[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO |

Bryssel 16.11.2007

KOM(2007) 711 lopullinen

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE

lampaiden ja vuohien elektronisen tunnistamisen soveltamisesta

SISÄLLYSLUETTELO

1. Johdanto 3

1.1. Lampaiden ja vuohien elektroniseen tunnistamiseen liittyvä EY-lainsäädäntö 4

1.2. Kertomuksen laajuus 4

2. Kokemuksia elektronisesta tunnistamisesta 5

2.1. Elektronisen tunnistamisen osatekijöitä 5

2.2. Lampaiden ja vuohien elektronisen tunnistusjärjestelmän toiminta 6

2.2.1 Tunnistimet 6

2.2.2 Lukulaitteet 7

2.2.3 Tiedonsiirto lukulaitteista tietojenkäsittelyjärjestelmiin 9

2.2.4 Käyttäjän näkökulma 9

2.3. Taloudellisia näkökohtia 10

2.4. Tulevia vaatimuksia 11

3. Päätelmät 11

KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE

lampaiden ja vuohien elektronisen tunnistamisen soveltamisesta

1. JOHDANTO

Karjan tunnistamista ja rekisteröintiä koskevat yhteisön säännöt, jotka koskevat myös lampaita ja vuohia, vahvistettiin eläinten tunnistamisesta ja rekisteröinnistä annetussa neuvoston direktiivissä 92/102/ETY.[1] Eräistä taudeista saatu kokemus kuitenkin osoitti, ettei direktiivin 92/102/ETY täytäntöönpano ole ollut täysin tyydyttävää vaan sitä oli vielä parannettava. Kuluttajien suojelemiseksi tarttuvalta spongiformiselta enkefalopatialta TSE:ltä oli nauta-alalla tarpeen ottaa käyttöön yksilöllinen jäljitettävyys. Sitä varten annettiin 21. huhtikuuta 1997 neuvoston asetus (EY) N:o 820/97[2] nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän sekä naudanlihan ja naudanlihatuotteiden merkitsemisen käyttöönottamisesta; asetuksen vaatimukset on säilytetty nykyisin voimassa olevassa asetuksessa (EY) N:o 1760/2000.[3]

Vuoden 2001 suu- ja sorkkatautiepidemian aikana korostui tarve luoda lampaille alan erityisvaatimuksia vastaavia jäljitettävyysjärjestelmiä. Lampaat ja vuohet tunnistetaan tällä hetkellä lammas- ja vuohieläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän käyttöönottamisesta 17. joulukuuta 2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 21/2004[4] mukaisesti. Järjestelmässä on neljä päätekijää: tunnistimet, tilarekisteri, siirtoasiakirja ja atk-pohjainen tietokanta.

Pienmärehtijöiden yksilöllisiä tunnistekoodeja on tunnetusti ongelmallista lukea nopeasti korvamerkistä tai tatuoinnista, kun eläinmäärä on suuri, ja siksi ollaan ottamassa käyttöön elektroniset transponderit, joiden avulla yksittäisen eläimen koodi luetaan suoraan tietojenkäsittelyjärjestelmään. Elektroninen tunnistaminen tulee pakolliseksi 1. tammikuuta 2008.

Asetuksen 9 artiklan 4 kohdan mukaisesti komissio toimittaa neuvostolle kertomuksen elektronisen tunnistamisen järjestelmän soveltamisesta sekä aiheellisia ehdotuksia, joilla vahvistetaan elektronisen tunnistamisen pakollisen käyttöönoton määräaika tai muutetaan sitä.

Tämän kertomuksen pohjaksi on tarkasteltu jäsenvaltioiden esittämiä näkökantoja. Siinä kuvataan nykytilannetta ja esitetään päätelmiä siitä, onko lampaiden ja vuohien elektronisen tunnistamisen pakollinen käyttöönotto Euroopan unionissa 1. tammikuuta 2008 toteutettavissa ja asianmukaista. Lisäksi tarkastellaan asetuksen teknisten näkökohtien ajantasaistamista. Kertomuksen liitteenä on ehdotus.

1.1. Lampaiden ja vuohien elektroniseen tunnistamiseen liittyvä EY-lainsäädäntö

Neuvoston asetuksella (EY) N:o 21/2004 vahvistettiin yhteisön säännöt lampaiden ja vuohien tunnistamiselle ja rekisteröinnille tarkoituksena huolehtia siitä, että lampaat ja vuohet voidaan jäljittää yksilöllisesti koko niiden eliniän ajan. Asetuksen täytäntöönpanoaikataulussa on kaksi vaihetta.

Ensimmäisessä vaiheessa oli kaikki 9. heinäkuuta 2005 jälkeen syntyneet eläimet tunnistettava yksilöllisesti käyttäen näkyvää korvamerkkiä ja toista tunnistinta, jossa on sama koodi kuin korvamerkissä. Toisena tunnistimena voitiin käyttää toista korvamerkkiä, elektronista tunnistinta ja tietyin edellytyksin tatuointia tai vuohiseen laitettavaa merkintää.

