KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE, NEUVOSTOLLE, EUROOPAN TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE SEKÄ ALUEIDEN KOMITEALLE

Direktiiviin 2003/88/EY sisältyvien merikalastusalusten työntekijöitä koskevien säännösten tarkastelu

1. Johdanto

Tässä tiedonannossa tarkastellaan tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4 päivänä marraskuuta 2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY[1] (jäljempänä ’direktiivi’) 21 artiklaa, joka koskee jäsenvaltion lipun alla purjehtivien merikalastusalusten (jäljempänä ’merikalastusalukset’) työntekijöitä. Tarkastelusta säädetään saman direktiivin 25 artiklassa. Direktiiviä on tulkittava suppeasti, joten tarkastelu rajoittuu ainoastaan merikalastusalusten työntekijöitä (mutta ei muita työntekijöitä) koskeviin säännöksiin.

Direktiivin 21 artiklan mukaan sen 3–6 ja 8 artiklaa ei sovelleta merikalastusalusten työntekijöihin. Direktiivissä vuorokautisista lepoajoista, tauoista, viikoittaisista lepoajoista, viikoittaisista enimmäistyöajoista sekä yötyöstä annetut yleiset säännökset eivät siten koske heitä. Direktiivin 21 artiklaan sisältyy merikalastusalusten työntekijöitä koskevia erityissäännöksiä, joissa säädetään oikeudesta riittävään lepoon sekä viikoittaisen enimmäistyöajan rajoittamisesta, myös enimmäistyöajan ja vähimmäislepoajan erityisrajoituksista (1 kohdan loppuosa sekä 2 ja 3 kohta); oikeudesta keskeytymättömään lepoaikaan, joka voidaan jakaa enintään kahdeksi jaksoksi, sekä enimmäistuntimäärästä, joka saa kulua peräkkäisten lepoaikojen välillä (4 kohta); jäsenvaltioiden mahdollisuudesta sallia tietyin edellytyksin poikkeuksia 1, 3 ja 4 kohdan rajoituksiin (5 kohta); tarpeellisista työtunneista aluksen välittömän turvallisuuden takaamiseksi tai merihädässä olevien muiden alusten tai henkilöiden auttamiseksi (6 kohta); ja työntekijöiden, joiden alukset eivät saa toimia määrättynä ajanjaksona, mahdollisuudesta pitää vuosilomansa kyseisenä aikana (7 kohta).

Komission tarkastelu perustuu vastauksiin, joita jäsenvaltiot ja eurooppalaiset työmarkkinaosapuolet ovat antaneet sitä varten laaditulla kyselylomakkeella.[2] Komissio käytti tarkastelussa myös muista tietolähteistä saatavilla olevia tietoja, kuten riippumattomia asiantuntijaraportteja.

Kyselylomakkeeseen sisältyi 21 yksityiskohtaista kysymystä, jotka oli ryhmitelty seuraavasti: (i) merikalastusalan rakenne ja organisaatio; (ii) direktiivin 21 artiklassa annetut merikalastusalusten työntekijöihin sovellettavat erityissäännökset; ja (iii) direktiivin muut merikalastusalusten työntekijöihin sovellettavat säännökset.

Tämän asiakirjan 3–9 kohdassa on tiivistelmä kyselyn keskeisistä tuloksista.

2. Kalastusalan työtä koskeva ILO:n yleissopimus

KANSAINVÄLISEN TYÖJÄRJESTÖN (ILO) YLEISKOKOUS HYVÄKSYI 14. KESÄKUUTA 2007 KALASTUSALAN TYÖTÄ KOSKEVAN YLEISSOPIMUKSEN NRO 188 (JÄLJEMPÄNÄ ’YLEISSOPIMUS NRO 188’). SEN 13 JA 14 ARTIKLAAN SISÄLTYY MIEHITYSTÄ JA LEPOAIKOJA KOSKEVIA MÄÄRÄYKSIÄ, JOISSA VIITATAAN DIREKTIIVIN SOVELTAMISALAAN KUULUVIIN KYSYMYKSIIN. YLEISSOPIMUKSEN NRO 188 6 ARTIKLAN MUKAAN SEN MÄÄRÄYKSET EIVÄT SAA VAIKUTTAA MIHINKÄÄN LAKIIN, RATKAISUUN TAI KÄYTÄNTÖÖN TAI MIHINKÄÄN KALASTUSALUSTEN OMISTAJIEN JA KALASTAJIEN VÄLISEEN SOPIMUKSEEN, JOLLA TYÖNTEKIJÖILLE TURVATAAN KYSEISESSÄ YLEISSOPIMUKSESSA MÄÄRITELTYÄ SUOTUISAMMAT OLOSUHTEET.

