[pic] | EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO | Bryssel 25.6.2007 KOM(2007) 207 lopullinen KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE tietyistä liikennevakuutuskysymyksistä SISÄLLYSLUETTELO 1. OSA 1: Miten neljännen liikennevakuutusdirektiivin 4 artiklan 6 kohta,joka koskee kansallisia seuraamussäännöksiä ja niiden tehokkuutta, on pantu täytäntöön 3 1.1. Johdanto 3 1.2. Direktiivin täytäntöönpano eri jäsenvaltioissa 4 1.3. Direktiivin 4 artiklan 6 kohdan täytäntöönpanon ja tehokkuuden arviointi 4 1.3.1. Korvausedustajajärjestelmän tunnettuus ja siitä muodostuneet käsitykset 4 1.3.2. Perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelyyn liittyvät seuraamuksetja niiden vastaavuus 5 1.4. Päätelmät 9 2. OSA 2: Liikennevakuutus ja oikeudenkäyntikulut 10 2.1. Johdanto 10 2.2. Oikeusturvavakuutusta koskeva EU:n lainsäädäntö 11 2.3. Vapaaehtoisen oikeusturvavakuutuksen saatavuus 11 2.4. Oikeudenkäyntikulujen sisällyttäminen vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutukseen 12 2.4.1. Tilanne eri jäsenvaltioissa 12 2.4.2. Mahdolliset vaikutukset moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksesta suoritettaviin vakuutusmaksuihin 12 2.5. Päätelmät 13 1. OSA 1: MITEN NELJÄNNEN LIIKENNEVAKUUTUSDIREKTIIVIN 4 ARTIKLAN 6 KOHTA, JOKA KOSKEE KANSALLISIA SEURAAMUSSÄÄNNÖKSIÄ JA NIIDEN TEHOKKUUTTA, ON PANTU TÄYTÄNTÖÖN 1.1. Johdanto Yksi neljännen liikennevakuutusdirektiivin 2000/26/EY (jäljempänä ”direktiivi”) tavoitteista on varmistaa, että liikennevakuutuskorvauksia koskevat vaatimukset selvitetään nopeasti sellaisissakin tapauksissa, joissa onnettomuus on sattunut uhrin asuinmaan ulkopuolella. Vahingonkärsijällä on oltava mahdollisuus esittää korvausvaatimuksensa omalla kielellään ja saada korvauksensa nopeammin ja pienemmin kustannuksin korvausedustajan avulla[1] (direktiivin mukaan jokaisen moottoriajoneuvojen vastuuvakuutuksia tarjoavan vakuutuslaitoksen on nimettävä tällainen edustaja kaikkiin muihin jäsenvaltioihin). Korvausedustajan tehtävä on käsitellä ja selvittää vahingonkärsijän korvausvaatimus vahingonaiheuttajan ulkomaisen vakuutuslaitoksen edustajana[2]. Direktiivin mukaan jäsenvaltioiden on myös asetettava seuraamuksia nopeuttaakseen vahinkojen korvaamista. Korvausvelvolliselle vakuutuslaitokselle tai sen korvausedustajalle, joka ei ole kolmen kuukauden kuluessa antanut korvausvaatimukseen perusteltua vastausta (tämä on niin kutsuttu perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettely), voidaan määrätä sakkoja, joiden suuruudesta päättää se jäsenvaltio, jossa vakuutuslaitos on rekisteröity. Myöhästyneestä korvauksesta on myös maksettava korkoa[3]. Direktiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaan komission on (ennen 20. tammikuuta 2006[4]) annettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomus niiden kansallisten seuraamusten täytäntöönpanosta ja tehokkuudesta, jotka on otettu käyttöön perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelyä varten, sekä kansallisten seuraamussäännösten vastaavuudesta ja tehtävä tarvittaessa ehdotuksia (jos kansallisilla seuraamuksilla ei ole päästy toivottuihin tuloksiin)[5]. Valmistellessaan kertomusta komission yksiköt[6] kuulivat jäsenvaltioita maaliskuussa 2006[7] ja vakuutusalaa huhtikuussa 2006[8]. Tämän lisäksi komission verkkosivuilla[9] järjestettiin 6. huhtikuuta 2006 ja 5. kesäkuuta 2006 välisenä aikana julkinen online-konsultointi, jossa haluttiin kuulla kaikkien osapuolten näkemyksiä korvausedustajajärjestelmästä ja sen tehokkuudesta[10]. Tässä komission kertomuksessa käsitellään direktiivin 4 artiklan 6 kohdan mukaisesti kansallisten seuraamusten täytäntöönpanoa, tehokkuutta ja vastaavuutta jäsenvaltioiden, vakuutusalan ja muiden osapuolten esittämien kannanottojen pohjalta. 