KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE VESIHUOLTO KEHITYSMAISSA JA EU:N KEHITYSYHTEISTYÖPOLITIIKAN PAINOPISTEET {SEK(2002)288}

KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE

VESIHUOLTO KEHITYSMAISSA JA EU:N KEHITYSYHTEISTYÖPOLITIIKAN PAINOPISTEET

SISÄLLYSLUETTELO

1. Vettä ja kehitysyhteistyötä koskevat haasteet

1.1. Makean veden tilanne kehitysmaissa

1.2. Kansainvälinen keskustelu

1.3. Kansainväliset tavoitteet

2. Vesivaroihin liittyvä Euroopan yhteisön kehitysyhteistyö

2.1. Nykyiset veteen liittyvät strategiat ja toimet

2.2. Vesi EY:n kehitysyhteistyön painopisteenä

3. Vesi EU:n jäsenvaltioiden ja muiden toimijoiden kehitysyhteistyöpolitiikoissa

3.1. EU:n jäsenvaltiot

3.2. Yhteensovittaminen ja täydentävyys

3.3. Kansainväliset järjestöt ja kumppanuudet

3.4. EY:n rooli: poliittinen vuoropuhelu, kehitysyhteistyö ja kauppa

4. Suunta eteenpäin

4.1. Politiikan näkyvyyden lisääminen

4.2. Integroidun vesivarojen hoidon toteuttaminen käytännössä

4.3. Veteen liittyvät toimet sen eri käyttötarkoituksissa

4.4. Keskeiset maailmanlaajuiset haasteet

4.5. Vettä koskeva strateginen kumppanuus

5. Päätelmät 24

LIITE: SEK(2002)288

Tiivistelmä

Tällä tiedonannolla ohjataan Euroopan yhteisön antamaa tukea vesivarojen hoitoon kehitysmaissa, jotta Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa vahvistetut kehitysyhteistyön päätavoitteet - köyhyyden vähentäminen, kestävä taloudellinen ja sosiaalinen kehitys sekä kehitysmaiden yhdentyminen maailmantalouteen - voitaisiin saavuttaa.

Veden ja sanitaation takaaminen nyt ja vastaisuudessa kaikille kehitysmaiden asukkaille on suuri haaste. Sitä on tarkasteltava laajemmin kestävän ja integroidun vesivarojen hoidon yhteydessä (esimerkiksi vesistöjen luonnolliset piirteet, vedenkäyttö kaikilla talouden osa-alueilla ja kaikkiin tarkoituksiin, tämän rajallisen luonnonvaran hoitoa koskeva institutionaalinen kehys, luonnonvarojen ja tarpeiden alueellinen vaihtelu, veden pilaantuminen). Tämän tiedonannon yhtenä tavoitteena on korostaa, miltä osin ja miten vettä ja kehitysyhteistyötä koskevat politiikat on sisällytettävä EY:n kehitysyhteistyön painopisteisiin. Siinä painotetaan, että vesivarojen hoito on nähtävä monialaisena kysymyksenä, joka on sisällytettävä useimpiin yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikkoihin köyhyyden torjumiseksi.

Tämä asiakirja on laadittu tilanteessa, jossa vesi on entistä keskeisemmin esillä kansainvälisessä keskustelussa. Kansainvälisesti ymmärretään entistä paremmin pakottava tarve maailmanlaajuiseen vedensaannin varmistamiseen ja vesikysymyksen kokonaisvaltaiseen tarkasteluun, sillä vesi on kestävän kehityksen kannalta keskeinen kysymys. Tämä tiedonanto perustuu makeaa vettä käsitelleessä Bonnin kansainvälisessä konferenssissa äskettäin annettuihin toimenpidesuosituksiin, ja siinä edistetään EU:n aloitteen kehittämistä yhdeksi kestävän kehityksen huippukokouksen asialistan pääaiheeksi.

Tiedonannossa esitetään kattava ja integroitu lähestymistapa, joka soveltuu vesivarojen hoidon kaikkiin näkökohtiin ja veden kaikkiin käyttötarkoituksiin. Poliittisissa suuntaviivoissa keskeisellä sijalla on sellaisten strategioiden kehittäminen, jotka perustuvat integroidun vesivarojen hoidon kattaviin periaatteisiin. Tulevaisuuden kannalta korostetaan vedensaantia ja sanitaatiota, rajatylittävää vesivarojen hoitoa sekä monialaista yhteensovittamista ja integrointia.

Vesivarojen kestävää saatavuutta ja hoitoa koskeva strateginen lähestymistapa sisältää alakohtaisia ja monialaisia kysymyksiä, ja se kattaa kaikki kestävään kehitykseen liittyvät näkökohdat. Talouden, yhteiskunnan ja ympäristön kannalta kestävä kehitys edellyttää kysynnän hallintaa, johon kuuluu veden arvon määrittäminen sen kaikissa käyttötarkoituksissa. Vesistöalueiden tasolla tapahtuva vesivarojen hoito, kaikkien asianosaisten (ja erityisesti naisten) osallistuminen kaikkiin päätöksentekovaiheisiin ja tietojenvaihto edistävät instituutioiden kestävää kehitystä ja konfliktien ehkäisemistä.

Siirtyminen vesivarojen kestävään saatavuuteen ja hoitoon kehitysmaissa edellyttää poliittista sitoutumista ja asianosaisten osallistumista. Tämä on olennaista yhteisön kehitysyhteistyön yhteisessä hallinnoinnissa. Lisäksi tiedonannossa suositellaan useita toimenpiteitä veteen liittyvien maailmanlaajuisten haasteiden ratkaisemiseksi (ilmastonmuutoksen vaikutusten lievittäminen, kaupan maailmanlaajuistumisen vaikutus, alueellinen yhteistyö). Pitkän aikavälin yhteistyö kehitysmaiden kanssa veteen liittyvissä kysymyksissä vaikuttaa suotuisasti maailmanlaajuiseen kestävään kehitykseen ja köyhyyden vähentämiseen.

1. Vettä ja kehitysyhteistyötä koskevat haasteet

1.1. Makean veden tilanne kehitysmaissa

Makea vesi on rajallinen ja kallisarvoinen luonnonvara, joka on välttämätön elämän ylläpitämisen, taloudellisesti tuottavan toiminnan ja ympäristön itsensä kannalta. Vettä koskevien nykyisten haasteiden analysoinnissa kehitysmaissa on keskeistä, että missään köyhyyden vähentämistä koskevassa strategiassa ei voida sivuuttaa ihmisten välttämättömiä tarpeita eikä veden kaltaisen elintärkeän luonnonvaran oikeudenmukaista ja kestävää hoitoa koko yhteiskunnan etujen mukaisesti. Asianmukainen sanitaatio on sidoksissa vedensaantiin ja yhtä lailla olennainen ihmisten terveydelle, ihmisarvolle ja tuottavalle työlle.

Uuden vuosituhannen alussa tarpeet ovat vielä suurelta osin täyttämättä. Vuonna 2000 yhteensä 1,1 miljardia ihmistä (17 prosenttia maailman väestöstä) oli vailla puhdasta vettä ja 2,4 miljardilta ihmiseltä (40 prosenttia maailman väestöstä) puuttui asianmukainen sanitaatio. Valtaosa heistä asuu Afrikassa ja Aasiassa. Nopea kaupungistuminen lisää veden kysyntää. Kaupunkien läheisyydessä vain 18 prosentilla asukkaista on yhteys talousvesiverkkoon ja ainoastaan 8 prosentilla yhteys viemäriverkkoon. [1] Valitettavasti köyhimmät asukkaat joutuvat usein maksamaan korkeamman hinnan myyjien kaupittelemasta vedestä kuin paremmin toimeentulevat asukkaat, jotka saavat vesijohtovettä tuettuun hintaan. Myös puutteellisesta sanitaatiosta johtuva sairastumisriski uhkaa eniten juuri kaupunkien köyhiä asukkaita.

[1] "Global water supply and sanitation assessment - 2000 Report", WHO-UNICEF-WSS Collaborative Council.

Vesihuoltoon on siis kiinnitettävä entistä enemmän huomiota kaikissa kehitysyhteistyön suunnitteluprosesseissa, joilla pyritään edistämään köyhyyden vähentämistä koskevaa tavoitetta, joka on keskeisellä sijalla EY:n kehitysyhteistyöpolitiikassa ja kehitysmaiden kanssa tehdyissä yhteistyösopimuksissa.

Väestönkasvu, elintapojen muuttuminen ja talouskehitys ovat lisänneet vesivaroihin kohdistuvia paineita kaikkialla mutta aivan erityisesti kehitysmaissa, joissa veden käyttö kasvaa yleensä väestöäkin nopeammin. Veden saatavuuden suuret kausivaihtelut sekä kuivuus- ja tulvajaksot vaikeuttavat tilannetta monissa Afrikan ja Aasian maissa. [2] Vuoteen 2025 mennessä ehkä jopa kaksi kolmasosaa maailman väestöstä elää vesipulasta kärsivissä maissa.

[2] UN/SEI: "Comprehensive Assessment of the Freshwater Resources of the World".

Ilmastonmuutos on nyt ja vastaisuudessa osasyy paineiden lisääntymiseen etenkin kehitysmaissa, ja se vaikuttaa erityisesti näiden alueiden köyhiin ihmisiin. Monissa kehitysmaissa ja kehittyvissä yhteisöissä ilmaston vaihteluista ja ilmastonmuutoksesta selviytyminen sekä niihin sopeutuminen ovat keskeisellä sijalla köyhyyden vähentämistä koskevissa strategioissa ja yleisissä kehitysnäkymissä.

Vedensaannin varmistaminen on elintärkeää kotitalouksien tasolla, mutta luotettavia vesivarastoja tarvitaan myös maataloudessa, teollisuudessa ja energiantuotannossa. Maatalous on suurin vedenkäyttäjä; joissakin kehitysmaissa 80 prosenttia vedestä käytetään keinokasteluun. Elintarviketuotannon osuus vedenkäytöstä saattaa laskea veden tuottavuuden parantuessa, mutta elintarviketuotannossa tarvitaan edelleen paljon vettä maailmassa, jossa väestönkasvu on nopeaa.

Vesivarojen jakamisesta eri käyttäjien kesken tulee yhä suurempi kiistakysymys. Vesivarojen huono hoito (esimerkiksi kestämättömät kastelukäytännöt) voi johtaa kuivuuteen ja aavikoitumiseen. Monet tärkeät joet, järvet ja akviferit eli pohjavettä johtavat kerrokset ulottuvat kansallisten rajojen yli, mikä saattaa yhä useammin johtaa konflikteihin. [3] Vesivarojen jakaminen ylä- ja alajuoksulla kehitystavoitteiltaan ja institutionaalisilta valmiuksiltaan erilaisten maiden välillä on konfliktien ehkäisemiseen liittyvä kysymys, johon on kiinnitettävä entistä enemmän poliittista huomiota.