Toisessa vaiheessa luodaan yhteys eläimen yksilöllisen tunnistuskoodin ja siirtotietojen välille. Vaatimus, että siirtoasiakirjaan ja tilarekisteriin on merkittävä eläinten yksilölliset tunnistuskoodit, on sidottu elektronisen tunnistamisen käyttöönottopäivään (asetuksen (EY) N:o 21/2004 liitteessä olevan B jakson 2 kohta ja C jakson 2 kohta). Kyseiseen päivään saakka siirtoasiakirjoihin ja tilarekistereihin merkitään vain eläinten määrä, ei niiden yksilöllisiä tunnistuskoodeja.

Elektronisen tunnistamisen toteuttamiseksi komissio teki päätöksen 2006/968/EY[5] neuvoston asetuksen (EY) N:o 21/2004 täytäntöönpanosta lammas- ja vuohieläinten elektroniseen tunnistamiseen liittyvien ohjeiden ja menettelyiden osalta. Ohjeet muodostavat teknisen perustan eri valmistajien laitteiden yhteentoimivuudelle ja elektronisten tunnistimien hyväksymiselle.

Asetuksessa (EY) N:o 21/2004 säädetään seuraavista poikkeuksista:

- Jäsenvaltiot, joissa lampaiden ja vuohien kokonaismäärä on enintään 600 000 eläintä, voivat määrätä, että elektroninen tunnistaminen on valinnaista muiden kuin yhteisön sisäiseen kauppaan tarkoitettujen eläinten osalta.

- Jäsenvaltiot voivat sallia yksinkertaisemman joukkotunnistusjärjestelmän käytön ennen kahdentoista kuukauden ikää teurastettaviksi tarkoitettujen eläinten osalta, joita ei ole tarkoitettu yhteisön sisäiseen kauppaan eikä vientiin kolmansiin maihin. Poikkeusta sovelletaan tällä hetkellä kymmenessä jäsenvaltiossa.

1.2. Kertomuksen laajuus

Kertomuksen pohjaksi komissio pyysi jäsenvaltioilta tietoja kokemuksista, joita ne olivat saaneet elektronisen tunnistamisen toteuttamisesta joko vapaaehtoisesti tai pilottihankkeissa. Tietoja saatiin Alankomailta, Espanjalta, Italialta, Kyprokselta, Portugalilta, Ranskalta, Saksalta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta. Niinpä kertomus perustuu pääosin niiden jäsenvaltioiden tietoihin, joilla on kokemusta elektronisen tunnistamisen toteuttamisesta.

Jäsenvaltioilta saatujen ajantasaisten tietojen lisäksi komissio tarkasteli myös tuloksia omasta karjan elektronista tunnistamista käsittelevästä suurhankkeestaan (IDEA – Identification Electronique des Animaux), joka toteutettiin vuosina 1998–2001. Jäsenvaltioiden tutkimuksilla ja pilottihankkeilla oli erilaisia tieteellisiä tavoitteita, ja tutkimukset vaihtelivat tieteellisistä laboratoriokokeista kenttätutkimuksiin. Tuloksia ei siksi voida aina vertailla keskenään. Tässä kertomuksessa esitetään tuloksista yleinen tiivistelmä.

2. KOKEMUKSIA ELEKTRONISESTA TUNNISTAMISESTA

2.1. Elektronisen tunnistamisen osatekijöitä

Eläinten elektroninen tunnistaminen perustuu radiotaajuustunnistukseen (RFID), jossa käytetään matalia taajuuksia ja erittäin lyhyitä etäisyyksiä. Tunnistamisessa käytetään transponderiksi kutsuttua elektronista tunnistinta . Se on passiivinen laite, joka mahdollistaa vain tietojen lukemisen ja jossa ei ole sisäistä virtalähdettä. Tunnistuskoodi voidaan lukea vain, kun lukulaitteen lähettämä signaali aktivoi transponderin. Transponderi reagoi signaaliin lähettämällä informaatiopaketin, jossa on eläimen tunnistuskoodi. Transponderin ja lukulaitteen välisessä viestinnässä käytetään kahta vaihtoehtoista datasiirtoprotokollaa: vuorosuuntaista HDX:ää (half-duplex) tai kaksisuuntaista FDX-B:tä (full-duplex). Tiedot lähetettyään transponderi palaa täysin passiiviseen tilaan seuraavaan aktivointiin asti.

Pyrkimyksenä varmistaa, että eri valmistajien valmistamien transponderien ja lukulaitteiden välinen viestintä on toimivaa, laadittiin ISO-standardit 11784 ja 11785, jotka julkaistiin vuonna 1996. ISO-standardit ovat kansainvälisesti hyväksyttyjä ja käytettyjä, minkä vuoksi asetuksessa (EY) N:o 21/2004 viitataan niihin.

Kansainvälinen tuotosseurannan järjestö ICAR on kuvannut testijärjestelmiä, joilla pyritään varmentamaan, että transponderit ja lukulaitteet ovat voimassa olevien ISO-standardien mukaisia. Menettelyt on julkaistu tunnistamiskäytäntöjä koskevassa kansainvälisessä sopimuksessa[6] (International Agreement on Recording Practices), johon viitataan päätöksessä 2006/968/EY.