1.2. Direktiivin täytäntöönpano eri jäsenvaltioissa Jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään 20. heinäkuuta 2002 mennessä ja alettava soveltaa sen säännöksiä ennen 20. tammikuuta 2003[11]. Komissio lähetti 6. tammikuuta 2003 direktiivin täytäntöönpanoa koskevat perustellut lausunnot Alankomaille, Irlannille, Italialle, Kreikalle, Luxemburgille, Portugalille, Ranskalle ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle, jotka eivät olleet panneet direktiivin yleisiä säännöksiä täytäntöön määräaikaan eli 20. heinäkuuta 2002 mennessä. Nämä rikkomismenettelyt päätettiin vuoden 2003[12] aikana, kun jäsenvaltiot olivat toteuttaneet kansalliset toimenpiteensä, joilla direktiivi saatettiin osaksi niiden lainsäädäntöä, ja ilmoittaneet niistä komissiolle. Lisäksi komissio lähetti 23. joulukuuta 2004 viralliset ilmoitukset Latvialle, Maltalle ja Slovenialle, jotka eivät olleet ilmoittaneet kaikista toimenpiteistään, joilla ne olivat saattaneet direktiivin osaksi lainsäädäntöään. Nämä rikkomismenettelyt päätettiin toukokuussa 2005, kun kyseiset jäsenvaltiot olivat ilmoittaneet täytäntöönpanotoimenpiteistään komissiolle. 1.3. Direktiivin 4 artiklan 6 kohdan täytäntöönpanon ja tehokkuuden arviointi 1.3.1. Korvausedustajajärjestelmän tunnettuus ja siitä muodostuneet käsitykset Edellä mainitun kuulemismenettelyn ensimmäisenä tavoitteena oli selvittää, ovatko eri osapuolet (eurooppalaiset yksityishenkilöt, yritykset jne.) tietoisia siitä, että ulkomailla onnettomuuden uhriksi joutunut henkilö voi kääntyä kotimaassaan vahingonaiheuttajan vakuutuslaitoksen nimeämän korvausedustajan puoleen, ja pitivätkö he tätä järjestelmää tehokkaana keinona selvittää korvausvaatimuksia. Kuulemismenettelyssä saatiin kuitenkin niin vähän vastauksia, ettei niiden perustella voitu tehdä objektiivisia päätelmiä yleisön näkemyksistä[13]. Useimmat jäsenvaltiot uskovat kuitenkin kansalaistensa olevan hyvin perillä siitä, että rajat ylittäviä korvausvaatimuksia voidaan selvittää heidän kotimaahansa nimettyjen korvausedustajien välityksellä. Vastatessaan tähän kysymykseen jäsenvaltiot mainitsivat useita kanavia, joiden kautta korvausedustajista oli tiedotettu kansalaisille, muun muassa tiedotuskampanjat, kansallisten liikennevakuutuslaitosten verkkosivut, vakuutusyhdistykset ja direktiivin 5 artiklan mukaisesti perustetut tietokeskukset. Useimmille jäsenvaltioille ja vakuutusalan edustajille oli muodostunut se käsitys, että korvausedustajajärjestelmä on tavoitteen mukaisesti helpottanut ja nopeuttanut rajat ylittävien korvausvaatimusten selvittämistä. Järjestelmän parhaimpina puolina pidettiin sitä, että korvausedustaja on lähellä korvausvaatimuksen esittäjää ja vahingonkärsijä voi käyttää korvausvaatimuksen selvityksessä äidinkieltään. 1.3.2. Perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelyyn liittyvät seuraamukset ja niiden vastaavuus Eri jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön erilaisia rahallisia tai vastaavia hallinnollisia seuraamuksia, joita voidaan määrätä vakuutuslaitoksille tai niiden korvausedustajille, jos nämä eivät noudata kolmen kuukauden määräaikaa, joka on asetettu perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelylle. Rahalliset seuraamukset Rahallisia seuraamuksia on otettu käyttöön vain joissakin jäsenvaltioissa. Niitä voidaan määrätä joko vakuutuslaitokselle (Belgia, Espanja, Kreikka, Kypros, Liettua, Luxemburg, Malta, Portugali, Ruotsi ja Tšekki) tai sen lisäksi yhdelle tai useammalle henkilölle, joille on annettu valtuudet edustaa vakuutuslaitosta oikeudellisesti sitovalla tavalla (Puola, Slovenia ja Unkari). Muut seuraamukset Muista seuraamuksista todettakoon, että eräät jäsenvaltiot soveltavat valtuutettuihin henkilöihin kurinpidollisia seuraamuksia, kuten virantoimituksesta pidättämistä (Liettua ja Puola), kun taas toisissa vakuutuslaitokset voivat menettää moottoriajoneuvojen vastuuvakuutuksia koskevan toimilupansa (Alankomaat, Liettua, Luxemburg, Ruotsi, Saksa ja Unkari). Ei erityisiä seuraamuksia Eräissä jäsenvaltioissa ei määrätä mitään