[3] Yhteensä 261 vesistöaluetta, jotka kattavat 45 prosenttia maanpinnasta, joiden alueella asuu 40 prosenttia maapallon väestöstä ja jotka keräävät 80 prosenttia jokien valumasta, ulottuu kahden tai useamman maan poliittisten rajojen yli (Aaron T Wolf: "Criteria for equitable allocations: the hearth of international water conflict").

Myös ihmisen toiminta voi aiheuttaa vesivaroille vakavia uhkia. Teollisuudessa ja maataloudessa käytetään kemikaaleja, jotka päätyvät usein pinta- ja pohjavesiin joko välittömästi tai puutteellisen varastoinnin jälkeen. Suuri osa kehitysmaiden jätteistä lasketaan jokiin, järviin ja rannikkovesiin käsittelemättöminä. Veden laadun jatkuvalla heikkenemisellä on vakavia seurauksia paitsi vesivarojen saatavuudelle ja ihmisten terveydelle myös elintärkeille ekosysteemeille.

1.2. Kansainvälinen keskustelu

Vesi ja vesihuolto ovat viime vuosina olleet yhä näkyvämmin esillä kansainvälisessä keskustelussa. Keskustelunaiheeksi ovat nousseet vedensaantiin ja sanitaatioon liittyvien perinteisten huolenaiheiden lisäksi vesivaroihin liittyvät uudet ongelmat. Useat merkittävät kansainväliset tapahtumat ovat lisänneet vesikysymyksen näkyvyyttä sekä korostaneet edellä mainittujen ongelmien syvyyttä ja laajuutta.

Kansainvälisellä juomavesi- ja sanitaatiovuosikymmenellä 1980-1990 keskeisenä tavoitteena oli veteen ja sanitaatioon liittyvien perustarpeiden täyttäminen. Tämä tavoite on yhä olemassa, mutta etualalle on sittemmin noussut myös muita kysymyksiä. Vuonna 1992 pidetyssä Dublinin konferenssissa [4] korostettiin veden taloudellista arvoa sekä osallistavien lähestymistapojen tarvetta ja naisten osuutta vesihuollossa. Rio de Janeirossa vuonna 1992 pidetyssä YK:n ympäristö- ja kehityskonferenssissa [5] korostettiin veden merkitystä kestävälle kehitykselle niin lähitulevaisuudessa kuin myös pitkällä aikavälillä sekä ekosysteemien suojelun tarvetta. Vettä on pidettävä kallisarvoisena luonnonvarana, mutta veteen ja sanitaatioon liittyviä ihmisten perustarpeita ei saa vaarantaa. Sitä mukaa kuin veteen liittyvien kysymysten kirjo on laajentunut, esille on tullut tarve kehittää vesivarojen hoitoon integroitu lähestymistapa.

[4] Vettä ja ympäristöä käsittelevä kansainvälinen konferenssi, Dublin, tammikuu 1992.

[5] Agenda 21, luku 18.

Tehokas ja oikeudenmukainen vedenkäyttö edellyttää sellaisten toimintatapojen hylkäämistä, joissa sitä on pidetty loppumattomana ja "ilmaisena" luonnonvarana. Veden taloudellisesta arvosta keskustellaan yhä etenkin kehitysmaissa, joissa saatetaan karttaa veden hinnoittelua poliittisista, taloudellisista tai kulttuurisista syistä. Niissä maissa, joissa hinnoitteluperiaate hyväksytään, käydään keskustelua eri alojen vedenkäyttötarpeiden yhteensovittamisesta ja ihmisten perustarpeisiin liittyvien vesipalvelujen hinnoittelusta.

Näitä kysymyksiä ja kokonaisvaltaisen ratkaisun tarvetta korostettiin maailman toisessa vesifoorumissa Haagissa maaliskuussa 2000. Tuolloin vesivarojen niukkuuteen sekä tähän elintärkeään ja haavoittuvaan luonnonvaraan kohdistuviin paineisiin oli jo alettu kiinnittää huomiota. Vedensaannin varmistamista [6] pidettiin kattavana maailmanlaajuisena tavoitteena. Foorumissa esiteltiin kaksi asiakirjaa, "World Water Vision" ja "Framework for Action", jotka oli laadittu laajan kuulemisprosessin perusteella ja joiden pohjalta annettiin ministerien julkilausuma. Global Water Partnershipin laatimassa "Framework for Action" -asiakirjassa korostettiin, että on ryhdyttävä toimiin poliittisen tahdon edistämiseksi, vesivarojen hoidon tehostamiseksi, vettä koskevan tietouden parantamiseksi ja vedensaannin varmistamiseen tähtäävien investointien lisäämiseksi.

[6] Ks. liitteessä 1 oleva sanasto.

World Water Supply and Sanitation Collaborative Council (WWSSCC) on vuodesta 1991 lähtien lisännyt uusia aiheita vettä ja sanitaatiota koskevalle asialistalle. WWSSCC korostaa tiedottamisen ja viestinnän merkitystä sekä painottaa voimakkaasti hygieniavalistusta ja sanitaatiota [7]. Vesihuoltoa käsitellään nimenomaisesti tai epäsuorasti useissa monenvälisissä ympäristösopimuksissa. Näitä ovat esimerkiksi Ramsarin yleissopimus, YK:n yleissopimus aavikoitumisen estämiseksi, ilmastonmuutosta koskeva YK:n puitesopimus ja YK:n metsäfoorumi.

[7] Toimintaohjelma hyväksyttiin World Water Supply and Sanitation Collaborative Councilin viidennessä maailmanlaajuisessa foorumissa Iguaçussa, Brasiliassa, marraskuussa 2000.

Makeaa vettä käsitelleessä Bonnin kansainvälisessä konferenssissa (joulukuu 2001), jossa valmisteltiin Johannesburgissa syyskuussa 2002 pidettävää kestävän kehityksen huippukokousta, tehtiin 27 suositusta, jotka kattavat hallintotavan, taloudellisten voimavarojen ja valmiuksien lisäämisen ensisijaiset tavoitteet. Bonnissa korostettiin viittä seikkaa: 1) köyhien ihmisten tarpeiden täyttäminen; 2) päätöksenteon ja toimenpiteiden hajauttaminen asianmukaiselle tasolle; 3) uusien kumppanuuksien ja yhteenliittymien kehittäminen; 4) yhteistyöjärjestelyt vesistöalueen tasolla; 5) hallintotapaa koskevien järjestelyjen parantaminen.

Tällä tiedonannolla pohjustetaan yhteisön panosta huippukokouksen vesikeskusteluun kestävän kehityksen ulkoista ulottuvuutta koskevan tiedonannon tavoitteiden mukaisesti.

1.3. Kansainväliset tavoitteet

Yleisenä tavoitteena on taata kaikille maailman ihmisille riittävä määrä puhdasta vettä sekä säilyttää tämän luonnonvaran määrä ja laatu, jotta voitaisiin ylläpitää ekosysteemin olennaisia toimintoja ja varmistaa tulevien sukupolvien vedensaanti. Kehitysyhteistyön kattavana kansainvälisenä tavoitteena on vähintään puolittaa äärimmäisessä köyhyydessä elävien ihmisten määrä vuoteen 2015 mennessä. Tämän kattavan tavoitteen saavuttaminen edellyttää kolmen veteen liittyvän tavoitteen saavuttamista:

Vesivarojen hoito. Vuosituhannen julistuksessa edistettiin vesivarojen kestämättömän käytön vähentämistä siten, että alueellisella, kansallisella ja paikallisella tasolla kehitettäisiin vesihuoltostrategioita. Erityistavoitteena on integroitua vesivarojen hoitoa koskevien kattavien politiikkojen ja strategioiden täytäntöönpano kaikissa maissa vuoteen 2005 mennessä.

Vedensaanti. YK:n yleiskokous asetti vuosituhannen julistuksessa tavoitteeksi niiden ihmisten määrän puolittamisen vuoteen 2015 mennessä, joilla ei ole riittävää määrää turvallista ja kohtuuhintaista vettä. Maailman toisen vesifoorumin jälkeen Bonnin konferenssissa suositeltiin juomavettä koskevan tavoitteen täydentämistä tavoitteella, jonka mukaan asianmukaista sanitaatiota vailla olevien ihmisten määrä puolitettaisiin vuoteen 2015 mennessä.

2. Vesivaroihin liittyvä Euroopan yhteisön kehitysyhteistyö

Euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikka rakentuu kestävän, oikeudenmukaisen ja osallistavan inhimillisen ja sosiaalisen kehityksen periaatteen varaan [8]. Sen päätavoitteena on köyhyyden vähentäminen, ja sen mukaan erityisesti "vesivarojen saanti ja niiden kestävä hallinta" [9] ovat sosiaalipolitiikan tärkeä osa. Tässä tiedonannossa pyritään osoittamaan, miten vesi liittyy EY:n kehitysyhteistyöpolitiikassa määriteltyihin painopisteisiin.

[8] EY:n kehitysyhteistyöpolitiikka, neuvoston ja komission julkilausuma, marraskuu 2000.

[9] Tiedonanto Euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikasta, s. 18.

2.1. Nykyiset veteen liittyvät strategiat ja toimet

Komissio julkaisi vuonna 1998 vesivaroja koskevan kehitysyhteistyön suuntaviivat [10], joiden ytimen muodostaa strateginen lähestymistapa vesivarojen oikeudenmukaiseen, tehokkaaseen ja kestävään hoitoon. Suuntaviivoissa hahmotellaan EY:n lähestymistapa veteen liittyviin kehitysyhteistyötoimiin, joten niillä on ollut suuri vaikutus tämän tiedonannon poliittisissa suuntaviivoissa. EY:n veteen liittyvän tuen painopiste kehitysmaissa on vähitellen siirtynyt vedensaantia koskevasta hankekohtaisesta lähestymistavasta, jossa käsiteltiin lähinnä teknisiä kysymyksiä, ohjelmakohtaiseen lähestymistapaan, jossa korostetaan sosiaalisia ja ympäristöön liittyviä näkökohtia sekä tämän luonnonvaran entistä parempaa hoitoa.

[10] EC Development (1998): "Guidelines for water resources development co-operation. Towards sustainable water resources management - A strategic approach".

Vesivarojen hoitoa ja vesipalveluja koskevat perusperiaatteet jaettiin kuuteen ryhmään: institutionaaliset ja hallintoon liittyvät periaatteet; sosiaaliset periaatteet; taloudelliset ja rahoitukselliset periaatteet; ympäristöön liittyvät periaatteet; tiedottamiseen, koulutukseen ja viestintään liittyvät periaatteet; teknologiset periaatteet. Nämä 19 periaatetta (kaikki periaatteet luetellaan liitteessä 2) ja välineet, joilla niitä sovelletaan ohjelmien ja hankkeiden tasolla, ovat jo käytössä EY:n tukemissa veteen liittyvissä kehitysyhteistyötoimissa. Periaatteiden soveltamisessa on painotettava integroidun vesivarojen hoidon tiettyjä osa-alueita, kuten maan- ja vedenkäytön, vesistöalueiden ylä- ja alajuoksun, veden määrän ja laadun sekä sosiaalisten ja ympäristöön liittyvien näkökohtien integrointia. Tässä tiedonannossa on huomioitu myös Euroopan parlamentin vuonna 2000 teettämän tutkimuksen [11] tulokset.

