KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE

Kehitysrahoitusta koskevan vastuuvelvollisuuden lisääminen EU:ssa julkisen kehitysavun vertaisarviointia silmällä pitäen

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 3

2. EU:n kehitysrahoitus globaalissa kontekstissa 3

3. EU:n saavutukset vuonna 2010 5

3.1. Lisää resursseja kehitykseen ja globaaleihin haasteisiin 5

3.1.1. Tuki kehitykseen osoitettujen kotimaisten resurssien kasvattamiselle 5

3.1.2. EU antaa eniten apua, mutta jäi jälkeen vuoden 2010 tavoitteista 6

3.1.3. EU:n rahoitus ilmastonmuutoksen torjunnalle ja biodiversiteetin säilyttämiselle 9

3.1.4. Kehityksen innovatiiviset rahoituslähteet ja -mekanismit 9

3.1.5. Julkisen kehitysavun hyödyntäminen yksityisen rahoituksen houkuttelussa 10

3.1.6. Kauppaa tukeva apu: kehitysmaiden kaupankäyntivalmiuksien tukeminen 10

3.1.7. Tarve ehkäistä uusia velkakriisejä kehitysmaissa 11

3.2. EU:n avun vaikutus 11

3.2.1. Avun tehostaminen 11

3.2.2. Globaali finanssihallinta ja kehitysmaiden vaikutusvallan lisääminen 11

4. Päätelmät 12

JOHDANTO

Tässä tiedonannossa ja siihen liittyvässä komission yksiköiden valmisteluasiakirjassa[1] analysoidaan sitä, miten EU ja sen jäsenvaltiot ovat onnistuneet lunastamaan yhteiset sitoumuksensa, jotka koskevat kehitystä tukevien kotimaisten (verotuksen hyvä hallintotapa) ja kansainvälisten varojen kasvattamista, kaupankäyntivalmiuksien ja investointien lisäämistä, julkista kehitysapua, innovatiivisia rahoituslähteitä ja -mekanismeja, avun tuloksellisuutta, velkaa, ilmastorahoitusta sekä kehitysmaiden edustusta ja vaikutusmahdollisuuksia kansainvälisissä rahoituslaitoksissa. Taustalla vaikuttavat globaalit kriisit ja viime vuonna uudistettu sitoumus tukea kehitysmaita vuosituhannen kehitystavoitteiden saavuttamisessa. Asiakirjoissa tarkastellaan edistymistä edellä mainituilla osa-alueilla ja osoitetaan, missä EU on onnistunut ja minkä eteen on tehtävä lisää töitä. Niissä tarkastellaan myös avoimuuden ja vastuuvelvollisuuden kehitystä kansainvälisessä yhteistyössä; vuotuiseen kyselyyn osallistuneiden jäsenvaltioiden ja komission vastaukset julkaistaan nyt ensimmäisen kerran.

Tiedonantoa on tarkoitus käyttää myös Istanbulissa järjestettävässä vähiten kehittyneisiin maihin keskittyvässä YK:n konferenssissa[2] sekä Busanissa kokoontuvassa avun tuloksellisuutta käsittelevässä korkean tason foorumissa IV[3].

Tiedonannossa esitetään yhteenveto ehdotuksista EU:n tavoitteiden saavuttamiseksi, pohditaan keinoja julkisen kehitysavun nykytasojen ja vuoden 2015 tavoitteen välillä vallitsevan arviolta 50 miljardin euron vajeen kattamiseksi sekä luodaan runko kertomukselle, jonka neuvosto toimittaa Eurooppa-neuvostolle julkisesta kehitysavusta vuosittain käytävää vertaisarviointikeskustelua varten. Keskustelua käydään siitä, miten EU:n julkisen kehitysavun tavoitteet voitaisiin saavuttaa vuoteen 2015 mennessä.[4]

EU:N KEHITYSRAHOITUS GLOBAALISSA KONTEKSTISSA

EU on ollut eturintamassa pyrittäessä kohentamaan kehitysmaiden elinolosuhteita. Vuosituhattavoitteista New Yorkissa viime syksynä järjestetyssä YK:n huippukokouksessa se kehotti maailman johtajia yhtymään maailmanlaajuiseen konsensukseen yhteisestä toiminnasta. Köyhyyden torjumisen kannalta on ehdottoman tärkeää lisätä kehitysrahoituksen määrää ja lähteitä. Pelkkä rahan määrän lisääminen ei kuitenkaan johda kehitykseen. Kehitysmailla on ensisijainen vastuu omasta kehityksestään samoin kuin politiikkojensa ja hallintotapansa parantamisesta. Sen lisäksi, että EU on kehitysavun merkittävä rahoittaja, se toteuttaa monenlaisia toimia kehitysmaiden kestävän kehityksen tukemiseksi: se suunnittelee avustuspolitiikat yhteistyössä kumppanimaiden kanssa, huolehtii EU:n sisäpolitiikkojen ja kehitystavoitteiden yhdenmukaisuudesta ja auttaa kehitysmaita maailmanlaajuisten haasteiden ratkomisessa. Toisin kuin avunantajien valtaosa, EU on asettanut itselleen määrälliset ja laadulliset tavoitteet, joita vasten sen saavutuksia voidaan mitata.