erityisiä seuraamuksia, vaan nojaudutaan siihen, että vakuutuslaitoksen on maksettava korvaussummasta lakisääteistä korkoa, jos perusteltua tarjousta tai vastausta ei ole annettu kolmen kuukauden kuluessa (Belgia, Espanja, Irlanti, Itävalta, Latvia, Ranska, Slovakia, Suomi, Tanska, Viro ja Yhdistynyt kuningaskunta)[14]. Vertailutaulukko Rahallinen seuraamus / vakuutuslaitos | Rahallinen seuraamus / valtuutetut henkilöt | Kurinpidollinen seuraamus / valtuutetut henkilöt | Moottoriajoneuvojen vastuuvakuutuksia koskevan toimiluvan peruuttaminen väliaikaisesti tai kokonaan | Ei erityisiä seuraamuksia / korot –vuosikorko (jollei toisin mainita) | Alankomaat | X | Belgia | 250 euroa päivässä, jos perusteltu vastaus myöhästyy | Lakisääteinen korko 7 %, jos perusteltu tarjous myöhästyy | Espanja | Enintään 150 000 euroa | Lakisääteinen korko | Irlanti | Hallinnolliset seuraamukset, joita ei ole eritelty tarkemmin – viittaus keskuspankkilain 1942/2004 33BD pykälään | Lakisääteinen korko | Italia – tiedot puuttuvat | Itävalta | Lakisääteinen korko | Kreikka | 3 000 euroa | Kypros | Enintään 2 000 CYP = 3 452 euroa | Latvia | 0,1 % summasta/päivä | Liettua | Enintään 100 000 euroa | X | 0,04 % summasta/päivä | Luxemburg | X | X | X | Lakisääteinen korko | Malta | 5 000 MTL = 11 650 euroa | Lakisääteinen korko | Portugali | 748,20–74 819,68 euroa | Lakisääteinen korko kaksinkertaisena | Puola | 0,5 % merkitystä vakuutusmaksusta | Palkka kolminkertaisena | X | Lakisääteinen korko 11,5 % | Ranska | Jos korvaustarjous on selvästi liian alhainen, tuomioistuin voi määrätä 15 %:n sakon, joka on maksettava kansalliseen takuurahastoon | Kaksinkertainen lakisääteinen korko, jos vastausta ei ole annettu | Ruotsi | X | X | Saksa | X | X | 5 prosenttiyksikköä yli peruskoron | Slovakia | Keskuspankin diskonttokorko (peruskorko) ensimmäisenä eräpäivän jälkeisenä päivänä | Slovenia | 8 400 euroa | 420 euroa | Lakisääteinen korko 13,5 % | Suomi | Lakisääteinen korko | Tanska | Lakisääteinen korko 30 päivän kuluttua korvauksen eräpäivästä | Tšekki | Enintään 28 000 CZK = 1 000 euroa | Tšekin keskuspankin diskonttokorko ensimmäisenä eräpäivän jälkeisenä päivänä 4 prosenttiyksikön lisäyksellä | Unkari | 100 000–20 000 000 HUF (1 euro = 260 HUF) | 40 000– 1 000 000 HUF | X | Viro | 0,4 % summasta/päivä | Yhdistynyt kuningaskunta | Hallinnolliset seuraamukset, joita ei ole eritelty tarkemmin – viittaus asetukseen 2002 (N:o 2706) | Lakisääteinen korko | 1.3.3 Perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettely eri jäsenvaltioissa Jotta komissio olisi voinut arvioida perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelyyn liittyvien kansallisten seuraamusten tehokkuutta, kuulemismenettelyssä pyrittiin selvittämään, voivatko vakuutuslaitokset ja niiden korvausedustajat käytännössä noudattaa kolmen kuukauden määräaikaa, joka on asetettu liikennevakuutuskorvauksia koskevien vaatimusten selvittämiselle. Kuulemismenettelyssä saatu palaute on osoittanut, että sekä vakuutuslaitokset että niiden korvausedustajat ovat yleensä pystyneet käsittelemään korvausvaatimukset kolmen kuukauden määräajassa. Määräaikaa ei ole voitu noudattaa vain poikkeus- tai yksittäistapauksissa, joissa on ollut vaikea saada tietoja muilta osapuolilta. Tällöin ongelmana on ollut esimerkiksi se, että poliisin esitutkintapöytäkirjat tai vastaavat asiakirjat, joita tarvitaan vastuuvelvollisuuden määrittämiseen, on toimitettu liian myöhään[15] tai korvausedustajan ja vakuutuslaitoksen välinen kommunikointi ei ole toiminut kunnolla[16]. Tässä yhteydessä on syytä muistaa, että viidessätoista vanhassa jäsenvaltiossa korvausedustajajärjestelmä ja siihen liittyvä perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettely otettiin käyttöön vasta vuonna 2003 ja uusissa jäsenvaltioissa vasta 1. toukokuuta 2004 jälkeen. Sen vuoksi jäsenvaltioilla on suhteellisen vähän kokemusta direktiivin 4 artiklan 6 kohdan toimivuudesta ja tehokkuudesta. 