Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Ehdotus neuvoston direktiiviksi säästöjen korkojen muodossa tuottamien tulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä"(1)

(1999/C 116/05)

Neuvosto päätti 3. heinäkuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 100 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuksesta.

Asian valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" - jaosto antoi lausuntonsa 8. helmikuuta 1999. Esittelijä oli Michael Geuenich.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 24.-25. helmikuuta 1999 pitämässään 361. täysistunnossa (helmikuun 24. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 93 ääntä puolesta, 22 vastaan, ja 15 pidättyi äänestämästä.

1. Johdanto

1.1. Komission tavoitteet

Direktiiviehdotuksella on tarkoitus varmistaa unionin alueella asuvalle luonnolliselle henkilölle jossakin muussa unionin jäsenvaltiossa maksettavien säästöjen korkotulojen tosiasiallinen vähimmäisverotus. Hankaluuksien välttämiseksi komissio pyrkii käytännölliseen vähimmäisratkaisuun. Eläkkeiden ja vakuutustulojen verotukseen liittyvät ongelmat tutkitaan erikseen ja niistä tehdään tarvittaessa erillinen lainsäädäntöaloite.

Myös taseen tekevien yritysten pääomatulojen verotus kuuluu toiselle oikeuden tasolle kuin nyt käsillä oleva direktiiviehdotus.

1.2. Komission ehdotuksen sisältö

1.2.1. Unionin jäsenvaltioissa asuvien luonnollisten henkilöiden korkotulojen vähimmäisverotuksen varmistamiseksi jäsenvaltioiden tulee valintansa mukaan ottaa käyttöön joko toisessa jäsenvaltiossa asuville edunsaajille maksettavista korkotuloista perittävä lähdevero (lähdeverojärjestelmä) tai toimittaa tällaisten edunsaajien asuinvaltioille tiedot säästötuloista (tiedotusjärjestelmä). Tätä mahdollisuutta valita kahden eri järjestelmän välillä kutsutaan "rinnakkaiselon" malliksi. Velvoite koskee EU:ssa sijaitsevan maksuasiamiehen maksamia korkotuloja (ns. maksuasiamiesperiaate). Velallisen kotipaikalla ei ole tässä suhteessa merkitystä.

1.2.2. Lähdeveron vähimmäisasteen on määrä olla 20 prosenttia. Tämä ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita kantamasta halutessaan korkeampaa lähdeveroa. Veron tehtävänä on ainoastaan varmistaa, että korkotuloja verotetaan vain kerran (korkotulojen vähimmäisverotus). Sen vuoksi sitä ei peritä, jos edunsaaja esittää maksuasiamiehelle verotuksellisen kotipaikkansa veroviranomaisen antaman todistuksen siitä, että edunsaaja on ilmoittanut korkotulonsa viranomaiselle. Jos maksettujen korkojen määrä ylittää todistuksessa mainitun määrän, summien välisestä erotuksesta peritään lähdevero.

1.2.3. Todistuksesta on ilmettävä tosiasiallisen edunsaajan ja maksuasiamiehen henkilöllisyys sekä saatavien korkojen määrä ja maksupäivä. Todistus annetaan edunsaajalle tämän hakemuksesta kahden kuukauden kuluessa. Muista todistukseen liittyvistä yksityiskohdista on komission mukaan tarpeen käydä vielä lisäneuvotteluja.

1.2.4. Lähdeverosta kertyvät tulot jäävät siihen valtioon, jossa vero on peritty. Edellä käsitellyssä tapauksessa, jossa kotipaikkavaltion veroviranomaiset antavat todistuksen, saa korkojen verotuksesta kertyvät tulot luonnollisesti kotipaikkavaltio.

1.2.5. Komissio suunnitteli 10. helmikuuta 1989(2) antamassaan direktiiviehdotuksessa eräänä vaihtoehtona euro-obligaatioiden jättämistä soveltamisalan ulkopuolelle. Nyt käsiteltävässä direktiiviehdotuksessa tilanne on toinen. Euro-obligaatioiden tuottamiin korkoihin tulisi pikemminkin soveltaa samaa veromenettelyä kuin muihinkin korkoihin.

