KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE - Energian sisämarkkinat: Energian toimitusvarmuutta koskevien toimenpiteiden koordinointi

1. Tavoite: Energian sisämarkkinoiden rakentaminen

EY:n perustamissopimuksen 14 artiklan mukaan sisämarkkinat käsittävät alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla taataan tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus. Tämän Rooman sopimuksen keskeisen tavoitteen saavuttamiseksi Euroopan yhteisö varmistaa muun muassa energian sisämarkkinoiden toteutumiseen tarvittavat edellytykset. Ne auttavat luomaan vähitellen yhä avoimemmat markkinat energia-alan kilpailun lisäämiseksi. Sisämarkkinat perustuvat myös Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhteisvastuullisuuden tarpeeseen, joka tulee selkeästi ilmi etenkin energiahuollon kannalta olennaisilla kaasun, öljyn ja sähkön aloilla.

Saavutuksia

Yhteisö on antanut 1990-luvun alun jälkeen useita direktiivejä, joilla edistetään maakaasun ja sähkön sisämarkkinoiden toteutumista. Tämän tavoitteen toteutumisen on tarkoitus vahvistaa Euroopan unionin taloudellista kilpailukykyä ja ilmetä kuluttajahintojen tuntuvana laskuna.

Maakaasu- ja sähkömarkkinoiden avaamista kilpailulle säätelevät resurssien ja kuljetusverkkojen käyttöoikeutta sekä kilpailua ja avoimuutta koskevat säännöt, joiden tarkoituksena on suojata Euroopan unionin valtioita häiriöiltä niiden sisäisessä energiahuollossa. Sääntelykehys on välttämätön, ja se auttaa ehkäisemään sellaisia kriisejä kuin Kaliforniassa vuonna 2000 ilmennyt kriisi, jolloin alueen sähköntoimituksissa esiintyi vakavia katkoksia.

Verkkotiheydellä on energian sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta erityisen suuri merkitys ja keskeinen asema energiahuollon joustavuudessa. Verkkoinfrastruktuurissa, myös toimitusten laadun (verkkojen) vakaudessa esiintyvät puutteet voivat hidastaa kansallisten markkinoiden yhdentymistä ja heikentää siten toimitusvarmuutta. Komissio ehdotti 20. joulukuuta 2001 energiainfrastruktuuriin liittyvää uutta toimenpidekokonaisuutta, jonka tarkoituksena on optimoida nykyisten kaasu- ja sähköinfrastruktuurien käyttö ja edistää uusien, koko Eurooppaa hyödyttävien infrastruktuurien rakentamista. Kuten Barcelonassa kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi päätelmissään, tarkoituksenmukainen ja tehokas energiainfrastruktuuriverkko takaa sisämarkkinoiden toiminnan, samalla kun se turvaa entistä paremman toimitusvarmuuden energia-alalla.

Vaikka kilpailu on toteutunut Euroopan unionin öljymarkkinoilla paremmin kuin muiden energiatuotteiden markkinoilla, sitä on vielä lisättävä. Marraskuussa 2000 julkaisemassaan vihreässä kirjassa "Energiahuoltostrategia Euroopalle" komissio toteaa, että tuotantoketjun loppupään ja etenkin jakelun markkinoilla on yhä esteitä. Vaikka öljytuotteiden merkittävät hintaerot jäsenvaltioiden välillä eivät sinänsä ole kilpailusääntöjen vastaisia, ne osoittavat, että markkinoiden yhdentyminen on vielä kesken. Yhteisössä ja kansallisten kilpailuviranomaisten taholla on lisäksi tehty asiaa koskevia selvityksiä, ja joillekin öljy-yhtiöille on jopa langetettu seuraamuksia.

Öljymarkkinoiden avaaminen erityisesti uusille toimijoille auttaa luomaan terveen kilpailun edellytykset, ja terve kilpailu auttaa puolestaan turvaamaan säännöllisen sisäisen energiahuollon eri kuluttajille, vaikka markkinat kärsivätkin yhä kasvavaan tuontiriippuvuuteen liittyvistä riskeistä.

Prosessia on jatkettava

Yhteisön lukuisat aloitteet, joiden tavoitteena on kaasun sisämarkkinoiden luominen, sekä entistä avoimempiin öljymarkkinoihin tähtäävät toimenpiteet auttavat luomaan tasavertaiset kilpailuedellytykset ja vahvistamaan energian toimitusvarmuutta yhteisössä.

Energiahuoltoa käsittelevässä vihreässä kirjassa tuodaan kuitenkin esiin energian tarjonnassa esiintyvä ristiriitainen tilanne: Euroopan unionissa kehitetään maailman yhdentyneimpiä energian sisämarkkinoita, mutta niitä toteutettaessa ei ole koordinoitu riittävästi sen enempää öljyn kuin maakaasunkaan alalla toimenpiteitä, joilla voidaan turvata tuontienergian toimitusvarmuus.

Vihreässä kirjassa tuodaan esiin Euroopan unionin energiantuonnin rakenteelliset puutteet sekä geopoliittiset, taloudelliset ja yhteiskunnalliset heikkoudet. Euroopan talous on suurimmaksi osaksi riippuvainen fossiilisista polttoaineista, joiden osuus energiankulutuksesta on neljä viidesosaa ja joista kaksi kolmasosaa tuodaan EU:n ulkopuolelta. Haavoittuvuus tulee vain kasvamaan, koska energiantuonti voi seuraavien 30 vuoden aikana nousta 70 prosenttiin kokonaistarpeesta ja öljyn osalta jopa 90 prosenttiin, jos suuntausta ei pyritä muuttamaan.

Kansainvälisen energiajärjestön IEA:n puitteissa sekä yhteisön lainsäädännössä valtiot velvoitetaan ylläpitämään raakaöljyn ja öljytuotteiden varmuusvarastoja ja varautumaan kriisitoimenpiteisiin. Nämä 1970-luvun alussa käyttöön otetut mekanismit eivät kuitenkaan sovellu enää öljymarkkinoille, joilla on tapahtunut monia muutoksia energian sisämarkkinoiden yhdentyessä. Yhteisön nykyisille toimenpiteille on tyypillistä jäsenvaltioiden välisen yhteisvastuun puute, joka on ristiriidassa sisämarkkinoiden tavoitteiden kanssa, koska energiakriisit koskettavat kaikkia Euroopan unionin maita. Yhteisöllä ei ole käytännössä mitään valtaa päättää öljyvarastojen saattamisesta markkinoille. IEA:sta todettakoon, että vuoden 1974 sopimuksen perusmääräyksiä ei sovelleta enää. Muita määräyksiä on otettu käyttöön, mutta niiden soveltaminen edellyttää kaikkien 26 osallistujamaan yksimielisyyttä. Mekanismit ovat vanhentuneet, koska ne eivät anna mahdollisuutta ryhtyä kaikkien jäsenvaltioiden yhteiseen interventioon muuta kuin siinä tapauksessa, että öljytoimitukset keskeytyvät fyysisesti. Mikään lainsäädäntö ei anna mahdollisuutta koordinoida toimintaa, kun toimitukset uhkaavat keskeytyä ja se johtaa öljyn hintojen kohtuuttomaan nousuun.

Öljyvarastoja koskeva yhteisön lainsäädäntö, jonka ensimmäinen direktiivi annettiin vuonna 1968, sekä IEA:n perustaminen vuonna 1973 olivat merkittäviä ensiaskeleita energian tuontiriippuvuuden hallinnan parantamisessa. On kuitenkin myönnettävä, että nämä mekanismit, joiden toimintaperiaatteita ei ole tarkistettu kunnolla 30 vuoteen, eivät enää sovellu energia-alan nykytilanteeseen. Ne otettiin käyttöön aikana, jolloin energian sisämarkkinat olivat vasta alkutekijöissään. On syytä muistaa, että yhteisön sisäinen sähkökauppa ja sähköjärjestelmien keskinäinen riippuvuus olivat tuolloin hyvin vähäisiä.

Komissio ilmoittikin 4. lokakuuta 2000 öljytoimituksia koskevassa tiedonannossa aikovansa tarkastella toimenpiteitä, joiden avulla voidaan vahvistaa strategisia öljyvarastoja saattamalla ne yhteisön toimivallan piiriin.

Euroopan kaasuyhtiöt ovat tähän saakka turvanneet tehokkaasti kaasun toimitusvarmuuden. Kaasunsaannin turvaamiseksi ei ole tarvinnut laatia yhteisiä sääntöjä, koska kaasuyhtiöt ovat olleet osittain tai kokonaan julkisen vallan omistamia, ja nämä määräävässä asemassa olevat yhtiöt ovat hallinneet koko infrastruktuuria sekä kysyntää ja tarjontaa.

Kaasun uusilla sisämarkkinoilla yritykset joutuvat toteuttamaan rakenneuudistuksia voidakseen kehittyä yhdentyneillä markkinoilla, joiden entistä kilpailullisemmassa ympäristössä toimii uusia yrityksiä. Mikään yksittäinen toimija ei välttämättä kanna enää kokonaisvastuuta toimitusvarmuudesta. Kysymys on senkin vuoksi polttava, että riippuvuus kaasun tuonnista lisääntyy huomattavasti tulevina vuosikymmeninä. Kaasun toimitusvarmuutta ei siis voida jättää ainoastaan kaasuteollisuuden vastuulle, sillä se on itsekin riippuvainen tuonnista, joka on peräisin hyvin rajoitetusta määrästä toimittajamaita.

