tehokkuuden ja laadun parantamiseksi. Näin vähennettäisiin tekijöitä, jotka estävät omaishoitajien, etenkin naisten, osallistumista työmarkkinoille. EU:hun on tullut viime vuosina maahanmuuttaja, myös turvapaikanhakijoita, ennennäkemätön määrä: vuonna 2015 ja vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla tehtiin lähes 1,8 miljoonaa turvapaikkahakemusta. Tämä korostaa kattavien integroitumisstrategioiden merkitystä: on varmistettava, että pakolaiset voivat integroitua tehokkaasti työmarkkinoille ja yleisemmin yhteiskuntaan. Useissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön integroitumispaketteja, jotta voidaan varmistaa juuri saapuneisiin kohdistuvat varhaiset toimet, kuten pääsy työmarkkinoille, taitojen arviointi ja koulutus. Komission kesäkuussa 2016 esittämän kolmansien maiden kansalaisten kotouttamista koskevan toimintasuunnitelman mukaisesti on tärkeää, että kotouttamispolitiikassa ei keskitytä pelkästään välittömiin tarpeisiin vaan pyritään varmistamaan onnistunut kotoutuminen myös keskipitkällä ja pitkällä aikavälillä olennaisena osana jäsenvaltioiden sosiaalista osallisuutta koskevaa strategiaa.



1. KATSAUS TYÖMARKKINOIDEN JA SOSIAALIPOLITIIKAN KEHITYSSUUNTAUKSIIN JA HAASTEISIIN EUROOPAN UNIONISSA Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus kehityssuuntauksiin ja haasteisiin työmarkkinoilla ja sosiaalipolitiikan alalla Euroopan unionissa. Ensin tehdään yksityiskohtainen analyysi tärkeimmistä työllisyys- ja sosiaalipolitiikan aloista, minkä jälkeen esitetään yleisiä havaintoja keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella. 1.1 Työmarkkinoiden kehityssuuntaukset Työmarkkinoiden elpyminen vahvistui vuosina 2015 ja 2016 ja useimmat indikaattorit kohentuivat merkittävästi. Vuonna 2015 (20–64-vuotiaiden) työllisyysaste kohosi EU:ssa 0,9 prosenttiyksikköä ja jatkoi nousuaan niin, että se oli 71,1 prosenttia vuoden 2016 toisella neljänneksellä. Tämä on 1,5 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuoden 2015 toisella neljänneksellä, ja lisäksi se ylittää vuoden 2008 eli kriisiä edeltäneen 70,3 prosentin (vuotuisen) tason. Vastaava nousu havaittiin euroalueen työllisyysasteessa, joka oli lähes 70 prosenttia vuoden 2016 toisella neljänneksellä (lähentelee vuoden 2008 keskimääräistä tasoa 70,2 %). Absoluuttisesti mitattuna vuoden 2016 toisella neljänneksellä oli työssä lähes 4,2 miljoonaa (mukaan luettuna euroalueen 2,8 miljoonaa) ihmistä enemmän kuin vuoden 2014 viimeisellä neljänneksellä. Samaan aikaan (15–64-vuotiaiden) työssäkäyntiaste EU:ssa kohosi hieman eli 73 prosenttiin (euroalueella 72,9 %) ja (yli 15-vuotiaiden) työttömyysaste putosi 8,6 prosenttiin (euroalueella 10,1 %), mikä on alhaisin aste vuoden 2009 ensimmäisen neljänneksen jälkeen. Merkittävässä asemassa tässä oli työvoiman suurempi kysyntä – avointen työpaikkojen osuus lisääntyi vuoden 2013 tasolta 1,3 prosentista 1,8 prosenttiin vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla. Tätä taustaa vasten vuonna 2015 keskimääräinen palkkojen nousu kiihtyi hieman EU:ssa ja pysyi maltillisena euroalueella (ks. jakso 2.1). Työmarkkinoiden erot jäsenvaltioiden välillä ja euroalueella vähenivät edelleen – erittäin korkeilta tasoilta – ja työttömyysasteet lähenivät kriisiä edeltäneitä tasoja. Työttömyysasteiden jatkuvassa lähentymisessä tulee esiin työttömyyden väheneminen keskimääräistä voimakkaammin jäsenvaltioissa, joille on ollut ominaista erittäin korkea työttömyysaste (etenkin Kypros, Kroatia ja Espanja). Itävallassa ja Virossa sitä vastoin havaittiin työttömyysasteen vähäistä nousua, joskin niiden lähtötaso oli suhteellisen alhainen. Vuonna 2015 nettomääräiset maahanmuuttovirrat olivat suurimpia maissa, joissa työttömyysasteet olivat alhaisimmat vuonna 2014 (etenkin Itävalta, Saksa ja Luxemburg), ja nettomääräiset maastamuuttovirrat taas nähtiin maissa, joiden työttömyysasteet olivat korkeimmat. Havaitusta lähentymisestä huolimatta työttömyysasteissa esiintyy kuitenkin sitkeästi merkittäviä eroja (kaavio 1). Vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla ne vaihtelivat Tšekin, Saksan, Maltan ja Yhdistyneen kuningaskunnan enintään 5 prosentista Espanjan ja Kreikan yli 20 prosenttiin. Kaavio 1: Työttömyysaste ja muutos edellisestä vuodesta keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella





Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (työllisyyden pääosaston laskelmat). Kausi: vuoden 2016 ensimmäinen puolisko ja vuotuiset muutokset vuoden 2015 ensimmäiseen puoliskoon verrattuna. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Työllisyyskasvun dynamiikka on vaihdellut ikäryhmän ja koulutustason mukaan. Kuten kaaviosta 2 ilmenee, työllisyysluvut kasvoivat eniten (3,8 prosenttia vuonna 2015) ikääntyneiden työntekijöiden (55–64-vuotiaiden) parissa; tämän ryhmän työssäkäyntiaste kohosi 1,4 prosenttiyksikköä eli se oli 57,3 prosenttia vuonna 2015. Tämä näkyi ikäryhmän työllisyysasteen kohoamisena 53,3 prosenttiin vuonna 2015 ja on jatkoa kymmenen viime vuoden aikana tapahtuneelle jatkuvalle kasvulle. Nuorten (15–24-vuotiaiden) ja parhaassa työiässä olevien (25–54-vuotiaiden) työntekijöiden työllisyyskasvu sitä vastoin oli heikkoa. Jälkimmäisen ryhmän työssäkäyntiaste on ollut lähes samalla tasolla neljä vuotta peräkkäin (85,4 %), ja se vaikuttaa näin ollen saavuttaneen katon. Kehitys kuitenkin oli hyvin erilaista taitotason mukaan: korkean osaamistason työntekijöiden (korkea-asteen koulutus) työllisyyskasvu oli vankkaa – vuotuinen kasvu oli 3,3 prosenttia – mutta matalan osaamistason työntekijöiden (enintään ylemmän perusasteen koulutus) työllisyys aleni 1,4 prosenttia vuodesta 2014 lähtien. Tämä vahvistaa käsitystä siitä, että matalan osaamistason työntekijöiden – joiden työllisyysaste on edelleen alempi kuin vuonna 2008 –työllistymismahdollisuudet kutistuvat. Työllisyyskasvu oli vastaavaa molempien sukupuolten osalta: sekä miesten että naisten työllisyysasteet kohosivat hieman vuonna 2015. Naisten (64,3 %) ja miesten (75,9 %) työllisyysasteiden välinen suuri ero, joka pieneni vuosien 2008 ja 2013 välillä, on näin ollen pysynyt lähes ennallaan. Tietojen perusteella (kaavio 3) ei myöskään ole nähtävissä merkittäviä eroja kokoaikaisiin ja osa-aikaisiin työpaikkoihin liittyvässä työllisyyskasvussa. Kaavio 2: Työllisyysasteet ja työllisyyskasvu eri ryhmittäin EU:ssa Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Työllisyyden elpymisen taustalla on työntekijöiden määrän kasvu, ja määräaikaisten työntekijöiden osuus on pysynyt vakaana. Itsenäisten ammatinharjoittajien määrä väheni hieman (0,4 %), vaikkakin tähän lukuun kätkeytyy merkittäviä eroja jäsenvaltioiden välillä (ks. jakso 2.1). Määräaikaisten työntekijöiden määrä lisääntyi 3 prosenttia ja vakituisten työntekijöiden 1,2 prosenttia. Tästä seurasi se, että määräaikaisten työntekijöiden osuus kaikista työntekijöistä kasvoi hieman (14,2 % vuonna 2015), ja jäsenvaltioiden välillä oli jälleen suuria eroja (ks. jakso 2.3). Eniten työpaikkoja syntyi palvelualalle (+1,4 %) ja sen jälkeen teollisuuteen (+0,7 %). Maatalouden työpaikat sen sijaan vähenivät edelleen (-2,6 %), mikä osaltaan selittää myös itsenäisen ammatinharjoittamisen vähenemistä. Rakennusalan työllisyyden lasku pysähtyi vuonna 2015, ensimmäistä kertaa vuoden 2008 jälkeen. Kaavio 3: Työllisyyskasvu (2014–2015) eri ryhmittäin EU:ssa Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Nuorisotyöttömyys ja pitkäaikaistyöttömyys vähenivät edelleen vuonna 2015 ja noudattelivat kokonaistyöttömyysasteen laskua. Nuorten (15–24-vuotiaiden) työttömyysaste, joka oli huipussaan 23,7 prosentissa EU:ssa vuonna 2013, putosi 20,3 prosenttiin vuonna 2015. Sama suuntaus jatkui vuonna 2016, ja työttömyysaste putosi edelleen 18,9 prosenttiin vuoden ensimmäisellä puoliskolla. Nuorten työttömyysaste on kuitenkin korkeampi euroalueen 19 maassa (21,4 % vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla), ja jäsenvaltioiden välillä on merkittäviä eroja. Myös pitkäaikaistyöttömyysaste (osuutena työvoimasta) laski vuoden 2014 tasolta 5 prosentista 4,5 prosenttiin vuonna 2015 (ja edelleen vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla), mutta pitkäaikaistyöttömien hidas palautuminen työelämään etenkin niissä jäsenvaltioissa, joihin kriisi vaikutti eniten, viittaa siihen, että riskinä on korkean työttömyyden muuttuminen rakenteelliseksi. 1.2 Sosiaalipoliittiset kehityssuuntaukset EU:n kotitalouksien taloudellinen tilanne koheni edelleen vuonna 2015. Kotitalouksien käytettävissä olevat reaalibruttotulot kasvoivat EU:ssa noin 2 prosenttia vuonna 2015, ja elpyminen vuosina 2010–2013 tapahtuneista tulonmenetyksistä jatkui. Tämä oli tulosta pääasiassa palkkatulojen kasvusta ja verojen ja maksujen vähenemisestä (ks. kaavio 4). Kaavio 4: BKT:n ja kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen (GDHI) kasvu sekä muutos GDHI:n osatekijöissä EU:ssa Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Kun tarkastellaan tuoreimpia EU:n tietoja, tämä koheneva suuntaus ei kuitenkaan näy köyhyysluvuissa. Köyhyysriskissä olevan EU-väestön osuus vakiintui vuonna 2015: se kohosi 0,1 prosenttiyksikön verran 17,3 prosenttiin (sekä EU:ssa että euroalueella). Vuonna 2014 köyhyysriski kasvoi 0,5 prosenttiyksikköä (0,4 prosenttiyksikköä euroalueella), mikä johtui osittain köyhyysrajojen liikkumisesta ylöspäin kotitalouksien tulojen alkaessa elpyä vuoden 2013 puolivälistä lähtien. Samoin työssäkäyvien köyhien kokonaisosuus kasvoi 0,5 prosenttiyksikköä vuonna 2014 määräaikaisten työntekijöiden osuuden kasvaessa (näiden tulot ovat yleensä alemmat kuin vakituisten työntekijöiden), ja osuus pysyi samana vuonna 2015. Köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riskissä olevien prosenttiosuus laski EU:ssa vuonna 2015 mutta on edelleen erittäin korkea. Köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste EU:ssa jatkoi laskuaan vuonna 2015 niin, että se oli 23,7 prosenttia (24,4 % vuonna 2014 ja 24,6 % vuonna 2013), mutta se on edelleen lähellä vuoden 2012 kaikkien aikojen korkeinta tasoaan. Riskiaste laski myös euroalueella vuoden 2014 tasolta 23,5 prosentista 23,1 prosenttiin vuonna 2015 (sama kuin vuoden 2013 taso). Vuonna 2015 köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riski kohdistui noin 119 miljoonaan ihmiseen, mikä on noin 3,5 miljoonaa vähemmän kuin vuonna 2014. EU on edelleen kaukana Eurooppa 2020 -strategian tavoitteestaan, jonka mukaan vähintään 20 miljoonan ihmisen köyhyys- ja syrjäytymisriski olisi poistettava vuoteen 2020 mennessä. Tällä hetkellä köyhyys- tai syrjäytymisriskissä olevien määrä on jälleen kohoamassa samalle tasolle kuin vuonna 2008, joka oli viitevuosi, johon nähden Eurooppa 2020 -strategian tavoite asetettiin. Vuonna 2015 köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riskissä eli 1,2 miljoonaa ihmistä enemmän kuin vuonna 2008 ja 4,8 miljoonaa vähemmän kuin huippuvuotena 2012.