Elektronisen tunnistamisen etuna on, että elektronisesti luetut eläinten yksilölliset tunnistuskoodit voidaan siirtää suoraan tietojenkäsittelyjärjestelmiin . Siksi se on tehokas ratkaisu lampaiden ja vuohien yksilöllisten tunnistuskoodien linkittämiseen siirtotietojen kanssa, kun otetaan huomioon, että kyseisten lajien eläimiä siirrellään tavallisesti suurina ryhminä ja ryhmitellään monesti useaan otteeseen markkinapaikoilla ja keräyskeskuksissa.

2.2. Lampaiden ja vuohien elektronisen tunnistusjärjestelmän toiminta

2.2.1 Tunnistimet

Asetuksessa (EY) N:o 21/2004 viitataan nimenomaisesti elektronisten korvamerkkien ja pötsiin sijoitettavien tunnistimien käyttöön. Nämä tunnistintyypit voidaan määritellä seuraavasti:

( Elektroninen korvamerkki on transponderi, joka on päällyksineen tarkoitettu kiinnitettäväksi pysyvästi eläimen korvaan.

( Pötsiin sijoitettava tunnistin (pötsibolus) on transponderi, joka on sijoitettu erityiseen (esim. keraamiseen) kapseliin, joka annetaan märehtijälle suun kautta ja joka painonsa, muotonsa ja kokonsa ansiosta jää pysyvästi pötsin-verkkomahan alueelle (etumahaan).

Elektroniset korvamerkit

Eläin voidaan varustaa elektronisella korvamerkillä hyvin nuorena (pääasiassa vastasyntyneet karitsat). Tunnistimen asianmukainen kiinnittäminen edellyttää vain vähän teknistä osaamista. Korvan tulehtumista ei voida täysin välttää. Korvamerkin tyypin, merkittyjen eläinten iän, lajin ja rodun sekä merkitsemisajankohdan on ilmoitettu vaikuttavan tulehdusten ja infektioiden esiintymiseen. Korvamerkkien (sekä elektronisten että tavanomaisten) hävikki on yleisesti ottaen suurempi kuin bolusten. Tavallisissa oloissa hävikki on noin viisi prosenttia, mutta pensasmaalaidunten äärimmäisissä oloissa on raportoitu jopa 14 prosentin hävikistä. Korvamerkin paikallaanolo voidaan tarkastaa silmämääräisesti, ja jos luennassa on ongelmia, tiedot voidaan lukea tunnistimen läheltä kannettavalla lukulaitteella. Korvamerkkien vilpillinen käyttö (luvaton korvaaminen toisella) on edelleen mahdollista. Tunnistimen poistaminen teurastuksen yhteydessä ei aiheuta ongelmia.

Pötsibolus

Bolus sijoitetaan verkkomahaan, joka alkaa kehittyä eläimen syntymän jälkeen osana etumahaa. Tämä rajoittaa jonkin verran sitä, kuinka nuorelle eläimelle bolus voidaan asettaa. Markkinoilla on erityisiä miniboluksia, ja hävikki on ilmoitettu pieneksi, kun tunnistin asetetaan 3 viikkoa täyttäneeseen eläimeen. Tuoreiden julkaisujen ja jäsenvaltioiden kokemusten mukaan hävikki voidaan saada pienemmäksi kuin 0,1 prosenttia, kunhan käytetään eläimen ikään ja painoon oikeassa suhteessa olevaa bolusta (koko ja paino). Boluksella on selviä etuja etenkin sellaisissa karjanpito-oloissa, joissa korvamerkkien häviäminen on tavallista todennäköisempää (esim. pensasmaalaitumilla). Boluksen asentamiseen tarvitaan asianmukainen koulutus. Boluksen paikallaanolon tarkastamiseen ulkopuolelta tarvitaan RFID-lukulaite. Jos bolustunnistimella varustetun eläimen tietojen luenta epäonnistuu, ei pystytä selvittämään, onko bolus hävinnyt vai lakannut toimimasta. Eläimen tunnistetietojen vilpillinen muokkaaminen on lähes mahdotonta. Kannattavaa se ei ole missään tapauksessa, kun verrataan eläimen arvoa ja muokkaamiseen tarvittavan toimenpiteen kustannuksia. Laitteen manuaalinen poistaminen sujuu vaivatta teurastamossa, kunhan henkilöstö on saanut siihen koulutuksen. Kehitteillä on myös teknisiä ratkaisuja, joiden avulla bolus voitaisiin poistaa teurastuksessa automaattisesti.

Asetuksessa (EY) N:o 21/2004 ei tätä nykyä hyväksytä muita tunnistimia virallisiksi keinoiksi tunnistaa lampaita ja vuohia. Joillakin jäsenvaltioilla on kuitenkin jonkin verran kokemusta muunkinlaisista tunnistustavoista:

( injektoitava transponderi : pienikokoinen laite, joka voidaan sijoittaa eläimeen injektoimalla ja joka on kapseloitu bioyhteensopivaan, ei-huokoiseen materiaaliin, kuten lasiin

( elektroninen merkintä vuohisessa : muoviin kapseloitu transponderi, joka on suunniteltu kiinnitettäväksi eläimen vuohiseen.