1.4. Päätelmät Vakuutuslaitosten ja niiden korvausedustajien velvollisuus selvittää korvausvaatimukset perustellun tarjouksen tai vastauksen antamismenettelyä noudattaen on tullut voimaan kaikissa jäsenvaltioissa. Jäsenvaltioiden ja vakuutusalan konsultointi on osoittanut, että jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön kahdenlaisia seuraamuksia varmistaakseen tämän velvollisuuden noudattamisen. Seuraamukset ovat joko rahallisia tai kurinpidollisia. Vaikka joissakin jäsenvaltioissa seuraamuksia sovelletaan kumulatiivisesti, toisissa on pelkästään maksettava korkoa korvaussummasta. Kuulemismenettely on osoittanut selvästi, että kansalliset seuraamukset eivät vastaa toisiaan ja eri jäsenvaltiot käyttävät seuraamuksia eri tavoin. Tällä ei kuitenkaan näytä olevan kovin suurta kielteistä vaikutusta siihen, noudattavatko vakuutuslaitokset ja niiden korvausedustajat kolmen kuukauden määräaikaa, jonka kuluessa niiden on annettava perusteltu tarjous tai vastaus korvausvaatimuksen esittäjälle. Koska tämä menettely on vakiinnuttanut paikkansa ja toimii kaikissa jäsenvaltioissa, vaikka se on ollut voimassa suhteellisen lyhyen ajan, jäsenvaltioissa toteutetut toimenpiteet ovat ilmeisesti vaikuttaneet toivotulla tavalla. Sen vuoksi komission ei ole tarpeen toteuttaa toimia tai antaa ehdotuksia tästä asiasta. 2. OSA 2: LIIKENNEVAKUUTUS JA OIKEUDENKÄYNTIKULUT 2.1. Johdanto Toisen liikennevakuutusdirektiivin 84/5/ETY[17] 1 artiklassa säädetään, että moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen on katettava sekä henkilö- että omaisuusvahingot. Tällä säännöksellä on pyritty poistamaan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen kattavuudessa esiintyneet kansalliset erot ja varmistamaan tieliikenneonnettomuuksien uhrien vähimmäissuoja[18]. Euroopan parlamentti ehdotti viidennen liikennevakuutusdirektiivin 2005/14/EC[19] toisessa käsittelyssä, että moottoriajoneuvon vastuuvakuutus kattaisi myös kaikki tarpeelliset ja asianmukaiset oikeudenkäyntikulut, joita aiheutuu uhrille korvausvaatimuksen käsittelyn aikana. Koska komissio oli huolestunut sellaisen muutoksen hyväksymisestä, jossa ei otettaisi huomioon jäsenvaltioissa mahdollisesti esiintyviä käytännön vaikeuksia, se ehdotti, että se tutkisi asiaa ja esittäisi tuloksensa neljättä liikennevakuutusdirektiiviä koskevassa kertomuksessa. Tässä yhteydessä se lupasi tarkastella seuraavia kysymyksiä: - Voiko kuka tahansa mahdollinen tieliikenneonnettomuuden uhri ottaa nykyään vapaaehtoisen oikeusturvavakuutuksen. - Jos vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutus kattaa myös vahingonkärsijän oikeudenkäyntikulut, mikä vaikutus tällä on kyseisiin vakuutusmaksuihin. Voidakseen vastata näihin kysymyksiin komission yksiköt käyttivät kysymyssarjaa, jonka avulla ne konsultoivat 25:tä jäsenvaltiota sekä vakuutusalaa ja suurta yleisöä. Vastauksia saatiin 24 jäsenvaltiolta, kymmeneltä oikeusturvavakuutuksia tarjoavalta vakuutuslaitokselta, yhdeksältä moottoriajoneuvojen vastuuvakuutuksia tarjoavalta vakuutuslaitokselta sekä Euroopan vakuutuskomitealta CEA:lta, joka edustaa Euroopan vakuutusalaa. Lisäksi komission yksiköt saivat oikeusturvavakuutusalalta jonkin verran tilastotietoja ja suosituksia kannanotossa, jonka oli laatinut alan vakuutuslaitosten järjestö RIAD. Osapuolia konsultoitiin myös julkisessa online-kuulemisessa, joka pidettiin komission verkkosivuilla 6. huhtikuuta 2006 ja 5. kesäkuuta 2006 välisenä aikana[20]. Kuten tässä kertomuksessa on aiemmin todettu, julkisen kuulemisen perusteella ei kuitenkaan voitu tehdä objektiivisia päätelmiä, koska vastauksia saatiin liian vähän. Kertomuksen tässä osassa käsitellään saatavilla olevien tietojen sekä jäsenvaltioiden, vakuutusalan ja muiden osapuolten kannanottojen pohjalta tieliikenneonnettomuuksien uhrien oikeudenkäyntikulujen kattamista. 