Alueiden komitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle - Kohti maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa"

(2003/C 128/07)

ALUEIDEN KOMITEA, joka

ottaa huomioon Euroopan komission tiedonannon "Kohti maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa" KOM(2002) 179 lopullinen,

ottaa huomioon komission 12. huhtikuuta 2002 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 265 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla tekemän päätöksen pyytää kyseisestä aiheesta komitean lausunto,

ottaa huomioon työvaliokuntansa 12. maaliskuuta 2002 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu "kestävä kehitys" -valiokunnan tehtäväksi,

ottaa huomioon lausuntonsa aiheesta "Kuudes ympäristöä koskeva Euroopan yhteisön toimintaohjelma", CdR 36/2001 fin(1),

ottaa huomioon "kestävä kehitys" -valiokunnan joulukuun 12. päivänä 2002 hyväksymän lausuntoluonnoksen (CdR 190/2002 rev. 2), jonka esittelijä oli Cormick Keenan McChord, Stirlingin seudun valtuuston jäsen, UK/PSE,

hyväksyi 12. ja 13. helmikuuta 2003 pitämässään 48. täysistunnossa (helmikuun 12. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Alueiden komitea (AK) on tyytyväinen maaperänsuojelun teemakohtaista strategiaa koskevaan ehdotukseen; sen laatimista edellytetään kuudennessa ympäristöä koskevassa Euroopan yhteisön toimintaohjelmassa "Ympäristö 2010: Tulevaisuutemme valinta".

1.2. AK tekee muutaman erityishuomion tiedonannosta ja ehdottaa strategian kehittämiseen nykyistä jäsennellympää lähestymistapaa, jossa erityispaino on seuraavilla seikoilla:

- määritetään tulevaisuuden näkymät Euroopan maaperän kestävyyden turvaamiseksi

- luodaan käyttöön perustuvia laatuosoittimia ja niihin liittyviä tavoitteita sekä käytännöllinen ja paikallinen, riskipainotteinen ja kustannustehokas suojeluohjelma

- koordinoidaan toimintaa olemassa olevien sääntelyvälineiden ja kannustimien avulla ja

- kartoitetaan lähivuosina toteutettavan lisävalvonnan vaihtoehtoja aiemmin syntyneiden ongelmien vaiheittaiseksi korjaamiseksi.

1.3. AK:n näkemyksen mukaan Euroopan maaperä on perustavan tärkeä sekä oman että Euroopan ulkopuolisten maiden toimeentulon kannalta. Se tarjoaa meille maataloustuotannon kautta elannon ja tuottaa puun kasvulle ja hyötykäytölle erittäin tärkeitä raaka-aineita. Se on olennainen maiseman osa. Maaperä on kaiken maan biodiversiteetin perusta, toimii pinta- ja pohjaveden väliaineena, ja sillä on ratkaiseva vaikutus ilmakehään. Lisäksi maaperä toimii tärkeänä raaka-ainevarastona. Maaperällä on valtava kulttuurinen ja yhteiskunnallinen merkitys. Kuitenkin maaperän kunto on heikentynyt ihmisten välinpitämättömyyden ja laiminlyönnin yhteisvaikutuksesta.

1.4. Tällainen tilanne on syntynyt osaksi siksi, että Euroopassa maaperää ei ole suojeltu riittävästi lainsäädännön avulla, koska sitä ei pidetä yhteisenä kulttuurisena resurssina samoin kuin jokia, järviä, meriä ja ilmakehää. Näin ollen vapaaehtoiset ja sääntömääräiset toimet maaperän suojelemiseksi ovat väistämättä erityisen riidanalaisia, ja toteuttamiskelpoisen ja tehokkaan maaperänsuojelun eurooppalaisessa strategiassa on sen vuoksi tunnistettava ja otettava huomioon kaksi tekijää: yhtäältä maapinnan asianmukainen hyödyntäminen, joka on välttämätöntä, ja toisaalta yhteisen resurssin suojelemisen ja vaalimisen halun väliset kilpailevat vaatimukset.