EU:n sitoumukset perustuvat eri rahoituslähteet kattaviin kehitysrahoituksen kansainvälisiin asiakirjoihin[5], joissa ei tosin oteta riittävästi huomioon globaalissa toimintaympäristössä tapahtuvia muutoksia, kuten uusia julkisen kehitysavun antajia ja sijoittajia, hyväntekeväisyysjärjestöjä, etelän maiden keskinäistä yhteistyötä ja yksityissektorin panosta. Julkinen kehitysapu ei ole ainoa kehitysrahoituksen lähde, mutta kylläkin tunnetuin julkisten avunantajien toiminnan indikaattori ja siksi tämän tiedonannon keskipisteessä.

Vuosina 2004–2010 EU:n ja sen jäsenvaltioiden osuus kaikkien OECD:n kehitysapukomitean (DAC) ja EU:n avunantajien nettomääräisestä julkisesta kehitysavusta oli 57 prosenttia. Julkisen kehitysavun 25,7 miljardin euron lisäyksestä samalla ajanjaksolla niiden osuus oli 65 prosenttia. Vuonna 2010 OECD:n kehitysapukomitean ja EU:n avunantajien julkisen kehitysavun nimellisarvo nousi 97,2 miljardiin euroon. EU:n ja sen jäsenvaltioiden osuus tästä potista on 58 prosenttia. Sen lisäksi, että EU ja sen jäsenvaltiot ovat yhdessä maailman suurin avunantaja, ne ovat luvanneet lisätä julkisen kehitysavun määrää 0,7 prosenttiin niiden yhteenlasketusta bruttokansantulosta vuoteen 2015 mennessä. Näin avun määrä kasvaisi nykyisestä 53,8 miljardista eurosta vielä 50 miljardilla eurolla.

Kaavio: EU:n ja sen jäsenvaltioiden sekä EU:hun kuulumattomien G8-maiden julkinen kehitysapu

[pic]

Lähde: OECD:n kehitysapukomitean taulukko 1

Kehitysmaille on tarjolla julkisen kehitysavun lisäksi muitakin merkittäviä rahoituslähteitä. Esimerkiksi maastamuuttajien rahalähetysten määräksi arvioidaan vuoden 2010 osalta 245 miljardia euroa ja yksityisiä hyväntekeväisyysvaroja kertyy joidenkin laskelmien mukaan vuosittain noin 35 miljardia euroa.[6] Lisäksi suorat ulkomaiset sijoitukset ovat määrältään julkisen kehitysavun luokkaa, ja uudet talousmahdit, kuten Brasilia, Venäjä, Intia ja Kiina, käyttävät enenevässä määrin varoja kehitysmaiden tukemiseen. Vaikka nämä rahoituslähteet eroavat luonteeltaan ja hallinnointitavaltaan julkisesta kehitysavusta, yhdessä niillä voitaisiin paremmin tukea kehitystä ja ratkoa maailmanlaajuisia haasteita.

EU:N SAAVUTUKSET VUONNA 2010

Tässä tiedonannossa ja siihen liittyvässä valmisteluasiakirjassa kerrotaan, miten EU ja sen jäsenvaltiot ovat edistyneet sitoumustensa täyttämisessä. Tiedonannosta käy ilmi, että kokonaisuutena tarkasteltuna EU on edistynyt tasaisesti, tosin sitoumus- ja jäsenvaltiokohtaisesti on suuria eroja.

Lisää resursseja kehitykseen ja globaaleihin haasteisiin

Tuki kehitykseen osoitettujen kotimaisten resurssien kasvattamiselle

Kotimaisten varojen lisääminen nähdään yleensä ensisijaisena keinona tehdä kehityksestä kestävää ja päästä ajan mittaan irti apuriippuvuudesta. Kehitysmaiden valtionbudjetit ovat ylivoimaisesti suurin kehitysrahoituksen lähde. Riippumattomuus ulkoisesta tuesta luo julkiseen talouteen liikkumavaraa, joka on välttämätöntä vuosituhattavoitteiden rahoittamiseksi, ja vahvistaa valtion ja kansalaisten välistä yhteyttä.