2.2. Oikeusturvavakuutusta koskeva EU:n lainsäädäntö Oikeusturvavakuutukset luokitellaan EU:n vahinkovakuutusdirektiiveissä erilliseksi vakuutusluokaksi[21]. Näin ollen mikä tahansa vakuutuslaitos, joka on jossakin jäsenvaltiossa saanut tarvittavan toimiluvan, voi tarjota näitä vakuutuksia kaikkialla EU:ssa joko sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden nojalla. Ehdot, joilla oikeusturvavakuutusalan on toimittava EU:ssa, on vahvistettu oikeusturvavakuutusta koskevassa direktiivissä 87/344/ETY[22]. Direktiivin 2 artiklan mukaan oikeusturvavakuutuksen antaja korvaa vakuutusmaksun suorittamista vastaan oikeudenkäyntikulut ja tarjoaa muita vakuutussuojaan suoraan liittyviä palveluja ottaen erityisesti huomioon seuraavat seikat: - korvauksen turvaaminen vakuutetun henkilön kärsimästä tappiosta, vahingosta tai vammasta sovinnolla ilman oikeudenkäyntiä taikka siviili- tai rikosoikeudenkäynnin avulla - vakuutetun henkilön puolustaminen tai edustaminen siviili-, rikos- ja hallinto-oikeudenkäynneissä tai muissa oikeudenkäynneissä tai minkä hyvänsä häntä vastaan esitetyn vaateen yhteydessä. Tässä yhteydessä on syytä tähdentää, että vapaaehtoisesti otettu oikeusturvavakuutus kattaa vakuutuskirjassa sovittuihin rajoihin saakka oikeudenkäyntikulut, joita aiheutuu uhrille korvausvaatimuksen esittämisestä, ja myös toisen osapuolen oikeudenkäyntikulut, jos uhrin korvausvaatimusta ei hyväksytä. 2.3. Vapaaehtoisen oikeusturvavakuutuksen saatavuus Arvioidakseen, millaiset mahdollisuudet potentiaalisilla tieliikenneonnettomuuksien uhreilla on ottaa oikeusturvavakuutus, komission yksiköt yrittivät saada tietoja sellaisten oikeusturvaa koskevien vakuutussopimusten yleisyydestä EU:ssa, joiden nojalla yksityishenkilöt voivat esittää liikennevakuutuskorvauksia koskevia vaatimuksia tai vastata tällaisiin vaatimuksiin. Valitettavasti oikeusturvavakuutusala[23] ja jäsenvaltiot eivät voineet antaa tällaisia tietoja, joiden pohjalta olisi voitu tehdä jokaisen maan osalta selviä päätelmiä siitä, kuinka monella yksityishenkilöllä (tai kuinka monella prosentilla väestöstä) on oikeusturvavakuutus, joka kattaa liikennevakuutuskorvausta koskevat vaatimukset. Saatujen tietojen pohjalta on kuitenkin voitu tehdä joitakin yleisiä päätelmiä: - Vapaaehtoisia oikeusturvavakuutuksia on tarjolla useimmissa jäsenvaltioissa[24]. Niitä tarjoavat joko näihin vakuutuksiin erikoistuneet vakuutuslaitokset tai myös muiden luokkien vakuutuksia tarjoavat vakuutuslaitokset. - Joissakin maissa vakuutusmarkkinat eivät ole kehittyneet kovin pitkälle, koska oikeusturvavakuutusten kysyntä on ollut eri syistä suhteellisen vähäistä[25]. Toiset taas, kuten Belgia, Ruotsi, Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta[26], ovat ilmoittaneet, että suhteellisen suurella osalla niiden väestöstä on oikeusturvavakuutus, joka on otettu joko erillisenä tuotteena tai täydentämällä esimerkiksi liikenne- tai kotivakuutusta. 2.4. Oikeudenkäyntikulujen sisällyttäminen vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutukseen Jäsenvaltioiden ja vakuutusalan antamien vastausten perusteella voitiin tehdä seuraavat päätelmät siitä, mitä vaikutuksia voi olla sillä, että uhrille koituneet oikeudenkäyntikulut katetaan koko EU:ssa onnettomuuden aiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksella. 2.4.1. Tilanne eri jäsenvaltioissa Vahingonkärsijän oikeudenkäyntikulut voidaan eri perustein ja eri laajuudessa korvata vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksella 22 jäsenvaltiossa[27]. Kansallisessa yksityisoikeudessa uhrin oikeudenkäyntikulujen katsotaan hyvin usein kuuluvan uhrin kärsimiin vahinkoihin, ja monesti edellytetään, että uhrin on saatava korvausvaatimuksensa läpi, jotta kulut korvattaisiin (niin kutsuttu ”joko tai” -periaate). Niissä maissa, joissa oikeudenkäyntikulujen korvaamista ei ole sidottu lopputulokseen, ei aina noudateta ”joko tai” -periaatetta, vaan tuomioistuin päättää tapauskohtaisesti, määrätäänkö oikeudenkäyntikulut