1.5. AK:n mielestä nyt on oikea aika vastata tähän haasteeseen ja turvata maaperän pitkäaikainen ja kestävä tulevaisuus.

2. Alueiden komitean näkemykset

2.1. Määritelmä (tiedonannon 2 luku)

2.1.1. AK:n mielestä maaperä kannattaa määritellä mahdollisimman laajasti. Aiemmin vaikeuksia on tuottanut esimerkiksi se, että turvetta ei ole pidetty maaperänä sen täysin orgaanisen luonteen vuoksi. Maaperän käsitteen määritteleminen on tärkeää Euroopan koko maapinta-alan suojelun turvaamiseksi. (Muiden ympäristöhyödykkeiden määritelmiä voidaan käyttää esimerkkeinä, kuten pohjaveden ja pintaveden määritelmien eroa Saksan maaperänsuojelulain 2 §:n 1 momentissa.)

2.2. Merkittävät maaperän erityispiirteet (tiedonannon 2.3 kohta)

2.2.1..Tiedonannossa todetaan Euroopassa olevan yli 320 maaperätyyppiä ja korostetaan, että maaperänsuojelupolitiikkaan on sisällytettävä merkittävä paikallinen ulottuvuus. Tämä pitää varmasti paikkansa, mutta maaperä on myös hyvin erityyppistä eri alueilla, ja sen koostumuksessa sekä ekologisissa rakenteissa ja tehtävissä saattaa olla huomattavaa vaihtelua horisontaalisesti ja vertikaalisesti pienelläkin alueella. Tämä edellyttää kunkin paikan maaperätyyppien keskinäisriippuvuuden tuntemusta ja kyseisen riippuvuuden tunnollista huomioon ottamista suojelustrategiaa määritettäessä.

2.2.2. Maaperässä vallitsee yleensä hyvin rikas biologinen ja varsinkin mikrobiologinen monimuotoisuus, ja siinä on bakteereja ja sieniä, jotka elävät sopusoinnussa niiden päällä olevan kasvuston ja juuriston kanssa ja muodostavat monimutkaisen ravintoverkon kehittyneempien lajien kanssa. Nämä ekologiset rakenteet mahdollistavat ympäristön kannalta elintärkeitä toimintoja kuten energiakierron sekä hiilen ja ravinteiden kulun sekä auttavat maaperän rakenteen luomisessa. Tutkimukset viittaavat tiettyyn maaperän ekologian mukautumiskykyyn: jotkut avainlajit, joihin luonnon tai ihmisen toiminta saattaa vaikuttaa haitallisesti, voidaan korvata muilla lajeilla siten, että ympäristön toiminnot voivat jatkua. On kuitenkin myös uutta näyttöä sille, että jotkut avainlajit, kuten kastemato (Lumbricus terrestris), ovat elintärkeitä itse maaperän rakenteen luomiselle ja säilymiselle puoliksi luonnontilaisissa ekosysteemeissä. Suojelustrategian avulla on saatava maaperä sellaiseksi, että se ylläpitää ympäristön toimintoja ja varsinkin maaperän luonnollisia toimintoja kestävästi.

2.2.3. Maaperän ekologisten rakenteiden paineensietokyky on epäilemättä osa kehityshistoriallista mukautumista ääriolosuhteisiin kuten tulviin, kuivuuteen, jäätymiseen ja sulamiseen. Käytännöllisessä ja toteuttamiskelpoisessa strategiassa on otettava huomioon näiden luonnollisten tapahtumien vaikutukset.

2.3. Maaperän pahimmat uhat (tiedonannon 3 luku)

2.3.1. Vaikka tiedonannossa on esitetty hyvin tärkeimmät uhat, on syytä huomata, että orgaanisen aineksen väheneminen ja maaperän rakenteen heikkeneminen lisäävät merkittävästi eroosiota. Lisäksi komission tiedonannon kohdassa 3.2 aavikoitumisen esiasteen indikaattorina mainittu maaperän orgaanisten ainesten pitoisuuden 3,6 prosentin raja-arvo on tarkistettava tieteellisti. Myös ikiroudan sulamista pidetään yhä suurempana uhkana samoin kuin sitä, että säänmuutoksista johtuva kuivuus- ja tulvajaksojen voimistuminen saattaa edistää erityisesti ylänköjen eroosiota, mistä on tieteellisesti todistamatonta näyttöä.

