Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi neuvoston direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta vahinkovakuutusyrityksiä koskevien solvenssimarginaalivaatimusten osalta"



Virallinen lehti nro C 193 , 10/07/2001 s. 0016 - 0021



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi neuvoston direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta vahinkovakuutusyrityksiä koskevien solvenssimarginaalivaatimusten osalta" (2001/C 193/03) Neuvosto päätti 16. marraskuuta 2000 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta. Asian valmistelusta vastannut "yhtenäismarkkinat, tuotanto ja kulutus" -jaosto antoi lausuntonsa 10. huhtikuuta 2001. Esittelijä oli Robert Pelletier ja apulaisesittelijä Jean-Louis Vaucoret. Talous- ja sosiaalikomitean hyväksyi 25. ja 26. huhtikuuta 2001 pitämässään 381. täysistunnossa (huhtikuun 25. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1.1. Solvenssimarginaali on yksi tärkeimmistä keinoista valvoa vakuutusyhtiöitä. Sen avulla voidaan varmistaa yritysten taloudellinen vakaus ja niin muodoin niiden kyky täyttää sitoumuksensa odottamattomien riskien ilmaantuessa. Solvenssimarginaalivaatimus on vakuutusalan yhteisönlaajuisen yhteensovittamisen varhaisimpia asiakohtia, sillä se vahvistettiin heti ensimmäisissä henki- ja vahinkovakuutusalan direktiiveissä(1). Koska direktiivien antamisesta on kulunut jo pitkä aika, solvenssivaatimukset on syytä tarkistaa, minkä vuoksi Euroopan komissio on laatinut kaksi direktiiviehdotusta(2). 1.2. Kummankin direktiiviehdotuksen tavoitteena on vahvistaa vakuutustenottajien turvaa parantamalla vakuutusyritysten solvenssimarginaalia koskevia sääntöjä, ja näihin kahteen ehdotukseen sisältyy useita yhteisiä toimia. 1.3. Direktiiviehdotusten kohteena ovat vain solvenssimarginaalin määrittelyn sääntelyperiaatteet. Niiden ulkopuolelle jäävät muut osatekijät, jotka voivat myös vaikuttaa ylipäänsä yrityksen vakavaraisuuteen, kuten tarkkaan arvioidut vakuutustekniset vastuuvelat ja oikein investoidut varat. 2. Taustaa 2.1. Solvenssimarginaalivaatimukset vahvistettiin 24. heinäkuuta 1973 annetulla ensimmäisellä vahinkovakuutusdirektiivillä (73/239/ETY) ja 5. maaliskuuta 1979 annetulla ensimmäisellä henkivakuutusdirektiivillä (79/267/ETY). 2.2. Solvenssimarginaalivaatimuksia ei muutettu 18. kesäkuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/49/ETY (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi)(3) eikä 10. marraskuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/96/ETY (kolmas henkivakuutusdirektiivi)(4), sillä muutokset olisivat viivästyttäneet niiden hyväksymistä. Yhteisön lainsäätäjä katsoi kuitenkin, että muutokset saattavat osoittautua välttämättömiksi, joten vahinkovakuutusdirektiivin 25 artiklassa ja henkivakuutusdirektiivin 26 artiklassa säädetään, että "komissio antaa vakuutuskomitealle kertomuksen solvenssimarginaalia koskevan myöhemmän yhteensovittamisen tarpeesta". 2.3. EU:n jäsenvaltioiden vakuutusvalvontaviranomaisten konferenssi laati Mullerin johdolla vakuutusyritysten vakavaraisuutta koskevan ns. Mullerin raportin. Valvontaviranomaisten konferenssi hyväksyi raportin huhtikuussa 1997. Mullerin raporttiin pitkälti perustuvan, komission 24. heinäkuuta antaman lopullisen kertomuksen(5) päätelmissä todetaan, että solvenssimarginaalin mahdolliseen parantamiseen on tarvetta. 