Injektoitava transponderi

Vaikka injektoivalla transponderilla onkin etuna se, että se voidaan sijoittaa hyvin nuoreen eläimeen, sen parhaasta sijoituspaikasta ei vielä ole selvyyttä (esim. vatsa, hännänalusihopoimu, sorkkarako, sääriluun alue). Injektoiminen on monimutkainen prosessi, johon tarvitaan erityistä koulutusta. Injektoiminen vaikuttaa myös transponderin säilymiseen. Joidenkin transponderien pinta on käsitelty edistyksellisellä pinnoitteella, minkä ansiosta transponderi kapseloituu nopeasti eikä siirry. Injektoitava transponderi ei näy ulos. Jos injektoitavalla transponderilla varustetun eläimen tietojen luenta epäonnistuu, ei pystytä selvittämään, onko transponderi hävinnyt vai lakannut toimimasta. Injektoitavan transponderin poistaminen elävästä eläimestä ei ole kannattavaa, kun toimenpiteen kustannuksia verrataan eläimen arvoon. Injektoitavien transponderien takaisinsaamisaste teurastuksen yhteydessä on pienempi kuin muiden tunnistimien, eikä automaattisia menetelmiä ole vielä kehitetty. Sen mukaan, mihin injektoitava transponderi sijoitetaan, sen riski joutua elintarvike- tai rehuketjuun on siksi suurempi kuin muilla elektronisilla tunnistimilla. Injektoitavia transpondereita käytetään laajalti lemmikkieläimissä ja hevosissa.

Elektroninen merkintä vuohisessa

Tuoreempi kehitteillä oleva elektroninen tunnistin on transponderi, joka on sijoitettu vuohiseen kiinnitettävään merkkiin (eräänlainen jalkanauha). Tunnistinta on kokeiltu käytännössä vain vähän. Periaatteessa tunnistin voidaan kiinnittää vain täysikasvuiseen eläimeen, jonka vuohinen on kehittynyt täyteen mittaansa. Se rajoittaa mahdollisuuksia varustaa karitsa tunnistimella kuuden ensimmäisen elinkuukauden aikana, kuten asetuksen (EY) N:o 21/2004 4 artiklan 1 kohdassa säädetään. Tunnistimen sijoittaminen on helppoa, eikä eläinten terveyteen liittyvistä ongelmista ole raportoitu. Ulkoinen merkintä on selvästi näkyvä mutta toisaalta altis vilpilliselle muuttamiselle ja karuille ympäristöoloille. Tällaisesta tunnistamistavasta on erityistä etua tiloille, joissa eläinten yksilölliset tunnistekoodit on kirjattava lypsytiloissa.

2.2.2 Lukulaitteet

Lukutehokkuuteen vaikuttaa lukulaitteiden ja tunnistimien toimintakyvyn lisäksi henkilöstön kyky asentaa luentajärjestelmä asianmukaisesti (antennin suuntaus, ohjausväylän leveys, ohjelmiston asennus) niin, että vältetään ympäristötekijöiden aiheuttamat häiriöt ja varmistetaan, että laitteet toimivat mahdollisimman hyvin.

Useissa jäsenvaltioiden tekemissä testeissä päästiin sadan prosentin luettavuuteen. Toisaalta ilmoitettiin jopa vain 50 prosentin luettavuudesta. Jos yhtä aikaa käsitellään sekä elektronisilla että muilla tunnistimilla varustettuja eläimiä, tilanne voi olla logistisesti ongelmallinen.

Seuraavassa arvioidaan kahta yleistä luentatilannetta.

Staattinen luenta

Staattisessa luennassa luetaan yksittäisen (esim. ruokintakehikkoon tai ohjausväylään paikoilleen eli staattiseksi) kytketyn eläimen tiedot kannettavalla lukulaitteella , jotta vältettäisiin lukuvirheet. Saatavilla olevat kannettavat lukulaitteet toimivat yhdessä esimerkiksi punnituslaitteiden tai tilan muiden tuotannonhallintaan käytettävien laitteiden kanssa, joiden avulla eläinten tuotoksen kehitystä voidaan seurata säännöllisesti. Lukutehokkuuteen vaikuttavat antennin fyysiset ominaisuudet (kuten koko ja muoto) ja akun varaustila (eräiden lukulaitteiden lukuetäisyys pienenee akun varauksen vähetessä). Päätöksellä 2006/968/EY perustetulla hyväksyntämenettelyllä voidaan kuitenkin taata markkinoilla olevien laitteitten vähimmäislaatu. Eläinten tiedot luetaan eläin eläimeltä, mikä luonnollisesti hidastaa luentanopeutta. Kannettavia lukulaitteita käytetäänkin pääosin pienehköjen eläinryhmien luentaan. Lisäksi on helppo havaita eläimet, joiden kohdalla luenta epäonnistuu, ja huolehtia niistä erikseen. Kannettavia lukulaitteita on yleisesti ottaen helppo käyttää ilman korkeatasoista teknistä pätevyyttä. Ne ovat myös huokeampia kuin kiinteät lukulaitteet. Edistyneitä toimintoja kuitenkin on vain kalleimmissa laitteissa.

