Erään viinialan nimityksen tuote-eritelmän vakiomuutoksen hyväksymistä koskevan tiedonannon julkaiseminen (komission delegoidun asetuksen (EU) 2019/33 17 artiklan 2 ja 3 kohta)

(2021/C 486/10)

Tämä tiedonanto julkaistaan komission delegoidun asetuksen (EU) 2019/33 (1) 17 artiklan 5 kohdan mukaisesti.

YHTENÄISEN ASIAKIRJAN VAKIOMUUTOSTA KOSKEVA TIEDONANTO

”Côtes de Duras”

PDO-FR-A0165-AM01

Tiedonannon päivämäärä: 1. lokakuuta 2021

HYVÄKSYTYN MUUTOKSEN KUVAUS JA PERUSTELUT

1. Virallinen geokoodi

Maantieteellisen alueen ja välittömässä läheisyydessä sijaitsevan alueen kunnat on päivitetty virallisen geokoodin mukaisesti.

Alueen rajat pysyvät samoina.

Muutetaan yhtenäisen asiakirjan 6 ja 9 kohtaa.

2. Roseeviinit

Lisätään rypälelajikkeet Sémillon B, Sauvignon B, Sauvignon gris G ja Muscadelle B roseeviinien valmistuksessa sallittujen toissijaisten lajikkeiden luetteloon.

Toissijaisten lajikkeiden osuus saa olla enintään 20 prosenttia tilan viljelyalasta.

Sekoituksissa kaikkien toissijaisten lajikkeiden osuus saa olla enintään 20 prosenttia, josta yhteensä enintään 10 prosenttia lajikkeita Sauvignon B ja Sauvignon gris G ja 10 prosenttia lajiketta Muscadelle B.

Roseeviineihin lisätään valkoisia rypälelajikkeita, jotta voidaan varmistaa niiden raikkaus ja aistinvarainen ominaisluonne, joita tietyt ilmasto-olot (erityisesti rypäleiden kypsymisen alkuvaiheen jälkeiset korkeat lämpötilat) voivat heikentää.

Tällä lisäyksellä ei ole vaikutusta tuotteen laatuun.

Tämä muutos ei aiheuta muutoksia yhtenäiseen asiakirjaan.

3. Viljelylohkokohtainen keskimääräinen enimmäistuotos

Kuivien valkoviinien viljelylohkokohtaista keskimääräistä enimmäistuotosta on tarkistettu alaspäin vastaamaan puna- ja roseeviinien tasoa tarkastustoimien helpottamiseksi.

Tämä muutos ei aiheuta muutoksia yhtenäiseen asiakirjaan.

4. Viininvalmistuskäyttöön tarkoitetut hiilet

Hiilten käyttö on ollut aiemmin kielletty, mutta vastedes niitä saa käyttää rajoitetusti ja vähäisessä määrin: ”Roseeviinien valmistuksessa sallitaan viininvalmistukseen tarkoitettujen hiilten käyttö rypäleen puristemehuissa niin, että tietyn viininvalmistajan tietystä sadosta valmistamien roseeviinien määrästä enintään 20 prosentissa on lupa käyttää tällaisia hiiliä.” Tavoitteena on kohdentaa hiilten käyttö eriin, jotka ovat aistinvaraisesti tai analyyttisesti heikkolaatuisia (erityisesti hapettumisilmiöihin liittyvä aromien muuttuminen), muuttamatta kuitenkaan tuotteen ominaislaatua.

Sama muutos on tehty yhtenäisen asiakirjan 5.1 kohtaan.

5. Viittaus valvontaelimeen

Valvontaelintä koskevan viittauksen sanamuotoa on tarkistettu sen yhdenmukaistamiseksi muiden nimitysten tuote-eritelmien kanssa. Muutos on puhtaasti toimituksellinen.

Tämä muutos ei aiheuta muutoksia yhtenäiseen asiakirjaan.