2.4. Komission työskentely kesästä 1997 on johtanut näihin kahteen ehdotukseen, jotka tehtiin 25. lokakuuta 2000. 2.5. Pitkällä aikavälillä, erityisesti direktiivien soveltamista koskevien kertomusten yhteydessä, on tarkoitus käynnistää vakuutusyhtiöiden yleisen taloudellisen tilanteen analyysimenetelmien perusteellinen tarkistus eli ns. Solvenssi II -prosessi. 3. Yleistä 3.1. Talous- ja sosiaalikomitea toteaa Euroopan komission käyttämästä menettelystä, että Solvenssi I -prosessi on ollut esimerkillinen alan ammattilaisten kuulemisen kannalta. Komissio on kuullut alan ammattijärjestöjä (mm. CEA:ta, ACME:tä, AISAMia(6) ja aktuaarien neuvoa-antavaa ryhmää) helmikuusta 1996 lähtien koko prosessin ajan. 3.2. Komission ehdottomat tärkeimmät muutokset koskevat seuraavaa seitsemää kohtaa: 3.2.1. Uusia direktiivejä sovelletaan keskinäisiin yhtiöihin vasta silloin, kun niiden vakuutusmaksutulot ylittävät 5 miljoonaa euroa. Nykyiset raja-arvot ovat 0,5 miljoonaa euroa henkivakuutuksissa ja miljoona euroa vahinkovakuutuksissa. Keskinäiset yhtiöt, joiden vakuutusmaksutulot jäävät alle 5 miljoonan rajan, eivät voi siten käyttää yhden toimiluvan järjestelmää, ja ne jäävät toiminnan vakautta koskevien kansallisten sääntöjen piiriin. Solvenssimarginaalivaatimukset täyttävillä keskinäisillä yhtiöillä, joiden vakuutusmaksutulot ovat alle kyseisen raja-arvon, on kuitenkin mahdollisuus omasta pyynnöstään soveltaa uusia direktiivejä ja päästä mukaan yhden toimiluvan järjestelmään. 3.2.2. Vähimmäistakuurahastoa vahvistetaan ja tulevaisuudessa se indeksoidaan inflaation mukaan. 3.2.3. Uudet direktiivit antavat henkivakuutusyrityksille oikeuden merkitä 50 prosenttia tulevista voitoista solvenssimarginaaliin. Tulevia voittoja ei enää lasketa takautuvasti niin kuin tällä hetkellä, vaan ne ennakoidaan kuudelle seuraavalle vuodelle. Tulevat voitot tulee kuitenkin vahvistaa aktuaarin laatimassa kertomuksessa, eikä niiden keskimääräinen vuotuinen arvo saa ylittää viiden viimeisen vuoden aikana saatujen voittojen keskiarvoa. 3.2.4. Solvenssimarginaalin muodostavista osatekijöistä kumulatiivisille etuoikeutetuille osakkeille, etuoikeusasemaltaan huonommassa asemassa oleville lainoille sekä arvopapereille, joiden kestoa ei ole määritelty, on asetettu tiettyjä rajoituksia. Sen sijaan maksamattomasta osakepääomasta tai takuupääomasta hyväksytään valvontaviranomaisten luvalla vain 50 prosentin osuus. Yritykset menettävät lisäksi mahdollisuuden merkitä niiden omistuksessa olevat osakkeet solvenssimarginaaliin ja diskontata vahinkovakuutusten vakuutustekniset vastuuvelat (tähän asti jäsenvaltiot ovat voineet antaa erikseen luvan diskonttaukseen ottaen huomioon sijoitustoiminnan tuoton direktiivin 91/674/ETY(7) 60 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaisesti). Myös keskinäisten vahinkovakuutusyhtiöiden suorittamat lisämaksut voidaan ottaa huomioon solvenssimarginaalissa, jos valvontaviranomaiset hyväksyvät menettelyn. Lisättäköön vielä, että solvenssimarginaalin muodostavien omaisuuserien luettelo jaetaan kolmeen suljettuun ryhmään. Tällä hetkellä se on avoin myös muille kuin luetelluille omaisuuserille. Lopuksi tulee huomata, että vähimmäistakuurahasto voi muodostua vastedes vain korkealaatuisista omaisuuseristä, mikä merkitsee erityisesti tulevien voittojen (vaikka ne kuuluvat edelleenkin solvenssimarginaalin piiriin) sekä maksamattoman osakepääoman tai takuupääoman osuuksien jäämistä rahaston ulkopuolelle. Piilovarat voivat sen sijaa kuulua näiden omaisuuserien joukkoon, jos ne ovat mukana solvenssimarginaalissa. 