EU ja sen jäsenvaltiot jatkoivat vuonna 2010 niiden menetelmien kehittämistä, joita ne käyttävät työskennellessään kumppanimaiden kanssa näiden kysymysten parissa. Tavoitteena on lisätä tukea kotimaisten tulojen kasvattamiselle kehitysmaissa muun muassa niiden valmiuksia kehittämällä. Toiminnassa noudatetaan hyvän verohallinnon periaatteita (läpinäkyvyys, tiedonvaihto ja oikeudenmukainen verokilpailu), ja se nivoutuu osaksi yleisempiä pyrkimyksiä vahvistaa hyvää hallintotapaa ja julkista varainhoitoa. EU jatkaa näiden periaatteiden edistämistä ja kehitysmaiden tukemista veronkierron ja haitallisten verotuskäytäntöjen torjumisessa. Tavoitteena on luoda kansainvälinen verotusympäristö, joka on läpinäkyvä ja yhteistyökykyinen.

EU on jo lisännyt tukeaan kaivosteollisuuden avoimuutta ajavalle aloitteelle (EITI), jota pidetään esimerkkinä valtion tulojen läpinäkyvyyttä ja vastuuvelvollisuutta koskevasta maailmanlaajuisesta normista. Aloite tukee kehitysmaiden pyrkimyksiä parantaa maassaan toimivan kaivosteollisuuden hallintotapaa. EU pyrkii myös parantamaan kehitykseen vaikuttavien politiikkojen johdonmukaisuutta esimerkiksi kannustamalla monikansallisia yrityksiä julkaisemaan maakohtaiset rahoitustiedot avoimuuden ja yritysten hyvän hallintotavan nimissä. Komissio harkitsee antavansa asiasta lainsäädäntöä syksylle suunnitteilla olevan avoimuusdirektiivin tarkistuksen yhteydessä. Vähimmäistavoitteena on säännellä pörssiyhtiöiden toimintaa kaivosteollisuuden alalla. Avoimuuden lisääminen ja yritysten hallintotavan parantaminen ovat keinoja auttaa kehitysmaita tehostamaan tulonkeruuta ja maksimoimaan verotulot ja siten turvaamaan julkisten hyödykkeiden ja palvelujen tarjonta.

EU antaa eniten apua, mutta jäi jälkeen vuoden 2010 tavoitteista

EU on maailman kunnianhimoisin avunantajaryhmä, joka on YK:n pitkäaikaisen tavoitteen mukaisesti sitoutunut osoittamaan 0,7 prosenttia yhteenlasketusta bruttokansantulostaan julkiseen kehitysapuun vuoteen 2015 mennessä. EU:n johtajat sopivat tästä jäsenvaltioiden yksilöllisiin tavoitteisiin perustuvasta kollektiivisesta tavoitteesta vuonna 2005.

Sopimukseen sisältyi myös välitavoite, jonka mukaan julkiseen kehitysapuun osoitetaan vuoteen 2010 mennessä 0,56 prosenttia bruttokansantulosta. Jäsenvaltiot eivät onnistuneet välitavoitteessa, vaikka julkisen kehitysavun määrä nousikin ennätykselliseen 53,8 miljardiin euroon. Määrä vastaa 0,43:a prosenttia bruttokansantulosta, ja siinä oli talouden laskusuhdanteesta huolimatta kasvua yli 4,5 miljardia euroa. Tavoitteesta jäi puuttumaan 15 miljardia euroa.

Jäsenvaltioiden välillä on edelleen suuria eroja: osa pyrkii tekemään osuutensa yhteisen sopimuksen täytäntöönpanosta, kun taas osa ei pidä kiinni yksilöllisistä sitoumuksistaan, joista EU:n tavoite muodostuu. Tämä rapauttaa taakan tasapuolista jakamista EU:n sisällä koskevan periaatteen toteutumista ja on saattanut johtaa avun leikkauksiin sellaisissa jäsenvaltioissa, joiden julkisen kehitysavun osuus bruttokansantulosta on jo ollut 0,7 prosenttia tai enemmän. Jos EU:n jäsenvaltiot eivät tee sovittua osuuttaan, EU ei yllä vuoteen 2015 ulottuvaan kollektiiviseen tavoitteeseensa. Tässä yhteydessä on erityisen huolestuttavaa, että eräät jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet vähentävänsä julkista kehitysapuaan vuonna 2011 ja sen jälkeen, mikä hankaloittaa EU:n yhteisiä pyrkimyksiä. Euroopan komission mukaan julkisen kehitysavun nettomaksut olivat 14,95 miljardia euroa vuonna 2010. Määrään sisältyy 5,15 miljardia euroa Euroopan investointipankin (EIP) edullisia lainoja, jotka on rahoitettu pääosin EIP:n omista varoista ja loput Euroopan kehitysrahastosta ja EU:n talousarviosta.