YHTENÄINEN ASIAKIRJA

1. Nimi/nimet

Côtes de Duras

2. Maantieteellisen merkinnän tyyppi:

SAN – Suojattu alkuperänimitys

3. Rypäletuotteiden luokat

1. Viini

4. Viinin/viinien kuvaus

1. Puna- ja roseeviinit

LYHYT KIRJALLINEN KUVAUS

Puna- ja roseeviinit ovat kuivia hiilihapottomia viinejä. Punaviinien omenahappopitoisuus on pakkausvaiheessa enintään 0,4 grammaa litrassa. Puna- ja roseeviineissä käymiskykyisten sokereiden (glukoosi ja fruktoosi) pitoisuus on enintään 3 grammaa litrassa.

Väkevöinnin jälkeen puna- ja roseeviinien kokonaisalkoholipitoisuus on enintään 13 tilavuusprosenttia. Haihtuvien happojen pitoisuus ja kokonaisrikkidioksidipitoisuus ovat unionin sääntelyn mukaisia. Puna- ja roseeviinien luonnollinen vähimmäisalkoholipitoisuus on 10,5 tilavuusprosenttia. Punaviineille ovat tavallisesti tunnusomaisia lajikkeen Merlot N ja toissijaisesti lajikkeen Cot N pehmeys ja pyöreys, jotka yhdistyvät lajikkeiden Cabernet franc N ja Cabernet sauvignon N tanniinisuuteen. Viinien malolaktinen käyminen on toteutettava ennen pakkaamista niiden luontaisen hapokkuuden hillitsemiseksi.

Roseeviinit, jotka valmistetaan yleensä rypälelajikkeiden sekoituksista, ovat kuivia. Niissä on miellyttävää hedelmäisyyttä ja kiehtovaa raikkautta. Rypäleiden säilyttämiseksi sellaisenaan ennen viiniytystä tai supistavien tanniinien uuttumisen estämiseksi tiettyjen laitteiden käyttö on kielletty.

YLEISET ANALYYTTISET OMINAISUUDET

Yleiset analyyttiset ominaisuudet Kokonaisalkoholipitoisuus enintään (til-%) Todellinen alkoholipitoisuus vähintään (til-%) Vähimmäishappopitoisuus Haihtuvien happojen pitoisuus enintään (milliekvivalenttia/litra) Kokonaisrikkidioksidipitoisuus enintään (mg/litra)

2. Valkoviinit

LYHYT KIRJALLINEN KUVAUS

Hiilihapottomat valkoviinit ovat kuivia, puolimakeita tai makeita.

Kuivissa valkoviineissä käymiskykyisten sokereiden pitoisuus on enintään 3 g/l. Muissa valkoviineissä käymiskykyisten sokereiden pitoisuus on yli 12 g/l ja todellinen alkoholipitoisuus on vähintään 10,5 tilavuusprosenttia. Väkevöinnin jälkeen kuivien valkoviinien kokonaisalkoholipitoisuus on enintään 13 ja muiden valkoviinien 14 tilavuusprosenttia.

Kuivien valkoviinien luonnollinen vähimmäisalkoholipitoisuus on 10,5 tilavuusprosenttia ja muiden valkoviinien 11,5 tilavuusprosenttia.

Haihtuvien happojen pitoisuus ja kokonaisrikkidioksidipitoisuus ovat unionin sääntelyn mukaisia.

Rypälelajikkeiden monimuotoisuus ja lajikkeiden sekoittamista koskevat säännöt suosivat kahdentyyppisten kuivien valkoviinien kehittymistä: Yhtäältä kuivat valkoviinit voivat olla erittäin hedelmäisiä ja raikkaita. Niiden voimakkaimpia aromeja ovat puksipuu tai mustaherukan silmut, ja ne valmistetaan tavallisesti Sauvignon B -lajikkeesta. Toisaalta kuivat valkoviinit voivat olla moniulotteisia ja täyteläisiä. Lajikkeilla, kuten Muscadelle B ja Sémillon B, niihin saadaan hiukan pyöreyttä ja täyteläisyyttä. Merkintä ”sec” (kuiva) on pakollinen näiden molempien viinityyppien merkinnöissä.

Puolimakeat valkoviinit valmistetaan pääosin lajikkeesta Sémillon B ja toissijaisesti lajikkeesta Muscadelle B. Ne ovat yleensä runsaita ja kohtuullisen voimakkaita, ja niissä on kypsien hedelmien ja toisinaan kandeerattujen hedelmien aromeja. Muilla rypälelajikkeilla suutuntumaan tuodaan raikkautta ja parannetaan näin viinin kypsymisominaisuuksia.