Dynaaminen luenta

Dynaamisessa luennassa liikkuvat eläimet ohjataan käytävään, johon on sijoitettu kiinteän (staattisen) lukulaitteen antenni. Luentanopeus ja -etäisyys ovat huomattavasti suuremmat kuin kannettavaa lukulaitetta käytettäessä (käytännön olosuhteissa eläin per sekunti). Kiinteiden lukulaitteiden yhteydessä käytetään yleensä automatisoitua tietojärjestelmää. Luentakelvottomilla tunnistimilla varustettujen eläinten havaitsemiseen ja erotteluun voidaan tarvita rakenteellisia järjestelyjä (kuten automaattisia portteja). Dynaamisten luentalaitteistojen asennus vie aikaa. Kiinteän lukulaitteen antenni on viritettävä tunnistinten luennan optimoimiseksi; uudemmissa laitteissa on automaattiviritys. Uudenlaisia laitteita käytettäessä epäyhtenäiset luentaolosuhteet (erilaisia tunnistimia) eivät vaikuta luentatehoon. Käytettävissä on teknisiä ratkaisuja, joiden avulla kiinteiden lukulaitteiden kuljettaminen ja asentaminen eri paikkoihin sujuu ilman kohtuutonta vaivaa.

Kiinteät lukulaitteet on helppo kytkeä punnitus- tai muihin laitteisiin (kuten portteihin) luettujen ja lukemattomien eläinten erottamiseksi toisistaan. Ne tarjoavat käyttökelpoisen ratkaisun, kun on käsiteltävä suuria eläinmääriä lyhyessä ajassa. Teknisen monimutkaisuutensa, monipuolisten toimintojensa ja suuremman tehonsa vuoksi kiinteät lukulaitteet ovat kalliimpia kuin kannettavat. RFID-markkinoilla on kuitenkin tarjolla kiinteitä lukulaitteita, jotka monipuolisuudestaan huolimatta ovat helppokäyttöisiä (”plug and play”).

2.2.3 Tiedonsiirto lukulaitteista tietojenkäsittelyjärjestelmiin

Eläinten elektronisen tunnistamisen suurena etuna on se, että eläinten tunnistekoodit voidaan lukea suoraan tietojenkäsittelyjärjestelmään (esim. siirtoraportit tai karjanhallinnointi). Siksi monessa projektissa käsiteltiin myös lukulaitteen ja PC-tietokoneen tai PDA-kämmentietokoneen välistä yhteyttä sekä tietojen siirtoa hallintajärjestelmään tai peräti erityiseen keskustietokantaan.

Ohjelmoitavissa lukulaitteissa on muisti, johon luetut eläinten tunnistekoodit voidaan tallentaa. Yksittäisten eläinten tiedot voidaan myöhemmin siirtää muistista tietokoneelle. Dynaamisessa luennassa lukulaitteen on oltava kiinteässä yhteydessä tietokoneeseen. Sellaisissa oloissa, joissa kiinteää kaapeliyhteyttä ei ole käytännöllistä toteuttaa, on onnistuneesti käytetty Bluetooth- ja WiFi-tekniikkaa. Tällöin etäisyys riippuu käytetystä langattomasta siirtoprotokollasta ja ympäristöstä.

Lisätarkastelua kaipaavana asiana mainittiin ohjelmoitavissa lukulaitteissa ja tietojen jatkokäsittelyssä käytettävien ohjelmistojen rajapinta. Tilan hallinnossa käytettäviä ohjelmistoja olisi muokattava niin, että viestintä niin lukulaitteiden kuin keskustietokantojen kanssa onnistuu. Ongelman pääsyynä on se, että tilan hallinnoinnissa käytetään suojattua ohjelmistoa, joten lisätietojen sisällyttämiseksi tarvittavat ohjelmamukautukset edellyttävät ohjelmointitoimia. Tällä hetkellä ei ole kansainvälistä tai EU:n standardia sille, mitä formaattia lukulaitteesta lähtevässä tiedossa olisi käytettävä. Asiasta käydään teknisiä keskusteluja ISOn tasolla.