3.2.5. Vaaditun solvenssimarginaalin laskemisessa tapahtuu suurin muutos vahinkovakuutusten alalla: solvenssimarginaalivaatimus nousee 50 prosenttiin vakuutusluokissa 11, 12 ja 13 eli yleisen vastuun ja ilmakuljetusvastuun alalla sekä meri-, järvi-, joki- ja kanava-alusten vastuukysymyksissä. 3.2.6. Direktiivi antaa valvontaviranomaisille valtuudet toimia ennaltaehkäisevästi ennen käytettävissä olevan solvenssimarginaalin putoamista alle säännöksissä vaaditun tason heti, kun ne katsovat, että vakuutuksenottajien oikeudet ovat vaarassa. Tällaisessa tapauksessa toimivaltaiset viranomaiset voivat vaatia taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelman esittämistä ja/tai korkeampaa solvenssimarginaalia sekä alentaa tiettyjen omaisuuserien arvoa. 3.2.7. Direktiivi poistaa tähän asti vallinneen epäilyksen siitä, voivatko jäsenvaltiot asettaa tiukempia sääntöjä yrityksille, joille ne ovat myöntäneet toimiluvan: komissio ehdottaa, että jäsenvaltiolle annetaan tämä mahdollisuus. Kyseessä on siis vähimmäisyhdenmukaistaminen. 3.3. Direktiiviehdotuksilla ajantasaistetaan solvenssivaatimukset muuttamalla useita raja-arvoja, kuten vakuutusmaksutulot, joista lähtien direktiivejä sovelletaan keskinäisiin yhtiöihin, takuurahastojen vähimmäisarvo, vakuutusmaksujen raja-arvojen kaksi ryhmää, joihin sovelletaan vahinkovakuutusyhtiöiden solvenssimarginaalivaatimuksen laskemisessa 18 ja 16 prosentin osuuksia, sekä samoin kahteen ryhmään jaetut korvaukset, joihin sovelletaan solvenssimarginaalivaatimuksen laskemisessa 26 ja 23 prosentin osuuksia. Direktiiviehdotuksissa määritellään myös solvenssisäännöt esittämällä tyhjentävä luettelo marginaalin muodostamiseen hyväksyttävistä osatekijöistä ja mukauttamalla solvenssimarginaalin laskemista vakuutusluokissa, joissa on erityisen epävakainen riskiprofiili. Direktiiviehdotuksissa vahvistetaan lisäksi vakuutuksenottajien suojaa antamalla valvontaviranomaisille valtuudet ennaltaehkäiseviin toimiin. 3.4. Komitea suhtautuu myönteisesti direktiiviehdotuksiin edellä mainituista kolmesta syystä. Komitea kiinnittää kuitenkin huomiota tiettyihin teknisiin seikkoihin, joita se haluaisi muuttaa. Ne esitellään erityishuomioissa. Komitea kannattaa yleisesti ehdotetun tekstin henkeä, muttei hyväksy vähimmäisyhdenmukaistamisen periaatetta. 3.5. Vähimmäisyhdenmukaistamisen periaate 3.5.1. Ehdotusten mukaan jäsenvaltiot voisivat vapaasti vahvistaa direktiiviin sääntöjä tiukemmat säännöt yrityksille, joille ne myöntävät toimiluvan, kansallisten markkinoiden erityispiirteiden huomioon ottamiseksi. Tämä on kirjattu vahinkovakuutuksia koskevan ehdotuksen johdanto-osan 14. kappaleeseen ja henkivakuutuksia koskevan ehdotuksen johdanto-osan 11. kappaleeseen. 