Vakavan aineellisen puutteen väheneminen viittaa siihen, että elinolot ovat kohenemassa. Vakava aineellinen puute väheni 0,8 prosenttiyksikköä vuonna 2015 niin, että se oli 8,1 prosenttia, mikä on 9,1 miljoonaa ihmistä vähemmän kuin huippuvuotena 2012. Tämä vuodesta 2013 lähtien havaittu kehityssuuntaus liittyy edellä mainittuun kotitalouksien taloudellisen tilanteen paranemiseen, joka puolestaan liittyy talouden elpymiseen. Niiden ihmisten osuus, jotka asuvat vajaatyöllisissä kotitalouksissa (eli erittäin alhaisen työssäkäyntiasteen kotitalouksissa asuvat 0–59-vuotiaat), väheni työmarkkinatilanteen kohenemisen ansiosta vuonna 2015 hieman eli 10,5 prosenttiin vuonna 2014 tapahtuneen vähäisen kohoamisen jälkeen. Kaavio 5: Köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste ja sen osatekijät, EU27

Lähde: Eurostat, EU-SILC (ilc_peps01, ilc_li02, ilc_mddd11, ilc_lvhl11). Kroatia ei ole mukana, koska sitä koskevia tietoja ei ole saatavilla vuodelta 2009. Huomautus: Köyhyys- ja syrjäytymisriskiasteessa on otettu huomioon köyhyysriskissä oleva väestö, vakavasta aineellisesta puutteesta kärsivä väestö ja kotitaloudet, joissa työssäkäyntiaste on nolla tai hyvin alhainen. Pisteviiva osoittaa arvioitua vähennystä, joka on tarpeen Eurooppa 2020 -strategian tavoitteen saavuttamiseksi. Vaikutukset kohdistuvat eniten nuoriin, lapsiin, työttömiin ja kolmansien maiden kansalaisiin. Lähes kolmannekseen (31,2 %) nuorista (18–24-vuotiaista) kohdistui köyhyyden tai sosiaalisen syrjäytymisen riski vuonna 2015. Tämä johtuu pääasiassa työttömyydestä, epävarmasta työllisyystilanteesta tai nuorten perheiden vaikeasta sosioekonomisesta tilanteesta. Yhden tulonsaajan kotitaloudessa elämiseen liittyy suurempi köyhyysriski. Lasten (0–17-vuotiaiden) köyhyys- ja syrjäytymisriskiaste laski 26,9 prosenttiin (27,8 %:sta) mutta on edelleen korkea. Tämä johtuu lasten vanhempien työmarkkina-asemasta, etenkin jos se yhdistyy sosiaalipalvelujen ja toimeentulotuen heikkoon saatavuuteen. Ikääntyneisiin (yli 65-vuotiaat) on kohdistunut suhteellisesti vähemmän vaikutuksia, ja tämän ryhmän köyhyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen riski on laskenut vuoden 2013 tasolta 18,3 prosentista 17,4 prosenttiin vuonna 2015. Naisten köyhyysaste (19,6 %) oli suurempi kuin miesten (14,6 %). Muita ryhmiä, joihin köyhyys ja sosiaalinen syrjäytyminen vaikuttaa, ovat työttömät (66,6 %), kolmansien maiden kansalaiset (48,2 %) ja vammaiset (30,1 % vuonna 2014). Tuloerot – mitattuna ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhteena – vakiintuivat vuonna 2015 korkealle tasolle. Ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhde (jota mitataan S80/S20-indikaattorilla eli väestön suurituloisimman viidenneksen ja pienituloisimman viidenneksen tulojen suhteella) pysyi vakaana 5,2:ssa vuonna 2015 viime vuosina etenkin euroalueella havaitun kasvusuuntauksen jälkeen (kaavio 6). Myös Gini-kerroin pysyi vakaana ja oli 0,31 vuonna 2015. Jäsenvaltioiden välillä on kuitenkin edelleen merkittäviä eroja sekä tasoissa että suuntauksissa (ks. jakso 2.4). Tuloerojen kasvu, joka on yleinen suuntaus kehittyneissä talouksissa, on väestön oikeudenmukaiseen tulonjakoon liittyvien ongelmien lisäksi riski myös pitkän aikavälin kasvulle. Kaavio 6: Ylimmän ja alimman tuloviidenneksen tulo-osuuksien suhde (S80/S20) Lähde: Eurostat. Kroatiaa koskevia tietoja ei ole saatavissa ennen vuotta 2010.



1.3 Yleiset havainnot keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulusta Keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulu (neljäs laitos) mahdollistaa keskeisten työllisyys- ja sosiaalipoliittisten ongelmien varhaisen havaitsemisen ja jäsenvaltioiden väliset mahdolliset erot, jotka saattavat edellyttää tarkempaa analyysiä. Tulostauluun (ks. liitteet 1–3) sisältyy kuusi keskeistä työllisyys- ja sosiaalipolitiikan kehityssuuntauksia koskevaa indikaattoria: • työttömyysaste (15–74-vuotiaat); • nuorisotyöttömyysaste (15–24-vuotiaat); • työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien nuorten (NEET) osuus 15–24-vuotiaista; • kotitalouksien käytettävissä olevat bruttotulot (vuotuinen muutos); • työikäisten (18–64-vuotiaiden) köyhyysriskiaste; • tuloerot (S80/S20-suhde). Sillä myös tuetaan sellaisten osa-alueiden tunnistamista, joilla poliittisia toimia tarvitaan eniten. Se edustaa näin ollen tärkeää välinettä, jolla voidaan seurata talouspolitiikan EU-ohjausjakson nojalla toteutettujen uudistusten vaikutusta. Sen avulla voidaan tarkentaa maaraporteissa yksilöityjä haasteita ja tukea maakohtaisten suositusten laatimista. Tulostaulun tuloksia olisi tarkasteltava yhdessä muista välineistä saatujen havaintojen kanssa. Näitä välineitä ovat työllisyyskehityksen seurantaväline, sosiaalisen suojelun kehityksen seurantaväline sekä makrotalouden epätasapainoa koskevien menettelyjen tulostaulu, jota on hiljattain täydennetty työllisyyden pääindikaattoreilla. Viiden puheenjohtajan kertomuksessa Euroopan talous- ja rahaliiton viimeistelystä sekä tiedonannossa toimista Euroopan talous- ja rahaliiton viimeistelemiseksi tuodaan samoin esiin vertailuanalyysin käyttö ja jäsenvaltioiden tulosten ristiintarkastelu keinoina havaita alisuoriutujat ja tukea lähentymistä parhaiten suoriutuviin jäsenvaltioihin. Prosessissa pitäisi myös edistää hyvien toimintatapojen jakamista. Tekstilaatikossa 1 kuvataan vertailuanalyysiä koskevien indikaattorien kehittämisen perusteita ja tilannetta työmarkkinoiden alalla.

Keskeisiä indikaattoreita koskevat tuoreet kehityssuuntaukset kirjataan tulostauluun kolmen näkökohdan perusteella (ks. tarkemmat tiedot liitteessä olevista taulukoista): •kunkin jäsenvaltion osalta indikaattorin muutos tiettynä vuonna verrattuna aiempiin ajanjaksoihin (pitkän ajan suuntaus); •kunkin jäsenvaltion osalta ero EU:n ja euroalueen keskiarvoon samana vuonna (kuvaa työllisyyden ja sosiaalisen kehityksen tämänhetkisiä eroavuuksia); •indikaattorin muutos kahden peräkkäisen vuoden välillä kussakin jäsenvaltiossa verrattuna muutokseen koko EU:ssa ja euroalueella (kuvaa sosioekonomisen lähentymisen/eriytymisen dynamiikkaa). Vuodesta 2016 lähtien jäsenvaltioiden tilannetta keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattorien alalla arvioidaan yhteisesti hyväksytyllä menetelmällä, jolla tarkastellaan yhteisesti kunkin indikaattorin tasoja ja muutoksia (selitetty tarkemmin liitteessä 4). Taulukossa 1 esitetään tiivistelmä tulostaulun tuloksista tämän menetelmän perusteella. Tässä jaksossa ja jaksossa 2 (ks. kaaviot 1, 14, 15, 26, 27 ja 28) esitettyjen analyysien perusteella viidellä jäsenvaltiolla (Kreikka, Kypros, Portugali, Espanja ja Italia) on useita merkittäviä työllisyyteen ja sosiaalisiin näkökohtiin liittyviä haasteita, joskin niiden tilanteet eroavat toisistaan hiljattaisten kehityssuuntien osalta. Viisi muuta jäsenvaltiota (Bulgaria, Kroatia, Latvia, Liettua ja Romania) nousevat esiin useammin kuin kerran tiivistelmätaulukoissa työllisyys- tai sosiaali-indikaattoreiden osalta vaihtelevan asteisesti. Muissa jaksoissa tarkastellaan tulostaulua yksityiskohtaisesti. Kreikan tilanne on edelleen haasteellinen kaikkien työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden alalla, etenkin kokonaistyöllisyysasteen ja tuloerojen osalta. NEET-asteessa ja köyhyysriskiasteessa tapahtui hieman parannusta. Italia on edelleen kriittisellä tasolla indikaattoreissa, jotka liittyvät nuorten tilanteeseen työmarkkinoilla, ja kokonaistyöttömyysaste on alenemassa hitaasti verrattuna EU:n keskiarvoon. Samalla sosiaalisten indikaattoreiden, etenkin köyhyysriskiasteen, tilanne on haasteellinen. Portugalissa yleinen ja nuorten työttömyysaste on edelleen korkea hienoisesta alenemisesta huolimatta. Sekä köyhyysriskiä että tuloeroja koskevat indikaattorit ovat korkealla tasolla verrattuna EU:n keskiarvoon, vaikka nekin ovat hieman alenemassa. Espanjassa työttömyysaste ja NEET-aste ovat kehittyneet parempaan suuntaan (joskin tasot ovat edelleen ongelmalliset), mutta nuorisotyöttömyys-, köyhyys- ja tuloerotilanne on edelleen haasteellinen. Kyproksella yleinen ja nuorten työttömyysaste on kehittynyt suotuisasti samoin kuin NEET-aste, mutta niiden lähtötaso oli erittäin korkea. Kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvu oli kuitenkin edelleen negatiivinen vuonna 2015 ja köyhyysriskiasteessa oli eniten kasvua. Romanialla on edelleen kriittisiä haasteita NEET-asteen, köyhyysriskiasteen ja tuloerojen osalta, joista varsinkin jälkimmäinen on kasvanut merkittävästi. Samoin Liettuassa köyhyysriskiaste ja tuloerot kasvoivat jyrkästi. Latviassa nuorisotyöttömyyden kasvu oli suurinta, kun taas köyhyysriskiasteen ja tuloerojen osalta tilanne oli vakaa. Kroatiassa yleinen ja nuorison työttömyysaste ovat korkeat vaikkakin alenemassa nopeasti. Bulgariassa korkea NEET-aste ja suuret tuloerot ovat edelleen kriittisiä haasteita. Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien nuorten tilannetta on seurattava (koska aste on joko noussut äkillisesti tai se on keskimääräistä korkeampi) Suomessa, Ranskassa, Irlannissa ja Slovakiassa. Italian tavoin myös Suomessa, Ranskassa ja Itävallassa kotitalouksien käytettävissä olevien bruttotulojen kasvu jäi alle EU:n keskiarvon. Myös joitakin muita maita olisi seurattava tiiviisti köyhyysriskiasteen (Puola) ja tuloerojen (Viro) osalta. Kolmessa jäsenvaltiossa jotkin indikaattorit osoittavat hienoista heikkenemistä hyvistä tasoista huolimatta. Itävallassa ja Virossa työttömyysaste (sekä yleinen että nuorten) on kohonnut EU:n keskiarvoa nopeammin, joskin taso on edelleen erittäin alhainen. Tanskassa tilanne on sama nuorisotyöttömyyden ja NEET-asteen osalta.

