C 2/1

KOMISSION TIEDONANTO

Taloudelliset seuraamukset rikkomusmenettelyissä

(2023/C 2/01)

1. JOHDANTO – OIKEASUHTEISEN JA VAROITTAVAN LÄHESTYMISTAVAN KEHITTÄMINEN

Kun komissio haastaa jäsenvaltion Euroopan unionin tuomioistuimeen, jäljempänä ’tuomioistuin’, perussopimuksissa määrätyn velvollisuuden täyttämättä jättämisen vuoksi, se voi ehdottaa, että tuomioistuin määrää Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen, jäljempänä ’SEUT-sopimus’, nojalla kyseiselle jäsenvaltiolle taloudellisia seuraamuksia seuraavissa kahdessa tapauksessa:

— jäsenvaltio ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä pannakseen täytäntöön tuomioistuimen aiemman tuomion, jossa todetaan unionin oikeuden rikkominen (SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohta) (1)

— jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä velvollisuutensa ilmoittaa toimenpiteistä, joilla lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä (SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohta).

Kummassakin tapauksessa tuomioistuimen määräämä seuraamus voi koostua kiinteämääräisestä hyvityksestä, joka on seuraus rikkomisen jatkumisesta siihen asti kun sitä koskeva tuomio annetaan tai sääntöjä noudatetaan kaikilta osin, mikäli tämä tapahtuu ennen tuomion antamista, ja päiväkohtaisesta uhkasakosta, joka motivoi jäsenvaltiota lopettamaan rikkomisen mahdollisimman pian tuomion antamisen jälkeen. Komissio ehdottaa taloudellisten seuraamusten määriä tuomioistuimelle, mutta tuomioistuimen on harkintavaltaa käyttäessään (2) vahvistettava määrät siten, että ne ovat yhtäältä asianmukaiset olosuhteiden kannalta ja toisaalta oikeassa suhteessa sekä todettuun rikkomiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn nähden (3).

Tuomioistuimen mahdollisuudesta määrätä jäsenvaltioille taloudellisia seuraamuksia – ja komission mahdollisuudesta pyytää tällaisten seuraamusten määräämistä – määrättiin jo Maastrichtin sopimuksessa vuonna 1992. Avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun varmistamiseksi komissio on julkaissut vuodesta 1996 lähtien useita tiedonantoja ja ilmoituksia, joissa esitetään sen taloudellisten seuraamusten laskemiseen soveltamat periaatteet ja menetelmät (4).

Tässä tiedonannossa tarkastellaan kaikkia taloudellisista seuraamuksista vuosina 1996–2021 annettuja komission tiedonantoja (ks. liitteessä II oleva luettelo). Se korvaa kyseiset tiedonannot ja kattaa niiden sisällön, ja tarvittaessa sillä päivitetään niitä tuomioistuimen viimeisimmän oikeuskäytännön perusteella. Tämä tarkoittaa erityisesti sitä, että kaikki viittaukset asianomaisen jäsenvaltion institutionaaliseen painoarvoon komission tuomioistuimelle ehdottamien taloudellisten seuraamusten laskennassa (ks. jakso 3.4) on poistettu.

Tätä tiedonantoa sovelletaan myös Euratomin perustamissopimukseen siltä osin kuin SEUT-sopimuksen 260 artiklaa voidaan Euratomin perustamissopimuksen 106 a artiklan nojalla soveltaa kyseisen perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluviin asioihin.

2. YLEISET PERIAATTEET

Vaikka lopullinen päätösvalta määrätä seuraamuksia SEUT-sopimuksen 260 artiklan mukaisesti on tuomioistuimella, komissiolla on keskeinen rooli, koska sen tuomioistuimessa nostamassa kanteessa ehdotetaan taloudellisten seuraamusten määrää. Avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun varmistamiseksi komissio on julkaissut johdonmukaisesti perusteet, joita se soveltaa ehdottaessaan taloudellisia seuraamuksia.

Komissio katsoo, että taloudellisten seuraamusten määräämisessä olisi otettava huomioon kolme keskeistä perustetta (5):

— rikkomisen vakavuus

— rikkomisen kesto

— tarve varmistaa taloudellisen seuraamuksen varoittava vaikutus, jotta voidaan välttää rikkomisen toistuminen.

Seuraamusten tehokkuuden varmistamiseksi on tärkeää, että vahvistettavat määrät ovat riittävän suuria varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi. Pelkästään symbolisten seuraamusten määrääminen veisi rikkomusmenettelyä täydentävältä SEUT-sopimuksen 260 artiklan mukaiselta seuraamusmekanismilta sen hyödyllisen vaikutuksen ja heikentäisi sen perimmäistä tavoitetta eli unionin oikeuden täysimääräisen noudattamisen varmistamista.

Komission tuomioistuimelle ehdottamien seuraamusten olisi oltava jäsenvaltioiden kannalta johdonmukaisia ja ennakoitavissa, ja niiden määrittämisessä olisi käytettävä menetelmää, jossa noudatetaan sekä suhteellisuusperiaatetta että jäsenvaltioiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Selkeällä ja yhdenmukaisella menetelmällä varmistetaan myös, että komissio perustelee asianmukaisesti laskelman tuomioistuimelle ehdottamiensa seuraamusten määrästä (6).

Komissio ehdottaa järjestelmällisesti, että tuomioistuin määrää asianomaisen jäsenvaltion suorittamaan sekä kiinteämääräisen hyvityksen että uhkasakon. Tämä koskee SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla nostettuja kanteita (tuomioistuimen aiemman tuomion noudattamatta jättäminen) sekä SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla nostettuja kanteita (lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetun direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteiden ilmoittamatta jättäminen).

