KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE YVA-direktiivin (direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY) soveltamisesta ja toimivuudesta - Miten jäsenvaltiot ovat menestyneet YVA-direktiivin täytäntöönpanossa ?

Johdanto

Euroopan komissio on laatinut seuraavan viisivuotiskertomuksen täyttääkseen velvollisuuden, joka on asetettu direktiivin 97/11/EY 2 artiklassa sekä tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337/ETY 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa. Direktiivin 97/11/EY 2 artiklan mukaan "komissio antaa Euroopan parlamentille ja neuvostolle viiden vuoden kuluttua tämän direktiivin voimaantulosta kertomuksen direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna tällä direktiivillä, soveltamisesta ja toimivuudesta. Kertomus laaditaan 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätyn tietojenvaihdon perusteella."

Kertomuksessa on kaksi osaa, jäsenvaltioiden toimittamien tietojen pohjalta laadittu tiivistelmä havainnoista ja toteutettavista toimenpiteistä sekä liitteenä viisivuotistarkastelu, joka sisältää yksityiskohtaisia tietoja YVA-direktiivin soveltamisesta.

Tiivistelmä havainnoista

Tässä komission kertomuksessa tarkastellaan direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY (YVA-direktiivin), toimivuutta. Kyseessä on kolmas YVA-direktiiviä koskeva tarkastelu, ja sen perustana ovat vuosina 1993 ja 1997 tehdyt tarkastelut. Tämä tarkastelu on laadittu viisi vuotta direktiivin 97/11/EY voimaantulon jälkeen, ja siinä käsitellään sekä direktiivillä 97/11/EY tehtyjen muutosten että koko YVA-direktiivin toimivuutta. Kertomus perustuu pääosin aineistoon, joka on koottu ympäristöasioiden pääosaston jäsenvaltioille lähettämään kyselytutkimukseen saaduista vastauksista. Oxford Brookes -yliopiston Impacts Assessment Unit täydensi puuttuvat elementit ja kokosi tiedot yhteen. Jäsenvaltioiden kaikille viranomaisille esitetään erityiskiitokset yhteistyöstä ja avusta, jota ne ovat antaneet toimittamalla tietoja tätä kertomusta varten.

Sekä ne muutokset, jotka tehtiin direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta annetun komission ensimmäisen kertomuksen pohjalta, että direktiivillä 97/11/EY tehdyt muutokset ovat vahvistaneet ja selkeyttäneet merkittävästi joitakin YVA-direktiivin osa-alueita, joihin Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on kiinnittänyt huomiota. Kertomuksessa korostetaan direktiivillä 97/11/EY tehtyjä muutoksia ja niiden taustalla olevia Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomioita sekä pohditaan niihin liittyvää poliittista kontekstia. Kertomuksessa tarkastellaan myös komission YVA-direktiivin osalta saamia valituksia. Direktiivillä 97/11/EY laajennettiin YVA-direktiivin soveltamisalaa lisäämällä sen piiriin kuuluvien hanketyyppien määrää sekä niiden hankkeiden määrää, joista on laadittava pakollinen ympäristövaikutusten arviointi (liite I). Sillä myös vahvistettiin YVA-direktiivin menettelyvalikoimaa ottamalla käyttöön uusia seulontajärjestelyjä, mukaan luettuina uudet seulontaperusteet liitteessä II mainituille hankkeille (liite III), ja asetettiin tietoja koskevat vähimmäisvaatimukset. Direktiivin 97/11/EY täytäntöönpanon ja soveltamisen tarkastelussa osoittautui, että kaikki jäsenvaltiot eivät ole vielä panneet täytäntöön kaikkia direktiivin uusia toimenpiteitä. Komissio on todennut, että jotkin jäsenvaltiot ovat omaksuneet direktiivillä 97/11/EY tehdyt muutokset hitaasti, mikä ei kuitenkaan tarkoita, etteivätkö jäsenvaltiot ja Euroopan komissio pitäisi ympäristövaikutusten arviointia yleisesti tärkeänä laaja-alaisemman ympäristöpolitiikan täytäntöönpanossa.

Komission kertomuksessa tarkastellaan YVA-direktiivin keskeisiä alueita, muun muassa seulontaa (screening) (sen määrittelemistä, onko tietystä hankkeesta on laadittava ympäristövaikutusten arviointi), arvioinnin rajausta (scoping) (ympäristövaikutusten arviointiin sisällytettävien seikkojen määrittelyä), ympäristötietojen tarkistamista) (review) (ympäristövaikutuksista annettujen selvitysten ja muiden hankkeen toteuttajien toimittamien tietojen tutkimista sen varmistamiseksi, että ne täyttävät direktiivissä asetetut tietoja koskevat vähimmäisvaatimukset) ja päätöksentekoa. Kertomuksessa tarkastellaan myös jäsenvaltioiden järjestelyjä, joilla puututaan YVA-direktiivin soveltamisen keskeisiin kysymyksiin, kuten vaihtoehtojen harkintaan, kansalaisten osallistumiseen ja laadunvalvontaan. Kertomuksessa tarkasteltujen tietojen perusteella vaikuttaa siltä, ettei YVA-direktiiviin ole tässä vaiheessa tarpeen tehdä lisämuutoksia.

1) Tutkimus, johon tämä kertomus perustuu, osoitti, että jäsenvaltioilla on vain vähän merkittäviä huolenaiheita, jotka koskevat liitteessä I ja liitteessä II mainittujen hankkeiden tämänhetkistä jakoa. Jäsenvaltiot näyttävät omaksuneen 4 artiklan 2 kohdassa annetun joustonvaran, joka sallii niiden käyttää liitteessä II mainittujen hankkeiden seulonnassa joko raja-arvoihin perustuvaa tai tapauskohtaista lähestymistapaa. Jäsenvaltioissa on käytetty erilaisia seulontatapoja. Monet jäsenvaltiot näyttävät käyttävän seulonnassa "liikennevaloihin" perustuvaa lähestymistapaa ja ovat kehittäneet arviointia edellyttäviä raja-arvoja (ympäristövaikutusten arviointi laadittava aina - punainen), poissulkevia raja-arvoja (ympäristövaikutusten arviointia ei laadita koskaan - vihreä) ja suuntaa-antavia eli ohjeellisia raja-arvoja (ympäristövaikutusten arviointi on ehkä laadittava - keltainen). Jäsenvaltiot saattavat kuitenkin joissakin tapauksissa käyttää eri hanketyypeissä eri lähestymistapoja ja eri seulontamenettelyjä. Joissakin tapauksissa käytetään vain arviointia edellyttäviä raja-arvoja, eikä vastauksista aina käy ilmi, että myös raja-arviot alittavat hankkeet seulotaan kaikissa tapauksissa. Hyvin harvoissa jäsenvaltioissa käytetään kaikissa hanketyypeissä tapauskohtaista lähestymistapaa.

2) Tutkimuksessa kävi ilmi, että raja-arvot on asetettu Euroopan unionin eri maissa hyvin eri tasolle. Vaikka monet maat ovat asettaneet raja-arvot samoille hankkeille, raja-arvot on asetettu hyvin eri tasolle. Joissakin jäsenvaltioissa ympäristövaikutusten arviointi on tietyissä hanketyypeissä tehty pakolliseksi hankkeen koosta riippumatta. Tästä seuraa, että joissakin jäsenvaltioissa näistä hankkeista on laadittava pakollinen ympäristövaikutusten arviointi, kun taas toisessa jäsenvaltiossa samaan hanketyyppiin kuuluva samankokoinen hanke alistetaan ympäristövaikutusten arviointiin vain tapauskohtaisen seulonnan perusteella. Kertomuksessa ei tarkasteltu yksittäisten raja-arvojen tason tarkoituksenmukaisuutta. Kertomuksessa tarkastellut tiedot eivät perustu toimivaltaisten viranomaisten käytännössä harjoittamaan seulontaan, ja siksi ei ole selvää, miten toimivaltaiset viranomaiset soveltavat jäsenvaltioiden määrittelemiä erilaisia raja-arvoja ja muita seulontaperusteita. Vain harvoissa jäsenvaltioissa kansalaiset on otettu mukaan seulontaprosessiin, ja monet jäsenvaltiot pitävät päätöstä puhtaasti teknisenä.

3) Vuosittain laadittavien ympäristövaikutusten arviointien lukumäärä vaihtelee huomattavasti Euroopan unionin eri maissa. Tietoja ei ollut helppo kerätä, ja joissakin tapauksissa raportointijärjestelmä oli käytössä vain kansallisella tasolla, ei alueellisella tasolla. Vaikka kertomus sisältää arvioita siitä, kuinka paljon ympäristövaikutusten arviointeja on laadittu sekä ennen direktiivin 97/11/EY täytäntöönpanoa että sen jälkeen, näitä lukuja ei ole ollut mahdollista eritellä hanketyypeittäin tai liitteessä I ja liitteessä II mainittuihin hankkeisiin jaoteltuina. Komissiosta vaikuttaa siltä, että monet jäsenvaltiot eivät laadi täsmällisiä tilastoja ympäristövaikutusten arvioinnista, ja jos jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä ei tehdä eroa liitteessä I ja liitteessä II mainittujen hankkeiden välillä, niitä on vaikea erotella tiedonkeruuta varten. Koska ympäristövaikutusten arvioinnin ja YVA-direktiivin soveltamisen valvonta on käytännössä puutteellista, on vaikea arvioida, miksi jäsenvaltioiden välillä on suuria eroja tehtyjen ympäristövaikutusten arviointien lukumäärissä. Vaihtelun taustalla saattavat olla maiden väliset erot taloudellisissa oloissa, tai syyt voivat myös liittyä asetettujen raja-arvojen tasoon.

4) Rajausta koskevat säännökset ovat luonteeltaan harkinnanvaraisia. Tarkastelussa ilmeni, että ympäristövaikutusten arvioinnin rajausvaiheeseen on useita eri lähestymistapoja. Vaikuttaa siltä, että joissakin jäsenvaltioissa arvostetaan muita enemmän varhaisessa vaiheessa tapahtuvaa rajausta. Todellinen sitoutuminen arvioinnin rajaukseen näyttää olevan hyvin vähäistä niissä maissa, joissa se ei ole pakollista ja jotka eivät ole sisällyttäneet kansalaisten kuulemista vapaaehtoiseen rajausvaiheeseen. Joissakin jäsenvaltioissa ollaan kuitenkin päinvastaisilla linjoilla, ja niissä edellytetään rajausta koskevien raporttien tai jopa ympäristövaikutuksista annettujen selvitysten julkaisemista. Joissakin jäsenvaltioissa tunnustetaan myös, että ottamalla kansalaiset mukaan arvioinnin rajausvaiheeseen saadaan selville, mitkä kysymykset ovat "merkittäviä" niille ihmisille, joiden elämään hanke vaikuttaa, eikä vain "asiantuntijoille".

5) Direktiivissä 97/11/EY otettiin käyttöön uudet vähimmäisvaatimukset, jotka koskevat niitä tietoja, jotka hankkeen toteuttajan on toimitettava. Tarvittavien tietojen toimittamatta jättäminen on useimmissa maissa erilaisten järjestelyjen puitteissa peruste hankkeen luvan epäämiselle. Joissakin jäsenvaltioissa on otettu käyttöön virallinen tarkistamismenettely sen varmistamiseksi, että toimivaltaisten viranomaisten toimittamat ympäristötiedot ovat direktiivin mukaisia. Joissakin tapauksissa ympäristövaikutuksista annettuja selvityksiä arvioi riippumattomista asiantuntijoista koostuva arviointikomitea tai asiantuntijapaneeli. Koska direktiivi ei yksiselitteisesti velvoita suorittamaan tällaista tarkistamista, asiaan ei ole yhteensovitettua lähestymistapaa. Toimitettujen tietojen tarkistaminen on kaikissa jäsenvaltioissa muutamaa lukuun ottamatta toimivaltaisten viranomaisten tehtävä, ja monissa jäsenvaltioissa niiden on suoriuduttava tehtävästä ilman erityisten tarkistamiseen tarkoitettujen tarkistuslistojen tai arviointiperusteiden tukea. Vaikka liite IV sisältääkin riittäviä tietoja koskevat perusvaatimukset, vain joissakin jäsenvaltioissa näitä melko suppeita ohjeita on kehitetty eteenpäin (esimerkiksi laatimalla tarkistuslistoja). Noin puolessa kaikista jäsenvaltioista on tutkittu jonkin verran ympäristövaikutuksista annettuihin selvityksiin sisältyvän tiedon laatua ja arvioiden yleistä laatua. Tehdyt tutkimukset osoittavat, että noin 50 prosenttia ympäristövaikutuksista annetuista selvityksistä ei täytä kaikilta osin direktiivin vaatimuksia.

6) Ilman ympäristövaikutusten arviointimenettelyn tulosten valvontaa ja tarkempia tutkimuksia on vaikea arvioida, miten ympäristöarviointi on vaikuttanut hankkeiden lupia koskeviin hakemuksiin ja päätöksiin. Yksi YVA-direktiivin tavoitteista on parantaa todennäköisesti merkittävien vaikutusten huomioon ottamista päätöksenteossa, mutta monet vastaajista huomauttivat, että hankkeita koskevia päätöksiä tehtäessä on otettava huomioon myös muut yhteiskunnalliset ja taloudelliset näkökohdat. Vastauksista kysymyksiin, jotka koskivat viivästyksiä vaadittujen ympäristötietojen toimittamisen ja päätöksenteon sekä päätöksenteon ja toteutuksen aloittamisen välillä, kävi ilmi, että viivästyksiin suhtaudutaan hyvin eri tavoin eri jäsenvaltioissa ja että tämä on potentiaalinen huolenaihe. Tämä johtuu siitä, että jos viivästykset ovat pitkiä, ympäristön tilassa saattaa tapahtua muutoksia tai tarjolle saattaa tulla uusia keinoja vähentää ympäristövaikutuksia. Jäsenvaltiot eivät ilmoita, kuinka pitkiä viivästykset ovat ja kuinka usein niitä tapahtuu. Näiden ongelmien vaikutuksia ympäristöön ei juurikaan tunnusteta, ja niihin suhtaudutaan melko epäjohdonmukaisesti.