YLEISET ANALYYTTISET OMINAISUUDET

Yleiset analyyttiset ominaisuudet Kokonaisalkoholipitoisuus enintään (til-%) Todellinen alkoholipitoisuus vähintään (til-%) Vähimmäishappopitoisuus Haihtuvien happojen pitoisuus enintään (milliekvivalenttia/litra) Kokonaisrikkidioksidipitoisuus enintään (mg/litra)

5. Viininvalmistusmenetelmät

5.1. Erityiset viininvalmistusmenetelmät

1. Erityinen viininvalmistusmenetelmä

Vettä poistavat väkevöintimenetelmät ovat sallittuja punaviinien osalta enintään 10 prosentin pitoisuuteen saakka. Käsiteltävän erän luonnollista alkoholipitoisuutta voidaan nostaa enintään yhden tilavuusprosentin verran. Roseeviinien valmistuksessa sallitaan viininvalmistukseen tarkoitettujen hiilten käyttö rypäleen puristemehuissa niin, että tietyn viininvalmistajan tietystä sadosta valmistamien roseeviinien määrästä enintään 20 prosentissa on lupa käyttää tällaisia hiiliä. Väkevöinnin jälkeen puna- ja roseeviinien ja kuivien valkoviinien kokonaisalkoholipitoisuus on enintään 13 tilavuusprosenttia ja muiden valkoviinien enintään 14 prosenttia. Edellä esitettyjen määräysten lisäksi viininvalmistusmenetelmien on oltava unionin tasolla ja Ranskan maatalous- ja merikalastuslaissa (Code rural et de la pêche maritime) asetettujen velvoitteiden mukaisia.

2. Viljelykäytäntö

Viiniköynnösten vähimmäisistutustiheys on 4 000 köynnöstä hehtaarilla. Köynnösrivien välinen etäisyys saa olla enintään 2,50 metriä. Kullakin köynnöksellä on enintään 2,50 neliömetriä maa-alaa. Tämä maa-ala saadaan kertomalla rivien väliset etäisyydet samalla rivillä olevien köynnösten välisellä etäisyydellä. Tätä istutustiheyttä voidaan alentaa 3 300 köynnökseen hehtaaria kohden silloin, kun istutettavat köynnökset on tarkoitettu kuivan valkoviinin tuotantoon. Tällöin köynnösrivien välinen etäisyys saa olla enintään 3 metriä, ja samalla rivillä olevien köynnösten välisen etäisyyden on oltava yli 0,85 metriä.

Viiniköynnösten leikkauksessa käytetään seuraavia tekniikoita:

— yksin- tai kaksinkertainen Guyot-leikkaus;

— matalaleikkaus Royat- tai viuhkaleikkauksena;

— pitkä juoksijaleikkaus.

Silmujen poistamisen jälkeen kussakin lajikkeen Sauvignon B ja lajikkeen Sauvignon gris G köynnöksessä saa olla enintään 15 silmua ja muiden lajikkeiden köynnöksissä 13 silmua.

Mikäli viiniköynnösten tiheys on alle 4 000 köynnöstä hehtaarilla, silmujen poistamisen jälkeen kussakin lajikkeen Sauvignon B ja lajikkeen Sauvignon gris G köynnöksessä saa olla enintään 18 silmua ja muiden lajikkeiden köynnöksissä 15 silmua.

Keinokastelu on kielletty.

5.2. Enimmäistuotokset

1. Puna- ja roseeviinit

66 hehtolitraa hehtaaria kohden

2. Kuivat valkoviinit

72 hehtolitraa hehtaaria kohden

3. Muut kuin kuivat valkoviinit

66 hehtolitraa hehtaaria kohden

6. Rajattu maantieteellinen alue

Viinirypäleet korjataan ja viiniytetään ja viinit valmistetaan (26. helmikuuta 2020 päivätyn virallisen geokoodin mukaan) seuraavien Lot-et-Garonnen departementin kuntien alueella: Auriac-sur-Dropt, Baleyssagues, Duras, Esclottes, Loubès-Bernac, Moustier, Pardaillan, Saint-Astier, Saint-Jean-de-Duras, Saint-Sernin, Sainte-Colombe-de-Duras, Sauvetat-du-Dropt (La), Savignac-de-Duras, Soumensac ja Villeneuve-de-Duras.