Näin ollen jos jäsenvaltio korjaa rikkomisen tuomioistuimen käsittelyn aikana, komissio ei peruuta kannettaan, vaan vaatii edelleen, että tuomioistuin määrää kiinteämääräisen hyvityksen, joka kattaa rikkomisen keston rikkomisen korjaamiseen asti. Komissio pyrkii ilmoittamaan tuomioistuimelle välittömästi, kun jäsenvaltio lopettaa rikkomisen, riippumatta siitä, missä vaiheessa oikeusprosessia tämä tapahtuu. Komissio tekee näin myös silloin, kun jäsenvaltio korjaa tilanteen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 tai 3 kohdan mukaisesti annetun tuomion jälkeen ja velvollisuus maksaa seuraamus päättyy.

Tuomioistuimen joko kiinteämääräisenä hyvityksenä tai uhkasakkoina määräämät ja jäsenvaltioiden maksamat taloudelliset seuraamukset ovat SEUT-sopimuksen 311 artiklassa ja päätöksessä 2007/436/EY, Euratom (7) tarkoitettuja unionin muita tuloja.

2.1. Suhteellisuusperiaate

Tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut (8), että taloudellisten seuraamusten olisi oltava asianmukaisia olosuhteiden kannalta ja oikeassa suhteessa sekä todettuun rikkomiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn nähden. Komissio tutkii kussakin yksittäisessä tapauksessa huolellisesti, miten se voi ottaa nämä periaatteet parhaiten huomioon soveltaessaan unionin tuomioistuimelle ehdotettavien seuraamusten laskennassa käytettäviä eri perusteita. Seuraamuksissa olisi tarvittaessa otettava jo ennakolta huomioon erityisesti olosuhteiden muuttumisen mahdollisuus (9).

Suhteellisuusperiaatteesta ja tarkemmin sanottuna periaatteesta, jonka mukaan ehdotetaan olosuhteiden kannalta asianmukaisia seuraamuksia, voidaan johtaa useita seurauksia:

Joissakin tilanteissa voi olla aiheellista ehdottaa degressiiviseen laskentakaavaan perustuvia seuraamuksia, jotta voidaan ottaa huomioon jäsenvaltion edistyminen unionin velvoitteiden täyttämisessä. Esimerkkinä voidaan mainita tapaukset, joissa unionin lainsäädännön rikkomisen syynä on, että jäsenvaltion alueella on laittomia kaatopaikkoja tai että jotkin jäsenvaltion kaupungit eivät noudata yhdyskuntajäteveden laatuvaatimuksia tai osa ilmanlaatualueista ei ole vaatimusten mukaisia. Jos on mahdollista arvioida matemaattisesti jäsenvaltion edistymistä vaatimusten noudattamisessa (esimerkiksi kaikkien vaatimusten mukaisiksi saatettujen kaatopaikkojen, kaupunkien tai ilmanlaatualueiden prosenttiosuutena) rikkomisissa, joissa velvoitetaan vain tietyn tuloksen saavuttamiseen, komissio voi ehdottaa tuomioistuimelle degressiivistä laskentakaavaa (10).

Joissakin tilanteissa komissio voi myös ehdottaa, että kertyneet seuraamukset maksetaan vasta tietyin säännöllisin väliajoin, esimerkiksi kuuden kuukauden tai vuoden kuluttua tuomioistuimen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla antamasta tuomiosta (11). Tämä voi olla tarkoituksenmukaista, jos noudattamista voidaan arvioida vain säännöllisin väliajoin tai jos noudattamisen arviointimenetelmä edellyttää, että seurantatuloksia on saatavilla. Tästä voidaan säätää asiaa koskevassa lainsäädännössä. Näin varmistetaan, että komission ehdottama seuraamus vastaa tosiasiassa niiden päivien määrää, joina rikkominen jatkui – mikä joissain tapauksissa voidaan varmistaa vasta tietyn ajan kuluttua ja kun saatavilla on riittävästi noudattamista koskevia tietoja.

2.2. SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohtaan liittyvät periaatteet

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan tarkoituksena (12) on kannustaa jäsenvaltioita saattamaan lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetut direktiivit (13) osaksi kansallista lainsäädäntöä unionin lainsäätäjän asettamissa määräajoissa ja tällä tavalla varmistaa unionin lainsäädännön tosiasiallinen tehokkuus. Kyse ei ole pelkästään unionin lainsäädännöllä tavoiteltujen yleisten etujen suojelemisesta, vaan myös ja ennen kaikkea EU:n kansalaisten tähän lainsäädäntöön perustuvien oikeuksien ja etujen suojelusta. Kummankaan suhteen ei voida viivytellä. Jos jäsenvaltio saattaa unionin lainsäädännön osaksi kansallista lainsäädäntöä myöhemmin kuin sen olisi pitänyt, tämä heikentää viime kädessä koko unionin oikeuden uskottavuutta.

Tämä tarkoittaa, että tuomioistuimen ratkaistavaksi saatettaviin asioihin, jotka koskevat SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan kuuluvia rikkomisia eli sellaisista toimenpiteistä ilmoittamatta jättämistä, joilla lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, liitetään suoraan pyyntö määrätä kyseiselle jäsenvaltiolle taloudellisia seuraamuksia. Toisin kuin yksinomaan SEUT-sopimuksen 258 artiklan soveltamisalaan kuuluvien rikkomisten yhteydessä, tällaisten rikkomisten kohdalla taloudellisten seuraamusten määräämiseksi ei tarvita muuta erillistä menettelyä.

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdassa määrätään nimenomaisesti, että tuomioistuimen määräämä taloudellinen seuraamus ei saa ylittää komission ehdottamaa määrää.