2.2.4 Käyttäjän näkökulma

Tila

Elektronisten ja perinteisten tunnistimien asentamisessa ei juurikaan ole eroa, kunhan siihen on saatu sopiva koulutus. Lukulaitteet ovat osoittautuneet käyttökelpoisiksi, ja tilojen varustamisessa laadukkailla lukulaitteilla kyse on vain hinnasta. Tilanomistajien motivaatiota käyttää RFID-tekniikkaa lisää se, että järjestelmä on helppokäyttöinen ja että siitä on suoraa etua tilan hallinnossa (kustannus- ja aikasäästöjä, virheiden välttämistä). Hyötyjä on todennäköisimmin luvassa tehotiloille (esim. lypsyvuohitiloille ja puhdasrotuisten eläinten kasvattajille), joilla yksittäisten eläinten tuotostiedot (esim. maidontuotanto ja karitsointi) kirjataan rutiininomaisesti. Valmistajien (RFID, maatilan atk-ohjelmistot) on kiinnitettävä enemmän huomiota siihen, miten automaattinen luenta integroidaan maatilan atk-ohjelmistoihin ennalta määriteltyjen kriteerien pohjalta. Elektronisten tunnistinten käyttäminen tiloilla edellyttää perustason teknisiä ja tietokonetaitoja. Asianmukaista koulutusta pidettiin tärkeänä osana elektronisen tunnistamisen käyttöönottoa. Siinä tapauksessa, että tietotekninen osaaminen ei lammasalalla ole yhtä pitkällä kuin maatalouden muilla aloilla, olisi selvitettävä, miten palveluntarjoajat voisivat hoitaa elektronisen tunnistamisen tilanomistajien puolesta (esimerkiksi eläinten kuljettajat voisivat lukea eläinten tiedot lastaamisen yhteydessä ja ilmoittaa eläinten liikkeistä niiden omistajan puolesta). Etenkin pienillä tiloilla on edelleen mahdollisuus ilmoittaa eläinten siirroista ilman elektronista tunnistamista, jolloin teknisten laitteiden kustannuksia ei synny muusta kuin tunnistimien hankkimisesta ja hyödyt tuotantoketjun myöhemmissä vaiheissa säilyvät.

Markkinapaikat ja keräyskeskukset

Elektroninen tunnistaminen on tehokas tapa jäljittää yksittäisten eläimien liikkeitä markkinapaikkojen kautta. Yhtenä elektronisen tunnistamisen etuna pidetäänkin sitä, että markkinapaikoille voidaan koota eri paikoista peräisin olevia eläimiä myytäväksi homogeenisina erinä. Markkinapaikkojen eläinvirrat ovat ainakin joissakin jäsenvaltioissa erittäin suuria (tunnissa huutokaupataan yli 2 000 eläintä). RFID-järjestelmän on pystyttävä ainakin huutokaupan myyntivauhtiin. Kun luentajärjestelmä asennetaan huolellisesti, voidaan ehkäistä useimmat toimintahäiriöriskit (elektromagneettiset häiriöt, luennassa tapahtuvien häiriöiden hallinnointi). Laitteistolle asetetaan erittäin tiukat tekniset vaatimukset, koska jos luentatulokset ovat heikkoja eikä poikkeamia pystytä käsittelemään, markkinoiden normaali toiminta pysähtyy. Keskeinen lisäselvityksiä kaipaava kysymys onkin, miten havaitaan ja kirjataan suurista eläinvirroista sellaiset eläimet, joiden tietojen lukeminen ei onnistu (esim. jos elektroninen tunnistin puuttuu tai ei toimi). Markkinapaikoilla ja keräyskeskuksissa tapahtuvan tietojenluennan tekniikalle asettavat haasteen myös helposti puhdistettavat ja desinfioitavat metallirakenteet. Tällaisten paikkojen varustaminen tehokkailla dynaamisilla luentajärjestelmillä edellyttää selvästi enemmän investointeja kuin visuaalinen luenta; kustannusten kuolettaminen riippuu pitkälti käytön määrästä. Eläinten yksilöllisten tunnistekoodien visuaaliseen lukemiseen verrattuna elektroninen tunnistaminen on toteuttamiskelpoinen ratkaisu yksittäisten eläinten jäljittämiseen markkinapaikkojen kautta.

Teurastamot

Kirjaamalla eläinten yksilölliset tunnistuskoodit luodaan selvä yhteys jokaisen eläimen historiaan ja taataan siten jäljitettävyys elintarvikeketjussa. Ennen ja jälkeen teurastuksen tehtävää koodin lukemista on testattu useissa projekteissa, ja se on osoitettu toteuttamiskelpoiseksi. Tunnistimet voidaan lukea teurastamon eläinsuojassa (vahvistetaan eläinten saapuminen laitokseen) sekä teurastusprosessin alussa (vahvistetaan teurastus) ja lopussa (vahvistetaan tunnistimen poistaminen). Luentatehokkuutta käsiteltiin jo edellisessä kappaleessa. Tunnistimet ovat poistettavissa manuaalisesti, mutta automaattinen poistaminen vaatii vielä teknistä kehittämistä. Jotta eläimen yksilöllinen tunnistuskoodi pysyisi varmasti yksilöllisenä, on elektronisten tunnistimien vilpillinen uusi käyttö estettävä.

2.3. Taloudellisia näkökohtia

Elektronisen tunnistamisen kustannukset 27 jäsenvaltiolle riippuvat siitä, kuinka suuri määrä piennisäkkäitä merkitään elektronisilla tunnistimilla ja kuinka monta tilaa varustetaan elektronisilla lukulaitteilla ja tietojenkäsittelylaitteilla. Laitekustannusten (elektroniset tunnistimet 1–2 euroa kappale, kannettavat lukulaitteet alle 200 euroa ja kiinteät lukulaitteet 1 000 eurosta ylöspäin) lisäksi kokonaiskustannuksiin vaikuttaa se, miten jäsenvaltiot hyödyntävät asetuksen (EY) N:o 21/2004 tarjoamia monia poikkeuksia, sekä se, kuinka suuren prosenttiosuuden muodostavat ne pienet tilat (esim. harrastustoimintana pidettävät tilat), jotka voivat ilmoittaa eläinten yksilölliset tunnistuskoodit manuaalisen luennan jälkeen.