Madridissa helmikuussa 2002 pidetyssä Euroopan kaasualan sääntelyfoorumin viidennessä kokouksessa, johon osallistui kansallisten sääntelyviranomaisten, jäsenvaltioiden ja kaasualan markkinatoimijoiden edustajia sekä komissio, todettiinkin seuraavaa: "Kaasun sisämarkkinoilla vallitsevassa uudessa sääntely- ja markkinaympäristössä, jolle on ominaista markkinatoimijoiden suuri lukumäärä ja integroituneiden kaasuyhtiöiden toimintojen eriyttäminen, mikään osapuoli ei voi enää huolehtia yksin toimitusvarmuudesta. Näin ollen on toimitusvarmuuden takaamiseksi määriteltävä, miten viranomaiset ja eri markkinatoimijat jakavat vastuun toimitusvarmuudesta ja infrastruktuurin suunnittelusta. Eri toimijoiden velvoitteet on osoitettava selkeästi, ja niiden on oltava toimijoiden tehtävien mukaisia."

Näin ollen on tarpeen säätää erityisesti varastointia ja infrastruktuuria koskevista yhdenmukaisista toimenpiteistä, jotka takaavat yhteisvastuullisuuden ja koordinoidun toiminnan kaasutoimituksissa. Varastoinnilla ja infrastruktuurilla on suuri merkitys Euroopan unionin kaasunsaannille ja kaasumarkkinoiden toiminnalle niin tavanomaisissa markkinaoloissa kuin hätätilanteissakin. Toimenpiteillä täydennettäisiin Euroopan kaasumarkkinoiden avaamisprosessia kyseisten markkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi.

Yhteisön menettely

Euroopan unioni etenee kohti energian sisämarkkinoiden toteutumista. Niistä tulee maailman suurimmat yhdentyneet ja avoimet alueelliset markkinat. Unionilla on tärkeä tehtävä koordinoida ja tukea jäsenvaltioita näillä vapautuneilla markkinoilla energian toimitusvarmuuteen liittyvissä kysymyksissä. Sen on pyrittävä turvaamaan markkinoiden moitteeton toiminta ja taattava riittävä toimitusvarmuus.

Öljyn ja kaasun toimitusvarmuuden parantamiseen tähtäävillä toimenpiteillä ei ole kovinkaan suurta tai minkäänlaista vaikutusta, jos niitä ei ole liitetty energian sisämarkkinoiden laajempiin puitteisiin. Toimenpiteillä ei ole myönteisiä vaikutuksia, jos niitä hankaloittaa esimerkiksi hintojen manipulointi tai jos kuljetusverkkoon pääsyä rajoitetaan. Energian sisämarkkinat ovat siis välttämätön perusta energian toimitusvarmuutta koskeville koordinoiduille toimenpiteille.

Energian sisämarkkinoiden rakentaminen ei ole kuitenkaan mahdollista ilman toimitusvarmuutta koskevia sääntöjä. Tästä ovat hyvänä esimerkkinä Kaliforniassa vuonna 2000 esiintyneet vakavat sähkökatkokset. Ne eivät johtuneet toimitusvarmuutta koskevien sääntöjen vajavuudesta vaan sähkömarkkinoiden vapauttamisprosessista, joita ei ollut täydennetty riittävän toimitusvarmuuden turvaavilla asianmukaisilla säännöillä. Uudessa kilpailuympäristössä yritysten ensisijaisena (lyhyen aikavälin) tavoitteena oli säilyttää asemansa Kalifornian sähkömarkkinoilla tai vahvistaa sitä. Tähän pyrkiessään ne eivät tehneet (keskipitkän ja pitkän aikavälin) investointeja, joilla olisi voitu varmistaa kaikkien kuluttajien riittävä sähkönsaanti.

Öljyn- ja kaasunsaannin parantamiseen tähtäävien toimenpiteiden on siis perustuttava sisämarkkinoiden toimivuuteen, ja energian sisämarkkinoiden on puolestaan perustuttava toimitusvarmuuden turvaaviin asianmukaisiin toimenpiteisiin. Tässä yhteydessä on syytä todeta, että öljyn toimitusvarmuutta koskevat kansalliset säädökset, joita ei ole koordinoitu riittävästi yhteisön tasolla, voivat aiheuttaa - ja ovat aiheuttaneet - vääristymiä öljytuotteiden sisämarkkinoilla.

Toimitusvarmuutta koskevien toimenpiteiden on oltava sopivia kilpailuun perustuville maakaasu- ja öljymarkkinoille eikä niillä saa kohdistaa alan yrityksiin niiden oikeuksia tai velvoitteita koskevaa syrjintää. Energian toimitusvarmuuteen liittyvät velvoitteet on määriteltävä selkeästi, ja niiden on oltava avoimia, syrjimättömiä ja valvottavissa. Niiden laajuudessa ei saa ylittää sitä, mikä on ehdottoman välttämätöntä mahdollisten toimitusvaikeuksien ratkaisemiseksi. Siten ne aiheuttavat mahdollisimman vähän häiriöitä sisämarkkinoiden toiminnalle.

On siis ilmeisen tarpeellista määritellä yhteisön säännöt sellaisille toimenpiteille, joilla turvataan tuontienergian toimitusvarmuus mutta jotka rajoittavat mahdollisimman vähän kilpailua. Tällaisissa säännöissä on määriteltävä selkeästi öljy- ja kaasumarkkinoiden eri toimijoiden toimitusvarmuuteen liittyvät tehtävät ja vastuut, sillä jos nämä tehtävät ja vastuut ovat epäselviä, energiantoimituskriisin riski kasvaa.

Säännöt muodostavat toissijaisuusperiaatteen mukaisesti kehyksen, jonka puitteissa jäsenvaltiot voivat määritellä tietyt soveltamisen yksityiskohdat. Säännöt pannaan täytäntöön tiiviissä yhteistyössä teollisuuden kanssa.

On tärkeää huomata, että öljyn sisämarkkinoita ei voida rakentaa kehittämättä samalla muita energialähteitä ja erityisesti maakaasumarkkinoita. Öljy ja kaasu ovat tuotteita, jotka kuuluvat samoille energiamarkkinoille. Ne voivat korvata toisensa ja ovat joidenkin käyttötarkoitusten osalta toistensa kilpailijoita. Lisäksi on huomattava, että kaasun hinnat on suureksi osaksi sidottu öljyn hintoihin. Nämä kaksi energialähdettä kytkeytyvät siis läheisesti toisiinsa.

2. Euroopan unionin riippuvuus energiasta

Euroopan unionin energia-alan tilanne

Euroopan talous toimii pääosin fossiilisten polttoaineiden (öljyn, kaasun ja hiilen) varassa, ja niistä lähes kaksi kolmasosaa tuodaan unionin ulkopuolelta. Näiden polttoaineiden osuus Euroopan unionin energiankulutuksesta on 80 prosenttia. Jos mitään ei tehdä, niiden osuus Euroopan energiataseesta kasvaa tulevien 20-30 vuoden aikana, ja niiden tuonti nousee 70 prosenttiin energian kokonaistarpeesta. EU:n riippuvuus energian tuonnista saattaa yltää öljyalalla jopa 90 prosenttiin ja kaasualalla jopa 70 prosenttiin vuonna 2020. Huomattakoon myös, että 90 prosenttia öljystä kuljetetaan nykyään meritse.

Useissa tuottajamaissa vallitseva poliittinen epävakaus kärjistää vielä riskejä, jotka liittyvät unionin erittäin suureen rakenteelliseen riippuvuuteen fossiilisten polttoaineiden tuonnista. Moneen otteeseen onkin todettu, että Lähi-idän tapahtumat tai poliittiset kriisit, jotka ovat horjuttaneet poliittista valtaa tuottajamaissa, voivat aiheuttaa suuria paineita energiamarkkinoilla. Paineet voivat puolestaan johtaa toimitusten keskeytymiseen tai ainakin öljyn hinnan voimakkaaseen vaihteluun, joka vaikuttaa väistämättä kuluttajamaiden talouskasvuun.

Tässä yhteydessä on tärkeää panna merkille, että maailmanlaajuisessa taloudessa ei pyritä energiaomavaraisuuden maksimointiin tai riippuvuuden minimointiin, vaan sellaisten riskien huomioimiseen, joita liittyy tähän riippuvuuteen, kun se saavuttaa huolestuttavan tason.

Kysymys energian toimitusvarmuudesta on olennainen Euroopan unionille. Vaikka perättäiset öljykriisit ovat johtaneet toimenpiteisiin, jotka ovat vähentäneet jäsenvaltioiden riippuvuutta öljystä, öljy on yhä ratkaisevan tärkeä tekijä niiden talouksille. Vuonna 2004 Euroopan unioni kuluttaa lähes 20 prosenttia maailman öljyntuotannosta.

Liikennealan tilanne on tässä yhteydessä hyvin kuvaava. Ala on 98-prosenttisesti riippuvainen öljystä - mikä vastaa 67:ää prosenttia öljyn loppukysynnästä - ja sen osuus energiankysynnästä kasvaa jatkuvasti. Liikenteen energiaintensiivisyys kasvoi 10 prosenttia vuosina 1985-1998. Kasvun odotetaan jatkuvan 2 prosentin vuosivauhdilla tulevan vuosikymmenen aikana.

Kaasusta on puolestaan tullut hyvin laaja-alainen energialähde, jota käytetään kaikilla energiankulutuksen aloilla, etenkin sähköntuotannossa ja sähkön ja lämmön yhteistuotannossa, mutta myös liikenteessä, vaikkakin sen käyttö liikenteen alalla on vasta alkuvaiheessa. Vuosina 2020-2030 lähes puolet sähköstä tuotetaan maakaasulla. Maakaasua pidetään nykyään energialähteitä monipuolistavana tuotteena, joka on välttämätön energiankulutuksen tasapainon kannalta ja joka todennäköisesti myötävaikuttaa hiilidioksidipäästöjen vähentämiseen. Sen nopea kasvu tietyillä markkinoilla, kuten sähkömarkkinoilla, voi kuitenkin aiheuttaa tuontiriippuvuuden vuoksi uutta rakenteellista heikkoutta Euroopan unionissa.