[11] Euroopan parlamentti. Tutkimuksen pääosasto (2000): "Water and Development in Developing Countries".

Vesivaroihin kohdistuu monenlaisia vaatimuksia ja paineita, jotka vaikuttavat veden saatavuuteen ja laatuun. Eri vaatimusten välillä on jännitteitä. Muiden vedenkäyttäjien vaihtoehtoja vähentää, jos yksi vedenkäyttäjä käyttää vettä liikaa tai saastuttaa sitä tai siten tapahtuu vesistöalueen yhdessä osassa . Vesivarojen hoito on integroitava ottamalla huomioon kaikki perustellut käyttötarkoitukset ja vaatimukset sekä ympäristötavoitteet. Integroitu vesivarojen hoito edellyttää tietyn vesistö- tai valuma-alueen vesivarojen kokonaisvaltaista hoitoa siten, että tasapainotetaan vesiympäristön tarpeet ja veden erilaiset käyttötarkoitukset. Integroitu lähestymistapa edellyttää lisäksi kaikkien vesistöjen, mukaan lukien pohja- ja rannikkovedet, huomioon ottamista. Tämä koskee etenkin kansallisten rajojen yli kulkevia jokia ja maiden rajoilla sijaitsevia järviä. Integroitu vesivarojen hoito ja vesistöalueiden hoito [12] ovat EU:n politiikan pääperiaatteita.

[12] Ks. liitteessä 1 olevan sanaston määritelmät.

EY:n kehitysyhteistyötä on perinteisesti toteutettu alueellisesti. Sitä rahoitetaan Euroopan kehitysrahastosta (AKT-maat) ja EY:n talousarviosta (Välimeren eteläpuoliset maat ja Lähi-itä, Aasia ja Latinalainen Amerikka, Itä-Eurooppa ja Keski-Aasia); lisäksi Euroopan investointipankki myöntää lainoja. Alueellisten ohjelmien veteen liittyvissä politiikoissa ja toimissa on joitakin yhtäläisyyksiä - painopisteenä on useimmiten köyhyyden vähentäminen - mutta niissä on myös alueellisista oloista ja oikeudellisista sopimuksista johtuvia eroja. Ohjelmia kuvataan lähemmin liitteessä 3.

- Kokemusten hyödyntäminen

Valtaosa vesihankkeista liittyy maaseudun ja kaupunkien vedensaantiin ja sanitaatioon, mutta niissä käsitellään yhä useammin laajemminkin vesivarojen hoitoa. Hankkeita arvioidaan säännöllisesti, jotta niiden tuloksia voidaan tarkastella merkityksen, tehokkuuden, vaikuttavuuden, vaikutuksen ja kestävyyden kannalta.

Hankkeen elinkaaren hallinta tarjoaa puitteet, joiden käyttö on kehitysyhteistyöhankkeissa parantanut hankkeiden johdonmukaisuutta ohjelmasuunnittelusta aina arviointiin asti. Jos tätä lähestymistapaa sovelletaan oikein, sen avulla voidaan verrata erityistavoitteiden saavuttamista (esimerkiksi tarjonnan lisääntyminen, veden laadun parantuminen, kustannustehokkuus, ympäristövaikutukset) mitattavissa oleviin indikaattoreihin. Niissä poliittisesti ja taloudellisesti herkissä oloissa, joissa kehitysyhteistyöhankkeita toteutetaan, tällä lähestymistavalla pyritään varmistamaan oletusten ja riskien huomioiminen hankesuunnittelussa. Veteen liittyvien tarpeiden pohtiminen ongelmien ja ratkaisujen kannalta saattaa kannustaa entistä kustannustehokkaampien menetelmien kehittämiseen; usein olisikin syytä pyrkiä parantamaan olemassa olevan infrastruktuurin käyttöä (esimerkiksi vähentämällä veden hävikkiä), ennen kuin tehdään uusia suunnitelmia.

Arviointien [13] tuloksissa on tullut esille, että veteen liittyvien hankkeiden ja ohjelmien onnistuminen edellyttää tiettyjen seikkojen huomioimista: näitä ovat integroitu lähestymistapa (valmistelu, suunnittelu, rakentaminen, koulutus, hallinnointi, mukaan lukien veden laadun seuranta, ympäristökysymykset), asianosaisten osallistuminen kaikilla vastuutasoilla ja kaikissa hankkeiden valmistelu- ja toteutusvaiheissa (hankesuunnittelussa on otettava huomioon paikalliset käytännöt ja kokemukset sekä erilaisia ratkaisutapoja koskevat toiveet. Tähän kuuluvat myös naisten osallistuminen ja sukupuolinäkökohtien huomioiminen hankkeiden suunnittelussa, hallinnoinnissa ja seurannassa), valmiuksien lisääminen erityisesti luonnonvarojen ja palvelujen kestävän hoidon sekä järjestelmien käytön ja ylläpidon osalta ja myös tietoisuus sosiaalisista ja ympäristöön liittyvistä tarpeista, vaikutuksista ja kustannuksista. Tähän voisi sisältyä kuluttajakulttuurin edistäminen ja kehittäminen vedenkäyttäjien keskuudessa. Ympäristön kannalta vesihankkeita voidaan tehostaa saatuttamisen vähentämistä tai biologisen monimuotoisuuden palauttamista koskevan strategian yhteydessä.

[13] Esimerkiksi "Evaluation globale des projets d'hydraulique villageoise en Afrique de l'Ouest" (1997); "Evaluation of Kampala water supply expansion project" (2000).

Tuloksissa korostetaan erityisesti edunsaajien ja heidän ongelmiensa yksilöimistä ja järjestelmien suunnittelua siten, että ne täyttävät käyttäjien todelliset tarpeet, että niissä otetaan huomioon erilaiset elintavat ja kulutustottumukset, että niissä hyödynnetään käyttäjien tietoja ja kokemuksia ja että ne järjestelmien ylläpidon ja hallinnoinnin osalta vastaavat käyttäjien valmiuksia, mukaan lukien rahoitusvalmiudet. Kuluttajatutkimusten avulla olisi varmistettava, että jatko-ohjelma tavoittaa mahdollisimman hyvin etenkin kaupunkien läheisyydessä asuvat köyhimmät väestönosat.

Afrikan maaseudulla ja kaupungeissa toteutettujen vesihuoltohankkeiden arvioinnit ovat osoittaneet, että vaikka terveyden parantaminen on ollut useimpien hankkeiden tavoitteena, sanitaatioon ja veden laatuun ei ole aina kiinnitetty riittävästi huomiota. Valistamisessa ja valmiuksien lisäämisessä on siis huomioitava nämä seikat yhteistyössä terveysalan toimijoiden kanssa. Alueellisen Tacis-ohjelman ympäristöhankkeista tehdyt arvioinnit ovat etenkin Mustanmeren, Kaspianmeren ja Araljärven alueella vahvistaneet, että veden laadulla on merkittävä vaikutus maatalouteen, kalatalouteen ja matkailuun ja että rannikkojen talouksille on paljon hyötyä jokien veden laadun parantamista koskevista toimista.

Jo tehdyt raportit ovat arvokkaita, mutta tulevien toimien pohjaksi tarvitaan laajempia arviointeja (esimerkiksi pilaantumisen torjuntaa koskevista toimista, rajatylittävistä vesistöistä saaduista kokemuksista ja konfliktien ehkäisemisestä). Rahoittajien koordinoinnissa on paitsi parannettava ohjelmasuunnittelua, hankesuunnittelua ja rahoitusta koskevaa viestintää myös vaihdettava kokemuksia, jotka voivat parantaa tulevien toimien vaikutusta.

2.2. Vesi EY:n kehitysyhteistyön painopisteenä

Kuten luvun 2 alussa on jo todettu, EY:n kehitysyhteistyöpolitiikan päätavoitteena on köyhyyden vähentäminen. Köyhyyttä ei määritellä ainoastaan tulojen ja taloudellisten voimavarojen puuttumisena, vaan se kattaa haavoittuvuuden käsitteen ja sellaiset tekijät kuin riittävä ravinto, koulutus ja terveydenhoito, luonnonvarat ja juomavesi, maa, työllistymis- ja luottomahdollisuudet, tiedot ja poliittinen osallistuminen, palvelut ja infrastruktuuri. Kaikkia näitä tarvitaan, jotta heikossa asemassa olevat ihmiset voisivat vaikuttaa omaan toimeentuloonsa ja kehitykseensä, nauttia yhtäläisistä mahdollisuuksista sekä elää turvallisessa ja terveessä ympäristössä. Tästä syystä yhteisten luonnonvarojen saatavuus ja palvelujen ulottaminen vähäosaisille ovat keskeisellä sijalla köyhyyden vähentämistä koskevissa strategioissa. Monelle viljelijäperheelle välttämättömiä luonnonvaroja ovat maa ja vesi, ja niin maaseudulla kuin kaupungeissakin asuville ihmisille välttämättömiä palveluja ovat turvallinen ja luotettava vedensaanti sekä asianmukainen jätehuolto.

Köyhyyteen liittyvät ongelmat ovat kehitysmaissa monimutkaisia ja moniulotteisia. Vesi on ihmisen toiminnalle välttämätön sosiaalinen, taloudellinen ja ympäristöön liittyvä hyödyke, joten luonnonvarojen ja siitä riippuvaisten palvelujen järkevä hoito on välittömästi tai välillisesti yhteydessä näihin tavoitteisiin. Vesihuolto on monialainen kysymys, joka on sisällytettävä köyhyyden vähentämiseen liittyviin kehitysyhteistyöpolitiikkoihin. Vesihuolto liittyy monin tavoin EY:n kehitysyhteistyöpolitiikan painopisteisiin ja monialaisiin kysymyksiin. [14] Seuraavassa analyysissa tarkastellaan, miltä osin ja miten veteen ja kehitysyhteistyöhön liittyvät politiikat olisi sisällytettävä näihin painopisteisiin.

[14] Tiedonanto Euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikasta, KOM(2000) 212, 26.4.2000.

- Alueellinen yhdentyminen ja yhteistyö

Alueellisessa yhdentymisessä ja yhteistyössä olisi otettava täysimääräisesti huomioon rajatylittävät taloudelliset, sosiaaliset ja ympäristöön liittyvät ongelmat. Yhteisiin luonnonvaroihin kuuluu usein jokia, järviä ja akviferejä. Vesivaroja koskevan rajatylittävän yhteistyön merkitys on kasvamassa monilla kehitysmaiden alueilla, joilla väestönkasvu ja kulutustottumusten muuttuminen synnyttävät veden saatavuuteen ja laatuun liittyviä jännitteitä ylä- ja alajuoksun käyttäjien keskuudessa. Vesivarojen jakamisella pyritään välttämään konfliktit ja edistämään rauhanomaista yhteistyötä erilaisten eturyhmien välillä sekä maiden sisällä että niiden välillä. Konfliktien ehkäisemistä koskevan tiedonannon suosituksen mukaan "silloin, kun alueelliseen yhteistyöhön on selvästi sitouduttu, komissio tukee alueellisia toimia, joilla pyritään yhteisten vesivarojen oikeudenmukaiseen hallinnointiin" [15].