Taulukko 1: Keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattorien tulostaulun tiivistelmä Huomautus: nuorisotyöttömyyttä koskevia neljännesvuosittaisia tietoja ei ole saatavilla Romanian osalta; kotitalouksien käytettävissä olevia bruttotuloja koskevia tietoja ei ole saatavilla 26.10.2016 seuraavien maiden osalta: BE, BG, EE, IE, EL, HR, LU, MT, PL; Köyhyys- ja syrjäytymisriskiastetta koskevia ja S80/S20-tietoja ei ole saatavilla 26.10.2016 Irlannin osalta. Tekstilaatikko 1. Vertailuanalyysi ja hyvien toimintatapojen etsiminen työmarkkinoilla Viiden puheenjohtajan raportissa korostettiin, että työllisyyteen ja sosiaaliseen tuloskuntoon on panostettava vahvemmin. Haasteet ovat usein samoja eri jäsenvaltioissa, joskaan mitään yleispätevää ratkaisumallia ei ole. Lokakuussa 2015 annetussa komission tiedonannossa toimista Euroopan talous- ja rahaliiton viimeistelemiseksi esitetään, että eri politiikanaloilla tai temaattisilla aloilla otettaisiin vähitellen käyttöön vertailuanalyysejä ja ristiintarkasteluja. Tiedonannon mukaan ”ristiintarkastelulla pyritään tunnistamaan alisuoriutuminen ja tukemaan lähentymistä parhaiten suoriutuvien maiden tasolle työmarkkinoiden, kilpailukyvyn, liiketoimintaympäristön ja julkishallinnon sekä tiettyjen veropolitiikan osa-alueiden suhteen. Vertailuindikaattoreiden on täytettävä kaksi vaatimusta. Ensinnäkin niiden on liityttävä läheisesti politiikkavälineisiin niin, että niillä voi olla todellista ja merkityksellistä vaikutusta politiikkaan. Lisäksi on oltava vankkaa näyttöä ja riittävä yksimielisyys siitä, että ne edistävät merkittävästi korkeamman tason tavoitteita, kuten työllisyyttä, kasvua, kilpailukykyä, sosiaalista osallisuutta ja oikeudenmukaisuutta tai rahoitusjärjestelmän vakautta.” Vertailuanalyysistä – täydennettynä laajemmalla taloudellisella analyysillä – saadaan tietoa, jolla voidaan lujittaa uudistuksia tukemalla vastavuoroista oppimista ja lähentymistä jäsenvaltioissa onnistuneesti toteutettuihin hyviin toimintatapoihin. Maaliskuusta 2016 lähtien on ollut käynnissä pilottitoimi, jossa on tehty vertailuanalyysi työttömyysetuuksista ja aktiivisesta työmarkkinapolitiikasta. Yhdessä jäsenvaltioiden kanssa on kehitetty kolmivaiheinen toimintatapa, jossa otetaan huomioon olemassa olevat puitteet. Ensimmäisessä vaiheessa keskustellaan kyseisen alan keskeisistä haasteista ja yksilöidään joukko korkean tason tulosindikaattoreita. Toisessa vaiheessa muutaman keskeisen suorituskykyindikaattorin joukko mahdollistaa hyvin ja heikosti suoriutuneiden maiden yksilöinnin. Kolmannessa vaiheessa yksilöidään keskeisiä toimintapoliittisia välineitä, joiden avulla heikommin suoriutuvat maat lähenevät paremmin suoriutuvia. Tällä perusteella työttömyysetuuksien ja aktiivisen työmarkkinapolitiikan alalla on yksilöity indikaattoreita kahta ensimmäistä vaihetta varten, ja kolmatta vaihetta varten on yksilöity neljä toimintapoliittista välinettä, joilla mahdollistetaan vertailuanalyysi: työttömyysetuuksien kesto, taso ja myöntämisperusteet sekä yksittäisten henkilöiden työmarkkinatilanteeseen mukautetun varhaisen tuen saantiin sovellettavat toimintaperiaatteet. Taitoihin kohdistuva vertailuanalyysi on lisäksi ollut käynnissä syyskuusta 2016.



2. TYÖLLISYYS- JA SOSIAALIPOLIITTISET UUDISTUKSET – JÄSENVALTIOIDEN SUORIUTUMINEN JA TOIMET

Tässä jaksossa esitetään yleiskatsaus tuoreisiin keskeisiin työllisyys- ja sosiaalialan indikaattoreihin ja toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet ensisijaisilla aloilla, jotka on yksilöity neuvoston hyväksymissä EU:n työllisyyspolitiikan suuntaviivoissa vuonna 2015 ja vuonna 2016 ilman muutoksia. Kustakin suuntaviivasta esitetään hiljattainen kehitys keskeisten indikaattoreiden valikoiman osalta samoin kuin jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet. Tämä jakso perustuu vuoden 2016 jäsenvaltioiden kansallisiin uudistusohjelmiin ja Euroopan komission lähteisiin. Ellei toisin todeta, raportissa esitetään vain kesäkuun 2015 jälkeen toteutetut toimenpiteet. Perusteellinen analyysi työmarkkinoiden hiljattaisesta kehityksestä löytyy raportista ”Labour Market and Wage Developments 2016” ja julkaisusta ”Employment and Social Developments in Europe Review 2016”.

2.1 Suuntaviiva 5: Työvoiman kysynnän lisääminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 5 täytäntöönpanoa. Siinä kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman kysyntää ja työpaikkojen luomista. Ensin siinä esitetään yrittäjyyttä koskevia indikaattoreita. Yrittäjyys on keskeinen ennakkoedellytys työpaikkojen luomiselle samoin kuin itse työllisyyskasvun lähde (myös itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymisen kautta). Tämän jälkeen tarkastellaan keskeisiä makrotaloudellisia tekijöitä, etenkin palkka- ja verokiilakehitystä, jotka vaikuttavat työhönottopäätöksiin. Jaksossa 2.1.2 raportoidaan toimenpiteistä, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet näillä aloilla; tähän sisältyvät myös kohdentamattomat työhönottotuet (tiettyihin heikommassa asemassa oleviin ryhmiin kohdennettuja tukia käsitellään jaksossa 2.2.2).



2.1.1 Keskeiset indikaattorit Uudet yritykset luovat merkittävästi uusia työpaikkoja Euroopan unionissa. Vuonna 2014 uusien yritysten osuus koko työllisyydestä yrityssektorilla oli yli 4 prosenttia esimerkiksi Puolassa, Latviassa, Portugalissa, Liettuassa ja Slovakiassa. Pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten) osuus koko työllisyyskasvusta oli lähes 71 prosenttia. Nämä luvut antavat osviittaa työpaikkojen luomispotentiaalista, joka voitaisiin vapauttaa torjumalla tekijöitä, jotka ovat esteenä yrittäjyydelle ja yritysten kasvulle. Vuonna 2014 uusien yritysten lukumäärä kasvoi yli kahdessa kolmasosassa jäsenvaltioista. Yritysten perustamisasteessa ja niiden keskimääräisessä koossa on kuitenkin merkittäviä eroja (kaavio 7). Kaavio 7: Yritysten perustamisaste ja keskimääräinen perustamiskoko, yritystalous, 2014 Lähde: Eurostat, yritysdemografia. Huomautus: Kreikasta ei ole saatavilla tietoja. Itsenäinen ammatinharjoittaminen on kaiken kaikkiaan vähenemässä pääasiassa sektorikohtaisen dynamiikan vuoksi, joskin eri maissa on havaittavissa hyvin erilaisia malleja. Itsenäisen ammatinharjoittamisen keskimääräinen osuus laski vuonna 2015 14,4 prosentista 14,1 prosenttiin, joka on alin taso vuoden 2008 jälkeen; itsenäinen ammatinharjoittaminen väheni 0,4 prosenttia, kun taas kokonaistyöllisyys kasvoi 1 prosentin (ks. jakso 1). Jos lukuun ei oteta alkutuotantoa (maa-, metsä- ja kalatalous), johon vaikuttaa rakenteellinen supistuminen, itsenäisten ammatinharjoittajien määrä väheni vain 0,1 prosenttia (eikä 0,4 %) ja ylitti vuoden 2008 tason. Itsenäinen ammatinharjoittaminen kuitenkin lisääntyi lähes puolissa jäsenvaltioista, ja suurinta lisäys absoluuttisesti mitattuna oli Puolassa, Espanjassa ja Alankomaissa. Naisten osuus jatkoi hidasta kiriään: vuonna 2014 kaikista itsenäisistä ammatinharjoittajista naisia oli 31,8 prosenttia ja vuonna 2015 osuus oli 32,2 prosenttia (vuonna 2008 osuus oli 30,4 %). Ilman työntekijöitä toimivista itsenäisistä ammatinharjoittajista (elinkeinonharjoittajista) naisia oli 34,4 prosenttia ja korkea-asteen koulutuksen suorittaneista elinkeinonharjoittajista 43,9 prosenttia. Kaikista itsenäisistä ammatinharjoittajista, joilla on työntekijöitä, naisten osuus on kuitenkin vain noin 26 prosenttia. Jäsenvaltioiden ulkopuolella syntyneiden itsenäisten ammatinharjoittajien määrä on kasvussa. Kaikista itsenäisistä ammatinharjoittajista 89 prosenttia on syntynyt siinä jäsenvaltiossa, jossa he toimivat, mutta tilanne on hyvin hajanainen. Vuonna 2015 itsenäinen ammatinharjoittaminen tässä ryhmässä väheni 1 prosentin, kun taas muissa jäsenvaltioissa syntyneiden osuus kasvoi 2,7 prosenttia ja EU:n ulkopuolella syntyneiden 4,7 prosenttia. Erityisen suurta (yli 5 %) kasvu oli jälkimmäisen ryhmän osalta Luxemburgissa, Irlannissa, Kyproksella, Belgiassa, Itävallassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ruotsissa. Vuonna 2015 keskimääräinen palkkojen nousu kiihtyi hieman EU:ssa ja pysyi maltillisena euroalueella. Työntekijäkohtaiset nimelliset työvoimakustannukset kasvoivat 3,2 prosenttia EU:ssa (vuonna 2014 kasvu oli 1,6 %) ja hieman yli 1 prosentin euroalueella (kaavio 8). Yhdessä lähes nollainflaation kanssa nimellispalkkojen korotukset siirtyivät melkein sellaisinaan reaalipalkkoihin. Suuntaus on johdonmukainen yleisesti vähentyneen työttömyyden kanssa, joskin tilanteet ovat hyvin erilaisia, kun maita tarkastellaan erikseen. Palkkojen nousu oli nopeinta Baltian maissa (etenkin Latviassa), joissa se ylitti työvoiman tuottavuuden kasvun. Myös Ruotsissa, Romaniassa, Puolassa ja Unkarissa (reaaliset) työvoimakustannukset työntekijää kohti kasvoivat suhteellisen paljon, mutta kasvu oli paremmin linjassa tuottavuuden kanssa (Unkaria lukuun ottamatta). Sitä vastoin Kreikassa, Kyproksella, Portugalissa ja Kroatiassa nimelliset kustannukset pienenivät, joskin vähemmän kuin aiempina vuosina. Palkkojen nousu euroalueen maissa oli yleisesti pienempää kuin euroalueen ulkopuolisissa maissa. Kaavio 8: Palkat, tuottavuus ja inflaatio – muutokset 2014/2015 Lähde: Eurostat. Huomautus: Työntekijäkohtaista lisäarvoa ei ole ilmoitettu Irlannin osalta (23,1 %). Työhön kohdistuva verorasite on pysynyt kohtuullisen vakaana Euroopassa, mutta jäsenvaltioiden välillä on merkittäviä eroja. Tarkasteltaessa yksittäisten työntekijöiden ansaitsemaa keskipalkkaa (kaavio 9) verokiila vaihtelee alle 30 prosentista (Irlanti ja Malta) lähes 50 prosenttiin (Belgia, Unkari, Saksa, Itävalta, Ranska ja Italia). Samanlaista hajontaa on havaittavissa pienitulosten työntekijöiden osalta (keskipalkasta 67 prosenttia ansaitsevat), joskin veroasteen progressiivisuuden osalta esiin tulee maakohtaisia eroja. Vuosien 2014 ja 2015 välillä keskimääräinen verokiila pysyi kohtuullisen vakaana, vaikka joissakin jäsenvaltioissa (Espanjassa, Kreikassa ja Virossa ja Ranskassa pienitulosten työntekijöiden osalta) vähennettiinkin sen vaikutusta työvoimakustannuksiin (noin 1 prosenttiyksikkö). Sitä vastoin merkittävää kasvua tapahtui Portugalissa, jossa keskimääräisiin tuloihin kohdistuva verokiila on kasvanut viime vuosina eniten. Kaavio 9: Työn verokiila, taso vuonna 2015 ja muutos 2014/2015 Lähde: Veroja ja etuuksia koskeva tietokanta, OECD/EC. Huomautus: Tiedot koskevat yhden tulonsaajan kotitalouksia (lapsettomat). Vuoden 2015 tietoja ei ole saatavilla asteriskilla (*) merkityistä maista.