Taloustutkimuksissa on arvioitu, että jos raakaöljyn hinta nousee 10 dollaria öljybarrelia kohden, se voi vähentää teollisuusmaiden talouskasvua 0,5 prosentilla. Tällainen hinnannousu merkitsisi kehitysmaille talouskasvun vähentymistä 0,75 prosentilla. Lisäksi on otettava huomioon, että öljyn hinta ei vaikuta lineaarisesti talouskasvuun: hintojen voimakas ja odottamaton nousu saattaa aiheuttaa taloudelle paljon edellä mainittuja arvioita suurempaa haittaa. On myös mielenkiintoista todeta, että Yhdysvalloissa ja Euroopassa vuoden 1973 jälkeen tapahtuneita voimakkaita taloudellisia laskukausia on aina edeltänyt raakaöljyn jyrkkä hinnannousu.

Energiatoimitusten epävakaus, liittyipä se sitten markkinoiden epävakauteen, suhteisiin toimittajamaiden kanssa tai mihin tahansa satunnaiseen tapahtumaan, voi aiheuttaa yhteiskunnallisia ongelmia. Ongelmista voi seurata työmarkkinaosapuolten vaatimuksia, ammattiyhdistysten reaktioita ja jopa konflikteja. Muistettakoon, että kaksi ensimmäistä öljykriisiä johti työttömyyden voimakkaaseen kasvuun. Tällaisessa tilanteessa on turhaa pyrkiä rakentamaan markkinatoimijoiden välille sisämarkkinoita, joiden tavoitteena on tehostaa Euroopan taloutta, jos markkinat eivät perustu sosiaalisen yhteenkuuluvuuden takaaviin periaatteisiin. Tästä on osoituksena syksyllä 2000 useita Euroopan maita koetellut maantieliikenteen harjoittajien lakko, joka sai alkunsa öljyn hintojen voimakkaasta noususta. Tämä johti siihen, että jäsenvaltiot pyrkivät lieventämään energian hinnannousun vaikutuksia eri aloihin keventämällä verotusta koordinoimattomasti. Tällaiset yksittäiset aloitteet haittaavat merkittävästi sisämarkkinoiden toimintaa, etenkin yhteisen ja koordinoidun liikennepolitiikan toteuttamista.

Kuten Barcelonassa kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi, energiatoimitusten varmuus on Euroopan unionissa osa sisämarkkinoiden toteuttamista. Sisämarkkinoiden toteuttaminen edistää puolestaan kansalaisten hyvinvointia ja talouden moitteetonta toimintaa myötävaikuttamalla siihen, että energiatuotteita on jatkuvasti saatavissa markkinoilta sellaiseen hintaan, joka on kohtuullinen kaikille kuluttajille, niin yksityisille kuin yritysasiakkaillekin.

Riskit

Euroopan unionin on tuontiriippuvuutensa vuoksi varauduttava energia-alalla kahdenlaisiin riskeihin:

* Toimitusten tosiasiallisen keskeytymisen riskit Energiatoimitukset voivat loppua, kun tietty energialähde ehtyy tai tuotanto lopetetaan. Pitkällä aikavälillä on mahdollista, ettei Euroopan unionilla ole enää omia merkittäviä öljy- ja kaasuvarantoja, joita se voisi käyttää kohtuullisin kustannuksin. Asiantuntijat arvioivatkin, että Pohjanmeren öljyvarannot ehtyvät vähitellen vuosiin 2030-2050 mennessä. Tässä yhteydessä mainittakoon esimerkkinä kivihiili, jonka tuotannosta jäsenvaltiot ovat vähitellen luopumassa. Euroopan unioni on hyvin altis toimitusten tilapäiselle keskeytymiselle, joka voi johtua vakavista onnettomuuksista yhteisön toimitusten varmuuden ja jatkuvuuden kannalta tärkeissä kuljetus- tai varastointi-infrastruktuureissa, jotka voivat sijaita yhteisössä tai sen ulkopuolella. Lisäksi maailman öljytoimitukset voivat keskeytyä milloin tahansa esimerkiksi öljyn tuotanto- tai kauttakulkualueella tapahtuvan poliittisen ja/tai sotilaallisen tapahtuman vuoksi.

* Taloudelliset riskit

Taloudelliset riskit johtuvat markkinoiden epävakaudesta. Epävakautta voi aiheuttaa erityisesti energiatoimitusten keskeytymisen uhka. Energiamarkkinoiden kehityksen analyysistä käy ilmi, että toimitusten keskeytymisen ohella on toinenkin huolenaihe: toimitusten mahdollisen keskeytymisen ennakointi. Jos kaikki toimijat ennakoivat, että toimitukset voivat keskeytyä, tämä johtaa paniikkiostoihin, vaikka kysyntä ja tarjonta näyttäisivätkin olevan tasapainossa. Tämä johtaa puolestaan voimakkaaseen hinnannousuun, joka vaikuttaa suoraan yritysten kustannuksiin ja yksityiskuluttajien ostovoimaan. Nämä kansainvälisten markkinoiden epävarmuustekijät voivat milloin tahansa vaarantaa Euroopan talouskasvun ja aiheuttaa vakavia seurauksia työllisyydelle. Vuosina 1998-2000, jolloin öljyntarjonta väheni 3 prosenttia, hinnat nousivat huimat 10 dollaria barrelia kohden ja hetkittäin jopa 37 dollaria barrelia kohden. Jos hinnat nousisivat näin jyrkästi, öljystä jouduttaisiin maksamaan noin 100 miljardia euroa enemmän vuotta kohden laskettuna. Energia-alan pääasialliset riskit ovatkin nykyään taloudellisia. Vaikka toimitusten tosiasiallista keskeytymistä ei voidakaan sulkea kokonaan pois, se edellyttäisi poikkeusoloja, kuten vakavaa konfliktia hiilivetyjen tuotantoalueella. Taloudellinen riski on siis asian ydin, koska hintojen nousu vaikuttaa suoraan yritysten kustannuksiin ja yksityiskuluttajien ostovoimaan.

3. Riittämättömät toimintakeinot

On ratkaisevan tärkeää, että Euroopan unionin riippuvuutta energian tuonnista voidaan hallita mahdollisimman hyvin, koska se edistää energian sisämarkkinoiden rakentamista.

Komissio on ehdottanut energian kysynnän hallinnan alalla pelkkien kannustustoimien tai hyvien toimintatapojen vaihdon lisäksi varsinaisia säädöksiä, joista neuvosto ja Euroopan parlamentti ovat jo hyväksyneet joitakin. Näihin säädöksiin kuuluvat uusiutuvista energialähteistä tuotettavaa sähköä koskeva direktiivi, rakennusten energiansäästöä koskeva direktiivi ja biopolttoaineita koskeva lainsäädäntöpaketti. Säädösten täytäntöönpano johtaa lähivuosina noin 10 prosentin säästöön perinteisten energialähteiden kulutuksessa, ja niillä voidaan rajoittaa Euroopan unionin energiankysynnän kasvua, joka johtuu kotitalouksien ja palvelualan kulutuksen lisääntymisestä.

Energian tarjonnasta todettakoon, että energiahuoltostrategiaa koskevasta vihreästä kirjasta käydyssä keskustelussa on käynyt ilmi, että Euroopan unionilla ei ole keinoja vaikuttaa öljyn ja maakaasun tarjonnan ehtoihin. Keskustelussa on tuotu esiin toimitusten keskeytymisen vaarat Euroopan unionille sekä energiatoimitusten rakenteelliset puutteet ja unionin geopoliittiset, taloudelliset ja yhteiskunnalliset heikkoudet. Keskustelussa korostettiin jo ennen syyskuun 11. päivän 2001 tapahtumia, että toimitusvarmuuden käsitteeseen on kytkettävä tuotantolaitosten turvallisuuteen liittyvät kysymykset.

Johannesburgissa hiljattain pidetyssä kestävän kehityksen huippukokouksessa Euroopan unioni omaksui kannan, jonka mukaan jäsenvaltioiden oma uusiutuvan energian tuotanto vaikuttaa myönteisesti energian toimitusvarmuuteen. Jos jäsenvaltioilla on tällaista tuotantoa, ne voivat vähentää pakollisten strategisten kaasu- ja öljyvarastojensa määrää.

Öljyvarastoja koskevia yhteisön toimenpiteitä ei ole yhdenmukaistettu riittävästi

Jäsenvaltioiden raakaöljy- ja öljytuotevarastojen muodostamisesta säädetään kolmessa yhteisön direktiivissä. Niiden mukaan jäsenvaltioiden on pidettävä yllä varastoja, jotka vastaavat kunkin kolmen energiakäyttöön tarkoitetun öljytuoteluokan 90 päivän kulutusta. Lisäksi jäsenvaltioiden on varauduttava öljytoimitusten keskeytymisen riskiin eli niiden on otettava käyttöön interventiosuunnitelmat sekä määriteltävä asianmukaiset elimet ja toimivaltuudet, joiden avulla voidaan saattaa varastot markkinoille, rajoittaa kulutusta, varmistaa ensisijaisten kuluttajaryhmien öljynsaanti ja säännellä hintoja.

Euroopan komissio voi kriisitilanteessa jäsenvaltion pyynnöstä tai omasta aloitteestaan vahvistaa tavoitteen kulutuksen vähentämiselle. Komissiolla ei ole kuitenkaan valtaa määrätä varastojen käyttöönotosta. Jäsenvaltiot päättävät itse öljyvarastojen vapauttamisesta, vaikka yhteisön tasolla järjestetäänkin neuvotteluja toimien koordinoimiseksi. Viime kädessä jokainen jäsenvaltio päättää itse, onko varastoja syytä ottaa käyttöön. Vaikka jäsenvaltioiden erikseen toteuttamat toimet aiheuttavat sekaannusta sisämarkkinoilla, tällaisilla koordinoimattomilla aloitteilla ei ole muutoin öljymarkkinoiden koon vuoksi kovinkaan suurta tai minkäänlaista vaikutusta.

