EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO 
Bryssel, 26.03.1997 
KOM(97) 9 lopull. 
KOMISSION TIEDONANTO 
YMPÄRISTÖVEROT JA JULKISET YMPÄRISTÖMAKSUT 
YftTENÄISMARKKINOILLA 

JOHDANTO 
Komissio on useaan otteeseen kannattanut verotuskeinojen käytön lisäämistä 
ympäristöpolitiikan tehokkuuden ja kannattavuuden parantamiseksi. Useimmat järjestelyt 
toteutetaan jäsenvaltioiden tasolla. Tämän tiedonannon tarkoituksena on tukea tällaista 
toimintaa ja varmistaa, että ympäristöveroja ja -maksuja käytetään yhteisön 
lainsäädännön mukaisesti. 
Tiedonanto on ensimmäinen vaihe komission tarkastelussa, joka koskee 
ympäristöverojen käyttöä jäsenvaltioissa. Tiedonannon tarkoituksena on tehdä selkoa 
ympäristöveroja ja -maksuja koskevasta jäsenvaltioiden nykyisestä lainsäädännöstä 
yhtenäismarkkinoiden yhteydessä. Se pyrkii myös selvittämään jäsenvaltioiden 
toimintamahdollisuudet ja rajoitukset tällä alalla. Tiedonannossa ei käsitellä kansallisten 
ympäristöverojen etuja ja haittoja taloudellisen ja ympäristöön liittyvän tehokkuuden 
kannalta. Siinä esitetään jäsenvaltioille kuitenkin yhteenveto niistä lainsäädännöllisistä 
velvoitteista, jotka ympäristöverojen ja -maksujen suunnittelussa on otettava huomioon. 
Tiedonannossa osoitetaan, että jäsenvaltioiden liikkumavara on huomattava niiden 
toteuttaessa verotuksellisia keinoja perustamissopimuksen velvoitteiden rajoissa. 
Jäsenvaltioissa käytetään yhä enemmän, ympäristöveroja ja -maksuja, mikä mahdollistaa 
entistä kustannustehokkaamman ympäristöpolitiikan. Ympäristöverot ja -maksut voivat 
olla asianmukainen keino toteuttaa aiheuttamisperiaatetta sisällyttämällä 
ympäristökustannukset tavaroiden tai palveluiden hintoihin. Verotuskeinot toimivat 
tuottajien ja kuluttajien kannustimina, jotka ohjaavat valintoja ympäristön kannalta 
kestävämpään toimintaan. Jäsenvaltioiden nykyiset ympäristöverot käyvät ilmi 
tiedonannon liitteestä. 
Verotuksellisia keinoja on luonnollisesti käytettävä yhteisön lainsäädännön mukaisesti. 
Etenkin kilpailu-, yhtenäismarkkina- ja verotuspolitiikka vaikuttavat siihen, miten 
ympäristöveroja ja -maksuja sekä niistä saatavia tuloja voidaan käyttää. Lainsäädännöllä 
pyritään periaatteessa varmistamaan, etteivät jäsenvaltiot vääristä kilpailua syrjimällä 
muista jäsenvaltioista tulevia tuotteita tai palveluita. Yksityiskohtainen lainsäädäntö on 
kuitenkin varsin monimutkaista, minkä vuoksi sitä kannattaa komission mielestä selvittää 
tässä tiedonannossa. Asiakirjassa esitellään myös yhteisön valvontatoimenpiteet eli ns. 
ilmoitussäännöt. 
Komissio aikoo jatkaa ympäristöverojen ja -maksujen käytön tutkimista yhteistyössä 
kaikkien osapuolten kanssa: 
(1) keräämällä järjestelmällisesti jäsenvaltioiden kokemuksia nykyisistä veroista ja 
maksuista; 
(2) analysoimalla järjestelmällisesti jäsenvaltioiden ympäristöverojen ja -maksujen 
ympäristövaikutuksia; 
(3) analysoimalla järjestelmällisesti ympäristöverojen ja -maksujen vaikutusta 
sisämarkkinoihin j a Euroopan teollisuuden kilpailukykyyn. 
Tämän työn tuloksia käytetään hyväksi, kun tehdään periaatepäätöksiä verotuskeinojen 
tulevasta käytöstä yhteisön ja jäsenvaltioiden tasolla. 
/?* 
SISÄLLYSLUETTELO 
I. TIEDONANNON TAVOITTEET JA ALA 
II. MÄÄRITELMÄT JA OIKEUSPERUSTAT 
a) Määritelmät 
b) Ympäristömaksujen eri tyypit 
c) Oikeusperustat 
III. SUUNTAVIIVAT 
A) YMPÄRISTÖMAKSUJEN SUUNTAVIIVAT 
a) Maksujen ympäristötavoitteet 
b) Tullit ja vaikutukseltaan vastaavat maksut 
c) Sisäiset maksut 
d) Välillistä verotusta koskeva johdettu oikeus 
e) Valtion tuki 
Tuen olemassaolo 
Tuen ja valtion tukia koskevien EY:n määräysten yhteensopivuus 
f) Määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet 4 
4 
4 
5 
5 
7 
9 
12 
B. YHTEISÖN VALVONTAMENETELMIÄ KOSKEVAT SUUNTAVIIVAT 14 
a) Ilmoitusvaatimukset valtion tuen alalla 14 
b) Direktiiviä 83/189/ETY ja yhteisön sekundäärilainsäädäntöä 
koskevat ilmoittamisvaatimukset 15 
c) Sellaisten toimenpiteiden ilmoittaminen, joilla yhteisön direktiivit saatetaan 
osaksi kansallista lainsäädäntöä 16 
d) Valitukset ja komission aloitteesta tehtävät tutkimukset 16 
IV. PÄÄTELMÄ 
LIITE 
Ympäristöverot ja julkiset ympäristömaksut EU:n ja ETA:n jäsenmaissa 16 
44 
I. TIEDONANNON TAVOITTEET JA ALA 
1. Yhteisön viidennessä ympäristöpolitiikan toimintaohjelmassa1 ja sen vuoden 1996 
tarkistuksessa2 ympäristöpolitiikan välineiden lisäämistä pidetään yhtenä 
toimintaohjelman päätavoitteista. Yhteisön toimielimet ovat useaan otteeseen 
pyytäneet komissiota ja jäsenvaltioita tutkimaan entistä laajemmin uusien 
ympäristöpolitiikan välineiden ja erityisesti verotuksellisten välineiden 
käyttömahdollisuuksia. Joulukuussa 1995 Madridin Eurooppa-neuvosto totesi, että 
luonnonsuojelun työllistävän vaikutuksen hyödyntämiseksi politiikan olisi 
perustuttava nykyistä enemmän markkinapohjaisiin välineisiin, joihin kuuluvat 
verotukselliset keinot. Firenzen Eurooppa-neuvoston viesti kesäkuussa 1996 oli 
sama.3 
2. Ympäristötavoitteet asetetaan yhä useammin EU:n puitelainsäädännössä. Niiden 
saavuttamiseksi jäsenvaltioilla on käytössään runsaasti taloudellisia, teknisiä ja 
vapaaehtoisia välineitä yhteisön tasolla yhdenmukaistettujen toimenpiteiden lisäksi. 
Ympäristöverot ja -maksut muodostavat osan ympäristöpolitiikan välineistä, ja ne 
voivat olla asianmukainen keino toteuttaa aiheuttamisperiaatetta sisällyttämällä 
ympäristökustannukset tavaran tai palvelun hintaan. Tästä syystä ne voivat 
kannustaa kuluttajia ja tuottajia ympäristön kannalta kestävämpään käyttäytymiseen. 
3. Koska ympäristöveroilla ja -maksuilla pyritään mm. ympäristötavoitteisiin, niillä on 
oltava vaikutus markkinoihin. Siksi on tärkeää, että ympäristövero tai -maksu on 
oikean suuruinen: liian pieni maksu ei voi täysin korjata markkinoiden vääristymää 
ja liian suuri maksu korvaa vääristymän toisella. 
4. Ympäristöveroista ja -maksuista saatavilla tuloilla voidaan rahoittaa 
ympäristönsuojelua. Joissain tapauksissa niistä saatavat tulot voivat olla suuria ja 
jatkuvia. Silloin niiden avulla voidaan pienentää muita veroja, kuten työn verotusta, 
joiden katsotaan vääristävän taloutta. Jäsenvaltioille ehdotettiin tällaista 
toimintatapaa komission valkoisessa kirjassa "Kasvu, kilpailukykyjä työllisyys"4, ja 
Eurooppa-neuvosto hyväksyi sen Brysselissä 1993. Kysymystä käsitellään myös 
komission kertomuksessa verotusjärjestelmien kehityksestä "Verotus Euroopan 
unionissa"5, joka laadittiin Dublinin Eurooppa-neuvostolle joulukuussa 1996. 