2.3.2. Tsernobylin laskeuman vaikutusten laajuutta ja vakavuutta on ilmeisesti aliarvioitu. Maaperässä ja kasvillisuudessa on yhä merkittävillä alueilla radioaktiivista cesiumia, joka on poistunut paljon hitaammin kuin alun perin ennustettiin. Näin on erityisesti turvepitoisessa ja hiekkaisessa maaperässä, jossa ei ole paljon kaliumia. Kasvillisuus on imenyt sitä huomattavasti, ja sitä on siirtynyt ravintoketjuun, mikä on vaikuttanut karjaan ja riistaan, kuten vuoristoalueilla metsästettäviin hirvieläimiin. Vaikutuksia biodiversiteettiin ei tunneta.

2.3.3. Väärät maan ja maaperän hoidon käytänteet saattavat synnyttää tauteja aiheuttavia aineita, jotka voivat siirtyä luonnollisen ravintoketjun välityksellä myös ihmiseen. Maaperänsuojelun strategiassa on tärkeää käsitellä bioturvallisuus- ja elintarviketurvallisuuskysymyksiä.

2.3.4. Vieraiden lajien istutukseen liittyviä yleisiä kysymyksiä tulee käsitellä nykyistä tarkemmin. On oltava tietoinen muuntogeenisten organismien ympäristöön siirtämisen mahdollisista vaikutuksista sekä siitä mahdollisuudesta, että maahan vapautuu muuntogeenistä materiaalia. Lisäksi jotkut uudet lajit kuten Uuden Seelannin laakamadot vaikuttavat vähentävän tavallisia kastematoja, millä on vakavia vaikutuksia maaperän rakenteeseen ja siten sen tehtäviin ja muotoon, kun taas esimerkiksi japanintatar (Fallopia Japonica) leviää pääasiassa maansiirroissa.

2.3.5. Hajakuormitusta pitäisi ehkä nimittää maaperän paikoittaiseksi saastumiseksi, koska sillä on selvästi havaittavia vaikutuksia. Suuret maa-alueet kärsivät happamoitumisesta ja rehevöitymisestä, mikä johtaa luonnollisen kasviston ja siihen liittyvän maaperäeliöstön muutoksiin sekä heikentää makean veden ekologista tilaa. On ilmeistä, että vaikka rikkipäästöjen ja -laskeumien vähentämisessä on edistytty hyvin, liikenteestä ja maataloudesta peräisin olevat typpipäästöt ovat edelleen suuri ongelma. Raskasmetallilaskeumat muodostavat jopa 38-97 prosenttia Yhdistyneen kuningaskunnan maatalousmaahan joutuvien metallien kokonaismäärästä. Happamoitumista aiheuttavien aineiden, typen ja raskasmetallien laskeumia maaperässä on seurattava ja tutkittava lisää.

2.3.6. Euroopassa on paljon hiilipitoista maaperää. On elintärkeää suojella näitä hiilivarastoja ilmastonmuutoksen hallinnan tukemiseksi, erityisesti koska maapallon lämpötilojen kohoaminen johtaa ns. positiiviseen takaisinkytkentään eli muutos vahvistuu ja hiilidioksidin määrä ilmakehässä lisääntyy entisestään. Suojelu edistäisi merkittävästi kuudennessa ympäristöä koskevassa toimintaohjelmassa asetettua painopistealaa eli ilmastonmuutoksen pysäyttämistä.