Yhteisössä ei siis ole sellaista öljyvarastojen käyttömekanismia, jolla varmistettaisiin sisämarkkinoihin osallistuvien valtioiden välinen yhteisvastuu toimitusongelmien ilmetessä.

Useimmissa unionin maissa - toisin kuin Yhdysvalloissa, jossa valtio vastaa strategisen öljyvaraston (Strategic Petroleum Reserven) ylläpidosta - varmuusvarastoja ylläpitävät öljy-yhtiöt operatiivisten varastojensa ohella. Vain muutamat jäsenvaltiot ovat perustaneet erityisiä elimiä, joiden tehtävänä on ylläpitää varmuusvarastoja. Tämä varastointijärjestelyjen hajanaisuus vaikuttaa energian sisämarkkinoiden toimintaan. Se vääristää jalostamoiden ja sellaisten toimijoiden välistä kilpailua, joilla on jonkin verran käyttövarastoja. Lisäksi öljytuotteiden nopeasti mobilisoitava määrä eli määrä, jonka jäsenvaltiot voivat kriisitilanteessa tosiasiallisesti ottaa käyttöönsä, on hyvin epävarma, koska toimijoiden varmuusvarastoja ei voida erottaa niiden operatiivisista varastoista. Todettakoon myös, että Strategic Petroleum Reserven varastojen määrä on tällä hetkellä 545 miljoonaa barrelia, ja Yhdysvallat on päättänyt kasvattaa niiden kokoa vähitellen 700 miljoonaan barreliin vuoteen 2004 mennessä.

Yhteisön nykyisessä lainsäädännössä ei ole yhdenmukaisia sääntöjä varmuusvarastojen käytöstä muuta kuin öljytoimitusten tosiasiallisen keskeytymisen varalle. Kyseessä on tosiasiallisen pulan hallintaväline, jolla ei edes pyritä vastaamaan markkinoiden epävakauteen. Tällaisella epävakaudella, jonka taustalla ovat erityisesti toimitusten keskeytymisen ennakointiin liittyvät ilmiöt, voi olla hyvin vahingollisia vaikutuksia talouskasvuun.

Koska öljyn varmuusvarastoja koskeva yhteisön järjestelmä on energia-alan tilanteeseen ja energian sisämarkkinoiden kehitykseen nähden epätarkoituksenmukainen, on ymmärrettävää, ettei järjestelmä ole koskaan toiminut. Näin ollen on syytä määritellä säännöt, joiden avulla voidaan lähentää kansallisia säännöksiä ja varmistaa, että öljytoimituskriisin uhatessa tai ilmetessä jäsenvaltiot toimivat yhteisvastuullisesti ja yhtenäisesti, mikä on sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta välttämätöntä.

Kansainvälisen energiajärjestön säännöt ovat riittämättömiä

Kansainvälisen energiajärjestön IEA:n perustamissopimuksessa velvoitetaan siihen osallistuvat valtiot ylläpitämään varastoja, jotka vastaavat öljyn tai öljytuotteiden 90 päivän nettotuontia. Sopimuksessa määrätään mekanismista, jonka mukaan toimitaan toimituskriisitilanteissa. Mekanismiin kuuluu kulutuksen vähentäminen tietyn toimitusten keskeytymistä koskevan kynnyksen ylityttyä sekä menettely varastojen ottamiseksi käyttöön ja öljyn jakamiseksi osallistuvien valtioiden välillä.

IEA katsoi 1980-luvun alussa, etteivät vuonna 1974 tehdyn sopimuksen mekanismit soveltuneet enää öljymarkkinoiden kehitykseen. IEA:n johtokomitea kehitti varastojen käyttöönoton helpottamiseksi toisen kriisimekanismin, CERMin (Coordinated Emergency Response Measures). Kaikkiin CERM-mekanismin puitteissa tehtyihin päätöksiin tarvitaan kuitenkin 26 jäsenvaltion edustajien muodostaman johtokomitean yksimielisyys, jota ei ole kovinkaan helppo saavuttaa, koska jäsenvaltioiden maantieteellinen sijainti ja intressit voivat olla hyvin erilaisia (jäsenvaltioihin kuuluvat muun muassa Yhdysvallat, Australia, Japani ja Etelä-Korea). Lukkiutumisvaara on ilmeinen, kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden väliset erot sekä se, ettei mekanismin käynnistämiselle ole selkeää perustetta.

CERM-mekanismia ei ole käytetty kuin kerran, viisi kuukautta sen jälkeen, kun Persianlahden sota oli alkanut Irakin miehitettyä Kuwaitin. Öljyn hinta oli jo tuolloin kivunnut huippulukemiin, mikä ehti vaikuttaa kielteisesti öljyn kuluttajamaiden talouksiin.

Todettakoon myös, että IEA:n mekanismit kytkevät Euroopan unionin öljyvarastojen hallinnan useiden unionin ulkopuolisten kumppaneiden öljyvarastojen hallintaan (26 valtiota), eivätkä niiden ensisijaiset tavoitteet välttämättä vastaa unionin ensisijaisia tavoitteita. Lisäksi on todettava, että energian sisämarkkinoiden asteittainen toteutuminen Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä on ainutlaatuinen aikaansaannos; mikään muu IEA:n jäsenvaltio, Yhdysvallat mukaan luettuna, ei ole onnistunut kehittämään yhtä yhdentynyttä rakennelmaa.

IEA:n perustamissopimuksen nykyisessä muodossa yksi ainoa valtio voi CERMin työskentelyä säätelevän yksimielisyyssäännön perusteella estää jopa IEA:n enemmistön muodostavan valtioiden ryhmän - esimerkiksi Euroopan unionin valtioiden - suunnitteleman varastojen käyttöönoton. IEA:n mekanismit eivät siis salli Euroopan unionin, maailman toiseksi suurimman talousmahdin, päättää itse asioistaan niinkään strategisella alalla kuin energia eikä taata sisämarkkinoidensa moitteetonta toimintaa.

Kuten yhteisön nykyinen lainsäädäntökin, IEA:n mekanismit on perustettu ainoastaan öljytoimitusten mahdollisen keskeytymisen varalle. Järjestelmän perustekijät, jotka ovat vuodelta 1974, antavat mahdollisuuden reagoida esim. kauppasulkuun, jollaisen OPEC asetti eräille teollisuusvaltioille Lähi-idän vaikeassa poliittisessa tilanteessa vuonna 1973. Nykyinen tilanne on kuitenkin aivan toisenlainen.

Koordinoitujen toimenpiteiden puute kaasutoimitusten alalla

Koska maakaasulla tulee olemaan suuri strateginen merkitys, Euroopan unionin olisi säädettävä yhdenmukaisista toimenpiteistä, joilla taattaisiin kaasun vähimmäis toimitusvarmuus Euroopan unionissa. Tässä yhteydessä on syytä todeta, että IEA:ssakaan ei ole määrätty siitä, miten voitaisiin taata tuontikaasun toimitukset osallistujavaltioihin. On kuitenkin muistettava, että 40 prosenttia Euroopan unionissa kulutetusta tuontikaasusta on peräisin kolmesta pääasiallisesta toimituslähteestä. Lisäksi kaasulla tuotettavaan sähköön on vuodesta 1995 lähtien tehty 50-60 prosenttia Euroopan unionin uusista investoinneista sähköntuotannon alalla. Kaasunsaannin varmistaminen on siis erityisen tärkeää sähköntuotannon jatkuvuuden turvaamiseksi.

Euroopan kaasuteollisuus on onnistunut turvaamaan toimitusvarmuuden Euroopan kaasumarkkinoilla, jotka ovat kasvaneet jatkuvasti 40 vuoden ajan. Euroopan kaasumarkkinoilla tapahtuu kuitenkin nykyään nopeita muutoksia, ja myös perinteisten markkinatoimijoiden rooli on muuttumassa.

Tähän saakka kaasuverkon suunnittelu ja kehittäminen toimitusvarmuudelle asetettujen - usein kaasuteollisuuden itsensä määrittelemien - tavoitteiden saavuttamiseksi on ollut melko yksinkertaista, koska pääasialliset toimittajat ovat pitäneet hallussaan koko infrastruktuuria, kaasun kysyntään ja tarjontaan liittyvää tietoa sekä suunnittelun loppuun saattamiseen tarvittavia tietoja ja muita välineitä. Lisäksi valtioiden suora väliintulo ei ole ollut kovinkaan tarpeellista, koska toimitusvarmuudesta vastanneet kansalliset kaasuyhtiöt ovat usein olleet osittain tai kokonaan valtion omistuksessa.

Uusilla, vapautetuilla kaasumarkkinoilla mikään toimija ei enää välttämättä vastaa yksin kaasun lyhyen tai pitkän aikavälin toimitusvarmuudesta kansallisella tasolla, koska alalla tehdään rakenneuudistuksia, kansalliset markkinat yhdentyvät, uusia yrityksiä perustetaan ja kilpailu lisääntyy. Tässä uudessa tilanteessa on tarpeen tarkistaa ja virallistaa toimitusvarmuuteen liittyvät politiikat ja menettelyt. Kilpailuun perustuvilla markkinoilla kaasuntoimittajat eivät välttämättä pidä toimitusvarmuutta strategisena painopisteenään, vaan kilpailukyvystä tulee yhä enemmän kaasuyhtiöiden ensisijainen tavoite.

Kaasun toimitusvarmuuden järjestämistä ei siis voida enää jättää pelkästään teollisuuden vastuulle. Tarvitaan uudet lainsäädäntöpuitteet, joilla voidaan taata, että kaikki markkinatoimijat toteuttavat vähimmäistoimenpiteet toimitusvarmuutta koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

Nopeasti kehittyvillä markkinoilla on äärimmäisen tärkeää välttää kaikkea epävarmuutta toimitusvarmuuteen liittyvästä vastuusta, sillä epäselvyydet lisäävät toimituskriisin riskiä.