Yleissopimukseen nro 188 sisältyy tiettyjä sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista koskevia määräyksiä, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan, ja jäsenvaltiot valtuutettiin ratifioimaan se neuvoston päätöksellä[3]. Päätöksessä suositellaan, että jäsenvaltiot ratifioisivat yleissopimuksen mahdollisimman pian ja mielellään ennen 31 päivää joulukuuta 2012.

Merikalastuksen alakohtaisen neuvottelukomitean työmarkkinaosapuolet aloittivat 1. kesäkuuta 2010 neuvottelut yleissopimuksen nro 188 määräysten sisällyttämiseksi EU:n lainsäädäntöön työmarkkinaosapuolten välisellä sopimuksella.[4] Sikäli kuin tällaiseen sopimukseen päästään, siihen voitaisiin sisällyttää määräyksiä työajan järjestämisestä merikalastusaluksilla. Työmarkkinaosapuolet ovat ilmaisseet kantansa tähän kysymykseen komission kuulemiseen antamissaan vastauksissa. Ne ”toivovat, ettei EU:n tasolla toteuteta muita muutoksia kuin ne, jotka tehdään ILO:n yleissopimuksella nro 188”.

3. Direktiivin henkilöllinen ja aineellinen soveltamisala (21 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta)

Direktiivin 21 artiklaa sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioiden lipun alla purjehtivien merikalastusalusten työntekijöihin. ’Työntekijän’ määritelmä rajataan ainoastaan työntekijöihin, joilla on kansallisen lainsäädännön mukaisesti tehty työsopimus tai työsuhde. Direktiivin 2 artiklan määritelmän mukaan ’työajalla’ tarkoitetaan ”ajanjaksoa, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti”.

Merikalastusalusten työntekijöitä koskevan lainsäädännön vaikutukset vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioittain. Toisilla jäsenvaltioilla ei nimittäin ole ensinkään kalastuslaivastoa (Itävalta, Tšekki, Unkari, Luxemburg ja Slovakia), ja toisilla taas on hyvinkin suuri merikalastusalusten laivasto. Jäsenvaltioista viidellä ei ole rannikkoa. Joillakin jäsenvaltioilla on vain rajallisesti käytännön kokemusta direktiivin 21 artiklan soveltamisesta, sillä sen täytäntöönpano ei koske niitä, koska niillä ei ole merikalastustyöntekijöitä ja/tai -aluksia (Unkari). Vaikutusten erimuotoisuutta lisää vielä se, että Välimeren alueen laivastot koostuvat tavallisesti pienistä aluksista, kun taas Atlantin laivastoissa käytetään enimmäkseen suuria aluksia.

Kalatalousalan arvioitu kokonaistyöllisyys EU-27:ssä (kokoaikaiseksi muutettuna) oli 141 110 henkilöä vuonna 2007[5].

Useat jäsenvaltiot ilmoittivat, ettei niillä ole tarkkaa tietoa lippunsa alla purjehtivissa merikalastusaluksissa työskentelevien kalastajien määrästä. Tämä johtuu suurelta osin siitä, että kaikki kalastusalusten työntekijät eivät ole palkkatyöntekijöitä ja että suuressa osassa pienistä kalastusaluksista työskentelee itsenäisiä elinkeinonharjoittajia (esim. Kreikan 17 253 kalastusaluksesta 16 576 on rannikkoaluksia, jotka käyttävät seisovia pyydyksiä). Lisäksi kalastustoimintaa, etenkin pienimuotoista rannikkokalastusta, harjoitetaan usein sivuelinkeinona (Saksa ja Suomi). Ruotsissa kalastusaluksia ei velvoiteta ilmoittamaan palvelukseen ottamistaan työntekijöistä, joten heistä ei ole saatavilla tarvittavia tilastotietoja.

Lisäksi jäsenvaltioiden toimittamia tilastotietoja ei voida vertailla keskenään, koska niiden tilastomenetelmissä on merkittäviä eroja. Jotkin jäsenvaltiot ovat arvioineet kalastustyöntekijoidensä lukumäärän esimerkiksi käyttämällä miehistön korjattua vähimmäismäärää, kun taas toiset ovat käyttäneet arvioinnissa työllisyystilastoja tai sosiaaliturvatietoja.

