Ehdotus on yhdenmukainen digitaalisilla sisämarkkinoilla sovellettavaa lakia ja tuomioistuinten toimivaltaa koskevien voimassa olevien EU:n sääntöjen kanssa. Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12 päivänä joulukuuta 2012 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 1215/2012 ja sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista (Rooma I) 17 päivänä kesäkuuta 2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 593/2008 vahvistetaan tuomioistuinten toimivaltaa ja sovellettavaa lakia koskevat säännöt, joita sovelletaan myös digitaaliseen ympäristöön. Nämä säädökset on hyväksytty varsin hiljattain, ja niihin liittyvässä lainsäädäntöprosessissa on otettu tarkoin huomioon internetin vaikutukset. Tietyissä, erityisesti kuluttajasopimuksia koskevissa säännöissä otetaan huomioon myös internetissä tehtävät liiketoimet. Näiden sääntöjen tarkoituksena on suojata kuluttajia muun muassa digitaalisilla sisämarkkinoilla takaamalla kuluttajille suoja, joka perustuu sellaisiin heidän kotimaansa säännöksiin, joista ei voida poiketa. Koska tämän tavaroiden verkkokauppaa ja muuta etämyyntiä koskevan ehdotuksen tarkoituksena on yhdenmukaistaa kuluttajansuojaa koskevat keskeiset pakottavat säännökset, elinkeinonharjoittajien ei tarvitse enää mukautua tällaisiin 28 erilaisen oikeusjärjestelmän erikoispiirteisiin. Sen lisäksi, että tässä ehdotuksessa esitetään uudet sopimussäännöt tavaroiden verkkokauppaa ja muuta etämyyntiä varten, voimassa olevat kansainvälistä yksityisoikeutta koskevat säännöt muodostavat Euroopan digitaalisilla markkinoilla käytävää kauppaa varten selkeän oikeudellisen kehyksen, jossa otetaan huomioon sekä kuluttajien että yritysten edut. Siksi tämä lainsäädäntöehdotus ei edellytä muutosten tekemistä voimassa olevaan kansainvälistä yksityisoikeutta koskevaan EU:n kehykseen, johon mm. asetus (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) kuuluu.

Tämän ehdotuksen keskeiset aineelliset säännökset kattavat pakottavien kansallisten kuluttajasääntöjen tärkeimmät eroavuudet, jotka ovat jäljellä sen jälkeen kun jäsenvaltiot ovat panneet täytäntöön ne vähimmäistason yhdenmukaistamista koskevat säännöt, jotka on vahvistettu kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25 päivänä toukokuuta 1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/44/EY. Nämä kansallisten sääntöjen tärkeimmät eroavuudet vaikuttavat elinkeinonharjoittajien päätöksiin siitä, ryhtyvätkö he myymään tavaroita toisiin jäsenvaltioihin, ja jos ryhtyvät, niin missä laajuudessa.

Sen vuoksi komissio on tämän ehdotuksen yhteydessä käynnistänyt voimassa olevan EU:n kuluttajalainsäädännön perusteellisen tarkastelun, joka on osa sääntelyn toimivuutta ja tuloksellisuutta koskevaa ohjelmaa (Regulatory Fitness and Performance programme, REFIT). Kulutustavaroiden kaupasta ja niihin liittyvistä takuista annetun direktiivin soveltamisesta perinteiseen tavaroiden kauppaan on tehty toimivuustarkastus, jonka tulokset ovat saatavilla todennäköisesti vuoden 2016 jälkipuoliskolla. Vaikka nämä tiedot ja siten toimivuustarkastuksen lopputulos eivät tältä osin ole vielä käytettävissä, niiden perusteella tehtävät päätelmät voitaisiin ottaa huomioon lainsäätäjien käsitellessä tavaroiden verkkokauppaa ja muuta etämyyntiä koskevaa ehdotusta, jos päätelmät osoittavat, että komission olisi annettava aloite perinteisestä tavaroiden kaupasta.

Tavaroiden verkkokauppaan liittyvät toimenpiteet on toteutettava nopeasti. Toisaalta etämyyntiä koskevien sääntöjen yhdenmukaistamiseen saattaa liittyä riski siitä, että etämyyntiä koskevat säännöt poikkeavat perinteisessä kaupankäynnissä sovellettavista säännöistä. Koska tuotteita myydään yhä useammin eri jakelukanavia käyttäen (eli sekä suoraan tavallisissa kaupoissa, verkossa tai muulla tavoin etämyyntinä), komissio pyrkii välttämään tämän riskin ja varmistamaan, että kuluttajat ja elinkeinonharjoittajat voivat luottaa yhdenmukaiseen oikeudelliseen kehykseen, jota on helppo soveltaa kaikkialla EU:ssa.