Kaavio: Jäsenvaltioiden julkisen kehitysavun kehitys vuonna 2010 (prosentteina bruttokansantulosta)

[pic]

Lähde: OECD:n kehitysapukomitean ja EU:n vuotuinen kehitysrahoituskysely

Julkinen kehitysapu Afrikalle. EU jäsenvaltioineen on edelleen Afrikan suurin avunantaja: vuonna 2009 ne avustivat maanosaa 20,5 miljardilla eurolla. Vuonna 2005 annettu sitoumus lisätä julkista kehitysapua Saharan eteläpuoliselle Afrikalle ja kanavoida vähintään puolet kaikesta niiden antamasta avusta Afrikalle on kuitenkin toteutunut vain osittain. Vaikka julkinen kehitysapu Saharan eteläpuoliselle Afrikalle on kasvanut 2,7 miljardilla eurolla vuodesta 2004, vain 26 prosenttia julkisen kehitysavun reaalikasvusta on päätynyt Afrikkaan.

Julkinen kehitysapu vähiten kehittyneille maille. Julkisen kehitysavun kokonaistavoitteen mukaisesti EU jäsenvaltioineen sitoutui vuonna 2008 käyttämään vuoteen 2010 mennessä vähintään 0,15 prosenttia yhteenlasketusta bruttokansantulostaan julkiseen kehitysapuun vähiten kehittyneille maille. Tavoitteesta jäätiin hiuksenhienosti: käytettävissä olevien alustavien tietojen mukaan EU:n julkinen kehitysapu vähiten kehittyneille maille oli 0,13 prosenttia bruttokansantulosta vuonna 2010. Vuonna 2009 kahdeksan jäsenvaltiota ylsi yksilölliseen tavoitteeseensa ja kolme muuta jäsenvaltiota antoi vähintään kolmanneksen koko julkisesta kehitysavustaan vähiten kehittyneille maille ja osoitti siten päättäväisyytensä auttaa köyhimpiä maita.

EU:n rahoitus ilmastonmuutoksen torjunnalle ja biodiversiteetin säilyttämiselle

Kehitysmaat tarvitsevat lisää tukea sopeutuakseen ilmastonmuutokseen ja lievittääkseen sen vaikutuksia. YK:n ilmastonmuutossopimuksen osapuolten Kööpenhaminassa vuonna 2009 pitämän konferenssin alla EU sitoutui 7,2 miljardin euron panoksella[7] tukemaan kehitysmaiden ilmastorahoituksen nopeaa käyttöönottoa vuosina 2010–2012. Vuonna 2010 EU jäsenvaltioineen antoi 2,34 miljardia euroa vuosien 2010–2012 kokonaistavoitteensa mukaisesti.[8] EU pohtii myös keinoja lunastaa Cancúnin sopimuksiin perustuva kehittyneiden maiden sitoumus saada yhteistuumin vuoteen 2020 mennessä käyttöön 100 miljardia Yhdysvaltain dollaria vuosittain eri lähteistä (julkisista, yksityisistä, monenvälisistä ja innovatiivista).[9] Haasteena on kehittää vertailukelpoisia ja avoimia menetelmiä ilmastorahoituksen mittaamiseen, todentamiseen ja siitä raportoimiseen. Vaikka EU ja sen jäsenvaltiot ovat edistyneet hyvin nopean rahoituksen täytäntöönpanon avoimessa raportoinnissa, lisäedistystä tarvitaan varsinkin pidemmän aikavälin rahoituksen suhteen, jotta luottamus kansainväliseen prosessiin säilyy.

Biodiversiteetin suojeleminen on sekin EU:n asialistan kärkipäässä. Nagoyassa vuonna 2010 järjestetyssä biodiversiteettisopimuksen osapuolten konferenssissa EU sitoutui lisäämään rahoitusta huomattavasti vuoteen 2020 mennessä. Tavoitteena on tehostaa vuodet 2011–2020 kattavan strategisen suunnitelman täytäntöönpanoa sekä toteuttaa tehokkaita ja kiireellisiä toimia biodiversiteetin köyhtymisen pysäyttämiseksi ja sitä kautta ihmisten hyvinvoinnin edistämiseksi ja köyhyyden poistamiseksi. Monet jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet kasvattavansa biodiversiteetin säilyttämistä kehitysmaissa koskevia sitoumuksiaan merkittävillä summilla.

Kehityksen innovatiiviset rahoituslähteet ja -mekanismit

Apu yksinään ei tule koskaan kattamaan kaikkia niitä rahoitustarpeita, joita kehitysmailla on niiden pyrkiessä saavuttamaan vuosituhattavoitteet ja muut kansainvälisesti sovitut kehitystavoitteet. Tästä syystä EU harkitsee vakavasti innovatiivisia rahoitusmekanismeja, joiden potentiaali tuottaa tuloja on huomattava.[10] Tavoitteena on varmistaa kestävää kehitystä tukevan rahoituksen ennustettavuus. Monet jäsenvaltiot käyttävät jo innovatiivisia rahoituslähteitä ja -mekanismeja, joilla on toistaiseksi saatu kokoon noin 13 miljardia euroa kehitysrahoitusta. Vaikka osa jäsenvaltioista harkitseekin uusien rahoituslähteiden ja -mekanismien käyttöä, EU:lla ei toistaiseksi ole yhteistä lähestymistapaa mahdollisimman suuria tuloja tuottaville innovatiivisille lähteille ja mekanismeille. Innovatiivista lähteistä peräisin olevien tulojen käyttömekanismien on oltava avun tuloksellisuudesta kansainvälisesti sovittujen periaatteiden mukaisia, minkä lisäksi on vältettävä rinnakkaisten varainkäyttökanavien luomista.

