KOMISSION KERTOMUS EUROOPAN PARLAMENTILLE JA NEUVOSTOLLE - Väliarviointi muutetun 22 päivänä joulukuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/24/EY nojalla yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin myönnetyistä EIP:n lainoista

Sisällys

1. Johdanto

2. Oikeudelliset ja institutionaaliset puitteet

2.1. Voimassa oleva lainsäädäntö

2.2. Takuujärjestelmä

2.2.1. Yleistakuu

2.2.2. Riskien jakaminen

3. Yleiskatsaus lainoista, jotka EIP on myöntänyt yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin

3.1. Yhteenveto toimista

3.2. Edistyminen riskien jakamista koskevassa tavoitteessa

3.2.1. Yleiskatsaus

3.2.2. Vuosina 2000-2007 myönnettävien lainojen riskinjaon alueelliset vaihtelut

3.3. EU:n poliittisten tavoitteiden tukeminen

3.3.1. PK-yritysten tukeminen

3.3.2. Kestävä kehitys ja ympäristönsuojelu

3.3.3. Terveydenhuolto ja koulutus

3.3.4. Alueellinen yhteistyö

3.3.5. Siirtyminen kehitystyöhön

3.3.6. Katastrofiapu

3.4. Yhteistyö yhteisön ohjelmien ja muiden rahoituslaitosten kanssa

3.4.1. Ehdokasmaat

3.4.2. Länsi-Balkanin maat

3.4.3. Välimeren alue

3.4.4. Latinalainen Amerikka ja Aasia

3.4.5. Etelä-Afrikan tasavalta

3.5. Lainanantovaltuutuksen mukaiset EIP:n rahoitusvälineet

4. Toimintaympäristö ja ongelmat

4.1. Jäsenyyteen valmistautuvat maat

4.2. Balkanin maat

4.3. Välimeren alueen kumppanuusmaat

4.4. Latinalainen Amerikka ja Aasia

4.5. Etelä-Afrikan tasavalta

5. Ehdotukset jatkotoimiksi

5.1. Suuntaviivat

5.1.1. Nykyisen valtuutuksen mukaisen lainakannan uusi maantieteellinen jakauma nykyistä 20 060 miljoonan euron enimmäismäärää noudattaen

5.1.2. Lainanantovaltuutuksen rajattu maatieteellinen laajentaminen Venäjään ja läntisiin uusiin itsenäisiin valtioihin

5.2. Riskien jakaminen

5.3. Poliittisen riskin määritelmä

5.4. Yleistakuu

Liitteet

Liite 1: EIP:n luotonanto Keski- ja Itä-Euroopan maissa

Liite 2: EIP:n luotonanto Välimeren maissa

Liite 3: EIP:n luotonanto Latinalaisessa Amerikassa ja Aasiassa

Liite 4: EIP:n luotonanto Etelä-Afrikan tasavallassa

Väliarviointi muutetun 22 päivänä joulukuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/24/EY nojalla yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin myönnetyistä EIP:n lainoista

1. Johdanto

Tämä kertomus toimitetaan Euroopan parlamentille ja neuvostolle 22 päivänä joulukuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/24/EY, sellaisena kuin se on muutettuna, 1 ja 2 artiklan nojalla (jäljempänä 'neuvoston päätös'). EIP:n myöntämien lainojen väliarvioinnista säädetään 1 artiklassa seuraavasti: "Komissio antaa tämän päätöksen soveltamista koskevan kertomuksen viimeistään 31 päivänä tammikuuta 2004 tai kuusi kuukautta ennen mahdollisten uusien liittymissopimusten voimaantuloa sekä tekee tarvittaessa ehdotuksia tämän päätöksen muuttamisesta. Neuvosto käsittelee mahdolliset ehdotukset ja toteuttaa niitä koskevat toimenpiteet 1 päivästä elokuuta 2004 tai mahdollisten uusien liittymissopimusten voimaantulopäivästä alkaen".

Kertomus kattaa ajan lainojen myöntämisvaltuutuksen alkamisesta 31 päivään joulukuuta 2002 asti. Kuten neuvoston päätöksen 2 artiklassa edellytetään, kertomus sisältää selvityksen lainatoimista ja riskien jakamisen edistymistä koskevasta tilanteesta; järjestelmän toimintaa ja kyseisellä alueella toimivien rahoituslaitosten toimien yhteensovittamista koskevan arvioinnin sekä arvion päätöksen mukaisen lainanannon vaikutuksesta yhteisön asiaankuuluvien ulkopoliittisten tavoitteiden saavuttamiseen.

Takauksista, jotka yhteisö myöntää neuvoston päätöksen nojalla, vastaa 31 päivänä lokakuuta 1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä (EY, Euratom) 2728/94 perustettu ulkosuhteisiin liittyvien hankkeiden takuurahasto. Komissio toimittaa tämän väliarviointikertomuksen yhteydessä Euroopan parlamentille ja neuvostolle 25 päivänä toukokuuta 1999 annetun asetusta 2728/84 muuttavan neuvoston asetuksen 1149/1999 mukaisesti kattavan kertomuksen ulkosuhteisiin liittyvien hankkeiden takuurahastosta.

Tämä väliarviointi koostuu neljästä osasta. Ensimmäisessä osassa selvitetään oikeusperustaa ja kuvaillaan päätöksen mukaista takausjärjestelmää. Toisessa osassa esitetään yleiskatsaus yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin myönnetyistä EIP:n lainoista 31. joulukuuhun 2003 asti. Kolmannessa osassa kuvaillaan rahoitushankkeisiin liittyvää toimintaympäristöä ja ongelmia ja neljännessä osassa käsitellään tulevaisuudennäkymiä ja loppukaudeksi ehdotettuja muutoksia. Kertomusta täydentävät liitteet, joissa esitetään yksityiskohtaisia tietoja ja arvioita EIP:n toimista alueittain (Keski- ja Itä-Eurooppa, Välimeren maat, Latinalainen Amerikka ja Aasia sekä Etelä-Afrikan tasavalta).

Komissio esittää tämän kertomuksen yhteydessä ehdotuksen neuvoston päätöksen (KOM 2003/...) tarkistamisesta loppukaudeksi ehdotettujen muutosten mukaan.

2. Oikeudelliset ja institutionaaliset puitteet

2.1. Voimassa oleva lainsäädäntö

Oikeudelliset ja institutionaaliset puitteet EIP:n valtuuksille myöntää lainoja yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin on vahvistettu seuraavissa asiakirjoissa:

a) Neuvoston päätös 2000/24/EY, tehty 22 päivänä joulukuuta 1999 [1], yhteisön takuun myöntämisestä Euroopan investointipankille yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin myönnetyistä lainoista aiheutuvien tappioiden varalta (Keski- ja Itä-Eurooppa, Välimeren maat, Latinalainen Amerikka ja Aasia sekä Etelä-Afrikan tasavalta);

[1] EYVL L 9, 13.1.2000.

b) Neuvoston päätös 1999/786/EY, tehty 29 päivänä marraskuuta 1999 [2], yhteisön takuun myöntämisestä Euroopan investointipankille (EIP) maanjäristyksen vaurioittamien Turkin alueiden jälleenrakentamiseen liittyviin hankkeisiin myönnetyistä lainoista aiheutuvien tappioiden varalta;

[2] EYVL L 308, 3.12.1999.

c) Neuvoston päätös 2000/688/EY, tehty 7 päivänä marraskuuta 2000 [3], päätöksen 2000/24/EY muuttamisesta Euroopan investointipankille myönnetyn yhteisön takuun laajentamisesta kattamaan hankkeisiin Kroatiassa myönnettävät lainat;

[3] EYVL L 285, 10.11.2000.

d) Neuvoston päätös 2000/788/EY, tehty 4 päivänä joulukuuta 2000 [4], päätöksen 2000/24/EY muuttamisesta EY:n ja Turkin välisen tulliliiton vahvistamisen ja tiivistämisen tukemiseen tarkoitetun Euroopan investointipankin erityistoimintaohjelman perustamiseksi;

[4] EYVL L 314, 14.12.2000.

e) Neuvoston päätös 2001/778/EY, tehty 6 päivänä marraskuuta 2001 [5], päätöksen 2000/24/EY muuttamisesta Euroopan investointipankille myönnetyn yhteisön takuun laajentamisesta kattamaan hankkeisiin Jugoslavian liittotasavallassa toteutettaviin hankkeisiin myönnettävät lainat [6];

[5] EYVL L 292, 9.11.2001.

[6] Neuvosto vahvisti 14.4.2003 antamissaan päätelmissä, että Kosovolle voidaan myöntää EIP:n lainoja yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin.

f) EIP:n valtuuston päätös, tehty 28 päivänä maaliskuuta 2000, EIP:n valtuuttamisesta myöntämään lainoja 22 päivänä joulukuuta 1999 tehdyn neuvoston päätöksen nojalla;

g) Komission 19. heinäkuuta 2000 ja EIP:n 24. heinäkuuta 2000 allekirjoittama takaussopimus, jota on muutettu 13. syyskuuta 2001 ja 12. huhtikuuta 2002 päivätyillä komission kirjeillä, joihin EIP on vastannut 8. lokakuuta 2001 ja 6. toukokuuta 2002.

2.2. Takuujärjestelmä

Neuvoston päätöksen mukaisesti nykyinen takuujärjestelmä koostuu kahdesta osasta: yleistakuusta ja riskinjako-ohjelmasta.

2.2.1. Yleistakuu

Takaus on enintään 65 prosenttia avattujen luottojen ja kaikkien niihin liittyvien erien yhteismäärästä [7]. Tämän kaikkia lainoja koskevan enimmäismäärän puitteissa yksittäisten lainojen takaisinmaksun laiminlyönnit on käytännössä taattu 100-prosenttisesti. Yleistakuu kattaa riskinjakojärjestelyn (ks. 2.2.2 kohta jäljempänä) ulkopuolelle jäävän kaupallisen riskin sekä poliittisen riskin kaikissa tapauksissa. Yleistakuu viittaa koko takauksella katettuun summaan ilman aluekohtaista erittelyä.

[7] Takaussopimuksen mukaan esim. korot, palkkiot, maksut, kulut.

Avattujen luottojen kokonaismäärä saa olla enintään 20 060 miljoonaa euroa, ja se jakautuu seuraavasti:

- Keski- ja Itä-Eurooppa (KIE-maat) [8] // 9 280 miljoonaa euroa

[8] Mukaan lukien Länsi-Balkanin maat (Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Serbia ja Montenegro, entinen Jugoslavian tasavalta Makedonia).

- Välimeren maat (MED-maat) // 6 425 miljoonaa euroa

- Latinalainen Amerikka ja Aasia (ALA-maat) // 2 480 miljoonaa euroa

- Etelä-Afrikan tasavalta (Etelä-Afrikka) // 825 miljoonaa euroa

- EY:n ja Turkin välistä tulliliittoa koskeva erityistoimintaohjelma (SAP Turkki) // 450 miljoonaa euroa

- Turkin maanjäristyksestä aiheutuneiden vahinkojen jälleenrakennus- ja kunnostusohjelma (Terra-ohjelma) // 600 miljoonaa euroa

Yleistakuu on voimassa seitsemän vuoden ajan. Kausi alkaa 1 päivästä helmikuuta 2000 Keski- ja Itä-Euroopan, Välimeren, Latinalaisen Amerikan ja Aasian maiden osalta sekä 1 päivästä heinäkuuta 2000 Etelä-Afrikan tasavallan osalta ja päättyy kaikkien alueiden osalta 31 päivänä tammikuuta 2007. Jos EIP:n myöntämien lainojen kokonaismäärä on kyseisen kauden päättyessä 31 päivänä tammikuuta 2007 jäänyt edellä mainittuja kokonaismääriä pienemmäksi, kautta jatketaan ilman eri toimenpiteitä kuudella kuukaudella. Terra-ohjelmassa takaukset kattavat lainat, joista on sovittu kolmen vuoden kuluessa 29 päivästä marraskuuta 1999. Jos EIP:n myöntämien lainojen kokonaismäärä alittaa tämän kauden päättyessä kokonaismäärän, kautta jatketaan ilman eri toimenpiteitä kuudella kuukaudella. Terra-ohjelman sitoumuskausi päättyi 29 päivänä toukokuuta 2003.