2.3.7. Komission asiakirjassa ei käsitellä kunnolla kaupunkialueiden laajenemisesta johtuvaa maaperän poistumista käytöstä (maaperän sulkeminen) eikä hylättyjen teollisuusalueiden kehittämistä. Sama ongelma koskee myös ehdokasvaltioille myönnettävää, jäsenyyttä edeltävää rahoitustukea. Maaperän sulkemiseen johtava kehitys voidaan ja tulee pysäyttää silloin, kun tämä on käytännössä mahdollista. Euroopan aluesuunnittelun ja aluekehityksen suuntaviivoja (ESDP) tulisi soveltaa nykyistä laajemmin osana integroidun maaperänsuojelun strategian toteuttamiseen tähtääviä pyrkimyksiä.

2.3.8. Komission asiakirjassa ei mainita tulvien ja maanvieremien yhteydessä sitä, että vuoristoalueilla ja maaseudulla toimii yhä vähemmän ihmisiä erityisesti maa-, metsä- ja laiduntaloudessa. Maanviljelyn ja maan järkevän hoidon osuus sateiden vaikutusten torjunnassa pienenee jatkuvasti.

2.4. Jäsenvaltioiden toimet (tiedonannon 5 luku)

2.4.1. On täysin selvää, että nykyisten jäsenvaltioiden ja ehdokasvaltioiden maaperän- ja maansuojelun lähestymistavoissa on huomattavia eroja. Kertomuksessa maaperän suojelupolitiikoista Euroopan unionissa (joulukuu 1998), jossa luetellaan olemassa olevat yksittäiset järjestelmät, pohditaan, saavutetaanko Euroopan laajuisella lähestymistavalla täysi lisäarvo. Yhtenäisempi lähestymistapa johtaisi nykyistä yhdenmukaisempiin normeihin ja vesijärjestelmien yhteiseen suojeluun rajanylittävillä vesialueilla, yhtenäiseen toimintaan hajanaisesti esiintyvien ja useiden valtioiden alueelle ulottuvien saasteongelmien vähentämiseksi sekä koordinoituun lähestymistapaan maailmanlaajuisten uhkien, kuten ilmastonmuutoksen, suhteen.

2.4.2. Erityisen suuria eroja on historiallisten, saastuneeseen maahan sekä autioon ja asumattomaan maahan liittyvien ongelmien ratkaisutavoissa. Huomattakoon, että vaikka pian annettavalla ympäristövahinkovastuuta koskevalla direktiivillä valvotaan uusia saastuneita alueita, menneisyydestä johtuvat ongelmat eivät kuulu valvonnan piiriin. Ehdotettavaan maaperänsuojelun strategiaan on sisällytettävä tärkeänä tulevaisuuden kysymyksenä tällainen tarpeellinen korjaava toiminta, johon on ryhdyttävä yhteisten riskiperusteisten tavoitteiden perusteella. Aiemmin saastuneiden alueiden viljelykelpoisuuden palauttamiseksi tulisi ottaa käyttöön asianmukaisia kannusteita ja toteuttaa julkisen ja yksityisen sektorin välisiä koordinointitoimia, mutta tässä yhteydessä ei tule säätää takautuvasta objektiivisesta vastuusta. Viljelykelpoisuuden palauttamisen yhteydessä tulee pyrkiä sovittamaan yhteen talous- ja ympäristöseikat, mutta prosessien tulee kuitenkin perustua riskianalyysiin.

2.5. Maaperänsuojelun kannalta merkityksellinen yhteisön politiikka (tiedonannon 6 luku)

2.5.1. Teollisia prosesseja sekä jätteitä koskevalla sääntelyllä suojellaan maaperää suoranaisesti, vaikkakin alueellisesti rajoitetusti, kun taas veden saastumista ja elinympäristöä koskevalla lainsäädännöllä suojellaan maaperää vain välillisesti.