[15] Tiedonanto konfliktien ehkäisemisestä, KOM(2001) 211, 11.4.2001.

- Makrotalouspolitiikkojen tukeminen, erityisesti sosiaalialojen alakohtaiset ohjelmat

EY:n kehitysyhteistyöpolitiikassa tunnustetaan, että "sosiaalipolitiikan, kuten terveydenhoidon, elintarvikevarmuuden ja koulutuksen, kehittäminen sekä vesivarojen saanti ja niiden kestävä hallinta on ensisijaisen tärkeää" [16]. Perustarpeiden täyttäminen on olennainen tekijä "vedensaannin varmistamisessa" [17]. Puhdas vesi ja sanitaatio sekä hygieniavalistus ovat läheisesti sidoksissa terveyteen sekä osatekijänä - ja yhtenä kohteena - koulutuksen parantamisessa. Köyhyyteen keskeisesti liittyvät tekijät, kuten puhtaan veden ja sanitaation puuttuminen, puutteellinen elintarviketurva ja kehnot taloudenpitokäytännöt, ovat ratkaisevia sairastumisen ja aliravitsemuksen kannalta, ja ne kaikki liittyvät vesihuoltoon. Kun pyritään lievittämään köyhyyttä parantamalla puhtaan veden ja sanitaatiopalvelujen saatavuutta niin maaseudulla kuin kaupungeissakin - joissa yhä useammat asukkaat elävät äärimmäisessä köyhyydessä vailla peruspalveluja - EY voi panostaa tuntuvasti terveydentilan, hygienian ja ravitsemustason parantamiseen.

[16] Tiedonanto Euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikasta, s. 18.

[17] Ks. liitteessä 1 oleva sanasto.

- Elintarvikevarmuus ja maaseudun kestävä kehitys

Useimmissa kehitysmaissa maaseudun talouskasvu on yleisen talouskasvun ehdoton edellytys, ja elintarviketuotanto on edelleen pääelinkeino suurelle osalle maaseudun väestöä. Talouskasvu perustuu lähinnä luonnonvarapohjaisiin tuotteisiin, kuten maa-, karja- tai kalataloustuotteisiin, jotka edellyttävät vesivarojen kestävää hoitoa. Maankäytön ja vesivarojen hoidon integrointi on tärkeää sekä vedensaannin varmistamiselle että elintarvikevarmuudelle etenkin niillä alueilla, joilla kilpaillaan vesivaroista. Se edellyttää vedenkäytön tehostamista maataloudessa, joka on suurin makean veden käyttäjä, luonnonvaroihin kohdistuvien paineiden vähentämiseksi. Sekä ilmaston että taloustilanteen vaihtelut uhkaavat eniten maaseudun köyhimpiä ja haavoittuvimmassa asemassa olevia asukkaita. Heidän tilanteensa jyrkkä heikkeneminen esimerkiksi pitkään jatkuneen kuivuuden takia voi aiheuttaa vakavan elintarvikevajeen. Veden ja etenkin laadukkaan veden puute vaikuttaa siis heihin aivan erityisesti. [18]

[18] "European Policy to Support Rural Development. Policy Orientation Paper". Kehitysyhteistyön PO, helmikuu 2000.

EY:n kehitysyhteistyöpolitiikassa tunnustetaan, että elintarviketurva on usein taattava alueellisten tuotanto- ja jakeluverkostojen kautta eikä kansallisten verkostojen kautta, mikä voidaan nähdä siirtymisenä elintarvikeomavaraisuudesta alueelliseen elintarviketurvaan [19]. Tähän voi sisältyä "virtuaaliveden" [20] tuonti suuria määriä vettä sisältävien viljelykasvien muodossa.

[19] Tiedonanto Euroopan yhteisön kehitysyhteistyöpolitiikasta, s. 27.

[20] Ks. liitteessä 1 olevan sanaston määritelmät.

- Institutionaalisten valmiuksien lisääminen

Instituutioita on tuettava ja institutionaalisia valmiuksia lisättävä aloilla, joilla kehitetään ja sovelletaan integroitua vesivarojen hoitoa koskevaa lähestymistapaa etenkin pitkällä aikavälillä. Vastaavia tarpeita ilmenee veden osalta monilla muillakin aloilla: kaikilla tasoilla - paikallisella, kansallisella ja alueellisella tasolla - tarvitaan johdonmukaisia lähestymistapoja sirpaloitumisen välttämiseksi, ja instituutioiden on oltava avoimia ja tilivelvollisia. Järkevä vesihuolto edellyttää poliittista vastuuta ja hyvää hallintotapaa. Hallitusten ja kansalaisyhteiskunnan on todellakin "otettava omakseen" köyhyyden vähentämistä koskevat strategiat. Oikeudenmukaisen vesivarojen jakamisen ja kansanterveyden suojelemiseksi toteutettavien pilaantumista ehkäisevien toimenpiteiden on perustuttava hyvän hallintotavan periaatteisiin.

Paikallisella tasolla ja etenkin alhaisen tulotason alueilla tuen antaminen vedenkäyttäjien yhdistyksille tai yhteisöjen järjestöille, jotka osallistuvat vesi- ja sanitaatiopalvelujen hallinnointiin, voi edistää vedensaannin varmistamista ja köyhyyden vähentämistä. Alueellisella tasolla vesistöalueiden järjestöjä tukemalla voidaan tehostaa integroitua vesivarojen hoitoa ja ehkäistä konflikteja.

- Kauppa ja kehitysyhteistyö

EY edistää köyhissä maissa kestävää kauppapolitiikkaa, jotta voitaisiin kannustaa sellaista kasvua, joka ei edistä rahan arvon alenemista, säilyttämällä samalla luonnonvarat ja vahvistamalla sosiaalista oikeudenmukaisuutta. EY on näin valmis tukemaan maita sellaisten kauppapolitiikkojen käyttöönotossa, joissa otetaan täysimääräisesti huomioon vesivarojen niukkuus.

Siellä, missä vesivaroja on niukasti, vesihuoltoon on kiinnitettävä erityistä huomiota maatalous- ja teollisuustuotteiden tuotannon ja kaupan yhteydessä. Kaupan ja vedensaannin varmistamisen välinen suhde on olennainen köyhän väestön etujen kannalta etenkin luontaisviljelijöille. Tätä keskeistä maailmanlaajuista haastetta käsitellään lähemmin kohdassa 4.4.

- Liikenne

Liikenne on EY:n tuen kannalta keskeinen ala, ja tuki painottuu maantieliikenteeseen. Joillakin alueilla investointeja voidaan kuitenkin kohdentaa jokiliikenteeseen (ja meriliikenteeseen). Suistoissa, rannikkoalueilla tai metsäisillä joenvarsilla vesiliikennejärjestelmät saattavat olla paras tai ainoa ratkaisu, mutta veden puute tai runsaus voi uhata vesiliikennettä. Jokien laajamittainen käyttö Euroopan liikenteessä on osoittanut tällaisen toiminnan hyödyt, mutta se merkitsee myös suurta uhkaa ympäristölle. EU:ssa saatujen kokemusten mukaan vesistöjen käyttö liikenteessä on sisällytettävä integroitua vesivarojen hoitoa koskevaan lähestymistapaan, jos se vain on mahdollista, ja EY edistää kestäviä liikennepolitiikkoja, joissa yhdistetään maan- ja vedenkäytön suunnittelu.

- Monialaiset ja muut näkökohdat

Tasa-arvo. Sukupuolten eriarvoisuus on esteenä kasvulle, köyhyyden vähenemiselle ja terveydenhuollon ja koulutuksen edistymiselle [21]. Sukupuolten eriarvoisuus edistää köyhyyttä muun muassa siksi, että suuri osa naisten ajasta ja voimavaroista kuluu talousveden hankkimiseen. Naisten osuus kotitalouksien vedensaannissa ja vedenkäytössä sivuutetaan usein vesivarojen suunnittelu- ja hoitoprosessissa, eikä tarvetta vapauttaa naiset työläästä vedenhankinnasta ymmärretä riittävästi niillä tahoilla, jotka haluavat ottaa naiset mukaan tulojen hankkimista ja köyhyyden vähentämistä koskeviin ohjelmiin. Veteen liittyvissä politiikoissa ja ohjelmissa olisikin kiinnitettävä erityistä huomiota valtavirtaistamiseen.

[21] KOM(2000) 212.

Ympäristö ja kestävä kehitys. Kuten edellä on korostettu, veden merkitys ympäristön kestävässä kehityksessä on saanut osakseen yhä enemmän huomiota kansainvälisessä keskustelussa. Kun politiikassa asetetaan etusijalle köyhyyden lievittäminen ja inhimillinen kehitys, on tärkeää huomata, että voimme saavuttaa nämä tavoitteet vain turvaamalla elämää ylläpitävien luonnon ekosysteemien eheyden ja toiminnot. Investoinnit ympäristöön, kuten maankäytön ja vesihuollon parantamiseen, sanitaatioon, jätehuoltoon ja puhtaaseen ilmaan, antavat usein suuren taloudellisen ja sosiaalisen hyödyn ja edistävät samalla luonnonvarojen kestävää käyttöä. Ympäristöuhkien huomiotta jättäminen voi paitsi heikentää köyhyyden vähentämiseen tähtääviä toimia myös suorastaan lisätä köyhyyttä. [22] EU:n ja UNDP:n yhteisessä aloitteessa tarkastellaan, millaisia vaikutuksia on köyhien osallistumisella ympäristöasioiden hoidon parantamiseen, ja siinä käsitellään erityisesti vesivaroja [23].

[22] Komission valmisteluasiakirja: Ympäristön sisällyttäminen Euroopan yhteisön talous- ja kehitysyhteistyöhön.

[23] UNDP:n ja EY:n köyhyyttä ja ympäristöä koskeva aloite: "Attacking poverty while improving the environment - towards win-win policy options".

Kestävän kehityksen näkökulmaan sisältyy myös vedenkäyttö energianlähteenä, teollisuudessa ja virkistykseen. Luotettavan energianlähteen saatavuudella on suuri taloudellinen merkitys kehitysmaissa, jotka tarvitsevat energiaa kastelu- tai talousveden pumppaamiseen ja jätteiden käsittelyyn, ja tästä on seurauksia veden määrään ja laatuun. Vesivoimalat tarvitsevat usein patojen vettä, millä voi olla ympäristövaikutuksia. Myös vedenkäyttö teollisuudessa on sisällytettävä integroituun vesihuoltoon, ja pilaantumisen ehkäisemiseksi on kehitettävä erityisiä politiikkoja. Muita tärkeitä veteen liittyviä ongelmia, kuten tulvien hallintaa rannikkoalueilla ja ilmastonmuutoksen vaikutuksia vesihuoltoon, käsitellään luvussa 4.