Komissio on johdonmukaisesti katsonut, että SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdassa määrättyä seuraamusmekanismia olisi periaatteessa käytettävä kaikissa tapauksissa, joissa jäsenvaltio ei täytä kyseisessä määräyksessä määrättyä velvoitetta. Sen varmistaminen, että jäsenvaltiot saattavat lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetut direktiivit osaksi kansallista lainsäädäntöään kyseisissä direktiiveissä asetetuissa määräajoissa, on yhtä tärkeää kaikkien lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettujen direktiivien osalta. Komissio on puolestaan asettanut tavoitteekseen saattaa rikkomistapaukset 12 kuukauden kuluessa tuomioistuimen käsiteltäväksi, jos direktiiviä ei edelleenkään ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohtaa ei sovelleta tapauksiin, joissa jäsenvaltio on jättänyt ilmoittamatta toimenpiteistä, joilla muut kuin lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetut direktiivit saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jos jäsenvaltio rikkoo velvollisuuttaan ilmoittaa tällaisiin muihin kuin lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettuihin direktiiveihin liittyvistä toimenpiteistä, komissio saattaa tällaisen rikkomisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ensinnäkin SEUT-sopimuksen 258 artiklassa tarkoitetulla rikkomusmenettelyllä ja, jos jäsenvaltio ei noudata tuomiota, jossa rikkominen on todettu, saattamalla asian uudelleen tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla. Vastaavasti SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohtaa ei voida soveltaa tapauksissa, joissa jäsenvaltio jättää ilmoittamatta toimenpiteistä, joilla Euratomin perustamissopimuksen 31 ja 32 artiklan nojalla annetut direktiivit saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tällaisissa tapauksissa komissio käyttää samaa kaksinkertaista vireillepanomenettelyä kuin SEUT-sopimuksen nojalla annettujen muiden kuin lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjen direktiivien kohdalla.

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohtaa sovelletaan sekä siinä tapauksessa, että jäsenvaltio ei ole lainkaan ilmoittanut lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetun direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteistä, että siinä tapauksessa, että tällaisista toimenpiteistä on ilmoitettu vain osittain. Velvoitteen osittaisesta rikkomisesta voi olla kyse silloin, kun ilmoitetut täytäntöönpanotoimenpiteet eivät kata kyseisen jäsenvaltion koko aluetta tai kun ilmoitus on puutteellinen, koska se ei sisällä kaikkia direktiivin jotain osaa koskevia täytäntöönpanotoimenpiteitä.

Jäsenvaltion velvollisuus ilmoittaa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista täytäntöönpanotoimenpiteistä sisältää velvoitteen antaa riittävän selvät ja täsmälliset tiedot (14) direktiivin kunkin säännöksen osalta siitä, millä kansallisilla säännöksillä tai määräyksillä kyseinen säännös on pantu täytäntöön. Tällaisten selvien ja täsmällisten tietojen toimittamatta jättämisestä voidaan määrätä seuraamuksia SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla.

Komissio katsoo, että sellaiset ilmoitukset täytäntöönpanotoimenpiteistä, joissa ei yksiselitteisesti mainita, millä kansallisella säännöksellä mikäkin direktiivin säännös saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, oikeuttavat kanteen nostamisen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla. Ilman tällaisia tietoja komissio ei pysty tarkistamaan, onko jäsenvaltio tosiasiallisesti saattanut kyseisen direktiivin kaikilta osin osaksi kansallista lainsäädäntöään. Jos ilmoitus on itsestään selvä, komissio ei suhteellisuusperiaatteen mukaisesti kuitenkaan voisi nostaa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan mukaista kannetta, vaikka kyseisessä ilmoituksessa ei yksilöitäisi lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetun direktiivin säännöksiä vastaavia kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä. Näin ollen komissio nostaa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan mukaisia kanteita vain, jos ei ole selviä tietoja siitä, millä kansallisen lainsäädännön säännöksillä mitkäkin direktiivin säännökset saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tällaiset tiedot olisi esitettävä selittävillä asiakirjoilla, joihin voidaan liittää vastaavuustaulukko, jossa esitetään järjestelmällisesti direktiivin säännökset ja niitä vastaava kansallinen lainsäädäntö.

Direktiivit sisältävät tavallisesti lausekkeen, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan viittaamaan direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä annetuissa säännöksissä direktiiviin joko suoraan tai niiden julkaisemisen yhteydessä (niin kutsuttu viittauslauseke). Tämän velvoitteen avulla asianomaiset voivat varmistaa oikeuksiensa ja velvollisuuksiensa laajuuden kyseisellä unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvalla alalla.

Tuomioistuin on ratkaisuissaan toistuvasti todennut, että kun direktiivissä on viittauslauseke, edellytetään erillistä täytäntöönpanotoimenpidettä (15). Sitä, että jäsenvaltio ilmoittaessaan täytäntöönpanotoimenpiteistä komissiolle ainoastaan viittaa aiempaan kansalliseen lainsäädäntöön, ei voida pitää erillisenä täytäntöönpanotoimenpiteenä. Ennen direktiivin hyväksymistä annettuja kansallisia säädöksiä voidaan pitää erillisenä täytäntöönpanotoimenpiteenä edellyttäen, että jäsenvaltio viittaa niihin virallisessa julkaisussa, jossa yksiselitteisesti ilmoitetaan jo voimassa olleet lait, asetukset tai hallinnolliset määräykset, joilla se katsoo täyttävänsä direktiivissä asetetut velvoitteet. Tällainen virallinen julkaisu olisi sisällytettävä komissiolle annettavaan ilmoitukseen.

Kaikki riidat, jotka koskevat ilmoitettujen täytäntöönpanotoimenpiteiden asianmukaisuutta eli kysymystä siitä, saatetaanko näillä toimenpiteillä direktiivin vastaavat säännökset asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä, käsitellään SEUT-sopimuksen 258 artiklassa määrätyn menettelyn mukaisesti.

3. UHKASAKKO

Jäsenvaltion maksettavaksi tuleva uhkasakko lasketaan periaatteessa kultakin viivästyspäivältä alkaen päivästä, jona tuomioistuin antaa tuomionsa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 tai 3 kohdan nojalla, ja päättyen päivään, jona jäsenvaltio lopettaa rikkomisen, lukuun ottamatta erityistapauksia, joissa sovelletaan muuta määräytymisjaksoa. Uhkasakolla pyritään saamaan jäsenvaltio lopettamaan rikkominen heti kun tuomioistuin on antanut tuomionsa.

Päiväkohtaisen uhkasakon määrä lasketaan seuraavasti:

— kertomalla kiinteä vakiomäärä rikkomisen vakavuutta ja kestoa ilmaisevilla kertoimilla

— kertomalla saatu tulo jäsenvaltion vahvistamalla kiinteällä kertoimella (kerroin n), joka kuvaa kyseisen jäsenvaltion maksukykyä.