2.5.2. Huomattakoon, että yksin puhdistamolietettä koskevalla direktiivillä ei saada täysin estettyä maaperälle haitallisia vaikutuksia, sillä valvonta keskittyy maaperän saastumisen ja sairauksien leviämisen estämiseen. Lietteen levittäminen, erityisesti yhdessä muiden ainesten kuten epäorgaanisten ja orgaanisten lannoitteiden kanssa, voi rehevöittää maaperää. Lisäksi puhdistamolietteen levittäminen epäsuotuisissa olosuhteissa voi aiheuttaa maaperän fyysisen rakenteen tiivistymistä ja huonontumista. Direktiivillä ei valvota tällä hetkellä muita viljelymaalle levitettäviä jätteitä: paperitehtaiden jätelietettä, ruokajätettä, kalkkijätettä, kipsiä ja kompostia. Ne kaikki voivat väärin käsiteltyinä aiheuttaa saastumista ja levittää tauteja.

2.5.3. Uimavesidirektiivin vaatimusten nojalla on alettu valvoa myös maaperää ja maanhoitoa alueilla, joilla sitovien raja-arvojen ylittyminen voi liittyä maatalouden hajavalumiin ja fekaalisten indikaattoriorganismien pinnanalaiseen kulkeutumiseen.

2.5.4. AK on tyytyväinen ilmanlaatua koskevan strategian (CAFE), YMP:n uudistuksen ja vesipolitiikan puitedirektiivin tarjoamiin mahdollisuuksiin tukea maaperänsuojelun toteuttamisjärjestelyjä. Erityisesti ympäristöä ja suunnittelua koskeva tiedonanto on täysin samansuuntainen kuudenteen ympäristöä koskevaan toimintaohjelmaan sisältyvien vaatimusten kanssa; niiden mukaan ympäristökysymykset on sisällytettävä osaksi muita politiikkoja.

2.5.5. Huomattakoon, että liikennekäytävillä voi olla asianmukaisesti hoidettuina myönteisiä vaikutuksia biodiversiteettiin. Varsinkaan voimaperäisesti viljellyillä maatalousalueilla ei usein ole ekologisia käytäviä; leveät ja luonnonmukaisesti hoidetut teiden reunaluiskat mahdollistavat eläinten ja kasvilajien siirtymisen pitkiäkin matkoja.

2.5.6. Vaikka on selvää, että useat politiikat edistävät maaperänsuojelua, on myönnettävä, että niiden roolia maaperänsuojelussa ei useinkaan ymmärretä ja että eri politiikkoja ei nivota tarpeeksi vahvasti yhteen. On esimerkiksi kyseenalaista, miten paljon uusien ja olemassa olevien aineiden arvioinnin avulla suojellaan maaperää, koska tarkasteltavia kemikaaleja on vain vähän eikä niiden vaikutuksia maaperään ja sen monimutkaiseen ekosysteemiin selvitetä perusteellisesti.

2.5.7. Komissio käsittelee hyvää ja suositeltavaa maatalouskäytäntöä sekä maaperän suojelemiseksi maataloudessa toteutettavia myönteisiä ympäristötoimia. Tiedonannossa ei kuitenkaan anneta suuntaviivoja tai tukea sille, että YMP:n avulla taattaisiin maaperän nykyistä asianmukaisempi ja kokonaisvaltainen valvonta.

2.6. Nykyiset tietojenkeräysjärjestelmät (tiedonannon 7 luku)

2.6.1. Perinteinen näytteenotto maaperästä ja sen analyysi vaatii joskus paljon aikaa ja resursseja, mikä johtuu osaksi maaperän heterogeenisuudesta (ks. tiedonannon 3.2 kohta) ja osaksi maaperän kaikkinaista toimintaa edistävien, monimuotoisten fysikaalis-kemiallisten ja ekologisten prosessien ymmärtämisen puutteesta. Tämä edellyttää moninkertaista näytteenottoa ja mahdollisesti hyvin usean tekijän analysointia. Tällainen lähestymistapa on syytä tarkistaa kiireellisesti ja perusteellisesti, jotta luodaan yksinkertaisempia, kustannustehokkaampia ja ekologisesti merkittäviä raportointijärjestelmiä selvien yleiseurooppalaisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Olemassa olevista seurantajärjestelmistä saadut kokemukset ja niistä saatu tieto tulisi kuitenkin sisällyttää eurooppalaiseen järjestelmään.