1.2.6. Yhteisö sitoutuu aloittamaan neuvottelut tärkeimpien kauppakumppaniensa kanssa kolmansiin maihin sijoittautuneiden maksuasiamiesten jäsenvaltioissa asuville edunsaajille maksamien korkojen verotuksen varmistamiseksi.

1.2.7. Komissio suosittaa neuvostossa kokoontuneille jäsenvaltioiden hallitusten edustajille seuraavaa päätöstä: "Jäsenvaltioiden, joilla on niistä riippuvaisia tai niihin assosioituneita alueita taikka joilla on erityisiä velvollisuuksia tai verotuksellisia etuoikeuksia muilla alueilla, on sitouduttava toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet tarvittaessa perustuslakiensa puitteissa sen varmistamiseksi, että annettua direktiiviä vastaavia korkojen maksamista yhteisön asukkaille koskevia säännöksiä sovelletaan kyseisillä alueilla."

1.2.8. Ehdotuksen mukaan jäsenvaltioiden tulee antaa ja julkaista tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31. joulukuuta 1999, jotta direktiiviä voidaan soveltaa 1. tammikuuta 2001 lähtien.

Komissio esittää 1. tammikuuta 2004 mennessä neuvostolle kertomuksen direktiivin toiminnasta. Kertomuksen perusteella komissio tekee neuvostolle tarvittaessa ehdotuksia direktiivin muuttamiseksi, jotta varmistetaan korkotulojen parempi tosiasiallinen verotus ja estetään kilpailuvääristymät.

2. Veronkierron vaara

2.1. Rajat ylittäviä korkomaksuja koskevan lähdeveron tai ilmoitusvelvollisuuden käyttöönotto Euroopan unionissa saattaa johtaa verotettavien tulojen siirtämiseen EU:n ulkopuolisiin maihin, joissa veroaste on alhainen. Komitea toteaa tärkeimmistä tässä kysymykseen tulevista tapauksista seuraavaa:

2.2. Sveitsi on tuskin kiinnostunut EU-maista veronkiertotarkoituksissa tulevien varojen määrän suuresta lisääntymisestä. Tämä nostaisi jo muutenkin yliarvostetun Sveitsin frangin kurssia entisestään. Jo nykyinenkin yliarvostus haittaa pahasti Sveitsin kansainvälistä kilpailukykyä. Sveitsi saattaisi oman etunsa vuoksi joutua torjumaan maahan virtaavien veronkiertovarojen voimakasta lisääntymistä.

Tätä taustaa vasten on muistettava, että Sveitsi on riippuvainen monista EU:n kanssa solmituista kahdenvälisistä sopimuksista, jottei se joutuisi kärsimään siitä, ettei se ole EU:n jäsen. Näin ollen on perusteltuja toiveita siitä, että Sveitsi ja EU pääsevät tyydyttävään sopimukseen korkotulojen vähimmäisverotuksen varmistamisesta yhteisössä annetun direktiiviehdotuksen tavoitteiden suhteen.

2.3. Esim. Cayman-saarilla on kaikkien paikkansa maailmanmarkkinoilla lunastaneiden nimien lisäksi lähes 28000 off shore -holdingyhtiötä (6.11.1998 tarkka määrä oli 27640) ja melkein yhtä monta säätiötä, jotka verotuksen puuttuminen ja lisääntynyt luottamus Cayman-saarten sisäisten olojen vakauteen ovat houkutelleet saarille.

On julkinen salaisuus, että esim. Cayman-saarilla harjoitetaan myös suuren luokan rahanpesua. Jos tätä rahanpesua ylipäätään tutkitaan, tutkimukset suorittavat ainoastaan Cayman-saarten omat viranomaiset, jotka eivät tee yhteistyötä minkään ulkomaisten viranomaisten kanssa. Jos jokin ulkomainen viranomainen pyytää virka-apua Cayman-saarten viranomaisilta, on paikallisen oikeusistuimen ensin annettava tähän suostumuksensa. Tähän päivään mennessä ei ole tiedossa tapauksia, joissa näin olisi käynyt.