Tutkimus. Monia tehokkaan vesihuollon ja köyhyyden vähentämisen väliseen yhteyteen liittyviä näkökohtia on selvitettävä perusteellisesti. Tutkimuksella (ja valmiuksien lisäämisellä) on keskeinen osuus politiikkojen laatimiseksi tarvittavan kriittisen tiedon kehittymisessä sekä politiikkojen ja periaatteiden toteuttamisessa. Kestävä vesihuolto ja veden laatu on yhtenä avaintoimintona tutkimuksen viidennen puiteohjelman ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevassa ohjelmassa sekä INCO-ohjelmassa (kansainvälinen yhteistyö). Liitteessä 3 on lisätietoa näistä tutkimusohjelmista.

3. Vesi EU:n jäsenvaltioiden ja muiden toimijoiden kehitysyhteistyöpolitiikoissa

3.1. EU:n jäsenvaltiot

EU:n jäsenvaltioiden enemmistö painottaa erityisesti veteen liittyvää kehitysyhteistyötä. Näihin kuuluvat Itävalta, Tanska, Ranska, Saksa, Irlanti, Alankomaat, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta. Joissakin maissa vesi voi olla keskeinen osa yksittäisen maan kanssa tehtävää yhteistyötä, kuten Portugalin kehitysyhteistyö Mosambikin kanssa; Suomessa vesi sisältyy terveydenhuolto- ja koulutusavun alakohtaiseen talousarvioon. Vaikka veden merkitys kehitysyhteistyön osatekijänä sekä veteen liittyvissä politiikoissa ja painopisteissä vaihteleekin, maiden politiikoissa on merkittäviä yhtäläisyyksiä.

Veteen ja sanitaatioon liittyvien perustarpeiden täyttäminen on edelleen tärkeä painopiste etenkin köyhyyden vähentämistä koskevissa ohjelmissa - köyhyys määritellään yleisesti kestävien toimeentulomahdollisuuksien puuttumisena - mutta sitä tarkastellaan nyt integroidun vesivarojen hoidon kannalta. Lisäksi painopiste on siirtynyt yksittäisistä teknisistä hankkeista kokonaisvaltaiseen ohjelmakohtaiseen lähestymistapaan; tällöin käsitellään sellaisia kysymyksiä kuin valmiuksien lisääminen, paikallistason hallinnointi, asianosaisten ja aivan erityisesti naisten täysimääräinen osallistuminen, hygieniavalistus, tietoisuuden lisääminen sekä julkisen ja yksityisen sektorin yhteistyön käynnistäminen, ja kaikissa näissä huomioidaan sekä luonnonvaran että siihen perustuvien palvelujen kestävä kehitys pitkällä aikavälillä. Useimmissa jäsenvaltioissa ollaan myös siirtymässä yksittäisistä hankkeista alakohtaisiin tukiohjelmiin. Joissakin maissa suositaan uusia ja vaihtoehtoisia tekniikoita, kuten sadeveden talteenottoa ja ekologista sanitaatiota, ja niissä painotetaan entistä enemmän veden laatuun liittyviä näkökohtia suosimalla pilaantumisen ehkäisemistä vedenpuhdistuksen kaltaisten ulkoisten ratkaisujen sijasta.

Liite 4 sisältää yhteenvedot jäsenvaltioiden vesipolitiikoista ja liitteessä 5 oleva asiakirjaluettelo viittaukset yksittäisiin asiakirjoihin.

3.2. Yhteensovittaminen ja täydentävyys

EY:n perustamissopimuksen mukaisesti EY:n ja EU:n jäsenvaltioiden kehitysyhteistyöpolitiikan ja -toimien yhteensovittamisella ja täydentävyydellä pyritään tehostamaan EU:n yhteistyötä kumppanuusmaissa. Yhteistyön yleinen yhteensovittaminen maaohjelmissa on pääasiassa kumppanuusmaiden hallitusten tehtävä ja velvollisuus. Euroopan yhteisö voi kuitenkin auttaa kumppanuusmaiden rahoittajien toimien yhteensovittamisessa. Tämä on erityisen tärkeää silloin, kun apu on peräisin lähinnä EU:n jäsenvaltioilta ja yhteisöltä. Kumppanuusmaiden laatimat selkeät strategiat ovat ihanteellinen kehys täydentävyydelle, jolla pyritään rajallisten luonnonvarojen entistä kestävämpään käyttöön vaihtamalla kokemuksia, välttämällä tarpeetonta päällekkäisyyttä ja hyödyntämällä eri aloilla synergiavaikutusta.

Jäsenvaltioiden kanssa järjestetään säännöllisiä asiantuntijaryhmätapaamisia, joissa vaihdetaan tietoja politiikkaa, käytäntöjä ja toimia koskevista suuntaviivoista sekä määritetään yhteensovitettu eurooppalainen lähestymistapa kansainvälisten kehitysyhteistyötavoitteiden saavuttamiseksi. Yhteensovittamista toteutetaan myös maiden tasolla komission ja EU:n jäsenvaltioiden sekä muiden rahoittajien välillä.

3.3. Kansainväliset järjestöt ja kumppanuudet

Kuten liitteessä 4 selvitetään, useat YK:n erityisjärjestöt työskentelevät veteen liittyvissä kysymyksissä (UNDP, UNICEF ja WHO, FAO, UNCHS, WMO, UNESCO ja UNEP); osalla on laaja mandaatti, ja osa keskittyy erityiskysymyksiin. Myös YK:n kestävän kehityksen toimikunta, joka on Agenda 21 -prosessin seurantaelin, käsittelee veteen liittyviä kysymyksiä lähinnä ympäristön kannalta. Komissio pyrkii nyt tiivistämään yhteistyötään YK:n järjestelmän kanssa kehitysyhteistyön alalla [24] ja näin maksimoimaan täydentävyyden ja synergiavaikutuksen.

[24] Komission tiedonanto toimivan kumppanuuden luomisesta Yhdistyneiden Kansakuntien kanssa kehitysyhteistyön ja humanitaaristen asioiden alalla (2.5.2001).

Maailmanpankki on siirtänyt painopisteensä köyhyyden poistamiseen, johon kuuluu perusluonteisten vesi- ja sanitaatiopalvelujen tarjoaminen. Maailmanpankki toimii niin ikään aktiivisesti rajatylittävien vesistöjen alalla konfliktien ehkäisemiseksi. Kansainväliset vesistöt ovat yksi Maailman ympäristörahaston painopisteistä.

World Water Supply and Sanitation Collaborative Council (WWSSCC) on tärkein veteen, sanitaatioon ja terveyteen liittyviä kysymyksiä käsittelevä kansainvälinen foorumi. Global Water Partnership perustettiin sovittamaan yhteen vesivarojen hoitoa koskevan integroidun lähestymistavan soveltamista. Myös EY edistää yhteistyötä kansalaisjärjestöjen, yksityisen sektorin, ammatillisten järjestöjen ja tutkimuslaitosten kanssa. Useissa yleissopimuksissa on vesihuoltoon liittyviä velvoitteita.

3.4. EY:n rooli: poliittinen vuoropuhelu, kehitysyhteistyö ja kauppa

Yhteisöllä on kolme pääasiallista toimintamuotoa kehitysyhteistyötavoitteidensa edistämisessä: poliittinen vuoropuhelu, kehitysyhteistyö ja kauppa. Keinot ovat toisiaan vahvistavia, ja niillä olisi edistettävä veteen liittyviä komission politiikkoja. Veteen liittyvien politiikkojen yhdistelmässä komissio voi ottaa huomioon kaikkien asiaa koskevien ohjelmiensa mahdollisen vaikutuksen valmistellessaan ja toteuttaessaan kohdennettuja toimenpiteitä.

Vedensaannin varmistamisella ja elintarviketurvan parantamisella on keskeinen osa köyhyyden poistamista koskevassa EY:n politiikassa. EY on tärkein yksittäinen rahoittaja, joten sillä on sekä valtuuksia että voimavaroja panostaa tuntuvasti kansainvälisiin pyrkimyksiin, jotka koskevat vedensaannin varmistamista kotitalouksien, yhteisöjen, kansallisella ja kansainvälisellä tasolla. Tiivis yhteistyö EU:n jäsenvaltioiden kanssa parantaa politiikkojen ja painopisteiden johdonmukaisuutta ja täydentävyyttä sekä toimien yhteensovittamista.

Alueellinen yhteistyö on EY:n kehitysavun tärkeä painopiste. Kun otetaan huomioon EU:n asiantuntemus vesihuoltopolitiikoissa (kuten vettä koskevan puitedirektiivin laatiminen ja täytäntöönpano; tällä oikeudellisesti sitovalla säädöksellä edistetään EU:ssa samoja periaatteita kuin tässä tiedonannossa kehitysmaiden osalta), komissio voi tukea merkittävästi integroitua vesivarojen hoitoa alueellisella tasolla myös silloin, kun on ehkäistävä veteen liittyviä konflikteja. EU:n ja muiden kansainvälisten toimijoiden yhteistyö voi lisätä asianosaisten luottamusta rajatylittäviä jokia, järviä tai akviferejä koskevissa hankkeissa.

4. Suunta eteenpäin

4.1. Politiikan näkyvyyden lisääminen

Tässä tiedonannossa korostetaan, että makean veden maailmanlaajuisen saatavuuden ongelmiin ja sen oikeudenmukaiseen jakamiseen on kiinnitettävä entistä enemmän huomiota, jotta kaikille maailman asukkaille ja erityisesti köyhimmille asukkaille voidaan taata kohtuullinen elämänlaatu. Kaikki tähän luonnonvaraan ja sen eri käyttötarkoituksiin liittyvät näkökohdat sekä ympäristön kestävä kehitys, pilaantuminen ja sanitaatio olisi otettava huomioon maapallon vettä koskevissa poliittisissa pyrkimyksissä. Tiedonannossa todetaan, että vesipolitiikan näkyvyyttä on lisättävä Euroopan yhteisön kehitysyhteistyön asialistalla. Kuten on jo todettu, tämä asia saa nykyisin osakseen varsin paljon kansainvälistä huomiota sekä itsenäisesti että osana köyhyyden vähentämistä koskevia aloitteita, ja EY:n toimielimet osallistuvat asiaa koskeviin keskusteluihin ja käytännön toimiin. Alakohtaisesti määritettyjä periaatteita pidetään tässä tiedonannossa politiikan kehittämisen perustana. Tässä luvussa tarkastellaan ensisijaisia kysymyksiä alueellisella ja maailmanlaajuisella tasolla sekä pyritään selvittämään ja painottamaan tulevia toimia.