3.5.2. Komitea on tietoinen siitä, että tämä lähestymistapa voi olla yksi välitavoite vakuutusalan yhtenäismarkkinoiden luomisessa, mutta komitean mielestä on ehdottoman välttämätöntä, että tulevaisuudessa pyritään kokonaisvaltaisempaan yhdenmukaistamiseen. Komitea kannattaa erityisesti direktiiviehdotuksen tiettyjä tämän suuntaisia säännöksiä, esimerkiksi yritysten vakuutusteknisen vastuuvelan diskonttaamismahdollisuuden poistamista. Vähimmäisyhdenmukaistamisen nimissä kansalliset valvontaviranomaiset voivat kuitenkin soveltaa tiettyihin yrityksiin tiukempia solvenssimarginaalivaatimuksia kuin muissa jäsenvaltioissa. Muita tiukempien solvenssimarginaalivaatimusten täyttämisvelvoite lisäisi pääomakustannuksia ja saattaisi siten laskea yritysten kannattavuutta. Tämä aiheuttaisi yhtenäismarkkinoiden oikeudenmukaisuuden periaatteiden vastaisia kilpailuvääristymiä. Huoleen on vielä enemmän aihetta yhtenäismarkkinoiden laajentuessa. 3.5.3. Komitean mielestä ehdotusten hyväksymisen jälkeen onkin aiheellista siirtyä uusiin vaiheisiin, joissa kilpailusääntöjä tulee yhdenmukaistaa niin paljon kuin mahdollista, jotta eurooppalaiset vakuutusyritykset voivat harjoittaa toimintaansa keskenään täysin tasavertaisissa olosuhteissa, joissa myös vakuutuksenottajien oikeudet on suojattu. 3.6. Valvontaviranomaisten oikeus ennaltaehkäiseviin toimiin 3.6.1. Vahinkovakuutuksia koskevan direktiiviehdotuksen 20 artiklassa ja henkivakuutuksia koskevan direktiiviehdotuksen 24 a artiklassa (2 kohta) säädetään toimivaltaisten viranomaisten oikeudesta ennaltaehkäiseviin toimiin silloin, kun ne katsovat, että vakuutuksenottajien oikeudet ovat uhattuina. Tällaisissa tapauksissa valvontaviranomaiset voivat vaatia vakuutusyritystä esittämään taloudellisen aseman tervehdyttämissuunnitelman tai nostaa solvenssimarginaalivaatimusta. 3.6.2. Komitea kannattaa periaatteessa tätä mahdollisuutta, sillä sen avulla valvontaviranomaiset voivat toimia aikaisessa vaiheessa, jolloin yrityksen taloudellista tilannetta on helpompi kohentaa. Menettely parantaa lisäksi vakuutuksenottajien suojaa edistämällä riskien ennaltaehkäisemistä. 3.6.3. Komitea toivoisi kuitenkin, että näille ennaltaehkäiseville toimille asetettaisiin objektiiviset vähimmäissäännöt. Näin ollen olisi määriteltävä tarkkaan ennaltaehkäisevien toimien ehdot, jotta toimet olisivat perusteltuja, suhteessa havaittuihin taloudellisiin vaikeuksiin ja tehokkaita ongelmien ratkaisun kannalta. 4. Erityistä 4.1. Henkivakuutus- ja vahinkovakuutusdirektiivien yhteiset säännökset 4.1.1. Vahinkovakuutusdirektiivin 17 ja 17 a artikla sekä henkivakuutusdirektiivin 20 ja 20 a artikla: vähimmäistakuurahasto 4.1.1.1. Näissä artikloissa vähimmäistakuurahaston arvo nostetaan 3 miljoonaan euroon henkivakuutusyhtiöissä ja vahinkovakuutusluokissa 10-15 ja 2 miljoonaan euroon muissa vahinkovakuutusluokissa. Nämä arvot indeksoidaan tulevaisuudessa inflaation mukaan. 4.1.1.2. Komitea kannattaa indeksointia inflaation mukaan, sillä näin vähimmäistakuurahastojen arvo seuraa taloudellisten suhdanteiden kehitystä. Komitea pahoittelee kuitenkin, ettei uusia vähimmäistakuurahastoja ja solvenssimarginaalivaatimuksia ole yhtenäistetty keskenään: ehdotetulla raja-arvolla solvenssimarginaalivaatimus saattaa jäädä alhaisemmaksi kuin vähimmäistakuurahastovaatimus. Tämä on näiden kahden toiminnan vakautta koskevan vaatimuksen tavoitteiden vastaista. 