Kaasuteollisuuden on tulevaisuudessakin kannettava vastuu kaasun tuotannosta, mutta Euroopan yhteisöllä on vastedes keskeinen rooli kaasun toimitusvarmuuden koordinoinnissa ja tukemisessa. Yhteisön tehtävänä on turvata sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja antaa markkinatoimijoille tarkat ohjeet, joiden avulla ne voivat seurata ja hallita muutosta, samalla kun taataan kaasun toimitusvarmuuden riittävä taso.

Kaasualalla on samoin kuin öljyalalla toteutettava vähimmäistoimenpiteitä kaasun sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi. Tämä edellyttää yhdenmukaisia toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että kaikki jäsenvaltiot toimivat yhteisvastuullisesti ja koordinoidusti toimituskriisitilanteissa.

4. Ratkaisu: Yhteisön puitteet

Kuten energiahuoltostrategiaa koskevassa vihreässä kirjassa muistutetaan, jäsenvaltiot ovat riippuvaisia toisistaan niin ilmastonmuutoksen torjuntaan liittyvissä kysymyksissä kuin energian sisämarkkinoiden toteuttamisessa. Kaikki jäsenvaltioiden tekemät energiapoliittiset päätökset, varsinkin öljy- ja kaasutoimitusten alalla, vaikuttavat väistämättä muiden jäsenvaltioiden markkinoiden toimintaan. Yritystenkään toimet, joita energian sisämarkkinoiden asteittainen toteutuminen helpottaa, eivät rajoitu enää yhden valtion alueelle.

Lisäksi on huomattava, että jäsenvaltioiden yksittäisillä reaktioilla öljyn ja kaasun toimitusehtojen muuttumiseen ei ole kovinkaan suurta tai minkäänlaista vaikutusta. Kaikkien jäsenvaltioiden koordinoitu ja yhteisvastuuseen perustuva reagointi on ainoa keino löytää tehokkaita ja hyödyllisiä ratkaisuja, joilla voidaan taata, että toimitusvarmuus, toimitusten turvallisuus sekä kriisien ja vakavien onnettomuuksien ehkäiseminen ovat riittävän korkealla tasolla.

Toisaalta Euroopan unionissa on meneillään merkittävä poliittinen prosessi, laajentuminen. Tämän haasteen edessä se ei voi laiminlyödä yhtä tärkeimmistä tehtävistään, öljyn ja kaasun saannin asianmukaista hallintaa.

Jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, vaan nämä tavoitteet voidaan toiminnan laajuuden ja vaikutusten vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla, kuten EY:n perustamissopimuksen 5 artiklassa määrätään.

Energiahuoltostrategiaa koskevassa vihreässä kirjassa onkin jo suunniteltu yleisellä tasolla erilaisia ehdotuksia. Niiden mukaan olisi

* tarkasteltava mahdollisuuksia vahvistaa öljyvarastoja koskevaa järjestelmää saattamalla varastojen käyttö yhteisön toimivallan piiriin

* tutkittava mahdollisuutta laajentaa öljyvarastoja koskeva mekanismi koskemaan myös maakaasuvarastoja

* käytävä tuottajamaiden kanssa jatkuvaa vuoropuhelua, jonka avulla voidaan parantaa hinnanmuodostusmekanismeja, sopimusten tekemistä ja varmuusvarastojen käyttöä kaikkien osapuolten etujen mukaisesti

* vahvistettava toimitusverkkojen yhdentymistä ja monipuolistamista samoin kuin takeita niiden varmuudesta ja turvallisuudesta.

Euroopan parlamentille ja neuvostolle 26. kesäkuuta 2002 antamassaan tiedonannossa, joka on loppuraportti energiahuoltostrategiaa koskevasta vihreästä kirjasta, komissio toteaa seuraavaa: "Geopoliittiset epävarmuustekijät ja öljyn hinnan vaihteluherkkyys herättävät kysymyksiä siitä, miten voitaisiin paremmin organisoida varastot ja koordinoida niiden käyttöä."

Tavoitteet

Energian sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan edistämiseksi toteutettavien toimenpiteiden tavoitteena on yhteisön ajatusmallin mukaan:

* edistää Euroopan unionin jäsenvaltioiden välistä yhteisvastuuta energiakriisitilanteissa määrittelemällä etukäteen toimenpiteitä ja mekanismeja, jotka takaavat koordinoidun toiminnan

* taata toimitusvarmuus kehittämällä tarkoitukseen sopivia mekanismeja, joiden avulla voidaan hallita energiatoimitusten keskeytymistä

* kehittää toimenpiteitä, joilla turvataan toimitusten ja infrastruktuurien turvallisuus ja luotettavuus

* edistää markkinoiden vakautta yhdessä tuottajamaiden kanssa varautumalla mahdollisiin toimenpiteisiin, joilla taataan markkinoiden moitteeton toiminta, kun markkinoilla ennakoidaan toimitusten keskeytymistä.

Pyrittäessä näihin tavoitteisiin on otettava huomioon energian sisämarkkinoiden vaatimukset. Komissio ryhtyy tarpeellisiin toimenpiteisiin taatakseen tasavertaiset kilpailuedellytykset. Öljyn ja kaasun toimitusvarmuuden parantamistoimenpiteillä on vain vähän tai ei lainkaan myönteistä vaikutusta, jos niitä hankaloittaa hintojen manipulointi tai jos kuljetusverkkoon pääsyä rajoitetaan.

Toimitusvarmuuden parantamiseen tähtäävät toimenpiteet eivät siis saa olla esteenä uusien toimijoiden pääsylle Euroopan energiamarkkinoille, eivätkä ne saa vaikeuttaa sellaisten yritysten toimintaa, joilla on pienet markkinaosuudet. Lisäksi on huolehdittava siitä, että jäsenvaltioiden antamissa säännöissä taataan oikeudenmukaisten ja syrjimättömien ehtojen soveltaminen varastointiin, erityisesti varastointilaitosten rakentamiseen ja varastokapasiteetin käyttöoikeuteen.

Näiden tavoitteiden sekä energiahuoltostrategiaa koskevan vihreän kirjan perusteella on tehtävä useita aloitteita yhteisön tasolla.

Öljyvarastojen organisoinnin yhdenmukaistaminen ja niiden koordinoidun käytön edistäminen

1. Kansallisten varastointijärjestelmien yhdenmukaistaminen

Eräät jäsenvaltiot ovat perustaneet erityisiä elimiä, joiden tehtävänä on ylläpitää kaikkia varmuusvarastoja tai osaa niistä. Toisissa jäsenvaltioissa varastoja ylläpitävät puolestaan yksityiset toimijat.

Varastointijärjestelyjen hajanaisuus vaikuttaa energian sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan. Riippumattomat jakelijat tai öljyjalosteiden maahantuojat, jotka tarvitsevat vain rajalliset käyttövarastot, katsovat varastointivelvoitteiden aiheuttavan itselleen nettokustannuksia, kun taas jalostamoilla on joka tapauksessa operatiivisia varastoja, vaikka niille ei olisikaan asetettu varastointivelvoitetta toimitusvarmuuden takaamiseksi. Varastointi velvoitteet voivat näin ollen vääristää kilpailua. Tilanteen korjaamiseksi kaikkien jäsenvaltioiden on perustettava julkinen elin, joka vastaa öljyvarastojen ylläpidosta ja jolla on hallussaan varastot, jotka vastaavat vähintään kolmasosaa uusien vaatimusten mukaisista varastoista. Vaikka tällainen jäsenvaltioiden varastointisäännösten lähentäminen on vain osittaista ja vielä riittämätöntä, se edistää sisämarkkinoiden toimintaa vahvistamalla säännöt, jotka parantavat taloudellisten toimijoiden välisen kilpailun edellytyksiä. Strategisesta varastoinnista huolehtivan keskuselimen perustaminen vapauttaa riippumattomat jakelijat ja öljyjalosteiden maahantuojat velvoitteesta kerätä itse varastoja. Ne voivat maksaa varastointielimelle kohtuullisen korvauksen siitä, että se täyttää niiden varastointivelvoitteet. Näillä öljymarkkinoiden eri toimijoiden välisen terveen kilpailun edellytyksillä varmistetaan, että markkinoilla on useita erilaisia toimituslähteitä. Siten niillä edistetään myös kuluttajien toimitusehtojen paranemista.

Varmuusvarastot eivät ole toistaiseksi riittävän tunnettuja, minkä vuoksi ne eivät ole myöskään riittävän uskottavia. Teollisuuden operatiiviset varastot voidaan laskea mukaan vähimmäisvarmuusvarastojen ylläpitoa koskevan velvoitteen täyttämisessä. Tästä syystä on hyvin vaikea yksilöidä varastoja, joita pidetään operatiivisten varastojen ohella toimitusvarmuuden turvaamiseksi. Jos osaa näistä varastoista ylläpitää keskuselin, varmuusvarastot ovat paremmin asianomaisten tiedossa ja ne voidaan ottaa kriisitilanteessa tehokkaasti ja tosiasiallisesti käyttöön.

2. Varmuusvarastojen koordinoitu käyttö

Varmuusvarastojen käyttöönottoa koskevassa yhteisön lainsäädännössä säädetään ainoastaan jäsenvaltioiden asiantuntijoiden välisistä neuvotteluista, joita käydään Euroopan komission johdolla. Kukin jäsenvaltio voi siis toteuttaa haluamiaan käyttöönottotoimenpiteitä.

Kuten edellä todettiin, IEA:n nykyään käyttämän CERM-mekanismin käyttöönotto edellyttää 26 osanottajamaan yksimielisyyttä. Vaikka IEA:n puitteissa ryhdyttäisiinkin toimiin, niiden yhtenäisyys kärsisi suuresti siitä, että siihen kuuluvilla valtioilla on hyvin suuri vapaus päättää, miten ne osallistuvat energiakriisin hallintaan.