Julkisen kehitysavun hyödyntäminen yksityisen rahoituksen houkuttelussa

EU on jo pitkään ollut sitä mieltä, että yksityissektorin kanssa tehtävällä yhteistyöllä on hyvät mahdollisuudet edistää osallistavaa kasvua ja kestävää kehitystä. EU ja jäsenvaltiot käyttävät erilaisia kannustimia (investointitakauksia, erityisrahastoja, edullisia lainoja, tukia yhteisyrityksille jne.) tukeakseen yksityisiä pääomavirtoja kehitysmaihin ja vahvempaa kansainvälistä kehystä yritysten vastuulliselle toiminnalle. EU ja jäsenvaltiot voisivat käyttää enemmän lainojen ja avustusten yhdistelmää, oman pääoman ehtoisia instrumentteja tai riskinjakovälineitä, jotta kumppanimaiden investointitarpeisiin saataisiin lisärahoitusta, myös yksityissektorilta. Tätä on tarkoitus käsitellä EU:n kehityspolitiikan tulevaisuudesta piakkoin tehtävissä ehdotuksissa.

Maastamuuttajien rahalähetykset ovat nekin tärkeä kehitysmaiden kehitystä tukeva rahoituslähde. EU kuitenkin korostaa niiden yksityistä luonnetta. Rahalähetykset EU:sta kehitysmaihin ovat varovaistenkin arvioiden[11] mukaan samaa suurusluokkaa EU:n julkisen kehitysavun kokonaismäärän kanssa. Näiden rahavirtojen vaihteluilla voi olla suurta vaikutusta vastaanottajien elinoloihin kehitysmaissa. EU on luvannut alentaa rahalähetysten kustannuksia ja helpottaa niiden tekemistä.[12] Lupauksensa mukaisesti EU ja jäsenvaltiot jatkoivat vuoden 2010 aikana ponnisteluja monella rintamalla, esimerkiksi parantamalla tietojen laatua, lisäämällä maksupalvelumarkkinoiden avoimuutta ja kilpailua, rahoittamalla rahalähetyksiin liittyviä hankkeita, tukemalla kehitysmaiden rahoituspalveluja ja kehittämällä maastamuuttajien finanssiosaamista. Joissakin jäsenvaltioissa rahalähetysten kustannukset laskivat, toisissa ne nousivat.[13] Haasteita riittää: i) tärkeimmistä reiteistä, lähetyskustannuksista ja epävirallisista rahavirroista EU:n ulkopuolelle tarvitaan tarkkoja tietoja, ii) kustannusten laskeminen myös vastaanottajapuolella kehitysmaissa, iii) mahdollistavan toimintaympäristön luominen, ja iv) rahoitusmahdollisuuksien ja finanssiosaamisen kehittäminen.

Kauppaa tukeva apu: kehitysmaiden kaupankäyntivalmiuksien tukeminen

Kaupankäynti alueellisilla ja kansainvälisillä markkinoilla on merkittävä keino tukea osallistavaa kasvua, ja se on toiminut monien esimerkillisten kehitystarinoiden moottorina. EU on tukenut kehitysmaita valjastamalla kaupankäynnin systemaattisesti kehityksen välineeksi. EU jäsenvaltioineen on sopinut toimista kauppaa tukevan avun lisäämiseksi ja sen vaikutusten tehostamiseksi osana kauppaa tukevan avun yhteistä strategiaa. Vuonna 2009 EU:n yhteenlaskettu kauppaa tukeva apu oli 10,5 miljardia euroa eli saman verran kuin edellisvuonna saavutettu ennätysmäärä.[14] EU:n ja jäsenvaltioiden antaman kauppaan liittyvän tuen (yksi kauppaa tukevan avun osatekijä) määrä lisääntyi huomattavasti vuonna 2009 ja ylsi 3 miljardiin euroon, mikä on reilusti enemmän kuin vuodeksi 2010 ja siitä eteenpäin asetettu 2 miljardin euron vuositavoite.

Afrikasta tuli vuonna 2009 EU:n kauppaan liittyvän tuen ja kauppaa tukevan avun suurin saaja. Vuotta 2009 koskevien tietojen perusteella myös Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtioille myönnetty kauppaa tukeva apu kasvoi huomattavasti ja oli määrältään 3,6 miljardia euroa. EU:n ja sen jäsenvaltioiden osuus vähiten kehittyneille maille myönnetystä kauppaa tukevasta avusta pysyi entisellä tasolla (22 prosenttia).