vahingonkärsijän maksettaviksi[28]. Jos oikeudenkäyntikulujen katsotaan sisältyvän uhrin kärsimiin vahinkoihin, ne korvataan vain kohtuullisessa määrin (vain kohtuulliset, tarpeelliset tai väistämättömät kulut voidaan saada takaisin) tai niiden korvaaminen edellyttää vakuutuslaitoksen ja kantajan kahdenvälistä sopimusta[29]. Joissakin maissa moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksesta ei korvata kaikkia oikeudenkäyntikuluja, kuten yleisestä oikeudellisesta neuvonnasta[30] tai sellaisesta oikeusavusta aiheutuvia kuluja, joita annetaan korvausvaatimuksen selvityksen aikana tuomioistuimen ulkopuolisissa elimissä[31]. 2.4.2. Mahdolliset vaikutukset moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksesta suoritettaviin vakuutusmaksuihin Jäsenvaltioilla ja vakuutusalalla on erilaiset käsitykset siitä, vaikuttaako vahingonkärsijän oikeudenkäyntikulujen sisällyttäminen vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutusturvaan mainitusta vakuutuksesta suoritettaviin maksuihin ja mitä vaikutuksia sillä voi olla. Kuulemismenettelyssä ei kuitenkaan esitetty konkreettisia lukuja, lukuun ottamatta muutamia yksittäisten vakuutuslaitosten esittämiä arvioita. Se yleinen päätelmä voitiin kuitenkin tehdä, että vakuutusmaksut eivät todennäköisesti nousisi niiden maiden vakuutusmarkkinoilla, joissa oikeudenkäyntikulut jo suureksi osaksi sisältyvät korvauksiin, joita vahingonkärsijä vaatii vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen antaneelta vakuutuslaitokselta. Vastuuvakuutusmaksut nousisivat kuitenkin hyvin todennäköisesti niissä maissa, joissa oikeudenkäyntikuluja ei korvata kokonaan tai lainkaan, koska uusi järjestelmä kannustaisi vahingonkärsijöitä esittämään suuremman korvauksen toivossa korvausvaatimuksensa tuomioistuimessa oikeudellisen neuvonantajan avustuksella. Tässä yhteydessä on syytä mainita Irlannissa saadut kokemukset, koska siellä oikeudenkäyntikulut nousivat merkittävästi (kasvattaen korvaussummaa jopa 46 prosentilla), kun lähes kaikki henkilövahinkoihin liittyvät korvausvaatimukset alettiin viedä rutiininomaisesti oikeuteen. Ongelman ratkaisemiseksi perustettiin valtion virasto, joka käsittelee nykyään sellaiset tapaukset, joissa ei tarvita tuomioistuinkäsittelyä[32]. Tämä on vähentänyt merkittävästi tuomioistuimessa tapahtuvaa korvausvaatimusten selvittämistä, joka lisää oikeudenkäyntikuluja. Suomessa ja Ruotsissa on vastaavia vaihtoehtoisia korvausvaatimusten selvitysmenettelyjä, joilla pyritään vähentämään oikeudenkäyntikuluja. 2.5. Päätelmät Vastauksena Euroopan parlamentin esittämään kysymykseen voidaan todeta, että EU:n toimenpide, jolla oikeudenkäyntikulujen sisällyttäminen vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen antamaan vakuutusturvaan tehtäisiin pakolliseksi, ei luultavasti toisi selviä etuja. Rajat ylittäviä korvausvaatimuksia selvitettäessä EU:n kansalaisia voidaan kohdella eri maissa eri tavoin, koska eri jäsenvaltiot soveltavat erilaisia menettelytapoja vahingonkärsijän oikeudenkäyntikulujen korvaamiseen ja korvausvaatimukseen sovelletaan aina sen maan lakia, jossa onnettomuus on tapahtunut. On kuitenkin hyvin epätodennäköistä, että EU:hun saataisiin yhtäläinen järjestelmä laajentamalla moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen antamaa turvaa koko EU:ssa myös oikeudenkäyntikuluihin, vaikka vakuutusturva rajoitettaisiin ainoastaan tarpeellisiin tai kohtuullisiin kuluihin. Jäsenvaltioilla olisi yhä mahdollisuus noudattaa omaa käytäntöään tulkitsemalla oikeudenkäyntikuluja koskevia korvausvaatimuksia omien sääntöjensä mukaisesti. Jotta tieliikenneonnettomuuksien uhrit saisivat koko EU:ssa samanlaisen suojan, kun on kyse oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta, on tarpeen määritellä, mitä oikeudenkäyntikuluja vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutus kattaisi ja missä olosuhteissa se niitä kattaisi. Tässä yhteydessä herää kysymys, onko