2.1.1 Poliittiset toimet Useissa jäsenvaltioissa turvauduttiin työllisyystukiin työllisyyden ja työpaikkojen luomisen edistämiseksi. Useimmat alalla toteutetut toimenpiteet on kohdennettu tiettyihin ryhmiin, joilla on ongelmia työmarkkinoille integroitumisessa (esim. nuoret, ikääntyneet, pitkäaikaistyöttömät, pakolaiset). Näihin tukiin sisältyy usein rahallinen kannustin (tai vero-/sosiaaliturvamaksujen helpotuksia) työnantajille, jotta ne palkkaisivat työntekijöitä toimien kohteena olevista ryhmistä. Viitekaudella (vuoden 2015 toiselta puoliskolta eteenpäin; ks. jakson 2 johdanto) kohdennettuja työhönottotukia otettiin käyttöön Belgiassa, Tanskassa, Irlannissa, Ranskassa, Kyproksella, Maltalla, Alankomaissa, Itävallassa, Sloveniassa ja Slovakiassa (tarkempia tietoja raportin jaksossa 2.2, jossa käsitellään erityisiä kohderyhmiä). Joissakin maissa kuitenkin otettiin (tai aiotaan ottaa) käyttöön kohdentamattomia työhönottotukia eli niissä ei ole erityisiä tukikelpoisuusehtoja. Tavoitteena on yleensä edistää vakituisia työsuhteita. Esimerkiksi Ranskassa otettiin käyttöön 4 000 euron palkkio, joka myönnetään kahden vuoden aikana, jos pk-yritys (enintään 249 työntekijää) palkkaa työntekijän, jolle maksetaan enintään 1,3 kertaa vähimmäispalkan verran, vakituiseen tai vähintään 6 kuukauden työsuhteeseen. Italiassa vuonna 2015 käyttöön otetut vakituiseen työsuhteeseen palkkaamista koskevat kannustimet pidettiin voimassa vuonna 2016 alennettuina ja vain kahden vuoden ajan (aiemman kolmen vuoden sijaan). Portugalissa käydään työmarkkinaosapuolten kanssa keskusteluja mahdollisista toimenpiteistä, joilla voitaisiin kannustaa yrityksiä palkkaamaan ihmisiä vakituiseen työsuhteeseen. Tällaisia olisivat esimerkiksi sosiaaliturvamaksujen muuttaminen niin, että estetään määräaikaisten työsopimusten väärinkäytökset, ja/tai taloudelliset kannustimet yrityksille, jotka muuttavat määräaikaiset työsuhteet vakituisiksi. Suomessa suunnitellaan työttömyysetuuden hyödyntämistä palkkatukena, jotta työnantajien kannalta olisi houkuttelevampaa palkata työttömiä. Joissakin jäsenvaltioissa toteutetaan toimia yrittäjyyden ja start up -yritysten edistämiseksi, etenkin nuorten keskuudessa. Joissakin maissa on toteutettu toimenpiteitä, joilla tuetaan yhteiskunnallisten yritysten perustamista. Esimerkiksi Unkarissa annetaan koulutusta ja taloudellista tukea nuorille yrittäjille osana nuorisotakuuta ja yhteiskunnallisille yrityksille (myös heikommassa asemassa oleville työntekijöille annettavien työllistymiseen liittyvien tilapäisten palkkatukien kautta). Latviassa ollaan laatimassa uusia sääntelypuitteita yhteiskunnallista yrittäjyyttä varten ja on otettu käyttöön yhteiskunnallisille yrityksille annettava tuki, jolla on tarkoitus parantaa heikommassa asemassa olevien ryhmien työllistymismahdollisuuksia. Belgiassa ja Irlannissa on otettu käyttöön verokannustimia itsenäisille ammatinharjoittajille. Suomessa ehdotetaan työttömyysetuuksien hyödyntämistä työnhakijoiden aktivoimiseksi ja aiotaan tarjota start up -yrityksille (ja nuorille, jotka työskentelevät osa-aikaisesti yrittäjinä) avustuksia ja palkkatukia, etenkin ensimmäisen työntekijän palkkaamista varten. Kreikassa pannaan täytäntöön ohjelmia, joilla tuetaan korkeakoulututkinnon suorittaneiden start up -yrityksiä ja itsenäistä ammatinharjoittamista. Työllisyyden jatkuvaa elpymistä vuosina 2015 ja 2016 tuettiin useissa jäsenvaltioissa toimenpiteillä, joilla pienennettiin työhön kohdistuvaa verokiilaa ja jotka kohdennettiin usein pienituloisimpiin. Verouudistuksissa keskityttiin ansiotuloverotukseen ja pyrittiin lisäämään pienituloisten työntekijöiden ostovoimaa. Tarkoituksena oli vahvistaa työnteon kannustimia ja torjua työssäkäyvien köyhyyttä. Ansiotuloverojen vähentämiseen – joko veroprosenttia alentamalla tai muuttamalla verohyvityksiä ja/tai veroluokkia – tähtääviä toimenpiteitä on pantu täytäntöön Belgiassa, Saksassa, Virossa, Irlannissa, Espanjassa, Alankomaissa, Itävallassa, Slovakiassa, Sloveniassa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Belgiassa veroasteen alennukseen yhdistettiin verovähennyskelpoisten kustannusten katon korotus. Virossa hyväksyttiin veronpalautusjärjestelmä, jolla pyritään puuttumaan työssäkäyvien köyhyyteen, ja korotettiin verovapaata määrää. Irlannissa vuoden 2016 talousarviossa laajennettiin tuloverohyvityksiä ja alennettiin yleistä sosiaalivakuutusmaksua (lisäleikkauksia on ilmoitettu vuodelle 2017). Alankomaissa 5 miljardin euron veronalennussuunnitelmalla pyritään lisäämään työntekijöiden palkasta käytettäväksi jäävää määrää alentamalla veroluokkia ja korottamalla verohyvityksiä. Tanskassa ja Liettuassa on suunnitteilla uudistuksia, joilla pyritään vähentämään ja/tai muuttamaan ansiotuloverotusta. Muutamassa jäsenvaltiossa verokiilan leikkaukset on toteutettu sosiaaliturvamaksujen yleisillä tai kohdennetuilla alennuksilla. Tällaisia toimenpiteitä on hyväksytty esimerkiksi Belgiassa, Virossa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Belgiassa työnantajien sosiaaliturvamaksut alenevat asteittain vuosina 2016–2019. Tämä toteutetaan osittain siten, että poistetaan vähitellen nykyiset palkkatuet. Pk-yrityksille ja itsenäisille ammatinharjoittajille annettavia erityisalennuksia laajennetaan. Ranskassa on sovellettu huhtikuusta 2016 lähtien 1,8 prosenttiyksikön alennusta työnantajan sosiaaliturvamaksuihin (perhekomponentti) palkoista, jotka ovat 1,6–3,5 kertaa vähimmäispalkan suuruisia. Ranskassa on myös suunnitelmissa lisätä kilpailukykyä ja työllisyyttä (CICE) koskevaa verohyvitystä, joka on tällä hetkellä 6 prosenttia yrityksen maksamista palkoista (rajoitettu palkkoihin, jotka ovat enintään 2,5 kertaa vähimmäispalkan suuruisia). Suomessa työmarkkinaosapuolten maaliskuussa 2016 allekirjoittamalla kilpailukykysopimuksella pyritään työvoimakustannusten 5 prosentin kerta-alennukseen (tuoreiden arvioiden mukaan alennus olisi noin 3 %). Tähän päästäisiin siirtämällä sosiaaliturvamaksuja työnantajilta työntekijöille ja joillakin lisätoimenpiteillä (myös lisäämällä työtunteja, ks. jakso 2.3). Viime vuosien suuntausten mukaisesti useat jäsenvaltiot ovat nykyaikaistamassa palkanmuodostusjärjestelmiään, jotta palkanmuodostus reagoisi paremmin tuottavuuden kehitykseen. Suomessa on lisätty mahdollisuuksia työnantajakohtaisiin työehtosopimuksiin, sillä alakohtaisiin sopimuksiin voi sisältyä kriisilauseke, jonka perusteella määritetään, koska on mahdollista poiketa työehtosopimuksesta esimerkiksi palkkojen ja työaikojen osalta. Lisäksi kaikki työnantajat, myös ne, jotka eivät kuulu työnantajajärjestöön, voivat tehdä paikallisen sopimuksen työehtosopimuksen määräysten mukaisesti (ks. myös jakso 2.3, työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua koskeva raportti; myös Ranskan yksinkertaistamispyrkimykset yritystasolla). Irlannissa on otettu uudelleen käyttöön alakohtaiset palkanmuodostuspuitteet, joiden keskeiset osat katsottiin perustuslain vastaisiksi korkeimman oikeuden tuomiossa vuonna 2013. Nyt on laadittu uusia sääntöjä, jotka koskevat työehtosopimusten laajentamista niin, että ne koskevat kaikkia työntekijöitä sektorilla. Lisäksi työehtosopimusneuvottelujen määritelmästä säädetään tarkemmin niin, että selvennetään edellytykset, joiden mukaisesti työtuomioistuimella on valtuudet päättää työehtosopimuksiin liittyvistä riidoista silloin, kun yrityksessä ei sovelleta työehtosopimusneuvotteluja. Belgiassa taloudesta ja työvoimasta vastaava liittovaltion ministeriö esitti lainsäädäntöehdotuksen vuoden 1996 kilpailukykylain uudistamiseksi. Asiasta on keskusteltava työmarkkinaosapuolten kanssa, ja tarkoituksena on saada käyttöön uudet työehtosopimusneuvottelupuitteet vuoden 2016 loppuun mennessä. Joissakin jäsenvaltioissa on toteutettu toimia vähimmäispalkkaan liittyvien puitteiden uudistamiseksi, jotta voitaisiin parantaa näiden puitteiden avoimuutta ja/tai ennustettavuutta. Esimerkiksi Irlannissa perustettiin vuonna 2015 työntekijöitä, työnantajia ja riippumattomia asiantuntijoita edustava matalapalkkakomitea, jonka tarkoituksena on tehdä vuotuisia suosituksia hallitukselle kansallisesta vähimmäispalkasta ja siihen liittyvistä seikoista. Tämän uuden komitean suosituksesta lakisääteistä vähimmäispalkkaa korotettiin tammikuusta 2016 alkaen. Bulgariassa suunnitelmissa on laatia vuoden 2016 loppuun mennessä vähimmäispalkan määräytymistä koskevat kriteerit, joissa otetaan huomioon tuottavuuden kehitys (ja toisinaan myös köyhyyden kehitys). Joissakin muissa maissa vähimmäispalkan kattavuutta tai riittävyyttä laajennettiin. Puolassa otettiin heinäkuussa 2016 käyttöön vähimmäispalkka työsopimuksissa, joihin sovelletaan siviililakia, ja se otetaan käyttöön itsenäisessä ammatinharjoittamisessa vuonna 2017. Yhdistyneessä kuningaskunnassa otettiin huhtikuussa 2016 käyttöön vähintään 25-vuotiaille työntekijöille uusi kansallinen toimeentuloon riittävä palkka (NLW), joka nosti merkittävästi kansallista vähimmäispalkkaa. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus odottaa NLW:n saavuttavan 60 prosenttia mediaaniansioista vuoteen 2020 mennessä. Sloveniassa eduskunta hyväksyi marraskuussa 2015 lain, jossa määriteltiin vähimmäispalkka jättämällä siitä pois yötyöstä, sunnuntaityöstä ja kansallisina vapaapäivinä tehtävästä työstä maksettavat lisät (joiden määrä määritetään työehtosopimuksissa). 2.2 Suuntaviiva 6: Työvoiman tarjonnan ja osaamisen parantaminen Tässä jaksossa tarkastellaan työllisyyden suuntaviivan 6 täytäntöönpanoa. Siinä kehotetaan jäsenvaltioita luomaan edellytykset, joilla edistetään työvoiman tarjontaa, taitoja ja osaamista. Ensimmäiseksi esitetään indikaattorit, jotka koskevat koulutusjärjestelmien vaikutusta työvoiman työllistettävyyteen (perustaidot, osallistuminen elinikäiseen oppimiseen ja koulusta työelämään siirtyminen eri opinto-ohjelmista), ja sen jälkeen tarkastelleen työmarkkinoilla saavutettuja tuloksia eri ryhmissä, jotka näiden tulosten suhteen ovat heikommassa asemassa (nuoret, ikääntyneet, maahanmuuttajataustaiset, naiset ja pitkäaikaistyöttömät). Jaksossa 2.2.2 raportoidaan jäsenvaltioiden toimenpiteistä näillä aloilla, esimerkiksi (kohdennetuista) työhönottotuista ja heikommassa asemassa oleviin ryhmiin, mukaan luettuna vammaisiin, kohdennetuista tuista. 2.2.1 Keskeiset indikaattorit Koulutustasoon liittyvät indikaattorit kohosivat edelleen vuonna 2015. Edellisen vuosikymmenen suuntausta noudatellen koulunkäynnin keskeyttämisaste aleni useimmissa jäsenvaltioissa vuonna 2015 keskimäärin 0,2 prosenttiyksikköä niin, että se oli 11,0 prosenttia. Espanjassa, Maltalla ja Romaniassa aste on kuitenkin edelleen lähes 20 prosenttia, ja kuudessa muussa jäsenvaltiossa ylitetään Eurooppa 2020 -strategian 10 prosentin yleistavoite. Koulunkäynnin keskeyttämisaste on korkein romaniväestöön kuuluvien ja maahanmuuttajataustaisten, etenkin ulkomailla syntyneiden, oppilaiden keskuudessa. Korkea-asteen tutkinnon suorittaminen 30–34-vuotiaiden ryhmässä on lisääntynyt jatkuvasti ja merkittävästi. Aste on tällä hetkellä 38,7 prosenttia – lisäystä 0,8 prosenttiyksikköä pelkästään vuonna 2015 – ja 17 jäsenvaltiota ylitti Eurooppa 2020 -strategian 40 prosentin yleistavoitteen. Korkea-asteen tutkinnon suorittaneiden osuus on merkittävästi korkeampi naisten keskuudessa ja alempi maahanmuuttajataustaisten opiskelijoiden keskuudessa. Tietyillä opintoaloilla esiintyy kuitenkin sitkeästi sukupuolten epätasapainoa: miehet ovat vähemmistönä terveys- ja opetusaloilla ja naiset taas aliedustettuina luonnontieteissä ja insinöörialoilla. Vanhempien tausta vaikuttaa edelleen korkea-asteen koulutukseen osallistumiseen. Hiljattain tulleet nuorten turvapaikanhakijoiden suuret määrät edellyttävät toimia, joilla tarjotaan koulutukseen liittyvät hyvät lähtökohdat. Näin voidaan edistää integroitumista Euroopan yhteiskuntiin ja työmarkkinoille. Koulutustason kohoamisesta huolimatta jäsenvaltioiden sisällä ja välillä on suuria eroja perustaidoissa, kuten luku- ja laskutaidossa, ja luonnontieteiden alalla (kaavio 10). OECD:n vuonna 2012 toteutetun perustaitoja koskevan PISA-tutkimuksen mukaan 15-vuotiaista eurooppalaisista oppilaista 22,1 prosenttia suoriutui heikosti matematiikassa, 17,8 prosenttia lukemisessa ja 16,6 prosenttia luonnontieteissä. Heikkoihin perustaitoihin liitettävät merkittävimmät tekijät ovat sosioekonomisesti epäedullinen asema, oppimiseen liittyvät erityistarpeet ja maahanmuuttajatausta. Kouluilla, joissa on enemmän sosioekonomisesti heikommassa asemassa olevia oppilaita, on yleensä suhteellisesti heikomman laatuiset resurssit. PISA-tutkimuksesta saadun näytön perusteella vaikuttaa kuitenkin siltä, että resurssien jakaminen vaikuttaa myös koko koulutusjärjestelmän suorituskykyyn ja varsinkin opetuksen tasavertaisuuteen: matematiikassa suoriutuminen on parempaa maissa, joissa resurssit jaetaan tasavertaisemmin koulujen välillä, ja hyvin suoriutuvissa talouksissa resurssit yleensä jaetaan tasavertaisemmin kaikkien koulujen välillä niiden sosioekonomisesta profiilista riippumatta.