Neuvoston päätöksen nojalla toteutetuilla EIP:n rahoitustoimilla tuetaan yhteisön asiaankuuluvien ulkopoliittisten tavoitteiden tueksi avattuja luottoja Keski- ja Itä-Euroopassa, Välimeren maissa, Latinalaisessa Amerikassa ja Aasiassa sekä Etelä-Afrikan tasavallassa toteutettuihin investointihankkeisiin. EU:n kehitysyhteistyöpolitiikka kattaa monenlaisia toimia, mutta neuvoston päätöksen mukaisessa EIP:n luotonannossa keskitytään avainalueisiin poliittisten tavoitteiden tukemiseksi. Tätä kysymystä tarkastellaan lähemmin jäljempänä 3.3. jaksossa.

2.2.2. Riskien jakaminen

Riskinjakojärjestelyssä kaupallisia ja poliittisia riskejä käsitellään erikseen yhteisön takauksissa. Kuten neuvoston päätöksessä todetaan, EIP:n on varmistettava riittävät muiden kolmansien osapuolten kuin valtioiden takuut kaupallisille riskeille, jolloin talousarviotakuu koskee tässä tapauksessa vain poliittisia riskejä, jotka aiheutuvat valuutansiirtojen estämisestä, pakkolunastuksesta, sodasta tai kansalaislevottomuuksista.

Neuvoston päätöksessä (1 artiklan 3 kohta) EIP:tä kehotetaan "pyrkimään siihen, että tämän päätöksen nojalla myönnettäviin lainoihin liittyvä kaupallinen riski katetaan 30 prosentin osalta muilla kuin valtion takauksilla mahdollisimman laajalti yksittäisiin aluekohtaisiin valtuuksiin perustuen. Prosenttimäärää nostetaan aina kun se markkinoiden kannalta on mahdollista." EIP:n pääjohtaja totesi 31. toukokuuta 2000 päivätyssä kirjeessään neuvoston puheenjohtajalle, että EIP pyrkii tietenkin saavuttamaan 30 prosentin kokonaistason. EIP ei voi sitoutua saavuttamaan tavoitteita, jotka koskevat muiden kuin valtion takausten käyttämistä yksittäisiin aluekohtaisiin valtuuksiin perustuen. Se tekee kuitenkin parhaansa näidenkin tavoitteiden saavuttamiseksi.

Jäljempänä 3.2. jaksossa kuvaillaan riskien jakamisen tilannetta 31. joulukuuta 2002 mennessä.

3. Yleiskatsaus lainoista, jotka EIP on myöntänyt yhteisön ulkopuolisiin hankkeisiin

3.1. Yhteenveto toimista

Tässä osassa esitetään yhteenveto ja yleisarvio kaikista neuvoston päätöksen nojalla 31. joulukuuta 2002 mennessä allekirjoitetuista lainasopimuksista eriteltynä alueittain ja toimialoittain. Keski- ja Itä-Euroopan maita (KIE-maat), Välimeren maita (MED-maat, ml. Turkin erityistoimintaohjelma ja Terra-ohjelma), Aasian ja Latinalaisen Amerikan maita (ALA-maat) ja Etelä-Afrikan tasavaltaa koskevat tulokset on eritelty liitteissä 1-4.

Jäljempänä olevasta taulukosta 1 ilmenee, että 31. päivään joulukuuta 2002 mennessä (eli kun kaksi viidesosaa Keski- ja Itä-Euroopan, Välimeren, Aasian ja Latinalaisen Amerikan maita ja yksi kolmasosa Etelä-Afrikkaa koskevan lainavaltuutuksen voimassaoloajasta on kulunut) sovitut lainat muodostavat 40 prosenttia koko luotonannolle asetetusta 20 060 miljoonan euron enimmäismäärästä. Aluekohtaiset erot ovat kuitenkin suuria. KIE-maiden luku on keskimääräistä alhaisempi, koska pääosa EIP:n lainanannosta ehdokasmaille on toteutettu ilman yhteisön takauksia EIP:n vuonna 2000 käyttöön ottaman liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen avulla.

Taulukko 1: 31. joulukuuta 2002 mennessä sovitut lainat

>TAULUKON PAIKKA>

Jäljempänä taulukossa 2 esitetty toimialakohtainen jakauma osoittaa, että liikenne- ja viestintäalan (tie- ja tietoliikenne) osuus koko lainakannasta oli lähes 40 prosenttia. Yli puolet tämän alan lainoista myönnettiin KIE-maissa. Romania, Bulgaria sekä Serbia ja Montenegro saivat suurimmat summat maanteiden ja rautateiden kunnostamiseen ja parantamiseen sekä moottoriteiden rakentamiseen (ks. yksityiskohtaiset tiedot liitteen 1 taulukoista 2 ja 3).

Vesihuoltoalan (ja muut alat, eli kaupunkialueiden kunnostus) osuus koko luotonannosta oli 19 prosenttia. Pääosa myönnettiin Välimeren maille ja erityisesti Turkille (jätevesien käsittely ja viemäriverkot sekä maanjäristyksen vaurioittamien kaupunkialueen infrastruktuurien kunnostus ja jälleenrakennus) ja Algerialle (juomavesijohtoverkon rakentaminen). Yksityiskohtaiset tiedot on esitetty liitteen 2 taulukoissa 2 ja 3.

Energia-alan osuus oli 18 prosenttia tarkastelujaksolla. Pääosa lainoista myönnettiin seuraaville Välimeren maille (ks. yksityiskohtaiset tiedot liitteen 2 taulukoista 2 ja 3):

- Egypti: maakaasuvoimalan rakentaminen;

- Marokko: sähkölinjayhteyksien lisääminen Marokon ja sen kahden naapurimaan (Espanjan ja Algerian) välillä sekä pumppuvoimalaitoksen rakentaminen;

- Tunisia: sähkönjakelu.

Taulukko 2: 31. joulukuuta 2002 mennessä sovitut lainat toimialoittain

>TAULUKON PAIKKA>

3.2. Edistyminen riskien jakamista koskevassa tavoitteessa

3.2.1. Yleiskatsaus

Kuten 2.2.2. kohdassa selitetään, yhteisön takaukset kattavat sekä poliittiset että kaupalliset riskit, ellei riskinjakojärjestelyistä sovita. Riskinjakojärjestelyä sovellettaessa EIP:n odotetaan hankkivan kaupallisten riskien kattamiseksi takauksen kolmansilta osapuolilta. Pyrkimyksenä on, että 30 prosenttia lainakannasta on riskijaon piirissä. Näiden lainojen osalta vain määritellyt poliittiset riskit (valuutansiirtojen estäminen, pakkolunastus, sota tai kansalaislevottomuudet) katetaan yhteisön myöntämällä yleistakuulla. Riskinjako-ohjelma on auttanut saamaan etenkin ALA-maiden kehittyvillä markkinoilla liikepankeilta lainatakauksia, joita ei muuten olisi saatu tai jotka olisivat olleet liian kalliita. Jäljempänä 3.2.2 kohdassa oleva taulukko 3 osoittaa, että vuoden 2002 loppuun mennessä 19 prosenttia kaikista neuvoston päätöksen nojalla myönnetyistä EIP:n lainoista perustui riskinjakoon. Tulokset vaihtelevat kuitenkin huomattavasti eri alueittain. Neuvoston päätöksen nojalla myönnetyille lainoille asetettu 30 prosentin tavoitetaso on jo selvästi ylitetty ALA-maissa, mutta sen saavuttaminen on epätodennäköistä KIE- ja Balkanin maiden, Välimeren maiden ja Etelä-Afrikan osalta.

Pääosa EIP:n lainanannosta ehdokasmaille on kuitenkin toteutettu ilman EU:n takauksia liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen avulla, jonka EIP otti käyttöön neuvoston päätöksen tultua voimaan. Kun analysoidaan perusteellisesti yhteisön ulkoisiin hankkeisiin myönnettyihin lainoihin sisältyvän riskin jakautumista EU:n talousarvion ja EIP:n välillä, on otettava huomioon myös ilman takausta myönnettyjen lainojen huomattava määrä. Jäljempänä olevassa taulukossa 3 tarkastellaan liittymistä valmistelevaan rahoitusvälineeseen perustuvia lainoja ja neuvoston päätöksen mukaisten lainanantovaltuuksien nojalla myönnettyjä lainoja, joissa riski on jaettu. Tällöin riskinjakoon perustuvien lainojen osuus sovituista lainoista nousee 19 prosentista (vain vuosien 2000-2007 lainanantovaltuutus) 57 prosenttiin (vuosien 2000-2007 lainanantovaltuutus ja liittymistä valmisteleva rahoitusväline yhdessä).

EIP on sittemmin vahvistanut Välimeren alueen kumppanuusjärjestelyn, joka käsittää 1 miljardin euron määrärahat Välimeren maille ilman EU:n takausta myönnettäville lainoille. Vaikka tähän järjestelyyn perustuvista lainoista ei ollut vielä vuoden 2002 loppuun mennessä sovittu, on ilmeistä, että yhdessä liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen kanssa tämä järjestely lisää riskinjakoon perustuvan luotonannon osuutta EIP:n toiminnassa.

On myös syytä korostaa, että EU:lta ei ole toistaiseksi vaadittu takaussuoritusta poliittisen riskin kattamisesta.

3.2.2. Vuosina 2000-2007 myönnettävien lainojen riskinjaon alueelliset vaihtelut

Vaihteluihin aluekohtaisiin valtuuksiin perustuvien lainojen riskinjaossa on seuraavia syitä:

- Useimmat hankkeet, joille on neuvoston päätöksen nojalla myönnetty lainoja KIE- ja Balkanin maissa, liittyvät julkiseen sektoriin eivätkä näin ollen kuulu riskinjaon piiriin. Yksityissektorin hankkeet, eli monet kaupallisin takauksin katetut lainat, kuuluvat liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen piiriin eivätkä neuvoston päätöksen mukaisen valtuutuksen alaan.

- Useimmat Välimeren maissa rahoitetut hankkeet ovat toistaiseksi liittyneet niin ikään julkiseen sektoriin. Tämä johtui aikaisemmin pääasiassa niiden hallitusten prioriteeteista, joiden kanssa EIP on tehnyt yhteistyötä osana Euro-Välimeri-kumppanuutta. Näin ollen tähänastisista lainoista pääosa on sovittu hallitusten tai julkisten viranomaisten kanssa. Euro-Välimeri-alueen investointeja ja kumppanuutta koskevan rahoitusjärjestelyn (FEMIP) odotetaan kuitenkin lisäävän yksityissektorin osuutta Välimeren maiden lainoista.

- Sen sijaan Aasian ja Latinalaisen Amerikan maille myönnetyt lainat on sidottu hankkeisiin, jotka ovat sekä yhteisön että kyseessä olevan maan edun mukaisia. Kyseessä ovat etenkin kauppa- tai teollisuushankkeet, joihin osallistuu EU:n yrityksiä. Tästä syystä useimmat rahoitetut hankkeet liittyvät yksityissektoriin ja niille on saatu muita kuin valtion takauksia. Tämä selittää, miksi erityisen suuri osa näistä lainoista on kuulunut riskinjako-ohjelman piiriin.

- EIP ei ole vielä sopinut riskinjakojärjestelyjä sisältävistä lainoista Etelä-Afrikassa. Toistaiseksi valtio on taannut julkisen sektorin hankkeille myönnetyt lainat. Yksityissektorin hankkeet muodostavat 25 prosenttia koko luotonannosta Etelä-Afrikalle. Useimmat niistä ovat saaneet takauksen ensiluokkaisilta paikallisilta pankeilta, joiden kansainvälinen luottoluokitus vastaa Etelä-Afrikan tasavallan luokitusta ja onkin siitä riippuvainen.

Taulukko 3: Riskinjaon tilanne 31. joulukuuta 2002

>TAULUKON PAIKKA>

3.3. EU:n poliittisten tavoitteiden tukeminen

Neuvoston päätöksessä annetaan joitakin ohjeita tietyistä EU:n poliittisista tavoitteista, joita lainojen myöntämisen avulla on pyrittävä saavuttamaan eri alueilla. Johdanto-osan 18 kappaleesta käy selvästi ilmi, että KIE-maille myönnettävien lainojen päätarkoituksena on tukea maiden liittymistä valmistelevaa EU:n strategiaa ja edistää laajentumisprosessia. Päätöksessä vahvistetaan myös, että lainat ALA-maiden ryhmälle on suunnattava hankkeisiin, jotka palvelevat sekä EU:n että vastaanottajamaiden etuja. Välimeren aluetta koskeva politiikka on vahvistettu Euro-Välimeri-kumppanuudella ja Barcelonan prosessilla. Näitä aluekohtaisia toimintalinjoja tarkastellaan yksityiskohtaisemmin tämän kertomuksen liitteissä ja jäljempänä 3.4 jaksossa.