5. Ympäristöveroja ja -maksuja käytetään kaikissa EY:n ja ETAin jäsenvaltioissa6, ja 
niiden merkitys kasvaa myös EU:n jäsenyyttä hakeneiden Keski- ja Itä-Euroopan 
maiden ympäristöpolitiikassa. Tarvittaessa on annettu yhteisön laajuisia sääntöjä, 
jotta veroja voitaisiin soveltaa yhtenäismarkkinoiden yhteydessä (esim. 
kivennäisöljyjen verotus, ks. kohta 23). Toisaalta toissijaisuusperiaatteen mukaisesti 
tehdään yhä enemmän veroihin ja maksuihin perustuvia kansallisia aloitteita 
1 EYVLN:oC138, 17.5.1993, s. 1 
2 KOM(95) 647, 24.1.1996 
3 Firenzen Eurooppa-neuvosto pyysi neuvostoa antamaan sille kertomuksen unionin 
verotusjärjestelmien kehityksestä, koska on luotava yrittäjyyttä ja työllisyyttä kannustava 
veroympäristö ja edistettävä tehokkaampaa ympäristöpolitiikkaa. 
4 KOM(93) 700 lopull. 
5 KOM(96) 546, 22.10.1996 
6 Ks. liite 1. 
1 Ù 
paikallisten ympäristöongelmien ratkaisemiseksi, joihin usein voidaankin puuttua 
tehokkaammin kansallisella tasolla. 
6. Ympäristöverojen ja -maksujen sekä niistä saatavien tulojen käyttö koskee suoraan 
tai epäsuorasti useita yhteisön lainsäädännön alueita (erityisesti kilpailu-, 
sisämarkkina- ja verotuspolitiikkaa), jotka eivät liity ympäristöpolitiikkaan. Useissa 
konkreettisissa tapauksissa on havaittu tärkeäksi parantaa näiden eri toiminta-alojen 
yhdentymistä. Maataloudessa voidaan ajoittain tarvita lisätoimenpiteitä yhteisön 
maatalouspolitiikan vuoksi. Ympäristöverot ja -maksut voivat vaikuttaa myös 
velvoitteisiin kolmansia maita kohtaan esimerkiksi Maailman kauppajärjestössä 
(WTO). Jäsenvaltioiden on otettava kyseiset sitoumukset huomioon sen 
varmistamiseksi, että kansalliset ympäristöverot ja -maksut vastaavat WTO:n ja 
perustamissopimuksen niille asettamia velvoitteita7. 
7. Näistä syistä komissio katsoo tärkeäksi selkeyttää lainsäädäntöä, jota jäsenvaltioiden 
on sovellettava, kun ne haluavat ottaa käyttöön ympäristöveroja ja -maksuja. 
Lainsäädäntö koostuu EY:n perustamissopimuksesta, johdetusta oikeudesta, 
yhteisön tuomioistuimen oikeuskäytännöstä sekä niistä päätöksistä ja 
oikeustoimista, joihin komissio on ryhtynyt lainsäädännön panemiseksi täytäntöön. 
Komission mielestä on tärkeää myös täsmentää, mitä muita tekijöitä se voi ottaa 
huomioon kansallisia ympäristöveroja ja -maksuja arvioidessaan. Asiakirjan 
tavoitteena ei kuitenkaan ole analysoida kansallisten ympäristöverojen etuja ja 
haittoja taloudellisen ja ympäristöön liittyvän tehokkuuden kannalta, vaan antaa 
jäsenvaltioille ohjeet, joista on hyötyä verotuksellisten keinojen suunnittelussa, 
toteuttamisessa ja arvioinnissa. Tarkoituksena on varmistaa verotuskeinojen 
tasapainoinen ja tehokas käyttö jäsenvaltio-, alue-ja paikallistasolla sekä komission 
avoimesti suorittama arviointi. 
8. Komissio tarkkailee kansallisten ympäristöverojen ja -maksujen käyttöä ja ottaa 
huomioon toimenpiteiden vaikutuksen ympäristöpolitiikkaan, yhtenäismarkkinoihin, 
Euroopan kilpailukykyyn sekä muihin aiheellisiin politiikan aloihin, kuten 
energiapolitiikkaan. Jos samankaltaisiin ongelmiin käytetään useita erilaisia 
kansallisia ratkaisuja tai ympäristötavoitteet voidaan saavuttaa entistä 
kannattavammin, komissio tekee uusia ehdotuksia yhteisön tasolla huolimatta 
vaikeuksista, joita verotustoimenpiteiden toteuttamista koskevat nykyiset 
yksimielisyysvaatimukset aiheuttavat. 
9. Tämän tiedonannon II luvussa käsitellään määritelmiä ja annetaan yleiskuva 
oikeudellisesta tilanteesta; yksityiskohtaiset suuntaviivat esitetään III luvussa. On 
painotettava, että tässä tiedonannossa ei voida antaa lopullisia vastauksia tuleviin 
tapauksiin ja että kukin yksittäinen tapaus on käsiteltävä erikseen. 
7 Tämä asiakirja koskee sisämarkkinoihin liittyviä näkökohtia, mutta jäsenvaltioiden on syytä muistaa, 
että EU:n ja WTO:n säännöt saattavat olla ristiriidassa erityisesti rajaveron mukauttamisen alalla. Ks. 
komission tiedonanto kaupasta ja ympäristöstä KOM(96) 54 (EYVL N:o C, 28.2.1996). 
2 
II. MÄÄRITELMÄT JA OIKEUSPERUSTAT 
a) Määritelmät 
10. Ympäristö verotuksen alalla samat käsitteet määritellään usein eri tavoin eri 
jäsenvaltioissa, eikä EU:n lainsäädännössä anneta käsitteille tarkkoja määritelmiä. 
On kuitenkin tärkeää painottaa, että yhteisöoikeuteen pohjautuva toimenpiteen 
arviointi perustuu toimenpiteen sisältöön ja vaikutuksiin eikä jäsenvaltioissa 
käytettäviin määritelmiin. Tässä tiedonannossa ei pyritäkään määrittelemään 
jäsenvaltioiden erityyppisiä verotuskeinoja. Verojen ja julkisten maksujen käsite on 
ymmärrettävä siten, että se koskee kaikkia pakollisia, vastikkeettomia maksuja, 
jotka joko käytetään suoraan hallituksen talousarvioon tai jotka osoitetaan 
erityistarkoituksiin (esim. tiettyyn käyttötarkoitukseen). Tässä tiedonannossa termi 
maksu käsittää edellä määritellyt "verot ja julkiset maksut". Maksut, joista on 
erikseen säädetty yhteisön direktiivien säännöksissä, kuuluvat asianomaisen 
direktiivin soveltamisalaan. 
11. Maksua voidaan todennäköisesti pitää ympäristömaksuna, jos maksun veropohjalla 
on selkeä kielteinen vaikutus ympäristöön. Maksua voidaan pitää ympäristömaksuna 
myös silloin, kun sillä on vähemmän selvä mutta kuitenkin havaittava myönteinen 
ympäristövaikutus. Tästä voisi olla esimerkkinä verojen ja julkisten maksujen 
eriyttäminen ympäristönäkökohtien perusteella kuten esimerkiksi lyijyä sisältävän ja 
lyijyttömän polttoaineen verotuksessa. Yleissääntönä on, että jäsenvaltioiden tulee 
osoittaa maksun arvioitu ympäristövaikutus, jos tämä on tarpeen maksun yhteisö -
oikeuden mukaisuutta arvioitaessa. 
b) Ympäristömaksujen eri tyypit . 
12. Kokemus on osoittanut, että ympäristöverot ja julkiset ympäristömaksut ovat 
luonteeltaan hyvin erilaisia, mutta ne voidaan jakaa kahteen pääluokkaan8. 
Päästömaksut aiheutuvat suoraan todellisesta tai arvioidusta ympäristön 
pilaamisesta, olipa kyse päästöistä veteen, ilmaan taikka maahan tai melupäästöistä. 
Tästä esimerkkeinä voidaan mainita suurista polttolaitoksista peräisin olevien 
Nox-päästöjen julkiset maksut sekä julkiset maksut, jotka peritään 
jätevedenpuhdistuslaitosten päästöistä veteen. Melupäästöistä peritään maksuja 
ilmailualalla. Kiinteisiin lähteisiin (kuten teollisuuslaitoksiin) sovellettavat maksut 
eivät kuulu tämän tiedonannon alaan, sillä ne lankeavat vain kotimaisten tuottajien 
maksettaviksi9. 
Tuotemaksuja sovelletaan raaka-aineisiin ja välituotteisiin, kuten lannoitteisiin, 
torjunta-aineisiin, luonnonsoraan ja pohjaveteen, sekä kulutushyödykkeisiin, kuten 
paristoihin, kertakäyttöpakkauksiin, autonrenkaisiin ja muovipusseihin. Joidenkin jo 
vuosia erityisesti energia-alalla käytössä olleiden tuotemaksujen katsotaan nykyisin 
Ks. esim "Environmental Taxes: Implementation and Environmental Effectiveness" (Euroopan 
ympäristökeskus, 1996) ja "Environmental Taxes in OECD Countries" (OECD, 1995). 
Vapautus päästömaksuista ja maksuista saatavien tulojen käyttö voivat kuitenkin kuulua valtion tukea 
koskevien sääntöjen soveltamisalaan (ks. jäljempänä). 