Lähde: Skills Matter, OECD Publishing, 2016 Euroopassa on erittäin suuri joukko aikuisia ilman vähimmäistason taitoja, jotka ovat välttämättömiä yhteiskunnalliseen ja talouselämään osallistumista varten. Tämä johtuu osittain koulunkäynnin keskeyttämisestä ja alisuoriutumisesta nuorena samoin kuin taitojen vanhentumisesta myöhemmin ja vähäisestä osallistumisesta aikuiskoulutukseen. OECD:n vuoden 2012 aikuisten osaamista arvioivassa PIAAC-tutkimuksessa havaittiin, että Italiassa, Espanjassa ja Kreikassa vähintään kolmanneksella työikäisestä väestöstä oli alhainen luku- ja/tai laskutaito. Koulutustaso on paras taitoja ennustava tekijä: aikuisista, joilla on erittäin heikko luku- ja laskutaito, 51 prosentilla ei ole toiseen asteen koulutusta. Aikuisilla, joilla ei ole vähimmäistason taitoja, on työllistymisvaikeuksia: joka ainoassa EU:n jäsenvaltiossa heikosti koulutettujen aikuisten työllisyysasteet ovat merkittävästi alemmat (ja työttömyysasteet korkeammat) kuin keskitasoisesti tai korkeasti koulutettujen aikuisten. EU:n keskimääräinen aikuiskoulutukseen osallistumisaste oli 10,7 prosenttia vuonna 2014, eikä se kohonnut vuonna 2015 erilaisten tarpeiden voimakkaasta ja nopeasta lisääntymisestä huolimatta. Erityisesti ne, jotka ovat jättäneet kesken perustason yleissivistävän tai ammatillisen koulutuksen ilman riittäväntasoisia perustaitoja, tarvitsevat mahdollisuuksia hankkia ne myöhemmin. Täydennys- ja uudelleenkoulutuksella varmistetaan, että taidot pysyvät relevantteina ja ajantasaisina. Vuoteen 2010 verrattuna aikuiskoulutukseen osallistumisaste itse asiassa putosi 12 jäsenvaltiossa ja pysyi vakaana muissa Luxemburgia, Ranskaa ja Unkaria lukuun ottamatta (kaavio 11); kahdessa viimeksi mainitussa oli merkittävää kasvua. Lisäksi heikosti koulutettujen aikuisten koulutukseen osallistumisen todennäköisyys on vain noin puolet muuhun väestöön verrattuna, ja ero kasvoi entisestään vuosien 2012 ja 2015 välillä.



Lähde: Eurostat (EU:n työvoimatutkimus). Online-datakoodi: tesem250. Huomautus: Indikaattoriin sisältyy 25–64-vuotiaiden osallistuminen viralliseen ja epäviralliseen yleissivistävään ja ammatilliseen koulutukseen (neljän edeltäneen viikon aikana). Koulutuksen merkityksellisyys työmarkkinoiden kannalta on keskeisen tärkeää, jotta parannetaan nuorten kykyä löytää työpaikka ja edistetään näin talouskasvua. Hiljattain korkeakoulusta valmistuneiden keskimääräinen työllisyysaste EU:ssa on 81,9 prosenttia, kun keskiasteen tutkinnon suorittaneilla vastaava osuus on 70,8 prosenttia. Ero on suurempi jäsenvaltioissa, joissa nuorten työllisyysaste on yleisesti alempi (kaavio 12). Tehokkaalla ammatillisella koulutuksella edistetään myös siirtymistä työmarkkinoille parantamalla työpaikkakohtaisia ja monialaisia taitoja. Ammatillisen keskiasteen tutkinnon tai erikoisammattitutkinnon hiljattain suorittaneiden siirtyminen koulusta työmarkkinoille tapahtuu yleensä jouhevammin ja työllisyysaste on korkeampi kuin niiden, jotka valmistuvat vastaavan tasoisista yleissivistävistä oppilaitoksista (kaavio 13). Lähde: Eurostat (EU:n työvoimatutkimus). Huomautus: Niiden korkeakoulututkinnon (ISCED 5-8) ja keskiasteen tutkinnon (ISCED 3-4) suorittaneiden 20–34-vuotiaiden työllisyysaste, jotka valmistuivat 1–3 vuotta ennen viitevuotta ja jotka eivät ole tällä hetkellä missään virallisessa tai epävirallisessa yleissivistävässä tai ammatillisessa jatkokoulutuksessa. Positiivisista vaikutuksista huolimatta ammatillinen peruskoulutus ei kuitenkaan ole yhtä houkutteleva kuin yleissivistävät koulutusvaihtoehdot, ja keskimääräinen osallistumisaste on pysynyt vakaana viimeisten 10 vuoden aikana. EU:n tasolla ammatillisessa peruskoulutuksessa olevien opiskelijoiden osuus kaikista keskiasteen opiskelijoista on 48 prosenttia ja kaikkien ammatillista keskiasteen tutkintoa, erikoisammattitutkintoa ja alimman korkea-asteen tutkintoa (ISCED 3–5) suorittavien osuus 39 prosenttia. Viralliset ammatillisen koulutuksen ohjelmat houkuttelevat myös vanhempia opiskelijoita: 36,6 prosenttia EU:n ammattiopiskelijoista oli vähintään 20-vuotiaita eli vanhempia kuin tyypillisesti keskiasteen koulutuksessa. Monet heistä todennäköisesti ovat palanneet opiskelemaan opintojen keskeyttämisen jälkeen. Tähän ryhmään kuuluu yli puolet kaikista ammatillisessa koulutuksessa olevista opiskelijoista Tanskassa, Irlannissa, Espanjassa ja Suomessa. Nuorten työttömyysaste putosi vuoden 2013 huippulukemista lähes 24 prosentista 20,3 prosenttiin vuonna 2015, mutta se on edelleen lähes 4,4 prosenttiyksikköä korkeampi kuin vuonna 2008. Vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla joissakin jäsenvaltioissa (Italiassa, Espanjassa ja Kreikassa) esiintyi edelleen lähes tai yli 40 prosentin tasoja ilman merkittävää pudotusta, vaikkakin joissakin muissa maissa, joihin kriisi vaikutti erittäin voimakkaasti (etenkin Kyproksella ja Kroatiassa), nähtiin merkittäviä parannuksia. Nuorisotyöttömyyden hajonta eri jäsenvaltioissa on suurta, joskin se on ajan mittaan pienentynyt (ks. kaavio 14, jossa diagonaalinen suora osoittaa negatiivista korrelaatiota nuorisotyöttömyyden vaihtelun ja tason välillä). Lähde: Eurostat (EU:n työvoimatutkimus, 2015). Indikaattorilla mitataan sellaisten 20–34-vuotiaiden työllisyysastetta, jotka ovat suorittaneet 1–3 vuotta ennen kyselyä keskiasteen tutkinnon (ISCED 3) tai erikoisammattitutkinnon (ISCED 4), niihin samaan ikäryhmään kuuluviin nähden, jotka eivät ole tällä hetkellä missään virallisessa tai epävirallisessa yleissivistävässä tai ammatillisessa jatkokoulutuksessa. Aikasarjassa on katkoja Luxemburgin ja Unkarin osalta; tiedot ovat epäluotettavia yleissivistävän koulutuksen osalta: Tšekki, Viro, Kroatia, Itävalta ja Slovenia; ja ammatillisen koulutuksen osalta: Luxemburg. Kaavio 14: Nuorten (15–24-vuotiaiden) työttömyysaste ja muutos edellisestä vuodesta keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (työllisyyden pääosaston laskelmat). Kausi: vuoden 2016 ensimmäinen puolisko ja muutokset vuoden 2015 ensimmäiseen puoliskoon verrattuna. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä. Työttöminä olevien lisäksi vakaa osuus 15–24-vuotiaista on työelämän ulkopuolella eikä osallistu yleissivistävään tai ammatilliseen koulutuksen. Vuonna 2015 EU:ssa oli yhteensä 6,6 miljoonaa 15–24-vuotiasta työelämän tai koulutuksen ulkopuolella (nk. NEET), mikä on 12,0 prosenttia kyseisestä ikäryhmästä. Osuus on edelleen korkeampi kuin vuonna 2008 (10,9 %), mutta se on kuitenkin laskenut vuoden 2012 huippulukemasta 13,2 prosentista. Kuten kaaviosta 15 näkyy, lähes tai yli 20 prosentin NEET-asteita esiintyy edelleen joissakin maissa (Kroatiassa, Bulgariassa, Italiassa ja Romaniassa, jossa aste kohosi merkittävästi vuonna 2015). NEET-asteet ovat kohonneet merkittävästi myös Tanskassa, Suomessa, Ranskassa ja Slovakiassa. Puolet NEET-nuorista oli työelämän ulkopuolella. Tässä on huomattavaa vaihtelua jäsenvaltioiden välillä, mutta osuus on vakaa EU:n tasolla (kaavio 16). Työelämän ja koulutuksen ulkopuolella olevien naisten parissa työelämän ulkopuolella oleminen on yleisempää kuin työttömyys, kun taas miesten osalta tilanne on päinvastainen. Kaavio 15: NEET-aste (15–24-vuotiaat) ja muutos edellisestä vuodesta keskeisten työllisyys- ja sosiaali-indikaattoreiden tulostaulun perusteella





Lähde: Eurostat, työvoimatutkimus (työllisyyden pääosaston laskelmat). Sarjassa katkos: Ranska ja Espanja. Kausi: vuoden 2015 tasot ja vuotuiset muutokset vuoteen 2014 verrattuna. Huomautus: Akselit on keskitetty EU:n painottamattoman keskiarvon mukaan. Symbolien selitykset esitetään liitteessä.



Kaavio 16: NEET-nuorten (15–24-vuotiaat) profiili, 2015 (%)

Lähde: Eurostat [edat_lfse_20] Ikääntyneiden työntekijöiden työllisyysasteen kohottamiseen on edelleen merkittävää potentiaalia siitä huolimatta, että tämän ryhmän työllisyysaste kasvoi huomattavasti viime vuosikymmenen aikana monissa maissa ja että ikääntyneet työntekijät ovat selviytyneet kriisistä suhteellisesti paremmin kuin muut ikäryhmät. Väestörakenteen kehitys tekee aktiivisena ikääntymisestä entistä tarpeellisempaa. Vuonna 2015 ikääntyneiden (55–64-vuotiaiden) työntekijöiden työllisyysaste vaihteli Kreikan 34,3 prosentista Ruotsin 74,5 prosenttiin. EU:n keskiarvo oli 53,3 prosenttia, ja neljässä maassa aste oli alle 40 prosenttia. 55–64-vuotiaiden naisten työllisyysaste on hitaasti kasvamassa, mutta vuonna 2015 se oli edelleen alhainen (46,9 %). Työelämän keston ero sukupuolten välillä on myös merkittävä: naiset ovat työmarkkinoilla keskimäärin 5,1 vuotta vähemmän kuin miehet (vuonna 2014 naiset 32,7 vuotta ja miehet 37,8 vuotta) (kaavio 17). Tähän keskimääräiseen eroon kätkeytyy jäsenvaltioiden välistä huomattavaa vaihtelua, joka liittyy useisiin tekijöihin ja esteisiin, kuten riittämättömät hoitopalvelut ja naisten miehiä alemmat eläkeiät (ks. tarkempi analyysi jäljempänä).