Seuraavassa esitetään yhteenveto toimista, joilla tuetaan EU:n uusien tai merkitykseltään entistä tärkeämpien poliittisten tavoitteiden saavuttamista.

3.3.1. PK-yritysten tukeminen

Pankkialan merkittävät uudistukset ovat antaneet EIP:lle mahdollisuuden myöntää globaalilainoja, joilla tuetaan ja edistetään pitkäaikaisten lainojen myöntämistä pk-yrityksille. Tämän rahoitusmuodon odotetaan jatkavan kasvuaan.

3.3.2. Kestävä kehitys ja ympäristönsuojelu

Kestävästä kehityksestä on tullut merkittävä osa neuvoston päätöksen mukaisen lainanantovaltuutuksen täytäntöönpanoa. Erityisesti sellaisten investointien rahoittaminen on lisääntynyt, jotka edistävät paikallisten luonnonvarojen tehokasta kehitystä ja hoitoa. Esimerkkeinä voidaan mainita seuraavat hankkeet: kaasuvoimalaitoksen rakentaminen Egyptiin vuonna 2002 (150 milj. euroa), kultakaivoksen kehittäminen Marokossa vuonna 2000 (30 milj. euroa) ja fosfaattikaivoksen Jordaniassa vuonna 2000 (30 milj. euroa), metsänistutus massapuun tuotantoa varten Brasiliassa vuonna 2001 (33 milj. euroa; Veracel-metsähanke Brasiliassa, joka edistää kestävää metsänhoitoa köyhässä Koillis-Brasilian osavaltiossa Bahiassa), ja kaasukäyttöisen voimalaitoksen rakentaminen Argentiinassa vuonna 2001 (77 milj. euroa). EIP:n politiikka linjattiin EU:n asettamien painopistealojen mukaiseksi (vesihuolto, energia, terveydenhuolto, maatalous ja biodiversiteetti) Johannesburgissa vuonna 2002 pidetyssä kestävän kehityksen kansainvälisessä konferenssissa ja parhaillaan valmistellaan strategista koordinointihanketta yhdessä komission kanssa. Ympäristökysymykset otetaan järjestelmällisesti huomioon kaikissa hankkeissa koko hankkeen elinkaaren ajan. Lähtökohtana ovat ympäristönsuojelua koskevat EU:n periaatteet ja normit. Samalla kannustetaan myös yksityissektorin hankkeiden aloittajia noudattamaan parhaita kansainvälisiä käytänteitä. Yleensä lainan ensimmäinen erä maksetaan vasta sitten kun ympäristövaatimuksia noudatetaan, jos arvioinnissa on havaittu hankkeisiin liittyvän huomattavia ympäristönsuojeluun liittyviä puutteita.

3.3.3. Terveydenhuolto ja koulutus

Eräissä maissa EIP on äskettäin laajentanut luotonantoa terveydenhuolto- ja koulutushankkeisiin. Esimerkiksi seuraavista hankkeista sovittiin vuonna 2002: aluesairaaloiden rakentaminen ja varustaminen Syyriassa (100 milj. euron laina) ja tietotekniikan opetukseen sopivien laitteiden toimittaminen koulujen ala-asteille Turkissa (50 milj. euron laina). Näillä toimilla on mahdollista suoraan lievittää köyhyyttä. Koska velkarahoituksella on suuri vaikutus julkisen talouden menoihin ja makrotaloudelliseen suunnitteluun, rahoituksen yhteensovittaminen muiden rahoittajien, paikallisten yhteistyötahojen rahoituksen ja täydentävien rahoituslähteiden kanssa on olennaisen tärkeää. Tällaisten hankkeiden myötä on myös välttämätöntä tarkastella maan sosiaali- ja talouspolitiikan yhteensovittamista.

3.3.4. Alueellinen yhteistyö

Vaikka alueellinen yhteistyö laajoissa investointihankkeissa on yleistä EU:ssa ja EU:hun liittyvissä maissa, tällaisten hankkeiden toteuttaminen on hankalampaa EU:n ulkopuolella. Se on kuitenkin kestävän kehityksen avaintekijä jokaisella alueella, joihin EIP:n lainat kohdistuvat. Alueellista yhteistyötä käytetään yhä enemmän kehitysmaissa, jotta parannettaisiin niiden integroitumista maailmantalouteen ratkaisemalla rajatylittävällä tasolla esiintyviä ongelmia.

3.3.5. Siirtyminen kehitystyöhön

EIP:n toimet Balkanin maissa tukevat sujuvaa siirtymistä sodan jälkeisestä kunnostustyöstä jälleenrakentamiseen ja kestävään kehitykseen. Aikaisemmista hankkeista tällä alalla saatujen kokemusten perusteella on syytä korostaa rahoittajien keskeisen järjestelmällisen koordinoinnin ratkaisevaa merkitystä.

3.3.6. Katastrofiapu

Elokuussa 1999 Turkissa tapahtuneen tuhoisan maanjäristyksen jälkeen EIP on rahoittanut Terra-ohjelman nojalla alueen perusrakenteiden kunnostus- ja jälleenrakennushankkeita, tukenut omaisuutensa menettäneitä pienyrityksiä ja auttanut estämään aluetta vaipumasta syvempään taloudelliseen lamaan kunnostuskaudella. Erityistä huomiota on kiinnitetty alueen katastrofivalmiuksien parantamiseen edellyttämällä tiukempien standardien noudattamista uusissa kiinteistöissä, joiden rakentaminen on rahoitettu EIP:n lainoin tällä maanjäristysherkällä alueella.

3.4. Yhteistyö yhteisön ohjelmien ja muiden rahoituslaitosten kanssa

Kun otetaan huomioon EIP:n tukemien hankkeiden luonne, yhteisrahoitus on yleistä ja yleensä tarpeellistakin, sillä EIP:n myöntämä rahoitus kattaa enintään 50 prosenttia hankkeen rahoituksesta. Täydentävää rahoitusta on siis saatava yhteistyötahoilta, muilta rahoittajilta ja kansainvälisiltä rahoituslaitoksilta. EIP:n rahoitus auttaa saamaan käyttöön kotimaisia resursseja ja houkuttelee usein myös kansainvälisiä rahoittajia.

EIP:n toimet julkisen sektorin hyväksi voivat edellyttää merkittäviä poliittisia muutoksia, jotta suurista investointihankkeista saadaan taloudellisesti kannattavia ja toimintakykyisiä. Tällöin tiivis koordinointi muiden alan uudistamiseen kyseisessä maassa osallistuvien kahdenvälisten tai monenvälisten rahoittajien kanssa on välttämätöntä, jotta voidaan varmistaa yhteisen toimintalinjan halutut vaikutukset. Pääomasijoitukset ja tekninen apu liittyvät usein tiiviisti toisiinsa.

Näin toimiessaan EIP voi myös hyödyntää sellaisten laitosten asiantuntemusta, jotka ovat erikoistuneet laaja-alaisempien toimiala- ja politiikkakysymysten ratkaisemiseen. Yhteistoiminta useissa hankkeissa varmistaa edistymisen alan uudistamisessa ja lisää investointihankkeiden toimintakykyisyyttä. Onkin siis todennäköistä, että sääntelypuitteet ovat kohentuneet, kun hankkeet saadaan päätökseen.

Jäljempänä taulukossa 4 esitetään tietoja tämän lainanantovaltuutuksen nojalla rahoitetuista hankkeista, joissa monet rahoituslaitokset ja rahoittajat ovat yhdessä osallistuneet hankkeen kokonaiskustannusten rahoittamiseen. EIP:n yhteensä myöntämistä 8 027 miljoonan euron lainoista, 4 696 miljoonaa euroa on myönnetty yhteisrahoituksen turvin toteutetuille hankkeille. Taulukossa 4 esitetyt yksityiskohtaiset tiedot yhteistyöstä on eritelty alueittain liitteissä.

Taulukko 4: Yhteisrahoitetut hankkeet 31. joulukuuta 2002

(miljoonaa euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

3.4.1. Ehdokasmaat

EU:n jäsenyyttä hakeneissa maissa EIP noudattaa luotonannossaan EU:n ohjelmaa, jolla autetaan ehdokasmaita valmistautumaan liittymiseen erityisesti rahoittamalla näiden maiden ja EU:n infrastruktuurin yhdentymiseen suunnattuja investointeja ja tukemalla pk-yrityksiä.

EIP:n toimien ja komission rahoitusjärjestelyn ISPA:n (liittymistä edeltävä rakennepolitiikan väline) [9] yhteensovittaminen on ollut erityisen tärkeää kuluneiden kahden vuoden aikana. Liikenne- ja ympäristöhankkeiden menestyksekäs toteuttaminen on sen ansiosta ollut mahdollista asianmukaisten rahoitussuunnitelmien laatimisen kautta. Vastaavaa yhteistyötä on tehty komission PHARE-ohjelmasta [10] myönnettävän rahoituksen yhteydessä, erityisesti aluekehityksen ja pk-yritysten rahoittamisen osalta. PHARE-ohjelmasta myönnetään usein avustuksia investointien suunnitteluvaiheessa, jotta voidaan varmistaa, että EIP:n rahoittaman hankkeen tukena ovat tarpeelliset tutkimukset ja tekninen apu. Tämän lisäksi EIP ja PHARE tarjoavat yhteisrahoitusta myös infrastruktuurihankkeille.

[9] Tämä rahoitusjärjestely auttaa EU:n jäsenyyttä hakeneita Keski- ja Itä-Euroopan maita parantamaan ympäristönsuojelun tilannetta ja kehittämään liikenneverkkojaan.

[10] Keski-Euroopan maille suunnattu avustusohjelma.

Komissio ja EIP valmistelevat parhaillaan yhteistyössä kahta uutta yhteisrahoitusohjelmaa (kunnallisten infrastruktuurihankkeiden rahoitusjärjestely ja kunnallinen rahoitusjärjestely). Molemmissa ohjelmissa yhdistetään EIP:n myöntämät lainat ja EU:n myöntämät avustukset (PHARE). Pyrkimyksenä on kannustaa ehdokasmaissa toimivia rahoituslaitoksia lisäämään luottoja kunnallisille investointihankkeille.

3.4.2. Länsi-Balkanin maat

Länsi-Balkanin maissa EIP:n toiminnalle on ollut ratkaisevaa tiivis yhteistyö kansainvälisten rahoituslaitosten kanssa. EU:n toimielinten kesken toimia koordinoidaan tarkasti, jotta voidaan varmistaa paras avustusten ja EIP:n lainojen yhdistelmä yhteisön jälleenrakennus-, kehitys- ja vakautusavun ohjelman (CARDS) ja Euroopan jälleenrakennusviraston rahoituksen yhteydessä. Lisäksi EIP toimii tiiviissä yhteistyössä Maailmanpankin ja Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin kanssa vakaussopimuksen puitteissa sekä ensisijaisten hankkeiden määrittämisen, arvioinnin ja yhteisrahoituksen sekä toimialakartoitusten yhteydessä. EIP on ottanut johtavan aseman myös infrastruktuuriohjausryhmässä, joka on rahoittajien koordinoinnista vastaava elin.

Balkanin maissa EIP on myös teettänyt joukon alueellisia tutkimuksia, joilla tuetaan yleistä ohjelmasuunnittelua. EIP on saanut päätökseen lentoliikenneinfrastruktuuria koskevan alueellisen tutkimuksen (ATIRS). Hanketta on koordinoitu laajasti Euroopan komission teettämän liikenneinfrastruktuuria koskevan alueellisen tutkimuksen (TIRS) kanssa.

3.4.3. Välimeren alue

Välimeren maissa EIP on etenkin Euro-Välimeri-alueen investointeja ja kumppanuutta koskevan rahoitusvälineen (FEMIP) [11] kautta kehittämässä toimintalinjaa, jossa rahoitus yhdistyy yhteiskunnallisten laitosten kehittämiseen ja poliittiseen vuorovaikutukseen suotuisien olosuhteiden aikaansaamiseksi yksityissektorin investoinneille. Toimia koordinoidaan tiiviisti muiden yhteisöjen kanssa (komission kanssa esim. MEDA-ohjelman [12] osalta ja Maailmanpankin kanssa).

[11] Rahoitusjärjestely aloitettiin lokakuussa 2002. Se kattaa kaikki EIP:n toimet Välimeren alueella (ks. liite 2, kohta 2.1).