Sillä, että kalastajat, jotka saavat palkkansa osuutena saaliista[6], voidaan kansallisissa lainsäädännöissä luokitella joko työntekijöiksi tai itsenäisiksi elinkeinonharjoittajiksi, on tietyt seuraukset, joihin on syytä kiinnittää erityistä huomiota. Jos nämä kalastajat nimittäin luokitellaan elinkeinonharjoittajiksi, direktiivin kansallisia täytäntöönpanosäännöksiä ei tavallisesti sovelleta heihin (Yhdistynyt kuningaskunta ja Malta). Jos sen sijaan heidät luokitellaan työntekijöiksi, täytäntöönpanosäännökset koskevat poikkeuksetta myös heitä (Ranska, Saksa ja Espanja). Tällaisen osuuspalkkajärjestelmän käyttö aiheuttaa tiettyjä vaikutuksia työsopimuksiin: esimerkiksi suuri osa työsopimuksista tehdään määräaikaisina, jotta palkan ja/tai osuuksien jako ja työsopimuksen kesto voitaisiin sovittaa mahdollisimman hyvin yhteen (Tanska). Lisäksi osuuspalkkajärjestelmä yleensä kannustaa kalastajia tekemään pitkiä työpäiviä (Portugali).

Työterveys- ja työturvallisuusdirektiivien 93/103/EY (kalastusalukset) ja 92/29/ETY (aluksilla tapahtuva sairaanhoito) käytännön täytäntöönpanosta antamassaan kertomuksessa[7] komissio toteaa, että ”etenkin valtaosassa pienistä aluksista käytössä oleva ’osuuspalkkajärjestelmä’ saattaa pidentää työaikaa ja aluksella vietettyä aikaa sekä lisätä rasitusta. Tehokkaat ennalta ehkäisevät toimenpiteet eivät todennäköisesti ole etusijalla tällaisissa työoloissa, ja tämä puute voi lisätä ammattitauteja ja sairauksia”.

Tällä perusteella jotkin jäsenvaltiot katsovat, että tilannetta voitaisiin parantaa laajentamalla nykyisten työaikasäännösten soveltamisalaa itsenäisinä elinkeinonharjoittajina toimiviin kalastajiin. Niiden mukaan tästä olisi selvää etua, koska työaikasäännösten soveltamisalaan kuuluisivat paitsi useimmat pienet alukset (Malta) myös palkkansa osuutena saaliista saavat kalastajat, joita joidenkin jäsenvaltioiden (Ranska) lainsäädännössä kohdellaan eri tavalla sen mukaan, onko heidät luokiteltu itsenäisiksi elinkeinonharjoittajiksi vai työntekijöiksi.[8]

Itsenäisinä elinkeinonharjoittajina toimivat kalastajat kuuluvat yleissopimuksen nro 188 soveltamisalaan, joten jäsenvaltioiden ratifioitua tämän yleissopimuksen työaikasäännökset koskisivat kokonaan tai osittain myös heitä (kuten Ranskan, Tanskan, Puolan ja Yhdistyneen kuningaskunnan tilanne osoittaa).

4. Työajan rajoittaminen ja riittävän levon takaaminen (21 artiklan 1 kohdan toinen alakohta)

Direktiivin 21 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kaikilla jäsenvaltion lipun alla purjehtivien merikalastusalusten työntekijöillä on oikeus riittävään lepoon, ja työajan rajoittamiseksi keskimäärin 48 tunnin viikoittaiseen työaikaan enintään 12 kuukauden viitejakson aikana.

Merikalastusalusten työntekijöiden työaikaa koskevat erityissäännökset ovat edelleen perusteltuja. Työmarkkinaosapuolten kanta on selvä. Ne katsovat, että alalla on tarpeen soveltaa erityistä työaikalainsäädäntöä. Yhteisessä vastauksessaan ne korostavat, että ”avomerityöntekijöille ei voida asettaa samoja työaikarajoituksia kuin rannikkokalastustyöntekijöille, ja direktiiviä olisi väärin käyttää tähän tarkoitukseen”. Niiden näkemyksen mukaan ”ei ole asianmukaista yrittää toteuttaa toimenpiteitä, joissa ei oteta huomioon alan erityispiirteitä”. Lisäksi ne painottavat, että ”kalastusaluksilla noudatettavia työaikoja ei pidä rajoittaa nykyistä enempää”, koska ”se ei olisi kalastajien sen paremmin kuin työnantajienkaan edun mukaista”.

Useissa jäsenvaltioissa on annettu merikalastusalusten työntekijöiden työaikoja koskevaa erityislainsäädäntöä joko osana merenkulkijoita (Bulgaria, Viro, Suomi, Puola ja Ruotsi) tai vesikuljetusta (Unkari) koskevaa säännöstöä ja/tai erityissäädöksillä (Saksa, Ranska, Malta, Puola, Espanja ja Liettua). Muissa jäsenvaltioissa yleistä työlainsäädäntöä sovelletaan erotuksetta kaikkiin työntekijöihin (Itävalta, Tšekki, Slovakia ja Slovenia). Tämä tilanne ei ole ristiriidassa direktiivin kanssa edellyttäen, että asiaa koskevassa lainsäädännössä taataan vähintään direktiivin 21 artiklassa säädetyn tasoinen suoja.