7) Joissakin jäsenvaltioissa vaihtoehtojen harkitseminen on ympäristövaikutusten arviointiprosessin keskeinen painopiste, toisissa taas vaihtoehtojen harkitseminen ei vaikuta kovin perusteelliselta. Suurimmassa osassa jäsenvaltioita vaaditaan arvio nollavaihtoehdosta ja muista hankevaihtoehdoista, joihin saattaa sisältyä esimerkiksi sijaintia, prosessia ja suunnittelua koskevia vaihtoehtoja. Useat eri laitokset ja toisinaan myös kansalaiset saattavat osallistua arvioon sisällytettävien vaihtoehtojen valintaan, ja niihin siihen saatetaan sisällyttää "ympäristöä eniten säästävä" vaihtoehto. Monet jäsenvaltiot näkevät yhteyden hankkeiden pilkkomiseen liittyvien asioiden välillä, hankkeisiin tehtävien "muutosten ja laajennusten" sekä "yhteisvaikutusten" välillä. Jäsenvaltiot tunnustavat hankkeiden pilkkomisen mahdollisuuden, ja joissakin on otettu käyttöön toimenpiteitä tällaisten menettelyjen paljastamiseksi ja ehkäisemiseksi, muun muassa asettamalla alhaisia raja-arvoja tai vaatimalla tarvittaessa "koko ohjelman" arvioimista. Vain hyvin harvoilla jäsenvaltioilla on konkreettisia todisteita siitä, kuinka laajaa hankkeiden pilkkominen [1] voi olla. Muutoksiin ja laajennuksiin sovelletaan EU:ssa monenlaisia menettelyjä, jotka riippuvat muita lupia koskevista vaatimuksista, hankkeen laadusta sekä muutoksen tai laajennuksen laadusta. Eri jäsenvaltioissa sovelletaan sekä erityisiä raja-arvoja (jotka usein on määritelty hankkeen alkuperäisen koon perusteella) että tapauskohtaista seulontaa tai näiden yhdistelmää. Joissakin jäsenvaltioissa vaaditaan ympäristövaikutusten arviointia, jos hankkeeseen ehdotetaan sen laajuuteen vaikuttavaa muutosta, vaikka siihen ei liittyisikään rakennustöitä. Komissiolle toimitettujen vastausten perusteella tietoisuus tarpeesta arvioida yhteisvaikutukseen liittyviä näkökohtia on kasvamassa, ja monissa jäsenvaltioissa on otettu käyttöön toimenpiteitä tähän puuttumiseksi. Useimmista jäsenvaltioista näyttää puuttuvan hankkeen toteuttajille ja muille suunnatut selkeät ja kattavat ohjeet, jotka koskevat esimerkiksi arvioinnin rajausta, hankkeen toteuttajien välisen yhteistyön tarvetta tai muita tiedon tarjoamiseen liittyviä järjestelyjä.

[1] Hankkeen pilkkominen on käytäntö, jossa alkuperäinen hanke pilkotaan useisiin erillisiin hankkeisiin, jotka yksinään eivät ylitä asetettua raja-arvoa tai joilla ei yksinään ole tapauskohtaisessa arvioinnissa merkittävää vaikutusta ja joista ei siksi tarvitse laatia ympäristöarviointia mutta joilla yhdessä saattaa olla merkittäviä ympäristövaikutuksia.

8) Kaikkialla EU:ssa kansalaisille (yleisölle) annetaan mahdollisuus esittää huomauksia hankkeisiin, joista on laadittava ympäristövaikutusten arviointi. Kansalaisten osallistumisen laajuus vaihtelee huomattavasti, ja tulkinta "kansalaisista (yleisöstä), joita asia koskee", vaihtelee hyvin suppeasta laajaan. Komission saamat vastaukset osoittavat, että kansalaisten osallistuminen on tavallista todennäköisempää tietyntyyppisissä hankkeissa. Kun otetaan huomioon direktiivin soveltamisalaan kuuluvien hanketyyppien suuri kirjo, eri hanketyypeissä käytettävät erilaiset lupajärjestelmät sekä erot siinä, missä määrin erilaiset hankkeet kiinnostavat kansalaisia, ei ole yllätys, että kansalaisten osallistumisesta ei ole koko EU:ta kattavaa standardimenettelyä. Århusin yleissopimuksen saattaminen osaksi ympäristövaikutusten arviointia koskevaa lainsäädäntöä saattaa tarjota mahdollisuuden parantaa kansalaisten osallistumista ympäristövaikutusten arviointiprosessiin. Komissio katsoo, että naapurimaiden kesken tarvitaan parempia virallisia ja epävirallisia kuulemisjärjestelyjä, jotka koskevat rajat ylittäviä vaikutuksia, ja että on varmistettava kyseisten järjestelyjen käytännöllisyys. On myös todettu, että joissakin maissa on tarpeen parantaa nykyisiä alueiden välisiä menettelyjä. Täsmällisempiä arviointimenettelyjä tarvitaan, jotta saadaan luotettavia tietoja rajat ylittävien hankkeiden lukumäärästä, tyypistä ja tuloksista.

9) Jäsenvaltioiden suorittamien ympäristövaikutusten arviointien yhteydessä on arvioitu hankkeiden vaikutuksia kasvistoon ja eläimistöön, ja näyttää siltä, että direktiivissä 97/11/EY asetetut tietoja koskevat vaatimukset täyttyvät tältä osin. Vastauksista ei käy kuitenkaan kovin yksiselitteisesti ilmi, missä määrin erilaisiin biologisen monimuotoisuuden tasoihin puututaan käytännössä. Biologista monimuotoisuutta koskevan yleissopimuksen alaisuudessa on hiljattain otettu käyttöön suuntaviivat, jotka koskevat biologiseen monimuotoisuuteen liittyvien näkökohtien sisällyttämistä ympäristövaikutusten arviointiin.

10) Riskiin on puututtu lukuisin eri tavoin ja hyvin eritasoisesti eri puolilla EU:ta, osin maantieteellisissä, geologisissa, ilmastollisissa ja muissa oloissa esiintyvien erojen vuoksi. Vaikka riski on liitteeseen III sisältyvä seulontaperuste ja vaikka moniin ympäristövaikutuksista annettuihin selvityksiin sisältyy riskejä koskevia arvioita, monissa jäsenvaltioissa riskin ei silti katsota kuuluvan ympäristövaikutusten arviointiprosessiin, koska riskeihin usein puututaan valvontajärjestelmillä, jotka eivät kuulu YVA-direktiivin soveltamisalaan. Ympäristövaikutusten arvioinnin ja kansallisten ympäristövalvontajärjestelmien väliset suhteet ovat monimutkaiset, ja vaikuttaa siltä, että YVA-direktiivin ja muiden direktiivien, kuten IPPC-direktiivin ja luontodirektiivin, välinen todellinen yhteensovittaminen on ollut vähäistä. Muutamissa jäsenvaltioissa on käytetty hyväksi direktiivin 97/11/EY antamaa mahdollisuutta parantaa yhdenmukaisuutta ja vähentää päällekkäistä dokumentointia ja arviointia ympäristövaikutusten arvioinnin ja IPPC:n tiiviimmän yhteensovittamisen avulla. Jotkin jäsenvaltiot ilmoittavat, että näiden välillä on yhteys, mutta se saattaa tarkoittaa yksinkertaisesti suositusta, että ympäristövaikutusten arviointia ja muita asiaa koskevia menettelyjä käsitellään samanaikaisesti.

11) Terveysvaikutusten arvioinnilla ei ole erityisen merkittävää roolia tämänhetkisessä menettelyssä. Arvioinnin laajuus vaihtelee huomattavasti sen mukaan, tulkitaanko terveysvaikutuksia suppeasti vai laajasti. Jotkin todisteet viittaavat siihen, että terveysvaikutusten katsotaan olevan ympäristövaikutusten arvioinnin kannalta vähemmän merkityksellisiä ja/tai jossakin määrin muun lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvia. Jotkin todisteet viittaavat siihen, että terveysvaikutuksia tarkastellaan muiden otsakkeiden, kuten saastumisen tai riskien, alaisuudessa.

12) Vaikka nykyinen YVA-direktiivi ei sisällä säännöksiä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeudesta, suurin osa jäsenvaltiosta on sisällyttänyt sellaisia kansallisiin järjestelmiinsä. Ympäristövaikutusten arviointia koskevan oikeuden saatavuus rajoittuu pääasiassa siihen, että kansalaisilla on lainsäädäntöön perustuva oikeus saattaa päätökset tuomioistuinten käsiteltäviksi. Useimmissa tapauksissa tämä on mahdollista vasta, kun hankkeelle on myönnetty lupa. Hyvin harvoissa jäsenvaltioissa on annettu mahdollisuus viedä asia oikeuteen ympäristövaikutusten arvioinnin varhaisemmissa vaiheissa.

13) Ympäristövaikutusten arviointimenettelyjen yleiseen laadunvalvontaan tarkoitettuja virallisia menettelyjä on hyvin vähän. Direktiivikin on tältä osin melko heikko ja keskittyy enemmän ympäristövaikutusten arvioinnin menettelyä koskeviin seikkoihin. Ympäristövaikutusten arviointia koskeva laadunvalvonta on jätetty suurelta osin toimivaltaisten viranomaisten ja säännöksissä määrättyjen arviointiprosessien vastuulle. Koska ympäristövaikutusten arvioinnin keskeisiä vaiheita ei valvota keskitetysti, jäsenvaltioiden on vaikea varmistaa, että niiden ympäristövaikutusten arviointijärjestelmiä sovelletaan johdonmukaisesti ja oikein. Joissakin jäsenvaltioissa on esimerkkejä innovatiivista menettelyistä, joissa ympäristövaikutusten arviointiprosessin tuloksen laatu varmistetaan hankkeita koskevalla päätöksenteon jälkeisellä seurannalla.

Suositukset - Toteutettavat toimenpiteet

Kertomukseen sisältyvät tiedot ovat paljastaneet useita puutteita ja heikkouksia. Komissio toteaa, että joissakin jäsenvaltioissa on esimerkkejä erittäin hyvistä toimintatavoista, jotka koskevat esimerkiksi kansalaisten osallistumisen kannustamista tai selkeitä laadunvalvontamenettelyjä. Toisissa (ja joskus näissä samoissa jäsenvaltioissa, joilla on käytössään hyvä toimintatapoja) puutteita on yhä. Näitä havaintoja on arvioitava huolellisesti yhdessä muiden tekijöiden kanssa, jotta komissio voi päättää, pitäisikö YVA-direktiiviin tehdä tässä vaiheessa lisää muutoksia. Vaikuttaa siltä, että suurin ongelma on direktiivin soveltaminen ja täytäntöönpano eikä niinkään direktiiviin sisältyvien vaatimusten saattaminen osaksi lainsäädäntöä. Havaittujen puutteiden perusteella on kuitenkin selvää, että direktiivin soveltamista on parannettava ja vahvistettava useissa suhteissa, ja komissio aikoo jatkaa asian edistämistä. Direktiivi tarjoaa puitekehyksen, ja olemassa olevat rikkomismekanismit tarjoavat oikeudellisen tuen, jolla voidaan parantaa direktiivin saattamista osaksi lainsäädäntöä ja soveltamista. Komissio katsoo, että direktiivin toimivuuden parantamiseksi on tärkeää, että jäsenvaltiot toimivat vastuullisesti ja hyödyntävät tämän kertomuksen tietoja oman ja kaikkien jäsenvaltioiden suorituksen parantamiseksi.

Tätä kertomusta varten sekä YVA-direktiivin vahvuuksien, heikkouksien ja toimivuuden arvioimiseksi kerätyn aineiston perusteella komissio esittää seuraavat suositukset, joilla tuetaan YVA-direktiivin täytäntöönpanon kehittämistä:

- Jäsenvaltioiden tulisi tarkistaa kansallinen ja alueellinen ympäristövaikutuksia koskeva lainsäädäntönsä ja korjata todetut puutteet (esimerkiksi raja-arvojen, laadunvalvonnan, hankkeiden pilkkomisen, yhteisvaikutusten jne. osalta). Komissio kehottaa jäsenvaltioita tekemään tämän samassa yhteydessä, kun YVA-direktiiviä muutetaan Århusin yleissopimuksen sisällyttämiseksi direktiiviin.

- Täsmällinen vuosittainen tilastointi ja valvonta on ratkaisevan tärkeää luotettavien vuosikohtaisten tietojen tarjoamiseksi ympäristövaikutusten arvioinnin piiriin sisällytettyjen hankkeiden lukumäärästä ja tyypistä sekä keskeisten päätösten tuloksista. Jäsenvaltioiden tulisi ottaa käyttöön tällaiset järjestelmät, mikäli niillä ei ole jo sellaisia. Komissio katsoo, että tämä auttaa jäsenvaltioita arvioimaan suoritettuja ympäristövaikutusten arviointeja, niihin liittyviä hanketyyppejä sekä suoritusta ja tehdyn työn laatua. Tämä puolestaan auttaa jäsenvaltioita parantamaan järjestelmiään.

- Seulonnan osalta jäsenvaltioiden, joiden käytössä on kiinteisiin pakollisiin raja-arvoihin perustuva järjestelmä, olisi varmistettava, että kaikki hankkeet, joilla saattaa olla merkittäviä ympäristövaikutuksia, alistetaan asianmukaiseen seulontaprosessiin. Komissio edellyttää, että jäsenvaltiot tarkastelevat tässä yhteydessä erityisesti herkille alueille tai niiden läheisyyteen suunniteltuja hankkeita sekä hankkeiden mahdollista yhteisvaikutusta.

- Komissio kehottaa jäsenvaltioita käyttämään laajasti hyväkseen komission laatimia ohjeita seulonnasta, arvioinnin rajauksesta, ympäristötietojen tarkistamisesta sekä yhteisvaikutuksesta. Kansallisella tasolla tulisi myös järjestää enemmän koulutusta näiden laadunvalvonta-asiakirjojen käytöstä. Nämä asiakirjat löytyvät ympäristöasioiden pääosaston Internet-sivuilta osoitteesta http://europa.eu.int/comm/environment/eia/ home.htm.

- Ympäristövaikutusten arviointiprosessin ja erityisesti ympäristövaikutuksista annettujen selvitysten laatu on tehokkaan ympäristövaikutusten arvioinnin keskeinen edellytys. Komissio kehottaa niitä jäsenvaltioita, jotka eivät vielä ole tehneet niin, ottamaan käyttöön säännöksiä hankkeiden toteuttajien toimittamien ympäristötietojen tarkistamisesta sen varmistamiseksi, että tiedot ovat täysin YVA-direktiivin säännösten mukaisia. Näiden säännösten tulisi kattaa asiantuntijapaneelien perustaminen, asiantuntijoiden välisen koordinoinnin suuntaviivat, selkeät vastuita koskevat ohjeet, riippumattoman ulkopuolisen asiantuntijan käyttö jne. Toinen laadunvalvonnan työkalu voisi olla tehokkaan päätöksen jälkeisen seurantajärjestelmän käyttöönotto.

- Komissio uskoo, että joissakin jäsenvaltioissa paikallisen ja alueellisen tason viranomaisille on järjestettävä erityiskoulutusta, jolla parannetaan niiden tietoisuutta YVA-direktiivistä ja sen soveltamisesta niiden kansallisessa järjestelmässä. Tehokkaat hallintomekanismit auttavat varmasti voimavarojen kehittämisessä.

- Rajat ylittävien vaikutusten osalta jäsenvaltioiden tulisi hyödyntää enemmän Yhdistyneiden kansakuntien Euroopan talouskomission (UNECE) laatimia ohjeita kahden- tai monenvälisistä sopimuksista ja rajat ylittävien ympäristövaikutusten arvioinnin käytännön näkökohdista (katso UNECEn Internet-sivut: http://www.unece.org/env/ eia). Komissio katsoo, että tämä auttaa varmistamaan asianmukaiset säännökset esimerkiksi toimivaltaisten viranomaisten ja muiden virastojen, joita kuullaan raja-arvot ylittävistä vaikutuksista, välisistä suorista yhteyksistä.