asiaa tarkoituksenmukaista käsitellä liikennevakuutusdirektiiveissä, koska se voi vaikuttaa vahingon määritelmään, joka kuuluu perinnäisesti kansallisen yksityisoikeuden piiriin. Toivottua tulosta ei saavutettaisi pelkästään viittaamalla tarpeellisiin tai kohtuullisiin kuluihin. Toisaalta kohdennetumman lähestymistavan soveltaminen EU:n tasolla voisi vaikuttaa kansalliseen yksityisoikeuteen ja myös oikeudenkäyntikuluja koskeviin korvaussääntöihin, jotka kuuluvat siviiliprosessioikeuden piiriin. Lisäksi kohdennettu lähestymistapa voisi joissakin tapauksissa vääristää vakiintuneita kansallisia järjestelmiä, joita käytetään liikennevakuutuskorvauksia koskevien vaatimusten selvittämisessä. Jos esimerkiksi vaaditaan, että moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen on katettava pelkästään oikeudenkäyntimaksut koko EU:ssa, tämä vaatimus voi kannustaa siihen, että vahingonkärsijät vievät asiansa suoraan oikeuteen tutkimatta ensin, voidaanko korvausvaatimus selvittää tuomioistuimen ulkopuolella. Tällainen järjestelmä voi myös uhata neljännellä liikennevakuutusdirektiivillä käyttöön otettua korvausedustajajärjestelmää, koska vahingonkärsijät saattavat suuremman korvauksen toivossa antaa asiansa oikeudellisten neuvonantajien ja tuomioistuimen käsiteltäväksi kääntymättä asuinmaahansa nimetyn korvausedustajan puoleen. Sitä paitsi, jos vahingonaiheuttajan moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen on katettava myös oikeudenkäyntikulut, tämä vaatimus voi nostaa vakuutusmaksuja niissä maissa, joissa oikeudenkäyntikuluja ei ole tähänastisen käytännön mukaan korvattu kokonaan tai lainkaan. Vapaaehtoisia oikeusturvavakuutuksia on todettu olevan saatavilla useimmissa jäsenvaltioissa. Koska tällainen vakuutus antaa vahingonkärsijälle mahdollisuuden saada oikeudenkäyntikulunsa takaisin riippumatta siitä, mitä lainsäädäntöä onnettomuuteen sovelletaan ja hyväksytäänkö vahingonkärsijän korvausvaatimus, se näyttää tarjoavan kattavan ja tyydyttävän ratkaisun, joka täyttää tieliikenneonnettomuuksien uhrien tarpeet. Se ei myöskään vaikuta oikeudenkäyntikuluja koskeviin kansallisiin korvaussääntöihin, jotka vaihtelevat jäsenvaltiosta toiseen ja heijastavat usein kansallisten järjestelmien erityispiirteitä liikennevakuutuskorvauksia koskevien vaatimusten selvittämisessä. Komission yksiköt toteavat kuitenkin, että vapaaehtoisia oikeusturvavakuutuksia on tuettava enemmän joissakin jäsenvaltioissa, jotta EU:n kansalaisille voitaisiin taata tasapuolisempi suoja tässä suhteessa. [1] Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että jokainen vakuutusyritys nimeää korvausedustajan kaikkiin muihin jäsenvaltioihin paitsi siihen, jossa se on saanut luvan tarjota liikennevakuutuksia (ja joka on sen kotivaltio). [2] Direktiivin 4 artiklan 4 ja 5 kohdan mukaan korvausedustajan on koottava kaikki korvausten maksamiseen tarvittavat tiedot ja toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta korvausten maksamisesta päästäisiin neuvottelutulokseen. Korvausedustajalla on oltava riittävät valtuudet edustaa vakuutusyritystä vahingonkärsijöihin nähden ja korvata näiden vaatimukset kokonaan. Hänen on myös voitava tutkia tapaus vahingonkärsijän asuinvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä. [3] Direktiivin 4 artiklan 6 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava tehokkailla ja järjestelmällisillä rahallisilla tai vastaavilla hallinnollisilla seuraamuksilla, että vahingonkärsijä saa perustellun korvaustarjouksen tai perustellun kielteisen vastauksen kolmen kuukauden kuluessa päivästä, jona korvausvaatimus on esitetty joko vahingonaiheuttajan vakuutuslaitokselle tai sen korvausedustajalle. [4] Tätä direktiivin 4(6) artiklassa tarkoitettua kertomusta ei voitu antaa direktiivissä säädetyn määräajan kuluessa, koska vuonna 2005 sovittiin viidettä liikennevakuutusdirektiiviä koskevien neuvottelujen yhteydessä, että komissio käsittelee tässä