Kaikkiaan 15 jäsenvaltiossa direktiivi pantiin täytäntöön lailla, ja vain yksi jäsenvaltio (Tanska) saattoi sen voimaan hallinnollisella määräyksellä. Työehtosopimuksia käyttivät vain Itävalta ja Italia (vaikuttaa kuitenkin siltä, että niiden rinnalla sovelletaan edelleen toissijaisesti yleistä työaikalainsäädäntöä). Useissa jäsenvaltioissa ei ole työehtosopimuksia kalastusalalla tai ne ovat harvinaisia.

5. Enimmäistyöaika ja/tai vähimmäislepoaika työajan järjestämisen perusteina (21 artiklan 2 –4 KOHTA)

Direktiivin 21 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää tietyn viitejakson aikana noudatettavista enimmäistyöajoista ja vähimmäislepoajoista, mutta vain 21 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa määritellyissä rajoissa (ks. edellä).

Ranska, Ruotsi ja Portugali mainitsevat, että kalastustyöntekijöiden tosiasiallisen työajan arviointiin ja seurantaan liittyy monia käytännön ongelmia ja että työajan rajoituksia voidaan helposti kiertää. Tämän huomioon ottaen ne toteavat, että direktiivissä säädettyä 12 kuukauden viitejaksoa on käytännössä hyvin vaikea soveltaa. Ongelman ratkaisemiseksi Ranskan lainsäädännössä esitetään enintään 12 kuukauden viitejakson aikana noudatettavan 48 tunnin viikoittaisen enimmäistyöajan vaihtoehdoksi 225 merelläolopäivän[9] vuosittaista enimmäisrajaa.

Direktiivin 21 artiklan 2 kohdassa ja 21 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat rajata työ- tai lepoajan joko rajoittamalla enimmäistyöaikaa tai määrittämällä vähimmäislepoajat tietyn viitejakson aikana. Direktiivin 21 artiklan 4 kohdan mukaan lepoaika voidaan jakaa enintään kahdeksi jaksoksi, ja peräkkäisten lepoaikojen välillä saa kulua enintään 14 tuntia.

Useimmat jäsenvaltiot ilmoittavat käyttävänsä vähimmäislepoaikaa ainoana työajan järjestämisen perusteena (Tanska, Suomi, Ranska, Malta, Alankomaat ja Ruotsi) tai yhdistävänsä sen enimmäistyöajan rajoittamiseen (Itävalta, Bulgaria, Saksa, Espanja, Unkari, Liettua, Portugali ja Kreikka). Tanskassa enimmäistyöaika määritetään tavallisesti työehtosopimuksessa tai työsopimuksessa, kun taas vähimmäislepoajoista säädetään lainsäädännössä.

Kaikissa niissä jäsenvaltioissa, jotka ilmoittavat käyttävänsä lepoaikaa merikalastusalusten työntekijöiden ainoana työaikaperusteena, on voimassa kalastajiin (tai merenkulkijoihin ja kalastajiin) sovellettavaa erityislainsäädäntöä. Nämä jäsenvaltiot eivät aina käytä lepoaikaa työajan järjestämisen perusteena yleisessä työaikalainsäädännössä, jota siis sovelletaan muiden ammattien työntekijöihin.

Alankomaat katsoo, että kyseisistä kahdesta työajan järjestämisen perusteesta vähimmäislepoaika ”soveltuu parhaiten työskentelyn järjestämiseen kalastusalalla”. Vaikka Saksassa käytetään kumpaakin perustetta, työehtosopimuksissa voidaan tietyin edellytyksin sopia enimmäistyöajan ylittämisestä, mutta ei kuitenkaan vähimmäislepoajan lyhentämisestä.

Jäsenvaltioista vain Viro ja Romania ilmoittivat käyttävänsä enimmäistyöaikaa merikalastusalusten työntekijöiden ainoana työaikaperusteena.

Kalastustoiminta ja tuotteiden käsittely aluksella ovat erittäin riippuvaisia sääoloista, joita on usein vaikea ennakoida, samoin kuin pyydysten käyttöön ja meriturvallisuuteen liittyvistä teknisistä rajoituksista. Tämä selittää, miksi työmarkkinaosapuolet vaativat työaikojen pitämistä joustavina. Lisäksi työaikojen kerrotaan joissakin tilanteissa käytännössä ylittyvän (Saksa).