Internetiä yksityistarkoituksiin käyttäneistä kuluttajista vain 18 prosenttia teki verkko-ostoksia toisesta EU-maasta vuonna 2014. Sen sijaan kotimaassaan verkko-ostoksia teki 55 prosenttia tähän ryhmään kuuluvista kuluttajista. Kuluttajat ovat epävarmoja tehdessään ostoksia verkossa toisesta maasta. He uskovat olevansa paremmin suojattuja tehdessään verkko-ostoksia omassa maassaan kansallisen lainsäädäntönsä puitteissa. Yksi suurimmista epävarmuustekijöistä koskee kuluttajien keskeisiä sopimusoikeuksia. Toisistaan poikkeavat kansalliset järjestelmät estävät myös kuluttajaoikeuksien tehokkaan täytäntöönpanon valvonnan. Tämän seurauksena kuluttajat menettävät ostosmahdollisuuksia ja joutuvat tekemään hankintansa kapeammasta valikoimasta kalliimmalla hinnalla. Koska kuluttajat eivät luota ulkomaisiin verkkokauppoihin, he eivät myöskään pysty hyödyntämään jäsenvaltioiden välisiä hintaeroja ja saattavat sen vuoksi menettää hyviä tilaisuuksia.

Niistä yrityksistä, jotka toimivat verkossa mutta eivät yli rajojen, 39 prosenttia mainitsee sopimusoikeuden kansalliset eroavuudet yhdeksi suurimmista rajat ylittävän kaupankäynnin esteistä. Tämä koskee erityisesti oikeussuojakeinoja siinä tapauksessa, että tuote on virheellinen. Tätä mieltä on 49 prosenttia verkossa toimivista EU:n vähittäiskauppiaista ja 67 prosenttia niistä kauppiaista, jotka jo tarjoavat tuotteitaan verkossa yli rajojen tai harkitsevat sitä. Sopimusoikeuden kansallisista eroavuuksista on aiheutunut vähittäiskauppiaille noin 4 miljardin euron kertaluonteiset kustannukset. Ne rasittavat erityisesti mikroyrityksiä sekä pieniä ja keskisuuria yrityksiä (pk-yritykset). Ehdotusten tavoitteena on luoda yritysystävällinen toimintaympäristö, jossa yritysten, etenkin pk-yritysten, on helpompi käydä kauppaa yli rajojen. Yrityksille olisi taattava oikeusvarmuus. Niitä olisi myös autettava välttymään tarpeettomilta kustannuksilta, jotka johtuvat kansallisten lainsäädäntöjen eroavuuksista silloin kun yritykset myyvät tavaroita ja digitaalista sisältöä kotimarkkinoidensa ulkopuolelle.

Kuten vuotta 2015 koskevassa komission työohjelmassa todetaan, nämä ehdotukset perustuvat yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskevasta asetusehdotuksesta käydyissä neuvotteluissa saatuihin kokemuksiin. Niissä on esimerkiksi luovuttu tavoitteesta saada aikaan kattavat säännöt sisältävä valinnainen järjestelmä. Sen sijaan ehdotuksilla luodaan kohdennettu, kokonaan yhdenmukaistettu sääntökokonaisuus. Ehdotuksissa on myös otettu huomioon useita tarkistuksia, jotka Euroopan parlamentti teki ensimmäisessä käsittelyssä yhteistä eurooppalaista kauppalakia koskevaan asetusehdotukseen. Näitä ovat muun muassa soveltamisalan rajoittaminen tavaroiden verkkokauppaan ja muuhun etämyyntiin ja toisaalta sen laajentaminen koskemaan tiettyä digitaalista sisältöä, joka toimitetaan muuta vastiketta kuin rahaa vastaan.

Digitaalisten sisämarkkinoiden strategian tavoitteena on poistaa kokonaisvaltaisesti kaikki suurimmat esteet, jotka haittaavat rajat ylittävän verkkokaupan kehitystä digitaalisilla sisämarkkinoilla. Ehdotusta olisi tarkasteltava osana tällaista kokonaisvaltaista lähestymistapaa. Muut tähän liittyvät aloitteet koskevat muun muassa verkkoalustojen asemaa, eurooppalaista pilvipalvelua, arvonlisäveron aiheuttamia rasitteita ja pakettipalveluja. Lisäksi strategiaan kuuluu aloitteita, jotka koskevat täytäntöönpanon valvontaa / oikeussuojakeinoja eli verkkovälitteisen riidanratkaisufoorumin käyttöönottoa ja kuluttajansuojalainsäädännön täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten yhteistyöstä 27 päivänä lokakuuta 2004 annetun asetuksen (EY) N:o 2006/2004 tarkistusta. Täysin yhdenmukaistetut sopimusoikeuden säännöt helpottavat myös kuluttajansuojaa koskevasta yhteistyöstä vastaavien viranomaisten vastuulla olevien koordinoitujen täytäntöönpanotoimien toteuttamista Euroopan unionissa.