[12] MEDA-ohjelma on Euroopan unionin tärkein rahoitusväline Euro-Välimeri-kumppanuuden toimeenpanossa. Ohjelma tarjoaa teknistä ja taloudellista tukea Välimeren alueen kumppanuusmaiden taloudellisten ja yhteiskunnallisten rakenteiden uudistamiseksi.

3.4.4. Latinalainen Amerikka ja Aasia

Latinalaisen Amerikan ja Aasian maiden hankkeet rahoitetaan osana laaja-alaisia yhteistyösopimuksia, mutta niitä ei ole liitetty mihinkään tiettyyn yhteisön avustusohjelmaan.

EIP edistää aktiivisesti yhteisrahoitusta ALA-maissa toteutettavissa hankkeissa sekä saadakseen lisärahoitukseksi yksityispääomaa että tehostaakseen omien varojensa käytön vaikutusta. EIP:n toimet toteutetaan mahdollisuuksien mukaan kumppanuusjärjestelyin ja yhteistyössä kansainvälisten rahoituslaitosten, alueellisten kehityspankkien ja pankkialan kanssa, jotta niistä saataisiin mahdollisimman suuri lisäarvo (ks. liitteessä 3 oleva taulukko 5).

3.4.5. Etelä-Afrikan tasavalta

Hankerahoituspäätökset tehdään Etelä-Afrikan osalta pääasiassa tiiviissä yhteistyössä rinnakkaisen EU:n rahoittaman avustusohjelman ja Etelä-Afrikan valtiovarainministeriön kanssa.

3.5. Lainanantovaltuutuksen mukaiset EIP:n rahoitusvälineet

EIP:n yleisin rahoitusväline kaikilla alueilla on etuoikeusasemaltaan parempi laina, johon liittyvät tiukat takausvaatimukset, kuten EIP:n perussäännössä edellytetään. Pääosa EIP:n toimista Välimeren alueen kumppanuusmaissa ja Balkanin maissa on perustunut tällaisiin lainoihin. Erityisen tärkeitä infrastruktuurihankkeiden rahoittamiseksi ovat laina-ajaltaan pitkät - jopa 25 vuotta - lainat, joita ei ole saatavilla paikallisilta rahoitusmarkkinoilta. Lisäksi EIP on tarjonnut rahoitusta paikallisille pankeille, jotta nämä voivat lainata varat edelleen pk-yrityksille (ns. globaalilainat).

Välimeren maissa ympäristöhankkeille myönnettyjä lainoja on täydennetty korkotuilla ja teknistä apua varten tarkoitetuilla avustuksilla, jotka myönnetään Välimeren alueen ympäristöä koskevasta teknisen avun ohjelmasta (Mediterranean Environmental Techical Assistance Programme, METAP) [13]. EIP osoitti 9 miljoonaa euroa ympäristönsuojeluun Välimeren alueella. Julkisella sektorilla tehtiin 21 toteutettavuustutkimusta vuoden 1999 ja 31. päivän maaliskuuta 2003 välisenä aikana. Toteutettavuustutkimusten perusteella on toistaiseksi määritelty 1 672 miljoonan euron investointitarve. Tästä noin 522 miljoonaa euroa on rahoitettu tai rahoitetaan EIP:n lainoin. Noin 60 prosenttia tutkimuksista keskittyi vesihuoltoon (pääasiassa jätevedet ja jossakin määrin myös vedenjakelu) ja 31 prosenttia kiinteän jätteen käsittelyyn.

[13] EIP ja Maailmanpankki käynnistivät yhdessä vuonna 1990 tämän ohjelman. EIP rahoittaa sen nojalla ympäristövaikutusten arviointitutkimuksia etenkin viemäröinnin ja jätevesihuollon osalta.

EIP on pystynyt Välimeren maissa käyttämään yhteisön talousarviosta osoitettua riskipääomaa laajentamaan luotto- ja pääomasijoitusjärjestelyjä pankkeihin ja sijoittamaan myös suoraan pääomasijoitusrahastoihin. Konsultoituaan Etelä-Afrikan viranomaisia komissio pyysi EIP:tä hoitamaan vuonna 2001 osan (50 milj. euroa) sen avustusohjelmasta, josta myönnettiin riskipääomarahoitusta ja etenkin oman pääoman ehtoista rahoitusta aloitteleville yrittäjille, jotka olivat lähtöisin aikaisemmin epäedullisessa asemassa olleista väestöryhmistä. Tämän ohjelman mukainen rahoitus kanavoidaan pääasiassa Industrial Development Corporation of South African kautta. Ohjelma on käynnistynyt erittäin lupaavasti. Se aloitettiin maaliskuussa 2002 ja ensimmäisen kuuden kuukauden aikana rahoitusta oli myönnetty jo 25 hankkeelle (17 prosenttia käytettävissä olevasta rahoituksesta).

Unkarissa, Puolassa, Tsekissä ja Etelä-Afrikassa on pyritty erityisesti edistämään paikallisen valuutan määräisiä EIP:n lainoja. EIP:n AAA-luottoluokitus ja melko edistyneet paikallisen valuutan määräiset pääomamarkkinat ovat yhdessä mahdollistaneet sen, että EIP on voinut laskea liikkeeseen euromääräisiä/paikallisen valuutan määräisiä joukkolainoja ja toteuttaa vastaavan rahamarkkinaoperaation. Näin se on voinut myöntää luottonsa paikallisille lainaajille paikallisen valuutan määräisinä. Tämä on osoittautunut erityisen hyödylliseksi paikallisia markkinoita palvelevissa hankkeissa. Yleensä kyseessä ovat yleishyödylliset laitokset, joiden tulot ovat paikallisen valuutan määräisiä. Niiden luotot EIP:ltä ovat laina-ajaltaan pitkiä ja näin voidaan välttää mahdolliset valuuttakurssiriskit.

4. Toimintaympäristö ja ongelmat

EIP:n toimintaympäristössä eri alueilla esiintyy tekijöitä, jotka voivat ehkäistä sen toiminnan kehittymistä. Seuraavassa on yhteenveto kullakin alueella esiintyvistä tärkeimmistä tekijöistä.

4.1. Jäsenyyteen valmistautuvat maat

EIP katsoo, että sen luotonantoon vaikuttavat lähinnä seuraavat neljä tekijää:

- Yhteiskunnallisten laitosten heikkous ja hallinnolliset, institutionaaliset ja organisatoriset ongelmat ovat rajoittaneet paikallisten markkinoiden valmiuksia varojen käyttöön. Näitä yhteiskunnallisiin laitoksiin ja eri rakenteisiin liittyviä ongelmia pidetään kuitenkin lyhyen tai keskipitkän aikavälin ongelmina, ja EIP pyrkii tukemaan paikallisia viranomaisia, jotta ongelmien vaikutus vähenisi ajan mittaan.

- Budjettirajoitukset ovat johtaneet siihen, että viranomaiset noudattavat valikoivaa lähestymistapaa lisäluottojen ottamiseen.

- Näitä ongelmia on pahentanut maailmanlaajuinen talouden laskusuhdanne, joka on vaikuttanut kasvulukuihin eräissä jäsenyyteen valmistautuvissa maissa.

- Lisää ongelmia on myös aiheutunut takausten puutteesta valtiotasoa alemmille hallintotasoille, koska oikeudellisen/sääntelyrakenteen toimivuudesta ei ole vielä kokemuksia, sekä usein pitkittyneistä järjestelyistä, joissa lainoihin yhdistetään avustusvaroja.

4.2. Balkanin maat

EIP:n toiminta entisen Jugoslavian alueen nykyisissä valtioissa (lukuun ottamatta Sloveniaa) käynnistyi uudelleen vasta äskettäin: vuonna 1998 entisessä Jugoslavian tasavallassa Makedoniassa, vuonna 2000 Bosniassa ja Hertsegovinassa ja vasta vuonna 2001 kahdessa suurimmassa Balkanin maassa eli Kroatiassa ja Jugoslavian liittotasavallassa (Serbia ja Montenegro). Lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen - EIP:n toimet entisen Jugoslavian alueella keskeytettiin vuonna 1991 - EIP:n uudet rahoitushankkeet KIE-lainanantovaltuutuksen nojalla ovat keskittyneet ensisijaisesti julkisten infrastruktuurien jälleenrakentamiseen ja kunnostamiseen. Tätä edellytetään edunsaajamaiden ja kansainvälisen rahoittajayhteisön (joka koostuu pääasiassa kahdenvälisistä rahoittajista, muista kansainvälisistä rahoituslaitoksista ja Euroopan komissiosta) välisessä vakaussopimuksessa.

Balkanin maiden investointitilanne on edelleen varsin epävakaa ja monia asioita on vielä ratkaisematta (varsinkin oikeusvaltion periaatteen puute). Tämä aiheuttaa huomattavia esteitä investoinneille. Paikallistason julkiset laitokset ovat vielä heikkoja ja tästä syystä hankkeita on ollut vaikea käynnistää.

Yksityissektorin investoinneille on joitakin seuraavassa yksityiskohtaisesti käsiteltyjä esteitä. Ongelmista huolimatta EIP myönsi vuonna 2002 ensimmäisen riskinjakojärjestelyyn perustuvan lainan teollisuushankkeelle Bosniassa ja Hertsegovinassa ja käynnisti ensimmäiset luottojärjestelyt pk-yrityksille (globaalilainat) Kroatiassa. EIP:n mahdollisuuksia rahoittaa yksityissektorin hankkeita ovat jonkin verran vaikeuttaneet sen rahoitusvälineiden ominaisuudet (ei riskipääomaa, pelkkiä etuoikeusasemaltaan parempia lainoja) ja EIP:n perussäännöstä johtuvat tiukat takausvaatimukset. Koska hallitukset eivät halua tarjota tai pysty tarjoamaan valtion takauksia yksityissektorin ottamille lainoille, mahdolliset yksityissektorin aloitteentekijät eivät yleensä pysty saamaan EIP:n vaatimukset täyttävää takausta. Vaikean taloudellisen tilanteen vuoksi ja koska alueen maiden heikosti toimivalla pankkialalla on vaikea löytää sopivia välittäjiä, pk-yrityksiä on voitu tukea globaalilainoin vain rajoitetusti. EIP:n lainaustoiminnan edistyminen jatkossa näillä aloilla riippuu yritystoiminnan ja pankkialan uudistusten etenemisvauhdista.

4.3. Välimeren alueen kumppanuusmaat

EIP valmistelee parhaillaan organisaatiotaan ja keskittää henkilöstöresurssejaan Euro-Välimeri-alueen investointeja ja kumppanuutta koskevan rahoitusvälineeseen (FEMIP) [14]. Sen lähtökohtana on auttaa Välimeren alueen kumppanuusmaita vastaamaan taloudellisten ja yhteiskunnallisten uudistusten ja lisääntyneen alueellisen yhdentymisen asettamiin haasteisiin. Tavoitteena on perustaa suunniteltu Euroopan ja Välimeren alueen kumppanuusmaiden välinen vapaakauppa-alue vuoteen 2010 mennessä. FEMIP-järjestely keskittyy pääasiassa yksityissektorin kehittämiseen. Lisäksi EIP on päättänyt keskittyä alueellisiin yhteistyöhankkeisiin ja terveydenhuollon ja koulutuksen investointeihin. FEMIP tarjoaa teknistä apua hankkeiden ja uudistusten suunnitteluun eri toimialoilla.

[14] Rahoitusjärjestely aloitettiin lokakuussa 2002. Se kattaa kaikki EIP:n toimet Välimeren alueella (ks. liite 2, kohta 2.1).

Useimmissa Välimeren alueen kumppanuusmaissa varsin tuntuva osa investoinneista infrastruktuureihin, luonnonvaroihin ja jopa teollisuuteen on edelleen hallitusten vastuulla. Yksityissektorille tarjolla olevan rahoituksen kehittämiseksi on ratkaistava ongelmat, jotka liittyvät paikallisten rahoitusmarkkinoiden heikkouteen, liiketoimintaympäristön puutteisiin, yhteiskunnallisten ja poliittisten levottomuuksien uhkaan ja EIP:n vaatimukset täyttävien takausten puutteeseen. Välimeren alueen kumppanuusmaat ovat mieluiten varanneet EIP:n varat julkisen sektorin hankkeille, joissa riskinjakojärjestelyä ei voi soveltaa. Yksityissektorin hankkeiden rahoitus on jätetty kokonaan lainanantovaltuutuksen ulkopuolisen EIP:n rahoituksen tai muiden rahoituslähteiden varaan. Tämä johtuu siitä, että lainanantovaltuutuksen mukaiset resurssit ovat rajalliset ja markkinoilta on vaikea löytää muista lähteistä julkisille hankkeille yhtä paljon rahoitusta yhtä hyvin ehdoin. Turkin viranomaiset ovat esimerkiksi vaatineet, että yksityissektorin hankkeet rahoitetaan mieluummin jäsenyyteen valmistavasta rahoitusvälineestä kuin yleisen lainanantovaltuutuksen mukaisen riskinjakojärjestelyn piirin kuuluvin varoin, koska Turkin on melko helppo saada monikansalliset konsernit (kuten äskettäin Toyota), joiden luottoluokitus on erinomainen, ottamaan vastatakseen koko rahoituspaketista ja takauksista.