On kuitenkin huomattava, että vähimmäislepoaika on yleissopimuksessa nro 188 ainoa merikalastusalusten työntekijöiden työajan järjestämisen peruste.[10] Ranska, Puola ja Tanska viittaavat tähän kuulemisessa antamissaan vastauksissa.

Ainoastaan Ranskalla on ollut käytännön ongelmia 21 artiklan 4 kohdan soveltamisessa. Se ehdottaa, että mahdollisena vaihtoehtona sallittaisiin kuuden tunnin jaksoiksi jaetun lepoajan jakaminen vielä lyhyempiin jaksoihin, jotka voitaisiin määrittää ainoastaan työehtosopimuksilla.

6. Poikkeukset (21 artiklan 5 JA 6 KOHTA)

Direktiivin 21 artiklan 5 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat sallia poikkeuksia 1 kohdan toisen alakohdan sekä 3 ja 4 kohdan rajoituksiin. Niiden sallimiselle asetetaan kuitenkin kaksi edellytystä: (i) poikkeusten on oltava työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelua koskevien yleisten periaatteiden mukaisia; ja (ii) niitä voidaan sallia vain objektiivisista tai teknisistä tai työn järjestelyyn liittyvistä syistä. Poikkeukselle on toisin sanoen oltava jokin erityinen syy, jonka on oltava oikeassa suhteessa siihen. Samassa artiklassa suositellaan, että poikkeuksissa otettaisiin huomioon ”tiheämmin toistuvat tai pidemmät vapaat jaksot tai korvaavan vapaan myöntäminen työntekijöille”.

Viidessä jäsenvaltiossa (Itävalta, Viro, Suomi, Portugali ja Romania) ei ole käytetty lainkaan mahdollisuutta poikkeusten sallimiseen.

Tanska, Saksa, Ranska ja Puola ovat sallineet joitakin kalastuksen tai kalanjalostuksen edellytyksiin liittyviä poikkeuksia (jos alus osallistuu suoraan kalastustoimintaan ja/tai toimii kalastusalueilla). Näissä tapauksissa työntekijöille on annettu korvaavat lepoajat (paitsi Puolassa).

Muissa jäsenvaltioissa on sallittu poikkeuksia monissa muissakin tilanteissa, jotka eivät välttämättä liity suoraan kalastukseen tai kalanjalostukseen. Kaikissa poikkeuksia sallineissa jäsenvaltioissa poikkeuksia pidetään pysyvinä, eikä niiden poistaminen ole todennäköistä ainakaan lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä. Seuraavassa mainitaan lyhyesti joitakin esimerkkejä.

Alankomaissa poikkeusta sovelletaan ratione personae , ja se koskee merikalastusalusten päälliköitä, päällystöä ja tukihenkilöstöä.

Maltalla poikkeus koskee rannikkokalastusta, mutta sen vaikutus on hyvin rajallinen, koska Maltalla kaikki kalastajat ovat itsenäisiä elinkeinonharjoittajia.

Espanjan lainsäädännössä sallitaan yleisluonteisesti lepoajan lyhentäminen kalastusaluksilla. Tälle ei aseteta mitään erityisiä edellytyksiä. Lisäksi kyseisessä säännöksessä on kyse pikemminkin kalastusaluksia koskeva yleissäännön korvaamisesta kuin tietyin tiukasti määritellyin edellytyksin sovellettavan poikkeuksen asettamisesta.

Bulgariassa kalastusalalla sovelletaan yleistä työaikalainsäädäntöä. Sen lainsäädännössä sallittu enimmäistyöaika voi joissakin tapauksissa olla direktiivissä asetettua pidempi. Siinä kuitenkin asetetaan vuotuinen ylityöraja (150 tuntia), jolle on määritelty erittäin tiukat edellytykset.

Yleensä poikkeuksista säädetään lailla. Joissakin jäsenvaltioissa (esim. Saksa, Unkari tai Ruotsi) niitä voidaan määrätä myös työehtosopimuksilla.

Direktiivin 21 artiklan 6 kohta koskee merikalastusaluksen päällikön oikeutta pyytää miehistöä tekemään tarpeelliset työtunnit aluksen, siinä olevien henkilöiden ja rahdin välittömän turvallisuuden takaamiseksi ja merihädässä olevien muiden alusten tai henkilöiden auttamiseksi. Jäsenvaltiot eivät ole ilmoittaneet tämän säännöksen soveltamiseen liittyvistä ongelmista.