Seuraavassa kaavassa esitetään yhteenveto uhkasakon laskentamenetelmästä:

Dp = (F-Rap × Cs × Cd) × n jossa Dp = päiväkohtainen uhkasakko; F-Rap = uhkasakon kiinteä vakiomäärä; Cs = vakavuutta ilmaiseva kerroin; Cd = kestoa ilmaiseva kerroin; n = kyseisen jäsenvaltion maksukykyä kuvaava kerroin n.

3.1. Kiinteä vakiomäärä

Kiinteä vakiomäärä on se kiinteä määrä, johon kertoimia sovelletaan. Sitä käytetään, kun on kyse laillisuusperiaatteen rikkomisesta. Tämä koskee kaikkia SEUT-sopimuksen 260 artiklan mukaisia tapauksia. Se on asetettu tasolle, jolla varmistetaan, että

— komissiolla on laaja harkintavalta rikkomisen vakavuutta ilmaisevan kertoimen soveltamisessa

— määrä on kohtuullinen kaikkien jäsenvaltioiden kannalta

— määrä kerrottuna rikkomisen vakavuutta ilmaisevalla kertoimella on riittävän suuri painostamaan rikkomiseen syyllistynyttä jäsenvaltiota.

Uhkasakkoihin sovellettava kiinteä vakiomäärä vahvistetaan liitteessä olevassa 1 kohdassa I.

3.2. Vakavuutta ilmaisevan kertoimen (kertoimen arvo 1–20) soveltaminen

Rikkomista, jossa on kyse siitä, että jäsenvaltio ei ole noudattanut tuomiota tai ei ole ilmoittanut toimenpiteistä, joilla lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettu direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, pidetään aina vakavana. Uhkasakon määrän mukauttamiseksi tapauksen erityisiin olosuhteisiin komissio määrittää vakavuutta ilmaisevan kertoimen kahden muuttujan perusteella: niiden unionin sääntöjen merkitys, joita on rikottu tai joita ei ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ja rikkomisen vaikutukset yleisiin ja erityisiin etuihin.

Jäljempänä esitettyjen seikkojen perusteella rikkomisen vakavuus määritetään komission vahvistamalla kertoimella, jonka suuruus on vähintään 1 ja enintään 20.

3.2.1. Tuomion noudattamatta jättäminen (SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohta)

3.2.1.1. Rikottujen säännösten merkitys

Määrittäessään unionin oikeuden jatkuvan rikkomisen merkityksen komissio ottaa huomioon kyseisten säännösten luonteen ja laajuuden eikä niinkään niiden asemaa normihierarkiassa. Esimerkiksi syrjimättömyysperiaatteen rikkomista olisi aina pidettävä erittäin vakavana riippumatta siitä, johtuuko rikkominen perussopimuksessa vahvistetun periaatteen rikkomisesta vai asetuksessa tai direktiivissä vahvistetun periaatteen rikkomisesta. Perusoikeuksiin ja perussopimuksessa vahvistettuihin neljään perusvapauteen vaikuttavaa rikkomista olisi yleensä pidettävä erityisen vakavana, ja siitä olisi määrättävä asianmukainen seuraamus.

Jos komissio nostaa kanteen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla, sitä, että jäsenvaltio ei noudata tuomiota, joka on osa vakiintunutta oikeuskäytäntöä (esim. tuomio perustuu rikkomusmenettelyssä tai vastauksena ennakkoratkaisupyyntöön annettuihin samankaltaisiin tuomioihin), olisi pidettävä raskauttavana seikkana. Näin on erityisesti silloin, kun tuomioistuin on aiemmin todennut kyseisen jäsenvaltion rikkoneen unionin oikeuden vastaavia säännöksiä.

Myös se, että jäsenvaltio ei ole toiminut täydessä yhteistyössä komission kanssa menettelyssä, joka johti asian saattamiseen tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla, on raskauttava seikka.

Jos jäsenvaltio on toteuttanut toimenpiteitä, joita se pitää riittävinä väitetyn rikkomisen korjaamiseksi, mutta komissio pitää niitä riittämättöminä, tilannetta olisi käsiteltävä eri tavalla kuin sellaista tilannetta, jossa jäsenvaltio ei toteuta lainkaan toimenpiteitä rikkomisen korjaamiseksi (jos jäsenvaltio selvästi rikkoo SEUT-sopimuksen 260 artiklan 1 kohtaa).

Lisäksi olisi otettava huomioon lieventäviä seikkoja, kuten se, että täytäntöön pantavaan tuomioon liittyy todellisia tulkintaongelmia tai että tuomiota on asiaan liittyvistä syistä erityisen vaikea panna täytäntöön lyhyessä ajassa (esim. tarve suunnitella, hyväksyä, rahoittaa ja rakentaa infrastruktuuria tuomion täytäntöön panemiseksi).

3.2.1.2. Rikkomisen vaikutukset yleisiin ja erityisiin etuihin

Rikkomisen vaikutuksia yleisiin tai erityisiin etuihin olisi arvioitava tapauskohtaisesti ottaen huomioon esimerkiksi seuraavat perusteet:

— unionin omien varojen menetys

— vakava vahinko EU:n taloudellisille eduille

— rikkomisen vaikutus unionin toimintaan (kuten SEUT-sopimuksen 2 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä SEUT-sopimuksen 3 artiklan kanssa, tarkoitettua unionin yksinomaista toimivaltaa koskevat rikkomiset sekä rikkomiset, jotka vaikuttavat kansallisten oikeusjärjestelmien mahdollisuuksiin osallistua unionin oikeuden noudattamisen tehokkaaseen valvontaan)

— vakava tai peruuttamaton haitta ihmisten terveydelle tai ympäristölle

— taloudellinen tai muu vahinko yksityishenkilöille ja talouden toimijoille

— rikkomisen kohteena olevat rahamäärät

— tuomioistuimen tuomion noudattamatta jättämisestä jäsenvaltiolle mahdollisesti aiheutuva taloudellinen hyöty

— rikkomisen merkitys suhteessa kyseisen talouden toimialan liikevaihtoon tai arvonlisään

— rikkomisen vaikutuspiiriin kuuluvan väestön suuruus

— unionin vastuu kolmansiin maihin nähden

— rikkomisen luonne, eli onko rikkominen järjestelmällistä tai rakenteellista tai jättääkö jäsenvaltio toistuvasti soveltamatta EU:n lainsäädäntöä asianmukaisesti.