Euroopan yhteisön kehitysyhteistyön kuusi painopistettä muodostavat kattavan kehyksen näiden tavoitteiden saavuttamiselle, ja integroitua vesivarojen hoitoa on sovellettava kolmella keskeisellä osa-alueella:

(1) Kaikille ihmisille ja erityisesti köyhimmille ihmisille varmistetaan riittävä määrä laadukasta juomavettä ja asianmukainen jätehuolto köyhyyden vähentämistä ja ihmisten terveyden ja elämänlaadun parantamista koskevan yleisen tavoitteen mukaisesti.

(2) Kestävässä ja oikeudenmukaisessa rajatylittävien vesivarojen hoidossa otetaan huomioon kaikki asiaa koskevat edut sekä sovitetaan yhteen eri käyttäjien ja erityisesti samoja luonnonvaroja käyttävien yhteisöjen ja valtioiden vastakkaiset tarpeet.

(3) Monialainen yhteensovittaminen, jolla varmistetaan vesivarojen reilu ja asianmukainen jakaminen erilaisten käyttäjien kesken, edellyttää vesihuoltoa koskevien periaatteiden sisällyttämistä esimerkiksi elintarviketurvaa koskevaan politiikkaan sekä ympäristö-, energia- ja teollisuuspolitiikkoihin.

Kuten edellä on kuvattu, integroidulla lähestymistavalla pyritään sovittamaan yhteen vastakkaiset tarpeet ja käyttötarkoitukset tasa-arvoa koskevan monialaisen periaatteen mukaisesti. Yleisen tavoitteen yhteydessä on kiinnitettävä erityistä huomiota "integroinnin" eri osa-alueisiin: näitä ovat alojen ja kumppaneiden integrointi, jolla pyritään estämään vastuun sirpaloituminen; maan- ja vedenkäytön integrointi vesistö- tai valuma-alueen sisällä; veden laadun suojelun (painottamalla pilaantumisen ehkäisemistä) ja sen määrän maksimoinnin integrointi; pintaveden ja pohjaveden käytön integrointi; tarjontaan ja kysyntään perustuvien toimenpiteiden integrointi, jossa on huomioitava vesipalvelujen hinnoittelu; inhimilliseen kehitykseen liittyvän veden lyhyen aikavälin kysynnän ja elinympäristöjen ja biologisen monimuotoisuuden, etenkin kosteikkojen, suojeluun liittyvien pitkän aikavälin tarpeiden integrointi.

Päävastuu oikeudenmukaisen ja kestävän vesivarojen hoidon varmistamisesta kuuluu hallituksille. [25] Kehitysmaiden ja alueiden tukeminen niiden omien vesihuoltopolitiikkojen ja -strategioiden kehittämisessä sekä niiden julkisten rahoitusvalmiuksien vahvistaminen edistävät myös vedensaannin varmistamista.

[25] Joulukuussa 2001 pidetyn makeaa vettä käsitelleen Bonnin kansainvälisen konferenssin toimenpidesuositukset (nro 1).

Jotta integroitua lähestymistapaa voitaisiin soveltaa mahdollisimman hyvin, asiaa olisi tarkasteltava tapauskohtaisesti valuma-alueen, vesistöalueen tai vesistöalueen osan tasolla. Keskeisellä sijalla on siis vesipiirien hoitosuunnitelmien kehittäminen. Vesihankkeiden olisi oltava näiden suunnitelmien mukaisia tai niissä olisi tuettava suunnitelmien käyttöönottoa, ellei sellaisia ole vielä olemassa.

4.2. Integroidun vesivarojen hoidon toteuttaminen käytännössä

- Tiedotus ja osallistuminen

Tiedotusta kaikille asianosaisille on lisättävä, jotta nämä ymmärtäisivät veden arvon sen kaikissa ulottuvuuksissa - taloudelliselta, sosiaaliselta ja kulttuuriselta kannalta sekä terveyden ja ympäristön kannalta. Vesivaroihin kohdistuvien paineiden sekä vastuuttoman ja holtittoman vedenkäytön seurausten entistä parempi ymmärtäminen lisää mielenkiintoa vesivarojen hoidon tehostamiseen, ja sen myötä voidaan määritellä yhteiskunnan normeja ja näin sopeutua muuttuvaan tilanteeseen. Käyttäjien on ymmärrettävä, että oikeus vedenkäyttöön tuo mukanaan vastuun veden kestävästä käytöstä ja myös sen uudelleenkäytöstä. Sinne, missä vettä ja vesipalveluja on perinteisesti pidetty "ilmaisina", on välitettävä vakuuttavasti sellainen viesti, että vedellä on taloudellista arvoa ja että palveluista on maksettava. Päätöksentekijöiden on ymmärrettävä, että kysynnän hallinta on suositeltavampaa kuin tarjontaan perustuva palvelujen tarjoaminen, joka usein pahentaa eriarvoisuutta ja johtaa köyhien syrjäytymiseen samalla, kun paremmin toimeentulevien palveluja tuetaan. Kaikkien asianosaisten tiedon lisääminen on myös rajatylittävän yhteistyön edellytys. Edistettäviin toimiin kuuluvat aikuisille ja nuorille suunnatut valistuskampanjat tiedotusvälineiden, koulujen ja oppilaitosten, naisjärjestöjen, ammatillisten järjestöjen ja poliittisten foorumien välityksellä.

Kaikkien asianosaisten osallistuminen on välttämätöntä tasapainoisen kumppanuuden hengessä kaikilla tasoilla ja kaikissa yhteyksissä, ja niissä on otettava huomioon sukupuolinäkökohdat. Tämä ei koske ainoastaan esimiehiä, teknisiä asiantuntijoita, työntekijöitä ja hallintovirkailijoita vaan kaikkia yhteiskuntaryhmiä, mukaan lukien taloudelliset ja sosiaaliset toimijat, kansalaisyhteiskunnan edustajat, kuten kansalaisjärjestöt ja käyttäjien yhdistykset, sekä yksityinen sektori. Oman kehityksen hallinta ("ownership") on keskeinen tekijä politiikkojen ja toimien onnistumiselle etenkin, kun on kyse köyhyyden vähentämisestä. Politiikkojen tehokas valmistelu ja täytäntöönpano edellyttää myös rahoittajien ja kumppanuusmaiden välistä kumppanuutta.

- Instituutioiden vahvistaminen ja hallinnointi

Politiikkojen, ohjelmien, hankkeiden ja palvelujen onnistuminen riippuu suuresti toimivaltaisten instituutioiden valmiuksista, voimavaroista ja asiantuntemuksesta, olivatpa nämä sitten vesistöalueiden järjestöjen kaltaisia virallisia kansallisia tai kansainvälisiä elimiä tai vedenkäyttäjien yhdistysten kaltaisia epävirallisia elimiä. Vedenkäyttäjien yhdistykset ovat erityisen tärkeitä sen periaatteen kannalta, jonka mukaan vesipalveluja olisi hallinnoitava mahdollisimman alhaisella hallintotasolla ja että ihmisten olisi osallistuttava vesivarojen hoitoa ja hallintotapaa koskevaan päätöksentekoon. Innovatiivisiin palvelujen tarjoamisen muotoihin otetaan mukaan käyttäjiä, epävirallisia palveluntarjoajia ja yksityisiä yrityksiä. Huomiota on kiinnitettävä lainsäädäntö- ja sääntelykehykseen, hallinnollisiin valmiuksiin ja avoimuuteen, jotta voidaan taata vettä koskeva hyvä hallintotapa. Lisäksi voidaan tarvita erityisiä mekanismeja köyhien aseman ja tasa-arvon turvaamiseksi.

Yksi tärkeimmistä yhteistyön osa-alueista on siis valmiuksien lisääminen henkilöresurssien kehittämisen, koulutuksen ja verkostoinnin avulla. Näin pyritään lisäämään veteen liittyvien instituutioiden tehokkuutta ja vesipalvelujen houkuttavuutta yksityisten investointien kannalta, jotta nykyisen ja vaaditun menotason välinen kuilu voitaisiin kuroa umpeen. Kumppanuusmaiden on pystyttävä järkevöittämään veteen liittyviä politiikkojaan sekä kehittämään ja soveltamaan asianmukaisia strategioita paikallisella, kansallisella, alueellisella ja kansainvälisellä tasolla.

Tietojen ja kokemusten vaihdon sekä Euroopan maiden ja kehitysmaiden toimijoiden välisten yhteyksien vahvistaminen tehostaisi integroitua vesistöalueiden suunnittelua. EU:ssa saatujen kokemusten perusteella voitaisiin edistää alueellisia tukiryhmiä ja huippuyksiköitä, jolloin maat voisivat hyötyä esimerkiksi siitä edistymisestä, jota on saatu vettä koskevan hallintotavan parantamisessa tai integroitua vesivarojen hoitoa koskevan lähestymistavan soveltamisessa (esimerkiksi vettä koskevassa EU:n puitedirektiivissä vesistöalueilla tapahtuvan vesihuollon osalta). Tämä pätee myös rajatylittävissä yhteyksissä.

- Kysynnän hallinta

Ihmisten elinolojen ja sosiaalisen aseman paraneminen on lisännyt veden kysyntää lähes kaikkialla maailmassa. Monet kehitysmaat ovat siirtymässä tarjonnan hallinnasta kysynnän hallintaan. Tässä edetään asteittain: kun kysyntää ja kilpailua on vähän eli kun vedensaanti on suhteellisen helppoa, kustannukset ovat alhaisia ja tekninen ja institutionaalinen järjestelmä on melko yksinkertainen. Kysynnän kasvu (enemmän ihmisiä virtausyksikköä kohti) johtaa ensin teknisiin järjestelyihin tarjonnan lisäämiseksi eli tarjonnan hallintaan. Kysynnän kasvun voimistuminen lisäisi alojen välistä kilpailua ja aiheuttaisi ympäristöongelmia. Tällaisia hallintaan liittyviä haasteita ei voida ratkaista ainoastaan tarjontaan perustuvin teknisin keinoin, vaan niihin on sovellettava kysynnän hallintaan perustuvia strategioita. Vähitellen veden "paras mahdollinen käyttö" on väistämätöntä, jolloin on suunniteltava asianmukaisia institutionaalisia järjestelyjä.

Tarjontaan ja kysyntään perustuvien toimenpiteiden integrointi edellyttää tukea valmiuksien lisäämiseen. Asiantuntemusta on kehitettävä useilla aloilla - näitä ovat esimerkiksi kysyntään vaikuttavat tekijät ja ympäristövaikutukset asteikon eri tasoilla.

Tilanteessa, jossa kysyntä kasvaa, haasteena on kysynnän vähentäminen lisäämällä tehoa (vesiyksikköä kohti). Tähän sisältyvät veden arvon määrittäminen sen kaikissa käyttötarkoituksissa ja siirtyminen vesipalvelujen hinnoitteluun sekä sakot tai maksut veden pilaamisesta. Kysynnän tehokas hallinta käsittää vesilähteiden suojelun ja veden uudelleenkäytön. Ei riitä, että hinnoittelupäätöksissä otetaan huomioon pelkästään palvelujen kustannusten kattaminen, vaan niissä on huomioitava myös ympäristönsuojelun kannalta välttämättömät jäte- ja pilaantumiskustannukset eli ns. saastuttaja maksaa -periaate. Vaikka kustannusten kattaminen on välttämätöntä vedensaannin ja vedenpuhdistuksen kannalta, on yhtä lailla tärkeää täyttää köyhien ja haavoittuvassa asemassa olevien ryhmien perustarpeet suunnittelemalla asianmukaisia maksurakenteita ja perintäjärjestelmiä. Hinnoittelukysymysten arkaluonteisuuden takia on kehitettävä hintamekanismeja avoimesti käyttäjien kanssa, tarjottava asianmukaisia kannustimia ja otettava vähitellen käyttöön uusia hinnoittelujärjestelmiä.