7. Vuosiloma (21 artiklan 7 kohta)

Direktiivin 7 artiklassa säädetään palkallisesta vuosilomasta, joka koskee myös merikalastusalusten työntekijöitä. Direktiivin ainoa merikalastusalusten työntekijöihin sovellettava erityisäännös on 21 artiklan 7 kohta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että sellaisten merikalastusalusten työntekijät, joiden alukset eivät saa toimia määrättynä, yli kuukauden mittaisena ajanjaksona kalenterivuoden aikana, pitävät vuosilomansa kyseisenä aikana.

Jäsenvaltioista 12 ei ollut lainkaan käyttänyt tätä mahdollisuutta (Itävalta, Bulgaria, Tanska, Espanja, Viro, Suomi, Ranska, Saksa, Unkari, Alankomaat, Puola ja Portugali). Vain Malta ja Romania ilmoittivat soveltaneensa tätä säännöstä. Maltalla sen vaikutus on kuitenkin käytännössä olematon, koska kaikki sen kalastajat ovat itsenäisiä elinkeinonharjoittajia.

8. Merikalastusalusten työntekijöihin (erityisesti yötyöhön) sovellettavat yleiset säännökset

Direktiivin 21 artiklan 1 kohdan mukaan ylityön kestoa koskevaa direktiivin 8 artiklaa ei sovelleta merikalastusalusten työntekijöihin. Direktiivin 9, 10 ja 11 artikla (yötyöntekijöiden terveystarkastukset ja heidän siirtämisensä päivätyöhön, yötyön osalta annettavat takeet ja ilmoitus yötyön säännöllisestä teettämisestä) koskevat kuitenkin edelleen myös heitä.

Sen vuoksi on tarpeen arvioida, ovatko merikalastusalusten työntekijöiden tekemän yötyön kestoa koskevat erityissäännökset perusteltuja.

Useat jäsenvaltiot ovat päättäneet soveltaa merikalastusalusten työntekijöihin yötyötä koskevaa yleistä lainsäädäntöään (Espanja, Portugali, Romania, Bulgaria, Suomi, Unkari ja Alankomaat), tosin joissakin jäsenvaltioissa on annettu erityislainsäädäntöä muista seikoista, jotka koskevat työajan järjestämistä merikalastusaluksilla.

Muutamat jäsenvaltiot toteavat, ettei yötyön kestoa koskevan sääntelyn puuttuminen näytä vaikuttaneen haitallisesti työntekijöiden terveyteen ja turvallisuuteen (Saksa ja Liettua). Tietyt pyyntimenetelmät edellyttävät työskentelyä yöaikaan. Puola toteaa, että merikalastusalusten ”työntekijät vastustaisivat itsekin voimakkaasti” yötyötä koskevien säännösten tiukentamista. Yhdistynyt kuningaskunta huomauttaa, että kalastajat ovat metsästäjä-kerääjiä ja että heidän työskentelyään ei olisi tarkoituksenmukaista rajoittaa maissa työskentelevien yötyöhön sovellettavan tavanomaisen lainsäädäntökehyksen mukaisesti.

Lisäksi pidettiin aiheellisena seurata nykyistä tarkemmin niiden kalastajien terveyttä, jotka joutuvat työskentelemään öisin (Ranska).

Vaikka tietyt pyyntimenetelmät edellyttävätkin yötyötä, merikalastusalusten työntekijöitä ei aina voida pitää direktiivin 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina ”yötyöntekijöinä”, elleivät he säännönmukaisesti työskentele määrättyä osaa työajastaan yöaikaan.

Vielä on huomattava, että nuoriin työntekijöihin sovelletaan direktiivin 94/33/EY[11] erityissääntöjä.

9. Yleinen arvio

Komission kuulemisessa jäsenvaltioita ja työmarkkinaosapuolia pyydettiin antamaan yleinen arvionsa direktiivin 21 artiklasta ja erityisesti siitä, ovatko säännökset edelleen asianmukaiset etenkin työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden kannalta. Tärkeimmät päätelmät on tiivistetty seuraavassa:

1. Yleisten arvioiden mukaan direktiivin 21 artiklaan sisältyvien merikalastusalusten työntekijöitä koskevien erityissäännösten soveltamista olisi edelleen jatkettava. Jäsenvaltioista 12 piti artiklaa asianmukaisena, ja työmarkkinaosapuolet kannattivat vahvasti merikalastusalusten työntekijöitä koskevien erityissäännösten säilyttämistä. Työmarkkinaosapuolet kuitenkin totesivat, että ”nykyisen direktiivin 21 artiklassa merikalastusalusten työntekijöille määriteltyjä selkeitä rajoituksia on pidettävä riittävinä”.