4.1.1.3. Direktiiviehdotuksessa määritellyt osuudet saattavat osoittautua ristiriitaisiksi pienissä keskinäisissä yhtiöissä, joiden vakuutusmaksutulot ovat lähellä 5 miljoonaa euroa. Esimerkiksi 50-prosenttisesti jälleenvakuutetulta keskinäiseltä vahinkovakuutusyhtiöltä, jonka vuosittaiset vakuutusmaksutulot ovat 5 miljoonaa euroa, vaadittaisiin solvenssimarginaali, joka olisi korkeintaan 18 prosenttia x 5 miljoonaa x 50 prosenttia eli 450000 euroa. Direktiivin 17 artiklan mukaan keskinäisen yhtiön takuurahasto ei voi kuitenkaan olla alle 1,5 miljoonaa euroa (2 miljoonaa euroa, josta poistetaan keskinäisille yhtiöille myönnetty vähennys), joten takuurahastovaatimus olisi näin korkeampi kuin solvenssimarginaalivaatimus. Tämä on ristiriidassa näiden osuuksien määrittelyn kanssa, sillä sen mukaan takuurahasto on kolmannes solvenssimarginaalivaatimuksesta. Raja-arvot tulisikin tarkistaa niiden yhdenmukaistamiseksi. 4.1.1.4. Jotta voidaan välttää tilannetta, jossa tämä "pääsylipun hinnankorotus" jarruttaa uusien yhtiöiden tuloa sektorille, komitea ehdottaa, että uudet, vasta perustetut yhtiöt voivat muodostaa vähimmäistakuurahastoon tarvittavan lisämarginaalin aikanaan valvontaviranomaisten luvalla ja korkeintaan viiden vuoden kuluessa. Esimerkiksi juuri perustettu vakuutusyhtiö, jolla on vielä käynnistysvaiheessa olevan toimintansa takia 2 miljoonan euron solvenssimarginaalivaatimus ja jolla tulee olla vähintään 3 miljoonan euron takuurahasto, voisi kerätä miljoonan euron lisämarginaalin viiden vuoden aikana. Tämä aikaraja ei vaarantaisi millään lailla vakuutuksenottajien turvaa, sillä se on saman pituinen kuin vasta perustettujen yhtiöiden erityinen valvontajakso. 4.1.2. Vahinkovakuutusdirektiivin 20 a artikla ja henkivakuutusdirektiivin 24 a artiklan 4 kohta: jälleenvakuutuksen huomioon ottaminen 4.1.2.1. Solvenssimarginaalivaatimusta alennetaan nykyään suhteessa jälleenvakuutuksen kattamaan riskiprosenttiin tietyissä rajoissa (esimerkiksi vahinkovakuutuksissa 50 prosenttia). Mitä suurempi on yrityksen jälleenvakuutus, sitä alhaisempi on sen marginaalivaatimus. Jopa tapauksissa, joissa jälleenvakuutusaste jää alle suurimman mahdollisen huomioon otettavan asteen, toimivaltaiset viranomaiset voivat vastedes pienentää jälleenvakuutustoiminnan perusteella laskettua solvenssimarginaalivaatimuksen alennusta silloin, kun jälleenvakuutusohjelman laatu on niiden mielestä riittämätön. 4.1.2.2. Komitea toivoo, että alentamismahdollisuuden lisäksi annettaisiin myös mahdollisuus korotukseen, jossa otettaisiin samalla tavoin huomioon jälleenvakuutusohjelman laatu, erityisesti jälleenvakuuttajien vakavaraisuusaste. Nykyisissä direktiiveissä säädetty 50 prosentin yläraja on mielivaltainen, eikä sitä perustella jälleenvakuutuksen mahdollisen optimaalisen laadun arvioinnilla. Nyt kun mukaan on otettu laadun käsite, samalla tunnustetaan epäsuorasti mahdollisuus arvioida jälleenvakuuttajaa laadullisesti. Tätä arviointia tulee siten voida käyttää sekä marginaalivaatimuksen alennuksen korottamiseksi että sen pienentämiseksi. 4.1.2.3. Edellä esitetty mahdollisuus voitaisiin lisätä 4 kohdan loppuun seuraavassa muodossa: "Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet korottaa 16 a artiklan mukaisesti määriteltyä solvenssimarginaalin alennusta, jos ne katsovat, että tätä korotusta voidaan perustella jälleenvakuutusohjelman laadulla." 4.1.2.4. Komitea korostaa, että raja-arvon muuttaminen olisi vapaaehtoista ja siihen tarvittaisiin kummassakin tapauksessa valvontaviranomaisten lupa. Kilpailuvääristymien välttämiseksi jälleenvakuuttajan laatuarvioinnin tulee tapahtua objektiivisten tietojen perusteella. Komitea toivoo, että kehittämällä jälleenvakuutuksen valvontaa Euroopassa nämä objektiiviset ja yhdenmukaiset kriteerit voitaisiin lopulta määritellä. 