EU:n paikallistoimistojen raporttien perusteella sekä kauppaa tukevan avun määrää että tuloksellisuutta tukevissa prosesseissa on tapahtunut hienoista kehitystä. Esimerkkejä tästä kehityksestä ovat kauppakysymysten käsittely EU:n avunantajien ja kumppaneiden välisessä poliittisessa vuoropuhelussa, kauppaa tukevan avun kysynnän kasvu kumppanimaissa, kauppastrategioiden laatimisen ja täytäntöönpanon koordinointi, kaupan alan tarvearvioinnit, yhteiset operaatiot ja yhdenmukaistaminen sekä aluetason taloudellista yhdentymistä koskevien strategisten painopisteiden sisällyttäminen kansallisiin kehityssuunnitelmiin ja kauppastrategioihin. Kaikki nämä osa-alueet on pidettävä jatkuvan ja huolellisen tarkastelun kohteena. Kauppaan liittyvän tuen tehostettu integroitu toimintakehys on oiva keino auttaa vähiten kehittyneitä maita kiinnittämään enemmän huomiota kauppaan liittyviin kysymyksiin ja tehostamaan kauppaa tukevaa apua.

Tarve ehkäistä uusia velkakriisejä kehitysmaissa

EU ja sen jäsenvaltiot tekevät oman osuutensa varmistaakseen kansainvälisen velkahelpotusaloitteen ja voimakkaasti velkaantuneita köyhiä maita koskevan aloitteen täysimääräisen täytäntöönpanon. Matalan tulotason ja keskitulotason maiden velanhoitokyky ja velkakierteen riski on otettava huomioon lisättäessä lainojen ja avustusten yhdistelmäkäyttöä kehitysmaiden tukemiseen. Uusilta velkakriiseiltä välttymiseksi on tuettava moitteettomaan velanhoitoon liittyvien valmiuksien kehittämistä sekä vastuullisia anto- ja ottolainauskäytäntöjä.

EU:n avun vaikutus

Avun tehostaminen

EU on johtanut kansainvälisiä ponnisteluja avun tuloksellisuuden parantamiseksi. Pariisin julistuksessa ja Accran toimintasuunnitelmassa vahvistetut avun tuloksellisuutta koskevat periaatteet on sisällytetty avun tuloksellisuutta koskevaan EU:n toimintakehykseen[15]. Kehys sisältää sitoumuksia ja välitavoitteita, joiden avulla EU ja jäsenvaltiot voivat mitata edistymistään julkisen kehitysavun tehostamisessa. Vaikka monien indikaattoreiden osalta on tapahtunut jonkinasteista kehitystä, ”rahalle vastinetta” –tavoitteen toteutuminen edellyttää lisätoimia. Tavoitteena on oltava EU:n avun vaikuttavuuden lisääntyminen kautta linjan. Asiaan paneudutaan myöhemmin tänä vuonna annettavissa tiedonannoissa, jotka koskevat EU:n yhteistä avun ohjelmasuunnittelua ja EU:n yhteistä kantaa Busanin konferenssia varten. Busanissa avun tuloksellisuutta koskevien periaatteiden täytäntöönpanoa on tarkoitus tarkastella laajemmassa kehityskontekstissa. Uutena haasteena on ymmärtää, mikä sija avun tuloksellisuutta koskevilla periaatteilla on laajavaikutteisessa avussa, ja tehostaa niiden täytäntöönpanoa maatasolla.

Globaali finanssihallinta ja kehitysmaiden vaikutusvallan lisääminen

EU on systemaattisesti kannattanut kehitysmaiden vaikutusvallan lisäämistä kansainvälisissä rahoituslaitoksissa. Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki hyväksyivät molemmat vuonna 2010 merkittäviä hallintotapojen uudistuksia, joilla muun muassa lisätään kehitysmaiden ja siirtymätalousmaiden äänimäärää ja kiintiöosuuksia. EU:n on osaltaan varmistettava, että nämä uudistukset pannaan ripeästi täytäntöön. Maailmanpankin seuraavaa, vuonna 2015 järjestettävää osakkuuskatselmusta silmällä pitäen EU katsoo, että pankin edullisista lainoista vastaavalle Kansainväliselle kehitysjärjestölle suoritettavat maksuosuudet olisi jatkossa otettava aina huomioon äänioikeuksia määritettäessä. Näin kaikille osakkaille luotaisiin oikeanlaiset kannustimet huolehtia pankin rahoituksen kestävyydestä pitkällä aikavälillä. EU:n olisi myös lisättävä koordinointia kansainvälissä rahoituslaitoksissa, jotta se puhuisi yhdellä äänellä tärkeitä kysymyksiä käsiteltäessä.

PÄÄTELMÄT

Valmisteluasiakirjan havaintojen perusteella komissio suosittaa seuraavien toimien toteuttamista.