7. Pääasiallinen rypälelajike (pääasialliset rypälelajikkeet)

Cabernet franc N

Cabernet-Sauvignon N

Chenin B

Colombard B

Mauzac B

Merlot N

Muscadelle B

Ondenc B

Sémillon B

Ugni blanc B

8. Yhteyden/yhteyksien kuvaus

8.1. Yhteyden kannalta merkitykselliset luontoon liittyvät tekijät

Maantieteellinen alue, jonka rajana on etelässä Droptin laakso, on Entre-Deux-Mers-nimisen tasangon jatke 70 kilometriä Bordeaux’sta itään Garonnen ja Dordognen laaksojen välisen alueen keskivaiheilla. Maantieteellisen alueen pohjoisosassa on Dordognen ja Garonnen valuma-alueiden välinen vedenjakaja. Suoraan etelään antavaa tasankoa leimaa sitä halkova hydrografinen verkko, johon kuuluvat seuraavat purot: lännessä Dousset, keskiosassa Dourdèze ja idässä Malromé ja Escourrou. Maantieteellinen alue vastaa 15:tä Duras’n kantonin kuntaa.

Maisemalle on tunnusomaista kukkuloiden ja enemmän tai vähemmän jyrkkäreunaisten pienten laaksojen vuorottelu. Maaston kumpuilevuus on yhteydessä pintaan nousseiden molassien murenevuuteen ja alla olevan kalkkikiviaineksen karstiutumiseen. Rinteiden puolivälissä ja myös kukkuloiden yläosassa kovat kalkkikivipaljastumat muodostavat pieniä jyrkänteitä, jotka erottuvat maisemassa selvästi.

Herkimmin murenevat geologiset muodostumat ovat kukkuloiden alaosassa Fronsadais’n molassia ja harjanteiden huipulla Agenais’n molassia. Rinteiden keskivaiheilla esiintyy Castillonin kalkkikiveä, joka on valkoista, kalkkipitoista ja enemmän tai vähemmän halkeilevaa. Agenais’n molassien huipulla on hyvin paikallisesti nähtävissä Agenais’n valkoista kalkkikiveä. Tätä valkoista, kovaa ja huokoista kalkkikiveä esiintyy erityisesti Loubès-Bernacin ja Soumensacin kuntien alueella, jossa se muodostaa tasangon ja synnyttää kiviaineksen dekalsifikaation seurauksena savimaata. Fronsadais’n molassit ovat synnyttäneet ruskeaa savimaata, joka on toisinaan soraista. Tätä maata käytetään viininviljelyyn ainoastaan Droptin laakson routimattomilla alueilla. Castillonin kalkkikivi synnyttää pintaan kohotessaan hyvin karuja rendzinoita, joilla viljelyä on hankalaa harjoittaa. Alue on valtaosin katajanummea. Kun maaperä on hiukan paksumpaa, viiniköynnökset voivat hyötyä karusta ja erittäin hyvin vettä läpäisevästä maa-aineksesta. Agenais’n molassit tuovat mukanaan dekarbonoitua ja usein hyvin huuhtoutunutta maa-ainesta. Maan peittyminen tuulen tuomalla hiuemaalla mahdollistaa runsaasti silttiä sisältävän maa-aineksen (ransk. boulbène) muodostumisen. Rajattu viljelyalue, jonka pinta-ala on 9 871 hehtaaria, käsittää juuri ja juuri puolet maantieteellisestä alueesta.

Valtameri-ilmasto tuo sateita ympäri vuoden, runsaimmat sateet saadaan talvella ja toukokuussa. Lämpötilat ovat keväällä leutoja, mikä saa viiniköynnöksen kasvujakson alkamaan varhain. Myöhäissyksyt ovat aurinkoisia, välillä niitä edeltää sateinen kausi päiväntasauksen aikaan. Akvitanian perinteiset lajikkeet ovat kehittyneet tällä alueella täysin luontaisesti sopeutumalla ympäristöön.