3 
edistävän ympäristö- ja energiapolitiikan välistä yhdentymistä. Tyypillisiä 
esimerkkejä ovat polttoaine-, diesel-, lämmitysöljy-ja sähköverot. 
c) Oikeusperustat 
13. Ympäristömaksujen oikeudellinen arviointi on monimutkaista, koska verotuskeino 
on uusi ja kehitysvaiheessa. Perustamissopimusta ei myöskään ole laadittu 
tämäntyyppistä ympäristöpolitiikan välinettä silmällä pitäen. Seuraavat 
perustamissopimuksen artiklat muodostavat ympäristömaksujen pääasiallisen 
oikeusperustan: 
- yhteisön sisäisen kaupan tullit tai vaikutukseltaan vastaavat maksut (9-12 artikla); 
- jäsenvaltioiden välisen tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset tai 
vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet (30-36 artikla); 
- liikennettä koskevat säännökset, jotka ovat muista jäsenvaltioista oleville 
liikenteenharjoittajille vaikutukseltaan epäedullisempia (76 artikla); 
- valtion tuki, joka vääristää kilpailua ja vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan 
(92-93 artikla); 
- sisäiset maksut, joilla syrjitään muiden jäsenvaltioiden tuotteita tai suojellaan 
kansallista tuotantoa, (95 artikla) sekä valmisteveroja ja muita välillisiä veroja 
koskeva lainsäädäntö (99 artikla); 
- 130 r artikla, jossa esitetään yhteisön ympäristöpolitiikan tavoitteet. 
III SUUNTAVIIVAT 
A) YMPÄRISTÖMAKSUJEN SUUNTAVIIVAT 
a) Maksujen ympäristötavoitteet 
14. EY:n perustamissopimuksen 2 artiklassa määrätään, että yhteisön päämääriin kuuluu 
edistää "ympäristöä arvossa pitävää kestävää kasvua, joka ei edistä rahan arvon 
alenemista". Perustamissopimuksen 130 r artiklassa määrätään, että yhteisön 
ympäristöpolitiikalla myötävaikutetaan ympäristön laadun säilyttämiseen, suojeluun 
ja parantamiseen, ihmisten terveyden suojeluun sekä luonnonvarojen harkittuun ja 
järkevään käyttöön. Keskeisiä periaatteita ovat ennaltaehkäisy, aiheuttamisperiaate 
ja varautuminen. Lisäksi ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä 
yhteisön muun politiikan määrittelyyn ja toteuttamiseen. Kun jäsenvaltiot ottavat 
käyttöön ympäristömaksuja, niiden on perusteltava huolella tarve ratkaista 
ympäristöongelmat. Erityisesti olisi otettava huomioon kyseisten toimenpiteiden 
yhteys EY:n perustamissopimuksen 130 r artiklan määräyksiin, yhteisön 
ympäristölainsäädäntöön ja siihen liittyvään oikeuskäytäntöön, viidenteen 
ympäristöpolitiikan toimintaohjelmaan10 sekä Euroopan yhteisön allekirjoittamiin 
kansainvälisiin sopimuksiin. 
b) Tullit ja vaikutukseltaan vastaavat maksut 
15. EY:n perustamissopimuksen 9 ja 12 artiklan perusteella jäsenvaltiot eivät saa ottaa 
käyttöön uusia vienti- tai tuontitulleja tai vaikutukseltaan vastaavia maksuja. 
Jäsenvaltioiden välillä ei varsinaisesti enää ole tällaisia tulleja. Yhteisön 
tuomioistuin on kuitenkin päättänyt, että kaikki tuotteista pelkästään rajanylityksen 
vuoksi perittävät rahalliset maksut vastaavat vaikutukseltaan tulleja. Jos maksu 
koskee vain ulkomaisia tuotteita, sen voidaan katsoa vastaavan tullia. Jos maksu on 
kuitenkin osa yleistä tuotteiden verotusjärjestelmää, joka määräytyy objektiivisin 
perustein ja jossa ei oteta huomioon tuotteiden alkuperämaata, maksua on 
tarkasteltava 95 artiklan perusteella. 
16. Myös yleistä verotusjärjestelmää, jossa hyvin suuri osa kansallisesta tuotannosta on 
verovapaata, voidaan pitää vaikutukseltaan tullia vastaavana. Tässä yhteydessä 
yhteisön tuomioistuin on tehnyt selväksi, että maksusta saatavien tulojen käyttö voi 
vaikuttaa asian arviointiin. Muiden jäsenvaltioiden tuotteisiin ja kotimaisiin 
tuotteisiin yhtäläisin perustein sovellettava maksu voi vastata vaikutukseltaan tullia, 
jos tuloja käytetään täysimääräisten korvauksien maksamiseen verotettujen 
tuotteiden kotimaisille tuottajille. Tulojen käyttö verotettavien tuotteiden kuluttajien 
tukemiseen ei kuitenkaan kuulu tähän luokkaan, vaan sitä on tarkasteltava valtion 
tukia koskevien määräysten pohjalta (ks. kohdat 33-34). Maksun voidaan katsoa 
vastaavan vaikutukseltaan sekä tullia että lainvastaista valtion tukea, sillä se voi 
kuulua sekä 9-12 että 92 artiklan soveltamisalaan. 
c) Sisäiset maksut 
17. Perustamissopimuksen 95 artiklan tarkoituksena on taata sisäisten maksujen 
puolueettomuus kieltämällä muiden jäsenvaltioiden tuotteiden syrjintä ja 
kotimaisten tuotteiden suojaaminen. Asiaa koskeva yhteisön tuomioistuimen 
oikeuskäytäntö nojautuu kolmeen pääperiaatteeseen: 
(1) Jäsenvaltioilla on periaatteessa vapaus valita - tosin tietyin rajoituksin -
sopivimmaksi katsomansa verotusjärjestelmä. 
(2) Kotimaisiin tuotteisiin sovellettava järjestelmä on vertailukohta, jonka 
perusteella määritetään, verotetaanko muiden jäsenvaltioiden tuotteita 
raskaammin kuin kotimaisia tuotteita. 
(3) Perustamissopimuksen 95 artiklaa rikotaan, jos toisen jäsenvaltion tuotteelle 
määrätään suurempi maksu kuin kotimaiselle tuotteelle. 
10 EYVLN:ol38, 17.5.1993, s. 1 
18. Ensimmäisen periaatteen osalta yhteisön tuomioistuin on ollut johdonmukaisesti sitä 
mieltä", että jäsenvaltiot voivat eriyttää eri tuotteiden maksuja, vaikka tuotteet 
olisivatkin samankaltaisia. Jotta eriytys olisi laillista, 
( 1 ) se on toteutettava obj ektiivisin perustein, kuten käytettyj en raaka-aineiden tai 
tuotantomenetelmien perusteella12; 
(2) siinä on noudatettava talouspolitiikan tavoitteita, jotka itsessään vastaavat 
perustamissopimuksen vaatimuksia ja johdettua oikeutta; ja 
(3) yksityiskohtaisilla säännöillä on lisäksi estettävä muiden jäsenvaltioiden 
tuotteiden suora tai epäsuora syrjintä tai kilpailevien kotimaisten tuotteiden 
suojaaminen. 
Tuomioistuin on huomauttanut, ettei maksua voida pitää syrjivänä pelkästään siksi, 
että muiden jäsenvaltioiden tuotteita verotetaan eniten, jos tämä johtuu 
objektiivisten ja syrjimättömien perusteiden soveltamisesta13. 
Perustamissopimuksen 95 artiklaa kuitenkin rikotaan, jos muiden jäsenvaltioiden 
tuotteilta evätään alennetun maksun edut mielivaltaisin ja/tai syrjivin perustein 
ennakolta tai luonnostaan14. 
19. Toinen periaate edellyttää ainakin siinä määrin avointa maksujärjestelmää, että sen 
avulla voidaan määrittää objektiivisesti, onko muiden jäsenvaltioiden tuotteilla 
suurempi maksurasite kuin samankaltaisilla kotimaisilla tuotteilla15. Lisäksi 
järjestelmää on sovellettava tasapuolisesti kotimaisiin tuotteisiin ja muiden 
jäsenvaltioiden tuotteisiin. Arvioitaessa onko 95 artiklaa rikottu, on tuomioistuimen 
mukaan tarpeen ottaa huomioon etenkin 
- maksun suuruus, 
- veropohjaa koskevat määräykset, 
- maksuj en vaivontaj ärj estelmät j a 
- maksujen perintää koskevat yksityiskohtaiset säännöt. 
Yhteisön tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi myös, ettei veroa voida pitää 
syrjivänä pelkästään siksi, että sitä peritään pääasiallisesti tuontitavaroista16. 
Ratkaiseva peruste on kustakin maksusta toisaalta kansallisille tuotteille ja toisaalta 
muiden jäsenvaltioiden tuotteille aiheutuva tosiasiallinen taloudellinen rasite. 