- Ympäristövaikutusten arvioinnin laatu vaikuttaa päätöksentekoprosessiin, ja se on ratkaisevan tärkeää direktiivin toimivuuden kannalta. Ympäristövaikutusten arvioinnin vaikutuksella päätöksentekoon on ympäristövaikutusten arvioinnin ja direktiivin tarkoituksen kannalta ratkaiseva merkitys. Päätösten laatu riippuu ympäristövaikutusten arviointiprosessissa toimitettujen tietojen laadusta, ja tehokkaan ympäristövaikutusten arvioinnin vaikutuksen tulisi näkyä päätöksinä, joissa ympäristövaikutusten arviointiprosessissa esille noussut ympäristöulottuvuus on otettu asianmukaisesti huomioon. Joissakin jäsenvaltioissa hanketta koskeva lupa evätään, jos hankkeella ennustetaan olevan vakavia ympäristöhaittoja. Tältä osin komissio uskoo, että jäsenvaltioiden tulisi tarvittaessa harkita kansallisten menettelyjensä vahvistamista varmistamalla, että päätöksille asetettavat ehdot riittävät ehkäisemään tai vähentämään ennustettuja ympäristöhaittoja.

- Komissio harkitsee, olisiko raja-arvojen sekä lukuisten seulonnassa käytettävien järjestelmien käytöstä tehtävä lisätutkimuksia sellaisten selkeiden ja vertailukelpoisten tietojen saamiseksi, joiden avulla olisi mahdollista tehdä luotettavia päätelmiä siitä, miten lähestymistapaa seulontaprosessiin voidaan parantaa ja yhdenmukaistaa. (Aloite 1).

- Jos nämä suositukset pannaan täytäntöön, ne parantavat jonkin verran direktiivin toimivuutta, ja komissio pohtii yhdessä jäsenvaltioiden kanssa tapoja parantaa ja laajentaa jo tarjolla olevaa ohjausta. Komissio suunnittelee tulkintaa ja käytännön seikkoja koskevien ohjeiden laatimista jäsenvaltioiden asiantuntijoiden sekä muiden asianosaisten, kuten jäsenvaltioiden, paikallisten ja alueellisten viranomaisten sekä teollisuuden, avustuksella. Ohjeiden avulla voitaisiin päästä osin eroon niistä eroista, joita on havaittu direktiivin soveltamisalaan kuuluvien hankkeiden määrittelyssä, raja-arvojen ja seulontaperusteiden asettamisessa ja soveltamisessa, seulonnan toteuttamisessa, eri hankkeiden vaikutusten välisissä suhteissa (yhteisvaikutus, hankkeiden pilkkominen), riskien ja terveyden sisällyttämisessä arviointiin sekä siinä, minkä tyyppisiä tietoja seurantajärjestelmissä kerätään. Sillä pyrittäisiin myös ottamaan paremmin huomioon terveysnäkökohdat, joihin puututaan jäsenvaltioiden ympäristövaikutusten arviointiprosessissa usein epäjohdonmukaisesti tai puutteellisesti. Järjestelmällisempi lähestymistapa on selvästi tarpeen. Tuleva yhteisön terveys- ja ympäristöstrategia tarjoaa vankan pohjan tällaiselle lähestymistavalle luomalla yhteisymmärryksen ympäristöön liittyvien terveysnäkökohtien soveltamisalasta sekä strategioista, joilla parannetaan tietoisuutta ihmisten terveyden ja ympäristön välisistä yhteyksistä. (Aloite 2).

- Komissio harkitsee myös yhdessä jäsenvaltioiden kanssa, miten tilannetta voitaisiin parantaa kehittämällä ympäristövaikutusten arvioinnista vastaavien virkamiesten koulutusta. (Aloite 3).

- Voimavarojen kehittämisellä ja vapaaehtoisella toiminnalla on kuitenkin omat rajoituksensa, ja komissio toteuttaa jatkossakin täytäntöönpanotoimia tapauksissa, joissa säädösten saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on ollut puutteellista tai riittämätöntä ja/tai joissa direktiiviä on sovellettu puutteellisesti. (Aloite 4).

- Aikanaan direktiiviin on ehkä tehtävä lisää muutoksia soveltamisen yhdenmukaisuuden parantamiseksi. Edellä kuvattujen toimien tulosten pohjalta komissio harkitsee, mitä lisämuutoksia tarvitaan. Niillä voitaisiin esimerkiksi taata mahdollisimman tehokkaasti asianmukainen laadunvalvonta ja yhdenmukainen tiedonkeruu, ja ne saattaisivat myös olla tarpeen raja-arvojen sekä yhteisvaikutusten käsittelyn kehittämiseksi. Samaan aikaan voidaan ottaa käyttöön muita selkeyttäviä ja parantavia toimia (esimerkiksi menettelyyn, joka koskee poikkeustapauksissa myönnettäviä vapautuksia (2 artiklan 3 kohta)). Kaikki nämä toimet yhdessä strategisesta ympäristöarvioinnista annetun direktiivin täytäntöönpanon kanssa muodostavat vankan menettelyvalikoiman, joilla parannetaan päätöksentekoa ja edistetään kuudennen ympäristöä koskevan toimintaohjelman tavoitteiden saavuttamista. (Aloite 5).

LIITE

YVA-direktiivin (direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY) toimivuutta ja tehokkuutta koskeva viisivuotistarkastelu

1. Johdanto

1.1. Päämäärät ja tavoitteet

1.1.1. Neuvoston direktiiviä 85/337/ETY (sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY) tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista (jäljempänä 'YVA-direktiivi') pidetään yhtenä Euroopan unionin (EU) "keskeisistä ympäristöalan säädöksistä" [2]. Ympäristövaikutusten arvioinnin päätarkoitus on tunnistaa laajojen hankkeiden merkittävät ympäristövaikutukset ja mahdollisuuksien mukaan suunnitella toimenpiteitä kyseisten vaikutusten vähentämiseksi tai korjaamiseksi ennen kuin hankkeelle myönnettävästä luvasta on tehty päätöstä. Ympäristövaikutusten arviointia pidetään laajasti päätöksentekoa tukevana, ennakoivana ympäristönsuojeluvälineenä, joka yhdistettynä kansalaisten osallistumiseen ja kuulemiseen voi tukea EU:n laaja-alaisten ympäristöä koskevien huolenaiheiden käsittelyä ja poliittisten periaatteiden toteuttamisesta. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi YVA-direktiiviä on kuitenkin sovellettava mahdollisimman yhdenmukaisesti kaikkialla EU:ssa. Euroopan komission vuosina 1993 ja 1997 antamat kertomukset direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta [3] sekä muut todisteet [4] osoittavat, että keskeisiä ympäristövaikutusten arviointimenettelyjä, kuten seulontaa ja arvioinnin rajausta, sovellettiin varsin epäjohdonmukaisesti. Lisäksi joissakin merkittävissä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävinä olleissa asioissa [5] todettiin, että direktiivin täytäntöönpano oli joissakin jäsenvaltioissa puutteellista. Jäsenvaltioiden erilaisten lupamenettelyjen vuoksi yhdenmukaiseen täytäntöönpanoon kaikkialla yhteisössä on ollut vaikea päästä. Yksi direktiivin 97/11/EY tärkeimmistä tavoitteista olikin vähentää jäsenvaltioiden välisiä eroja soveltamisessa ja yhdenmukaistaa täytäntöönpanoa.

[2] Katso Euroopan yhteisöjen komissio (2001). Environmental Impact Assessment Guidance on Screening, Brussels, Euroopan yhteisöjen komissio.

[3] Euroopan yhteisöjen komissio (1993). Komission kertomus tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta sekä jäsenvaltioita koskevat liitteet. KOM (93) 28 lopull. - Vol.12, Bryssel, huhtikuu

[4] Katso Dresner, S. ja N. Gilbert (1999) Decision-making Processes for Projects Requiring Environmental Impact Assessment: Case Studies in Six European Counturies in Journal of Environmental Assessment Policy and Management, Vol. 1, No. 1, s. 105-130., sekä Ladeur,K-H and Prelle, R. (2001) Environmental Assessment and Judicial Approaches to Procedural Errors - A European and Comparative Law Analysis, Journal of Environmental Law, Vol. 3, no. 2, s. 185-198.

[5] Katso asiat C-392/96, C-150/97 ja C-287/98.

1.1.2 Sen varmistaminen, että YVA-direktiivi hyväksytään ja pannaan täytäntöön tehokkaasti ja yhdenmukaisesti kaikissa EU:n jäsenvaltioissa, on huomattava haaste. YVA-direktiivin toimivuuden valvomiseksi komissio on suorittanut kaksi tarkastelua, joita koskevat kertomukset annettiin vuosina 1993 ja 1997. Nyt tehtävällä tarkastelulla on kolme päätavoitetta:

- tarkastella yksityiskohtaisesti järjestelyjä, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet direktiivillä 97/11/EY tehtyjen muutosten täytäntöönpanemiseksi

- laatia yksityiskohtainen katsaus ja arvio YVA-direktiivistä kokonaisuutena

- esittää ehdotuksia ja suosituksia siitä, miten YVA-direktiiviä kokonaisuutena voitaisiin soveltaa ja miten sen toimivuutta voitaisiin jatkossa kehittää.

Tarkastelussa käsitellään erityisesti YVA-direktiivin keskeisten vaiheiden ja keskeisten osatekijöiden täytäntöönpanoa eli:

- niiden hankkeiden määrän ja tyyppien lisäämistä, joista laaditaan ympäristövaikutusten arviointi, ja joidenkin hanketyyppien (esimerkiksi karjan tehokasvatukseen tarkoitettujen suurten laitosten) siirtämistä liitteeseen I

- keinoja, joilla jäsenvaltiot voivat vapauttaa tietyt hankkeet direktiivin säännösten soveltamisesta (2 artiklan 3 kohta)

- direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle 1 artiklan 5 kohdan nojalla jätettyjen hankkeiden määrää ja tyyppiä ja niitä koskevaa lupamenettelyä sekä sitä, miten ympäristötiedot otetaan huomioon päätöksentekoprosessissa

- jäsenvaltioissa käytössä olevia seulontaa ja arvioinnin rajausta koskevia säännöksiä sekä seulontaperusteiden tai raja-arvojen tapauskohtaista käyttöä

- hankkeen toteuttajan toimittamia tietoja ja toimitettujen tietojen täydellisyyttä sekä sitä, miten toimivaltaiset viranomaiset tarkistavat tietojen täydellisyyden

- terveysnäkökohtia sekä niiden suhdetta ilman laadun kaltaisiin seikkoihin

- todisteita, jotka koskevat hankkeiden pilkkomista tai mahdollisuuksia välttää hanketta koskeva ympäristövaikutusten arviointi suunnittelemalla hankkeen toimet siten, etteivät ne ylitä ympäristövaikutusten arvioinnin laatimiselle asetettuja raja-arvoja tai kynnysarvoja

- hankkeiden yhteisvaikutusta sekä sitä, miten alueelliset ja ajalliset raja-arvot määritellään

- riskien arviointia sekä menetelmiä, joita riskien arvioinnissa ja niistä tiedottamisessa käytetään

- suhdetta muihin direktiiveihin, erityisesti IPPC- ja luontodirektiiviin

- rajat ylittävää kuulemista koskevia säännöksiä

- sitä, miten jäsenvaltiot käsittelevät hankkeisiin tehtäviä muutoksia tai laajennuksia hanketta koskevan luvan myöntämisen jälkeen

- sitä, miten vaihtoehtoja arvioidaan tai miten niistä raportoidaan, myös sen osalta, miten vaihtoehdot yksilöidään ja määritellään, ja

- käytössä olevia kansalaisten osallistumista koskevia mekanismeja ottaen huomioon direktiiviehdotuksen KOM(2000) 839, jolla YVA-direktiiviä muutetaan Århusin yleissopimuksen säännösten sisällyttämiseksi siihen.

1.2. Tutkimusryhmä

1.2.1 Tämän arvioinnin on suorittanut Oxford Brookes -yliopiston School of Planning (SoP) -laitoksen [6] Impacts Assessment Unit (IAU) yhdessä ohjauskomitean kanssa, johon kuuluu ympäristöasioiden pääosaston henkilökuntaa ja jäsenvaltioiden edustajia.

[6] SoP on Yhdistyneen kuningaskunnan suurin ja yksi Euroopan suurimmista suunnittelualan oppilaitoksista. Laitoksen lukuisissa perustutkinto-, jatkotutkinto- ja tutkijaohjelmissa opiskelee yli 700 opiskelijaa, joiden lisäksi laitoksessa työskentelee yli 60 opetus-, hallinto-, teknistä ja tutkimustyöntekijää. Oppilaitos sijoittui hiljattain erittäin hyvin Englannin korkeakouluopetuksen rahoitusneuvoston vuonna 2001 laatimassa tutkimusalaa koskevassa arvioinnista. Tästä syystä laitos voidaan lukea Yhdistyneen kuningaskunnan johtavien uusien suunnittelualan korkeakoulujen joukkoon, ja tämä tukee muita viimeaikaisia arvioita, joiden mukaan Oxford Brookes on Yhdistyneen kuningaskunnan johtava suunnittelualan oppilaitos. IAU on vakiintunut ja EU:n tunnustama tutkimus-, valmennus- ja koulutuskeskus ympäristövaikutusten arvioinnin (YVA), ympäristöpolitiikan ja ympäristöä koskevan päätöksenteon alalla. IAU:ta johtaa professori John Glasson, joka on myös School of Planningin rehtori.

1.3. Menetelmät

1.3.1 Tämän tutkimuksen tiedot ovat peräisin pääasiassa jäsenvaltioiden vastauksista komission ympäristöasioiden pääosaston suunnittelemaan ja laatimaan kyselyyn (kysely on tämän kertomuksen liitteenä 1). Varmistaakseen, että jäsenvaltioiden antamat vastaukset oli ymmärretty mahdollisimman hyvin, ympäristöasioiden pääosasto pyysi useimmilta jäsenvaltioilta lisäselvityksiä direktiivin täytäntöönpanon keskeisistä piirteistä. Vastauksia koskevassa alustavassa arviossa yksilöitiin useita kysymyksiä, joihin tarvittiin lisäselvityksiä yksittäisiltä jäsenvaltioilta, ja IAU:n työryhmä selvitti niitä tapauskohtaisesti. Jäsenvaltioiden kaikille ympäristövaikutusten arvioinnin asiantuntijoille toimitettiin joukko lisäkysymyksiä, joiden tarkoituksena oli auttaa IAU:n työryhmää ymmärtämään ja tulkitsemaan direktiivin 97/11/EY toimivuutta (kyseiset lisäkysymykset ovat tämän kertomuksen liitteessä 1). Ympäristöasioiden pääosaston ohjausryhmä sekä IAU:n työryhmä haluavat kiittää kaikkia jäsenvaltioiden virkamiehiä yhteistyöstä ja avusta, jota he ovat antaneet toimittamalla tietoja tätä kertomusta varten. Työryhmä analysoi kyselyyn ja asioiden selventämiseksi ja täsmentämiseksi lähetettyihin lisäkysymyksiin saatuja vastauksia lähtökohtanaan se, että kukin ryhmän jäsenistä oli vastuussa osasta kysymyksiä.