8.2. Yhteyden kannalta merkitykselliset inhimilliset tekijät

Guyenne oli Englannin vallan alla 1000-luvulta 1300-luvulle. Tällä ajanjaksolla Duras’n alueen viinikauppa alkoi kehittyä myönteisesti sen ansiosta, että ”Haut-Pays”-alueen (ylämaan) viinejä vietiin Englantiin. Nimellä ”Haut-Pays” tarkoitettiin kaikkia Bordeaux’n yläpuolella sijaitsevia viinitarhoja, joiden viinejä kuljetettiin kaupattaviksi Dordognea ja Garonnea pitkin. Bordeaux’n alueen harjoittamaan protektionistiseen politiikkaan tehtiin vanhan hallitusmuodon (Ancien Régime) aikakaudella muutamia kevennyksiä. Niinpä ”Haut-Pays”-alueen viineistä suoritettiin kaksinkertainen vero (double marque), kun taas Duras’n alueen viineistä maksettiin vain puolikasta veroa (demi-marque). Duras’n herttua sai 1600-luvulla jopa luvan pakata vuosittain 1 000 tonnia Duras-viiniä Bordeaux’n tynnyreihin.

Côtes de Duras -viinien tuotannossa keskityttiin 1900-luvun alussa pääasiassa puolimakeisiin valkoviineihin, kuten Bergerac-viiniin, jotka olivat Pariisin alueella suuressa suosiossa. Toisen maailmansodan jälkeen tämäntyyppinen tuote oli kuitenkin menettänyt suosionsa kuluttajien keskuudessa, mikä pakotti viininvalmistajat kehittämään tuotantoaan.

Vuonna 1924 perustettiin Duras’n kantonin viinien suojelemiseksi etujärjestö, jonka tavoitteena oli alkuperänimityksen ”Vin du canton de Duras” tunnustaminen. Koska viininvälittäjä oli riitauttanut tämän nimen, Agenin siviilituomioistuin ratkaisi asian 28. kesäkuuta 1927. Tuomiossa täsmennetään seuraavaa: ”Vaikka Duras’n kantonin kukkuloiden kasvualue ei anna alueen viineille laatuviineille (grand cru) ominaisia bukeita, kasvualueella pystytään kuitenkin valmistamaan ensiluokkaisia ja kuluttajien yksimielisesti arvostamia viinejä.” Tuomari määritteli Duras-viinit ”hedelmäisiksi ja väkeviksi viineiksi, joiden omaleimaisuus paljastaa niiden alkuperän”. Tarkistettu alkuperänimitys ”Côtes de Duras” tunnustettiin 16. helmikuuta 1937 valkoviinien ja punaviinien osalta. Siirtyminen punaisiin lajikkeisiin ja Sauvignon B -lajikkeeseen oli 1960-luvun alussa hyvässä vauhdissa Bordeaux’n alueella, ja Duras’n viininvalmistajat seurasivat perässä samalla, kun talousnäkymät olivat jatkuvassa muutoksessa. Sauvignon B -lajikkeesta tuotetut kuivat valkoviinit olivat vuodesta 1970 lähtien alueen lippulaivatuotteita. Viiniytyslämpötilojen hallinta kehittyi ennen muuta yhteisinvestointien ansiosta, mikä mahdollisti viinien valmistamisen Sauvignon B -lajikkeesta niin, että viinien aromit ovat hyvin tunnusomaisia ja kuluttajan on ne helppo tunnistaa.

Tuona aikana perustettiin Duras’n osuustoiminnallinen viinikellari, joskin läheinen Girondessa sijaitseva kellari tuotti jo 20 prosenttia tarkistetun alkuperänimityksen saaneista viineistä. Vuonna 1985 toimialaunioni otti hoitaakseen viinien menekinedistämisen, ja mainitut kaksi kellaria yhdistyivät vuonna 1998. Samaan aikaan Duras’n alueen toimijat pääsivät hyötymään naapurissa sijaitsevan Bordeaux’n viinitieteilijöiden punaviinien viiniytysprosesseja koskevasta osaamisesta, mikä luonnostaan käynnisti roseeviinien tuotannon.