Joillakin aloilla tai tietyissä olosuhteissa (paikallisten ja/tai pienten aloitteentekijöiden hankkeiden rahoitus, paikallisen valuutan määräiset operaatiot, takaukset, luottojärjestelyt liikepankeille jne.) monentyyppisiin instrumentteihin sovellettu riskipääoma ja avustukset tekniseen apuun sekä investointituki ovat erityisen hyödyllisiä, kun pyritään täyttämään yksityissektorin tarpeet. Ne laaja-alaistavat EIP:n toimia Välimeren alueen kumppanuusmaissa ja lisäävät sen tuomaa lisäarvoa. Tavoitteeseen päästään käyttämällä EIP:n hallinnoimaa riskipääomarahoitusta, joka saadaan EU:n budjettivaroista.

4.4. Latinalainen Amerikka ja Aasia

Kuten jo mainittiin ja huolimatta Aasian talouskriisin jälkivaikutuksista ja Argentiinan tilanteesta, lähes puolet valtuutukseen perustuvista lainasopimuksista on allekirjoitettu ensimmäisen kolmen vuoden aikana. Tämä on selkeä osoitus siitä, että EIP:n lainoille on paljon kysyntää. Se on pakottanut EIP:n olemaan valikoiva ja usein pitämään lainamäärät haettua pienempinä ja huomattavasti alle hankkeen kokonaiskustannuksia koskevan 50 prosentin rajan (toistaiseksi lainat ovat kattaneet keskimäärin 13 prosenttia). Nykyisen enimmäistason säilyttäminen edellyttää kuitenkin, että tilanteessa ei tapahdu muutoksia.

4.5. Etelä-Afrikan tasavalta

Huolimatta hyvin toimivista ja laajoista rahoitusmarkkinoista, pitkäaikaisen rahoituksen tarjontaa vaikeuttavat vielä paikallisten pankkien kotimaan jälleenrahoituksen lyhytaikaisuus ja ongelmat, joita niillä on maan riskiluokituksen vuoksi kansainvälisille markkinoille pääsyssä. Näissä olosuhteissa EIP:n kyky pitkäaikaiseen luototukseen selittää EIP:n lainojen suuren kysynnän.

Riskipääomajärjestelyn, jota EIP hoitaa komission puolesta, suuri kysyntä viittaa siihen, että mahdollisuudet tämäntyyppisten varojen käyttämiseen pk-yritysten kehityksen tukemiseen ovat suuret. Pk-yritykset eivät pysty saamaan EIP:n luottoihin edellytettävää takausta, mutta pystyvät kyllä hankkimaan etuoikeusasemaltaan heikomman velan tai välirahoitusta.

5. Ehdotukset jatkotoimiksi

Jäljempänä taulukossa 5 esitetään suunnitelma siitä, miten varoja kohdennetaan eri alueille neuvoston päätöksen mukaisen valtuutuksen loppukautena. Jakauma perustuu EIP:n hallintoneuvoston joulukuussa 2002 hyväksymään COP-toimintasuunnitelmaan (Corporate Operational Plan) ja kuvastaa lisäpanostusta Välimeren maihin ja laajentumisen vaikutusta. Suunnitelmien mukaan koko takauksella katettu lainakanta ylittää hieman neuvoston päätöksen mukaisen valtuutuksen enimmäismäärän. Latinalaisen Amerikan ja Aasian maiden sekä Etelä-Afrikan kiintiöstä pieni osa näyttää jäävän käyttämättä. EIP toteaa, että Latinalaista Amerikkaa ja Aasiaa sekä Etelä-Afrikkaa koskevien toimintasuunnitelmien edellytettiin noudattavan nykyisiä enimmäismääriä. EIP voi kuitenkin lisätä luotonantoa näillä alueilla. Näin ollen on syytä säilyttää Latinalaisen Amerikan ja Aasian sekä Etelä-Afrikan alkuperäiset enimmäismäärät. Tämä johtaa 442 miljoonan euron [15] kokonaispoikkeamaan yleisestä enimmäismäärästä.

[15] 442 milj. euroa = 231 milj. euroa + 167 milj. euroa (ALA) + 44 milj. euroa (Etelä-Afrikka) (ks. taulukko 5).

Taulukko 5: Arvioitu luotonanto alueittain

(miljoonaa euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

5.1. Suuntaviivat

Kun otetaan huomioon sekä nämä laskelmat että komission ulkopoliittisten prioriteettien kehittyminen, komissio ehdottaa, että nykyiseen luotonantojärjestelyyn tehtäisiin joitakin muutoksia.

5.1.1. Nykyisen valtuutuksen mukaisen lainakannan uusi maantieteellinen jakauma nykyistä 20 060 miljoonan euron enimmäismäärää noudattaen

5.1.1.1. Kaakkois-Eurooppa

Komissio ehdottaa KIE-maiden nykyisten määrärahojen uudelleenjärjestelyä siten, että määrärahat kattavat myös Bulgarian, Romanian, Turkin ja Länsi-Balkanin maat [16] (uusi määrärahakiintiö kaakkoisille naapurimaille). Lähtökohtana on Kööpenhaminassa tehty päätös rahoittaa liittymistä valmisteleva tuki Turkille vuodesta 2004 alkaen liittymistä valmistelevaa strategiaa koskevasta rahoitusnäkymien otsakkeesta. Uusien määrärahojen enimmäismäärä olisi 9 185 miljoonaa euroa (ks. taulukko 6 jäljempänä). Määrä vastaa Turkin osuutta Välimeren alueen maille vuoden 2002 loppuun mennessä myönnetyistä lainoista. Barcelonassa maaliskuussa 2002 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätöksen mukaisesti Turkille voidaan myöntää rahoitusta kaikkiin FEMIP-ohjelman mukaisiin toimiin.

[16] Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Serbia ja Montenegro, entinen Jugoslavian tasavalta Makedonia.

5.1.1.2. Välimeren alueen kumppanuusmaat

Komissio ehdottaa, että Välimeren maiden lainoja koskevaa määrärahakiintiötä tarkistetaan, jotta siihen voidaan sisällyttää suunniteltu FEMIP-luotonanto Barcelonan Eurooppa-neuvoston maaliskuussa 2002 tekemän päätöksen ja "Laajempi Eurooppa" -aloitteen [17] mukaisesti. Turkkia koskevan muutoksen jälkeen tarkistettu Välimeren maiden enimmäismäärä olisi 6 520 miljoonaa euroa (ks. taulukko 6 jäljempänä).

[17] Laajempi Eurooppa ja naapuruus: uusi kehys suhteille EU:n itäisiin ja eteläisiin naapureihin, komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle, KOM(2003) 104.

5.1.1.3. Muut alueet

EIP pitää mahdollisuuksia lisääntyneeseen luotonantoon Latinalaisen Amerikan ja Aasian maissa hyvinä [18] ja se olisi Madridin huippukokouksessa toukokuussa 2002 [19] ja Kööpenhaminassa syyskuussa 2002 pidetyssä ASEM 4 -huippukokouksessa vahvistettujen suuntaviivojen mukaista. Määrärahoille asetetun enimmäismäärän puitteissa ei kuitenkaan ole liikkumavaraa, jotta voitaisiin ylittää vuonna 1999 vahvistetut rajat. Näistä syistä komissio ehdottaa, että asetetut rajat säilytetään. Samat perusteet pätevät myös Etelä-Afrikan tasavaltaan.

[18] EU:n ja Latinalaisen Amerikan ja Karibian valtion- ja hallitustenpäämiehet kehottivat komissiota, EIP:tä ja Latinalaisen Amerikan kehityspankkia esittämään aloitteita taloudellisen kehityksen kannalta olennaisilla alueilla.

[19] Tämä vahvistettiin myös Aasiaa koskevassa EU:n strategiassa, josta päätettiin joulukuussa 2002 sekä EU:n ja Intian ja Kiinan huippukokouksissa.

5.1.2. Lainanantovaltuutuksen rajattu maatieteellinen laajentaminen Venäjään ja läntisiin uusiin itsenäisiin valtioihin [20]

[20] Läntiset uudet itsenäiset valtiot (Ukraina, Moldova, Valko-Venäjä).

Päättäessään nykyisestä valtuutuksesta neuvosto kehotti komissiota tarkistamaan takuujärjestelmää siten, että se kattaa tulevaisuudessa myös Venäjän, Ukrainan ja Moldovan. Komission tiedonannossa "Laajempi Eurooppa ja naapuruus" ehdotetaan mm. EIP:n yleisen lainanantovaltuutuksen asteittaista ja kohdennettua laajentamista Venäjälle, Ukrainaan ja Moldoviaan (sekä mahdollisesti Valko-Venäjään) tiiviissä yhteistyössä Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin sekä muiden kansainvälisten rahoituslaitosten kanssa. EIP:n toiminnan laajentaminen on syytä suunnitella siten, että se palkitsee uusien naapurimaiden toteuttamat uudistuspyrkimykset. Tämä lainanantovaltuutuksen laajennus kuvastaisi alueen poliittista merkitystä EU:lle sekä maiden tarvetta lisätä infrastruktuuri-investointeja, joita voitaisiin edistää EIP:n hankkein. Venäjän tapauksessa lainananto perustuisi nykyisen lainanantovaltuutuksen aikana hankittuihin kokemuksiin, jotka liittyvät ympäristöhankkeiden rahoittamiseen Venäjän Itämeren altaan alueella [21].

[21] Neuvoston päätös 2001/777/EY, tehty 6 päivänä marraskuuta 2001, yhteisön takauksen myöntämisestä Euroopan investointipankille pohjoisen ulottuvuuden puitteissa Venäjän Itämeren altaan valituille ympäristöhankkeille myönnetyistä erityislainoista aiheutuvien tappioiden varalta (EYVL L 292, 9.11.2001, s. 41).

EIP:n lainanantovaltuutuksen laajentamisella alueen maihin on tuettava EU:n Laajempi Eurooppa ja naapuruus -aloitteeseen liittyvää politiikkaa ja tässä yhteydessä asetettuja tavoitteita. Sen pitäisi olla riittävän joustava, jotta sillä voidaan vastata kumppanuusmaiden tarpeisiin EIP:n asiantuntemuksen piiriin kuuluvilla aloilla (varsinkin infrastruktuuri). EIP:n myöntämät lainat olisivat erityisen tarpeen ympäristönsuojelun tukemiseksi (etenkin sellaisten ympäristöriskikohteiden puhdistaminen, joilla on rajatylittäviä vaikutuksia) ja Euroopan laajuisten verkkojen laajentamiseksi (liikenne-, teleliikenne- ja energiainfrastruktuuri). Hankkeissa voitaisiin hyödyntää EIP:n kokemusta muilla alueilla.

Laajempi Eurooppa -tiedonantoon sisältyy ajatus siitä, että avustukset sidotaan uusien naapurimaiden uudistustavoitteisiin, jotka vahvistetaan maakohtaisissa toimintasuunnitelmissa. Jotta eri avustusinstrumenttien välillä säilytettäisiin johdonmukaisuus, EIP:n laajennettu valtuutus olisi sidottava melko yksinkertaisiin vertailuarvoihin tai ehtoihin Venäjän ja Läntisten uusien itsenäisten valtioiden osalta. Tässä yhteydessä vertailuarvojen on oltava kyllä/ei -tyyppisiä (jotka määrittävät, sitoutuuko EIP myöntämään rahoitusta maassa vai ei), yksinkertaisia, mitattavissa olevia ja niitä tarvitaan vain muutamia. Ehtona sille, että EIP käynnistäisi lainanannon tietyssä maassa, voisi olla se, että hallitus on pannut täytäntöön toimintasuunnitelman, jonka komissio on laatinut tiiviissä yhteistyössä kumppanuusmaiden kanssa. Komission tehtävänä on tiedottaa asiasta EIP:lle.