11 Asia C-106/84, komissio v. Tanska, tuomio 4.3.1986 (Kok. 1986, s. 833) ja asia C-196/85, komissio v. 
Ranska, tuomio 7.4.1987 (Kok. 1987, s. 1597) 
12 Asia 46/80, SA Vinal v. Orbat, tuomio 14.1.1981 (Kok. 1981, s. 77) 
13 Asia C-l 13/94, Casarin, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. 4203) 
14 Asiat 142/80 ja 143/80, Salengo, tuomio 27.5.1981 (Kok. 1981, s. 1413) ja asia 277/83, komissio v. 
Italia, tuomio 3.7.1985 (Kok. 1985, s. 2049) 
15 Asia C-152/89, komissio v. Luxemburg, tuomio 26.6.1991 (Kok. 1991, s 3141) ja asia C-153/98, 
komissio v. Belgia, tuomio 26.6.1991 (Kok. 1991, s. 3171) 
16 Asia 200/85, komissio v. Italia, tuomio 16.12.1986 (Kok. 1986, s. 3953) 
6 
20. Perustamissopimuksen 95 artiklan määräykset eivät oikeuta yhteisöä päättämään, 
onko jäsenvaltion maksu kohtuuttoman suuri maksun ympäristötavoitteeseen 
nähden17. Artiklaa 95 koskevassa oikeuskäytännössä on vahvistettu, että 
suhteellisuusperiaatetta sovelletaan pelkästään maksua koskeviin hallinnollisiin 
valvontatoimenpiteisiin.18. Suhteellisuusperiaatteella tarkoitetaan ympäristölle 
aiheutuvan hyödyn tasapainottamista yhtenäismarkkinoihin mahdollisesti 
kohdistuvien vaikutusten kanssa. 
21. Sen osoittamiseksi, onko 95 artiklan ensimmäistä kohtaa rikottu kolmannen 
periaatteen osalta, on arvioitava kansallisten ja ulkomaisten tuotteiden keskinäistä 
samankaltaisuutta. Tuomioistuin on katsonut, että samankaltaisilla tuotteilla on 
samanlaiset tunnusmerkit ja ne täyttävät samat kuluttajien tarpeet19. Tässä 
yhteydessä on harkittava, voidaanko tuotteita, jotka ovat käyttötarkoitukseltaan 
samankaltaisia mutta sisällön tai valmistusmenetelmien vuoksi 
ympäristövaikutukseltaan erilaisia, pitää erilaisina tuotteina20. 
22. Jos tuotteet eivät ole samankaltaisia, mutta ne silti ainakin osittain tai mahdollisesti 
kilpailevat ulkomaisten tuotteiden kanssa, 95 artiklan toisessa kohdassa määrätään, 
ettei maksuilla saa suojella kotimaisia tuotteita21. Tätä näkökohtaa arvioitaessa on 
otettava huomioon tosiasiallisen tilanteen lisäksi myös ulkomaisten tuotteiden 
mahdolliset markkinat, jos protektionistisia toimenpiteitä ei olisi käytetty. On myös 
tarpeen ottaa huomioon maksuista saatavien tulojen käyttö. Tuomioistuin on 
lausunut, että kun maksuista saatavia tuloja käytetään korvaamaan kotimaisten 
tuotteiden maksurasite osittain, maksut ovat perustamissopimuksen 95 artiklassa 
tarkoitettuja syrjiviä maksuja22. Lisäksi maksua voidaan pitää sekä syrjivänä 
keinona että lainvastaisena valtion tukena, sillä se voi kuulua sekä 95 artiklan 
ensimmäisen kohdan että 92 artiklan soveltamisalaan23 (ks. kohta 26 ja sitä 
seuraavat kohdat). 
d) Välillistä verotusta koskeva johdettu oikeus 
23. Perustamissopimuksen 99 artiklan nojalla annettuun yhteisön lainsäädäntöön 
sisältyvät 
(1) verorakenteita koskevat yhdenmukaistetut säännöt sekä kivennäisöljyjen, 
tupakan ja alkoholijuomien valmisteverojen vähimmäisverokannat ja 
17 Asia C-132/88, komissio v. Kreikka, tuomio 5.4.1990 (Kok. 1990, s. 1567) 
18 Asia 196/85, komissio v. Ranska, tuomio 7.4.1987 (Kok. 1987, s. 1597) 
19 Asia 184/85, komissio v. Italia, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2013). Samankaltaisuuden 
arvioimiseksi tuomioistuin harkitsi, täyttävätkö tuotteet samat kuluttajien tarpeet ja ovatko sekä 
oikeudelliset että tosiasioihin perustuvat seikat olennaisia. 
20 Yhteisön ekotuotemerkin myöntämisjärjestelmästä 23 päivänä maaliskuuta 1992 annetun neuvoston 
asetuksen (ETY) N:o 880/92 perusteella (EYVL N:o L 99, 11.4.1992, s. 1) ekotuotemerkkejä voidaan 
myöntää tuotteille (esim. paperille), joilla on sama käyttötarkoitus mutta eri ympäristövaikutukset. 
21 Asia 184/85, komissio v. Italia, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2013) ja asia 193/85, Cofrutta, tuomio 
7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2085) 
22 Asia C-17/91, Georges Lornoy, tuomio 16.12.1992 (Kok. 1992, s. 6523) 
23 Asia 73/79, komissio v. Italia, tuomio 21.5.1980 (Kok. 1980, s. 1533) 
7 
(2) muut direktiiviin 92/12/ETY yleissäännökset, jotka antavat jäsenvaltioille 
mahdollisuuden ottaa käyttöön tuotteiden välillisiä veroja, siten että verot 
eivät anna aihetta jäsenvaltioiden välisiin rajanylitysmuodollisuuksiin. 
Direktiivissä 92/81/ETY24 annetaan tärkeä säännös, jonka mukaan pääsääntöisesti 
tuotetta kohti voidaan käyttää vain yhtä verokantaa. Direktiivissä 92/12/ETY25 
annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus ottaa tietyin rajoituksin käyttöön muita 
kivennäisöljyjen kansallisia veroja. Verojen on oltava valmisteveroihin ja 
arvonlisäveroon sovellettavien sääntöjen mukaisia26. Jäsenvaltiot voivat pyytää 
neuvoston lupaa soveltaa alennettuja verokantoja tai verovapauksia esimerkiksi 
ympäristösyistä27. Lisäksi jäsenvaltioilla on oikeus soveltaa alennettuja verokantoja 
tai verovapauksia kivennäisöljyihin, jotka on tarkoitettu tiettyyn käyttöön 
esimerkiksi julkisessa liikenteessä ja maataloudessa. 
24. Direktiivissä 93/89/ETY28 määritetään edellytykset raskaiden 
tavarankuljetusajoneuvojen verotuksen sekä tie- ja käyttömaksujen (veromerkki eli 
eurovinjetti) toteuttamiselle jäsenvaltioissa. Komissio antoi heinäkuussa 1996 
perustamissopimuksen 75 artiklan nojalla ehdotuksen29 kyseisen direktiivin 
korvaamiseksi30. Ehdotuksessa sallittaisiin tiemaksujen (vuosittaiset ajoneuvoverot 
ja tie- ja käyttömaksut yleensä sekä erityisesti herkästi pilaantuvilla tieosuuksilla) 
eriytys ulkoisten kustannusten huomioon ottamiseksi. Komissio myös aloitti yleisen 
keskustelun taloudellisten välineiden käytöstä kuljetusalalla julkaisemalla vihreän 
kirjan "Kohti oikeudenmukaista ja tehokasta hinnoittelua - poliittiset vaihtoehdot 
liikenteen ulkoisten kustannusten sisällyttämiseksi hintoihin Euroopan unionissa"31. 
Komissio aikoo ehdottaa vihreän kirjan jatkotoimia myöhemmin tänä vuonna. 
25. Perustamissopimuksen 100 a artiklan nojalla annetut moottoriajoneuvojen päästöjen 
aiheuttamaa ilman pilaantumista koskevat direktiivit 91/542/ETY32, 93/59/ETY33 ja 
24 Neuvoston direktiivi 92/81/ETY, annettu 19 päivänä lokakuuta 1992, kivennäisöljyjen 
valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta (EYVL N:o L 316, 31.10.1992, s. 12) 
25 Neuvoston direktiivi 92/12/ETY, annettu 25 päivänä helmikuuta 1992, valmisteveron alaisia tuotteita 
koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 
(EYVL N.o L 76, 23.3.1992, s. 1) 
26 Säännöt on annettu kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19 päivänä 
lokakuuta 1992 annetussa direktiivissä 92/81/ETY (EYVL N:o L 316, 31.10.1992, s. 12) ja 
kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19 päivänä lokakuuta 1992 annetussa 
direktiivissä 92/82/ETY (EYVL N:o L 316, 31.10.1992, s. 19) 
27 Toistaiseksi on myönnetty noin 70 poikkeusta. Osa poikkeuksista koskee ympäristöperustein 
tapahtuvaa polttoaineverojen eriytystä, kuten ympäristöä vähemmän rasittavan dieselöljyn tai 
reformuloidun lyijyttömän ja lyijyä sisältävän polttoaineen alennettuja verokantoja. Lyijyä sisältävän 
ja lyijyttömän polttoaineen verot on eriytetty yhteisön laajuisesti käsittelemällä kyseisiä kahta 
polttoainetta eri tuotteina. 