1. EU:n ja sen jäsenvaltioiden olisi annettava enemmän tukea kehitysmaille niiden pyrkiessä lisäämään kehitykseen käytettävissä olevien kotimaisten varojen määrää verotuksen hyvää hallintotapaa koskevia periaatteita noudattaen .

2. Koska jäsenvaltiot eivät yltäneet vuoteen 2010 asetettuun välitavoitteeseen , jonka mukaan 0,56 prosenttia bruttokansantulosta käytetään julkiseen kehitysapuun, niiden olisi vuonna 2005 antamansa sitoumuksen mukaisesti

3. vahvistettava EU:n kollektiivinen sitoumus nostaa julkisen kehitysavun määrä 0,7 prosenttiin niiden yhteenlasketusta bruttokansantulosta vuoteen 2015 mennessä. Koska EU:n kehityspolitiikan huomattavasta lisäarvosta on selvää näyttöä, EU:n julkisen kehitysavun määrän olisi osaltaan tuettava tätä tavoitetta[16];

4. vahvistettava saavuttavansa yksilölliset julkisen kehitysavun tavoitteensa, koska jokainen jäsenvaltio, joka ei hoida omaa osuuttaan sovituista tavoitteista, heikentää EU:n 0,7 prosentin kollektiivisen tavoitteen toteutumista:

5. EU-15:n on päästävä vähintään 0,51 prosenttiin (julkisen kehitysavun osuus bruttokansantulosta) mahdollisimman pian ja 0,7 prosenttiin vuoteen 2015 mennessä, ja ne maat, jotka ovat jo ylittäneet tavoiterajan, sitoutuvat tasonsa säilyttämiseen;

6. EU-12:n on pyrittävä julkisessa kehitysavussaan mahdollisimman pian vähintään 0,17 prosenttiin bruttokansantulosta ja 0,33 prosenttiin vuoteen 2015 mennessä;

7. toteuttava konkreettisia toimia tavoitteiden saavuttamiseksi muun muassa laatimalla monivuotiset toimintasuunnitelmat ja kirjaamalla julkisen kehitysavun tavoitteet kansalliseen lainsäädäntöön;

8. julkaistava tulevia toimia koskevia tietoja, joista käy ilmi julkisen kehitysavun määrärahojen kehitys vuositasolla vuoteen 2015 asti, ja toimitettava tiedot neuvostolle, joka laatii niiden pohjalta julkisen kehitysavun vuosikertomuksen Eurooppa-neuvostolle.

9. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava ja lunastettava kollektiivinen sitoumuksensa lisätä julkista kehitysapua Afrikalle . EU:n julkinen kehitysapu Afrikalle ei ole lisääntynyt samaan tahtiin kuin sen julkinen kehitysapu kokonaisuutena. Jäsenvaltioiden olisi tehostettava toimintaansa, jotta vähintään puolet niiden julkisen kehitysavun kasvusta päätyisi Afrikkaan. EU:n ja jäsenvaltioiden olisi koordinoitava toimintaansa, jotta suurimmassa avuntarpeessa olevat Afrikan maat saisivat enemmän julkista kehitysapua.

10. Jäsenvaltioiden olisi vahvistettava ja lunastettava sitoumuksensa lisätä julkista kehitysapua vähiten kehittyneille maille . Niiden olisi koordinoitava avun lisäämistä niin, että painopiste on köyhyyden torjunnassa, ja päästävä tavoitteeseen eli myönnettävä vähintään 0,15 prosenttia bruttokansantulostaan vähiten kehittyneille maille. Kaikkien EU:n jäsenvaltioiden on tehtävä osansa tavoitteen saavuttamiseksi.

11. EU:n ja sen jäsenvaltioiden olisi harkittava avun tuloksellisuutta koskevien sitoumusten täytäntöönpanon tehostamista panostamalla siihen, että kumppanimailla on valmiudet ohjata täysipainoisesti omaa kehitystään ja hallinnoida apua. Mahdollisia keinoja ovat

12. EU:n avun yhteisen ohjelmasuunnittelun kehittäminen edelleen; komissio esittää asiasta ehdotuksen vuoden 2011 aikana;

13. työnjakoa koskevan EU:n nopean toiminnan aloitteen vahvistaminen tekemällä siitä laajempi tukiverkosto avun tuloksellisuutta koskevan EU:n toimintakehyksen täytäntöönpanolle;

14. yhdessä toimiminen – avun tuloksellisuutta koskevien sitoumusten täytäntöönpanosta EU:ssa saatujen kokemusten perusteella – sen eteen, että Busanin foorumissa onnistuttaisiin määrittelemään keinot maksimoida avun tuloksellisuutta painottavien tekijöiden vaikutus kumppanimaiden kehitykseen. Komissio tekee myöhemmin tänä vuonna ehdotuksen Busanissa esitettävästä EU:n yhteisestä kannasta.