Vuonna 2009 punaviinien keskimääräinen tuotanto oli 65 000 hehtolitraa ja roseeviinien keskimääräinen tuotanto 5 000 hehtolitraa. Kuivien valkoviinien tuotanto oli 40 000 hehtolitraa, kun taas suoraan pulloissa kaupan pidettävien puolimakeiden valkoviinien tuotanto jäi alle 2 000 hehtolitraan. Rypälelajikkeiden monimuotoisuus, viinitarhan lajikkeiden suhteellisia osuuksia koskevat säännöt ja lajikkeiden sekoittamista koskevat säännöt suosivat kahdentyyppisten kuivien valkoviinien kehittymistä: Yhtäältä kuivat valkoviinit voivat olla erittäin hedelmäisiä ja raikkaita. Niiden voimakkaimpia aromeja ovat puksipuu tai mustaherukan silmut, ja ne valmistetaan tavallisesti yksinomaan Sauvignon B -lajikkeesta. Toisaalta kuivat valkoviinit voivat olla moniulotteisia ja täyteläisiä. Lajikkeilla, kuten Muscadelle B ja Sémillon B, niihin saadaan hiukan pyöreyttä ja täyteläisyyttä. Merkintä ”sec” (kuiva) on pakollinen näiden molempien viinityyppien merkinnöissä.

Puolimakeat valkoviinit valmistetaan pääosin lajikkeesta Sémillon B ja toissijaisesti lajikkeesta Muscadelle B. Ne ovat yleensä runsaita ja kohtuullisen voimakkaita, ja niissä on kypsien hedelmien ja toisinaan kandeerattujen hedelmien aromeja. Sekoituksissa muilla rypälelajikkeilla suutuntumaan tuodaan raikkautta ja parannetaan näin viinin kypsymisominaisuuksia.

Punaviineille ovat tavallisesti tunnusomaisia lajikkeen Merlot N ja toissijaisesti lajikkeen Cot N pehmeys ja pyöreys, jotka yhdistyvät lajikkeiden Cabernet franc N ja Cabernet sauvignon N tanniinisuuteen. Viinien malolaktinen käyminen on toteutettava ennen pakkaamista niiden luontaisen hapokkuuden hillitsemiseksi.

8.3. Tekijä

Roseeviinit, jotka valmistetaan yleensä rypälelajikkeiden sekoituksista, ovat kuivia. Niissä on miellyttävää hedelmäisyyttä ja kiehtovaa raikkautta. Rypäleiden säilyttämiseksi sellaisenaan ennen viiniytystä tai supistavien tanniinien uuttumisen estämiseksi tiettyjen laitteiden käyttö on kielletty. Dropt ja sen sivulaaksot halkovat harjanteita ja niissä on viininviljelyyn aurinkoisia rinteitä. Viljelyalueen rajauksessa otetaan näin ollen huomioon topografiset perusteet. Viininviljelijät joutuvat usein kilpailemaan parhaista viljelylohkoista alueella paljon harjoitettavan puunhoitoelinkeinon kanssa. Puolimakean valkoviinin tuotanto perustuu siihen seikkaan, että Sémillon B -lajiketta viljellään valtameri-ilmastossa, jossa varhaiset aamut ovat syksyisin kosteita ja iltapäivät aurinkoisia, mikä luo suotuisat olosuhteet rypäleiden ylikypsymiselle ja jalohomeen mahdolliselle kehittymiselle Botrytis cinerea -sienen vaikutuksesta.

Eri molassikerrokset, jotka ovat enemmän tai vähemmän huuhtoutuneita ja joiden savipitoisuus vaihtelee runsaasti silttiä sisältävässä maa-aineksessa, soveltuvat hyvin Sauvignon B -lajikkeen viljelyyn. Tässä maaperässä lajikkeeseen kehittyy niitä aromaattisia ominaisuuksia, jotka ovat korvaamattomia ilmaisuvoimaisten kuivien valkoviinien tuotannolle.

Dekalsifikaation seurauksena muodostuva savimaa ja aurinkoisten myöhäissyksyjen suotuisat olosuhteet edistävät tummien lajikkeiden kypsymistä niin, että ne antavat punaviineille hyvän tanniinisen pohjan.

Tuottajat ovat osanneet hyödyntää alueensa antamia mahdollisuuksia valitsemalla viininviljelyyn parhaiten soveltuvia viljelylohkoja ja kehittämällä tekniikoita valkoviinien käymislämpötilojen hallintaan ja punaviinien tanniinien uuttamiseen.