28 Direktiivi 93/89/ETY (EYVL N:o L 279, 12.11.1993) 
29 Ehdotus: neuvoston direktiivi raskailta tavarankuljetusajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 
kannettavista maksuista (KOM(96) 331,10.7.1996) 
30 Yhteisön tuomioistuin kumosi direktiivin 5. heinäkuuta 1995 menettelyyn liittyvien epäselvyyksien 
vuoksi. Direktiivin vaikutukset on kuitenkin säilytettävä, kunnes annetaan korvaavaa lainsäädäntöä. 
31 KOM(95)691,lopull. 
32 EYVL N:oL 295, 25.10.1991, s. 1 
33 EYVL N:oL 186, 28.7.1993, s. 21 
8 
94/12/EY34 sisältävät erityisen sääntelyn uusien ajoneuvojen hankintaan liittyvistä 
veroaloitteista. Järjestelmän tarkoituksena on antaa jäsenvaltioille mahdollisuus 
edistää uusien päästöiltään puhtaampien ajoneuvojen markkinoille saattamista. 
Samalla tarkoituksena on myös estää verotoimenpiteet, joista aiheutuu 
tosiasiallisesti muita kuin yhteisön tasolla yhdenmukaistettuja teknisiä vaatimuksia. 
Verokannustimet sallitaan, jos niissä noudatetaan seuraavia periaatteita: 
- niitä on voitava soveltaa kaikkiin uusiin ajoneuvoihin direktiiveissä säädettyjä 
tulevia päästörajoja noudattaen; 
- ne on poistettava käytöstä, kun uudet päästörajat tulevat pakollisiksi; 
- maksujen on oltava pienempiä kuin kyseisten tulevien päästörajojen 
noudattamiseksi vaadittavat ylimääräiset kustannukset; 
- niistä on ilmoitettava komissiolle niin pian kuin mahdollista. 
e) Valtion tuki 
26. Jäsenvaltion myöntämä tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, ei 
perustamissopimuksen 92 artiklan nojalla sovellu yhteismarkkinoille. Yleissääntö 
on, ettei komissio voi antaa lupaa maksujärjestelmään sisältyvälle tuelle, jos se 
rikkoo muita perustamissopimuksen määräyksiä. Tästä syystä on ensin 
varmistettava, ettei ympäristömaksulla rikota muita määräyksiä eikä etenkään 9, 12, 
30-36 ja 95 artiklaa. Jos tuella ei rikota kyseisiä määräyksiä, tuen voidaan katsoa 
soveltuvan yhteismarkkinoille (ks. jäljempänä). 
a) Tuen olemassaolo 
27. Ennen kuin komissio päättää tuen ja valtion tukia koskevien EY:n määräysten 
yhteensopivuudesta, sen on selvitettävä, onko kyse tuesta. Ympäristömaksuista 
saatavat tulot ovat valtionvaroja. Jos tulot kirjataan valtion yleiseen talousarvioon, 
niiden tuleva käyttö ei kuulu tämän tiedonannon alaan. Jos tulot sen sijaan on 
osoitettu erityistarkoitukseen, kyse voi olla valtion tuesta, jos tiettyjä yhtiöitä tai 
tuotteita suositaan. Myös vapautukset tuotteiden tai päästöjen maksuista ovat valtion 
tukea, vaikka kyseiset vapautukset olisivat tarpeen, etteivät kotimaiset yritykset 
joutuisi vähemmän suotuisaan asemaan kuin niiden kilpailijat maissa, joissa ei ole 
vastaavia maksuja. 
b) Tuen ja valtion tukia koskevien EY:n määräysten yhteensopivuus 
Tulojen käyttö 
28. Perustamissopimuksen 92 artiklan 2 kohdassa määrätään tukimuodoista, jotka 
soveltuvat yhteismarkkinoille, kun taas 3 kohdassa eritellään tukimuodot, joita 
voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina. Perustamissopimuksen 93 artiklassa 
määrätään menettelystä, jolla komissio voi arvioida valtion tuen ja 92 artiklan 
34 EYVL N:o L 100, 19.4.1994, s. 42 
yhteensopivuuden. Periaatteet, joiden mukaan komissio arvioi ympäristötavoitteita 
noudattavia tukiohjelmia, on määritetty ympäristöönsuojeluun myönnettäviä valtion 
tukia koskevissa yhteisön suuntaviivoissa35. Yleensä arviointi tapahtuu vertaamalla 
kilpailulle aiheutuvaa haittaa ympäristölle aiheutuvaan hyötyyn. 
29. Valtion tukea arvioidessaan komissio ottaa huomioon sekä tulolähteen että tulojen 
käytön saadakseen asiasta kokonaiskuvan. Tulojen käytön erillisanalyysi, jossa ei 
oteta huomioon tulolähdettä, antaisi epätäydellisen, tuloksen, jonka mukaan kyse 
näyttäisi olevan yksinkertaisesti julkisten varojen jaosta. Tästä syystä yhteisön 
tuomioistuimen mukaan komission on otettava huomioon kaikki asiaan suoraan tai 
epäsuorasti vaikuttavat tekijät, kuten epäsuora tuki, tuen rahoitus sekä tuen 
rahoituksen ja tukena jaettavan määrän välinen yhteys36. 
30. Komission arviointityön helpottamiseksi jäsenvaltioita kehotetaan ilmoittamaan 
selkeästi, miten ympäristömaksuista saatavia tuloja on määrä käyttää. Kaikissa 
tapauksissa on suotavaa, että perusteet ovat avoimia ja harkittuja ja että ne 
kannustavat toivottavaan käyttäytymiseen. Tulojen yleisimmät käyttötavat ovat: 
1) Ympäristöinvestointien tai ympäristöön liittyvän toiminnan tukeminen 
31. Arvioidessaan ympäristöinvestoinneille myönnettävän tuen ja valtion tukia 
koskevien EY:n määräysten yhteensopivuutta komissio ottaa huomioon mm. 
seuraavat seikat: 
- käytetäänkö tulot samalla taloudellisella toimialalla, jolla ne on kerätty eli saako 
jokin toimiala nettohyödyn; 
- voidaanko maksujen tuotolla rahoitettava toiminta toteuttaa tyydyttävästi 
tavanomaisena kaupallisena toimintana vai tarvitaanko jonkinlaista tukea; 
- voidaanko yrityksille maksettavaa rahaa pitää korvauksena toimista, joita ne eivät 
muuten toteuttaisi ja jotka ovat yleisen edun mukaisia; 
- toimenpiteen suunniteltu kesto; 
- onko tukea määrä alentaa vähitellen37. 
2) Vaarallisten tuotteiden tai aineiden keräys- ja käsittelyjärjestelmien 
rahoitukseen tarkoitetut maksut 
32. Ympäristölle haitallisten tuotteiden tai aineiden keräys- ja käsittelyjärjestelmien 
määrä kasvaa. Järjestelmissä jäsenvaltio määrää tavallisesti kyseisten tuotteiden tai 
35 EYVL N:o C 72, 10.3.1994, s. 3 
36 Asia 47/69, Ranska v. komissio, tuomio 25.6.1970 (Kok. 1970) 
37 Maataloustoimintaan sovellettavat säännöt on annettu asetuksessa (ETY) N:o 2078/92 (EYVL N:o L 
215, 30.7.1992, s. 85). 
10 
aineiden myynnille maksun, jonka tuotolla yhtiöille maksetaan käytettyjen 
tuotteiden keräyksestä ja hävittämisestä38. 
3) Tulojen uudelleenjako maksun maksajille 
33. Pelkästään kotimaisilta yrityksiltä perittävistä päästömaksuista saatavien tulojen 
jakaminen uudelleen maksujen maksajille ei tavallisesti olisi kiistanalaista, jos 
järjestelmässä noudatetaan avoimuutta ja suunnitelmallisuutta koskevia 
yleissääntöjä. Järjestelmissä on kuitenkin vältettävä suosimasta perusteettomasti 
tiettyjä kotimaisia toimialoja. 
34. Tuotemaksuja voidaan periä sekä kotimaisista tuotteista että muiden jäsenvaltioiden 
tuotteista. Jos tuotteiden maksuista saatavat tulot käytetään korvaamaan kotimaisten 
tuottajien koko maksurasite, maksua voidaan pitää vaikutukseltaan tullia vastaavana. 
Tästä syystä se voidaan kieltää perustamissopimuksen 12 artiklan perusteella (ks. 
kohdat 15-16 edellä). Jos tuloilla korvataan kotimaisten tuottajien maksurasite 
osittain, maksu on tutkittava 95 artiklassa tarkoitetun syrjivyyden kannalta (ks. 
kohta 22). Komissio ei ole vastustanut sellaisia tuotteiden maksuja, joista saatavilla 
tuloilla on haluttu ratkaista samankaltaisia ympäristöongelmia kuin itse maksulla. 
Maksuihin ei ole kuitenkaan saanut liittyä edellä mainittuja ongelmia39. 
Kotimaisia yrityksiä suosivat vapautussäännöt 
35. Kuten edellä mainittiin, vapautukset päästö- tai tuotemaksuista voivat olla 
perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion tukea. Tilapäiset 
vapautukset uusista /><Msfömaksuista voidaan sallia kilpailukyvyn menetyksen 
korvaamiseksi, sillä päästömaksuja sovelletaan yleensä vain kotimaisiin yrityksiin. 