2. Kaikki jäsenvaltiot eivät esittäneet kantaansa, mutta niistä yhdeksän toi esille pitävänsä direktiivin nykyistä henkilöllistä soveltamisalaa riittävänä.

3. Jotkin jäsenvaltiot epäilivät, riittääkö enimmäistyöaika perusteeksi työajan järjestämiseen, kun otetaan huomioon kalastusalalle ominaiset työaikamallit sekä valvontaan ja täytäntöönpanoon liittyvät vaikeudet. Tarkastuksissa yleisimpänä ongelmana pidettiin sitä, että aluksilla tehtyjä tosiasiallisia työtunteja on vaikea arvioida tarkasti. Lisäksi tarkastuksia toimitetaan yleensä vain satamissa. Joidenkin jäsenvaltioiden mukaan lepoaikojen noudattamista on käytännössä helpompi valvoa.

4. Keskeytymättömän kuuden tunnin lepoajan noudattamisesta aiheutuu joissakin jäsenvaltioissa käytännön ongelmia.

5. Vastauksissa oltiin yleisesti sitä mieltä, että yötyön kestoa koskevaa 8 artiklaa ei pitäisi soveltaa merikalastusalusten työntekijöihin. Myöskään yötyön kestoa koskevien erityissäännösten soveltamista merikalastusalusten työntekijöihin ei pidetty perusteltuna.

6. Mahdollisuutta sallia poikkeuksia yleisiin työaikamalleihin pidettiin merikalastusalusten työntekijöiden kohdalla tarpeellisena työajan joustojärjestelynä.

10. Päätelmät

7. Komissio seuraa edelleen täysin työmarkkinaosapuolten riippumattomuutta kunnioittaen niiden neuvottelujen etenemistä, joita käydään yleissopimuksen nro 188 eräiden piirteiden sisällyttämisestä EU:n lainsäädäntöön työmarkkinaosapuolten välisen sopimuksen avulla. Komission tarkoituksena on tiiviissä yhteistyössä työmarkkinaosapuolten kanssa määrittää mahdolliset alat, joilla EU:n on tarpeellista tai perusteltua ryhtyä toimiin. Mahdolliset toimensa komissio toteuttaa direktiivin tämänkertaisen tarkistuksen yhteydessä.

8. Komissio on määrittänyt kuulemisen perusteella joitakin osa-alueita, joihin on syytä kiinnittää erityistä huomiota. Ne ovat seuraavat:

9. Niiden kalastajien tilanteeseen, jotka tavallisesti työskentelevät itsenäisinä elinkeinonharjoittajina pienissä aluksissa ja jotka usein saavat palkkansa osuutena saaliista, on kiinnitettävä erityistä huomiota etenkin siinä vaiheessa, kun yleissopimus nro 188 ratifioidaan ja pannaan täytäntöön jäsenvaltioissa.

10. Jäsenvaltioiden toimittamien tietojen perusteella ei voida varmistua siitä, onko 21 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu enintään 12 kuukauden viitejakso aina määritetty ja noudatetaanko sitä.

11. Yleissopimuksessa nro 188 viitataan työajan järjestämisen perusteena ainoastaan vähimmäislepoaikaan, kun taas direktiivin mukaan työaika voidaan järjestää sekä vähimmäislepoajan että enimmäistyöajan perusteella. Jäsenvaltioiden olisi siten voitava käyttää perusteena joko ainoastaan vähimmäislepoaikaa tai sekä enimmäistyöaikaa että vähimmäislepoaikaa, jotta ne täyttäisivät kummankin säädöksen vaatimukset. Tämä ratkaisu on direktiivin mukainen edellyttäen, että direktiivissä säädettyjä työntekijöille suotuisampia sääntöjä noudatetaan. Oikeutta keskeytyksettömään lepoaikaan pidetään erityisen tärkeänä (koska yleissopimuksessa nro 188 ei ole vastaavaa määräystä), ja sitä olisi noudatettava.

12. Yöaikaan työskentelevien merenkulkijoiden terveyden seurantaan olisi kiinnitettävä erityistä huomiota.

13. Yhden jäsenvaltion (Espanja) tapauksessa työaikaa koskeviin sääntöihin sallittua poikkeusta ei voida perustella millään 21 artiklan 5 kohdassa määritellyistä syistä. Poikkeusten on oltava oikeassa suhteessa syihin, joilla niitä perustellaan, eivätkä ne saisi käsittää säännöksen koko soveltamisalaa. Komissio pyrkii erityisen huolellisesti varmistamaan, että direktiivin 21 artiklan 5 kohdassa säädettyjen poikkeusten käytössä noudatetaan näitä periaatteita.