Kun otetaan huomioon toteuttamisen edellyttämä aika, on realistista varata vain pieni määräraha tätä kautta varten. Alustava lainamääräraha voisi olla 300 miljoonaa euroa yhteensä kaikille kyseessä oleville maille. Asteittainen lähestymistapa sopisi valtuutuksen laajentamiseen: i) neuvoston päätös EIP:n lainojen ulottamisesta näihin maihin; ii) yhteisen toimintasuunnitelman hyväksymisen jälkeen lainanannon käynnistäminen kullekin vaatimukset täyttävälle maalle komission päätöksen nojalla lainaustoiminnan aloittamisesta. Venäjän osalta valtuutuksen laajennusta sovellettaisiin kuitenkin sellaisenaan neuvoston päätöksen 2001/777/EY mukaiset nykyiset kelpoisuusehdot täyttäviin hankkeisiin, kun päätöksen mukainen 100 miljoonan euron enimmäismäärä on saavutettu.

Ehdotettu määräraha on selvästi pieni ja aiheuttaisi EIP:lle huomattavat aloituskustannukset erityisesti Läntisissä uusissa itsenäisissä valtioissa. Kustannukset olisi mahdollista kuolettaa vasta pitkällä aikavälillä suuremman lainanantovaltuutuksen avulla. Tästä syystä EIP alkaisi valmistella investointitoimintaa näissä maissa ja mahdollista laajempaa, tätä valtuutusta kauaskantoisempaa ohjelmaa vasta sitten kun toimintasuunnitelmien vahvistaminen olisi käynnistänyt päätöksen täytäntöönpanon. Tässä yhteydessä on huomattava, että toisin kuin Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankilla, EIP:llä ei ole tällä hetkellä resursseja, kokemusta eikä paikallista toimipistettä, jotta se voisi toimia läntisissä uusissa itsenäisissä valtioissa.

Tälle maaryhmälle ehdotettu 300 miljoonan euron määrärahakiintiö on asettava samojen sääntöjen alaiseksi kuin yleinen lainanantovaltuutus, ja sen on kuuluttava kaikkiin valtuutuksen nojalla myönnettäviin lainoihin sovellettavan 65 prosentin yleistakuun piiriin.

Alla olevassa taulukossa 6 esitetään edellä ehdotetut muutokset.

Taulukko 6: Ehdotetut tarkistetut enimmäismäärät

(miljoonaa euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

EIP:n toimintaa koskevat ehdotukset ja nykyiset arviot makrotaloudellisesta rahoitusavusta ja Euratom-lainoista jäljellä olevalle lainanantovaltuutuksen kaudelle voitaisiin kattaa takuurahaston käytettävissä olevasta rahoitusmarginaalista. Yksityiskohtainen analyysi aiheesta esitetään takuurahastoa koskevassa erillisessä kertomuksessa.

5.2. Riskien jakaminen

Kun tarkastellaan riskinjakojärjestelyn tilannetta 31. joulukuuta 2002 mennessä (ks. 3.2. kohta), ei vaikuta tarkoituksenmukaiselta muuttaa nykyistä riskinjakoa koskevaa 30 prosentin tavoitetta loppukaudella. Kuten nykyisessä neuvoston päätöksessä edellytetään, EIP:tä kehotetaan jatkossakin pyrkimään tähän tavoitteeseen mahdollisuuksien mukaan yksittäisten aluekohtaisten valtuuksien perusteella.

5.3. Poliittisen riskin määritelmä

Sen jälkeen kun neuvoston päätös tehtiin vuonna 1999, EIP:n ja muiden lainoja myöntävien organisaatioiden kokemukset ovat osoittaneet, että julkisen ja yksityisen sektorin kumppanuushankkeiden yhteydessä tapahtuvan luotonannon lisääntyminen saattaa edellyttää poliittisen riskin määritelmän laajentamista kattamaan tilanteet, joissa vastaanottavan maan hallitus (tai muu viranomainen) rikkoo tiettyjä sopimuksia (esim. käyttöoikeus- tai ostosopimukset) ja kun kyseistä julkista viranomaista ei saada noudattamaan välimiesmenettelyssä tehtyä ratkaisua (sopimusten rikkominen ja oikeussuojan epääminen). Muut monenväliset rahoituslaitokset (mm. Maailmanpankki ja muut alueelliset kehityspankit) kattavat yleensä tällaiset riskit.

EIP on ehdottanut varovaisuusperiaatteen nojalla, että sopimusten rikkomista ja oikeussuojan epäämistä koskevien riskien kattaminen perustuisi monenkeskisen investointitakauslaitoksen MIGAn (jossa kaikki jäsenvaltiot ovat osakkaina) asettamiin ehtoihin, jotta voidaan lisätä riskinjakojärjestelyn tehokkuutta. On odotettavissa, että sopimusloukkausten sisällyttäminen poliittisille riskeille tarjottuun takaukseen helpottaisi kasvattamaan riskinjakojärjestelyn piiriin kuuluvien EIP:n lainojen määrää. Tämä edistäisi EIP:n siirtymistä myöntämään yhä enemmän lainoja yksityissektorille, kuten lainanantovaltuutuksessa edellytetään. Tällainen parannettu poliittisten riskien suoja sopii hyvin tapauksiin, joissa kaupalliset lainanantajat ovat valmiita laajan kaupallisen (tai luotto-) riskin hankkeessa, mutta edellyttävät poliittisten riskien kattamiseen apua monenväliseltä laitokselta. Kattavan poliittisten riskien suojan olisi siis katettava myös sopimusten rikkomisen ja oikeussuojan epäämisen.

Yhteisön takauksella poliittisille riskeille tarjotun suojan soveltamisalan laajentaminen merkitsisi käytännössä sitä, että investoijan tai hankkeesta vastaavan yrityksen on tiettyjen sopimusloukkausten tai sopimusten kieltämisen tapauksessa turvauduttava johonkin riidanratkaisumenettelyyn (kuten välimiesmenettelyyn) kyseisen sopimuksen osalta ja saatava ensin vahingonkorvauspäätös. Jos investoija ei määrätyn ajan kuluttua pysty panemaan täytäntöön riidanratkaisumenettelyssä tehtyä ratkaisua tai menettely ei toimi, koska sen toteuttamisesta vastaa vastaanottavan maan hallitus, sopimuksen rikkomista tai oikeussuojan epäämistä koskeva poliittisen riskin katsottaisiin toteutuneen ja EIP aktivoisi yhteisön takauksen.

Budjettivaikutusten voidaan MIGAn kokemusten perusteella arvioida jäävän melko vähäisiksi. MIGA otti vuonna 1999 käyttöön tämäntyyppisen takaussuojan, mutta takaussuoritukseen ei ole vielä kertaakaan jouduttu tilanteissa, jossa riski on toteutunut. Yksi mahdollinen tilanne vältettiin vuonna 2002 tehokkaiden neuvottelujen jälkeen. Se johtuu todennäköisesti siitä, että sopimuksen rikkomisesta ja oikeussuojan epäämisestä johtuu, että lainaajalla on vaade vastaanottavan maan hallitusta kohtaan. MIGAn tai EIP:n kaltaisen monenvälisen laitoksen osallisuudella on todennäköisesti tuntuva lieventävä vaikutus. Se vähentää vastaanottajamaan hallituksen halua ensiksikin ryhtyä sopimusloukkauksiin tai sopimuksen kieltämiseen ja toiseksi kieltäytyä toistuvasti noudattamatta sitä vastaan välimiesmenettelyssä tai tuomioistuimessa tehtyä päätöstä.

Lisäksi EIP jatkaa edelleen melko valikoivan lähestymistavan soveltamista EU:n ulkopuolisten hankkeiden rahoittamiseen, ja sen toimintaa tukee se, että se hyötyy velkojana etuoikeusasemasta toimiessaan EU:n julkisena laitoksena.

Näin ollen poliittisten riskien suojaa ehdotetaan laajennettavaksi kattamaan sopimusten rikkomisen, joihin liittyy oikeussuojan epääminen.

5.4. Yleistakuu

Tämän kertomuksen ja takuurahaston toiminnan analysoinnin perusteella komissio ei ehdota tämän tarkistuksen yhteydessä muutoksia yleistakuun tasoon. Taso säilyy 65 prosentissa avattujen luottojen yhteismäärästä loppukauden ajan. Tätä aihetta käsitellään lähemmin takuurahastoa koskevassa erillisessä kertomuksessa.

LIITE 1

EIP:n luotonanto Keski- ja Itä-Euroopan maissa

1.1 Päämäärät ja ensisijaiset tavoitteet

1.1.1 Jäsenyyteen valmistautuvat maat

EIP:n luotonanto jäsenyyteen valmistautuvissa maissa tapahtuu sekä EU:n takaaman lainanantovaltuutuksen että ilman EU:n takauksia liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen nojalla. Molemmat perustuvat EIP:n omiin varoihin.

Painopiste on liittymistä valmistelevassa tuessa ja Euroopan yhdentyminen on molempien tavoitteena. Hankkeiden lainakelpoisuuden ehdot ovat pääosin samat molemmissa järjestelyissä.

Neuvoston päätöksen johdanto-osan 18 kappaleen mukaan EIP:n luotonanto liittymistä valmistelevissa maissa tukee tehokkaasti liittymistä valmistelevaa yhteisön politiikkaa ja edistää näin laajentumisprosessia. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi EIP:n lähestymistapa maa- ja toimialatasolla on nivottu yhteen EU:n poliittisten painopistealueiden ja kyseisten maiden tarpeiden kanssa yhteisön säännösten noudattamisen ja EU:n infrastruktuurien osalta. EIP:n toimintaa on linjattu liittymiskumppanuuden perusteella toteutettavien toimien kanssa ja tarkistettu liittymistä valmistelevien maiden edistymistä koskevien komission kertomusten mukaan. Läheinen yhteistyö komission kanssa varmistaa johdonmukaisuuden ja synergian EU:n tärkeimpien rahoitusvälineiden kanssa (ml. PHARE ja ISPA).

EIP:n luotonanto laajentumisprosessin tukemiseksi keskittyy seuraaviin painopistealueisiin:

- aluekehitys

- liikenne- ja viestintäinfrastruktuurit

- luonnon- ja kaupunkiympäristö

- järkiperäinen energiankulutus

- yksityissektorin kehittäminen

- terveydenhuolto ja koulutus.

1.1.2 Länsi-Balkanin maat

EIP osallistuu ns. QSP- ja Near Term -ohjelmiin, joihin osallistuvat myös Euroopan komissio, Maailmanpankki ja Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki.

Erityisesti korostetaan maidenvälisiä alueellisia liikenne- ja energiahankkeita.

1.2 31. joulukuuta 2002 mennessä toteutettujen toimien tulokset ja arviointi

EIP oli 31. päivään joulukuuta 2002 mennessä allekirjoittanut Keski- ja Itä-Euroopassa neuvoston päätöksen nojalla 55 lainasopimusta, joiden kokonaismäärä oli 2 905 miljoonaa euroa. Lainat keskittyivät selkeästi muutamiin maihin: Romanian ja Bulgarian osuus lainanantovaltuutuksen mukaisista EIP:n lainoista tällä alueella oli yli puolet. Jugoslavian liittotasavallalle, Slovakian tasavallalle ja Kroatialle myönnettiin 30 prosenttia lainoista. Muissa maissa liittymisvalmistelujen vaikutukset ja vuoden 2000 jälkeen käyttöön otetut uudet yhteisön tuki-instrumentit (SAPARD ja varsinkin ISPA) johtivat yhteisön takaamien lainasopimusten määrän vähenemiseen. Tätä korosti liittymistä valmistelevan rahoitusvälineen käyttöönotto (lainavaltuutuksen ulkopuolella ilman yhteisön takausta) sekä pk-yrityksille ja kunnille suunnatut erityiset rahoitusjärjestelyt.

Taulukko 1: EIP:n luotonanto maittain 31. joulukuuta 2002

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 2: EIP:n luotonanto maittain ja toimialoittain KIE-maissa

>TAULUKON PAIKKA>

EIP on ollut päärahoittajana lähes kaikissa suurimmissa rautatieinvestoinneissa liittymistä valmistelevissa maissa. Esimerkkejä tästä ovat tärkeimmät osat Puolan rautatieverkosta sekä Euroopan liikennekäytäviin IV ja V kuuluvan kolmen rautatielinjan kunnostaminen Unkarissa.