1.3.2 Direktiivin 97/11/EY soveltamiseen liittyviä kysymyksiä koskevan ymmärtämyksen parantamiseksi suoritettiin aineistotutkimus olemassa olevista, muutetun YVA-direktiivin toimivuutta koskevista asiakirjoista, mukaan luettuina asiaa koskevista tuomioistuimen käsiteltävänä olleista asioista. Lisäksi tutkittiin Euroopan korkeakoulujen Internet-sivuja ja ympäristövaikutusten arviointiin liittyviä Internet-sivuja lisätietojen hankkimiseksi ympäristövaikutusten arviointikäytännöistä.

1.4. Kertomuksen rakenne

1.4.1 Kertomus on jäsennelty siten, että siinä käsitellään direktiivin 97/11/EY ja YVA-direktiivin saattamista osaksi lainsäädäntöä ja soveltamista ennemminkin kokonaisuutena kuin ympäristöasioiden pääosaston kyselyyn sisältyneiden yksittäisten kysymysten pohjalta. Näin voidaan tarkastella kattavammin direktiivin saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä ja sen soveltamisen edistymistä sekä korostaa keskeisiä kysymyksiä, joita oli tarkasteltava lähemmin. Tämän johdannon jälkeen kertomuksen luvussa 2 luodaan katsaus direktiivin 97/11/EY antamisen taustaan ja tekijöihin, jotka olivat direktiivillä tehtyjen muutosten lähtökohtana, ja tarkastellaan sen jälkeen jäsenvaltioiden edistymistä direktiivin saattamisessa osaksi lainsäädäntöä sekä täytäntöönpanoprosessissa esille nousseita kysymyksiä. Kertomuksen keskeinen sisältö on luvuissa 3 ja 4, joissa keskitytään direktiivin soveltamisen yksityiskohtiin tarkastelemalla keskeisiä muutoksia, joita direktiivillä tehtiin seulontaan, arvioinnin rajaukseen ja ympäristötietojen tarkistamiseen, sekä niihin keskeisiin kysymyksiin, joihin direktiivillä 97/11/EY pyrittiin puuttumaan. Kertomuksen luvussa 5 tarkastellaan koko YVA-direktiivin tehokkuutta ja esitetään joitakin suosituksia YVA-direktiivin tulevaa kehittämistä varten.

1.5. Terminologia

1.5.1 Selkeyden ja ymmärrettävyyden vuoksi seuraavassa määritellään kertomuksessa käytetyt keskeiset termit.

- YVA - ympäristövaikutusten arviointi - jatkuva arviointimenettely, johon sisältyy useita yksittäisiä vaiheita, kuten seulonta, arvioinnin rajaus ja kansalaisten osallistuminen.

- YVA-direktiivi - direktiivi kokonaisuudessaan - toisin sanoen direktiivi 85/337/ETY sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY - siltä osin kuin kertomuksessa viitataan direktiiviin 85/337/ETY tai direktiiviin 97/11/EY, tarkoitetaan ainoastaan tekstissä mainittuja yksittäisiä direktiivejä.

- Ympäristötiedot, joihin sisältyy ympäristövaikutuksista annettu selvitys (EIS) - raportti, asiakirja tai joukko asiakirjoja, jotka hankkeen toteuttaja laatii tai laadituttaa toimittaakseen YVA-direktiivin 5 artiklassa edellytetyt ympäristötiedot, ja jotka muodostavat perustan kansalaisten osallistumiselle ja ympäristöviranomaisten kuulemiselle ja jotka toimitetaan toimivaltaisten viranomaisten harkittavaksi.

2. YVA-direktiivin (85/337/ETY) muuttamisen tausta

2.1 YVA-direktiiviä 85/337/ETY koskevat tarkastelut

2.1.1 Vuosina 1993 ja 1997 laadituissa direktiivin [7] soveltamista koskevissa tarkasteluissa todettiin, että jäsenvaltioiden kesken esiintyy laajaa vaihtelua joidenkin direktiivin vaatimuksiin kuuluvien keskeisten vaiheiden täytäntöönpanossa. Vaikka tarkasteluissa todettiin, että direktiivin vaatimukset täyttyivät tuolloin "pääosin" kaikkialla EU:ssa, oli edelleen alueita, joiden osalta oli epäselvää, noudattivatko kaikki jäsenvaltiot tiukasti keskeisiä vaiheita, kuten seulontaa, koskevia vaatimuksia. Vuoden 1993 tarkastelussa todettiin, että oli olemassa vaara, että direktiivissä jäsenvaltioille annettu harkintavalta liitteessä II mainittuja hankkeita koskevassa seulonnassa käytettävien raja-arvojen määrittelyssä voisi johtaa 2 artiklan 1 kohdan säännösten merkityksen yleiseen vähenemiseen. Pääosin tästä syystä direktiivillä 97/11/EY otettiin käyttöön uusi liite III, jossa määriteltiin seulontaperusteet raja-arvojen määrittelyä ja liitteessä II mainittujen hankkeiden tapauskohtaista seulontaa varten. Vuoden 1993 tarkastelussa pantiin myös merkille huolenaiheita, jotka liittyivät toimivaltaisille viranomaisille ympäristövaikutusten arviointimenettelyn yhteydessä toimitettujen tietojen määrään ja laatuun. Juuri tästä syystä direktiivillä 97/11/EY otettiin käyttöön tietoja koskevat uudet vähimmäisvaatimukset (3 artiklan 3 kohta) ja vapaaehtoiset seulontamenettelyt (5 artiklan 2 kohta).

[7] Komission kertomus tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta. KOM (93) 28 lopull. - Vol.12, Bryssel, huhtikuu, Euroopan yhteisöjen komissio. Euroopan yhteisöjen komissio (1997) Komission kertomus tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta.

2.1.2 Vuoden 1997 tarkastelussa käsiteltiin EU:ssa käytössä olevia erilaisia ympäristövaikutusten arviointijärjestelmiä. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltiot olivat saattaneet direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään, usein jäsenvaltioiden omien historiallisten lainsäädäntöperinteiden ja kulttuurin pohjalta kehittyneiden olemassa olevien järjestelmien puitteissa. Kertomuksessa yksilöitiin myös joukko kysymyksiä, jotka liittyvät direktiivissä käytettyyn kieleen ja jäsenvaltioiden esittämiin valituksiin, jotka koskivat joitakin direktiivissä käytettyjä termejä ja joissa toivottiin selkeitä määritelmiä tai tulkintoja sellaisille keskeisille termeille kuin "hankkeet".

2.1.3 Tarkasteluissa yksilöitiin myös suuri määrä lupamenettelyjä, joita jäsenvaltioissa käytetään erityyppisissä hankkeissa. Joissakin tapauksissa jäsenvaltiot soveltavat kaikkiin hanketyyppeihin samaa lupamenettelyä, jotkin käyttävät kahta tai useampaa menettelyä (joissakin tapauksissa todella monia), kun taas joillakin jäsenvaltioilla on kaksivaiheinen järjestelmä, jossa hankkeen tietyt osa-alueet (esimerkiksi kaavoitus) kuuluvat tietyn säädöksen alaiseen lupamenettelyyn ja muut osa-alueet (esimerkiksi ympäristölupien myöntäminen) jonkin toisen säädöksen alaiseen lupamenettelyyn. Näiden erojen vuoksi on hyvin hankalaa tehdä suoria vertailuja direktiivin soveltamisesta eri jäsenvaltioissa ja kaikkialla EU:ssa. Näin on yhä vuonna 2002.

2.1.4 Vuoden 1997 tarkastelussa todettiin, että kaikki jäsenvaltiot olivat panneet täytäntöön liitteessä I lueteltuja hankkeita koskevien ympäristövaikutusten arvioinnin, mutta liitteessä II lueteltujen hankkeiden kohdalla tilanne ei ollut läheskään yhtä selkeä. Lähestymistapa liitteessä II mainittuihin hankkeisiin vaihteli sekä tulkinnan että maiden sille antaman merkityksen osalta. Useimpien jäsenvaltioiden todettiin käyttävän jonkinlaisia seulontaperusteita tai raja-arvoja sen määrittelemisessä, milloin liitteessä II mainitusta hankkeesta on laadittava ympäristövaikutuksien arviointi. Joissakin tapauksissa nämä olivat suuntaa-antavia ja tarkoitettu käytettäväksi tapauskohtaisessa seulontamenettelyssä, ja joissakin taas raja-arvot olivat pakollisia, jolloin raja-arvot ylittävästä hankkeesta oli automaattisesti laadittava ympäristövaikutusten arviointi. Joissakin tapauksissa raja-arvot oli asetettu niin, että käytännössä kokonaisia hanketyyppejä jäi ympäristövaikutusten arvioinnin ulkopuolelle. Näissä tapauksissa nostettiin oikeuskanteita, joista syntyi vankka oikeuskäytäntö YVA-direktiivin soveltamisesta EU:ssa. Vuoden 1997 tarkastelussa todettiin myös, että eri hanketyypeille eri jäsenvaltioissa asetetut raja-arvot (esimerkiksi aluetta tai kapasiteettia koskevat) vaihtelivat suuresti.

2.1.5 Vuoden 1997 tarkastelun keskeisistä havainnoista voidaan esittää seuraava tiivistelmä:

- Ympäristövaikutusten arviointi kuuluu säännönmukaisena osana hankkeille myönnettäviä lupia koskeviin järjestelmiin, mutta näissä menettelyissä esiintyy suurta vaihtelua (esimerkiksi menettelyvaiheissa; suhteissa muihin asiaa koskeviin menettelyihin)

- liitteessä II mainittuja hankkeita koskevissa tulkinnoissa ja menettelyissä on eroja

- ympäristövaikutusten arviointiprosessin laadunvalvonta on puutteellista

- jäsenvaltiot eivät kiinnittäneet riittävästi huomiota vaihtoehtojen harkitsemiseen

- kansalaisten osallistumista ja kuulemista oli parannettu ja

- jäsenvaltiot valittivat, että direktiivin keskeiset termit olivat monitulkintaisia tai puutteellisesti määriteltyjä.

2.2. Poliittinen ja lainsäädännöllinen konteksti

2.2.1 Ympäristövaikutusten arvioinnin kehittämistä Euroopan unionissa voidaan pitää kehittyvänä prosessina, jota politiikassa ja lainsäädännössä tapahtuva kehitys muokkaa. YVA-direktiivin viisivuotistarkastelut ovat olleet osa tätä prosessia, jossa yksilöidään ympäristövaikutusten arviointimenettelyjen vahvuuksia, heikkouksia, kustannuksia ja hyötyjä. Tässä prosessissa on yksilöity alueita, joilla voitaisiin tehdä parannuksia ja/tai missä direktiivin yleisiä säännöksiä voitaisiin selkeyttää tai vahvistaa. Nämä tarkastelut eivät ole olleet YVA-direktiivin kehitykseen vaikuttanut tekijä. Sen jälkeen, kun direktiivi tuli voimaan vuonna 1985 ja kun määräaika sen saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä umpeutui vuonna 1988, Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä on ollut lukuisia tapauksia, joissa annetut tuomiot ovat selkeyttäneet jonkin verran keskeisiä kysymyksiä ja auttaneet kehittämään direktiivin tulkintaa ja sitä kautta sen täytäntöönpanoa. EU:ssa on myös tehty vuoden 1985 jälkeen joitakin ratkaisevia poliittisia päätöksiä, jotka on täytynyt sisällyttää YVA-direktiiviin.

2.2.2 YVA-direktiivi laadittiin ennen monia merkittäviä EU:ssa tapahtuneita muutoksia. Ensimmäinen niistä on vuoden 1986 yhtenäisasiakirja, joka yhdessä vuonna 1992 tehdyn Maastrichtin sopimuksen kanssa vakiinnutti Euroopan ympäristöpolitiikan pääperiaatteet ja edisti ympäristönäkökohtien huomioonottamista kaikessa EU:n politiikassa. Näiden jälkeen on hyväksytty viides ympäristöä koskeva toimintaohjelma, jossa korostettiin yhteensovitettua lähestymistapaa ympäristönsuojeluun ja hallintoon. On myös annettu joukko keskeisiä direktiivejä, joilla on ympäristövaikutusten arviointiin kohdistuvia vaikutuksia. Niihin sisältyvät:

- Direktiivi 79/409/ETY luonnonvaraisten lintujen suojelusta ja direktiivi 92/43/ETY luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta, joissa otettiin käyttöön erityiset arviointimenettelyt, jotka koskevat Natura 2000 -alueita

- Direktiivi 90/313/ETY ympäristöä koskevan tiedon saannin vapaudesta, jolla on vaikutuksia kansalaisten osallistumiseen ja kuulemiseen ympäristövaikutusten arviointiprosessissa

- Direktiivi 96/61/EY ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi, jossa otettiin käyttöön uusi lupamenettely, joka koski useita YVA-direktiivin liitteissä lueteltuja hanketyyppejä, ja direktiivin 97/11/EY 2 artiklan a alakohta, joka mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat yhdellä menettelyllä täyttää direktiivien 85/337/ETY ja 96/61/EY vaatimukset.

2.2.3 Vuonna 1991 29 maata ja EU allekirjoittivat valtioiden rajat ylittävien ympäristövaikutusten arviointia koskevan Espoon yleissopimuksen. Sillä laajennettiin ja vahvistettiin vaatimuksia, jotka koskevat direktiiviin 85/337/ETY sisältyvää rajat ylittäviä vaikutuksia koskevaa kuulemista. Yleissopimuksen vaatimusten seurauksena direktiivin 85/337/ETY 7 ja 9 artiklaa oli tarkistettava direktiivillä 97/11/EY, jotta voitiin taata parempi tiedottaminen jäsenvaltioille, joihin kohdistui merkittäviä rajat ylittäviä vaikutuksia. Yleissopimuksessa "rajat ylittävien vaikutusten" määriteltiin olevan "vaikutuksia - ei yksinomaan maailmanlaajuisia - jotka fyysiseltä alkuperältään kokonaan tai osaksi jonkin sopimuspuolen lainkäyttövallan piirissä olevalla alueella sijaitseva hanke aiheuttaa toisen sopimuspuolen lainkäyttövallan piirissä olevalla alueella". Tämä määritelmä kattaa sekä valtioiden rajat ylittävät hankkeet että vaikutukset, ja siksi se ei rajoita yleissopimuksen soveltamista ainoastaan valtioiden rajojen läheisyydessä toteutettaviin hankkeisiin. Lisäksi asiassa C-133/94 komissio vastaan Belgia Euroopan yhteisöjen tuomioistuin päätti, että direktiivin 85/337/ETY 7 artiklan kuulemista koskevat velvoitteet eivät rajoittuneet muiden maiden rajojen läheisyydessä toteutettaviin hankkeisiin. Espoon yleissopimukseen sisältyy luettelo hanketyypeistä, joihin yleissopimusta sovelletaan, ja niihin sisältyi joukko hankkeita, joita ei ole lueteltu direktiivin 85/337/ETY liitteissä:

- Ydinpolttoaineen tuottamiseen ja uudelleenkäsittelemiseen suunnitellut laitokset

- Pohjaveden otto, kun vettä otetaan vähintään 10 miljoonaa kuutiometriä vuodessa ja

- Puuston pysyvä poistaminen laajoilta alueilta.