- Tietämyksen laajentaminen

Kehitysmaiden tietämystä vedestä ja jätteistä sekä niiden tehokkaasta, oikeudenmukaisesta ja kestävästä hoidosta on laajennettava esimerkiksi poliittisissa kysymyksissä sekä hallinnointijärjestelmien ja teknologian alalla. Tässä voidaan hyödyntää kansainvälisestä yhteistyöstä tieteen ja teknologian alalla saatuja hyviä kokemuksia. Keskeisellä sijalla on sellaisten käsitteiden kehittäminen, joiden avulla voidaan toteuttaa vesivarojen kestävän kehityksen periaatteet, niin että yhteiskuntaan ja oikeudenmukaisuuteen liittyvät näkökohdat otetaan huomioon. Myös innovatiivisia lähestymistapoja (esimerkiksi kysynnän hallintaan ja ekologiseen sanitaatioon) on painotettava. Tutkimustulosten, tietojen ja innovaatioiden entistä suuremmasta hyödyntämisestä valmiuksien lisäämisessä voidaan saada näkyviä tuloksia.

Tutkimusyhteistyöohjelmille (kuten INCO-ohjelmalle, ks. liite 3), joissa on käsiteltävä siirtymistä kestävään kehitykseen, määritellään uudet painopisteet jatkuvassa vuoropuhelussa ja vuorovaikutuksessa kumppaneina olevien instituutioiden kanssa sekä kansainvälisen keskustelun tulosten perusteella. Edessä olevien haasteiden takia etusijalla on integroitu ja monitieteellinen politiikkojen ja järjestelmien tutkimus. Tässä yhteydessä on välttämätöntä kehittää ja välittää yhdessä kehitysmaiden kumppanien kanssa tarvittavaa tietoutta, jotta voidaan vastata yhteiskuntien ja erityisesti heikossa ja haavoittuvassa asemassa olevien ryhmien muuttuviin tarpeisiin. Tutkimuksista saadun tietämyksen perusteella on voitava tarjota vaihtoehtoja ja mahdollistaa kestävät elintavat ja vesivarojen käyttö sekä edistää asianmukaisia kannustin- ja sääntelypolitiikkoja.

- Yhteensovittaminen

Kahden- ja monenvälisten rahoittajien ja kansainvälisten järjestöjen yhteistyötä vesiohjelmissa on vahvistettava sekä alueellisella että kansainvälisellä tasolla. Tässä yhteydessä EU:n jäsenvaltioiden epävirallinen vesiasiantuntijaryhmä voi edelleen sovittaa yhteen politiikan kehittämistä ja soveltamista. Täydentävyys on tärkeä näkökohta: Euroopan yhteisö kehottaa rahoittajia tiivistämään yhteistyötä täydentävyyden lisäämiseksi ja avun tehostamiseksi. Muihin toimiin kuuluu yhteistyö Maailmanpankin ja kehitysmaiden kumppanien kanssa köyhyyden vähentämiseen tähtäävien strategioiden sekä maa- ja alakohtaisten strategioiden ja ohjelmien avulla, jotta vesikysymys asetettaisiin etusijalle ja sitä käsiteltäisiin integroidusti.

Lisäksi suositellaan yhteistyön lisäämistä Global Water Partnershipin kanssa etenkin sen verkostointitoimissa kehitysmaissa. Muita yhteistyökumppaneita ovat World Water Supply and Sanitation Collaborative Council, YK:n erillisjärjestöt, kuten FAO elintarviketuotantoon käytettävän veden osalta, yleissopimusten mukaiset ohjelmat, kansalaisyhteiskunta ja kansalaisjärjestöt yhteisön hallinnoimien palvelujen edistämisessä sekä yksityinen sektori. Rahoittajien toimien yhteensovittaminen on erityisen tärkeää rajatylittävien vesistöjen hoidossa.

EY:llä olisi yhdessä EU:n jäsenvaltioiden (sekä kansallisten viranomaisten että yksityisen sektorin ja kansalaisyhteiskunnan) kanssa oltava aktiivinen osuus vuonna 2002 pidettävän kestävän kehityksen huippukokouksen ja vuonna 2003 pidettävän maailman kolmannen vesifoorumin valmistelutyössä.

4.3. Veteen liittyvät toimet sen eri käyttötarkoituksissa

Kohdassa 4.1. mainitut keskeiset alueet, joihin poliittinen huomio olisi pääasiassa kohdistettava ja joita varten on otettava käyttöön kaikki (julkiset ja yksityiset) rahoituslähteet [26], kattavat veden kaikki erilaiset käyttötarkoitukset integroidun vesivarojen hoidon yhteydessä. Eri alojen tulevia toimia tarkastellaan paikalliselta ja kansalliselta kannalta. Alueellista yhteistyötä (rajatylittävät vesistöt) sekä veden ja ilmastonmuutokseen ja kauppaan liittyvien tärkeiden maailmanlaajuisten kysymysten välisiä suhteita käsitellään seuraavassa kohdassa.

[26] Joulukuussa 2001 pidetyn makeaa vettä käsitelleen Bonnin kansainvälisen konferenssin toimenpidesuositukset taloudellisten voimavarojen käytöstä.

- Veden saanti ja jätevesihuolto

Kansainvälisenä vesivuosikymmenenä asetettua tavoitetta, jonka mukaan kaikilla on oltava vettä ja sanitaatio, ei ole vielä läheskään saavutettu. Kuten tämän luvun alussa on todettu, vesi- ja sanitaatiopalvelujen laajentaminen siten, että köyhimpien ja vähäosaisten väestönosien tarpeet voidaan täyttää, on tuen kannalta keskeistä.

Tavoitteen saavuttamiseksi olisi korostettava muun muassa sellaisia toimia, joilla pyritään parantamaan käyttö- ja ylläpitovalmiuksia lisäämällä käyttäjien osallistumista, minimoimaan veden hävikki ja vähentämään veden tuhlausta, ottamaan käyttöön vettä säästäviä laitteita ja tarvittaessa käyttämään vesi uudelleen, hinnoittelemaan vesipalvelut asianmukaisesti köyhien etujen turvaamiseksi sekä soveltamaan kannustimia veden laadun turvaamiseksi yhteisöjen tasolla esimerkiksi kaivojen suojelun ja veden huolellisen varastoinnin avulla.

Tässä yhteydessä on korostettava kahta veteen liittyvää ensisijaista painopistettä [27]:

[27] "Framework for action" -asiakirja, Global Water Partnership.

Sanitaation ja hygieniavalistuksen laajentaminen

Sanitaatio on laiminlyöty ala, jonka kauaskantoisia seurauksia terveydelle on korostettava ja käsiteltävä. Hygieniatottumusten ja sanitaation parantaminen on määriteltävä vedensaannin ohella kansanterveysohjelmien olennaiseksi osaksi; esimerkiksi alhaisen tulotason yhteisöille on kerrottava entistä enemmän puutteellisen hygienian ja sairauksien välisistä yhteyksistä.

Teknisiä vaihtoehtoja on tarkasteltava huolellisesti terveysriskien, vallitsevien asenteiden ja tapojen, hyväksyttävyyden, nykyisten tietojen ja käytäntöjen, kustannusten, laitteiden omistuksen ja sääntelykehyksen kannalta. Uusista ja lupaavista lähestymistavoista, kuten ekologisesta sanitaatiosta [28], on tiedotettava entistä paremmin. Pieniä kierrätysjärjestelmiä voidaan mukauttaa edullisesti ja hallinnointivalmiuksien rajoissa (toisin kuin monimutkaisia putkijärjestelmiä) ja näin saada paljon hyötyä (ympäristön tilan paraneminen ja vedestä aiheutuvat säästöt).

[28] Ks. liitteessä 1 olevan sanaston määritelmät.

Kaupungistumisen haaste

Nopea kaupungistuminen kaikissa kehitysmaissa rasittaa yhä enemmän kunnallisia vesivaroja, viemärijärjestelmiä ja sanitaatiota, mukaan lukien viemäröintipalvelut. Tässä yhteydessä korostetaan, että suurimmalla osalla kaupunkien väestöstä ei ole varaa vesijohtoverkosta saatavaan turvalliseen veteen eikä viemäröintiin ja että kaupunkien köyhiin asukkaisiin kohdistuvissa strategioissa on tarjottava käyttäjien valmiuksiin perustuvia edullisia ratkaisuja. Toiseksi korostetaan, että epäonnistuminen veden laadun suojelemisessa valuma-alueella aiheuttaa uhkia kaupunkien väestön terveydelle.

- Elintarviketuotantoon käytettävä vesi: vedensaannin varmistaminen ja elintarvikevarmuus

Elintarvikevarmuuden takaaminen kotitalouksien, yhteisöjen ja kansallisella tasolla on olennainen osa köyhyyden vähentämistä. Elintarvikevarmuutta ei voida erottaa veden saatavuudesta, sillä suuri osa maailman makean veden varastoista käytetään maataloudessa keinokasteluun; tämä kysymys liittyy myös karjatalouden sekä kalatalouden ja vesiviljelyn tarpeisiin. Vesivarojen järkevän käytön ja hoidon edistäminen elintarviketuotannossa merkitsee pienimuotoisten vesitehokkaiden lähestymistapojen painottamista ja vesitehokkaiden tekniikoiden (sadeveden talteenotto, pienimuotoinen tippukastelu) soveltamista. Myös satojen haavoittuvuus kuivuudelle ja tulville on tärkeä kysymys vesipolitiikoissa. Lisäksi on edistettävä ympäristön kannalta järkeviä viljelykäytäntöjä ja mahdollisimman vähäistä kemikaalien käyttöä, jotta vältettäisiin kemikaalien epäasianmukaisesta käytöstä ja varastoinnista johtuva vesistöjen pilaantuminen.

Kaupunkien (ja kaupunkien läheisyydessä tapahtuva) elintarviketuotanto vaikuttaa kaupunkien köyhiin asukkaisiin, ja elintarvikevarmuuden edistämisen köyhällä maaseudulla olisi käsitettävä toimeentulomahdollisuuksien monipuolistaminen, vettä säästävät menetelmät (esimerkiksi sadeveden käyttöön perustuvat viljelyjärjestelmät, jotka vaikuttavat ympäristön kestävään kehitykseen myös vähentämällä metaanipäästöjä) ja entistä kestävämmät vesihuoltojärjestelmät (esimerkiksi keinokastelu, jolla maksimoidaan tuottavuus vesiyksikköä kohti, ja erityiset viljelykäytännöt kuivilla alueilla suolaantumisen vähentämiseksi). Näin varmistettaisiin köyhimpien ihmisten vaihtoehtoiset toimeentulomahdollisuudet sekä vähennettäisiin niukkoihin vesivaroihin kohdistuvia paineita.