Kaavio 17: Työelämän keskimääräinen kesto, 2014 Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Tiedot myös osoittavat, että toimintarajoitteisten ja toimintakykyisten työvoimaosuudessa ja työllisyysasteessa on suuria eroja. Lisäksi toimintarajoitteisten määrän odotetaan kasvavan ikääntymisen vuoksi 80 miljoonasta 120 miljoonaan vuoteen 2020 mennessä EU:ssa. Vuonna 2014 toimintarajoitteisten ja toimintakykyisten 20–64-vuotiaiden työvoimaosuudessa oli 21,1 prosenttiyksikön ero (60,6 ja 81,7 %) ja työllisyysasteessa 23,8 prosenttiyksikön ero (48,7 ja 72,5 prosenttia). Työllisyysero oli Liettuassa, Irlannissa ja Maltalla lähes 40 prosenttiyksikköä ja 12 maassa yli 30 prosenttiyksikköä. Toimintarajoitteisten työllisyysaste (EU-SILC 2014 tietojen mukaan) on alle 30 prosenttia Kreikassa, Irlannissa, Maltalla ja Kroatiassa. Toimintarajoitteiset poistuvat yleensä työmarkkinoilta aiemmin, ja 55–64-vuotiaiden ryhmässä työllisyysaste on erittäin alhainen (34,5 prosenttia). Myös EU:n ulkopuolella syntyneiden työvoimaosuus ja työllisyysaste ovat keskimääräistä alemmat. Ero työvoimaosuudessa on keskimäärin 4,2 prosenttiyksikköä kantaväestöön verrattuna (20–64-vuotiaat) mutta yli 10 prosenttiyksikköä seitsemässä jäsenvaltiossa (kaavio 18). Naisten työvoimaosuudessa ero on tätäkin suurempi. EU:n ulkopuolella syntyneiden työllisyysaste on keskimäärin 10,4 prosenttiyksikköä alempi kuin kantaväestön, mutta ero on noin 20 prosenttiyksikköä kolmessa jäsenvaltiossa ja yli 15 prosenttiyksikköä neljässä muussa. Naisten osalta erot ovat jälleen vieläkin suuremmat. EU:n ulkopuolella syntyneiden naisten työllisyysaste on keskimäärin 13,5 prosenttiyksikköä alempi kuin kantaväestön naisten. Ongelmat siirtyvät usein toiseen sukupolveen: EU:ssa syntyneiden 25–54-vuotiaiden, joiden vanhemmat tulevat EU:n ulkopuolelta, työllisyysaste on 5,7 prosenttiyksikköä alempi ja työssäkäyntiaste 3,7 prosenttiyksikköä alempi kuin niiden, joiden vanhemmista vähintään toinen kuuluu kantaväestöön. Kaavio 18: Työllisyysaste syntymämaan mukaan, 20–64-vuotiaat, vuosi 2015 ja muutos vuodesta 2008 Lähde: Eurostat; Saksan osalta tiedoissa ei ole erittelyä EU:n ulkopuolella syntyneiden osalta, mutta maan kansalaisten ja kolmansien maiden kansalaisten välinen ero on 22,6 prosenttiyksikköä. Maahanmuuttajien työmarkkinatuloksiin vaikuttavat monet seikat. Perinteisten selittävien tekijöiden – kuten iän, sukupuolen, koulutustason ja ammatillisen kokemuksen – lisäksi näitä tuloksia määrittävät erityiset tekijät kuten isäntämaan kielen osaaminen sekä ulkomailla hankittujen taitojen ja koulutuksen siirrettävyys. Myös sillä on merkitystä, tapahtuiko maahanmuutto perheen yhdistämiseen liittyvistä, taloudellisista vai humanitaarisista syistä, osittain siksi, että se vaikuttaa edellä mainittuihin tekijöihin mutta myös siksi, että integroitumistoimissa on otettava huomioon erilaiset kyvyt ja tarpeet. Vaikka tällaiset eroavaisuudet otettaisiinkin huomioon, näiden ryhmien todennäköisen työllistymisen välillä on ero. Osa tästä saattaa liittyä syrjintään tai siihen, että tutkintoja ei tunnusteta, mutta on myös muita kuin havainnoitavissa olevia seikkoja, kuten alkuperäalue, joka voi esimerkiksi vaikuttaa sukupuolirooleihin ja näin ollen naisten työmarkkinoille osallistumiseen. Tällaiset haasteet voivat tulla näkyvämmin esiin turvapaikan hakijoiden ennennäkemättömän määrän vuoksi: vuonna 2015 ja vuoden 2016 ensimmäisellä puoliskolla tehtiin lähes 1,8 miljoonaa turvapaikkahakemusta. Naisten työllisyysaste on kaikissa jäsenvaltioissa alempi kuin miesten, mutta EU:n sisällä on suurta vaihtelua. Vuonna 2015 EU:ssa (20–64-vuotiaiden) miesten työllisyysaste oli 75,9 prosenttia mutta naisten vain 64,3 prosenttia (kaavio 19) siitä huolimatta, että naisten ammattitaidon taso nousee jatkuvasti ja heidän koulutustasonsa on jopa korkeampi kuin miesten. Vuonna 2015 (30–34-vuotiaista) naisista 43,4 prosentilla ja miehistä 34 prosentilla oli korkea-asteen tutkinto.Naisten enintään 60 prosentin työllisyysaste ja korkea sukupuolten välinen työllisyysero on havaittavissa kahdeksassa jäsenvaltiossa, joista useimpiin kohdistuu vakava väestön ikääntyminen. Naisten ja miesten (15–64-vuotiaiden) työllisyysero on erityisen selvä pakolaisten (17 prosenttiyksikköä) ja maahanmuuttajien (19 prosenttiyksikköä) keskuudessa.

Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Huomautus: Osa-aikatyöntekijöiden osuus koko työikäisestä väestöstä sukupuolen mukaan. Maat ovat kohoavassa järjestyksessä naisten työllisyysasteen mukaan. Sukupuolten väliset työllisyyserot ovat erityisen korostuneita lapsiperheissä, joissa naiset edelleen vastaavat lastenhoidosta todennäköisemmin kuin miehet. Pienten lasten äitien työllisyysaste on keskimäärin 8 prosenttiyksikköä alempi kuin naisten, joilla ei ole pieniä lapsia, ja joissakin maissa tämä ero on yli 30 prosenttiyksikköä (Tšekki, Slovakia, Unkari). Isät sitä vastoin ovat kaikissa EU:n jäsenvaltioissa todennäköisemmin työssä kuin lapsettomat miehet. Äitien työllisyysaste on yleensä lapsettomia naisia korkeampi maissa, joissa on käytössä hyvin suunniteltuja ja tasa-arvoa edistäviä työn ja perhe-elämän yhteensovittamista koskevia toimenpiteitä (etenkin Ruotsissa ja Tanskassa). Työllisyysasteiden ero on erityisen suuri vähän koulutettujen ja yksinhuoltajaäitien kohdalla. Naiset myös yleensä omaksuvat enemmän pitkäaikaishoitoon liittyviä velvollisuuksia, ja heihin kohdistuu voimakkaita taloudellisia tekijöitä, jotka eivät kannusta työntekoon, kun he palaavat työmarkkinoille tai haluavat työskennellä enemmän. Näin ollen he vähentävät todennäköisemmin työtuntejaan tai poistuvat työmarkkinoilta kokonaan. Työmarkkinoiden ulkopuolella olevista 20–64-vuotiaista naisista vuonna 2015 yli 25 prosenttia oli työmarkkinoiden ulkopuolella perhevelvollisuuksien vuoksi (mukaan luettuna lasten ja huollettavien aikuisten hoito) Unkarissa, Irlannissa, Slovakiassa, Virossa, Tšekissä ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Lisäksi joissakin vero- ja etuusjärjestelmissä tulonsiirrot ja verotuksellinen tuki heikentävät kotitalouden toisen tulonsaajan taloudellisia kannustimia työntekoon ja heikentävät näin naisten osallistumista työmarkkinoille. Lastenhoidon korkeat kustannukset voivat myös estää toisen tulonsaajan työn aloittamista tai työhön palaamista kahden tulonsaajan kotitaloudessa. Tämä koskee erityisesti Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia, joissa lastenhoitoon liittyvien kustannusten osuus on keskimäärin yli 23 prosenttia perheen nettotuloista. Vuonna 2014 virallisten hoitopalvelujen tarjoamassa hoidossa koko EU:ssa oli 0–3-vuotiaista lapsista vain 28 prosenttia ja kolmivuotiaista oppivelvollisuusikäisiin koostuvassa ryhmässä 83 prosenttia. Tämän vuoksi naisten alhainen työllisyysaste yhdistyy osa-aikaisen työn korkeaan osuuteen: osa-aikaisessa työssä on naisista 31,9 prosenttia ja miehistä vain 8,3 prosenttia. Tämä on vieläkin korostuneempaa vanhempien osalta: äideistä 40,5 prosenttia työskentelee osa-aikaisesti ja isistä 5,7 prosenttia.



Kaavio 20: Tasoittamattomat sukupuolten väliset palkkaerot vuonna 2008 ja 2014 Lähde: Eurostat. Huomautus: luvut osoittavat naisten ja miesten keskimääräisen bruttotuntipalkan välisen eron prosentteina miesten keskimääräisestä bruttotuntipalkasta – palkatut työntekijät, ei tasoitettu henkilökohtaisten tai työhön liittyvien ominaisuuksien mukaan. Lähde: Eurostat; teollisuus, rakentaminen ja palvelut (lukuun ottamatta julkishallintoa, puolustusalaa, pakollista sosiaaliturvaa). Tietoja ei saatavilla Kreikasta ja Irlannista vuodelta 2014. Alhaisen kokoaikavastaavan työllisyysasteen lisäksi naiset kärsivät myös merkittävästä palkkaerosta. Ero oli 16,6 prosenttia vuonna 2014 EU:ssa, ja jäsenvaltioiden väliset erot olivat merkittävät (ks. kaavio 20). Sukupuolten palkkaeroihin on useita mahdollisia syitä, kuten työkokemukseen, työaikaan, työn tyyppiin tai toimialaan liittyvät erot. Koko EU:ssa työmarkkinoiden eriytyminen on suhteellisen suurta: ammattikohtainen eriytyminen on 25,3 prosenttia ja alakohtainen eriytyminen 18,3 prosenttia. Naiset työskentelevät yleensä aloilla, joissa palkka on suhteellisesti alempi, ovat harvemmin johtoasemissa ja tekevät miehiä useammin osa-aikatyötä, joka on heikommin palkattua kuin kokoaikainen työ työtuntia kohti. Sukupuolten palkkaerot ovat miesten osalta suotuisammat lähes kaikissa ammateissa. Lisäksi sukupuolten palkkaeroihin voivat vaikuttaa jotkin muut kuin havainnoitavissa olevat tekijät, kuten syrjintä. Naisten alemmalla palkalla, lyhyemmällä työajalla ja lyhyemmällä työuralla on kielteinen vaikutus heidän kokonaisansioihinsa ja eläkeoikeuksiinsa. Pitkäaikaistyöttömyys väheni useimmissa jäsenvaltioissa vuosien 2014–2015 välillä mutta on edelleen merkittävä haaste. Eurooppalaisista yli 10,3 miljoonaa (vuoden 2016 ensimmäinen neljännes) oli etsinyt työtä yli vuoden ja näistä 6,5 miljoonaa yli kaksi vuotta. Pitkäaikaistyöttömien osuus työvoimasta kasvoi vuonna 2015 Itävallassa, Belgiassa, Kroatiassa, Suomessa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Romaniassa ja Ruotsissa mutta väheni – joissakin tapauksissa merkittävästikin – useimmissa jäsenvaltioissa, joihin kriisi vaikutti pahiten (kaavio 21). Se on kuitenkin edelleen yli 10 prosenttia Kreikassa, Espanjassa ja Kroatiassa ja yli 5 prosenttia Slovakiassa, Portugalissa, Italiassa, Kyproksella, Bulgariassa ja Irlannissa. Kun työttömyyden kesto pitenee, yhteys työmarkkinoille heikkenee ja vakituiseen työpaikkaan työllistymisen todennäköisyys putoaa jyrkästi. Myös työmarkkinoiden ulkopuolelle jäämisen riski kasvaa, kun työllistyvyys heikkenee ja osallistumisen esteet kertyvät. Lähde: Eurostat, EU:n työvoimatutkimus. Jäsenvaltioiden välillä on suurta vaihtelua siinä, miten ne ovat onnistuneet auttamaan pitkäaikaistyöttömiä työn löytämisessä. Pitkäaikaistyöttömille tarjottujen palvelujen laatu on ratkaisevan tärkeää, jotta varmistetaan heidän tehokas integroitumisensa työmarkkinoille pitkäaikaistyöttömien työllistämisestä 15. helmikuuta 2016 annetun neuvoston suosituksen mukaisesti. 2.2.2 Poliittiset toimet Heikkojen perustaitojen torjumiseen kohdistetut toimet ovat saaneet erityishuomiota joissakin jäsenvaltioissa, kuten Kyproksella, Unkarissa ja Ruotsissa, ja asiaa käsitellään komission hiljattaisessa taitotakuuta koskevassa ehdotuksessa. Jäsenvaltiot ovat usein puuttuneet haasteeseen parantamalla ammatillisen koulutuksen järjestelmiään. Ruotsissa kuitenkin toteutettiin hiljattain aloite, jolla haluttiin puuttua asiaan varhaisessa vaiheessa ja toimet kohdennettiin ensimmäisiin oppivuosiin (eli esikouluun ja 1–3 luokkaan) ja kiinnitettiin erityishuomiota perustaitoihin. Unkarissa ja Slovakiassa erityistavoitteena on ollut digitaalisten taitojen parantaminen. Kyproksella on pyritty lisäämään osallistumista ja mukauttamaan ammatillista koulutusta työmarkkinoiden tarpeisiin. Tärkeällä sijalla ovat olleet myös osallistavan koulutuksen edistämiseen tähtäävät toimet, joiden ensisijaisena tavoitteena on muita heikommassa asemassa olevien oppijoiden (mukaan luettuna niiden, joilla on oppimiseen liittyviä erityistarpeita, maahanmuuttajien ja romanien) koulutuserojen poistaminen muihin nähden. Viime vuoden aikana osallistavan koulutuksen edistämiseen liittyviä aloitteita toteutettiin Tšekissä, Kreikassa, Puolassa, Portugalissa ja Slovakiassa. Toimenpiteillä pyrittiin ensisijaisesti kannustamaan laajempien oppijaryhmien (etenkin muita heikommassa asemassa ryhmistä tulevien) osallistumista yleiseen opetukseen jo varhaisesta iästä. Unkarissa alennettiin pakollisen varhaiskasvatuksen aloitusikää viidestä kolmeen vuoteen, ja Tšekissä hyväksyttiin lainsäädäntöä, jolla tämä ikä alennetaan kuudesta viiteen vuoteen syyskuusta 2017 lähtien. Kreikassa otettiin käyttöön koulutuksen prioriteettivyöhykkeet eli vastaanottoluokat, tukiopetus ja vastaanottorakenteet maahanmuuttajien opettamiseksi alemmalla perusasteella. Portugalissa lisättiin stipendejä taloudellisesti heikommista oloista tuleville opiskelijoille ja lisättiin varhaiskasvatukseen käytettäviä julkisia menoja. Slovakiassa toteutettiin aloite, jonka tarkoituksena on estää lasten virheellinen sijoittaminen erityiskouluihin pelkästään sillä perusteella, että heidän sosioekonominen taustansa on heikompi. Belgiassa (flaaminkielinen yhteisö) jokaisella lapsella, myös niillä, joilla on erityistarpeita, on nyt oikeus käydä yleistä koulua, edellyttäen että se on mahdollista kohtuullisin mukautuksin. Useissa jäsenvaltioissa korostetaan opettajille, kouluttajille, koulujen johtajille ja muulle opetushenkilöstölle suunnattuja tukitoimenpiteitä, esimerkiksi Belgiassa (jossa flaamin- ja ranskankielisissä yhteisöissä on toteutettu ensimmäiset toimenpiteet), Tšekissä, Kroatiassa, Kyproksella, Latviassa, Romaniassa, Slovakiassa ja Ruotsissa. Jäsenvaltiot pyrkivät lisäämään korkea-asteen tutkintojen suorittamista ja korkeakouluista valmistuneiden työllistyvyyttä. Toimenpiteillä pyritään houkuttelemaan muita heikommassa olevia ryhmiä, kehittämään selkeitä etenemisreittejä ammatillisesta ja muusta koulutuksesta korkea-asteen koulutukseen sekä vähentämään opintojen keskeyttämistä. Ruotsissa valtio rahoittaa noin 14 600 uutta opiskelupaikkaa korkea-asteen koulutuksessa vuoteen 2019 mennessä osallistumisen edistämiseksi. Tšekissä ja Portugalissa on otettu käyttöön stipendejä ja tukia taloudellisesti heikommista oloista tuleville. Korkea-asteen koulutuksen merkityksellisyyttä pyritään parantamaan lisäämällä taitotarpeita koskevien ennusteiden ja tutkinnon suorittaneiden työllistymistietojen käyttöä, ottamalla työnantajat mukaan opinto-ohjelmien suunnitteluun, kehittämällä vaihtelevampia opintomalleja (esim. osa-aikainen ja etäopiskelu) ja kehittämällä edelleen korkea-asteen ammatillista koulutusta. Espanjassa ollaan kehittämässä tutkinnon suorittaneiden seurantajärjestelmää, jotta voidaan mitata, miten opinto-ohjelmista työllistytään. Belgiassa ollaan toteuttamassa työllistyvyyden parantamiseen tähtääviä toimenpiteitä, etenkin parantamalla etenemisreittiä alempien tutkintojen kautta (flaaminkielinen yhteisö) ja kehittämällä kaksitahoista (työn ja koulutuksen yhdistävää) koulutusta ja työssäoppimista alemmassa korkeakoulututkinnossa (ranskankielinen yhteisö).