Direktiivillä 97/11/EY lisättiin kaksi näistä hanketyypeistä liitteeseen I ja yksi (puuston pysyvä poistaminen) liitteeseen II; sillä myös siirrettiin kahdeksan Espoon yleissopimukseen sisällytettyä hanketyyppiä liitteestä II liitteeseen I YVA-direktiivin saattamiseksi yhdenmukaiseksi yleissopimuksen kanssa.

2.2.4 Komissio on saanut YVA-direktiivistä lukuisia valituksia, joihin sen on täytynyt vastata. Seuraavien sivujen taulukoissa ja kaavioissa on yksityiskohtaisia tietoja näistä valituksista ja muista menettelyistä. Näihin taulukoihin on sisällytetty tilastotietoja, jotka koskevat viisivuotiskaudelle 1997-2001 ajoittuneita rikkomismenettelyjä, jotka liittyvät yhteisön ympäristövaikutusten arviointia koskevan lainsäädännön soveltamiseen. Niiden tulkitsemisen helpottamiseksi laatikossa 1 määritellään käytetyt keskeiset termit.

Laatikko 1

Virallinen ilmoitus

Virallinen ilmoitus on rikkomismenettelyn ensimmäinen vaihe. Kun komissio katsoo, että jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen mukaisen velvollisuuden, se toimittaa jäsenvaltiolle virallisen ilmoituksen, johon jäsenvaltiolla on mahdollisuus antaa vastine.

Perusteltu lausunto

Perusteltu lausunto laaditaan, jos komissio on vakuuttunut, että rikkominen on tapahtunut. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 226 artiklan 1 kohta: Jos komissio katsoo, että jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä sille tämän sopimuksen mukaan kuuluvan velvollisuuden, komissio antaa asiasta lausunnon perusteluineen varattuaan ensin sille valtiolle, jota asia koskee, tilaisuuden esittää huomautuksensa.

Vireillepano

Vireillepano on vaihe, jossa nostetaan kanne Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa ja jolloin rikkomismenettelystä tulee oikeuskäsittely. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 226 artiklan 2 kohta: Jos valtio, jota asia koskee, ei noudata lausuntoa komission asettamassa määräajassa, komissio voi saattaa asian yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Komission omat tutkimukset

"Omat tutkimukset" ovat tapauksia, joissa komissio itse käynnistää tutkimukset. Ne perustuvat yleensä Euroopan parlamentin kirjallisiin kysymyksiin ja vetoomuksiin. Huomattavaa on, että syyt siihen, miksi näitä on joissakin jäsenvaltioissa enemmän kuin toisissa, ovat samat kuin valitusten kohdalla (katso jäljempänä). Siksi se, että komissio käynnisti useita "omia tutkimuksia" tiettyjen jäsenvaltioiden kohdalla, ei tarkoita, että se pitäisi näiden jäsenvaltioiden tilannetta muita huonompana.

2.2.5 Komissio pyrkii varmistamaan eri vaiheissa yhteisön lainsäädännön asianmukaisen täytäntöönpanon jäsenvaltioissa: ensinnäkin se varmistaa, että jäsenvaltiot saattavat direktiivit osaksi lainsäädäntöjärjestelmiään asetettuihin määräaikoihin mennessä. Lisäksi se varmistaa jäsenvaltioiden säädösten yhdenmukaisuuden osaksi lainsäädäntöä saatettavien direktiivien kanssa sekä näiden säädösten asianmukaisen käytännön soveltamisen ja kunkin jäsenvaltion hallintomenettelyjen oikeellisuuden. Komissio perustaa arvionsa säädösten asianmukaisesta täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa jäsenvaltioiden kertomuksiin, jotka koskevat direktiivien täytäntöönpanoa, sellaisia erityistilanteita koskeviin valituksiin, joissa on mahdollisesti rikottu EY:n lainsäädäntöä, sekä tosiasioihin, jotka Euroopan parlamentti on tuonut komission tietoon kirjallisten kysymysten ja vetoomusten välityksellä. Komission harjoittama YVA-direktiivin asianmukaisen täytäntöönpanon valvonta perustuu siis pääasiassa valituksiin, vetoomuksiin ja kirjallisiin kysymyksiin. Vaikka tästä tietolähteestä saakin hyvin hyödyllistä tietoa eri jäsenvaltioissa havaituista puutteista, se ei aina tarjoa puolueetonta tietoa, jonka perusteella voitaisiin vertailla eri jäsenvaltioiden "suoritusta". Komission tietoon tulevat vain ne ongelmat, joista on tehty valitus, vetoomus tai kirjallinen kysymys, ja jotkut vakavat ongelmat eivät ehkä koskaan tule esille. Jäsenvaltiosta saatujen valitusten lukumäärään vaikuttavat sellaiset tekijät kuin ympäristötietoisuus, halukkuus osallistua julkisiin päätöksiin ja Euroopan toimielimiä kohtaan tunnettu luottamus.

Taulukko 1. 2001 Direktiivien 1985/337 ja 1997/11 vaatimusten puutteellinen noudattaminen vaiheittain, 1997-2001

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 2. Direktiivien 1985/337 ja 1997/11 puutteellinen soveltaminen vaiheittain, 1997-

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 3. Vaikutusten arviointia koskevat uudet omat tutkimukset vuosittain

>TAULUKON PAIKKA>

Kaavio 1. Kaikki uudet omat tutkimukset (1997-2001)

>VIITTAUS KAAVIOON>

Taulukko 4. Vaikutusten arviointia koskevat uudet valitukset vuosittain

>TAULUKON PAIKKA>

Kaavio 2. Kaikki uudet valitukset (1997-2001)

>VIITTAUS KAAVIOON>

Kaavio 3. Vaikutusten arviointia koskevat avoimet tapaukset (Tilanne: 25/09/2002)

>VIITTAUS KAAVIOON>

2.2.6 Lisäksi, kuten näistä luvuista voidaan päätellä, vain hyvin pieni osa valituksista ja komission omista tutkimuksista etenee rikkomismenettelyyn asti. Vuosina 1997-2001 komissio tutki 977 valitusta (joihin sisältyvät "omat tutkimukset"), jotka koskivat vaatimustenmukaisuutta ja YVA-direktiivin virheellistä soveltamista. Samoina vuosina komissio lähetti ainoastaan 36 perusteltua lausuntoa jäsenvaltioille, 22 vaatimustenvastaisuudesta ja 36 YVA-direktiivin virheellisestä soveltamisesta. Tähän on kaksi pääasiallista syytä:

a) Valitukset eivät aina ole perusteltuja (komissiolla on kuitenkin omien sääntöjensä nojalla velvollisuus käynnistää valitusta koskevat menettelyt, mikäli on olemassa pienikin mahdollisuus, että rikkominen on tapahtunut) [8]. Useissa tapauksissa on selvää, että kansalaiset ovat ymmärtäneet väärin direktiivin ja komission roolin: joissakin tapauksissa kansalaiset esittävät huomautuksia kauan ennen hallinnollisten menettelyjen käynnistämistä ja väittävät, että ympäristövaikutusten arviointia ei ole suoritettu, vaikka tosiasiassa näissä tapauksissa rikkomista ei voida katsoa tapahtuneen, koska menettely on liian varhaisessa vaiheessa ja direktiivissä edellytetään ainoastaan, että ympäristöarviointi on tehtävä ennen luvan myöntämistä. Joissakin tapauksissa saatetaan väittää, että hankkeella on merkittävä vaikutus, mutta komissiolle ei ilmoiteta, että seulonta tai ympäristövaikutusten arviointimenettely on käynnissä (ja että toimivaltaiset viranomaiset siis soveltavat direktiiviä). Komissio ei ole toimivaltainen arvioimaan yksittäisten hankkeiden ympäristövaikutuksia, se on ainoastaan toimivaltainen arvioimaan, onko direktiivi pantu täytäntöön ja miten se on pantu täytäntöön. Joissakin tapauksissa tarvitaan täsmällisiä tietoja valituksen taustasta (esimerkiksi hankkeen laadusta tai menettelyvaiheista), jotta valituksen perusteita voidaan arvioida direktiivin nojalla, eivätkä valituksen jättäjät kykene antamaan tällaista selvitystä. Monet valituksen jättäjät ovat vakuuttuneita siitä, että kielteinen arvio voi estää viranomaisia myöntämästä hankkeille lupia tai että pelkästään se, ettei liitteessä II mainitusta hankkeesta ole laadittu ympäristövaikutusten arviointia, rikkoo direktiiviä. Lisäksi joissakin tapauksissa ilmenee, että kyse on yksinkertaisesti ongelmista kansallisen lainsäädännön soveltamisessa, erityisesti kansallisissa tai alueellisissa menettelyissä.

[8] Monissa tapauksissa valitukset eivät etene komission suorittamaa harkintaa pidemmälle, ja jäsenvaltioille ei aina edes ilmoiteta valituksen vastaanottamisesta.

b) Toinen syy on se, että joissakin valituksissa, kirjallisissa kysymyksissä tai vetoomuksissa esille otetuissa tapauksissa, joissa direktiiviä on todella rikottu, jäsenvaltiot alkavat soveltaa tai noudattaa direktiiviä sen jälkeen, kun komission yksiköt ovat lähettäneet yksinkertaisen tietojensaantipyynnön tai kun komissio on laatinut virallisen ilmoituksen. Tästä syystä rikkomistapaukset usein ratkeavat ennen kuin komissio on velvoitettu laatimaan perustellun lausunnon.

2.2.7 YVA-direktiiviin kohdistuneet rikkomismenettelyt ovat useimmiten liittyneet 4 artiklan 2 kohtaan, erityisesti 1) itse "seulontaan", 2) raja-arvojen soveltamiseen ja 3) liitteessä II mainittuja hankkeiden luetteloon. Sekä direktiivin vanhan että uuden version nojalla liitteessä II mainittujen hankkeiden ominaisuuksien arviointia (sen tapauskohtaiseksi määrittämiseksi, onko hankkeesta laadittava ympäristövaikutusten arviointi) ei ole usein tehty asianmukaisesti (tällöin on kyse virheellisestä soveltamisesta). On myös totta, että joissakin tapauksissa raja-arvot on asetettu liian korkealle, jolloin päätöksentekijät usein eivät vaadi ympäristövaikutusten arviointia pienten hankkeiden kohdalla sellaisissakaan tapauksissa, joissa se todennäköisesti pitäisi laatia, esimerkiksi koska ne sijoittuvat herkille alueille (tässä on kyse virheellisestä soveltamisesta). Lisäksi jotkin jäsenvaltiot eivät noudata YVA-direktiivin vaatimuksia, koska kaikkia liitteessä II mainittuja hankkeita ei ole sisällytetty ympäristövaikutusten arviointia koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön (tällöin on kyse vaatimustenvastaisuudesta) (katso esimerkiksi asia C-474/99, komissio vastaan Espanja).

2.2.8 Jotkin vaatimustenvastaisuutta ja virheellistä soveltamista koskevat rikkomismenettelyt ovat liittyneet myös direktiivin 85/337/ETY 6 artiklaan (kansalaisten osallistumiseen) tapauksissa, joissa kansalaisten kuulemiseen on varattu liian lyhyt aika, ja 8 artiklaan (jonka mukaan 5, 6 ja 7 artiklan mukaisesti saadut tiedot on otettava huomioon lupamenettelyssä). Myös direktiivin 97/11/EY 3 artiklan 2 kohtaa (siirtymäaikaa koskeva säännös) koskevia menettelyjä on ollut.

2.2.9 YVA-direktiivin soveltamiseen on kiinnitetty paljon huomiota Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa. Monet tuomioistuimen käsittelemistä ympäristövaikutusten arviointia koskevista asioista ovat liittyneet direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanoon yksittäisissä jäsenvaltioissa, jotkin taas YVA-direktiivin soveltamiseen erityistapauksissa. Tämän kertomuksen tarkoituksena ei ole tarkastella kattavasti kaikkia Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä olleita ympäristövaikutusten arviointia koskevia asioita. Direktiivin 97/11/EY yhteydessä on kuitenkin hyödyllistä viitata joihinkin tuomioistuimen päätöksiin ja tuomioihin, jotka ovat tehtyjen muutosten taustalla. Keskeiset tapaukset, jotka ovat vaikuttaneet moniin direktiivillä 97/11/EY tehtyihin muutoksiin, ovat:

- C-431/92 Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Saksan liittotasavalta (jäljempänä asia C-431/92, Grosskrotzenburg);

- C-133/94 Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Belgian kuningaskunta (jäljempänä asia C-133/94, komissio vastaan Belgia);

- C-72/95 Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV ym. vastaan Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. (jäljempänä asia C-72/95, Kraaijeveld ym.);

- C-392/96 Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Irlanti. (jäljempänä asia C-392/96, komissio vastaan Irlanti) (vaikka Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio tässä asiassa on annettu direktiivin 97/11/ETY jälkeen, komissio on ottanut huomioon asiassa esille nousseet kysymykset valmistellessaan direktiiviä koskevia muutoksia).