2.7. Tuleva toiminta (tiedonannon 8 luku)

2.7.1. AK kannattaa ehdotusta sisällyttää maaperänsuojelu elinympäristödirektiivin liitteiden soveltamisalaan. Huomattakoon, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa on käynnissä mittava maaperän biodiversiteettiä koskeva tutkimusohjelma; siellä maailman tutkituin maa-alue säilytetään tutkimusympäristönä vielä viisi vuotta.

2.7.2. On selvää, että tarvitaan toimia ympäristöpolitiikan, yhteisen maatalouspolitiikan ja muiden asiaa koskevien politiikkojen yhdentämiseksi, jotta voidaan luoda nykyistä johdonmukaisempi, kattavampi ja järjestelmällisempi suojelujärjestelmä. Komission yksiköidenvälisen ohjausryhmän perustaminen on olennaisen tärkeää järjestelmän toteuttamisen turvaamiseksi.

3. Alueiden komitean suositukset

3.1. AK katsoo, että strategian ydinalueina tulisi olla tämänhetkisen tilanteen analyysi, tulevaisuutta koskeva visio sekä joukko vaiheittain toteutettavia toimia, joiden avulla näkemys voidaan muuttaa todellisuudeksi. Tähän tulisi liittää edistyksen ja tulosten arvioimisen ja seurannan ohjelma.

3.2. Tiedonannossa esitetään asianmukainen tämänhetkisen tilanteen analyysi luomalla katsaus useisiin syihin, paineisiin, vaikutuksiin ja tällä hetkellä käytettävissä oleviin korjaaviin toimiin.

3.3. Tiedonannossa ei kuitenkaan ole visiota Euroopan maaperän tulevaisuudesta. Sen ei tarvitse olla hankala tai monimutkainen tehtävä huolimatta edellä selvitetystä maaperän tehtävien ja rakenteen monimuotoisuudesta.

3.4. Visio

3.4.1. Keskeistä on pyrkiä ehkäisemään maaperän huonontuminen edelleen ja saada koko Euroopan maaperä "tavoitettaan vastaavaksi" yhden sukupolven aikana. Sen jälkeen sitä tulisi hoitaa täysin kestävästi. Ilmaisu "tavoitettaan vastaava" tuo strategiaan käytännöllisyyttä ja realismia; ne ovat olennaisia sen toimivuuden kannalta.

3.4.2. Tavoitteisiin voisivat kuulua:

- maaperässä olevan ja siitä riippuvan biodiversiteetin säilyttäminen

- pohja- ja pintaveden välinen vuorovaikutus ja niiden puskurointi hyvän ekologisen tilan ja tyydyttävän laadun säilyttämiseksi muuta loppukäyttöä varten kuten virkistykseen, uimiseen ja juomavesivaroiksi

- maa- ja metsätaloustuotanto

- hiilivarastojen säilyttäminen

- inhimillinen kehitys

- ihmisasumukset

- raaka-ainevarastot.

3.4.3. Koko Euroopan maa-alueille tulisi määritellä tavoitteet, joiden lähtökohtana olisi vaativin käyttötarkoitus. Strategiaan tulisi sisällyttää maan luokittelun käsite ja maan soveltuvuusjärjestelmiä erilaisia käyttötarkoituksia varten. Soveltuvuuden tulisi perustua maaperän tyyppiin, sijaintiin, ilmastoon, korkeuteen sekä rinteen ilmansuuntaan ja kaltevuuteen.