Muita näkökohtia voivat olla esimerkiksi se, onko rikkominen kertaluontoista vai onko kyseessä aiemman rikkomisen uusiminen.

Kun komissio ottaa seuraamuksen laskemisessa huomioon yksityishenkilöiden edut, sen tavoitteena ei ole rikkomisesta aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen vahinkoa kärsineille, koska tällaista korvausta on mahdollista hakea kansallisista tuomioistuimista. Komissio pyrkii pikemminkin ottamaan huomioon rikkomisen vaikutukset asianomaisten yksityishenkilöiden ja talouden toimijoiden kannalta. Vaikutukset eivät nimittäin ole samat silloin, kun rikkominen koskee yksittäistä virheellisen soveltamisen tapausta (esimerkiksi tutkinnon tunnustamatta jättäminen), ja silloin, kun on kyse siitä, että tutkintotodistusten vastavuoroisesta tunnustamisesta annettua direktiiviä ei ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Jälkimmäisessä tapauksessa rikkominen vahingoittaa kokonaisen ammattiryhmän etuja.

3.2.2. Täytäntöönpanotoimenpiteiden ilmoittamatta jättäminen (SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohta)

Komissio soveltaa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla vireille pantuihin kanteisiin järjestelmällisesti rikkomisen vakavuutta ilmaisevaa kerrointa 10, jos jäsenvaltio ei ilmoita toteuttaneensa mitään täytäntöönpanotoimenpiteitä. Oikeusvaltioperiaatteen noudattamiseen perustuvassa unionissa kaikkia lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettuja direktiivejä on pidettävä yhtä tärkeinä ja jäsenvaltioiden on saatettava ne kaikilta osin osaksi kansallista lainsäädäntöä direktiiveissä asetetuissa määräajoissa.

Jos velvoitetta ilmoittaa täytäntöönpanotoimenpiteistä rikotaan osittain, täytäntöönpanon puutteellisuus on otettava huomioon määritettäessä vakavuutta ilmaisevan kertoimen arvoa, joka on alle 10. Lisäksi voidaan ottaa huomioon rikkomisen vaikutukset yleisiin ja erityisiin etuihin (ks. edellä kohdassa 3.2.1.2 esitetyt näkökohdat).

3.3. Rikkomisen kestoa ilmaisevan kertoimen soveltaminen

Laskettaessa rikkomisen kestoa vastaavan uhkasakon määrää

— otetaan SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla nostettujen kanteiden osalta huomioon ajanjakso tuomioistuimen ensimmäisen tuomion antamisesta päivään, jona komissio päättää viedä asian tuomioistuimeen

— otetaan SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla nostettujen kanteiden osalta huomioon ajanjakso sitä päivää seuraavasta päivästä, jona määräaika kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä päättyy, päivään, jona komissio päättää viedä asian tuomioistuimeen.

Rikkomisen kestoa ilmaisevan kertoimen arvo vaihtelee asteikolla 1–3. Sen laskentaperusteena käytetään suhdetta 0,10/kuukausi alkaen päivästä, jona ensimmäinen tuomio annettiin, tai sitä päivää seuraavasta päivästä, jona määräaika kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä päättyi.

Tuomioistuin (16) on vahvistanut, että rikkomisen kesto on otettava huomioon sekä uhkasakon että kiinteämääräisen hyvityksen osalta, koska kummallakin seuraamuksella on oma tehtävänsä.

3.4. Jäsenvaltion maksukyky

Uhkasakon määrä on asetettava niin, että seuraamuksesta tulee oikeasuhteinen ja varoittava. Uhkasakon varoittavaan vaikutukseen liittyy kaksi näkökohtaa. Seuraamuksen on oltava riittävän suuri, jotta

— jäsenvaltio lopettaa rikkomisen (seuraamuksen on siis oltava suurempi kuin rikkomisesta jäsenvaltiolle koituva hyöty)

— jäsenvaltio ei uusi rikkomista.

Varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi tarvittava seuraamuksen taso vaihtelee jäsenvaltioiden maksukyvyn mukaan. Tämän varoittava vaikutus otetaan huomioon kertoimella n. Se lasketaan seuraavien kahden tekijän painotettuna geometrisena keskiarvona: jäsenvaltioiden bruttokansantuotteiden (BKT) keskiarvoon suhteutettu kyseisen jäsenvaltion BKT (17), jonka painotuskerroin on kaksi, ja jäsenvaltioiden keskimääräiseen asukaslukuun suhteutettu kyseisen jäsenvaltion asukasluku, jonka painotuskerroin on yksi. Näin saadaan kyseisen jäsenvaltion maksukyky suhteessa muiden jäsenvaltioiden maksukykyyn:

Tämän tiedonannon mukainen kertoimen n laskentatapa poikkeaa siitä, miten kerroin on aiemmin laskettu. Aiemmissa tiedonannoissa otettiin huomioon sekä jäsenvaltioiden BKT että niiden institutionaalinen painoarvo. Institutionaalinen painoarvo ilmaistiin käyttämällä sijaismuuttujaa, viimeksi kunkin jäsenvaltion edustajille varattua paikkamäärää Euroopan parlamentissa.