2.2.10 Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tuomioiden johdonmukaisena linjana on ollut, että direktiivin soveltamisala ja tarkoitus on tulkittava hyvin laajasti (katso esimerkiksi asia C-72/95, Kraaijeveld ym.) ja että yksittäisten jäsenvaltioiden tai toimivaltaisten viranomaisten ei pidä toiminnassaan pyrkiä tulkitsemaan sitä suppeammin. Vaikka YVA-direktiivin säännösten mukaan menettelyjen soveltamisessa on noudatettava toissijaisuusperiaatteen mukaista harkintaa, Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on rajoittanut jäsenvaltioiden harkintavaltaa useilla tavoilla. Asiassa C-72/95 (Kraaijeveld ym.) tehtiin selväksi, että direktiiviin sisältyvää harkintavaltaa ei voi käyttää tavalla, joka heikentää direktiivin 2 artiklan 1 kohtaan sisältyviä yleisiä vaatimuksia, joiden mukaan kaikista liitteessä II mainituista hankkeista on laadittava ympäristövaikutusten arviointi, jos niillä on merkittäviä ympäristövaikutuksia. Tämä tarkoittaa käytännössä, että kaikki liitteessä II mainitut hankkeet on alistettava seulontamenettelyyn (joka perustuu esimerkiksi raja-arvojen asettamiseen ja/tai tapauskohtaiseen tarkasteluun). Asiassa C-133/94 (komissio vastaan Belgia) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin päätti, että jäsenvaltiot voivat valita, käyttivätkö ne liitteessä II mainittujen hankkeiden seulonnassa tapauskohtaista vai raja-arvojen asettamiseen perustuvaa lähestymistapaa. Asioissa C-133/94 (komissio vastaan Belgia), C-72/95 (Kraaijeveld ym.) ja C-431/92 (Grosskrotzenburg) annetuissa tuomioissa tehtiin myös selväksi, että vaikka liitteessä II mainittuja hankkeita koskevien raja-arvojen määrittely kuului jäsenvaltioiden harkintavaltaan, näitä raja-arvoja ei saanut asettaa sellaiselle tasolle, että kokonaisia hanketyyppejä jäi arvioinnin ulkopuolelle. Lisäksi asiassa komissio vastaan Irlanti (C-392/96) Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen kanta oli, että seulontaperusteissa tai raja-arvoissa ei voitu harkita ainoastaan hankkeiden kokoa vaan että hankkeen laatu ja sijainti täytyi myös ottaa huomioon. Asiassa C-392/96 komissio vastaan Irlanti Euroopan yhteisöjen tuomioistuin katsoi myös, että liitteessä II mainittuja hankkeita koskevia raja-arvoja tai perusteita ei voitu asettaa niin korkealle tasolle, että direktiivin tarkoitusta kierrettäisiin jakamalla hankkeita pienempiin osiin, ja että oli arvioitava myös tällaisen lähestymistavan yhteisvaikutukset. Juuri näissä asioissa esille otettujen liitteessä II mainittujen hankkeiden seulontaa koskevien kysymysten sekä YVA-direktiivin toimivuutta koskevan vuoden 1993 tarkastelun tulosten vuoksi YVA-direktiiviin lisättiin direktiivillä 97/11/EY 4 artiklan 3 kohta ja liite III. Tämä uusi liite sisältää raja-arvojen ja muiden seulontaperusteiden asettamisen kriteerit. Asiassa C-431/92 (Grosskrotzenburg) ja asiassa C-72/95 (Kraaijeveld ym.) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin käsitteli myös kysymyksiä, jotka liittyivät hankkeisiin tehtäviin muutoksiin tai laajennuksiin, ja totesi, että olemassa oleviin hankkeisiin tehtävistä muutoksista tai laajennuksista on laadittava ympäristövaikutusten arviointi, mikäli ne kokonsa, laajuutensa tai muiden tekijöiden puolesta täyttävät uuden tämäntyyppisen hankkeen ympäristövaikutusten arviointia koskevat vaatimukset. Näihin tuomioihin sisällytetyt näkökohdat saatettiin YVA-direktiiviin direktiivillä 97/11/EY lisäämällä liitteeseen II 13 kohta, joka koskee liitteessä I tai liitteessä II mainittuihin hankkeisiin tehtäviä muutoksia tai laajennuksia.

2.3 Direktiivin 97/11/EY saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä

Direktiivi 97/11/EY pääpiirteissään

2.3.1 Ratkaistakseen edellä kohdassa 2.2 esitetyt ongelmat Euroopan komissio ehdotti direktiiviä 97/11/EY, jolla muutettiin ja vahvistettiin YVA-direktiiviä Euroopan yhteisön ympäristöpolitiikan kehittymisen sekä direktiivin voimassaolon viisivuotiskertomusten tulosten perusteella. Uudella direktiivillä lujitettiin lisäksi Espoon yleissopimuksessa sekä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen päätöksissä esitetyt muutokset ja selvennykset. Direktiivillä 97/11/EY tehtyjen muutosten lähteet on lueteltu taulukossa 5. Direktiivi 97/11/EY annettiin vuonna 1997, ja siinä vaadittiin jäsenvaltioita saattamaan muutokset voimaan kansallisessa lainsäädännössä viimeistään 14. maaliskuuta 1999.

Taulukko 5.

>TAULUKON PAIKKA>

2.3.2 Tärkeimmät direktiivillä 97/11/EY tehdyt muutokset ovat seuraavat:

- Muutokset 2 artiklaan

- Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki hankkeet, joiden ympäristövaikutukset on arvioitava, alistetaan myös lupamenettelyyn.

- Muutokset liitteisiin

- Liitteessä I mainittuihin hankkeisiin lisättiin 14 uutta hanketyyppiä ja samalla laajennettiin neljää aikaisempaa.

- Liitteessä II mainittuihin hankkeisiin lisättiin 8 hanketta, ja samalla laajennettiin kahdeksaa aikaisempaa hanketta. Yksi hanketyyppi poistettiin (kuitu- ja lastulevyn valmistus).

- Liitteeseen II lisättiin muutokset ja laajennukset liitteissä I ja II mainittuihin hankkeisiin.

- Seulonta

- Jäsenvaltiot voivat eritellä liitteessä II mainittujen hankkeiden valintaperusteet ja raja-arvot, tutkia hankkeet tapauskohtaisesti tai käyttää molempia menetelmiä yhdessä.

- Laadittiin uusi liite III, jossa luetellaan arviointiperusteet, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon (lainsäädäntöä laatiessaan). Myös toimivaltaisten viranomaisten on otettava perusteet huomioon tehdessään seulonnan perusteella päätöksiä liitteessä II mainituista hankkeista sekä seulonnan raja-arvojen ja perusteiden kehittämisestä. Liitteeseen III sisältyvät muiden muassa hankkeiden ominaisuudet ja sijainti sekä hankkeiden mahdolliset vaikutukset kuten yhteisvaikutus muiden hankkeiden kanssa ja riskit.

- Toimivaltaisten viranomaisten on tiedotettava kansalaisille, mistä syistä ne päättävät vaatia ympäristövaikutusten arviointia kussakin tapauksessa.

- Arvioinnin rajaus

- Toimivaltaisten viranomaisten on annettava hankkeen toteuttajan pyynnöstä lausunto ympäristötiedoista, jotka hankkeen toteuttajan on toimitettava.

- Jäsenvaltiot voivat vaatia viranomaisia opastamaan vaikutusten arvioinnissa riippumatta siitä, onko kyseisenlaista pyyntöä esitetty.

- Ympäristövaikutuksista annettu selvitys

- Selostus tärkeimmistä tutkituista vaihtoehdoista lisättiin vähimmäisvaatimuksena tietoihin, jotka hankkeen toteuttajan on toimitettava kaikissa tapauksissa.

- Vaihtoehdot

- Hankkeiden toteuttajien on toimitettava selostus tärkeimmistä tutkituista vaihtoehdoista sekä tiedot valintaan vaikuttaneista pääasiallisista syistä, ja näissä on otettava huomioon ympäristövaikutukset. Vastaava vaatimus koskee nyt myös vähintään toimitettavia tietoja (katso edellinen kohta).

- Kuulemiset ja kansalaisten osallistuminen

- Kansalaisia ja ympäristöviranomaisia on kuultava muissa jäsenvaltioissa, joihin hankkeella on todennäköisesti vaikutuksia, jäsenvaltion voimassa olevien kuulemisvaatimusten lisäksi.

- Kuulemisten tulokset on otettava huomioon päätöksessä.

- Päätöksen syistä on tiedotettava aina kansalaisille.

- Pääasiallisista lieventävistä toimenpiteistä on tiedotettava kansalaisille.

Jäsenvaltioiden toimet saatettaessa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä

2.3.3 Tätä tarkastelua varten laadittuun komission kyselyyn saatujen vastausten, selventävien lisäkysymysten ja jatkotutkimusten perusteella voidaan todeta, että suurin osa jäsenvaltioista on ryhtynyt toimiin saattaakseen direktiivin 97/11/EY osaksi kansallista lainsäädäntöä (katso taulukko 6). Kannattaa kuitenkin huomata, että direktiivin saattaminen osaksi jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmää ei välttämättä tarkoita, että tämä olisi tehty täysin direktiivin mukaisesti. Muutamien jäsenvaltioiden liittovaltio- tai aluerakenteen takia sekä siksi, että laaditut kyselyt jaettiin laajalti vain kansallisella tasolla, on mahdotonta päätellä mitenkään luotettavasti, onko direktiivi 97/11/EY täysin saatettu osaksi lainsäädäntöä jäsenvaltiota alemmilla hallinnon tasoilla. Toisessa tutkimuksessa YVA-direktiivin saattamisessa osaksi kansallista lainsäädäntöä jäsenvaltioissa, jotka ovat liittovaltioita, kävi ilmi, että hallinnollisten järjestelyjen ja menettelyjen monimutkaisuus vaikuttaa direktiivin toimivuuteen käytännössä paikallistasolla [9]. Jotkin jäsenvaltiot ilmoittivat, että niiden alkuperäisiin käytäntöihin sisältyi jo monia direktiivillä 97/11/EY tehtyjä muutoksia. Osa jäsenvaltioista totesi, että alkuperäisiä toimia oli muutettava, sillä toimet olivat joko epätäydellisiä tai vaativat yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisia muutoksia, joten jäsenvaltiot pystyivät lisäämään osan uuden direktiivin vaatimuksista jo silloin, kun direktiivistä oli annettu vasta luonnos.

[9] Katso Prelle, R. (2001). Environmental Assessment and Judicial Approaches to Procedural Errors - A European and Comparative Law Analysis, Journal of Environmental Law, Vol. 3, N:o 2, s. 185-198.

Taulukko 6

Direktiivin 97/11/EY saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä, tilanne jäsenvaltioissa 1. marraskuuta 2002

Jäsenvaltio // Tilanne

Itävalta // Saattaminen osaksi lainsäädäntöä on edelleen puutteellista liitteen II 1 kohdan a alakohdassa mainittujen hankkeiden osalta 3 osavaltiossa (Burgenlandissa, Kärntenissä ja Salzburgissa).

Belgia // Saattaminen osaksi lainsäädäntöä ei ole toteutunut täysin Vallonian ja Flanderin hallintoalueilla.

Tanska // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Suomi // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Ranska // Saattaminen osaksi lainsäädäntöä on edelleen puutteellista direktiivin 97/11/EY 1 artiklan 7 kohdassa tarkoitettua rajausmenettelyä koskevissa säännöksissä joidenkin hankkeiden osalta. Asia C-348/01 komissio vastaan Ranskan tasavalta.

Saksa // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Kreikka // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Irlanti // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Italia // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Luxemburg // Saattaminen osaksi lainsäädäntöä on laiminlyöty. Yhteisöjen tuomioistuin totesi 19. helmikuuta 2002 antamassaan tuomiossa (asia C-366/00) Luxemburgin laiminlyöneen direktiivin 97/11/EY täytäntöönpanon. Luxemburg valmistelee asetusluonnoksia direktiivin saattamiseksi osaksi lainsäädäntöään.

Alankomaat // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Portugali // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Espanja // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Ruotsi // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Yhdistynyt kuningaskunta // Direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

2.3.4 Monet jäsenvaltiot saattoivat osan direktiivistä tai koko direktiivin osaksi lainsäädäntöään vasta määräajan jälkeen. Esimerkiksi Saksa saattoi direktiivin 97/11/EY osaksi lainsäädäntöään vasta heinäkuussa 2001. Toisinaan saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on nähtävästi tehty osissa siten, että osa direktiiviä on saatettu osaksi lainsäädäntöä ja osaa ei ole. Kuten aiemmin todettiin, liittovaltioissa tilanne on hieman epäselvä. Vain Belgia toimitti erilliset vastaukset jokaiselta alueelta, ja myös Belgiassa saattaminen osaksi lainsäädäntöä on ollut melko hajanaista. Esimerkiksi Flanderin hallintoalueella monet direktiivin 97/11/EY muutoksista sisältyivät alkuperäisiin toimiin, mutta alueella laaditaan edelleen uutta lainsäädäntöä, jolla täydennetään puutteellista saattamista osaksi lainsäädäntöä. Myös Kreikka oli liittänyt monet direktiivin 97/11/EY vaatimuksista alkuperäiseen lainsäädäntöönsä, mutta lainsäädäntö ei ole toistaiseksi täysin direktiivin kaikkien vaatimusten mukainen. Luxemburgin on vielä saatettava direktiivi 97/11/EY osaksi lainsäädäntöään, ja tätä tutkimusta tehtäessä komissio tutki asiaa. Komissio on käynnistänyt tutkimukset myös monista muista jäsenvaltioista, jotka näyttävät laiminlyöneen direktiivin 97/11/EY täysimääräisen täytäntöönpanon.

2.3.5 Jäsenvaltiot vaikuttavat jakautuvan melko tasan kahteen ryhmään: osa on laatinut täysin uudet säädökset, jolla direktiivi 97/11/EY on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja osa on vain muuttanut voimassa olevia säädöksiä. Monet jäsenvaltiot käyttivät tässä yhteydessä tilaisuutta hyväkseen ja tekivät muutoksia omiin ympäristövaikutusten arviointijärjestelmiinsä. Alkuperäisen YVA-direktiivin tavoin joissakin valtioissa ympäristövaikutusten arvioinnista säädetään yhdellä säädöksellä, kun taas toisissa valtioissa on käytössä erillinen lainsäädäntö kullekin hanketyypille. Muutamissa jäsenvaltioissa vaadittiin erillistä YVA-lainsäädäntöä, joka vastaisi eri hanketyyppejä koskevien lupien - esimerkiksi kaavoitus- ja ympäristölupien - myöntämisessä käytettyjä menettelyjä. Direktiivillä 97/11/EY tehty 2 artiklan 1 kohdan muutos, jonka mukaan kaikki 4 artiklassa tarkoitetut hankkeet on alistettava lupamenettelylle, toi valvonnan piiriin hankkeita, joihin lupamenettelyä ei ollut aiemmin sovellettu. Muutamissa valtioissa olikin laadittava uusia lupamenettelyjä, jotta ympäristövaikutusten arviointia voitaisiin soveltaa. Esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan säädökset, jotka koskevat ympäristövaikutusten arviointia hankkeesta "viljelemättömän maan tai osaksi luonnontilassa olevien alueiden ottamiseksi voimaperäiseen maatalouskäyttöön", astuivat voimaan vasta tammikuussa 2002.

Katsaus direktiiviin 97/11/EY

Direktiivin 85/337/ETY toimivuudesta annetun ensimmäisen kertomuksen perusteella tehtyjen muutosten lisäksi direktiivillä 97/11/EY tehdyissä muutoksissa näkyy, kuinka yhteisöjen tuomioistuin on edistänyt huomattavasti YVA-direktiivin tiettyjen osien vahvistumista ja selventymistä. Direktiivillä laajennettiin menettelyjä luettelemalla liitteessä III liitteessä II mainittujen hankkeiden arviointiperusteet, joiden mukaisesti vahvistetaan seulonnan raja-arvot ja tehdään päätökset.

Tarkasteltaessa direktiivin 97/11/EY saattamista osaksi lainsäädäntöä ilmeni, etteivät kaikki jäsenvaltiot ole vielä panneet täytäntöön kaikkia direktiivin uusia toimenpiteitä. Jotkin jäsenvaltiot ovat omaksuneet direktiivillä 97/11/EC tehdyt muutokset hitaasti, mikä ei kuitenkaan tarkoita, etteivät jäsenvaltiot ja Euroopan komissio pitäisi ympäristövaikutusten arviointia yleisesti tärkeänä laaja-alaisen ympäristöpolitiikan täytäntöönpanossa.