Euroopan yhteisön on voitava päättää tulevaisuudessa yhteisestä strategiasta, jota kaikki jäsenvaltiot noudattavat. Näin voidaan vastata tehokkaasti öljytoimitusten todelliseen tai ennakoituun keskeytymiseen. Strategiassa on tarkennettava toteutettavat toimenpiteet, niiden tavoitteet, niiden kesto sekä välineet, joita jäsenvaltioiden on tarjottava.

Toiminnan, jolla varaudutaan öljytoimitusten keskeytymiseen tai markkinoilla epävakautta aiheuttavaan keskeytymisen uhkaan (taloudelliseen riskiin), on oltava nopeaa ollakseen tehokasta. Euroopan komissio voi öljymarkkinoiden kehitykseen liittyvän pakottavan tarpeen edessä ryhtyä kiireellisesti tarvittaviin toimiin ottaen huomioon varmuusvarastojen käyttömekanismien yleiset tavoitteet. Sitä avustaa komitea, joka koostuu jäsenvaltioiden edustajista ja jonka puheenjohtajana toimii komission edustaja.

3. Interventioperusteiden yhdenmukaistaminen

Yhteisön nykyisessä lainsäädännössä on varmuusvarastojen käyttöä koskevat säännöt ainoastaan öljytoimitusten tosiasiallisen keskeytymisen varalle. Niissä on kyse tosiasiallisen pulan hallintavälineestä, jonka avulla ei voida vastata markkinoiden epävakauteen, joka johtuu toimitusten keskeytymisen ennakointiin liittyvistä ilmiöistä.

Öljymarkkinoiden epävakauteen liittyvien ilmiöiden analysointi osoittaa, että markkinatoimijoiden ennakoima toimitusten keskeytymisen riski johtaa paniikkiostoihin, vaikka kysyntä ja tarjonta näyttäisivätkin olevan tasapainossa. Riskin ennakoimisen hintavaikutuksia nopeuttavat ja kärjistävät vielä muiden kuin kaupallisten toimijoiden toimet.

Varastoja koskevan tavanomaisen interventioperusteen eli öljytoimitusten tosiasiallisen keskeytymisen lisäksi on otettava käyttöön varmuusvarastojen käyttöä koskevat yhteiset säännöt, jotka antavat mahdollisuuden reagoida yhtenäisesti ja yhteisvastuullisesti taloudelliseen riskiin, tarkemmin sanottuna sellaiseen tilanteeseen, jossa toimitusten keskeytymisen riski ennakoidaan yleisesti ja se aiheuttaa markkinoilla epävakautta. Jäsenvaltioiden erikseen toteuttamat toimet olisivat sisämarkkinoiden tavoitteiden vastaisia eikä niillä voitaisi palauttaa tehokkaasti öljymarkkinoiden sujuvaa toimintaa. Yhteiset säännöt edistäisivät kriisitilanteissa toiminnan yhtenäisyyttä ja yhteisvastuullisuutta, joita sisämarkkinoiden moitteeton toiminta edellyttää.

Tarkoitus on, että kaikki komission toimia koskevat päätökset perustuvat useisiin tekijöihin, joissa otetaan huomioon energiakriisin tarkat olosuhteet. On selvää, että taloudellista riskiä määriteltäessä hinta on yksi keskeinen tekijä, koska keskeytymisen ennakoiminen vaikuttaa hintoihin. Varoituskynnys katsotaan saavutetuksi, kun raakaöljyn hinta käteismarkkinoilla on niin korkea, että sen säilyessä samalla tasolla 12 kuukauden ajan Euroopan unionin tuontiöljystä maksama hinta 12 seuraavana kuukautena nousee summalla, joka vastaa yli puolta prosenttia Euroopan unionin edellisvuotisesta bruttokansantuotteesta suhteessa edellisen viiden vuoden aikana tuontiöljystä keskimäärin maksettuun hintaan. Esimerkiksi nykytilanteessa (vuonna 2002) komissio voisi ottaa käyttöön yhteisön mekanismit, jos Brent-öljyn hinta ylittäisi 30 dollaria barrelia kohden (jolloin OPEC-maiden korihinta olisi noin 28 dollaria).

Varoituskynnyksen ylittyminen on tarpeellinen muttei riittävä edellytys toimien käynnistämiselle, kun markkinoilla ennakoidaan yleisesti toimitusten keskeytymistä. Kynnyksen ylittyminen käynnistää yksinkertaisesti vaiheen, jonka aikana komissio tutkii kaikkia kriisin taustatekijöitä, erityisesti niiden luonnetta, kestoa ja vaikutusalaa. Kaikki vastatoimien tarpeellisuutta koskevat päätökset perustuvat useisiin tekijöihin, joiden avulla voidaan päätellä, onko toimitusten keskeytymisen vaara niin suuri, että siihen on reagoitava.

Koska varmuusvarastojen käyttömekanismeilla on tässä uudessa tilanteessa entistä suurempi merkitys, varastoja on syytä suurentaa. Nykyään vaadittu 90 päivän kulutusta vastaava vähimmäismäärä on kasvatettava 120 päivän kulutusta vastaavaksi määräksi, jotta kriisitoimenpiteitä voitaisiin toteuttaa tehokkaalla ja uskottavalla tavalla. Varastoja laajennetaan asteittain ottaen erityisesti huomioon tarvittavan varastointikapasiteetin kehittämismahdollisuudet. On muistettava, että yhteisön nykyisenä varmuusvarastojen keskiarvona on 114 päivän kulutusta vastaavat varastot.

Lisäksi on otettava huomioon Euroopan unionin jäsenyyttä hakeneiden maiden tilanne. Liittymisneuvotteluissa on jo sovittu useimpien hakijamaiden kanssa siirtymäajasta, joka päättyy 31. joulukuuta 2009. Tämä siirtymäaika antaa hakijamaille mahdollisuuden kerätä 90 päivän kulutusta vastaavat varmuusvarastot. Komissio edellyttää kuitenkin, että uudet jäsenvaltiot hyväksyvät periaatteen, jonka mukaan kaikkien jäsenvaltioiden on kerättävä 120 päivän kulutusta vastaavat varmuusvarastot. Toisaalta se myöntää, että asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa on sallittava, että uudet, öljyvarastojen lisäämistä koskevat säännökset otetaan vähitellen käyttöön sovittuja siirtymäaikoja pidemmän ajan kuluessa.

Kaasun toimitusvarmuutta koskevien vähimmäistoimenpiteiden yhdenmukaistaminen

Vaikka kaasun varastointiedellytykset ovat muun muassa teknisistä syistä erilaiset kuin öljyn ja öljytuotteiden varastointiedellytykset, kaasun hinta on kytketty indeksillä öljyn hintaan. Molempien energialähteiden toimitusvarmuuteen liittyvät ongelmat ja niiden ratkaisut ovat näin ollen samankaltaisia. Tästä syystä onkin tärkeää säätää samalla tavoin kuin öljyvarastojen ollessa kyseessä yhdenmukaisista toimenpiteistä, joilla taataan tietynsuuruiset kaasuvarastot ja mahdollisuus ottaa näitä varastoja käyttöön. Uudet toimenpiteet liitettäisiin yhteisön lainsäädäntöön jo sisältyviin säännöksiin, joiden mukaan kolmansille osapuolille voidaan myöntää kaasuvarastojen käyttöoikeus.

1. Toimitusvarmuuspolitiikan määrittely ja vastuiden selkeyttäminen

Suurimmalla osalla jäsenvaltioista ei ole toistaiseksi johdonmukaista politiikkaa, jolla voitaisiin taata kaasun toimitusvarmuus sisämarkkinoilla. Sen vuoksi jäsenvaltioiden on ensi sijassa pyrittävä määrittelemään kaasun toimitusvarmuutta koskeva yleinen politiikka. Tällainen politiikka, jonka on edistettävä uusien, avoimien kaasumarkkinoiden moitteetonta toimintaa, edellyttää, että eri markkinatoimijoiden toimitusvarmuutta koskevat tehtävät ja vastuut määritellään selkeästi.

Kehittäessään yleistä toimitusvarmuuspolitiikkaa jäsenvaltioiden on kiinnitettävä huomiota erityisesti seuraaviin seikkoihin: on tärkeää turvata kaasutoimitusten jatkuvuus vaikeissa oloissa erityisesti sellaisille kuluttajille, joilla ei ole mahdollisuutta käyttää vaihtoehtoista energialähdettä; on taattava riittävän suuret kaasun tai korvaavien polttoaineiden varastot; toimituksia on monipuolistettava ja kaasutoimitusten eri lähteiden välinen tasapaino on turvattava.

Jäsenvaltioiden politiikan on oltava avointa. Tätä varten jäsenvaltiot ja komissio laativat säännöllisin väliajoin kertomuksia, joissa selostetaan erityisesti sellaiset mekanismit, joita on otettu käyttöön hätätilanteita ja odottamattomia tilanteita varten kaasumarkkinoilla ilmenevän kriisin käsittelemiseksi, sekä varastojen suuruus ja varastoinnin ohjeellisten tavoitteiden saavuttamiseksi toteutetut tai toteutettavat toimenpiteet. Lisäksi komissio arvioi, miten pitkälle toimitusvarmuutta koskevia toimenpiteitä on yhdenmukaistettu ja miten ne ovat edistäneet kaasun sisämarkkinoiden toimintaa.

2. Kaasun toimitusvarmuutta koskevien vähimmäisvaatimuksien yhden mukaistaminen

Jäsenvaltiot toteuttavat tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jos tärkeimmässä yksittäisessä kaasuntoimituslähteessä ilmenee häiriöitä, toimitukset taataan 60 päivän ajan keskimääräisissä sääolosuhteissa sellaisille kuluttajille, joiden toimituksia ei voida keskeyttää, koska ne eivät voi korvata kaasua muulla polttoaineella. Lisäksi jäsenvaltiot toteuttavat yhdenmukaisia toimenpiteitä taatakseen toimitusvarmuuden uusilla, avoimilla kaasumarkkinoilla myös äärimmäisen kylmissä lämpötiloissa.