Asiassa komissio v. Kreikka (18)20. tammikuuta 2022 antamassaan tuomiossa tuomioistuin tarkasteli seikkoja, joita pidetään merkityksellisinä arvioitaessa jäsenvaltion maksukykyä SEUT-sopimuksen 260 artiklaan perustuvien taloudellisten seuraamusten määräämiseksi. Kyseisessä tuomiossa tuomioistuin katsoi, että ”Helleenien tasavallan maksukyvyn arvioimiseksi tärkeimpänä tekijänä on näin ollen pidettävä sen BKT:tä ilman, että otetaan huomioon kyseisen jäsenvaltion institutionaalista painoarvoa [...], sanotun kuitenkaan rajoittamatta komission mahdollisuutta ehdottaa taloudellisia seuraamuksia, jotka perustuvat useisiin kriteereihin, jotta muun muassa eri jäsenvaltioiden välillä voidaan säilyttää asianmukainen ero” (19). Tuomioistuimen mukaan ”pyrkimys määrätä seuraamuksia, jotka ovat riittävän varoittavia, ei välttämättä edellytä, että asianomaisen jäsenvaltion institutionaalinen painoarvo unionissa otetaan huomioon” ja ”asianomaisen jäsenvaltion institutionaalisen painoarvon huomioon ottaminen ei ole välttämätöntä, jotta riittävä varoittavuus voidaan taata ja kyseinen jäsenvaltio saadaan muuttamaan nykyistä tai tulevaa [...] toimintatapaansa” (20).

Näin ollen komissio päätti tarkistaa kertoimen n laskentamenetelmäänsä, joka perustuu nyt pääasiassa jäsenvaltioiden BKT:hen ja toissijaisesti niiden asukaslukuun demografisena perusteena, jonka avulla voidaan säilyttää asianmukainen ero eri jäsenvaltioiden välillä. Kun kertoimen n laskennassa otetaan huomioon jäsenvaltioiden asukasluku yhden kolmasosan painoarvolla, jäsenvaltioiden n-kertoimien vaihtelu vähenee kohtuulliseksi verrattuna yksinomaan jäsenvaltioiden BKT:hen perustuvaan laskentaan. Näin kertoimen n laskemiseen lisätään myös vakauttava tekijä, koska asukasluku ei todennäköisesti vaihtele merkittävästi vuodesta toiseen. Jäsenvaltion BKT saattaa sen sijaan vaihdella enemmän vuosittain erityisesti talouskriisin aikana. Koska jäsenvaltion BKT:n painoarvo laskennassa on edelleen kaksi kolmasosaa, se on kuitenkin edelleen pääasiallinen tekijä arvioitaessa jäsenvaltion maksukykyä.

Kunkin jäsenvaltion n-kertoimet vahvistetaan liitteessä olevassa 3 kohdassa I.

4. KIINTEÄMÄÄRÄINEN HYVITYS

Jotta kiinteämääräisen hyvityksen varoittava vaikutus sekä suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate voidaan ottaa kaikilta osin huomioon, komission ehdotus unionin tuomioistuimelle sisältää seuraavat seikat:

— kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärän vahvistaminen

— laskentamenetelmä, joka perustuu päiväkohtaiseen määrään kerrottuna rikkomisen kestoa vastaavien päivien lukumäärällä; tätä laskentatapaa sovelletaan silloin kun laskennan tulos on suurempi kuin kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärä.

4.1. Kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärä

Aina kun komissio saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT-sopimuksen 260 artiklan nojalla, se ehdottaa ainakin kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärää, joka vahvistetaan kunkin jäsenvaltion osalta asianomaisen n-kertoimen mukaisesti, riippumatta jaksossa 4.2 esitetyn laskelman tuloksesta.

Kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärä perustuu periaatteeseen, jonka mukaan aina kun jäsenvaltio laiminlyö toistuvasti tuomioistuimen antaman tuomion täytäntöönpanon tai ei saata lainsäätämisjärjestystä noudattaen annettua direktiiviä osaksi kansallista lainsäädäntöä, loukataan laillisuusperiaatetta oikeusyhteisössä, mahdollisista raskauttavista asianhaaroista riippumatta, ja tämä edellyttää tehokkaita seuraamuksia. Vahvistamalla kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärä pyritään myös välttämään se, että määrättäisiin pelkästään symbolisia seuraamuksia, jotka eivät olisi varoittavia vaan saattaisivat päinvastoin viedä tuomioistuimen tuomioilta uskottavuuden niiden vahvistamisen sijaan.

Kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärät esitetään jäsenvaltioittain liitteen 5 kohdassa I.

4.2. Kiinteämääräisen hyvityksen laskentamenetelmä

Kiinteämääräinen hyvitys lasketaan pitkälti samalla tavalla kuin uhkasakko, eli

— kertomalla kiinteä vakiomäärä vakavuutta ilmaisevalla kertoimella

— kertomalla tulos kertoimella n

— kertomalla tulos niiden päivien lukumäärällä, joina rikkominen jatkuu (ks. kohta 4.2.1).

Seuraavassa kaavassa esitetään yhteenveto kiinteämääräisen hyvityksen laskentamenetelmästä:

LS = F-Rals × Cs × n × dy jossa LS = kiinteämääräinen hyvitys; F-Rals = kiinteämääräisen hyvityksen kiinteä vakiomäärä; Cs = vakavuutta ilmaiseva kerroin; n = kyseisen jäsenvaltion maksukykyä kuvaava kerroin; dy = niiden päivien määrä, joina rikkominen jatkui.

Jos tämän laskelman tulos ylittää kyseisen jäsenvaltion osalta vahvistetun kiinteämääräisen hyvityksen vähimmäismäärän, komissio ehdottaa tuomioistuimelle tämän kaavan avulla määritettyä kiinteämääräistä hyvitystä.

4.2.1. Niiden päivien määrä, joina rikkominen jatkui

Kiinteämääräisen hyvityksen laskemiseksi päiväkohtainen määrä kerrotaan niiden päivien lukumäärällä, joina rikkominen jatkuu. Tämä lukumäärä määritellään seuraavasti:

— SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla nostetut kanteet: päivien lukumäärä ensimmäisen tuomion antamispäivästä rikkomisen päättymispäivään tai, jos laiminlyöntiä ei korjata, SEUT-sopimuksen 260 artiklan nojalla annetun tuomion antamispäivään

— SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla nostetut kanteet: päivien lukumäärä sitä seuraavasta päivästä, jona määräaika kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä on päättynyt, rikkomisen päättymispäivään, tai, jos laiminlyöntiä ei korjata, SEUT-sopimuksen 260 artiklan nojalla annetun tuomioon antamispäivään.