kertomuksessa myös oikeudenkäyntikuluja (ks. tämän kertomuksen osa 2). [5] Tässä yhteydessä on syytä todeta, että direktiivin 4 artiklan 7 kohdassa on virhe, koska siinä pitäisi viitata 6 kohdan ensimmäiseen alakohtaan, joka käsittelee kansallisia seuraamussäännöksiä, eikä 4 kohtaan, jossa kuvataan korvausvaatimusta selvittävän korvausedustajan tehtäviä. [6] Tämä kertomuksen on laatinut sisämarkkinoiden ja palvelujen pääosasto. [7] Maaliskuussa 2006 lähetettiin kyselylomakkeet 25 pysyvään edustustoon, ja toukokuussa 2006 saatiin vastaukset kaikilta jäsenvaltioilta Italiaa lukuun ottamatta. [8] Euroopan vakuutuskomiteaa (Comité Européen des Assurances, CEA) kuultiin maaliskuussa 2006. [9] Ks. ”Sinun äänesi Euroopassa” -verkkosivusto osoitteessa http://europa.eu.int/yourvoice/consultations. Sivustoa käytetään komission kaikissa julkisissa kuulemismenettelyissä, ja siihen kuuluu interaktiiviseen politiikan suunnitteluun tarkoitettu väline, jonka avulla pyritään parantamaan hallintoa keräämällä ja analysoimalla kannanottoja verkkopohjaisia kyselylomakkeita käyttäen. [10] Konsultoinnin tulokset esitetään seuraavassa osoitteessa: http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/motor_en.htm#consultation [11] Ks. direktiivin 10 artikla. [12] Lukuun ottamatta Ranskaa, joka ilmoitti kansallisista toimenpiteistään 30. tammikuuta 2004. [13] Menettelyssä saatiin yhteensä 201 vastausta (161 vastausta yksityishenkilöiltä ja 40 organisaatioilta), ja vain 57 vastauksessa käsiteltiin korvausedustajajärjestelmän tunnettuutta. Julkisen kuulemisen tulokset esitetään seuraavassa osoitteessa: http://ec.europa.eu/internal_market/insurance/motor_en.htm#20051222 [14] Tässä yhteydessä on syytä todeta, että direktiivissä nimenomaan edellytetään tätä seuraamusta, minkä vuoksi sitä on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa. [15] Italia, Kreikka, Puola, Ruotsi, Unkari ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat ilmoittaneet tällaisista tapauksista. [16] Liettua ja Suomi ovat ilmoittaneet tällaisista tapauksista. [17] Direktiivi 84/5/ETY, EYVL L 8, 11.1.1984, s. 17–20. [18] Ennen kuin toinen liikennevakuutusdirektiivi annettiin, moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen ei joissakin jäsenvaltioissa tarvinnut kattaa omaisuusvahinkoja. [19] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/14/EY, annettu 11.5.2005, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta, EUVL L 149, 11.6.2005, s. 14. [20] Ks. alaviitteet 9 ja 10, jotka koskevat julkisen kuulemisen tulosten julkaisemista. [21] Direktiivin 73/239/ETY liite I. [22] Neuvoston direktiivi 87/344/ETY, annettu 22 päivänä kesäkuuta 1987, oikeusturvavakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, EYVL L 185, 4.7.1987, s. 77–80. [23] Oikeusturvavakuutuslaitosten järjestö RIAD antoi asiasta hieman konkreettisempia tietoja. Ne eivät kuitenkaan antaneet tarkkaa kuvaa vapaaehtoisten oikeusturvavakuutusten yleisyydestä EU:ssa, koska tilastot sekä tietojen kerääminen ja esittäminen vaihtelevat suuresti jäsenvaltiosta toiseen. [24] Ainoastaan Kypros, Latvia, Malta ja Viro eivät ole antaneet asiasta mitään tietoja. Muissa jäsenvaltioissa oikeusturvavakuutuksia on saatavilla. [25] Tämä koskee erityisesti kymmentä uutta jäsenvaltiota. [26] Ruotsi ja Belgia ovat ilmoittaneet, että noin 90 prosentilla kotitalouksista on oikeusturvavakuutus, koska tätä vakuutusta tarjotaan automaattisesti vakuutuksenottajille joko vastuuvakuutuksen tai kotivakuutuksen yhteydessä. [27] Ei kuitenkaan Latviassa eikä Portugalissa. Kreikka ei ole antanut asiasta mitään tietoja. [28] Espanja, Italia ja Ranska. [29] Tanska. [30] Luxemburg ja Puola (jossa hyväksytään ainoastaan oikeudenkäyntimaksut). [31] Irlanti, Ruotsi (oikeusapua voi hakea vain, kun on kyse henkilövahingoista) ja Suomi. [32] PIAB-virasto käsittelee nykyään 75 prosenttia kaikista henkilövahinkoihin liittyvistä korvausvaatimuksista.