3. Tärkeimpiä vaiheita koskevat järjestelyt

3.1 Johdanto

3.1.1 Kertomuksen tässä osassa tarkastellaan muutetun direktiivin toteutumista jäsenvaltioissa keskittyen erityisesti direktiivillä 97/11/EY tehtyihin muutoksiin. Jäsenvaltiot olivat joko ottaneet jo alun perin käyttöön monet direktiivin 97/11/EY uusista vaatimuksista tai tekivät vastaavat muutokset ympäristövaikutusten arviointijärjestelmiinsä. Siksi ei ollut aina mahdollista erottaa alkuperäisen järjestelmän toimintaa muutoksista, jotka oli tehty direktiivin 97/11/EY antamisen jälkeen. Tässä osassa tarkastellaan ympäristövaikutusten arviointimenettelyn tärkeimpiä vaiheita, ja osassa 4 käsitellään yksittäisiä aloja, jotka ovat keskeisiä koko direktiivin toteutumisen kannalta. Osat 3 ja 4 pohjautuvat analyysiin, joka on tehty jäsenvaltioiden ministeriöiden ympäristövaikutusten arvioinnin asiantuntijoille lähetettyjen kyselyjen perusteella. Joissakin tapauksissa analyysiä tuettiin ottamalla uudemman kerran yhteyttä ympäristövaikutusten arvioinnin asiantuntijaan vastausten selventämiseksi ja laajentamiseksi. Vastausten laatu ja yksityiskohtaisuus vaihteli kuitenkin paljon: osa vastauksista annettiin täydellisine viittauksineen lakeihin, asetuksiin ja oikeustapauksiin. Osa vastauksista oli paljon lyhyempiä, sillä aika ei ollut riittänyt kattavampien vastausten laatimiseen. Analyysistä ei siis tullut niin yksityiskohtaista kuin oli toivottu, eikä jäsenvaltioita voitu vertailla suoraan kaikissa kohdissa.

3.2 Seulonta

Johdanto

3.2.1 Euroopan komission laatimassa ohjeasiakirjassa [10] seulonta määritellään ympäristövaikutusten arviointimenettelyn vaiheeksi, jossa määritetään, onko yksittäisen hankkeen ympäristövaikutukset arvioitava (englanninkielinen asiakirja osoitteessa http://europa.eu.int/comm/environment/eia/ eia-guidelines/g-screening-full-text.pdf). Kuten maailman lähes kaikissa ympäristövaikutusten arviointijärjestelmissä, myös YVA-direktiivissä vaaditaan, että hankkeen ympäristövaikutukset on arvioitava, jos hankkeella "todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia" (2 artikla). Direktiivin liitteissä I ja II annetaan kaksi luetteloa 2 artiklassa tarkoitetuista hankkeista. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa vaaditaan, että liitteessä I mainittujen hankkeiden ympäristövaikutukset on pakko arvioida. Direktiivillä 97/11/EY tehtyjen muutosten ja asiaa koskevien yhteisöjen tuomioistuimen päätösten mukaisesti kaikki liitteessä II mainitut hankkeet on seulottava. Tämä tarkoittaa, että jäsenvaltioiden on ensin määritettävä, onko liitteessä II mainitulla hankkeella "todennäköisesti" merkittäviä ympäristövaikutuksia. Jos vastaus on myönteinen, sovelletaan direktiivissä säädettyä ympäristövaikutusten arviointimenettelyä täysimääräisesti. Seulonnan perusteella tehty päätös vaatii hankkeen ja sen ympäristön tutkimista, jotta voidaan määrittää, miten todennäköisiä "merkittävät ympäristövaikutukset" ovat. Päätöksenteon avuksi direktiivissä annetaan jäsenvaltioille hieman harkintavaltaa määrittää, millä perustein merkittävät ympäristövaikutukset eritellään. Euroopan yhteisöjen tuomioistuin päätti kuitenkin tapauksissa Grosskrotzenburg, komissio vastaan Belgia ja Kraaijeveld ym., että jäsenvaltioille myönnettyä harkintavaltaa rajoitetaan huomattavasti selventämällä liikkumavaraa, jonka rajoissa jäsenvaltiot voivat toimia. Direktiivillä 97/11/EY lisättiin uusi 4 artiklan 2 kohta, jossa vaaditaan, että jäsenvaltiot seulovat hankkeet

[10] CEC (2001). Environmental Impact Assessment Guidance on Screening, Bryssel, CEC.

(a) selvittämällä hankkeet tapauskohtaisesti, tai

(b) jäsenvaltioiden asettamien raja-arvojen tai valintaperusteiden avulla, tai

(c) molempien a ja b kohdassa mainittujen menettelyjen avulla.

3.2.2 Tapausten Grosskrotzenburg, komissio vastaan Belgia ja Kraaijeveld ym. mukaisesti jäsenvaltiot eivät voi käyttää raja-arvoja sulkeakseen arvioinnin ulkopuolelle kokonaisia hankeryhmiä, vaan raja-arvoilla voidaan sulkea ulkopuolelle vain hyvin pieniä hankkeita. Asiassa C-392/96 komissio vastaan Irlanti Euroopan yhteisöjen tuomioistuin totesi, etteivät raja-arvot voi perustua pelkästään hankkeen kokoon tai muuhun fyysiseen ominaisuuteen, vaan niiden on perustuttava hankkeen sijaintiin ja muihin ympäristötekijöihin. Kyseinen periaate pantiin täytäntöön direktiivillä 97/11/EY lisäämällä 4 artiklan 3 kohta, jossa säädetään seuraavaa: "Tutkittaessa hankkeita tapauskohtaisesti tai vahvistettaessa raja-arvoja tai valintaperusteita 2 kohdan soveltamiseksi, liitteessä III vahvistetut kyseistä hanketta koskevat olennaiset arviointiperusteet on otettava huomioon." Arviointiperusteet pohjautuvat:

- hankkeiden ominaisuuksiin - esimerkiksi koko, luonnonvarojen käyttö jne.

- hankkeiden sijaintiin - esimerkiksi kosteikkojen, suojeltujen luontoalueiden ja tiheään asutettujen alueiden kaltaisilla ympäristöltään herkillä alueilla tai niiden läheisyydessä

- mahdollisiin vaikutuksiin - esimerkiksi vaikutusten laajuus ja voimakkuus, rajojen yli ulottuva vaikutus jne.

3.2.3 Direktiivin 97/11/EY antamisen jälkeen sekä soveltaessaan edellä mainituissa oikeustapauksissa annettuja tuomioita jäsenvaltiot ovat laatineet seuraavanlaiset seulonnan raja-arvot liitteessä II mainituille hankkeille:

- Arviointia edellyttävät (inclusion) eli pakolliset raja-arvot tai perusteet - tietyn kokoiset hankkeet tai hankkeet, joilla on erityisiä sijaintiin liittyviä tai muita ominaisuuksia, joiden vuoksi ympäristövaikutusten arviointi on pakollista.

- Suuntaa-antavat (indicative) eli ohjeelliset raja-arvot tai perusteet - raja-arvot asetetaan vain ohjeellisiksi - tiettyä kokoa suurempien hankkeiden tai tietyt muut raja-arvot tai perusteet ylittävien hankkeiden katsotaan vaativan todennäköisesti ympäristövaikutusten arviointia, kun taas raja-arvot alittavien hankkeiden ei katsota todennäköisesti vaativan arviointia. Hankkeet on kuitenkin seulottava tapauskohtaisesti, jotta selvitetään, onko hankkeella todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.

- Poissulkevat (exclusion) raja-arvot tai perusteet - tiettyä kokoa pienemmät hankkeet tai hankkeet, joilla on erityisiä sijaintiin liittyviä tai muita ominaisuuksia, joiden vuoksi ympäristövaikutuksia ei tarvitse arvioida.

Kaikkien edellä mainittujen raja-arvojen ja perusteiden on perustuttava liitteessä III lueteltuihin arviointiperusteisiin. Jos valtio ei sovella täysin tapauskohtaista menetelmää seuloessaan liitteessä II mainittuja hankkeita, raja-arvojen ja tapauskohtaisen tarkastelun yhdistämistä voidaan kuvata seulonnan "liikennevaloina" (katso alla oleva kaavio 4). Jos valtio ei käytä poissulkevia raja-arvoja, kyseessä ovat "muutetut liikennevalot" (katso alla oleva kaavio 5).

Kaavio 4: Seulonnan "liikennevalot"

>VIITTAUS KAAVIOON>

Kaavio 5: Seulonnan "muutetut liikennevalot"

>VIITTAUS KAAVIOON>

Direktiivillä 97/11/EY tehdyt muutokset liitteisiin I ja II

3.2.4 Direktiivillä 97/11/EY muutettiin liitteissä I ja II olevia kahta hankeluetteloa. Liitteessä I mainittujen hankkeiden lukumäärää lisättiin 14 uudella hanketyypillä, ja neljää hanketta laajennettiin. Muutamia aiemmin liitteessä II mainituista hankkeista siirrettiin liitteeseen I, jos ne ylittivät annetun raja-arvon - esimerkiksi kanalat ja sikalat olivat aiemmin liitteessä II mainittuja hankkeita, mutta direktiivin 97/11/EY mukaisesti hankkeet, joissa ylitetään 85 000 kananpojan, 60 000 kanan, 3000:n yli 30 kilon painoisen sian tai 900 emakon raja, kuuluvat liitteessä I mainittuihin hankkeisiin, joiden ympäristövaikutukset on arvioitava. Liitteessä II mainittujen hankkeiden lukumäärää kasvatettiin kahdeksalla, ja kahdeksaa muuta hanketta laajennettiin. Jäsenvaltioita koskevassa komission kyselyssä tiedusteltiin, onko hankkeiden jakaminen kahteen liitteeseen toimiva ja tehokas ratkaisu. Kyselyssä kysyttiin myös, oliko liitteen I raja-arvot asetettu oikealle tasolle ja tarjosivatko perusteet kunnollisen seulan, jolla eritellään, onko ympäristövaikutukset arvioitava.

3.2.5 Jotkin jäsenvaltiot kritisoivat logiikkaa, jonka mukaan muutamat hankkeet - esimerkiksi sikalat - siirrettiin liitteeseen I hankkeen koon ja todennäköisten vaikutusten perusteella. Huolta kannettiin myös joidenkin hankkeiden kuvausten epämääräisyydestä - esimerkiksi avokaivoksiin (liitteen I 19 kohta) voi liittyä maankunnostussuunnitelmia, jolloin ympäristövaikutusten arvioinnin tarve lienee parempi selvittää tapauskohtaisesti. Kannatusta sai myös näkemys, jonka mukaan liitteen I soveltamisessa olisi oltava paljon enemmän joustovaraa, jotta raja-arvot voitaisiin mukauttaa kansallisiin olosuhteisiin sekä yksittäisen valtion sosioekonomiseen tilanteeseen. Osa jäsenvaltioista (Itävalta, Belgian Bryssel, Ranska, Kreikka, Irlanti, Alankomaat ja Portugali) on ottanut käyttöön muutamia liitteessä I mainittuja raja-arvoja alhaisemmat raja-arvot. Jotkin jäsenvaltiot esittivät, että pienissä valtioissa direktiivin raja-arvot voivat vaikuttaa korkeilta.

3.2.6 Jäsenvaltiot olivat jossakin määrin yhtä mieltä siitä, että liitteessä I käytetyt raja-arvot ovat käyttökelpoisia. Jotkin jäsenvaltiot kysyivät kuitenkin käytettyjen raja-arvojen perusteita, ja osa oli huolissaan siitä, etteivät kaikki raja-arvot ole selkeitä - esimerkiksi liitteen I 16 kohdassa (kaasu-, öljy- tai kemikaaliputket) ei ole selvää, viittaako 800 millimetrin raja-arvo sisä- vai ulkopinnan halkaisijaan. Monet jäsenvaltiot ehdottivat, että muutamille hankkeille olisi laadittava sopivammat raja-arvot. Sopivampia raja-arvoja olisivat muiden muassa:

- orgaanisen typen tuotanto eläinten tehokasvatukseen tarkoitetuissa laitoksissa (liitteen I 17 kohta)

- rakennettavan kauppasataman koko pikemmin kuin alusten paino (liitteen I 8 kohdan b alakohta)

- voimavarojen kulutus tai tuotanto sellaisissa hankkeissa kuten valuraudan ja teräksen alkusulatukseen tarkoitetuissa laitoksissa ja kemianteollisuuden laitoskombinaateissa (liitteen I 4 ja 6 kohta).

3.2.7 Jäsenvaltioilta kysyttiin, olisiko niiden mielestä joitakin hankkeita siirrettävä liitteestä II liitteeseen I. Muutamat jäsenvaltiot olivat jo tehneet näin sijoittamalla tietyt hankkeet liitteestä I laatimaansa versioon tai asettamalla pakolliset raja-arvot tietyille liitteen II hankkeille. Vastaajat olivat kuitenkin suurimmaksi osaksi sitä mieltä, ettei hankkeita ollut tarpeen siirtää liitteestä II liitteeseen I (Itävalta, Tanska, Kreikka, Alankomaat, Espanja, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Jossakin määrin oltiin yhtä mieltä siitä, että oli aivan liian aikaista sanoa, pitäisikö liitteiden I ja II luetteloita tarkistaa edelleen, ja että tarvitaan paljon lisätutkimusta liitteiden välisestä suhteesta sekä siitä, miten järjestelmä toimii käytännössä kokonaisuutena Euroopan unionissa. Lisäksi ehdotettiin, että tarvitaan luotettavampaa tietoa (jäsenvaltioiden välisistä) eroista ja että olisi tutkittava, johtuvatko erot kenties maantieteellisistä, yhteiskuntaan ja talouteen liittyvistä vai muista syistä. Muutamat jäsenvaltiot (Belgian Flanderi ja Vallonia sekä Italia) näkivät uusia mukauttamismahdollisuuksia, ja yhden ehdotuksen mukaan molemmat liitteet olisi yhdistettävä siten, että jokaiselle hankeryhmälle asetettaisiin ympäristövaikutusten arviointia koskevat pakolliset raja-arvot. Menettely on jo käytössä Itävallassa, Ranskassa ja Kreikassa, eikä näiden omassa YVA-lainsäädännössä nykyisin erotella liitteissä I ja II mainittuja hankkeita.

3.2.8 Yli puolet vastaajista ilmoitti, että niiden omassa lainsäädännössä vaadittiin ympäristövaikutusten arviointia myös muissa kuin liitteissä I ja II mainituissa hankeryhmissä. Useimmiten mainittu ryhmä ovat golfkentät. Muut ehdotetut lisäykset liitteisiin olivat seuraavanlaisia (joissain tapauksissa lisäyksiä ehdottaneet jäsenvaltiot ovat jo lisänneet hankkeet omaan lainsäädäntöönsä):

- erittäin vaarallisten biologisten aineiden kanssa työskentelyyn tarkoitetut laitokset

- geneettisesti muunnetuille organismeille vaaditut laitokset kuten laboratoriot, koetilat ja tutkimusalueet

- ampumaradat

- matkapuhelinmastot

- kuitulevyn valmistus

- hiukkaskiihdyttimet (50 MeV tai yli)

- karjan ja vasikoiden tehokasvatukseen tarkoitetut laitokset

- armeijan harjoitusalueet

- kalkintuotantolaitokset.

Vastaajat eivät kuitenkaan selventäneet, oliko ehdotetut muutokset tarkoitettu liitteeseen I vai II. Suurin osa lienee tarkoitettu liitteeseen II.