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla nostettujen kanteiden osalta ajanjakso, joka otetaan huomioon kiinteämääräistä hyvitystä laskettaessa, alkaa kulua sen tuomion antamispäivästä, jossa todetaan, että asianomainen jäsenvaltio on rikkonut unionin oikeutta (21).

Tuomioistuimen mukaan jäsenvaltion on aloitettava tällaisen tuomion täytäntöönpano ”välittömästi” ja saatettava se ”loppuun niin pian kuin mahdollista” (22). Ennen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan mukaisen kanteen nostamista komission on luonnollisesti annettava jäsenvaltiolle riittävästi aikaa, jotta se voi noudattaa tällaista tuomiota. Tarvittava aika määräytyy kyseessä olevan rikkomisen perusteella. Jos jäsenvaltiolle on kuitenkin annettu kohtuullisesti aikaa eikä tuomiota ole pantu kaikilta osin täytäntöön, jäsenvaltion on katsottava laiminlyöneen rikkomisen toteavan tuomion antamispäivästä alkaen velvollisuutensa aloittaa täytäntöönpano välittömästi ja saattaa se loppuun mahdollisimman pian.

SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla nostettujen kanteiden osalta määräytymisjakso alkaa sitä seuraavasta päivästä, jona määräaika kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä on päättynyt.

4.2.2. Muut kiinteämääräisen hyvityksen laskentamenetelmässä huomioon otettavat seikat

Komissio soveltaa kiinteämääräisen hyvityksen laskennassa samaa vakavuutta ilmaisevaa kerrointa ja samaa kiinteää kerrointa n kuin uhkasakon laskemisessa (ks. jaksot 3.2 ja 3.4). Määrittäessään SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan mukaisen kiinteämääräisen hyvityksen määrää komissio ottaa täytäntöönpanon laiminlyönnin vakavuuden määrittelyssä huomioon sen, missä määrin direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.

Kiinteämääräisen hyvityksen kiinteä vakiomäärä on pienempi kuin uhkasakkojen kohdalla. On kohtuullista, että uhkasakon laskentaan käytetään suurempaa päiväkohtaista määrää kuin kiinteämääräisen hyvityksen laskentaan, koska rikkomiseen syyllistyneen jäsenvaltion toiminta muuttuu SEUT-sopimuksen 260 artiklan nojalla annetun tuomion seurauksena tuomittavammaksi siinä mielessä, että se jatkaa rikkomista vielä tuomion antamisen jälkeen.

Kiinteämääräiseen hyvitykseen sovellettava kiinteä vakiomäärä vahvistetaan liitteen 2 kohdassa I.

Toisin kuin uhkasakkoa laskettaessa, kiinteämääräistä hyvitystä laskettaessa ei sovelleta rikkomisen kestoa ilmaisevaa kerrointa, koska rikkomisen kesto on jo otettu huomioon kertomalla päiväkohtainen määrä rikkomisen kestoa vastaavalla päivien lukumäärällä.

5. YHDISTYNYTTÄ KUNINGASKUNTAA KOSKEVAT SIIRTYMÄSÄÄNNÖKSET

Yhdistynyt kuningaskunta erosi unionista 31. tammikuuta 2020. Sen oli kuitenkin 1. helmikuuta 2020 voimaan tulleen erosopimuksen nojalla edelleen sovellettava ja noudatettava unionin oikeutta siirtymäkauden loppuun asti (siirtymäkausi päättyi 31. joulukuuta 2020).

Irlantia/Pohjois-Irlantia koskevan pöytäkirjan 12 artiklan 4 kohdan ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan suvereniteettiin kuuluvia tukikohta-alueita Kyproksessa koskevan pöytäkirjan 12 artiklan nojalla komissiolla ja unionin tuomioistuimella on edelleen niille perussopimuksissa annetut valtuudet soveltaa unionin oikeutta, jota sovelletaan Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kyseisten pöytäkirjojen nojalla Pohjois-Irlannin ja kyseisten tukikohta-alueiden osalta. Tuomioistuimella on erosopimuksen 160 artiklan nojalla edelleen SEUT-sopimuksen 258, 260 ja 267 artiklan mukainen toimivalta tulkita ja soveltaa tiettyjä erosopimuksen viidennen osan määräyksiä.

Näiden määräysten nojalla komissio voi pyytää tuomioistuinta määräämään Yhdistyneelle kuningaskunnalle taloudellisia seuraamuksia 31. joulukuuta 2020 jälkeen. Tällöin komissio ehdottaa taloudellisia seuraamuksia, jotka ovat oikeassa suhteessa kyseessä olevan rikkomisen vakavuuteen, rikkomisen kestoon ja Yhdistyneen kuningaskunnan maksukykyyn. Komissio käyttää seuraamusten määrittämisessä tässä tiedonannossa jäsenvaltioita varten vahvistettua kaavaa (23).

6. MÄÄRÄTYN SEURAAMUKSEN MAKSUVELVOITTEEN ALKAMISPÄIVÄ

Kun tuomioistuin määrää jäsenvaltiolle seuraamuksen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 2 kohdan nojalla, velvoite maksaa kyseinen seuraamus alkaa tavallisesti sinä päivänä, jona tuomioistuin antaa tuomionsa.

Kun tuomioistuin määrää jäsenvaltiolle seuraamuksen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan nojalla, kyseisessä määräyksessä täsmennetään, että ”suoritus on maksettava tuomioistuimen tuomiossa määrättynä ajankohtana”. Näin tuomioistuin voi asettaa maksuvelvoitteen alkamispäiväksi joko tuomion antamispäivän tai myöhemmän päivämäärän. Tuomioistuin ei ole vielä käyttänyt mahdollisuutta määrätä maksuvelvoitteen alkamispäiväksi tuomion antamispäivää myöhempi päivä.