Jotta vapautukset eivät vääristäisi kohtuuttomasti kilpailua ja jotta tuen saajia 
kannustettaisiin toteuttamaan päästöjen vähentämistoimenpiteitä, komissio 
edellyttää, että verovapautukset tai korvaukset 
- ovat tilapäisiä, 
38 Komissio on arvioinut ja hyväksynyt kolme tällaista järjestelmää: ympäristölle haitallisten paristojen 
keräysohjelman Tanskassa (valtiontukiasia N 539/95), käytettyjen autonrenkaiden keräys- ja 
hävittämisohjelman Tanskassa (valtiontukiasia N 648/93; EYVL N:o C 390, 31.12.1994, s. 15) sekä 
romuautojen keräys-ja hävittämisohjelman Alankomaissa (valtiontukiasia N 93/95 (N 182/95:stä)). 
Komission arvioinnissa otettiin erityisesti huomioon, että: 
(1) maksu, jolla järjestelmä rahoitetaan, määrätään syrjimättömästi kaikille kyseisten tuotteiden 
maahantuojille tai tuottajille; 
(2) keräysyhtiöille maksettava maksu määräytyy tavanomaisin kaupallisin ehdoin; 
(3) järjestelmissä ei sallita suoraan eikä epäsuorasti sitä, että keräysyhtiöt myyvät kerätyt tuotteet alle 
markkinahintojen; 
(4) järjestelmät ovat avoimia ja taloudellisesti tehokkaita. 
Koska kyseiset vaatimukset täyttyivät, komissio piti tukea valtion tukea koskevan lainsäädännön 
mukaisena ja hyväksyi mainitut keräys-ja hävittämisjärjestelmät. 
39 Komissio päätti kahdessa valtiontukiasiassa, jotka koskivat siementarkastusta Ranskassa 
(valtiontukiasia N 693/91) ja torjunta-ainemaksua Tanskassa (valtiontukiasia N 416/95), että sekä 
kotimaisten että muiden jäsenvaltioiden tuotteiden maksuilla kerättävät tulot voidaan käyttää niiden 
ympäristöongelmien ratkaisuun, joiden vuoksi maksu on määrätty. Vaatimuksena on, että tulot jaetaan 
puolueettomin perustein ja ettei niillä tueta maksunalaisten tuotteiden kotimaisia tuottajia. 
11 
- eivät tuo toimialalle nettohyötyä ja 
- alenevat periaatteessa vähitellen40. 
36. Tuotemaksuvapautuksia koskevat säännöt ovat arkaluonteisempia, koska kyseiset 
maksut vaikuttavat tuottajiin muissa jäsenvaltioissa. Vapautukset olisi ensin 
tutkittava syrjintää ja yhtenäismarkkinoita koskevien sääntöjen ja (jos vapautukset 
hyväksytään) valtion tukia koskevan lainsäädännön perusteella. Jäsenvaltioita 
kehotetaan varmistamaan, että: 
- vapautussäännöt ovat avoimet ja selkeästi laaditut; 
- järjestelmän arvioitu kesto on määritelty; 
- vaikutukset asianomaisiin toimialoihin on analysoitu; 
- vapautukset eivät hyödytä kohtuuttomasti kotimaisia yrityksiä; 
- kotimaisille tuottajille sekä asianomaisten tuotteiden ja läheisten korvaavien 
tuotteiden maahantuojille todennäköisesti aiheutuvat vaikutukset on analysoitu. 
f) Määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet 
37. Jäljempänä mainittujen edellytysten mukaisesti maksua tai joitain siihen liittyviä 
tekijöitä voidaan arvioida perustamissopimuksen 30 artiklan perusteella, jossa 
kielletään kaikki tuonnin määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat 
toimenpiteet. Vaikutukseltaan vastaava toimenpide voidaan kuitenkin hyväksyä 
30-36 artiklan perusteella, jos toimenpidettä pidetään tarpeellisena 
ympäristötavoitteen saavuttamiseksi ja jos sen vaikutukset yhtenäismarkkinoihin 
ovat oikeassa suhteessa ympäristölle aiheutuvaan hyötyyn. On painotettava, että 30 
artiklan perusteella arvioidaan ympäristönsuojeluAjemo/a eikä itse 
ympäristötavoitteita. 
30 artiklan soveltaminen 
38. Perustamissopimuksen 30 artiklaa ei yleensä voida soveltaa, kun maksu kuuluu 
EY.n perustamissopimuksen 9, 12, 16 tai 95 artiklan soveltamisalaan. Sitä voidaan 
kuitenkin soveltaa: 
- kun maksu määrätään tuotteelle, jolle ei ole vastaavaa tai kilpailevaa kansallista 
tuotantoa, ja maksu on niin suuri, että siitä voi olla haittaa tuotteiden vapaalle 
liikkuvuudelle. Yhteisön tuomioistuin on esimerkiksi päättänyt, että jos 
moottoriajoneuvoihin sovelletaan rekisteröinti veroa jäsenvaltiossa, jossa kyseisiä 
ajoneuvoja ei valmisteta, vero voidaan tutkia 30 artiklan perusteella41; tai 
40 Näistä syistä komissio on hyväksynyt esim. Alankomaiden (valtiontukiasia N 760/95) ja Tanskan 
(valtiontukiasia N 459/95; EYVL N:o C 324, 5.12.1995, s. 9) C02/energiavero-ohjelmat valtion tukea 
koskevien sääntöjen mukaisina. 
41 Asia 47/88, komissio v. Tanska (Kok. 1990, s. 4509) 
12 
- kun maksu liittyy tiettyihin edellytyksiin tai tekijöihin, jotka voidaan erottaa 
maksujärjestelmän toiminnan edellytyksistä tai tekijöistä, vaatimuksien voidaan 
katsoa kuuluvan 30 artiklan soveltamisalaan. Tällaiset edellytykset tai tekijät 
voivat koskea tuotteiden merkintöjä tai esillepanoa. Jos maksua koskevissa 
säännöissä esimerkiksi vaaditaan taloudellista toimijaa muuttamaan tuotteen 
muotoa, kokoa, nimeä tai niitä pakkausmerkintöjä, joilla tuotetta laillisesti 
markkinoidaan toisessa jäsenvaltiossa42, ja jos kyseiset muutokset eivät ole 
välttämättömiä maksun asianmukaiselle toiminnan ja tavoitteen kannalta, 
vaaditut muutokset voidaan arvioida 30 artiklan perusteella43. Teknisiä 
vaatimuksia koskevan yhteisön tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti 
edellä tarkoitetut edellytykset ja tekijät eivät saa suunnata kauppaa niin, että vain 
tietyt kauppiaat voivat todella tuoda maahan asianomaisia tuotteita ja että muilta 
tuonti on estetty44. 
39. Tuomioistuimen ratkaisun mukaan pullojen kierrätysjärjestelmään kuuluvaa 
pullokohtaista takuumaksua ei sinänsä voida pitää verotoimenpiteenä ja se voidaan 
tästä syystä tutkia 30 artiklan perusteella45. 
30 artiklaa koskevat arviointiperusteet 
40. Tuomioistuin ei ole toistaiseksi arvioinut verotoimenpiteitä 30 artiklan perusteella, 
vaikka artiklan soveltamista koskeva oikeuskäytäntö kohdistuu lukuisiin erilaisiin 
toimenpiteisiin. Näitä muita toimenpiteitä koskevasta yhteisön tuomioistuimen 
oikeuskäytännöstä46 on kuitenkin saatavilla hyödyllisiä viitteitä tarpeellisuuden ja 
suhteellisuuden ratkaisemisesta, vaikka - kuten edellä mainittiin - maksuilla ja 
teknisillä määräyksillä voi olla osittain eri tehtävät ympäristöpolitiikassa. 
41. Jos 30 artiklaa voidaan soveltaa kansallisiin toimenpiteisiin, ympäristönsuojelua 
voidaan pitää ns. pakottavana vaatimuksena, jolla toimenpide voidaan oikeuttaa47, 
vaikka se haittaisikin tavaroiden vapaata liikkuvuutta. Asiaa koskevan 
oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen on täytettävä seuraavat ehdot, jotta se 
voitaisiin oikeuttaa ympäristönsuojeluperustein: 
- toimenpiteen on oltava syrjimätön eli sitä on voitava soveltaa sekä kotimaisiin 
tuotteisiin että muiden jäsenvaltioiden tuotteisiin; 
42 Ks. esim. asia 27/80, Fietje (Kok. 1980 s. 3839) ja asia 94/82, Kikvorsch (Kok. 1983, s. 947) 
43 Tuomioistuin päätyi 30 ja 92 artiklan välisen yhteyden osalta samaan ratkaisuun asiassa 74/76, Ianelli 
& Volpi (Kok. 1977, s. 557). 