Valtio panee toimitusvarmuusvaatimukset täytäntöön välineillä, jotka sopivat toimituskriisitilanteeseen ja kunkin jäsenvaltion kansallisten kaasumarkkinoiden erityispiirteisiin.

Toimitusten keskeytymisen johdosta jäsenvaltiot ryhtyvät tarpeellisiin toimiin sen varmistamiseksi, että kaasuvarastot riittävät täyttämään toimitusvarmuutta koskevat vähimmäisvaatimukset. Kaasuvarastojen yhdenmukaisten vähimmäismäärien määrittelyssä tai ylläpidossa otetaan huomioon jäsenvaltioiden geologiset ja taloudelliset varastointi mahdollisuudet, sillä joissakin jäsenvaltioissa on vain vähän tai ei ollenkaan uusien maanalaisten kaasunvarastointilaitosten rakentamiseen soveltuvia geologisia alueita.

3. Kaasuvarastoja koskevien kriisitoimenpiteiden koordinoitu toteuttaminen

Jäsenvaltioiden koordinoimaton reagointi energiakriisiin voi uhata kaasun sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Markkinoiden moitteettoman toiminnan ja toimitusvarmuuden kannalta on olennaista, että jäsenvaltiot toimivat poikkeuksellisissa toimitustilanteissa yhteisvastuullisesti. Näin ollen on kehitettävä mekanismeja, joiden avulla voidaan koordinoidusti toteuttaa yhteisön tason toimenpiteitä tällaisissa tilanteissa.

Komission on tilanteen vakavuuden mukaan toimittava siten, että kaasutoimitusten keskeytymisestä eniten kärsiville jäsenvaltioille tarjotaan erityistä tukea. Tässä tilanteessa ja maakaasumarkkinoiden erityispiirteet huomioon ottaen on tarkoituksenmukaista säätää kaksinkertaisesta interventiomekanismista.

Poikkeuksellisessa kaasuntoimitustilanteessa ja erityisesti silloin, kun jonkin Euroopan unionin pääasiallisen toimittajan kaasutoimitukset keskeytyvät vakavasti, komissio voi antaa suosituksia, joissa se kehottaa jäsenvaltioita ryhtymään tarpeellisiin toimenpiteisiin erityisen tuen antamiseksi toimitusten keskeytymisestä eniten kärsiville jäsenvaltioille.

Jos jäsenvaltioiden toteuttamat toimenpiteet eivät ole markkinoiden kehitykseen nähden riittäviä tai jos kaasutoimitusten poikkeuksellisen tilanteen taloudelliset seuraukset ovat äärimmäisen vakavia, komissio voi päätöksellä velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan erityisiä toimenpiteitä niiden jäsenvaltioiden auttamiseksi, jotka kärsivät eniten kaasutoimitusten keskeytymisestä.

Toimenpiteet, joista komissio tilanteen mukaan joko antaa suosituksen tai tekee päätöksen, koskevat kaasuvarastojen käyttöönottoa, kaasuputkien antamista käyttöön kaasun kuljettamiseksi toimitusten keskeytymisestä kärsiville alueille, keskeytettävissä olevan kysynnän keskeyttämistä kaasun jakamiseksi uudelleen ja järjestelmän joustavuuden takaamiseksi sekä spot-markkinoita.

Öljyn varmuusvarastojen alalla toteutettavien toimenpiteiden mallin mukaisesti komissiota avustaa jäsenvaltioiden edustajista koostuva komitea.

Toisin kuin öljyvarastojen ollessa kyseessä, uusissa yhteisön puitteissa ei tässä vaiheessa säädetä yhdenmukaistetusti kaasuvarastojen vähimmäismääristä, joita jäsenvaltioiden olisi pidettävä yllä toimitusvarmuuden turvaamiseksi. Uusissa puitteissa on kuitenkin toimitusvarmuusvaatimuksia koskevia määrällisiä edellytyksiä. Ennen kaikkea niissä velvoitetaan jäsenvaltiot määrittelemään, millä tavoin ne takaavat toimitusten jatkumisen 60 päivän ajan sellaisille asiakkaille, jotka eivät voi siirtyä käyttämään korvaavia polttoaineita, siinä tapauksessa, että asianomaisten markkinoiden merkittävimmän toimittajan toimituksissa ilmenee häiriöitä. Täyttääkseen 60 päivän pituista toimitusten takaamista koskevan velvoitteen jäsenvaltioiden on yhdisteltävä erilaisia toimenpiteitä. Yhdistelmään voi kuulua kaasun varastointi, mutta myös keskeytettävissä olevan kysynnän keskeyttäminen kaasun jakamiseksi uudelleen ja järjestelmän joustavuuden takaamiseksi sekä toimitusten jousto ja spot-markkinat.

Eri toimenpiteitä yhdistelemällä kukin jäsenvaltio voi taata kaasun toimitusvarmuuden samalla tavoin kuin öljyn toimitusvarmuuden, johon myötävaikuttavat öljyn varastointia koskevat pakolliset toimenpiteet, ottaen kuitenkin huomioon kaasumarkkinoiden ominaispiirteet. Epäedullisten geologisten olosuhteiden johdosta kaikilla jäsenvaltioilla ei ole mahdollisuutta perustaa maanalaisia varastoja; joissakin maissa kaasun varastointiin sopivia paikkoja ei ole lainkaan.

Koska varastointi on toteuttamiskelpoisista toimenpiteistä tärkein, jäsenvaltiot velvoitetaan määrittelemään kansalliset ohjeelliset tavoitteet kaasuvarastojen vähimmäisosuudelle toimitusvarmuusvaatimusten täyttämisessä. Varastot voivat sijaita jäsenvaltion omalla alueella tai sen ulkopuolella.

On syytä todeta, etteivät kaasun varastointia koskevat toimenpiteet, kuten eivät myöskään öljyn varastointia koskevat velvoitteet, vaikuta toimenpiteisiin, joita voidaan toteuttaa muutoin varastointilaitosten turvallisuuden alalla.

4. Toimitussopimukset

Pitkäaikaisilla toimitussopimuksilla on ollut suuri merkitys Euroopan kaasumarkkinoiden kehityksessä. Ne ovat välttämättömiä esiintymien ja pitkän välimatkan infrastruktuuri hankkeiden kehittämiseen liittyvien laajojen investointihankkeiden aloittamiselle. Kuluttajamaille nämä sopimukset tarjoavat vakautta ostoihin. Pitkäaikaiset sopimukset helpottavat myös Euroopan unionin kaasunsaannin monipuolistamista keskipitkällä aikavälillä ja myötävaikuttavat uusien kaasulähteiden pääsyyn markkinoille, mikä edistää kilpailua tarjontapuolella. Näin ollen on huolehdittava siitä, että riittävä osa kaasutoimituksista, jotka tulevat muista kuin Euroopan unionin jäsenvaltioista, perustuu pitkäaikaisiin tuontisopimuksiin. Komissio valvoo, miten jäsenvaltioiden kaasuhuollon rakenne kehittyy, ja voi tarvittaessa päättää aiheellisista toimenpiteistä.

Pitkäaikaisten sopimusten rinnalla jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet lisätäkseen likviditeettiä kaasumarkkinoilla ja edistääkseen hinnoittelun avoimuutta, mikä puolestaan parantaa toimitusvarmuutta sekä helpottaa kaasun saatavuutta ja tarjoaa pitkäaikaisten sopimusvelvoitteiden sitomille yrityksille menekkimahdollisuuksia. Tietyn osan uusista kaasutoimituksista on perustuttava lyhytaikaisiin spot-sopimuksiin tai pitkäaikaisiin sopimuksiin, joiden hinnat määräytyvät kaasun spot-markkinoiden perusteella.

Venäjän suhteissa syntyi väärinkäsitys, kun eräät kolmannet maat ilmeisesti olettivat, ettei Euroopan unioni suhtaudu enää myönteisesti pitkäaikaisiin toimitussopimuksiin. Euroopan komissio vahvisti kuitenkin, että sopimukset ovat välttämättömiä, koska ne ovat sekä tuottaja- että kuluttajamaiden kannalta vakautta lisäävä tekijä. Pitkäaikaiset sopimukset on myös tunnustettu erikseen maakaasun sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskevassa yhteisön lainsäädännössä.

Komissio huolehtii siitä, ettei pitkäaikaisilla sopimuksilla estetä kilpailua asettamalla rajoittavia ehtoja tai siten, että jotkin toimittajat pääsevät hallitsevaan asemaan, millä voi olla markkinoita sulkeva vaikutus. On tärkeää, että sopimukset kehittyvät ja mukautuvat kaasun sisämarkkinoiden uuteen tilanteeseen.

Energiaa koskevan vuoropuhelun järjestäminen tuottaja- ja kuluttajamaiden välillä

Näitä toimenpiteitä, joilla pyritään koordinoimaan toimia öljyn ja kaasun toimitusvarmuuden turvaamiseksi, ei voida toteuttaa muuten kuin yhteistyössä tuottajamaiden kanssa. Laajentuneen Euroopan unionin rajanaapureina tulevat olemaan pääasialliset öljyn ja kaasun tuotantoalueet (Venäjä, Kaspianmeri ja Pohjois-Afrikka). Laajentumisen tarjoama maantieteellinen etu on otettava huomioon, kun päätetään öljy- ja kaasuvarastojen sijoittamisesta. Varastoja voitaisiin esimerkiksi ylläpitää Euroopan unionin jäsenvaltioissa ja ehdokasmaissa, tai ne voitaisiin sijoittaa tuottaja- tai jopa kauttakulkumaihin.