2.OIKEUSPERUSTA SEKÄ TOISSIJAISUUS- JA SUHTEELLISUUSPERIAATE

•Oikeusperusta

Ehdotuksen oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, 114 artikla. Sen päätavoite on sisämarkkinoiden toteuttamis- ja toimintaedellytysten parantaminen.

Kansallisten kuluttajasopimussäännösten erot estävät nykyisellään elinkeinonharjoittajia myymästä tuotteitaan verkossa yli rajojen, koska niille aiheutuu sopimusoikeudesta johtuvia ylimääräisiä kustannuksia, kun sopimuksia on mukautettava eri jäsenvaltioiden pakottaviin kuluttajasopimussäännöksiin. Kuluttajat puolestaan ovat epävarmoja siitä, millaisia heidän keskeiset oikeutensa ovat ulkomailla tehtävien verkko-ostosten yhteydessä, ja pysyttelevät siksi mieluummin kotimarkkinoilla. Nämä ongelmat vaikuttavat suoraan sisämarkkinoiden toteutumiseen ja toimintaan ja rajoittavat kilpailua.

Se, että eri jäsenvaltioissa sovelletaan kuluttajien kanssa tehtäviin myyntisopimuksiin erilaisia pakottavia sääntöjä, johtuu ennen muuta kansallisista pakottavista säännöistä, jotka menevät pidemmälle kuin vähimmäistason yhdenmukaistamista koskevat EU:n direktiivit. Nämä erot koskevat useita keskeisiä seikkoja, ja niistä aiheutuu yrityksille lisäkustannuksia ja kuluttajille oikeudellista epävarmuutta.

Direktiivissä 1999/44/EY säädetään kuluttajien saatavilla olevien oikeussuojakeinojen hierarkiasta. Jos tavara on virheellistä, kuluttajalla on oikeus saada se sopimuksen mukaiseksi pyytämällä ensin sen korjaamista tai vaihtamista. Vasta seuraavassa vaiheessa kuluttaja voi vaatia sopimuksen purkamista tai hinnanalennusta. Tätä lähestymistapaa on noudattanut 20 jäsenvaltiota. Muissa jäsenvaltioissa on joko annettu kuluttajan vapaasti valita oikeussuojakeino, tai jos hierarkia on säilytetty, on säädetty myös muusta oikeussuojakeinosta, esimerkiksi oikeudesta kieltäytyä vastaanottamasta virheellistä tavaraa lyhyen määräajan kuluessa.

Direktiivin 1999/44/EY nojalla jäsenvaltiot voivat säätää, että voidakseen käyttää oikeuksiaan kuluttajan on ilmoitettava myyjälle virheestä kahden kuukauden kuluessa sen havaitsemisesta. Jos tällaista ilmoitusta ei tehdä, kuluttaja menettää oikeutensa oikeussuojakeinoihin. Kuluttajille ei ole asetettu tällaista velvoitetta 11 jäsenvaltiossa. Virheestä ilmoittamisen määräaika on 12 jäsenvaltiossa kaksi kuukautta ja 5 jäsenvaltiossa on asetettu jokin muu määräaika.

Direktiivin 1999/44/EY nojalla kuluttaja voi vaatia oikeussuojakeinon soveltamista eli virheen oikaisemista vain jos tavara oli virheellinen luovutushetkellä. Todistustaakka on ensimmäisen kuuden kuukauden aikana käänteinen, eli tänä aikana on myyjän tehtävä osoittaa, että tavara ei ollut virheellinen luovutushetkellä. Tällaista lähestymistapaa on noudatettu 25 jäsenvaltiossa, ja 3 jäsenvaltiossa on hiljattain pidennetty määräaikaa, jonka jälkeen todistustaakka kääntyy.

Direktiivin 1999/44/EY nojalla myyjän voidaan katsoa olevan vähintään kahden vuoden ajan vastuussa virheestä, joka on olemassa tavaran luovutushetkellä. Tämä kahden vuoden määräaika on otettu käyttöön 23 jäsenvaltiossa. Määräaika on yhdessä jäsenvaltiossa pidempi ja kahdessa muussa jäsenvaltiossa rajoittamaton. Kahdessa muussa jäsenvaltiossa lakisääteisen takuuajan kestoa ei ole määritelty erikseen, vaan kuluttajan oikeuksia rajoittaa vanhentumisaika (kansalliseen lainsäädäntöön perustuva määräaika, jonka kuluessa oikeuksiin voi vedota tuomioistuimessa).