44 Asia 104/75, De Peijper (Kok. 1976, s. 613) 
45 Asia 302/86, komissio v. Tanskan kuningaskunta (tavaroiden vapaa liikkuvuus - olut- ja 
virvoitusjuomapullot; "Tanskan pulloasia"), tuomio 20.9.1988 (Kok. 1988, s. 4607) 
46 Ks. myös 22 päivänä joulukuuta 1969 annetun komission direktiivin 70/50/ETY 3 artikla. Myös 
asiassa 155/82, komissio v. Belgia (Kok. 1983, s. 531; s. 543, 12 kohta ym.) ja asiassa 62/90, komissio 
v. Saksa (Kok. 1992, s. 2575; s. 2605, 11 kohta ym.) yhteisön tuomioistuin sovelsi tarpeellisuutta ja 
suhteellisuutta koskevia edellytyksiä eikä pitänyt perusteltuina tavaroiden vapaan liikkuvuuden 
kansallisia rajoituksia, jotka oli asetettu terveyden ja ihmisten suojelemiseksi. 
47 Cassis de Dijon -asia ja Tanskan pulloasia 
13 
- on todistettava mm. tieteellisesti48, että toimenpide on tarpeen 
ympäristötavoitteen saavuttamiseksi; 
- toimenpiteen aiheuttaman rasitteen on oltava oikeassa suhteessa ympäristön 
suojelutavoitteeseen49 eli toimenpiteellä ei saa luoda enempää kaupan esteitä, 
kuin on tarpeen ympäristötavoitteen saavuttamiseksi, ja ei saa olla käytettävissä 
muita, kauppaa vähemmän rajoittavia toimenpiteitä. 
42. On arvioitava tapauskohtaisesti, onko ympäristömaksu tarpeellinen ja suhteellinen 
ympäristönsuojelutavoitteen saavuttamiseksi. Käytännön arviointi riippuu usein 
maksun suuruudesta, toimenpiteen ennakoidusta ympäristöhyödystä sekä 
säännönmukaisen toiminnan hallinnollisista ja muista asiaankuuluvista 
kustannuksista. Toimenpiteen tarpeellisuuden ja suhteellisuuden arviointi voi 
riippua myös muista tekijöistä, kuten kulttuurista ja kuluttajien käyttäytymisestä. 
B. YHTEISÖN VALVONTAMENETELMIÄ KOSKEVAT SUUNTAVIIVAT 
a) Ilmoitusvaatimukset valtion tuen alalla 
43. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle valtion tuen myöntämistä tai 
muuttamista koskevasta suunnitelmasta riittävän ajoissa, jotta komissio voi esittää 
huomautuksensa. Ilmoitusta ei kuitenkaan vaadita, jos tukeen sovelletaan 
vähämerkityksistä tukea koskevaa sääntöä50. Komissio tarvitsee tavallisesti kaksi 
kuukautta tukiasian arvioimiseen. Jos komissio kuitenkin katsoo, että suunnitelma ei 
92 artiklan mukaan sovellu yhteismarkkinoille, se aloittaa 93 artiklan 2 kohdassa 
tarkoitetun menettelyn. Tässä täydessä tutkimusmenettelyssä annetaan kyseiselle 
jäsenvaltiolle sekä muille jäsenvaltioille ja kaikille asianomaisille osapuolille 
mahdollisuus esittää huomautuksensa suunnitellusta tuesta. Asianomainen 
jäsenvaltio ei voi toteuttaa suunnittelemiaan toimenpiteitä, ennen kuin menettelyssä 
on annettu lopullinen päätös (EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohta). 
44. Täydessä tutkintamenettelyssä komissiolla on valtuudet tehdä lopullinen päätös tuen 
soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Kielteisissä, osittain kielteisissä tai ehdollisissa 
päätöksissä komissio vaatii asianomaista jäsenvaltiota noudattamaan päätöstä 
määräajan kuluessa51. 
45. Tukiohjelma, joka otetaan käyttöön noudattamatta ilmoitussääntöjä, on 
lainvastainen. Komissio voi vaatia jäsenvaltiota keskeyttämään tuen maksamisen, 
kunnes tutkinnassa on päästy tulokseen. Jos tukea on alettu maksaa ennen komission 
päätöstä ja komissio on ilmoittanut, ettei tuki sovellu yhteismarkkinoille, komission 
lopullisessa päätöksessä yleensä määrätään asianomainen jäsenvaltio perimään 
laittomasti myönnetty tuki korkoineen takaisin tuensaajilta. Jos komission päätöstä 
48 Asia 304/84, MUller (Kok. 1986, s. 1511) ja asia 178/84, komissio v. Saksa (Kok. 1987, s. 1227) 
49 Asia 227/82, Van Bennekom (Kok. 1983, s. 3883) 
50 Ks. komission tiedonanto vähämerkityksisestä tuesta (EYVL N:o C 68,6.3.1996, s. 9) 
51 Menettelyjen yksityiskohtainen kuvaus sisältyy asiakirjaan "Guide to Procedures in State Aid Cases" 
teoksessa Competition Law in the European Communities, nide IIA (Rules applicable to State aid), osa 
B-l (Bryssel/Luxemburg, 1995). 
14 
ei noudateta, komissio voi viedä asian yhteisön tuomioistuimen ratkaistavaksi. 
Jäsenvaltion velvollisuudella olla toteuttamatta suunnittelemiaan toimenpiteitä 
ennen komission lopullista päätöstä on välitön oikeusvaikutus. Tämä merkitsee sitä, 
että tuesta hyötyvän yrityksen kilpailija voi pyytää kansallista tuomioistuinta 
toteuttamaan kaikki asianmukaiset toimenpiteet kansallisen lainsäädännön nojalla, 
kunnes komissio on päättänyt tuen ja perustamissopimuksen yhteensopivuudesta. 
Lisäksi kansallinen tuomioistuin voi lopullisessa tuomiossaan määrätä laittomasti 
maksetun tuen palautettavaksi52 tai myöntää vanhingonkorvauksia53. 
b) Direktiiviä 83/189/ETY ja yhteisön sekundaariympäristölainsäädäntöä 
koskevat ilmoittamisvaatimukset 
46. Direktiivissä 83/189/ETY54 säädetään teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien 
tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä. Siinä vaaditaan jäsenvaltioita 
ilmoittamaan ennakolta mm. niistä teknisistä määräyksistä, "jotka liittyvät verotus-
tai rahoitustoimenpiteisiin, jotka vaikuttavat tuotteiden kulutukseen rohkaisemalla 
näiden teknisten eritelmien tai muiden vaatimusten noudattamista". 
Ennakkoilmoitus on lähetettävä komissiolle ja komission kautta muille 
jäsenvaltioille, jotka voivat esittää huomautuksia tai antaa yksityiskohtaisen 
lausunnon. Direktiivissä säädettyä tavanomaista kolmen kuukauden odotusaikaa ei 
sovelleta sellaisiin teknisiin määräyksiin, jotka liittyvät verotustoimenpiteisiin, ja 
komission tai jäsenvaltioiden huomautukset tai yksityiskohtaiset lausunnot "voivat 
koskea ainoastaan seikkoja, jotka voivat aiheuttaa kaupan esteitä, eikä toimenpiteen 
verotuksellisia tai rahoituksellisia seikkoja"55. Ilmoittamisvaatimuksessa ei määrätä 
ennakolta perustamissopimuksen 30 tai 95 artiklan nojalla tapahtuvan arvioinnin 
tulosta. 
47. Yhteisön muun johdetun oikeuden osalta pakkauksista ja pakkausjätteestä annetun 
direktiivin 94/62/EY 16 artiklassa säädetään vastaavasta 
ennakkoilmoitusmenettelystä kuin direktiivissä 83/189/ETY. Artikla koskee 
toimenpiteitä, joilla jäsenvaltiot aikovat panna täytäntöön direktiivin 94/62/EY. 
Artiklassa säädetään, että jäsenvaltio voi osoittaa ilmoituksen koskevan myös 
direktiiviä 83/189/ETY, jos ehdotettu toimenpide on myös kyseisessä direktiivissä 
tarkoitettu tekninen standardi tai määräys. Tämä keskitetty järjestelmä mahdollistaa 
sen, että jäsenvaltiot tekevät komissiolle vain yhden kumpaakin direktiiviä koskevan 
ilmoituksen. 
52 Ks. asia C-39/94, Syndicat français de l'Express international (SFEI) ym. v. La Poste ym. (ei vielä 
julkistettu, 71 kohta). 
53 Ks. esimerkiksi yhdessä käsitellyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Andrea Francovich ym. v. Italia (Kok. 1990, 
s. 5357, 35 kohta). 
54 Neuvoston direktiivi 83/189/ETY, annettu 28 päivänä maaliskuuta 1983, teknisiä standardeja ja 
määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä (EYVL N:o L 109, 
26.4.1983). Direktiivi sellaisena kuin se on muutettuna 22 päivänä maaliskuuta 1988 annetulla 
direktiivillä 88/182/ETY (EYVL N:o L 81, 26.3.1988) ja 23 päivänä maaliskuuta 1994 annetulla 
direktiivillä 94/10/EY (EYVL N:o L 100, 19.4.1994). 