Oikea taho estämään verokeitaissa tapahtuvan veronkierron lisääntyminen lienee Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF). EU:n ja OECD:n väliset neuvottelut, johon myös Yhdysvallat osallistuisi, saattaisivat vaikuttaa täydentävästi tai tukevasti. Erityisesti niiltä pankeilta, jotka eivät noudata edes tiettyä vähimmäiskuria, Kansainvälinen valuuttarahasto voisi evätä pääsyn pankkien väliseen maksuliikennejärjestelmään.

Joka tapauksessa on tuskin ajateltavissa, että vero-olot Cayman-saarilla, joka on brittiläinen protektoraatti, voisivat pysyvästi estää korkotulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamisen yhteisössä.

2.4. Cayman-saaria kutsutaan myös "Karibian Liechtensteiniksi", mikä heijastaa myös Liechtensteinin asemaa verokeitaana. Liechtensteinin ongelmaa on tosin tarkasteltava tyystin toisessa valossa kuin Cayman-saaria jo siksi, että Liechtenstein kuuluu Norjan ohella Euroopan talousalueeseen (ETA).

2.5. Komitea toteaa, että veronkierto-ongelman ratkaiseminen on täydessä vauhdissa. Komitea viittaa direktiiviehdotuksen 11 artiklaan, jossa yhteisö velvoitetaan aloittamaan kahden- tai monenkeskiset neuvottelut tärkeimpien kauppakumppaneidensa kanssa säästötulojen tosiasiallisen verotuksen varmistamiseksi.

Komitea toteaa tyytyväisenä, että Eurooppa-neuvosto on ilmaissut aikovansa vakaasti noudattaa tätä velvollisuutta. Wienissä 11.-12. joulukuuta 1998 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan päätelmissä sanotaan veropolitiikasta mm. seuraavaa:

"Eurooppa-neuvosto on tyytyväinen tehostettua yhteistyötä veropolitiikan alalla koskevaan neuvoston kertomukseen ja korostaa tarvetta torjua haitallista verokilpailua. Veropolitiikan alalla tehtävällä yhteistyöllä ei tähdätä yhdenmukaisiin veroasteisiin eikä reilun verokilpailun poistamiseen, vaan sillä pyritään vähentämään sisämarkkinoilla edelleen vallitsevia vääristymiä, ehkäisemään huomattavat verotulojen menetykset ja kehittämään verorakenteita enemmän työllistämistä suosivaan suuntaan.

Erityisesti Eurooppa-neuvosto [- -]

- kehottaa neuvostoa jatkamaan talletusten verotusta koskevan direktiiviehdotuksen sekä korkoja ja rojalteja koskevan direktiiviehdotuksen käsittelyä, jotta päästäisiin sopimukseen ennen Helsingin Eurooppa-neuvostoa,

- on tyytyväinen komission ja neuvoston aikomuksesta aloittaa keskustelut kolmansien maiden kanssa ongelmista, jotka koskevat korkotulojen verotusta [- -]."

2.6. Poliittinen prosessi veronkierto-ongelman ratkaisemiseksi sellaisten jäsenvaltioiden osalta, joilla on niistä riippuvaisia tai niihin assosioituneita alueita tai joilla on erityisiä velvollisuuksia tai verotuksellisia etuoikeuksia muilla alueilla, on myös käynnissä. Esimerkkinä tästä voidaan mainita pääministeri Tony Blairin ja liittokansleri Gerhard Schröderin 10. joulukuuta 1998 antama yhteinen julistus, joka oli osoitettu Itävallan liittokanslerille Viktor Klimalle sekä kaikkien muiden jäsenvaltioiden hallitusten tai valtionpäämiehille ja komission puheenjohtajalle Jacques Santerille. Julistuksessa sanotaan:

- "Tuemme täysin yhteistyön tehostamista verovilpin ja veronkierron torjunnan alalla."(3)

2.7. On syytä muistaa, että veronkierron yhteydessä tehtävän pääomasijoituksen riski on sitä suurempi, mitä "eksoottisempi" sijoituksen kohdemaa on. Varsinkin vakaat sisäiset taloudelliset olot ja oman taloudellisen substanssin olemassaolo ovat tässä yhteydessä merkittäviä tekijöitä. Pääomasijoitusten keskimääräistä suurempia riskejä ei myöskään voida kattaa rajattomasti vastaavilla riskilisillä, sillä kaikki korot, myös riskilisät, on kuitenkin ansaittava markkinoilla. Näin pääomamarkkinat asettavat riskimaihin ohjattujen varojen kautta tapahtuvalle veronkierrolle luonnolliset rajat.

2.8. Lopuksi komitea huomauttaa, ettei veronkierron mahdollisuus ole saanut yhtäkään EU:n jäsenvaltiota luopumaan alueellaan asuvien henkilöiden korkotulojen verottamisesta. Tätä aukotonta verotusta tulee nyt täydentää myös sellaisten korkojen vähimmäisverotuksella, joita maksetaan toisessa jäsenvaltiossa asuville säästäjille.

3. Komitean suositukset

3.1. Komitea on jo ottanut kantaa rajat ylittävien korkomaksujen verottamiseen EU:ssa lausunnoissaan aiheista "Välittömät ja välilliset verot"(4) ja "Verotus Euroopan unionissa - Kertomus verotusjärjestelmien kehityksestä"(5), joihin se myös tässä yhteydessä viittaa.

3.2. Komitea on tyytyväinen direktiiviehdotukseen, sillä kun kaikki jäsenvaltiot ovat saattaneet sen osaksi lainsäädäntöään, se on omiaan hillitsemään väärää verokilpailua ja lisäämään työpaikkojen luomiseksi tarvittavia varoja asettamatta Euroopan unionia epäedulliseen asemaan kansainvälisillä pääomamarkkinoilla (yhteisön velvoite käydä neuvotteluja tärkeiden kauppakumppaniensa kanssa).

On tiedossa, että OECD on perinteisesti kannattanut verotukseen liittyvien tietojen vaihtoa jäsenvaltioidensa välillä. Voidaankin olettaa, että OECD on jo odottanut komission tällä direktiiviehdotuksella ottamaa askelta kohti korkotulojen tosiasiallisen vähimmäisverotuksen varmistamista yhteisössä voidakseen jatkaa samaan suuntaan.

3.3. Komission ehdottama järjestelmä, joka mahdollistaa valinnan lähdevero- ja ilmoitusmallin välillä vain yhden yhteisen mallin sijasta, aiheuttaa seuraavan ongelman:

Valtiot, jotka valitsevat lähdeverojärjestelmän, pitävät itse pääomatulojen verotuksesta kertyvät tulot, kun taas ilmoitusjärjestelmän valinneet valtiot ilmoittavat toisille valtioille näiden asukkaille maksamansa korot ja laajentavat niillä siten toisten valtioiden veropohjaa. Tällaisen verotulojen uudelleenjaon estämiseksi komission ehdotukseen tulisi sisällyttää säännös, joka poistaa "rinnakkaiselon" mallin vaikutukset veropohjaan.

3.4. Komitea toteaa, ettei rajat ylittävien korkomaksujen vähimmäisverotuksen varmistamisella suljeta pois jäsenvaltioiden mahdollisuutta suosia piensäästäjiä esim. verovapaiden enimmäissummien avulla. Myös tämä on komitean näkemysten mukaista.

3.5. Koska lähdevero ei sinänsä vapauta edunsaajaa verovelvollisuudesta asuinmaassaan, mutta käytännössä näin voi tapahtua, mikäli edunsaaja ei ilmoita saamiaan tuloja siellä, komitea muistuttaa, että tiedotusjärjestelmällä voidaan varmistaa korkojen verottaminen edunsaajan henkilökohtaisen veroprosentin mukaan.