14. Laajemmin katsottuna komissio huomauttaa, että vuosiksi 2007–2012 laaditussa yhteisön työterveys- ja työturvallisuusstrategiassa[12], jota neuvosto puolsi 25. kesäkuuta 2007 antamassaan päätöslauselmassa[13], on yhä ensisijaisena tavoitteena työolojen jatkuva parantaminen etenkin vähentämällä merkittävästi työtapaturmien ja työperäisten sairauksien määrää. Tämän tavoitteen saavuttaminen edellyttää työterveyttä ja -turvallisuutta koskevan EU:n lainsäädännön oikeaa ja tehokasta täytäntöönpanoa sekä pk-yritysten tukemista etenkin riskialttiilla aloilla, kuten rakennus-, maatalous-, kalastus- ja kuljetusalalla. Tätä tarkoitusta varten komissio valmistelee PROGRESS-ohjelmassa yhteistyössä neuvoa-antavan komitean kanssa ohjeellisia käytännön oppaita, joissa käsitellään direktiivien oikeaa soveltamista erityisesti kalastusalalla (alle 15 metrin pituiset alukset).

[1] EYVL L 299, 18.11.2003, s. 9–19.

[2] Kyselyyn vastasi 25 jäsenvaltiota (Belgialta ja Irlannilta ei saatu vastausta). Tšekki ja Slovakia eivät ole saattaneet 21 artiklaa osaksi kansallista lainsäädäntöään, koska niiden lipun alla merikalastustoiminta ei ole sallittua. Luxemburgin lipun alle ei ole rekisteröity merikalastusaluksia. Kuulemiseen osallistuneet työmarkkinaosapuolet (ETF ja Europeche) toimittivat yhteisen vastauksen.

[3] Jäsenvaltioiden valtuuttamisesta ratifioimaan, Euroopan unionin edun vuoksi, kalastusalan työtä koskeva Kansainvälisen työjärjestön vuoden 2007 yleissopimus (yleissopimus nro 188) 7 päivänä kesäkuuta 2010 annettu neuvoston päätös 2010/321/EU.

[4] SEUT-sopimuksen 155 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

[5] Euroopan komissio, Perustietoja yhteisestä kalastuspolitiikasta, vuoden 2010 painos.

[6] Kalastusalan perinteinen palkkausjärjestelmä perustuu saaliin jakamiseen tai osuuteen tuloista menojen vähentämisen jälkeen taikka tulo-osuuden ja kiinteän palkan yhdistelmään (lähde: ILO: Fishermen’s conditions of work and life, Geneve, asiak. CFI/4/1988/1). Maksimoidakseen osuutensa tuloista kalastajat pyrkivät toimimaan mahdollisimman pienellä miehistöllä.

[7] KOM(2009) 599 lopullinen.

[8] Espanjan lainsäädäntöön sisältyy kiinnostava sekamuotoinen oikeudellinen käsite, jota nimitetään ”taloudellisesti riippuvaiseksi itsenäiseksi työksi”. Sille on ominaista työntekijän muut poissulkeva suhde asiakkaaseen. Kyseisessä lainsäädännössä säädetään erilaisista erityisoikeuksista, kuten lepoajoista tai työsopimuksen irtisanomistakuista.

[9] Ranskan lainvalmisteluasiakirjoissa enimmäisrajaksi asetettujen 225 merelläolopäivän katsotaan vastaavan 35 tunnin viikoittaista työaikaa, joka Ranskassa on työajan lakisääteinen enimmäispituus. Poikkeustapauksissa työaikaa voidaan pidentää enintään 250 merelläolopäivään, joka vastaa 48 tunnin viikoittaista työaikaa.

[10] Toisin kuin vuoden 2006 merityötä koskevassa yleissopimuksessa, jossa merenkulkualan työntekijöiden työaikaperusteena voidaan käyttää joko enimmäistyöaikaa tai vähimmäislepoaikaa.

[11] Komission äskettäin julkaisemassa raportissa arvioidaan tämän direktiivin käytännön soveltamista (SEC (2010) 1339).

[12] Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle – Työn laadun ja tuottavuuden parantaminen: yhteisön työterveys- ja työturvallisuusstrategia vuosiksi 2007–2012 (KOM(2007) 62 lopullinen, 21.2.2007).

[13] Yhteisön uudesta työterveys- ja työturvallisuusstrategiasta vuosiksi 2007–2012 25 päivänä kesäkuuta 2007 annettu neuvoston päätöslauselma, EUVL C 145, 30.6.2007, s. 1.