55 Direktiivin 8 artiklan 1 kohta. 
15 
48. Jos mainittujen direktiivien perusteella ilmoitettavasta toimenpiteestä ei ilmoiteta, 
komissio voi aloittaa EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisen 
rikkomismenettelyn ja antaa jäsenvaltioille virallisen huomautuksen. Tällöin 
asianomaista jäsenvaltiota pyydetään poistamaan toimenpide kansallisesta 
oikeusjärjestelmästään. Jos jäsenvaltio haluaa soveltaa tällaista toimenpidettä, sen 
on lähetettävä uusi luonnos komissiolle ja otettava se käyttöön vasta 
ilmoitusmenettelyn j aikeen. 
c) Sellaisten toimenpiteiden ilmoittaminen, joilla yhteisön direktiivit saatetaan 
osaksi kansallista lainsäädäntöä 
49. Jokaisessa direktiivissä on säännös, jossa jäsenvaltioita vaaditaan ilmoittamaan 
toimenpiteistä, joita ne ovat toteuttaneet direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista 
lainsäädäntöä. Tämä koskee myös maksuja ja muita taloudellisia välineitä silloin, 
kun direktiivissä on säännöksiä taloudellisista välineistä, kuten jäteöljystä annetun 
direktiivin 75/439/ETY 15 artiklassa. Jos kansallista täytäntöönpanotoimenpidettä, 
ei ilmoiteta komissiolle, aloitetaan EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan 
mukainen rikkomusmenettely. 
d) Kantelut ja komission aloitteesta tehtävät tutkimukset 
50. Komissio saa usein tietoa ympäristömaksuihin liittyvistä seikoista yritysten tai 
muiden jäsenvaltioiden esittämien kanteluiden kautta. Kantelutapauksissa komissio 
tutkii asian, koska sen tehtävänä on varmistaa perustamissopimuksen ja johdetun 
oikeuden asianmukainen täytäntöönpano. Komissiolla on tästä syystä aloiteoikeus 
tutkia asia ja pyytää tietoja ympäristömaksujen käytöstä jäsenvaltioissa. 
IV. PÄÄTELMÄ 
51. Ympäristöverojen ja julkisten ympäristömaksujen käyttö lisääntyy nopeasti 
jäsenvaltioissa, mikä vastaa viidettä ympäristöpolitiikan toimintaohjelmaa ja sen 
äskettäistä tarkistusta. Komissio tukee tätä kehitystä, koska se mahdollistaa entistä 
kustannustehokkaamman ympäristöpolitiikan. Kehitys on kuitenkin samalla 
mahdollisesti ristiriidassa yhteisön muuhun politiikkaan ja etenkin 
yhtenäismarkkinoihin liittyvien asioiden kanssa. Tämän tiedonannon tarkoituksena 
on ohjata jäsenvaltioita sen varmistamiseksi, että ympäristöveroja ja julkisia 
ympäristömaksuja koskevat kansalliset aloitteet ovat voimassa olevan yhteisön 
lainsäädännön mukaiset. 
52. Tämä tiedonanto on ympäristöveroja ja julkisia ympäristömaksuja koskevan 
komission tarkastelun ensimmäinen vaihe. Tiedonanto osoittaa, että jäsenvaltioilla 
on huomattava toimintavara ottaa käyttöön verotuskeinoja, jotka ovat osoittautuneet 
erittäin kiinnostaviksi ympäristöpolitiikan tehostamisessa. Tiedonanto kuitenkin 
painottaa myös yhtenäismarkkinoiden toimintaan liittyvää lainsäädäntöä, jota 
jäsenvaltioiden on noudatettava, kun ne ottavat käyttöön ympäristöveroja ja julkisia 
ympäristömaksuja. Tässä yhteydessä komissio harkitsee, pitäisikö ympäristösyistä 
16 
käyttöön otettujen maksujen tulevissa tarkasteluissa analysoida tarkemmin 
perustamissopimuksen 30 artiklaa. 
53. Kun jäsenvaltioiden käytännön kokemus ympäristöveroista ja julkisista 
ympäristömaksuista on lisääntynyt, myös komission kokemus tällaisten keinojen 
arvioinnista tämän tiedonannon pohjalta lisääntyy. Tämän tiedon avulla komissio 
tutkii, tarvitaanko poliittisia aloitteita sen varmistamiseksi, että yhteisön olennaiset 
tavoitteet saavutetaan. 
54. Voidakseen arvioida ympäristöverojen ja julkisten ympäristömaksujen vaikutuksia 
yhtenäismarkkinoihin ja ympäristöpolitiikkaan komissio aikoo toteuttaa arvion 
tällaisten keinojen taloudellisista ja ympäristövaikutuksista sekä niistä tehtävistä 
päätelmistä. 
17 
LIITE 
Ympäristöverot ja julkiset ympäristömaksut EU:n ja ETA:n jäsenmaissa1 
Tiedot lokakuulta 1996 
Ympäristöverotoimenpiteet 
Moottoripolttoaineet 
Lyijyä sisältävä/lyijytön (eriytetty) 
Diesel (laadun mukaan eriytetty) 
Hiili-ja energiaverotus 
Rikkivero 
Muut valmisteverot (muut kuin alv) 
Bensiini (laadun mukaan eriytetty) 
Muut energiatuotteet 
Muut valmisteverot 
Hiili-ja ennergiaverotus 
Rikkivero 
NOx-maksu Alan­
ko­
maat 
• 
• 
• 
• 
• Belgia 
• 
• 
• Espan 
-ja 
• 
• 
• Irlanti 
• 
• 
• Islanti 
• 
• Italia 
• 
• 
• Itä­
valta 
• 
• 
• 
• Kreik­
ka 
• 
• 
• Liech­
ten­
stein 
• 
• Lu­
xem­
burg 
• 
• 
• Norja 
• 
• 
• Portu­
gali 
• 
• Rans­
ka 
• 
• 
• 
• 
• Ruotsi Saksa 
• 
• 
• Suomi 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Tans­
ka 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Yhdis­
tynyt 
kunin­
gas­
kunta 
• 
• 
• 
Ympäristöverotoimenpiteet 
Ajoneuvoihin liittyvä verotus 
Eriytetty myynti-, valmiste-ja 
rekisteröintivero (autot) 
Eriytetty tie-ja rekisteröintivero (autot) 
Aineet 
Lannoitteet 
Torjunta-aineet 
Muut tuotteet 
Paristot 
Muovipussit 
Kertakäyttöpakkaukset 
Renkaat 
CFC-yhdisteet ja/tai halonit 
Kertakäyttöiset parranajokoneet 
Kertakäyttökamerat 
Voiteluöljymaksu 
Öljvn aiheuttaman pilaantumisen maksu 
Liuottimet Alan­
ko­
maat 
• 
• Belgia 
• 
• 
• 
• 
• 
• Espan 
-ja 
• Irlanti 
• 
• Islanti 
• 
• 
• 
• Italia 
• 
• Itä­
valta 
• 
• Kreik­
ka 
• Liech­
ten­
stein 
• 
• 
• 
• Lu­
xem­
burg Norja 
a 
• 
• 
• 
• 
• Portu­
gali 
• Rans­
ka Ruotsi 
• 
• 
• 
• 
• Saksa 
• Suomi 
• 
• 
• 
• 
• Tans­
ka 
• 
• 
• 
• 
• 
o 
• 
• Yhdis­
tynyt 
kunin­
gas­
kunta 
-Ji 
Ympäristöverotoimenpiteet 
Suorat verovaraukset 
Ympäristöinvestoinnit ja etupainoinen 
poisto 
Työnantajan maksamat työmatkakulut 
osana verotettavaa tuloa 
Ilmaliikenne 
Melumaksu 
Muut maksut 
Vesimaksut ja -verot 
Vesimaksut 
Viemärimaksut 
Jätevesimaksut 
Pohjaveden hyödyntämismaksu 
Lannan aiheuttaman pilaantumisen maksut 
Jätehuoltomaksut 
Kunnalliset jätemaksut 
Jätteen käsittelymaksu 
Vaarallisen jätteen maksu 
Maantäyttövero tai -maksu 
Lähde: OECD (Implemen Alan­
ko­
maat 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
tation J Belgia 
• 
• 
• 
Strategi Espan 
-ja 
• 
• 
• 
• 
es for '. Irlanti 
• 
ïnviroi Islanti 
• 
• 
• 
imenta Italia 
• 
• Itä­
valta 
• 
• 
• 
• Kreik­
ka Liech­
ten­
stein 
• 
• 
• 
• 
• 
Taxes), päivitetty 1996 Lux­
em­
burg Norja 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Portu­
gali 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Rans­
ka 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Ruotsi 
• 
• 
• 
• 
• Saksa 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Suomi 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Tans­
ka 
• 
• 
• 
• 
• 
• 
• Yhdis­
tynyt 
kunin­
gas­
kunta 
• 
• 
• 
• 
• 
1) Taulukossa esitetään eri maiden ympäristöverot ja julkiset ympäristömaksut kaaviona. Maksujen muoto, rakenne, suuruus jne. vaihtelevat 
maittain. 
o 

ISSN 1024-4492 
KOM(97) 9 lopullinen 
ASIAKIRJAT 
FI 09 14 10 
Luettelonumero : CB-CO-97-033-FI-C 
ISBN 92-78-15317-6 
Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto 
L-2985 Luxemburg