Komitea on kuitenkin tietoinen siitä, että EU:n jäsenvaltioiden erilaiset lainsäädännöt on otettava oikeudenmukaisella tavalla huomioon. Esimerkiksi Luxemburgissa tiedotusjärjestelmä olisi perustuslain vastainen.

3.6. Komitea uskoo, että tiedotusjärjestelmä on kehittyneen sähköisen viestintätekniikan aikakaudella helposti hallinnoitavissa.

Jos rinnakkaiselon mallin eli tiedotus- tai lähdeverojärjestelmän rinnalle kuitenkin halutaan ottaa käyttöön muita järjestelmiä, tekee jokainen lisävaihtoehto hallinnoinnista selvästi vaikeampaa.

3.7. Komitea kannattaa komission ehdotusta neuvoston päätökseksi neuvotteluista, joiden tavoitteena on varmistaa direktiiviä vastaavien säännösten noudattaminen jäsenvaltioiden unionin ulkopuolella sijaitsevilla alueilla ja eksoottisissa off shore -keskuksissa.

3.8. Komitea suosittaa, että korkojen vähimmäisverotus ulotetaan koskemaan myös tuottoja rahamarkkinavälineistä, joita voidaan pitää lähes samanarvoisina kiinteäkorkoisten sijoitusten kanssa. Kysymys siitä, kuuluvatko euro-obligaatiot direktiivin piiriin vai eivät, on tärkeä. Euro-obligaatioiden markkinat ovat volyymiltään erittäin merkittävät ja niihin liittyy erityispiirteitä, joiden vuoksi niiden verotuksellinen asema on selvitettävä erikseen. On lähdettävä siitä, että monien näillä markkinoilla toimivien sijoittajien toimipaikka on EU:n ulkopuolella. Kyseessä ovat erittäin keskittyneet markkinat ja joiden immissioista ylivoimaisesti suurin osa tapahtuu Lontoossa.

Komitea myöntää tämän kysymyksen huomattavan merkityksen ja tukee komission direktiiviehdotuksessaan esittämää näkemystä seuraavista syistä:

Euro-obligaatioiden jättäminen direktiivin ulkopuolelle olisi vaikutuksiltaan erittäin kauaskantoinen direktiivin kattavuutta koskeva rajoitus. Lisäksi kyseinen sijoitusmuoto tarjoaisi tuolloin muuhun pääomasijoittamiseen verrattuna ylimääräisen edun.

Lisäksi on korostettava, että euro-obligaatiot muodostavat merkittävän osan Yhdistyneen kuningaskunnan obligaatiolainamarkkinoista. Komission direktiiviehdotuksen verojärjestelmän soveltamatta jättäminen merkitsisi käytännössä, että Yhdistynyt kuningaskunta jäisi direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Kyseessä on siis erittäin arkaluontoinen poliittinen ongelma, johon on löydettävä ratkaisuehdotus, joka voi Eurooppa-neuvostossa saada taakseen tarvittavan enemmistön.

Bryssel 24. helmikuuta 1999.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

(1) EYVL C 212, 8.7.1998, s. 13.

(2) KOM(89) 60 lopull. ja EYVL C 141, 7.6.1989, s. 5.

(3) Lähde: Agence Europe Nr. 7361 (N.S.), 11.12.1998.

(4) EYVL C 82, 19.3.1996.

(5) EYVL C 296, 29.9.1997.

LIITE

talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon

(työjärjestyksen 47 artiklan 3 kohta)

Keskustelussa hylättiin seuraava muutosehdotus, joka sai tuekseen vähintään neljänneksen annetuista äänistä.

Malcolm Levittin ja Kenneth Walkerin muutosehdotus

Korvataan koko teksti seuraavalla tekstillä:

"1.1. Vaikka TSK hyväksyy periaatteessa ajatuksen yhtenäisestä EU:n laajuisesta lähdeverosta, se pitää komission ehdotuksia huonosti ajoitettuina ja laadittuina.