7. SOVELTAMISPÄIVÄ

Sen jälkeen kun tämä tiedonanto on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä, komissio soveltaa tiedonannossa vahvistettuja sääntöjä ja perusteita kaikkiin päätöksiin, joissa se päättää saattaa asian tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT-sopimuksen 260 artiklan nojalla.

(1) Tai jäsenvaltio ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä pannakseen täytäntöön tuomion, jossa todetaan valtiontukipäätöksen rikkominen SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

(2) Tämä harkintavalta on rajallinen SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, joissa tuomioistuin ei voi ylittää komission ilmoittamaa määrää.

(3) Katso 12. heinäkuuta 2005 annettu tuomio, komissio v. Ranska, C-304/02, ECLI:EU:C:2005:444, 103 kohta; 14. maaliskuuta 2006 annettu tuomio, komissio v. Ranska, C-177/04, ECLI:EU:C:2006:173, 61 kohta; ja 10. tammikuuta 2008 annettu tuomio, komissio v. Portugali, C-70/06, ECLI:EU:C:2008:3, 38 kohta.

(4) Ks. liite II ”Luettelo aiemmista taloudellisia seuraamuksia koskevista tiedonannoista”.

(5) Unionin tuomioistuin on hyväksynyt näiden perusteiden sisällön vakiintuneessa oikeuskäytännössään. Ks. muun muassa 4. heinäkuuta 2000 annettu tuomio, komissio v. Helleenien tasavalta (C-387/97, ECLI:EU:C:2000:356, 92 kohta); 25. helmikuuta 2021 annettu tuomio, komissio v. Espanja (C-658/19, ECLI:EU:C:2021:138, 63 kohta); 16. heinäkuuta 2020 annettu tuomio, komissio v. Irlanti (C-550/18, ECLI:EU:C:2020:564, 81 kohta), ja 25. helmikuuta 2021 annettu tuomio, komissio v. Espanja (C-658/19, ECLI:EU:C:2021:138, 73 kohta).

(6) Katso 16. heinäkuuta 2020 annettu tuomio, komissio v. Romania (C-549/18, EU:C:2020:563, 51 kohta).

(7) Neuvoston päätös 2007/436/EY, Euratom, tehty 7 päivänä kesäkuuta 2007, Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä (EUVL L 163, 23.6.2007, s. 17).

(8) Asia C-658/19, komissio v. Espanja (EU:C:2021:138, 63 kohta); asia C-550/18, komissio v. Irlanti (EU:C:2020:564, 81 kohta); asia C-658/19, komissio v. Espanja (EU:C:2021:138, 73 kohta).

(9) Katso 25. marraskuuta 2003 annettu tuomio, komissio v. Espanja (C-278/01, EU:C:2003:635).

(10) Ks. asia C-278/01, komissio v. Espanja, joka koski direktiivillä 76/160/ETY vahvistettuja uimaveden laadulle asetettuja vaatimuksia ja jossa tuomioistuin totesi, että ”jäsenvaltioiden on erityisen vaikeaa panna direktiivi täysimääräisesti täytäntöön” ja ”on todennäköistä, että vastaajana oleva jäsenvaltio kykenee panemaan direktiivin huomattavasti laajemmin täytäntöön saavuttamatta kuitenkaan lyhyessä ajassa täysimääräistä täytäntöönpanoa”. Tuomioistuin katsoi, että tässä tilanteessa ”seuraamus, jolla ei oteta huomioon sellaista mahdollista edistymistä, jota jäsenvaltio on osoittanut velvoitteidensa täytäntöönpanossa, ei ole asianmukainen olosuhteiden kannalta eikä oikeassa suhteessa todettuun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen nähden”.

(11) Ks. tuomio asiassa C-278/01, komissio v. Espanja, 43–46 kohta, ja tuomio asiassa C-304/02, komissio v. Ranska, 111 ja 112 kohta.

(12) Katso 8. heinäkuuta 2019 annettu tuomio, komissio v. Belgia (C-543/17, EU:C:2019:573), jossa tuomioistuin sovelsi ensimmäistä kertaa SEUT-sopimuksen 260 artiklan 3 kohdan mukaista seuraamusmekanismia.

(13) Nämä ovat direktiivejä, jotka on annettu noudattaen perussopimuksissa määrättyjä tavallista tai erityistä lainsäätämisjärjestystä. Niihin eivät kuulu delegoidut direktiivit ja täytäntöönpanodirektiivit, jotka komissio on antanut SEUT-sopimuksen 290 ja 291 artiklan nojalla, eivätkä myöskään Euratomin perustamissopimuksen nojalla annetut direktiivit.

(14) Ks. asia C-543/17, komissio v. Belgia, 51 ja 59 kohta.

(15) Katso 29. lokakuuta 2009 annettu tuomio, komissio v. Puola (C-551/08, EU:C:2009:683, 23 kohta); 11. kesäkuuta 2015 annettu tuomio, komissio v. Puola (C-29/14, EU:C:2015:379, 49 kohta); 4. lokakuuta 2018 annettu tuomio, komissio v. Espanja (C-599/17, EU:C:2018:813, 21 kohta); ja 16. heinäkuuta 2020 annettu tuomio, komissio v. Irlanti (C-550/18, EU:C:2020:564, 31 kohta).

(16) Ks. tuomio asiassa C-304/02, komissio v. Ranska, 84 kohta.

(17) Lähde: Nimellinen BKT – Eurostat. Eurostat julkaisee säännöllisesti jäsenvaltioiden BKT-tiedot (nama_10_gdp).

(18) Katso 20. tammikuuta 2022 annettu tuomio, komissio v. Kreikka (C-51/20, EU:C:2022:36).

(19) Asia C-51/20, komissio v. Kreikka, 116 kohta.

(20) Asia C-51/20, komissio v. Kreikka, 113 ja 115 kohta.

(21) Ks. asia C-304/02, komissio v. Ranska.

(22) Katso 12. marraskuuta 2019 annettu tuomio, komissio v. Irlanti (C-261/18, EU:C:2019:955, 123 kohta).

(23)