4.1.3. Vakuutuksenottajien takuurahastot 4.1.3.1. Tietyissä Euroopan maissa on "kollektiivisia" mekanismeja, jotka koskevat vakuutuksenottajille tehtyjen sitoumusten hoitamista (kokonaan tai osittain) selvitystilan yhteydessä. 4.1.3.2. Rahastoja on kahdenlaisia: yksityisiä ja julkisia. Yksityiset rahastot suojaavat kaikkia niihin kuuluvia yrityksiä, julkiset tai puolijulkiset rahastot on perustettu tiettyä ammattikuntaa varten, ja niistä on tarkoitus maksaa korvauksia vakuutuksenottajille mahdollisissa selvitystilatapauksissa. 4.1.3.3. Kysymystä ei ole käsitelty direktiiviehdotuksissa eikä Mullerin raportissa. Kuitenkin tietyissä tapauksissa ratkaisuna on ollut hyväksyä solvenssimarginaalin muodostukseen kaikki tai osa vakuutusmaksutulovarauksista, joita ei ole maksettu takuurahastoon. Komitean mielestä takuurahastomaksujen käsittelyä tulisi tarkastella euroopanlaajuisella tasolla. 4.1.4. Substituutio 4.1.4.1. Tapauksessa, jossa keskinäinen vakuutusyhtiö luovuttaa kaikki sitoumuksensa toiselle, oikeuksien saaja ottaa täyden vastuun siirron tehneen yhtiön sitoumuksista. Tällaisessa tapauksessa solvenssimarginaali tulisi voida laskea vain oikeuksien saajalle. Substituutioon annetaan mahdollisuus direktiivin 73/239/ETY (vahinkovakuutukset) 3 artiklan 2 kohdassa ja todennäköisesti myös direktiivin 79/267/ETY (henkivakuutukset) 3 artiklan 2 kohdassa. Substituution mahdollistavan 3 artiklan 2 kohdan säännökset ovat kuitenkin ristiriidassa 16 a artiklan 4 kohdan kanssa, jonka mukaan siirron tehneessä yhtiössä jälleenvakuutuksesta voidaan ottaa huomioon korkeintaan 50 prosentin osuus. Mikäli komissio ei esitä asiasta vastakkaisia analyysejä tai lausuntoja, komitea ehdottaa, että 16 a artiklan 4 kohdan kahdeksannen alakohdan loppu muutetaan kuulumaan seuraavasti: "- - tämä suhdeluku ei kuitenkaan milloinkaan saa olla pienempi kuin 50 prosenttia, paitsi silloin kun sovelletaan direktiivin 3 artiklan 2 kohtaa." 4.2. Vahinkovakuutusta koskevan direktiiviehdotuksen erityissäännökset 4.2.1. Komitea huomauttaa, että direktiiviehdotuksen ranskankielisen toisinnon perusteluissa on käännösvirhe. Kohdassa 1.4.5 todetaan seuraavaa: "Kyseessä ovat vahinkovakuutusluokat 11, 12 ja 13 eli ilma-aluksen, vesiliikennealuksen ja yleinen vastuu." Ranskankielisessä toisinnossa luettelossa mainitaan myös moottoriajoneuvot (véhicules terrestres automobiles). Tämä maininta on poistettava. 4.2.2. Komitea kannattaa vakuutusluokkien 11, 12 ja 13 solvenssimarginaalivaatimuksen korottamista kyseisten luokkien vahinkojen suuren vaihtelevuuden takia. Säännös vahvistaa komission pyrkimyksen muunnella marginaalivaatimusta yhtiön riskien luonteen mukaan. Komitea ehdottaakin, että marginaalivaatimusta alennettaisiin sellaisissa vakuutusluokissa tai paremminkin sellaisiin vakuutusluokkiin sisältyvissä riskeissä, joiden vahinkojen vaihtelevuus ei ole suuri. 4.2.3. Direktiiviehdotuksen 16 a artikla: run off -yhtiöt 4.2.3.1. Artiklan 5 kohdassa annetaan säännös, jonka tavoitteena on korjata run off -tilassa olevien yritysten marginaalivaatimuksen nykyisen kaavan puutteet. Nykyisen kaavan soveltaminen saattaa aiheuttaa ääritapauksessa tilanteen, jossa run off -tilassa olevan yrityksen, joka ei enää hyväksy uusia liiketoimia, solvenssimarginaalivaatimus on nolla. Ehdotetussa uudessa mekanismissa marginaalivaatimusta alennetaan asteittain suhteessa vakuutusteknisen vastuuvelan pienentymiseen. 