1.2. Koska EU:n ulkopuolisten maiden kanssa ei ole solmittu mitään sopimusta, on lähes varmaa, että tällainen toimi, jos se toteutetaan yksipuolisesti vain EU:ssa, aiheuttaisi valtavia pääomavirtoja maihin, joiden verojärjestelmät ovat suotuisampia ja joissa lainsäädännön noudattamisesta aiheutuvat kustannukset ovat matalampia. Näin on tapahtunut menneisyydessä, kun yksittäinen jäsenvaltio yritti ottaa käyttöön ehdotetun tyyppistä lainsäädäntöä, ja näin tapahtuu taas paljon suuremmassa mittakaavassa, jos komission ehdotus hyväksytään. On jo viitteitä siitä, että pankit varautuvat siirtämään varoja Sveitsiin, Liechtensteiniin ja muihin eurooppalaisiin veroparatiiseihin, jotka ottavat mielihyvin vastaan tällaiset rahavirrat.

1.2.1. Näin ollen TSK katsoo, että ennen kuin tällaisia lakeja säädetään, tulisi neuvotella EU:n ulkopuolisten valtioiden kanssa jo siksikin, että lainsäädännön ennenaikainen hyväksyminen jättäisi neuvottelijat aseettomiksi neuvotteluissa.

1.3. Ehdotetun lainsäädännön ulottamisella koskemaan myös nykyisiä eurolainoja olisi tuhoisat seuraukset eurolainamarkkinoille. Usein joukkovelkakirjojen ostajille on taattu tietty tuotto verojen jälkeen, ja lainsäädännön seurauksena lainojen liikkeeseenlaskijoiden täytyisi korottaa bruttokorkoa, jotta ostajat saavat luvatun nettotuoton. Tämä nostaisi pääoman hintaa, mikä puolestaan heikentäisi työllisyysnäkymiä. Jos joukkovelkakirjalainan ehdot sallivat liikkeeseenlaskijan lunastavan joukkovelkakirjat takaisin aikaisemmin, ne tekevät sen ja korvaavat ne uusilla alempikorkoisilla lainoilla. Tämä merkitsisi suunnatonta pääomansiirtoa joukkovelkakirjojen haltijoilta, myös eläkerahastoilta, lainojen liikkeeseenlaskijoille.

1.3.1. Tämän lopputuloksena EU-pohjaiset pääomamarkkinat joutuisivat epäedulliseen asemaan suhteessa kilpailijoihinsa muissa maissa, mikä aiheuttaisi vielä lisää työttömyyttä.

1.4. Ehdotetulla lainsäädännöllä tuskin saavutettaisiin missään tapauksessa sille asetettua tavoitetta eli vähennettäisiin veronkiertoa. Jos jäsenvaltio ottaa käyttöön lähdeveron, tästä kertyvät tulot ohjautuvat sen omaan valtionkassaan, jos se taas päättää ilmoittaa veronmaksajan kotijäsenvaltiolle veronmaksajalle maksetuista korkotuloista, veron perii kotijäsenvaltio. Tällöin kaikki jäsenvaltiot luonnollisesti valitsevat lähdeverojärjestelmän, eikä yksikään käytä ilmoitusjärjestelmää. 'Rinnakkaiselon malli' on siten pelkkä myytti.

1.4.1. Tästä seuraa, että 20 prosentin vähimmäisvero on myös enimmäisvero, sillä veronmaksajien kotijäsenvaltiot eivät edelleenkään saa tietoonsa näille maksettuja korkotuloja. Siten niistä ei voida periä korkeampaa veroa, joka useimmiten perittäisiin ilmoitusmallia sovellettaessa."

Perustelu

Itsestään selvä.

Äänestyksen tulos

Jaa-ääniä: 72, ei-ääniä : 40, tyhjiä: 8.