Merkittävimmät rahoitetut maantieverkkoon tehdyt investoinnit käsittävät hankkeet Puolan valtateiden kunnostamiseksi, Tsekin moottoritieverkon kehittämiseksi sekä Via Baltican, Via Hanseatican ja Liettuan Vilna-Klaipeda moottoritien kunnostamiseksi.

Tulevina vuosina tuetaan myös tärkeimpien keskuslentokenttien sekä eräiden alueellisten lentokenttien parannushankkeita. EIP on jo rahoittanut merkittäviä ohjelmia, kuten Varsovan lentokentän laajennushankkeen sekä lennonjohdon kehittämishankkeen koko alueella.

Lisäksi EIP jatkaa yhteisön tavoitteiden tukemista tarjoamalla yhdessä EU:n kanssa rahoitusta ympäristöalan hankkeisiin (erityisesti vesihuollon investoinnit). Nämä markkinat ovat EIP:lle hankalat pääasiassa siksi, että kyseessä olevat hallitukset eivät yleensä aseta ympäristöhankkeita etusijalle kansallisten rajallisten budjettivarojen vuoksi. Käytettävissä olevat tulot ovat melko alhaisia, mikä rajoittaa mahdollisuuksia maksujen korotuksiin. Näistä ongelmista huolimatta ympäristöhankkeisiin suunnatut lainat ovat lisääntyneet huomattavasti viime vuosina.

EIP:n lainat liikenneinfrastruktuureille, jotka saavat usein yhteisrahoitusta PHARE- ja ISPA-ohjelmista, ovat edistäneet taloudellista ja yhteiskunnallista kehitystä ja yhteenkuuluvuutta. Ne ovat näin edesauttaneet maiden edistymistä EU-jäsenyyden asettamien tavoitteiden saavuttamisessa.

Vaikka EIP:n toiminta on ollut suhteellisen vähäistä, se on keskitetty energianjakeluverkkoihin ja niiden turvalliseen toimintaan. Rahoitusta on myönnetty myös voimaloiden parantamiseen ja puhdistamiseen. Koska lainat uusiutuviin energialähteisiin lisääntyvät nykyisissä 15 jäsenvaltiossa, tätä toimintaa on suunniteltu kehitettävän myös liittymistä valmistelevissa maissa.

Tukholmassa vuonna 2001 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston pyynnöstä EIP soveltaa Innovaatio 2000 -aloitetta (i2i) [22] liittymistä valmistelevissa maissa erityisesti terveydenhuollon ja koulutuksen aloilla. Koululaitoksen uudelleenjärjestelyyn ja tehokkaamman terveydenhuoltojärjestelmän luomiseen liittyvät rahoitustarpeet ovat mittavia. Toistaiseksi liittymistä valmistelevissa maissa on sovittu yhteensä 725 miljoonan euron lainoista, mikä kattaa 17 prosenttia i2i-lainoista. Tästä 100 miljoonaa euroa on myönnetty neuvoston päätöksen nojalla.

[22] EIP-ryhmä esitti aloitteen Lissabonin Eurooppa-neuvoston (maaliskuu 2000) päätelmien perusteella. Pyrkimyksenä on edistää innovaatioita ja Euroopan osaamistalouden kehitystä.

Jäljempänä taulukossa 3 esitetään yksityiskohtaisia tietoja sovituista lainoista. Lisäksi mainitaan, sovelletaanko hankkeessa riskinjakojärjestelyä.

Taulukko 3: KIE-maissa 31. joulukuuta 2002 mennessä myönnetyt EIP:n lainat

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 4: Yhteisrahoitushankkeet (milj. euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

LIITE 2

EIP:n luotonanto Välimeren maissa

2.1 Päämäärät ja ensisijaiset tavoitteet

Vauhdittaakseen kasvua Välimeren alueen kumppanuusmaissa Barcelonassa maaliskuussa 2002 kokoontunut Eurooppa-neuvosto pyysi laatimaan uuden merkittävän aloitteen Välimereen alueen maille. EIP vastasi pyyntöön laajentamalla ja uudelleenorganisoimalla toimintansa Välimeren alueella ja kokoamalla rahoituksensa uuteen Euro-Välimeri-alueen investointeja ja kumppanuutta koskevaan rahoitusvälineeseen (FEMIP). FEMIP-ohjelman käynnistivät 15 EU:n jäsenvaltion ja 12 Välimeren alueen kumppanuusmaan valtiovarainministerit Barcelonassa 18. lokakuuta 2002 pidetyssä kokouksessa. Tavoitteena on auttaa Välimeren alueen kumppanuusmaita vastaamaan taloudellisen ja yhteiskunnallisen uudenaikaistamisen ja lisääntyneen alueellisen yhdentymisen haasteisiin, joita päämäärä EU:n ja Välimeren alueen kumppanuusmaiden välisen vapaakauppa-alueen luomisesta vuoteen 2010 mennessä asettaa. FEMIP keskittyy pääasiassa yksityissektorin kehittämiseen. Lisäksi EIP on päättänyt, FEMIP-rahoitus keskittyy alueellisiin yhteistyöhankkeisiin ja terveydenhuollon ja koulutuksen investointeihin. FEMIP tarjoaa teknistä apua hankkeiden ja uudistusten suunnitteluun eri toimialoilla.

Tätä tarkoitusta varten EIP:llä on käytettävissään varoja nykyisen Euro-Välimeri -järjestelyn perusteella, EU:n talousarviosta sen hallinnoitaviksi annettuja riskipääomavaroja sekä tekniseen apuun ja investointitukeen tarkoitettuja varoja, joita unioni on myöntänyt Barcelonan Eurooppa-neuvoston päätösten (maaliskuu 2002) perusteella. EIP vastaa FEMIP-järjestelystä tiiviissä yhteistyössä kaikkien alueen kehittämiseen osallistuvien tahojen kanssa: Euroopan komissio, Euroopan ja Välimeren alueen maiden pankkisektori, monenväliset ja kahdenväliset rahoituslaitokset.

Kaikki EIP:n rahoitushankkeet alueella on koottu FEMIP-ohjelmaan. Siihen kuuluvat seuraavat määrärahat:

(1) EIP:n omiin varoihin pohjautuvien rahoitushankkeiden jatkaminen nykyisen takauksen kattaman Euro-Välimeri-luotonannon ja MEDA-riskipääomajärjestelyn perusteella.

(2) EIP:n omiin varoihin perustuvien lainojen myöntäminen EU:n ja kumppanuusmaiden yhteisiä etuja edistävien hankkeiden rahoittamiseen; lähtökohtana on Nizzassa EIP:lle annettu Euro-Välimeri-kumppanuushankkeen mukainen lainanantovaltuutus (1 miljardi euroa kaudella 2002-2006). Nämä lainat myönnetään EIP:n perussäännön 18 artiklan nojalla, eikä niiden osalta myönnetä EU:n takausta poliittisille tai kaupallisille riskeille.

(3) Barcelonan Eurooppa-neuvoston päätöksen nojalla myönnettiin lisävaroja 1,5 miljardia euroa hankkeiden rahoittamiseen viiden vuoden aikana.

Lainavaltuutukseen perustuva EIP:n luotonanto toteutetaan Välimeren alueella pääasiassa Euro-Välimeri-kumppanuuden puitteissa näiden maiden talouskehityksen tukemiseksi. EIP:n lainoilla tuetaan yksittäisiä investointihankkeita ja globaalilainajärjestelyiden avulla pienempiä hankkeita ja pk-yrityksiä ja samalla vahvistetaan eri maiden rahoitussektoria. Investointipankki myöntää lainoja myös osana Terra-ohjelmaa (Turkey Earthquake Reconstruction and Rehabilitation Action) ja Turkin erityistoimintaohjelmaa (Turkey Special Action Programme, SAP).

EIP:n omiin varoihin perustuvaa luotonantoa täydennetään Euro-Välimeri-kumppanuuden mukaisesti korkotuella (ympäristölainojen osalta) ja yhteisön budjettivaroista osoitetulla ja investointipankin hallinnoimalla riskipääomalla.

Lainavaltuutuksen mukaisen luotonannon lisäksi EIP käynnistää neuvoston pyynnöstä ohjelman, jossa se lainaa omista varoistaan ilman yhteisön budjettitakausta Välimeren alueen kumppanuusjärjestelynsä puitteissa.

2.2 31. joulukuuta 2002 mennessä toteutettujen toimien tulokset ja arviointi

Toinen lainantovaltuutus Välimeren alueen maille (6 425 milj. euroa kaudelle 2000-2007, eli keskimäärin 918 milj. euroa vuodessa) on huomattavasti suurempi (yli 19 %) ensimmäiseen lainanantovaltuutukseen verrattuna (2 310 milj. euroa kaudelle 1997-1999, eli keskimäärin 770 milj. euroa vuodessa).

Toisen valtuutuksen tulokset ovat allekirjoitetuissa lainoissa mitattuina olleet tyydyttävät. Toisen valtuutuksen mukaisia lainoja on haettu suhteellisen paljon, mutta edunsaajaryhmien osuudet ovat muuttuneet merkittävästi. Jäljempänä taulukossa 1 (lainanto maittain kyseisellä kaudella) esitetyt tiedot osoittavat, että omista varoista myönnettiin lainoja 9 maassa, eli kaikissa Välimeren alueen maissa Maltaa, Kyprosta ja Israelia lukuun ottamatta. Turkin osuus oli 24 prosenttia (pl. Terra ja SAP) ja se on hyötynyt eniten neuvoston päätöksen mukaisesta rahoituksesta. Runsaasti rahoitusta saaneita maita ovat Tunisia, Algeria, Marokko ja Egypti, joille myönnettiin paljon rahoitusta myös ensimmäisen valtuutuksen nojalla.

Taulukko 1: EIP:n luotonanto maittain 31. joulukuuta 2002 mennessä

>TAULUKON PAIKKA>

Kun tarkastellaan EIP:n luotonannon toimialakohtaista jakautumista, taulukko 2 osoittaa, että vesihuolto ym., liikenne ja viestintä (ml. tieverkot) ja energia muodostavat EIP:n tuen tärkeimmät kohteet. Energiasektorille on jo myönnetty yli 21 prosenttia kaikista ensimmäisen valtuutuksen nojalla myönnetyistä lainoista. Liikenne- ja viestintäalan osuus oli 6 prosenttia ensimmäisen valtuutuksen aikana, mutta on nyt lisääntynyt huomattavasti.

Suurin osa EIP:n lainoista on myönnetty julkiselle sektorille, sillä infrastruktuureista ja yleishyödyllisistä palveluista vastaavat yritykset ovat useimmissa Välimeren alueen maissa edelleen pitkälti valtion omistuksessa.

Globaalilainoin on sen sijaan tuettu yksityissektorin kehitystä. EIP on tukenut pk-yrityksiä ottamalla käyttöön luotto- ja pääomajärjestelyjä paikallisille pankeille ja sijoittamalla monentyyppisiin pääomasijoitusrahastoihin. EIP:llä on osuuksia useimmissa alueella toimivissa rahastoissa, sillä on ollut uraauurtava rooli rahastojen kehittämisessä ja toiminnallaan se on kannustanut muita sijoittajia tulemaan alueelle. EIP on myös onnistunut tarjoamaan luottojärjestelyjä useimmissa Välimeren alueen maissa. Näin paikalliset pankit ovat voineet tarjota ja niitä on kannustettu tarjoamaan keskipitkän ja pitkän aikavälin lainoja monille pk-yrityksille. Ne ovat edistäneet lukuisien työpaikkojen luomista. EIP:n tuki pk-yrityksille sisälsi myös monenlaisten rahoitustuotteiden tarjoamisen (osakas-, ehdolliset tai pääomalainat). Niitä on tarkoitus kehittää edelleen FEMIP-järjestelyn yhteydessä käyttämällä enemmän riskipääomaa, jonka komissio tarjoaa käyttöön.