Kaiken kaikkiaan ehdotettu säädös poistaisi ne perusoikeuksien toteutumisen esteet, jotka johtuvat tällaisista kuluttajasopimuksia koskevien pakottavien kansallisten säännösten eroavuuksista ja etenkin rajat ylittävien liiketoimien yrityksille aiheuttamista ylimääräisistä kustannuksista ja kuluttajien luottamuksen puutteesta oikeuksiinsa heidän tehdessään ostoksia toisessa EU:n jäsenvaltiossa. Kaikki nämä ongelmat vaikuttavat suoraan sisämarkkinoiden toteutumiseen ja toimintaan ja rajoittavat kilpailua.

Ehdotettu säädös takaisi kuluttajansuojan korkean tason, koska siihen sisältyvät täysin yhdenmukaistetut pakottavat säännöt säilyttäisivät voimassa olevaan EU:n kuluttajalainsäädäntöön perustuvan kuluttajansuojan tason ja monissa tapauksissa jopa parantaisivat sitä.

•Toissijaisuus

Ehdotus on Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEU-sopimus’, 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukainen.

Aloitteen tavoitteena on poistaa kuluttajasopimussäännöksistä johtuvat verkkokaupan esteet ja edistää todellisten digitaalisten sisämarkkinoiden toteutumista, mistä on hyötyä sekä yrityksille että kuluttajille. Tätä tavoitetta ei voida riittävällä tavalla toteuttaa jäsenvaltioiden toimin. Direktiiviin 1999/44/EY sisältyvät tavaran kauppaa koskevat säännöt edustavat vähimmäistason yhdenmukaistamista, minkä vuoksi ne on pantu eri jäsenvaltioissa täytäntöön eri tavoin. Tämä on aiheuttanut oikeudellista hajanaisuutta. Ongelma voidaan ratkaista ja siten edistää sisämarkkinoiden toteutumista vain unionin tasolla koordinoiduilla toimenpiteillä, joiden avulla pyritään poistamaan nykyiset kansallisten lähestymistapojen eroavuudet toteuttamalla Euroopan unionin kuluttajalainsäädännön alalla täysimääräinen yhdenmukaistaminen.

Ehdotus perustuu eräiden kuluttajasopimuksiin sisältyvien keskeisten oikeuksien täysimääräiseen yhdenmukaistamiseen. Näin luodaan yksi yhtenäinen sääntökokonaisuus, joka takaa saman korkeatasoisen kuluttajansuojan kaikkialla Euroopan unionissa, niin että elinkeinonharjoittajat voivat käydä kauppaa kuluttajien kanssa kaikissa jäsenvaltioissa samojen sopimusehtojen mukaisesti. Tämä vähentäisi merkittävästi vaatimusten noudattamisesta aiheutuvia elinkeinonharjoittajien kustannuksia ja takaisi samalla korkeatasoisen kuluttajansuojan. Sen vuoksi unionin tasolla toteutetut toimet olisivat tuloksellisempia kuin kansallisen tason toimet.

Täysimääräinen yhdenmukaistaminen on jo osoittautunut onnistuneeksi ratkaisuksi EU:n kuluttajansuojalainsäädännön alalla. Esimerkiksi direktiivillä 2011/83/EU on otettu käyttöön kaikkia Euroopan unionin kuluttajia koskevat yhdenmukaiset kuluttajaoikeudet, joita tulkitaan ja joiden täytäntöönpanoa valvotaan yhdenmukaisella tavalla kaikissa jäsenvaltioissa. EU:n tason aloitteella voidaan turvata kuluttajaoikeuksien johdonmukainen kehittäminen ja samalla varmistaa, että kaikki EU:n kuluttajat voivat hyötyä samasta korkeatasoisesta kuluttajansuojasta. Tämä takaa oikeusvarmuuden yrityksille, jotka haluavat myydä tuotteitaan toisissa jäsenvaltioissa. Tällainen tulos on mahdollista saavuttaa vain EU:n tasolla toteutettavin toimin.

EU:n tason aloitteella voidaan myös turvata kuluttajaoikeuksien yhdenmukainen soveltaminen ja samalla varmistaa, että kaikki EU:n kuluttajat voivat hyötyä samasta korkeatasoisesta kuluttajansuojasta. Tämä takaa oikeusvarmuuden yrityksille, jotka haluavat myydä tuotteitaan toisissa jäsenvaltioissa. Tällainen aloite tarjoaa johdonmukaisen oikeusperustan täytäntöönpanon valvontaa koskeville koordinoiduille toimille, koska ehdotettu asetus sisällytetään kuluttajansuojalainsäädännön täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten yhteistyöstä annetun asetuksen (EY) N:o 2006/2004 liitteeseen. Lisäksi ehdotetut täysin yhdenmukaistetut säännöt helpottavat huomattavasti täytäntöönpanon valvontaa. Näin voidaan lujittaa EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon valvontaa EU:n kuluttajien etujen mukaisesti. Tällainen tulos on mahdollista saavuttaa vain EU:n tasolla toteutettavin toimin.