3.5. Toimia vision toteuttamiseksi

3.5.1. Otsikosta "maaperänsuojelun strategia" ilmenee, että strategialla pyritään vain nykytilan säilyttämiseen eli estämään maaperän huonontumisen jatkuminen Euroopassa. Tämä on arvokas tavoite itsessään. Strategiassa on tehtävä selväksi, rajoitutaanko siinä tähän erityiseen ja hieman kapea-alaiseen tavoitteeseen vai pyritäänkö sen avulla luotaamaan tulevaisuuteen ja esittämään keinoja maaperän laadun aktiiviseksi parantamiseksi sekä pohtimaan, miten historiasta johtuvat ongelmat, kuten maan saastuneisuus, voitaisiin ratkaista. Jotta strategia olisi ansiokas, sen rakenteessa tulee ottaa huomioon ainakin edellä mainitut pitkän aikavälin tavoitteet, ja siinä tulee määrittää päämääriä ja arvioida suojelun saavutuksia tiedon keräämiseen perustuvalla menetelmällä. Maaperänsuojelustrategiaa ja uusia säädöksiä laadittaessa on läheisyysperiaatetta noudatettava tinkimättä. Monet maaperänsuojeluun liittyvät ongelmat voidaan ratkaista jäsenvaltiotasolla tai kahdenvälisesti jäsenvaltioiden tai alueiden tai muiden asiassa toimivaltaisten paikalliselinten kesken.

3.5.2. Strategian on oltava kokonaisvaltainen ja yhdentävä. Ei olisi viisasta kehitellä ehdotuksen mukaisesti erillisiä aloitteita eroosiota, orgaanisen aineksen vähenemistä ja saastumista varten (erityisesti puhdistamolietteen, kompostin ja kaivosjätteen osalta).

3.5.3. Maaperän käyttötarkoituksen määrittelyn perusteella on oltava mahdollista johtaa soveltuvat paikalliset ja yksilöidyt maaperän laatustandardit. Joitakin tiettyjä käyttötarkoituksia kuten ihmisasumuksia tai inhimillistä kehitystä varten laaditut standardit voidaan ilmaista kemiallisina muuttujina, jotka kuvaavat väestön altistumista riskeille eri tarkoituksiin osoitetuilla alueilla. Tämä tukisi kuudennen ympäristöä koskevan toimintaohjelman aloitetta, jossa nivotaan ympäristö ja ihmisten terveys yhteen. Muuta tarkoitusta kuten biodiversiteetin säilyttämistä varten tulisi kehittää yleisluontoisempia laatumuuttujia yhteisön tutkimusohjelman avulla. On olennaisen tärkeää, että asetetaan käyttöön yksinkertaisia, kustannustehokkaita ja ekologisia testausmenetelmiä. Nopeiden ja tarkoituksenmukaisten standardoitujen testien saamiseksi voitaisiin käyttää yksinkertaisia kokeita maaperän kunnon tarkistamiseksi, pieneliöyhteisöjen fysiologista kuvailemista, biosensoreja ja biologisia merkkiaineita. Testit voidaan suhteuttaa koko Euroopassa miltei luonnolliseen maaperään ja luoda näin järjestelmä, jonka avulla voidaan arvioida tutkitun maaperän ekologinen tila. Tämä lähestymistapa heijastelisi vesipolitiikan puitedirektiivissä omaksuttua esimerkillistä lähestymistapaa, jossa asetetaan pintaveden erinomaista ja hyvää tilaa koskevat tavoitteet. Silloin kun ihmisen toiminta on muuttanut suuresti pintaveden tilaa, edellytetään vain sen hyvää ekologista potentiaalia.

3.5.4. Standardoidut menetelmät, joihin sisältyy asianmukainen laadunvalvonta, ovat Euroopan laajuisen koordinoidun maaperänlaadun arvioinnin käyttöönoton edellytys.

3.5.5. Sitten kun maankäyttötarkoituksista on päätetty ja kun niiden laatu on arvioitu tarkoituksenmukaisten standardien avulla, paikallisella riskinarviointimenettelyllä tulisi määrittää, mitä maaperän aluetta tulisi suojella ensisijaisesti ja mitä voidaan suojella mahdollisimman kustannustehokkaasti. Maaperään kohdistuvien erilaisten paineiden laajuus tulee ottaa huomioon.

3.5.6. Tällaisilla Euroopan laajuisilla puitteilla luodaan yhdenvertaiset toimintamahdollisuudet ja tuetaan niukkojen varojen kohdentamista paikallisten toimintasuunnitelmien avulla, jotta haitallisia ympäristövaikutuksia voidaan rajoittaa mahdollisimman tehokkaaksi.