15. EU:n ja sen jäsenvaltioiden on kauppaa tukevan avun puitteissa

16. tehostettava vähiten kehittyneille maille myönnettävää kauppaa tukevaa apua esimerkiksi kiinnittämällä enemmän huomiota kyseisten maiden valmiuksiin laatia ja panna täytäntöön osallistavaa ja kestävää kasvua tukevia kaupan alan kehitysstrategioita; erityistä huomiota on kiinnitettävä siihen, miten vähiten kehittyneille maille myönnettävän kauppaan liittyvän tuen tehostettua integroitua toimintakehystä voitaisiin hyödyntää sidosryhmien toiminnan koordinoinnissa ja strategioiden laatimisessa;

17. parannettava kauppaa tukevan avun tuloksellisuutta maatasolla esimerkiksi hyödyntämällä kaupan tarvearviointeja paremmin, tehostamalla kauppaan liittyviä strategioita tukevien foorumien toimintaa ja tarttumalla tilaisuuksiin lisätä yhteisiä operaatioita;

18. lisättävä tukea alueelliselle yhdentymiselle , myös kansallisella tasolla;

19. tuettava kumppanimaiden omaa seurantaa, joka kohdistuu kauppaa tukevan avun tuloksiin ja vaikutuksiin sekä maiden omien kaupan alan kehitysstrategioiden edistymiseen.

20. Innovatiiviset rahoituslähteet ovat oivallinen keino täyttää kehitysrahoituksessa olevia aukkoja. Jäsenvaltioiden olisi keskitettävä ponnistelunsa innovatiivisiin, runsaasti tuloja tuottaviin rahoitusmekanismeihin ja varmistettava, että merkittävä osa näin saaduista tuloista käytetään kehitysmaiden hyväksi.

21. Julkinen kehitysapu ja ilmastorahoitus täydentävät toisiaan. Molempien tarkoituksena on tukea kehitysmaita ”ilmastonkestävän” tulevaisuuden rakentamisessa.

22. Niin EU:n avunantajilla kuin kehitysmailla on oltava yksi ilmastoystävällinen kehitysstrategia, joka kattaa sekä ilmastonmuutokseen sopeutumisen että sen vaikutusten lieventämisen.

23. EU:n avunantajien olisi kannustettava muita toimijoita ilmastorahoitustoimiin avun tuloksellisuutta koskevia periaatteita noudattaen.

24. Cancúnin sopimusten mukaisesti ilmastorahoituksen on oltava uutta ja täydentävää, mistä vallitsee varsin kirjavia näkemyksiä. Eurooppa-neuvosto sopi vuonna 2009, että on jatkettava ponnisteluja sellaisen lähestymistavan löytämiseksi, jolla voidaan varmistaa, ettei ilmastorahoitus vaaranna köyhyyden torjuntaa eikä vuosituhattavoitteiden toteutumista.

[1] EU Accountability Report 2011 on Financing for Development , SEC(2011) 500 final.

[2] Neljäs vähiten kehittyneitä maita käsittelevä konferenssi Istanbulissa toukokuussa 2011.

[3] Neljäs korkean tason foorumi marraskuussa 2011.

[4] Eurooppa-neuvoston päätelmät, 17.6.2010, 20. kohta.

[5] Monterreyn konsensus vuodelta 2002 ja kehitysrahoitusta koskeva Dohan julistus vuodelta 2008.

[6] http://www.hudson.org/files/pdf_upload/Index_of_Global_Philanthropy_and_Remittances_2010.pdf.

[7] EU:n osuus kehittyneiden maiden lähes 30 miljardin Yhdysvaltain dollarin kollektiivisesta sitoumuksesta tarjota uutta ja täydentävää rahoitusta kyseisellä ajanjaksolla.

[8] Jäsenvaltioiden komission vuotuiseen kehitysrahoituskyselyyn antamien vastausten perusteella, ks. asiakirjan SEC(2011) 501 final liitteessä 4 oleva II osa. Jäsenvaltioiden ilmoittamia lukuja on hieman tarkistettu niistä alustavista tiedoista, jotka toimitettiin Cancúnin kokoukseen laadittua ja neuvoston 6. joulukuuta 2010 antamaa nopean rahoituksen kertomusta varten.

[9] Ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja Scaling up international climate finance after 2012 , SEC(2011) 487, 8.4.2011.

[10] Vuosituhattavoitteita koskevat neuvoston päätelmät, 15.6.2010.

[11] http://data.worldbank.org/data-catalog/world-development-indicators.

[12] Neuvoston päätelmät, 11.11.2008, EU:n yhteinen kanta Dohan kehitysrahoituskonferenssia varten.

[13] http://remittanceprices.worldbank.org/.

[14] Vuoden 2010 tiedot eivät ole vielä saatavilla.

[15] Neuvoston pääsihteeristön konsolidoitu teksti 18239/10, 11.1.2011.

[16] EU:n talousarvion kokonaistarkastelu , KOM(2010) 700, 19.10.2010.