Bordeaux-viineiksi kutsuttuihin viineihin laskettiin 1500-luvun alussa kuuluviksi muun muassa viinit ”Graves”, ”Médoc” ja ”Blayais” sekä ”vastavalloitetun maan” (pays de nouvelle conquête) viinit. Tällä ”valloituksella” tarkoitettiin nöyrtyneiden sielujen kääntymystä useissa vaikutusvaltaisissa seurakunnissa ja tuomiopiireissä, kuten Montravelin, Sainte-Foyn tai esimerkiksi Duras’n herttuakunnan tuomiopiireissä. Frans I kannusti istuttamaan viiniköynnöksiä Duras’n alueen kukkuloille, ja Valois-hallitsijasuku piti alueen viiniä ”jumalten juomana”.

Duras’n alue ei säästynyt toinen toistaan seuranneilta kriiseiltä (sodat, kaupanesteet, viinikirvan aiheuttama kriisi, ”Haut-Pays”-alueen ulossulkeminen), mutta viininviljelyala ei antanut periksi ja osasi mukautua. Tuotanto jakautuu lähes tasan osuustoiminnallisten viinikellarien ja itsenäisten viinikellarien kesken. Maatalousmatkailun kehittyminen on mahdollistanut sen, että suoramyynnistä on tullut viinien kaupan pitämisen vallitseva muoto – sen osuus kaupan pidetyistä määristä on 60 prosenttia. Kaupan pidetyistä määristä 15 prosenttia myydään Pohjois-Eurooppaan, joten viinien maine on levinnyt laajalle Akvitanian ja Ile-de-Francen alueilta, joilla tarkistetun alkuperänimityksen ”Duras” saaneiden viinien maine on syntynyt.

9. Olennaiset lisäedellytykset (pakkaaminen, merkinnät, muut vaatimukset)

Oikeudellinen kehys:

Kansallinen lainsäädäntö

Lisäedellytyksen tyyppi:

Merkintöihin liittyvät täydentävät määräykset

Edellytyksen kuvaus:

Sana ”sec” on pakollinen niiden valkoviinien merkinnöissä, joissa käymiskykyisten sokereiden (glukoosi + fruktoosi) pitoisuus on enintään 3 grammaa litrassa.

Tarkistetun alkuperänimityksen ”Côtes de Duras” saaneiden viinien merkinnöissä voidaan täsmentää suurempi maantieteellinen yksikkö ”Sud-Ouest”. Tämä suurempi maantieteellinen yksikkö voidaan mainita myös kaikentyyppisissä esitteissä ja astioissa. Suurempi maantieteellinen yksikkö voidaan kirjoittaa kirjaimin, jotka ovat korkeudeltaan ja leveydeltään enintään yhtä suuria kuin kirjaimet, joilla tarkistettu alkuperänimitys kirjoitetaan.

Oikeudellinen kehys:

Kansallinen lainsäädäntö

Lisäedellytyksen tyyppi:

Tuotantoa rajatulla maantieteellisellä alueella koskeva poikkeus

Edellytyksen kuvaus:

Välittömässä läheisyydessä sijaitseva alue käsittää viiniytystä ja viinien valmistusta koskevan poikkeuksen mukaisesti seuraavien kuntien alueen (26. helmikuuta 2020 päivätyn virallisen geokoodin mukaan):

— Dordognen departementti:

Seuraavat kunnat kokonaisuudessaan: Sadillac, Thénac.

Seuraava kunta osittain: Saint-Julien-Innocence-Eulalie, ainoastaan entisen Sainte-Eulalie-d’Eymet’n kunnan alue (tämä kunta sulautui Saint-Julien-Innocence-Eulalien kuntaan 1. tammikuuta 2019).

— Gironden departementti: Dieulivol, Landerrouat, Lèves-et-Thoumeyragues (Les), Margueron, Monségur, Pellegrue, Riocaud, Saint-Avit-Saint-Nazaire.

— Lot-et-Garonnen departementti: Lévignac-de-Guyenne, Mauvezin-sur-Gupie, Monteton, Roumagne.

Linkki tuote-eritelmään

http://info.agriculture.gouv.fr/gedei/site/bo-agri/document_administratif-918e1e36-8c05-4755-8ea3-a2acdf360f18

(1) EYVL L 9, 11.1.2019, s. 2.