Useiden jäsenvaltioiden ja komission yhteisen tutkimuskeskuksen tekemistä laskelmista käy ilmi, että vuotuisista kokonaiskustannuksista merkittävä osa syntyy luku- ja tietojenkäsittelylaitteista. Elektronisen tunnistamisen käyttöönottovaiheessa säästettäisiin kustannuksia, jos toimittaisiin vaiheittaisesti: ensin eläimet merkittäisiin elektronisilla tunnistimilla ja toisessa vaiheessa linkitettäisiin eläinten siirtoa koskevat tiedot yksilöllisiin tunnistekoodeihin.

Eläinten yksilöllisten tunnistekoodien kirjaaminen manuaalisesti suurissa lammas- ja vuohilaumoissa vaatii paljon ihmistyötä, jonka tarvetta voitaisiin vähentää automaattisilla luentajärjestelmillä. Paitsi että yksilöllisen jäljitettävyyden peruselementtinä toteutettava elektroninen tunnistaminen vähentää erilaisia riskejä, se voi myös tehostaa toimia esimerkiksi tilan hallinnoinnissa, eläinjalostuksessa, virallisissa tarkastuksissa ja elintarviketurvallisuudessa. Elektronisen tunnistamisen järjestelmien monikäyttöisyys kannustaa merkittävällä tavalla pienmärehtijäalaa ja muita siihen liittyviä aloja järjestelmien käyttöön, mikä helpottaa järjestelmän toteuttamista. Tilalle koituvat hyödyt vaikuttavat siksi keskeisesti elektronisen tunnistamisen yleiseen hyväksyntään ja tehokkaaseen käyttöönottoon.

2.4. Tulevia vaatimuksia

Jäsenvaltioiden projektien tuloksista käy ilmi, että lampaiden ja vuohien elektroninen tunnistaminen toimii monissa erilaisissa tuotanto-olosuhteissa. Vain yksi jäsenvaltio raportoi ongelmista, jotka liittyivät ei-luettujen eläinten tunnistamiseen ja eristämiseen ja niiden tietojen kirjaamiseen suurissa eläinmäärissä ja jotka rajoittivat järjestelmän toimivuutta ääriolosuhteissa. Jäsenvaltion hiljattain tekemissä kokeiluissa havaittiin kuitenkin, että ongelmat ovat ratkaistavissa.

Elektronisesta tunnistamisesta ei saada täyttä hyötyä, jos eläimen koodi vain näkyy lukulaitteessa mutta sitä ei syötetä eläintensiirtokirjanpidossa tai maatilan hallinnossa käytettäviin ohjelmistoihin. Laatimalla kansainväliset standardit tiedon muodolle ja siirtämiselle voidaan ratkaista useimmat niistä ongelmista, jotka liittyvät siihen, että täysin sopivia ja avoimia lukulaitteiden kanssa yhteentoimivia ohjelmistoja on nykyään tarjolla vain rajoitetusti. Elektronisen tunnistamisen laajempaa hyväksymistä edesauttaa merkittävällä tavalla se, että sitä voidaan käyttää alkuperäisten terveydellisten tarkoitustensa (siirtojen valvonta, tautien hävittäminen) lisäksi monessa muussakin yhteydessä (esim. karjan hallinnoinnissa, jalostuksessa ja tuotosten kirjaamisessa).

3. PÄÄTELMÄT

Asetuksessa (EY) N:o 21/2004 vahvistettu lampaiden ja vuohien yksilöllisen jäljitettävyyden periaate olisi pidettävä voimassa, jotta voidaan täyttää ne nykyiset ja tulevat vaatimukset, jotka eläinten terveyden ja elintarviketurvallisuuden korkeaan tasoon tähtäävän tunnistusjärjestelmän on täytettävä.

( Jotta yksittäisten eläinten siirrot eri tilojen kautta voidaan jäljittää, eläinkohtaiset tiedot on kirjattava kunkin siirron kohdalla. Elektronisilla järjestelmillä eläinten yksilölliset tiedot voidaan lukea ja kirjata automaattisesti, mistä on etua etenkin kun kyse on pienmärehtijöistä, joita kuljetetaan usein suurina määrinä ja joissain tapauksissa markkinapaikkojen tai keräyskeskusten kautta, jolloin eläinryhmien koostumus vaihtuu.

( Elektronisia luentajärjestelmiä ei välttämättä tarvita, jos eläinten yksilölliset tunnistekoodit voidaan lukea visuaalisesti ja kirjata käsin (esim. pienten eläinryhmien kohdalla) tai jos käytetään joukkotunnistusta (esim. tilakoodia).