Aikuiskoulutuksen alalla on toteutettu uudistuksia sen varmistamiseksi, että koulutuksen tarjonta vastaa työmarkkinoiden tarpeisiin. Alaan liittyviä aloitteita on toteutettu Kyproksella, Unkarissa, Liettuassa, Romaniassa ja Ruotsissa, ja yleensä niissä on keskitytty perustaitoihin tai taitojen ajantasaisuuden säilyttämiseen ja varhaiseläkkeelle jäännin estämiseen. Esimerkiksi Ruotsissa hyväksyttiin oikeus keskiasteen aikuiskoulutukseen osana vuoden 2016 talousarviota. Vuodesta 2017 lähtien kaikilla aikuisilla on oikeus täydentää aiempia opintojaan ja hankkia keskiasteen tutkinto, joka antaa oikeuden korkea-asteen koulutukseen ja parantaa mahdollisuuksia työmarkkinoilla. Unkarissa pyritään parantamaan 200 000:n heikommassa asemassa olevan henkilön digitaalitaitoja. Liettuassa on kiinnitetty huomiota epävirallisen aikuiskoulutuksen ja täydennyskoulutuksen laadun parantamiseen. Euroopan uuden osaamisen ohjelman mukaisesti komissio kannustaa tekemään kestäviä investointeja taitojen hankkimiseen sekä taitojen parempaan linjaamiseen työmarkkinatarpeisiin, jotta edistetään laadukkaiden työpaikkojen luomista. Myös Irlannissa, Espanjassa, Ranskassa, Kroatiassa, Puolassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on toteutettu toimenpiteitä, joilla edistetään merkityksellisen ja korkealaatuisen tiedon, taidon ja osaamisen hankkimista elinikäisen oppimisen kautta. Toimissa keskitytään oppimistuloksiin työllistettävyyden, innovoinnin, aktiivisen kansalaisuuden ja/tai hyvinvoinnin kannalta. Jäsenvaltiot ovat edelleen parantaneet taitojen ja tutkintojen läpinäkyvyyttä. Puolassa, Kroatiassa ja Suomessa parannettiin kansallisia tutkintojen viitekehyksiä. Ruotsissa on lisätty kansallisiin tutkintojen viitekehykseen viittaukset eurooppalaiseen tutkintojen viitekehykseen. Itävallassa ja Ruotsissa on keskitytty hiljattain saapuneiden maahanmuuttajien taitojen ja tutkintojen arviointiin ja validointiin. Nuorisotyöttömyyden alalla nuorisotakuu on toiminut muutoksen katalysaattorina. Jäsenvaltioiden kansallisiin nuorisotakuujärjestelmiin sisältyy kahdentyyppisiä toimia: 1) nopeavaikutteiset toimenpiteet, joilla tarjotaan räätälöityä tukea kaikille NEET-nuorille, ja 2) keskipitkän ja pitkän aikavälin rakenteelliset uudistukset, joilla parannetaan institutionaalista kapasiteettia ja varmistetaan yhdennetty lähestymistapa palvelujen tarjoamiseen. Koko EU:ssa 41,9 prosenttia kaikista 15–24-vuotiaista NEET-nuorista oli rekisteröityneenä nuorisotakuuohjelmaan vuonna 2015. Vuonna 2014 osuus oli 40,4 prosenttia. Monissa jäsenvaltioissa on aloitettu täysimittainen täytäntöönpano vasta hiljattain, koska useat toimenpiteet edellyttävät merkittäviä uudistuksia ja laajaa kumppanuusyhteistyötä. Monissa jäsenvaltioissa etusijalle on asetettu investoinnit toimiin sellaisten nuorten saavuttamiseksi, jotka eivät ole rekisteröityneet työvoimapalveluun. Kaksi kolmasosaa työvoimapalveluista on tällä hetkellä sitoutunut nuorisotakuun täytäntöönpanon yhteydessä tällaisiin toimiin. Ruotsissa ”Paths forwards – strategy for NEETs” -strategiassa keskitytään motivoimaan yli 15-vuotiaita aloittamaan koulu tai palaamaan kouluun ja saattamaan toisen asteen opinnot päätökseen taikka menemään töihin (tämä koskee vain 20–25-vuotiaita). NEET-nuorten kansallisen koordinaattorin tarkoituksena on parantaa yhteistyötä valtion virastojen, kuntien, maakuntien sekä valtakunnallisen, alueellisen ja paikallisen tason organisaatioiden välillä. Koordinaattori toimii tiiviissä yhteistyössä työssäkäyvien nuorten delegaation kanssa edistääkseen paikallisia sopimuksia kuntien ja työvoimapalvelujen välillä ja niiden täytäntöönpanoa. Kroatiassa kaikkialle maahan perustetut CISOK-keskukset (elinikäisen uran neuvontakeskukset) antavat kasvavassa määrin työnhakuapua ja uraohjausta ja pyrkivät saavuttamaan NEET-nuoret. Latviassa ”Know and Do” -hankkeella pyritään sitouttamaan NEET-nuoret opiskelemaan ja kehittämään taitojaan. Saatavuuden ja saavutettavuuden parantamiseksi on myös perustettu keskitettyjä asiointipisteitä. Niissä tuodaan yhteen laaja valikoima nuoriin liittyviä palveluja samaan paikkaan ja tarjotaan ne joustavalla ja helposti saavutettavalla tavalla. Suomessa otettiin vuonna 2015 käyttöön keskitettyjä nuorten neuvontapisteitä. Niitä on tähän mennessä perustettu 35 kuntaan, ja ne tarjoavat kaikille alle 30-vuotiaille nuorille matalan kynnyksen tukea, esimerkiksi henkilökohtaista neuvontaa ja ohjausta, tukea elämänhallintaan, urasuunnitteluun ja sosiaalisiin taitoihin sekä koulutus- ja työllisyystukea. Nuorisotakuu on monissa jäsenvaltioissa yleisemminkin auttanut vähentämään politiikan eri alojen välistä lokeroitumista ja rakentamaan toimivaa yhteistyökumppanuutta. Työllisyys-, koulutus- ja nuorisopolitiikan välistä koordinointia on tiivistetty. Italiassa nuorisotakuun täytäntöönpano on johtanut yhteisen työllisyys- ja opetusministeriön tietokannat yhdistävän tietoteknisen järjestelmän käyttöönottoon ja aktiivisen työvoimapolitiikan ja nuorisotakuun edistämistä kouluissa koskevien aloitteiden käynnistämiseen. Liettuassa ”Discover Yourself” -hankkeessa, joka toteutetaan kaikissa kunnissa vuosina 2015–2018, ovat mukana yhteistyökumppaneina paikalliset työvoimaviranomaiset, poliisi, lasten oikeuksia valvovat viranomaiset, sosiaalityöntekijät ja paikalliset nuorisokeskukset. Tavoitteena on tukea NEET-nuoria henkilökohtaisten, sosiaalisten ja ammatillisten taitojen hankinnassa. Lisäksi useimmissa jäsenvaltioissa on käytetty kohdennettuja palkka- ja työhönottotukia, joista moniin on saatu tukea EU-rahoituksesta, etenkin ESR:sta ja nuorisotyöllisyysaloitteesta. Vuodesta 2015 lähtien Kroatiassa sosiaaliturvamaksuja koskevan lain muutos on antanut mahdollisuuden työnantajille, jotka tarjoavat alle 30-vuotiaillle vakituisen työsopimuksen, vapautukseen sairausvakuutusmaksuista viiden vuoden ajaksi. Viro käynnisti vuonna 2015 ”My First Job” -hankkeen, jossa tarjotaan vuoden palkkatuki ja katetaan koulutusmenot kahden vuoden ajalta. Liettuassa työnantajat, jotka palkkaavat työvoimapalveluun rekisteröityneitä nuoria, voivat saada bruttopalkasta 50 prosentin korvauksen kuuden kuukauden ajalta. Etusijalle asetetaan pitkään työttöminä olleet nuoret tai kaksilapsiset nuoret vanhemmat. Sellaisiin työnantajiin kohdistetaan sanktioita, jotka irtisanovat tukirahoilla palkatut työntekijät kuuden kuukauden kuluessa tukikauden päättymisestä. Vuonna 2015 toimenpiteen piiriin kuului 28 prosenttia kaikista 16–29-vuotiaista aktiiviseen työmarkkinapolitiikkaan osallistuneista. Kyproksella uusilla järjestelmillä tarjotaan enintään kahden vuoden pituinen työharjoittelu alle 25-vuotiaille ylemmän perusasteen ja keskiasteen tutkinnon suorittaneille työttömille, joilla on suppea työkokemus. Maksettava avustus on 125 euroa viikossa enintään kuuden kuukauden ajan. Tukikelpoisia ovat myös alle 35-vuotiaat korkeakoulututkinnon suorittaneet. Ranskassa ensimmäiseen työnhakuun tarkoitettua tukea, joka on 200–300 euroa kuukaudessa, voivat hakea neljän kuukauden kuluessa valmistumisestaan korkea-asteen tai keskiasteen ammatillisesta oppilaitoksesta alle 28-vuotiaat, jotka ovat opiskelleet stipendin turvin. Toimenpiteen odotetaan hyödyttävän 126 000:ta nuorta. Lisäksi ensimmäisen vuoden aikana myönnetään 4 400 euron palkkio alle 10 työntekijän yrityksille, jotka ottavat vastaan 16–18-vuotiaan oppisopimuskoulutettavan. Myös Romanian viranomaiset ovat parhaillaan muuttamassa työlainsäädäntöä. Tarkoituksena on tarjota anteliaampia aktivointitoimia, jotka on räätälöity työmarkkinoilta kauimpana olevia ryhmiä varten (mukaan luettuna yrittäjyys- ja työllisyystuet, kannustimet oppisopimuksia ja harjoittelua varten). Oppisopimuskoulutuksen uudistusten ja harjoittelun paremman sääntelyn tueksi tarkoitettuja erityistoimia on tehostettu. Uudistuksilla on autettu linjaamaan nuorten taitoja, jotta ne vastaisivat paremmin työmarkkinoiden tarpeita, ja vahvistettu yritysyhteisön sitoutumista. Puolet jäsenvaltioista on toteuttanut – tai ilmoittanut suunnitelmistaan toteuttaa – lakimuutoksia saattaakseen kansallisen kehyksensä vuonna 2013 hyväksyttyjen harjoittelun laatupuitteiden mukaiseksi. Jäsenvaltioissa, joissa lainsäädäntöä on jo mukautettu (Bulgaria, Ranska, Saksa, Kreikka, Liettua, Portugali, Espanja, Ruotsi), useimmat uudistukset koskevat harjoittelun keston rajaamista 6 kuukauteen (Bulgariassa 12 kuukauteen), pidempien harjoittelujaksojen ehtojen selkeyttämistä ja mentoreiden nimeämistä antamaan ohjeita ja valvomaan edistystä harjoittelun aikana.