Euroopan yhteisön on kehitettävä tuottaja- ja kuluttajamaiden välillä energia-alan vuoropuhelua, vakiinnutettava se ja annettava sille konkreettinen sisältö. Tähän tähtäävä yhteisön toiminta koordinoidaan Riadissa toimivan Kansainvälisen energiafoorumin (International Energy Forumin) kanssa.

Tuottaja- ja kuluttajamaiden välinen energia-alan vuoropuhelu vaikuttaa osaltaan toimitusten vakauden paranemiseen. Lisäksi se mahdollistaa Euroopan unionin turvallisuusvaatimusten soveltamisen tuontiin etenkin öljy- ja kaasuinfrastruktuurien rakentamisen ja käytön tai hiilivetyjen ja vaarallisten hiilivetyjohdannaisten merikuljetusten alalla.

Euroopan unionin ja tuottajamaiden välinen entistä tiiviimpi vuoropuhelu on myös ehdoton edellytys hintamekanismin parantamiselle ja kaikkia tyydyttäville toimitussopimuksille. Kuten energiahuoltostrategiaa koskevassa vihreässä kirjassa korostetaan, vuoropuhelua on pidettävä yllä maailmanmarkkinoiden suhdanteista riippumatta, olivatpa hinnat nousemassa tai laskemassa, ja sen on katettava myös varastojen muodostamisen ja käytön olosuhteet. Maakaasun alalla tämä kuuleminen saattaa kehittyä neuvotteluiksi, erityisesti pitkäaikaisten toimitussopimusten tekemistä varten.

Euroopan unionin Venäjän kanssa käynnistämä vuoropuhelu voi toimia tässä mallina. Erityisesti Pariisin ja Brysselin huippukokousten pohjalta käytävän vuoropuhelun avulla pyritään luomaan uudenlaista yhteisvastuuta energia-alalla. Näin on voitu käynnistää toimia verkkojen turvallisuuden, investointien suojan ja yhteisen edun mukaisten suurten hankkeiden yksilöinnin alalla. Vuoropuhelun toivotaan auttavan tarkentamaan, mihin tarkoitukseen hallitustenväliset pitkäaikaiset sopimukset ja yhteistä tuotantoa koskevat sopimukset parhaiten sopisivat vastaisuudessa.

Venäjän kanssa käytävä vuoropuhelu ei haittaa vuoropuhelua muiden Euroopan unionin kumppaneiden kanssa, varsinkaan Norjan, Kaspianmeren maiden, Euro-Välimeri-alueen maiden ja Lähi-idän maiden kanssa. Lisäksi on syytä ottaa huomioon suhteet OPECiin; järjestön kanssa olisi ylläpidettävä jatkuvaa vuoropuhelua silloinkin, kun öljyn hinta ei ole poikkeuksellisen korkea.

Toimenpiteiden täytäntöönpanoon tarvittavan teknisen asiantuntemuksen hankinta

Energian sisämarkkinoiden toteuttaminen etenee vaiheittain ja on erittäin monimutkainen prosessi muun muassa siksi, että siihen sisältyy hyvin teknisiä sääntöjä. Näin ollen on tärkeää varmistaa, että kaikki markkinatoimijat voivat soveltaa uusia lainsäädäntöpuitteita tosiasiallisesti, tehokkaasti ja yhtenäisesti olosuhteissa, joissa taataan yritysten kilpailukyky.

Tästä syystä kaasun ja sähkön sisämarkkinoiden toteutumisen eri vaiheisiin on liitetty mekanismeja, joiden avulla kansalliset sääntelyviranomaiset, jäsenvaltiot, talouselämän toimijat ja komissio voidaan koota teknisiin työkokouksiin (sähkön alalla Firenzen foorumi, kaasun alalla Madridin foorumi). Näissä työkokouksissa tarkastellaan, millaisilla toimenpiteillä kaasu- ja sähkömarkkinoiden avaaminen onnistuu parhaiten, ja esitetään komissiolle säännöllisesti erittäin teknisiä suosituksia.

Uusissa yhteisön säännöissä, joiden mukaan koordinoidaan energian sisämarkkinoiden rakentamista ja erityisesti öljyn ja kaasun toimitusvarmuuteen liittyviä toimenpiteitä, edellytetään monimutkaisten ja teknisten tehtävien suorittamista. Tällaisia ovat erityisesti kansainvälisten öljy- ja kaasumarkkinoiden kehityksen seuraaminen sekä sen arvioiminen, miten ne vaikuttavat öljy- ja kaasutoimitusten varmuuteen ja turvallisuuteen. Toimenpiteiden tehokkuutta on arvioitava jatkuvasti, ja tässä yhteydessä on valvottava jäsenvaltioiden öljy- ja kaasuvarastojen tasoa. Tehtävien suorittamiseen tarvitaan objektiivisia, luotettavia ja vertailukelpoisia tietoja.

On myös arvioitava, miten sellaiset öljy- tai kaasuvarastojen käyttöönottoa koskevat suositukset tai päätökset vaikuttavat energiamarkkinoihin ja kokonaistalouteen, jotka komissio antaa tai tekee energiakriisin johdosta.

Lisäksi on entistä tarpeellisempaa kehittää hintaindeksejä, jotka ovat nykyistä luotettavampia ja heijastavat paremmin markkinoiden tilannetta. Komissio esitti jo 4. lokakuuta 2000 Euroopan unionin öljytoimituksista julkaisemassaan tiedonannossa, että tuottajamaita sekä markkinoiden ja teollisuuden toimijoita olisi kannustettava parantamaan hinnanmuodostuksen indikaattoreita koko markkinoita heijastavan yleisindeksin pohjalta.

Komission yksiköiden yhteyteen on tarpeellista perustaa öljy- ja kaasutoimitusten eurooppalainen tarkkailujärjestelmä, johon kutsutaan edellä mainittujen erittäin teknisten tehtävien suorittamiseen tarvittavia asiantuntijoita. Järjestelmä tarjoaa komission alaisuudessa teknistä ja tieteellistä tukea ja korkeatasoista asiantuntemusta, joiden avulla öljy- ja kaasu toimituksia koskevaa yhteisön lainsäädäntöä voidaan soveltaa asianmukaisesti.

Eurooppalaista tarkkailujärjestelmää johtaa komissio, joka kutsuu kokouksiin jäsenvaltioiden edustajia ja asianomaisten alojen edustajia.

5. Päätelmät

Euroopan yhteisö luo asteittain energian sisämarkkinoiden perustamiseen tarvittavat edellytykset. Tavoitteen toteutumisen on tarkoitus vahvistaa Euroopan unionin talouden kilpailukykyä ja ilmetä kuluttajahintojen tuntuvana laskuna. Lisäksi se auttaa vahvistamaan energian toimitusvarmuutta.

Energian sisämarkkinoiden toteuttamiseen on liitettävä koordinoituja toimenpiteitä, joilla turvataan tuontienergian toimitusvarmuus sekä öljyn että maakaasun alalla. Energian sisämarkkinoiden luominen ja kehittäminen tekee jäsenvaltioista entistä riippuvaisempia toisistaan energiatoimitustensa varmuuden suhteen. Kaikkiin jäsenvaltioihin sovellettavien toimitusvarmuutta koskevien vähimmäissääntöjen puuttuminen voi sen vuoksi uhata öljyn ja kaasun sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa.

Riittävä energian toimitusvarmuus ja energiatoimitusten turvallisuus, jotka edistävät energian sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa, voidaan saavuttaa vain yhteisön laajuisilla ja kansainvälisillä toimilla. Ainoa tehokas vastaus energiakriisiin on samoilla sisämarkkinoilla toimivien valtioiden koordinoitu ja yhteisvastuullinen toiminta.

Ensisijaisena tavoitteena on oltava, että yhteisön toimet koordinoidaan muiden kuluttajamaiden toimien kanssa, muun muassa IEA:n puitteissa. Kriisin uhkaan tai todelliseen kriisiin vastaaminen edellyttää mahdollisimman yleismaailmallisten toimintakeinojen käyttöönottoa.

Euroopan unionille onkin luotava omat reaktio- ja interventiovälineet energiakriisin varalle, ja nämä välineet on koordinoitava Kansainvälisen energiafoorumin, kaikkien kuluttajamaiden sekä tuottajamaiden kanssa. Ennen kaikkea on luotava keinoja, joiden avulla Euroopan unioni voi koordinoida paremmin toimintavarmuutta koskevia toimenpiteitä. Nämä mekanismit edistävät energian sisämarkkinoiden rakentamista.

Tämä aloite, joka koskee yhtä Euroopan unionin jäsenvaltioiden taloudellisen toiminnan perustekijöistä, on tärkeä erityisesti sen vuoksi, että se on yhteydessä uusien valtioiden liittymiseen Euroopan unioniin. Kyseiset maat ovat erittäin riippuvaisia fossiilisesta energiasta. Euroopan yhteisö ottaa huomioon kunkin ehdokasmaan tilanteen ja säätää tarvittaessa siirtymäajoista tiettyjen velvoitteiden osalta.

Asianmukaisilla öljyn ja kaasun toimitusvarmuutta koskevilla toimenpiteillä vähennetään toimitusten pysyvän tai tilapäisen keskeytymisen riskiä sekä niihin liittyviä taloudellisia riskejä. Toimenpiteistä sovitaan tuottajamaiden kanssa energia-alan vuoropuhelun puitteissa, jota käydään paitsi OPEC-maiden myös erityisasemassa olevan yhteistyökumppanin Venäjän kanssa.

Edellä mainitun perusteella komissio ehdottaa EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan mukaisesti seuraavia kahta lainsäädäntötoimea:

1) Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi öljytuotteiden toimitusvarmuutta koskevien toimenpiteiden lähentämisestä

2) Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi maakaasun toimitusvarmuuden takaavista toimenpiteistä.