3.2.9 Ehdotusta karjan ja vasikoiden tehokasvatukseen tarkoitettujen laitosten lisäämisestä liitteeseen kannattaa tutkia tarkemmin, sillä todisteiden mukaan eläinten tehokasvatuksesta vapautuu suuria määriä saastuttavaa ammoniakkia joissakin valtioissa. Valvontaa voidaan tarvita, jotta täytetään vaatimukset, jotka on asetettu Yhdistyneiden Kansakuntien Euroopan talouskomission laatimassa pöytäkirjassa happamoitumisen, rehevöitymisen ja alailmakehän otsonin torjumisesta (Göteborgin pöytäkirja). Armeijan harjoitusalueiden (jotka ovat pinta-alaltaan 100 ha tai yli) rakentamisen, muutoksen tai laajentamisen lisääminen liitteeseen on mielenkiintoinen ehdotus, sillä se kattaa puolustus- ja turvallisuuskysymykset, jotka on usein vapautettu ympäristövaikutusten arvioinnista. Suurin syy ehdotukseen on, että harjoitusalueet sijaitsevat usein luonnonsuojelualueiden läheisyydessä. Edellä esitettyjä ehdotuksia ei pitäisi nähdä yleisenä vaatimuksena, jonka mukaan liitteiden I ja II soveltamisalaa olisi laajennettava. Monet kyselyyn vastanneet eivät pitäneet tarpeellisena lisätä uusia hanketyyppejä liitteisiin I ja II tässä vaiheessa. Vastaajien mielestä lisääminen olisi ennenaikaista, koska muutokset on tehty vastikään. Osa jäsenvaltioista on laajentanut liitteen II hankeluetteloa kattamaan muutamia edellä esitetyistä hanketyypeistä ja toteaa, että YVA-direktiivi ja kansalliset menettelyt tarjoavat tarvittavan joustovaran, jotta uusia hankkeita voidaan lisätä liitteeseen II tarpeen vaatiessa. Osa ei ole tehnyt näin vaan ehdottaa, että tietyt hankkeet olisi lisättävä liitteisiin, joten nähtävästi on selvennettävä harkintavaltaa, jota jäsenvaltioille on annettu liitteen II laajentamiseksi.

Tiivistelmä pääkohdista: Direktiivillä 97/11/EY tehdyt muutokset liitteisiin I ja II

Nykyinen jako liitteisiin I ja II sekä direktiivissä jätetty joustovara, jonka avulla jäsenvaltiot voivat lisätä hankkeita liitteeseen I, näyttävät tuovan esiin muutamia merkittäviä kysymyksiä. Monet jäsenvaltiot kannattavat liitteessä I käytettyjä raja-arvoja.

Toimi: Katso 5.4.2 kohdan i alakohdan suositus.

Liitteessä II mainittujen hankkeiden seulonta direktiivin 97/11/EY mukaisesti

3.2.10 Suurin osa jäsenvaltioista näyttää käyttävän raja-arvojen ja tapauskohtaisen arvioinnin yhdistelmää (katso taulukko 7). Itävallassa, Belgian Brysselissä, Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Alankomaissa, Portugalissa, Espanjassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa on asetettu raja-arvot, joilla suljetaan pois hankkeet,

Taulukko 7 Liitteen II seulontamenetelmät jäsenvaltioissa

Itävalta // Seulonta perustuu raja-arvojen ja tapauskohtaisen tutkinnan yhdistelmään. Joidenkin raja-arvojen perusteella ympäristövaikutusten arviointi on pakollista. Suuntaa-antavia raja-arvoja käytetään tapauskohtaisessa tutkinnassa, ja ympäristöltään herkillä alueilla raja-arvot tavallisesti puolitetaan. Myös poissulkevat raja-arvot ovat käytössä: ympäristövaikutusten arviointia ei vaadita uusilta hankkeilta eikä sellaisilta käynnissä olevilta hankkeilta, joihin tehty muutos on alle 25 prosenttia kyseisestä raja-arvosta.

//

Belgia // (Bryssel)

Pakollista ympäristövaikutusten arviointia vaativat raja-arvot on asetettu muutamille hanketyypeille (luokan A raja-arvot). Suuntaa-antavat raja-arvot (luokan B raja-arvot) ovat käytössä tapauskohtaisessa tutkinnassa. Suuntaa-antavat raja-arvot (luokan B raja-arvot) toimivat myös poissulkevina raja-arvoina pienten laitosten kohdalla.

(Flanderi)

Periaatteessa tulevassa lainsäädännössä ehdotetaan luetteloa hanketyypeistä tai toimista (joihin sisältyy muutamia raja-arvoja), joissa ympäristövaikutusten arviointi on pakollista. Toisessa luettelossa eritellään toimet, jotka on tutkittava tapauskohtaisesti.

(Vallonia)

Käytössä ovat vahvistetut pakolliset raja-arvot. Raja-arvojen alittuessa ympäristövaikutusten arviointia ei vaadita.

//

Tanska // Liitteen II hankkeet seulotaan lähinnä tapauskohtaisesti käyttämällä liitteen III mukaisia perusteita. Käytössä on rajoitettu määrä pakollisia raja-arvoja ja / tai sijaintia koskevia perusteita, ja raja-arvojen alittuessa sovelletaan tapauskohtaista menettelyä. Poissulkevia raja-arvoja ei ole.

//

Suomi // Osa liitteen II hankkeista on lisätty pakollisten luetteloon raja-arvoineen. Muut liitteen II hankkeet seulotaan pääasiassa tapauskohtaisesti tutkimalla ne liitteen II mukaisesti. Käytössä ei ole suuntaa-antavia eikä poissulkevia raja-arvoja.

//

Ranska // Käytössä on poissulkevia raja-arvoja sekä perusteita (teknisiä sekä rahaan ja ehdotuksen luonteeseen liittyviä). Periaatteessa kaikista hankkeista, joita ei voida näin sulkea pois, on tehtävä ympäristövaikutusten arviointi. Yksinkertaistettu ympäristövaikutusten arviointi tehdään joskus, jos täysimääräistä menettelyä ei katsota välttämättömäksi.

//

Saksa // Käytössä on pakollisten raja-arvojen järjestelmä. Raja-arvojen alle on asetettu ylimääräisiä raja-arvoja, joilla eritellään yleinen seulonta sekä sijaintiin liittyvä seulonta. Liitteen III mukaiset "yleisen seulonnan" perusteet on tutkittava täysin. "Sijaintiin liittyvän seulonnan" raja-arvot ovat alhaisemmat ja keskittyvät vain ehdotetun hankkeen sijaintia koskeviin perusteisiin.

//

Kreikka // Liitteen II hankkeissa käytetään pakollisten luetteloa, jossa määritetään raja-arvot ja perusteet, joiden ylittyessä ympäristövaikutukset on aina arvioitava. Raja-arvot alittaviin hankkeisiin sovelletaan "yksinkertaistettua ympäristövaikutusten arviointimenettelyä".

//

Irlanti // Pakolliset raja-arvot on asetettu jokaiselle liitteessä II mainitulle hankeryhmälle. Lain mukaan ympäristövaikutusten arviointia voidaan vaatia, jos hanke alittaa raja-arvot ja jos toimivaltainen viranomainen katsoo, että merkittävät ympäristövaikutukset ovat todennäköisiä (liitteen III perusteiden nojalla). Poissulkevia raja-arvoja ei käytetä.

//

Italia // Käytössä on luettelo liitteen II hankkeista, joiden ympäristövaikutukset on arvioitava. Muut liitteen II hankkeet seulotaan yhdistämällä raja-arvot sekä tapauskohtainen tutkinta. Poissulkevat raja-arvot on asetettu lähes kaikille liitteen II hankkeille.

//

Luxemburg // Ei tietoja.

//

Alankomaat // Liitteen II hankkeille on asetettu raja-arvot, joiden ylittyessä turvaudutaan tapauskohtaiseen tutkintaan (liitteen III perusteita käyttäen). Raja-arvojen alittuessa ympäristövaikutusten arviointia ei vaadita.

//

Portugali // Pakollisia raja-arvoja käytetään seulottaessa liitteen II hankkeita. Ympäristöltään herkillä alueilla on käytössä omat raja-arvot. Tapauskohtaista seulontaa ei käytetä.

//

Espanja // Pakollisia raja-arvoja käytetään eriteltäessä hankkeita, joissa ympäristövaikutusten arviointi on pakollista. Muut liitteen II hankkeet seulotaan yhdistämällä tapauskohtainen tutkinta ja suuntaa-antavat raja-arvot. Poissulkevia raja-arvoja ei käytetä.

//

Ruotsi // Tietyissä hanketyypeissä, kuten rautateissä, maanteissä ja sementtitehtaissa, vaaditaan yleisesti ympäristövaikutusten arviointia. Muissa hankkeissa käytetään pakollisten raja-arvojen ja tapauskohtaisen tutkinnan yhdistelmää. Poissulkevia raja-arvoja ei ole.

//

Yhdistynyt kuningas-kunta // Seulonta tapahtuu yhdistämällä suuntaa-antavat raja-arvot sekä tapauskohtainen tutkinta. Poissulkevat raja-arvot on vahvistettu, ja näiden alittuessa ympäristövaikutusten arviointia ei vaadita (paitsi poikkeustapauksissa ministeri voi pidättää itselleen oikeuden vaatia ympäristövaikutusten arviointia).

jotka alittavat tietyn koon tai muita ympäristövaikutusten arvioinnin perusteita. Huomioon on kuitenkin tärkeää suhtautua varauksellisesti, sillä kussakin jäsenvaltiossa sovelletaan eri menetelmiä eri hanketyyppeihin. Poissulkevia raja-arvoja ei välttämättä käytetä kaikille hanketyypeille kaikissa edellä mainituissa valtioissa. Joskus arviointia edellyttävät raja-arvot toimivat samalla poissulkevina, sillä jos hanke ylittää tietyn raja-arvon, ympäristövaikutukset on aina arvioitava, ja raja-arvon alittuessa arviointia ei vaadita. Joissakin jäsenvaltioissa käytetään osassa hankkeita raja-arvojen alittuessa seulontaa, ei kuitenkaan kaikissa. Joskus arviointia edellyttävät raja-arvot alittavista hankkeista tehdään yksinkertaistettu ympäristövaikutusten arviointi. Itävallassa, Ranskassa, Saksassa ja Kreikassa ei eritellä liitteen I ja liitteen II hankkeita ja seulonnan päätökset perustuvat arviointia edellyttäviin raja-arvoihin sekä hankkeiden ja niiden sijaintiympäristön tapauskohtaiseen tutkintaan molemmissa hankeryhmissä. Joskus liitteen II hankkeille on asetettu vain pakollisia raja-arvoja, ja raja-arvot alittavat hankkeet seulotaan tapauskohtaisesti. Jos käytäntöä sovelletaan, vastaajat ovat yleensä sitä mieltä, että seulontaa tarvitaan raja-arvojen alittuessa vain vähän, sillä pakolliset raja-arvot oli asetettu (vastaajien mielestä) hyvin alhaisiksi (Belgian Flanderi ja Vallonia, Irlanti, Portugali ja Espanja). Joskus toimivaltainen viranomainen voi vaatia hankkeen toteuttajaa arvioimaan ympäristövaikutukset, vaikka hanke alittaisi raja-arvot, ja toisinaan tehdään yksinkertaistettu ympäristövaikutusten arviointi. Asteittainen ympäristövaikutusten arviointijärjestelmä on käytössä monissa jäsenvaltioissa. Menetelmä perustuu suurelta osin pakollisten raja-arvojen käyttöön: raja-arvon ylittyessä ympäristövaikutukset on aina arvioitava, raja-arvon alittuessa vaaditaan vain yksinkertaistettua ympäristövaikutusten arviointia tai selvitystä. Kreikassa menettelyyn kuuluu kyselyyn vastaaminen. Belgian Brysselissä hankkeen toteuttajan on toimitettava selvitys lähes kaikista liitteen II hankkeista, ellei hallitus katso, että täysimääräinen ympäristövaikutusten arviointi on välttämätön. Ympäristövaikutusten asteittaisen arvioinnin etuna on, että näin taataan, että kaikista liitteen II hankkeista tehdään jonkinlainen arvio ja selvitys. Direktiivin vaatimukset täyttyvät tällaisissa tapauksissa kuitenkin vain, jos yksinkertaistetussa arvioinnissa ei paljastu merkittäviä ympäristövaikutuksia.

3.2.11 Muutamat jäsenvaltiot ovat siirtäneet osan liitteessä II mainituista hankkeista omaan liitteeseensä I (esimerkiksi Tanska ja Suomi). Osassa jäsenvaltioista on asetettu pakollisia raja-arvoja muutamille liitteessä II mainituille hankkeille, jolloin on tärkeää, että tapauskohtaista seulontamenettelyä käytetään hankkeissa, joissa pakolliset raja-arvot alittuvat (seulonnan "muutetut liikennevalot" - katso edellä kohta 3.2.3). Tanska, Ruotsi ja Suomi näyttävät käyttävän tapauskohtaista arviointia suurimmassa osassa liitteessä II mainituista hankkeista, joita ei ole siirretty valtion omaan pakollisten luetteloon (eli liitteeseen I). On epäselvää, mitkä seulontatavat ovat käytössä parissa liittovaltiossa, joissa ympäristövaikutusten arviointi on annettu alueiden tehtäväksi. Mitään näyttöä ei esitetty siitä, miten ympäristövaikutusten arviointijärjestelmät toimivat käytännössä. Tietoa ei ole siitäkään, miten toimivaltaiset viranomaiset soveltavat käytännössä raja-arvoja tai tapauskohtaista seulontaa jäsenvaltioissa.

3.2.12 Suurin osa jäsenvaltioista on asettanut joko omat seulontaperusteet tai suuntaa-antavat raja-arvot tai käyttää liitteen III arviointiperusteita. Jos jäsenvaltio on asettanut omat perusteet, perusteet pohjautuvat laajalti liitteessä III esitettyyn luetteloon, mutta luetteloa on laajennettu erityisillä kansallisesti nimetyillä alueilla tai muilla tekijöillä kuten maiseman kulttuurisella tai historiallisella merkittävyydellä tai arkeologisilla löydöksillä. Jäsenvaltioilla on yleisesti myönteinen näkemys liitteessä III lueteltujen arviointiperusteiden tehokkuudesta. Komission kehotuksesta suurin osa jäsenvaltioista (Itävalta, Tanska, Suomi, Irlanti, Alankomaat, Espanja, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta) on nyt saattanut liitteen III suoraan osaksi kansallista lainsäädäntöään. Jotkut vastaajista olivat sitä mieltä, että liitteen III perusteet tekevät seulonnasta selkeämpää ja avoimempaa. Toisaalta joidenkin vastaajien mielestä perusteet ovat epäselviä, melko teknisiä ja subjektiivisia.

3.2.13 Seulonta monimutkaistuu monissa jäsenvaltioissa siksi, että joissakin liitteen II hankkeissa vaaditaan maankäyttösuunnitelmaa tai rakennuslupaa ja joissakin vain ympäristö