4.2.3.2. Komitea kannattaa edellä esitettyä mekanismia, jonka avulla voidaan säilyttää solvenssimarginaalin minimivaatimus ja suojata siten yrityksiä ja vakuutuksenottajia ennakolta liian nopealta maksukyvyn heikkenemiseltä. 4.2.4. Lisämaksut 4.2.4.1. Direktiiviehdotuksen 1 artiklan 2 kohdan 4 alakohdan b luetelmakohdan (jolla muutetaan direktiivin 73/239/ETY 16 artiklaa) mukaan solvenssimarginaalin muodostavaksi eräksi voidaan hyväksyä keskinäisten vakuutusyhtiöiden perimät lisämaksut, "jos yritys on tehnyt perustellun hakemuksen kotijäsenvaltion toimivaltaisille valvontaviranomaiselle ja toimivaltainen viranomainen on suostunut siihen". Uutuutena on, että tähän toimenpiteeseen, johon on tähän asti ollut vuonna 1973 ja 1979 annettujen direktiivien mukaisesti yleinen, automaattinen ja lakiin perustuva oikeus, tarvitaan nyt kansallisten valvontaviranomaisten lupa. 4.2.4.2. Toimenpide saattaa kuitenkin johtaa kilpailuvääristymiin eri jäsenvaltioihin asettautuneiden keskinäisten vakuutusyhtiöiden välillä sen mukaan, miten kunkin valtion valvontaviranomaiset suhtautuvat tämäntyyppisiin yrityksiin ja tämäntyyppiseen rahoitukseen. 4.2.4.3. Komitea katsookin, että direktiivissä tulisi rajata tarkkaan valvontaviranomaisten päätösvapaus määrittelemällä ehdot, joiden mukaan lisämaksut hyväksytään tai jätetään hyväksymättä osaksi keskinäisten vakuutusyhtiöiden solvenssimarginaalia. 5. Päätelmät 5.1. Komitea suhtautuu myönteisesti Euroopan komission tekemään direktiiviehdotukseen ja kannattaa sitä kaikilta osin. 5.1.1. On odotettavissa, että uudet säännökset nostavat solvenssimarginaalia määrällisesti. Toista vaihtoehtoa eli solvenssimarginaalin laadullista parantamista marginaalin muodostavien varojen entistä tarkemmalla sääntelyllä ei ole otettu huomioon tämän tarkistuksen yhteydessä. TSK toivoo, että vaihtoehtoa harkitaan Solvenssi II -vaiheessa. 5.2. Tiettyihin kohtiin kaivataan kuitenkin tarkennuksia tai muutoksia. Komitea kehottaa komissiota ottamaan huomioon erityisesti seuraavat asiakohdat: - solvenssimarginaalivaatimuksen ja vähimmäistakuurahaston määrän yhdenmukaistaminen pienille yhtiöille (kohta 4.1.1 ja sen alakohdat) - jälleenvakuutuksen huomioon ottaminen sen laadun perusteella (kohta 4.1.2) - vakuutuksenottajien takuurahastot (kohta 4.1.3) - substituutio (kohta 4.1.4) - run off -yhtiöt (kohta 4.2.3) - lisämaksut (kohta 4.2.4). Bryssel, 25. huhtikuuta 2001. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Göke Frerichs (1) Ensimmäinen vahinkovakuutusdirektiivi 73/239/ETY, EYVL L 228, 16.8.1973, s. 3. Ensimmäinen henkivakuutusdirektiivi 79/267/ETY, EYVL L 63, 13.3.1979, s. 1. (2) KOM(2000) 634 lopullinen - 2000/0251 COD ja KOM(2000) 617 lopullinen - 2000/0249 COD, 25. lokakuuta 2000. (3) EYVL L 228, 11.8.1992, s. 1. (4) EYVL L 360, 9.9.1992, s. 1. (5) Kertomus vakuutuskomitealle solvenssimarginaalia koskevan myöhemmän yhdenmukaistamisen tarpeesta, KOM(97) 398, 24.7.1997. (6) CEA - Euroopan vakuutuskomitea, ACME - eurooppalaisten vakuutusosuuskuntien ja keskinäisten vakuutusyhtiöiden järjestö, AISAM - keskinäisten vakuutusyhtiöiden kansainvälinen yhteistyöelin. (7) Neuvoston direktiivi 91/674/ETY vakuutusyritysten tilinpäätöksistä ja konsolidoiduista tilinpäätöksistä, EYVL L 374, 31.12.1991, s. 7.