( Kun otetaan huomioon, että karjanhoito- ja ympäristöolot vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen, yhteisön lainsäädännöllä ei pitäisi edistää minkään tietyn teknisen ratkaisun käyttöä. Toissijaisuusperiaatteen mukaisesti jäsenvaltiot voivat valita elektroniseen tunnistukseen omia tarpeitaan vastaavat laitteet. Yhteisön lainsäädännössä on jo vahvistettu tekniset perusstandardit. Vastuu laitteiden valinnasta on jäsenvaltioiden toimivaltaisilla viranomaisilla; tarkoituksena on, että laitteilla pystytään tunnistamaan jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä siirrettävät eläimet. Komissiolla on kuitenkin olennainen tehtävä taata, että yhteisössä noudatetaan yhteistä lähestymistapaa ja noudatetaan sovittuja standardeja, samoin kuin antaa jäsenvaltioille asiaan liittyvää tukea. Lisäksi olisi harkittava yhteisön vertailulaboratorion perustamista.

( Tekniikan kehityksen, tiettyjen tunnistintyyppien käytöstä saatujen kokemusten ja tiettyjen soveltamisalojen erityistarpeiden ottamiseksi huomioon jäsenvaltioiden pitäisi saada hyväksyä myös uudentyyppisiä tunnistimia (esim. vuohiseen tehtävä elektroninen merkintä tai injektoitavat transponderit), kunhan asetuksessa (EY) N:o 21/2004 vahvistettua merkitsemisen määräaikaa noudatetaan ja kaikentyyppiset tunnistimet pidetään elintarvikeketjun ulkopuolella.

( Tekniset perusedellytykset pienmärehtijöiden tunnistamiseen elektronisilla tunnistimilla syntymätilalla ovat olemassa. Elektronisen tunnistamisen pakollisen käyttöönoton määräaikaa vahvistettaessa olisi kuitenkin otettava huomioon aika, jonka jäsenvaltiot tarvitsevat tarvittavien oikeudellisten ja organisatoristen järjestelyjen tekemiseen ennen sitä.

( Eräiden jäsenvaltioiden kokemukset elektronisen tunnistamisen toteuttamisesta ovat osoittaneet, että järjestelmän toimivuus edellyttää huomattavia investointeja tehokkaaseen luentateknologiaan eri paikoissa koko tuotantoketjun mitalta.

( Kun nuoria eläimiä ryhdytään merkitsemään elektronisilla tunnistimilla syntymätilalla, joudutaan järjestelmän käyttöönottovaiheessa käsittelemään yhdessä sekä elektronisella tunnistimella varustettuja että sellaisella varustamattomia eläimiä. Sen vuoksi on tarkoitus erottaa toisistaan se päivä, josta lukien siirtotietoihin olisi sisällytettävä eläinten yksilölliset tunnistekoodit (asetuksen (EY) N:o 21/2004 liitteen C jakson 2 kohta), ja toisaalta asetuksen (EY) N:o 21/2004 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu päivä.

( Edellä esitetyistä syistä ei tässä vaiheessa ole täysin perusteltua tehdä päätöstä siitä päivästä, johon mennessä elektroninen tunnistaminen on otettava käyttöön yhteisön tasolla. Ennen kuin asetuksessa (EY) N:o 21/2004 tarkoitettu määräaika vahvistetaan, olisikin suositeltavaa keskustella sidosryhmien kanssa laajemmin etenkin niistä taloudellisista vaikutuksista, joita yksilölliseen jäljitettävyyteen ja elektroniseen tunnistamiseen liittyy. Komission olisi vahvistettava määräaika komiteamenettelyllä ja neuvoston vahvistamien selkeiden edellytysten mukaisesti. Komissio suunnittelee määräajan vahvistamista vuoteen 2008 mennessä, jolloin elektroninen tunnistaminen voitaisiin ottaa käyttöön kaikissa jäsenvaltioissa vuoden 2009 loppuun mennessä. Lainsäädännössä olisi kuitenkin annettava jäsenvaltioille mahdollisuus ottaa elektroninen tunnistaminen käyttöön omien tarpeidensa mukaan jo ennen asetuksen (EY) N:o 21/2004 mukaista määräaikaa. Se auttaa myös tekemään perustellun päätöksen määräajasta, johon mennessä järjestelmän käyttöönotto on pakollista yhteisön tasolla.

[1] EYVL L 355, 5.12.1992, s. 32, direktiivi sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 21/2004/EY (EUVL L 5, 9.1.2004, s. 8).

[2] EYVL L 117, 7.5.1997, s. 1.

[3] EYVL L 204, 11.8.2000, s. 1.

[4] EUVL L 5, 9.1.2004, s. 8.

[5] EUVL L 401, 30.12.2006, s. 41.

[6] Kansainvälinen standardointijärjestö ISO on julkaissut standardeja, joissa käsitellään eläinten radiotaajuustunnistuksen (RFID) eri näkökohtia. Lisäksi kansainvälinen tuotosseurannan järjestö ICAR on kehittänyt menettelyitä, joiden tarkoituksena on varmentaa, että tietyt radiotaajuustunnistuslaitteet ovat ISOn standardien mukaisia. Kyseiset menettelyt on julkaistu tunnistamiskäytäntöjä koskevassa kansainvälisessä sopimuksessa (International Agreement on Recording Practices), sellaisena kuin se hyväksyttiin ICAR:n yleiskokouksessa kesäkuussa 2004.