3.5.7. Strategiassa tulisi kartoittaa tällä hetkellä käytettävissä olevat välineet ja esittää niiden mahdollisimman tehokkaita käyttötapoja, jotta jäsenvaltiot ryhtyvät kehittämään parhaita käytänteitä ja yhteistä tietoisuutta käytännöllisistä ja tehokkaista menetelmistä. Esimerkiksi vesipolitiikan puitedirektiivissä edellytetään toimia valuma-alueella tai valuma-alueen osassa hajakuormituksen torjumiseksi. Useat näistä toimista liittyvät väistämättä kiinteästi maaperää ja maankäyttöä koskeviin kysymyksiin ja niitä voitaisiin käyttää maaperän laadun suojelemiseen ja parantamiseen (esimerkkinä Ranskan maanviljelijöiden käyttämät maanhoitosopimukset). Nämä yhteisvaikutukset on optimoitava ennen kuin luodaan tiettyjen aukkojen täyttämiseksi mahdollisesti tarvittavia uusia sääntelyjärjestelmiä.

3.5.8. Olennainen osa onnistunutta strategiaa on eri sidosryhmien aktiivinen osallistuminen. Koska suurin osa maasta on yksityisessä omistuksessa, kuudennen ympäristöä koskevan toimintaohjelman käsite "markkinoihin vaikuttaminen" (working with the market) on erityisen tärkeä. Uudet tavat maaperästä ja maankäytöstä huolehtivien sekä muiden yhteiskunnan sektorien mukaan ottamiseksi ovat olennaisia strategian onnistumisen kannalta. Osallistumisen tulisi olla hyvin tärkeä osa strategiaa.

3.6. Työsuunnitelma ja aikataulu

3.6.1. Suunnitelma strategian tai sen ehdotettujen osien julkaisemiseksi vuonna 2004 vaikuttaa realistiselta. On kuitenkin hyväksyttävä, että kaikki strategiaa tukevat tutkimustulokset eivät ehkä ole käytettävissä vielä silloin. AK korostaa uudelleen toivovansa yhdennettyä strategiaa eikä kuormituksia, maaperää, aluetta ja erilaisia muuttujia koskevia irrallisia aloitteita. Alueiden ja kuntien nykyiset säännökset ja niiden pohjana olevat kriteerit on tässä yhteydessä otettava huomioon.

3.6.2. Strategian toteuttamisaikaa ei ole määritelty. Paras ratkaisu olisi toteuttaa sitä pitkän aikaa, ainakin 10 vuotta, jolloin mahdollistettaisiin pitkän aikavälin suunnittelu ja sitoumus siirtyä pelkästä suojelusta tilanteen korjaamiseen ja strategiaa tukevien uusien suositusten tai säädösten valmisteluun seurannasta saatavien tulosten ja toiminnan tehokkuusanalyysin perusteella. Välitarkistus olisi siksi varmasti tarpeen kymmenen vuoden strategiassa.

3.6.3. Maaperänsuojelun strategisilla puitteilla, joiden avulla maaperän laatua parannetaan pitkällä aikavälillä, annetaan ehdokasvaltioille tehtävä säilyttää maidensa maaperän ja maankäytön ekologisesti arvokkaat osat ja samalla torjua kaikki maaperän huonontumisen vaarat, jotka aiheutuvat kehitysvauhdin kiihtymisestä Euroopan unioniin liittymisen jälkeen. Ehdokasvaltioilla on myös merkittäviä historiallisia maaperän saastumisen ja huonontumisen ongelmia, jotka on kohdattava ja joihin on puututtava jatkuvasti tarkistettavassa, riskipainotteisessa monivuotisessa ohjelmassa.

Bryssel 12. helmikuuta 2003.

Alueiden komitean

puheenjohtaja

Albert Bore

(1) EYVL C 357, 14.12.2001, s. 14.