Taulukko 2: EIP:n luotonanto maittain ja toimialoittain Välimeren maissa

>TAULUKON PAIKKA>

Julkisten infrastruktuurihankkeiden rahoittaminen on edelleen EIP:n tärkeä tehtävä, sillä nämä hankkeet ovat usein ratkaisevan tärkeitä yksityissektorin kehittymisen tukemiseksi. Osana tukeaan julkisen sektorin hankkeille EIP on pystynyt kohdentamaan huomattavia määriä (25 % koko lainakannasta, eli kolmannes lainoista julkiselle sektorille) selviä ympäristöetuja tuottaville hankkeille. Useimmat näistä hankkeista liittyvät puhtaan veden jakeluun ja viemäröintiin. Muut hankkeet liittyvät jätteiden käsittelyyn tai saastuneiden alueiden kunnostamiseen. Monissa tapauksissa EIP:n tuki tällaisille ympäristöhankkeille on alunperin perustunut teknisen avun ohjelmasta (METAP) rahoitettuihin tutkimuksiin. Näillä aloilla, joilla parantuneiden palvelujen kohtuullinen hinta on usein tärkeää loppukäyttäjille ja joilla ulkoisvaikutukset johtavat usein alhaiseen tuottoasteeseen mutta kansantaloudelliseen hyötyyn, komission varoin rahoitettujen korkotukien saatavuus on osoittautunut tarpeelliseksi.

EIP:n hallitus päätti loppuvuodesta 2000 lisätä terveydenhuollon ja koulutuksen rahoituskelpoisten toimialojen joukkoon. Päätös kuvastaa henkilöstöresurssien merkitystä yksityissektorin kehitykselle. Koska Välimeren alueen maat eivät näytä saavan kilpailuetuja alhaisista kouluttamattoman työvoiman kuluista muiden alueiden tapaan, hyvin koulutettu työvoima on merkittävä tekijä yksityisissä investointipäätöksissä ja varsinkin suorissa ulkomaisissa sijoituksissa. EIP keskittyi aikaisemmin aineellisiin infrastruktuurihankkeisiin, mutta se on nyt pystynyt aloittamaan nopeasti yhteiskunnallisten infrastruktuurien tukemisen monissa maissa. Vaikka EIP:n ensimmäiset toimenpiteet terveydenhuollon ja koulutuksen alalla on suunnattu julkiselle sektorille, on mahdollista, että yksityissektorin hankkeita voidaan tukea tulevaisuudessa, kunhan niiden taloudelliset edut voidaan osoittaa ja saada hankkeille asianmukaiset takaukset. Paikallisen valuutan määräinen rahoitus voi olla sopivaa tällaisille hankkeille, joten riskipääomaa voidaan käyttää takauksina paikalliselle luotonannolle.

Taulukko 3: Välimeren maissa 31. joulukuuta 2002 mennessä myönnetyt EIP:n lainat

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 4: Yhteisrahoitushankkeet (milj. euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

LIITE 3

EIP:n luotonanto Latinalaisessa Amerikassa ja Aasiassa

3.1 Päämäärät ja ensisijaiset tavoitteet

EIP rahoitusta sen piiriin kuuluvissa Aasian ja Latinalaisen Amerikan maissa (ALA) on hallinnoitu siten, että yhteisön politiikkoja on tuettu neuvoston päätöksen nojalla saadun valtuutuksen ehtoja noudattaen.

EIP:n rahoittamien hankkeiden edellytetään olevan sekä Euroopan unionin että sen maan etujen mukaisia, jossa investointi toteutetaan (yksityiskohdat on esitetty jäljempänä taulukossa 4).

Tässä yhteydessä on kiinnitetty erityistä huomiota EU:n ulkomaisten suorien sijoitusten tukemiseen ALA-maissa. Lisäksi on tuettu investointeja, jotka edistävät alueellista yhdentymistä ja vastaanottajamaiden ympäristönsuojelua. EIP aikoo jatkossakin lisätä tukeaan alueellisen yhdentymisen hyväksi ja ympäristöhankkeille sekä hankkeille, joihin liittyy EU:ssa kehitetyn tekniikan siirtoa tai yhteisyrityksiä tai käyttöoikeussopimuksia EU:n yritysten kanssa.

3.2 31. joulukuuta 2002 mennessä toteutettujen toimien tulokset ja arviointi

EIP on myöntänyt ALA-maihin 23 lainaa 14 maan hyväksi. Nykyisen valtuutuksen (ALA III) mukaisia lainoja on tähän mennessä myönnetty yhteensä 1 113 miljoonaa euroa. Määrä vastaa 45:tä prosenttia seitsemän vuoden kaudelle varatusta kokonaismäärästä.

Maantieteellisen jakauman osalta (ks. taulukko 1 jäljempänä) EIP on pyrkinyt säilyttämään mahdollisuuksien mukaan tasapainon näiden kahden alueen ja eri maiden välillä. Tässä suhteessa on syytä muistaa, että valtuutuksessa ei ole asetettu maakohtaisia ylärajoja. Näin ollen saatavilla olevat varat voidaan käyttää kokonaisuudessaan konkreettisiin investointimahdollisuuksiin. Aasiassa 1990-luvun lopulla vallinnut talouskriisi vaaransi sijoitusilmapiirin ja selittää pitkälti epätasapainon vuoden 2002 lopussa. Lisäksi on jossain määrin suosittu alueita tai maita, jotka vahvistavat yhteyksiään EU:hun (ASEAN-maat ja Mercosur). EIP:n lainojen prosentuaalinen jakauma vastaa pääpiirteissään EU:n ulkomaisten suorien sijoitusten maantieteellistä jakaumaa ALA-maissa.

Suuri osa lainoista (85 %) myönnettiin yksityissektorin lainaajille, varsinkin EU:n sijoittajien tukemiseksi alueella. Samalla otettiin huomioon tasapuolinen jakautuminen eri EU-maista olevien aloitteentekijöiden kesken.

EIP tekee mahdollisuuksien mukaan yhteistyötä monenvälisten kehitysyhteisöjen (Asian Development Bank, Inter American Development Bank, International Finance Corporation) ja alueellisten kehityspankkien kanssa. Yhteistyö on ollut aktiivista myös Euroopan pankkialan kanssa sekä suoran yhteisen rahoituksen että takausten osalta. Tarkasteltavalla kaudella EIP on yhteisrahoittanut 20 hanketta (ks. taulukko 5 jäljempänä).

Taulukko 1: EIP:n luotonanto maittain 31. joulukuuta 2002 mennessä

>TAULUKON PAIKKA>

*Globaalilaina Costa Ricalle, El Salvadorille, Guatemalalle, Hondurasille ja Nicaragualle

Taulukko 2: EIP:n luotonanto maittain ja toimialoittain Latinalaisen Amerikan ja Aasian maissa

>TAULUKON PAIKKA>

Rahoituksen toimialakohtaisessa jakautumisessa saavutettiin kohtuullinen tasapaino ja monipuolisuus. Tärkeimmät alat olivat energia ja ympäristö, teollisuus sekä liikenne ja viestintä. Syynä tähän voi olla se, että EIP:n toiminta ALA-maiden yksityissektorilla on pääasiassa markkina/toimialalähtöistä.

Valinnoillaan EIP on tukenut erityisesti sellaisia hankkeita, jotka ovat parantaneet huomattavasti palveluja resurssien tehokkaamman käytön avulla ja kohentaneet ympäristötilannetta.

Lisäksi EIP on jatkanut pyrkimyksiään tarjota rahoituksensa tuomia etuja pk-yrityksille globaalilainojen kautta. Nykyisen valtuutuksen nojalla myönnetyistä varoista 9 prosenttia on kohdennettu tällaisiin hankkeisiin. Osuuden odotetaan nousevan tulevaisuudessa.

Taulukko 3: Latinalaisen Amerikan ja Aasia maissa 31. joulukuuta 2002 mennessä myönnetyt EIP:n lainat

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 4: Yhteisen edun mukaiset hankkeet Latinalaisen Amerikan ja Aasian maissa

>TAULUKON PAIKKA>

Taulukko 5: Yhteisrahoitushankkeet (milj. euroa)

>TAULUKON PAIKKA>

* International Finance Corporation, Asian Development Bank, Inter-American Development Bank

** esim. KfW, BNDES (National Bank of Brasilian Development)

LIITE 4

EIP:n luotonanto Etelä-Afrikan tasavallassa

4.1 Päämäärät ja ensisijaiset tavoitteet

Kun entinen apartheid-järjestelmä lakkautettiin ja Etelä-Afrikan tasavallalle valittiin hallitus demokraattisin vaalein, neuvosto pyysi EIP:tä aloittamaan maassa lainaohjelman. Vuonna 1995 allekirjoitettiinkin ensimmäinen puitesopimus EIP:n ja Etelä-Afrikan välillä. Euroopan komissiolla oli noin 130 miljoonan euron vuosittainen avustus- ja tukiohjelma, joka oli suunnattu Etelä-Afrikkaan. EIP:n rahoitus nähtiin täydentävänä rahoituslähteenä EU:n tukiohjelmalle.

EIP:n ohjelman tavoitteena on edistää talouden kehitystä Etelä-Afrikassa pääasiassa talouskasvun kautta. Se kiinnittää erityistä huomiota pitkään eri väestöryhmien välillä vallinneisiin eroihin ja tarpeeseen parantaa heikommassa asemassa olevien väestönosien elinolosuhteita ja taloudellista riippumattomuutta.

4.2 31. joulukuuta 2002 mennessä toteutettujen toimien tulokset ja arviointi

Vuoden 2002 loppuun mennessä valtuutuksen mukaisista määrärahoista oli sidottu 30 prosenttia ja maksettu 18 prosenttia, mikä vastaa hyvin tavoitetta.

Lainanottajat ja rahoitetut alat: Ohjelman alussa EIP käynnisti sittemmin säännölliseksi muuttuneen yhteydenpidon Etelä-Afrikan valtionkassan kanssa (entinen valtiovarainministeriö), jonka tarkoituksena on tarkastella EIP:n ohjelman suuntaamista sekä sitä, minkätyyppisiä lainaajia ja hankkeita EIP:n olisi pyrittävä tukemaan.

Yleisesti sovittiin, että rahoitusta olisi annettava keskushallintoyksiköiden (kuten vesihuoltopalveluihin), osittain valtion omistuksessa olevien laitosten (kuten Development Bank of Southern Africa ja Eskom) ja yksityissektorin käyttöön (pankit ja teollisuusyritykset). Tämä päämäärä on saavutettu, sillä EIP:n lainoja on myönnetty sekä julkisen että yksityisen sektorin yhteisöille.

Taulukko 1: EIP:n luotonanto Etelä-Afrikan tasavallassa

>TAULUKON PAIKKA>

EIP:n rahoituksen ominaisuudet - laina-aika ja valuutta: EIP:n rahoitus Etelä-Afrikassa on ollut houkuttelevaa pääasiassa seuraavista syistä:

- Pitkä laina-aika: Etelä-Afrikka pystyy hankkimaan lyhyen ja keskipitkän ajan luottoja ulkomaisilta pääomamarkkinoilta, mutta ne eivät sovellu pitkän aikavälin kehitystyön rahoittamiseen, sillä varat voidaan siirtää maasta pois yhtä nopeasti kuin ne on sinne sijoitettu. EIP:n tarjoama rahoitusjärjestely on ollut erittäin hyödyllinen tässä suhteessa, sillä pisimmillään se mahdollistaa 25 vuoden laina-ajan pitkän aikavälin infrastruktuurihankkeille.

- Paikallisen valuutan määräinen rahoitus: EIP:n AAA-luottoluokitus ja melko edistyneet randimarkkinat ovat yhdessä mahdollistaneet sen, että EIP on voinut laskea liikkeeseen euro/randimääräisiä joukkolainoja ja toteuttaa randimääräisen rahamarkkinaoperaation. Näin se on voinut myöntää luottonsa paikallisille lainaajille randimääräisinä. Tämä on osoittautunut erityisen hyödyllisiksi paikallisia markkinoita palvelevissa hankkeissa. Yleensä kyseessä ovat yleishyödylliset laitokset, joiden tulot ovat paikallisen valuutan määräisiä. Niiden luotot EIP:ltä ovat laina-ajaltaan pitkiä ja näin voidaan välttää mahdolliset valuuttakurssiriskit.

Riskipääomaa uusille yrittäjille: Konsultoituaan Etelä-Afrikan viranomaisia komissio pyysi EIP:tä hoitamaan vuonna 2001 osan (50 milj. euroa) sen tukiohjelmasta, jolla myönnettiin riskipääomarahoitusta ja etenkin oman pääoman ehtoista rahoitusta uusille yrittäjille maassa epäedullisessa asemassa olevista väestöryhmistä. Tämän ohjelman mukainen rahoitus kanavoitiin aiemmin Industrial Development Corporation of South African kautta. Ohjelma on käynnistynyt erittäin lupaavasti. Käynnistämisen jälkeen maaliskuussa 2002 siitä on sen ensimmäisen kuuden toimintakuukauden aikana rahoitettu 25 hanketta (17 prosenttia saatavilla olevasta rahoituksesta).