Tekstilaatikko 2. Euroopan sosiaalirahaston (ESR) täysimääräinen hyödyntäminen Euroopan sosiaalirahaston ESR:n budjetti vuosiksi 2014–2020 on 86,4 miljardia euroa, ja se on yksi keskeisistä EU:n välineistä, joilla voidaan puuttua maakohtaisissa suosituksissa yksilöityihin haasteisiin. ESR-asetuksissa säädetään mahdollisuudesta kohdentaa varoja uudelleen esiin tulevien haasteiden mukaisesti. Yksi ESR:n keskeisistä poliittisista painopisteistä vuosina 2014–2020 on nuorisotyöllisyys, johon myönnetään varoja sekä rahastosta itsestään että nuorisotyöllisyysaloitteesta. ESR:stä käytetään suoraan 6,3 miljardia euroa nuorisotyöllisyystoimiin, ja nuoret ovat pääasiallinen kohderyhmä myös koulutukseen, elinikäiseen oppimiseen ja sosiaaliseen osallisuuteen liittyvissä toimenpiteissä. Lisäksi nuorisotyöllisyysaloitteen budjetti on yhteensä 6,4 miljardia euroa (aloitteen resurssien 3,2 miljardia euroa yhdessä ESR:n 3,2 miljardin euron määrärahojen kanssa). Nuorisotyöllisyysaloite, josta voi tällä hetkellä saada tukea 20 jäsenvaltiota, on kohdennettu erityisesti nuoriin, jotka eivät ole työelämässä tai koulutuksessa (NEET), ja siinä keskitytään EU:n alueisiin, joissa oli suurimmat nuorisotyöttömyysasteet vuonna 2012. Jotta voidaan vastata nopeasti tähän merkittävään poliittiseen haasteeseen, nuorisotyöllisyysaloitteen varat on otettu käyttöön etupainotteisesti EU:n budjetissa, jotta ne voidaan käyttää rahoitussyklin ensimmäisellä puoliskolla. Vuonna 2015 komissio vapautti lisäksi nuorisotyöllisyysaloitteeseen ennakkomaksuja 1 miljardin euron edestä varmistaakseen nuorison työllisyyteen ja koulutukseen liittyvien toimenpiteiden nopeamman käyttöönoton. Tällä oli positiivinen vaikutus puoleen nuorisotyöllisyysaloitteen edunsaajina olevista hallinnoivista viranomaisista, sillä ne pystyivät sitomaan toimiin enemmän varoja ja/tai käynnistämään enemmän hankkeita. Sekä ESR:n että nuorisotyöllisyysaloitteen osalta täytäntöönpano jäsenvaltioissa on kuitenkin käynnistynyt suhteellisen hitaasti vuosina 2014 ja 2015. Tukikelpoisia todennettuja menoja on ilmoitettu vähän, mikä osoittaa alhaista käyttöönottoastetta. Tätä ei kuitenkaan pidä tulkita merkiksi siitä, että kentällä ei ole toimia eikä täytäntöönpanoa. Jäsenvaltioille on aiheutunut viiveitä hallintoviranomaisten nimeämisestä ja valvontajärjestelmien suunnittelusta, ja tämä on hidastanut Euroopan komissiolle osoitettavien maksupyyntöjen käsittelyä. Jo nyt tiedot osoittavat, että toimintaohjelmien käynnistämisen jälkeen yli 2 miljoonaa osallistujaa on saanut etua ESR:n tuesta ja 1,4 miljoonaa NEET-nuorta on saanut etua nuorisotyöllisyysaloitteesta tuetuista toimista, esimerkiksi työnvälityksestä, oppisopimusharjoittelusta, työharjoittelusta, itsenäiseen ammatinharjoittamiseen liittyvistä toimenpiteistä sekä täydennyskoulutuksesta. Useimmissa jäsenvaltioissa nuorisotyöllisyysaloitetta pidetään keskeisenä mekanismina, jonka kautta toteutetaan nuorisotakuuta koskeva neuvoston suositus (2013). Vaikka täytäntöönpano etenee eri tahtiin eri jäsenvaltioissa, joillakin hankkeilla on jo ollut merkittävää vaikutusta kentällä. Lähes kaikki jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimenpiteitä parantaakseen oppisopimuskoulutuksen laatua, tarjontaa tai houkuttelevuutta heinäkuussa 2013 käynnistetyn eurooppalaisen oppisopimusyhteenliittymän hengessä. Tanskan oppisopimuskoulutuksen uudistuksella, joka hyväksyttiin vuonna 2013 mutta joka pantiin täytäntöön vuoden 2015 puolivälistä, halutaan tarjota oppisopimuskoulutuksessa oleville mahdollisuus saada yleinen keskiasteen tutkinto, joka mahdollistaa pääsyn korkea-asteen koulutukseen. Ranskassa oppisopimuskoulutussopimuksella on mahdollisuus suorittaa 85 ammatillista tutkintoa, jotka työministeriö (eikä opetusministeriö) on hyväksynyt, kunhan henkilöllä on ISCED 3- tason tutkinto tai hänen on todettu jättäneen koulunkäynnin kesken. Itävallassa ammattikoulutuslain uudistuksella vuonna 2015 vahvistettiin oppisopimuskoulutusjärjestelmän laatuhallintoa. Heikommassa asemassa oleville nuorille on laadittu uutta koulutustarjontaa, kuten standardoitu opetussuunnitelma matalan kynnyksen pääsyvaatimusten tai osittaisen tutkinnon osalta. Oppisopimuskoulutuksen alalla on suunnitteilla uudistuksia myös Irlannissa ja Sloveniassa. Irlannissa oppisopimusharjoittelua käsittelevän neuvoston (perustettu vuoden 2014 lopussa) tehtävänä on kartoittaa talouden sektorit, joilla oppisopimuskoulutuksen laajentamisesta olisi todellista hyötyä sekä työnantajille että työntekijöille. Asiaan liittyvän ehdotuspyynnön päätyttyä 31. maaliskuuta 2015 joukko uusia oppisopimuskoulutuksia, jotka on räätälöity työmarkkinoiden tarpeiden mukaan, valittiin kehitettäväksi ja toteutettavaksi. Ensimmäinen uusi oppisopimuskoulutus vakuutuskäytäntöjen alalla käynnistettiin syyskuun 2016 puolivälissä. Sloveniassa julkisen kuulemisen kohteena olevalla oppisopimuskoulutuslailla tavoitellaan oppisopimuskoulutuksen puitteiden määrittelyä (mukaan luettuna valintaperusteet, työolot ja sosiaaliset olosuhteet, molemminpuoliset velvollisuudet). Toteutetuilla poliittisilla aloitteilla on pyritty edistämään ikääntyneiden työntekijöiden työmarkkinoille integroitumista. Joissakin jäsenvaltioissa on keskitytty tarjoamaan mahdollisuuksia aikuiskoulutukseen, esimerkiksi Romaniassa hyväksyttiin kansallinen elinikäisen oppimisen strategia, jossa pääasiallisena tavoitteena on lisätä sellaisten ihmisten osallistumista elinikäiseen oppimiseen, jotka yleensä ovat aliedustettuina ja heikommassa asemassa työmarkkinoilla. Joissakin jäsenvaltioissa taas on otettu käyttöön erityisiä aktivointisuunnitelmia ja yksilöllisiä työllistämispalveluja, myös uraneuvontaa. Luxemburgissa käynnistettiin vuonna 2016 työnvälitysohjelma, joka on tarkoitettu erityisesti vähintään 45-vuotiaille työnhakijoille. Jäsenvaltioissa on myös edistetty työpaikkojen mukautuksia ja terveenä ikääntymistä työssä. Tämä on ollut tavoitteena Latvian aktiivisena ikääntymisen strategiassa (pidempi ja parempi työelämä), johon sisältyy taitojen ja terveyden arviointi, yksilöllisen suunnitelman laatiminen yritystasolla (ml. työpaikan mukauttaminen, joustavat työmuodot, terveyttä kohentavat toimet) ja koulutus. Useissa jäsenvaltioissa ollaan lisäämässä kannustimia ikääntyneiden työntekijöiden työllisyyden lisäämiseksi (esim. bonukset) ja poistamassa työtä estäviä tekijöitä verotus- ja etuusjärjestelmistä. Belgiassa, Saksassa ja Itävallassa on käynnistetty aloitteita, joilla lisätään kannustimia ikääntyvien työntekijöiden työllistymiseksi. Saksassa on suunnitteilla joustavampien edellytysten käyttöönotto, jotta ihmiset voisivat työskennellä yleisen eläkkeellejäänti-iän jälkeenkin. Tarkoituksena on kehittää puitteita, joilla voidaan yhdistää ansiotulot eläketuloihin. Belgiassa kahdella alueella (Vallonia ja Bryssel) hyväksyttiin uudistuksia, joilla parannetaan työllisyyskannustinjärjestelmiä ikääntyneille työntekijöille. Erityisillä järjestelmillä ja elinikäisen oppimisen strategioilla pyritään tukemaan vammaisia tai muita heikommassa asemassa olevia ryhmiä palkkatyön saamisessa ja säilyttämisessä avoimilla työmarkkinoilla. Hiljattaisia konkreettisia esimerkkejä tällaisista toimenpiteistä on nähtävissä Kyproksella (tuet vammaisia palkkaaville työnantajille), Luxemburgissa (tilapäinen työ, johon liittyy mahdollisuus vakituiseen työsuhteeseen), Maltalla (työllisyyskiintiöt) ja Alankomaissa (vammaisille kohdennettujen työpaikkojen luominen). Romanian tuoreessa kansallisessa elinikäisen oppimisen strategiassa asetettiin tavoitteeksi lisätä heikommassa asemassa olevien ryhmien, mukaan luettuna vammaisten, osallistumista. Jäsenvaltioihin on tullut ennennäkemätön turvapaikanhakijoiden virta, ja nyt on pyritty keskittymään toimiin, joilla maahanmuuttajataustaiset henkilöt saataisiin integroitua työmarkkinoille. Useissa aloitteissa tavoitteena on ollut hiljattain maahan saapuneisiin kohdistuvien varhaisten toimien varmistaminen asiaankuuluvien sidosryhmien kuten työnantajien ja työvoimaviranomaisten osallistumisen myötä. Ruotsissa on suunniteltu turvapaikkahakemuksen käsittelyajaksi varhaisia toimenpiteitä, jotka liittyvät etenkin alustavaan kielitaitoon ja yhteiskuntaa koskeviin tietoihin. Kun maahan saapuneille myönnetään oleskelulupa, he pääsevät ohjelmaan, jossa on nopean etenemisen mahdollisuus sellaisissa ammateissa toimiville, joissa saattaa olla puutetta työntekijöistä. Lisäksi 200:lle julkisen sektorin virastolle on annettu tehtäväksi tarjota harjoittelupaikkoja maahan hiljattain saapuneille vuosien 2016–2018 aikana. Myös yrityksillä on aktiivinen rooli: ne, jotka tarjoavat vähintään 100 työ- tai harjoittelupaikkaa hiljattain saapuneille, on sisällytetty ”100 Club” -ryhmään, joita koskevat työvoimapalvelun räätälöimät toimenpidepaketit. Myös Suomen viranomaisten päivitetyssä integrointiohjelmassa 2016–2019 tavoitteena on maahanmuuttajien jouheva siirtyminen esimerkiksi opiskelemaan tai työelämään viranomaisten ja sidosryhmien välisen alkuvaiheen tehokkaan yhteistyön ansiosta. Samoin Saksan osavaltioissa (liittovaltiorakenne huomioon ottaen) hyväksyttiin useita ohjelmia, suunnitelmia ja sopimuksia kunkin osavaltion tarpeiden mukaan (esim. Baijerin osavaltion hallituksen, yritysyhteisön ja työvoimapalvelujen välinen sopimus integroinnista koulutuksen ja työn kautta). Itävallassa liittovaltion hallitus perusti syyskuussa 2015 75 miljoonan euron integrointirahaston, jolla rahoitetaan pakolaisten työmarkkinoille integroitumiseen tähtääviä toimenpiteitä. Liittovaltion budjetista on myönnetty vielä 40 miljoonaa euroa sekä vuodeksi 2016 että vuodeksi 2017. Tätä taustaa vasten työvoimapalvelut toteuttavat pilottihankkeen, jolla pyritään kartoittamaan yksilöllisiä tarpeita ja koulutusvaatimuksia. Siihen sisältyy myös yleistä tietoa työnhausta ja koulutusjärjestelmästä sekä työntekijöiden ja työnantajien oikeuksista ja velvollisuuksista Itävallassa. Sosiaalietuuksien ja -palvelujen kohdennettujen uudistusten kautta on suunniteltu myös erityisiä aktivointitoimenpiteitä. Tanskassa syyskuussa 2015 käyttöön otettu integraatioavustus on korvannut koulutus- tai sosiaaliavun. Tarkoituksena on lisätä maahanmuuttajille suunnattuja työn kannustimia. Pakolaisia pidetään nyt työkykyisinä saapumisesta lähtien, ja julkisen sektorin integraatio-ohjelmassa keskitytään työhön liittyviin toimenpiteisiin ja tanskan kielen koulutukseen. Ohjelma myös suunnataan paremmin työmarkkinoille, ja työnvälityskeskukset parantavat yrityksille tarjottavia palveluja. Lisäksi otetaan käyttöön yksityisiin yrityksiin sovellettava käteisbonusjärjestelmä, jos yritys työllistää pakolaisen muuhun kuin tuettuun työpaikkaan. Enimmäkseen juuri saapuneiden integroimiseen tarkoitettujen toimenpiteiden lisäksi useissa jäsenvaltioissa on toteutettu toimia syrjinnän torjumiseksi joko uudella lainsäädännöllä tai lainsäädäntömuu