- Vesivarojen ja ekosysteemien suojeleminen ja ennallistaminen

Veden liikakäyttö ihmisten tarpeisiin voi vaikuttaa tuhoisasti luonnonvaraiseen elinympäristöön. Vesihuollon kannalta tämä merkitsee veteen liittyvien tarpeiden asianmukaista huomioimista ja vesiekosysteemien suojelua. Vesistöt ja etenkin kosteikot ovat biologisesti erittäin monimuotoisia alueita ja usein elintärkeitä köyhimmille ihmisille; niiden merkitys olisikin tunnustettava vesihuoltostrategioissa. Lisäksi terveiden vesiekosysteemien ja kosteikkojen itsepuhdistumiskyky on tärkeä osa kestävää vedenkäyttöä pitkällä aikavälillä. Euroopasta saatujen kokemusten perusteella kaikki vesistöalueen kumppanit hyötyvät terveistä vesiekosysteemeistä, koska ne voivat tällöin vähentää toimenpiteitä, joilla vesi puhdistetaan juomavedeksi ja muuhun ihmisten käyttöön.

Kaikilla vesihuollon tasoilla on löydettävä oikea tasapaino ihmisten tarpeiden ja ekosysteemien perimmäisen arvon välillä. Ekosysteemien ylläpitämistä on tuettava erityisin toimin, jotta veden liikakäyttö tai pilaantuminen ei vaaranna makean veden varastoja. On varmistettava, että keskeiset ekosysteemit säilyvät ja että lajien, elinympäristöjen ja biologisen monimuotoisuuden katoaminen ei vähennä muita luonnonvaroja, kuten kalakantoja.

Pinta- ja pohjaveden laadun heikkeneminen vain korostaa sitä, että niin kaupungeissa kuin maaseudullakin on puututtava asioiden syihin eikä ainoastaan lievitettävä veden pilaantumisen seurauksia. Tuki olisi siis kohdistettava pikemminkin pilaantumisen torjuntaan [29] kuin korjaaviin toimenpiteisiin.

[29] Ks. liitteessä 1 olevan sanaston määritelmät

- Kestävä vedenkäyttö energiantuotannossa ja teollisuudessa

Energiantuotannossa vesivoiman kehittäminen on sisällytettävä vesivarojen hoitosuunnitelmiin, jotta veden järkevä käyttö voitaisiin taata energiantuotannossa, koska vedenpuute voi uhata energiantuotantoa. Rahoittajien kiinnostus suuria patoja edellyttäviin hankkeisiin on hiipumassa lukuun ottamatta sellaisia kohteita, jotka ovat kilpailukykyisiä alhaisten kustannusten takia ja joiden ympäristövaikutukset ja sosiaaliset vaikutukset ovat hyväksyttäviä; pienet ja keskisuuret vesivoimalat ovat usein kestävä ratkaisu energiantarpeeseen esimerkiksi vuoristoalueilla, joilla on hyvin vähän muita energianlähteitä. [30] Uusiutuviin energianlähteisiin on investoitava myös veden pumppauksessa, jäteveden käsittelyssä ja suolanpoistossa silloin, kun se on taloudellisesti kannattavaa.

[30] Maailman patokomission (WCD) loppuraportti, marraskuu 2000.

Teollisuus on paitsi merkittävä vedenkäyttäjä myös suuri saastuttaja, sillä suuri osa jätteistä lasketaan vesistöihin käsittelemättöminä. Sekä suurteollisuus että pienimuotoinen teollisuus vaikuttavat osaltaan pinta- ja pohjaveden pilaantumiseen. Kaikenlaisten nestemäisten ja kiinteiden jätteiden hävittämiseen tarvitaan kustannustehokkaita ja ekologisesti asianmukaisia tekniikoita. Myös pilaantumisen hallintaa koskeviin järjestelmiin on investoitava.

- Veteen liittyvät vaarat ja rannikkoalueiden hoito

Toinen tärkeä painopiste vesivarojen suunnittelussa on tulvista ja kuivuudesta aiheutuvien veteen liittyvien vaarojen vähentäminen sekä niiden seurausten lievittäminen. Tulvien hallinta edellyttää toimia koko vesistöalueella, mukaan lukien ylä- ja alajuoksu, rannikkoalueella ja merialueella. Varautuminen tulvien seurauksiin sekä niiden lievittäminen käsittää varoitusjärjestelmät, toimepiteet, jotka liittyvät esimerkiksi suojarakenteiden rakentamiseen ja varastointikapasiteetin luomiseen, sekä maankäytön suunnittelun kaltaiset ei-rakenteelliset toimenpiteet. Kuivuuden seurausten lievittäminen käsittää ennakkovaroitus- ja reagointijärjestelmät, tehokkaasti hallinnoidun hätäavun, joka sisältää juomaveden saannin ja elintarvikeavun, entistä paremmat veden ja elintarvikkeiden varastointijärjestelmät sekä vaihtoehtoisten toimeentulomahdollisuuksien edistämisen kuivuudesta kärsivillä alueilla.

Vesivarojen huono hoito, liiallinen vedenotto ja veden pilaantuminen vaikuttavat päästöalueisiin, suistoon, rannikkoalueisiin ja niiden meriekosysteemeihin. Integroituun vesivarojen hoitoon vesistöalueilla olisi sisällytettävä rannikkoalueiden hoito.

4.4. Keskeiset maailmanlaajuiset haasteet

Tietyt maailmanlaajuiset ja pitkän aikavälin kysymykset ovat korostuneet sitä mukaa kuin vesivarat ovat huvenneet: näitä ovat yhteisten vesistöjen hoito alueellisen yhteistyön kehittämiseksi ja konfliktien ehkäisemiseksi, ilmastonmuutoksen vaikutukset, jotka lisäävät äärimmäisten tapahtumien ja luonnonvarojen vähenemisen riskiä, sekä kaupan maailmanlaajuistuminen, joka koskee mahdollisesti myös vesihuoltoon vaikuttavia tuotteita.

- Rajatylittävä vesihuolto ja konfliktien ehkäiseminen

Veteen liittyvien konfliktien ehkäisemisen on perustuttava yhteistyöhön sekä taloudelle ja ympäristölle koituvien hyötyjen jakamiseen yhtä paljon kuin luonnonvaran jakamiseen. Kun yksi valtio heikentää toimillaan toisen valtion vedensaantia, vedensaantia koskevien kiistojen riski kasvaa vesistöalueen sisällä. Myös valtioiden legitimiteetti on uhattuna, elleivät ne pysty takaamaan ihmisen elämän perusedellytyksiä. Tällöin poliittiset johtajat voivat pyrkiä joko tukahduttamaan sisäiset erimielisyydet tai suuntaamaan tyytymättömyyden naapurimaihin.

Rajatylittäviä vesivaroja koskeva yhteistyö vaatii avoimuutta ylä- ja alajuoksulla olevien alueiden välisissä suhteissa sekä uusien kumppanuuksien kehittämistä. Tässä yhteydessä myös vesivarojen kestävän hoidon periaatteet, kuten uusien institutionaalisten järjestelyjen tarve, entistä suurempi hajauttaminen ja ympäristön tarpeiden kunnioittaminen, ovat saamassa osakseen yhä enemmän huomiota. Konfliktien ehkäisemistä koskevan tiedonannon suositusten ja kehitysyhteistyöpolitiikassa painotettavan alueellisen yhteistyön mukaisesti EY:n olisikin omalta osaltaan tuettava hallintorakenteiden parantamista, jotta voitaisiin turvata veden paras mahdollinen käyttö ja lisätä yhteisten rajatylittävien vesistöjen hoitoa koskevaa yhteistyötä. Tukea tarvitaan tehokkaiden yhteistyöjärjestelyjen kehittämiseen sekä yhteensovittamiseen esimerkiksi veden laatua ja määrää koskevien toimien ja niihin liittyvien sosioekonomisten ja poliittisten suhteiden osalta. Kuten edellä on korostettu, tällainen tuki voi perustua EU:ssa vesihuollosta saatuihin kokemuksiin.

Vedensaannin varmistamisen tukeminen on erityisen tärkeää silloin, kun epävarmuudesta kärsivät köyhimmät ihmiset. Tällöin on pyrittävä vähentämään niitä uhkia, jotka vaarantavat vesistöalueita koskevien sopimusten pitävyyttä sekä edistämään vuoropuhelua vesistöalueen laajuisesta yhteistyöstä esimerkiksi tietojenvaihdossa, valmiuksien kehittämisessä ja teknologian siirrossa. Yhteistyössä olisi keskityttävä pikemminkin saavutettavissa oleviin tavoitteisiin ja hyötyihin kuin yksinomaan oikeuksia ja vesivarojen jakamista koskeviin kiistakysymyksiin. Lisäksi olisi edistettävä asianosaisten yhteistyötä, joka koskee tulviin varautumista tai vaarallisten tulvien vaikutusten lievittämistä.

- Ilmastonmuutoksen vaikutukset köyhien vedensaantiin

Ilmastonmuutos on yksi niistä veteen liittyvistä kysymyksistä, joita on käsiteltävä maailmanlaajuisesti. Hydrologisen kierron ennustettu voimistuminen sekä siihen liittyvät sademäärän ja kokonaishaihdunnan muutokset vaikuttavat ihmisten elinoloihin ja ympäristöön. Malliennusteiden mukaan ajoittaiset ja krooniset vesivajeet ja tulvat pahenevat, mikä hankaloittaa vedensaantia ja alttius muuttaa pois on merkittävä. Maaperän huonontuminen, kuivuus ja aavikoituminen liittyvät jokien, järvien ja akviferien alhaiseen vedenpinnan korkeuteen, ja ne vaikuttavat makean veden varastojen määrään ja laatuun. IPCC:n raportin [31] mukaan merkittävimmät muutokset tapahtuvat päiväntasaajan seudulla, jolla väestöntiheys on suurin. Kuivilla alueilla ilmasto voi muuttua entistä kuivemmaksi, mikä vaikeuttaa entisestään maailman köyhimpiin kuuluvien asukkaiden elämää. Heikoimmassa asemassa olevat ihmiset kärsivät usein eniten myös tulvista. Tulvien vaikutukset ovat erityisen vakavia alavilla alueilla, mukaan lukien useissa pienissä saarikehitysmaavaltioissa.

[31] Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin uusin raportti, IPCC, 2001.

Oikeudenmukaisen vedensaannin tarve voimistuu alueilla, joilla vesi hupenee entisestään. Vesihuollon parantaminen etenkin kastelualueilla, soilla ja kosteikoilla lievittää ilmastonmuutoksen vaikutuksia. Kumppanuusmaat tarvitsevat tukea tutkimuksen ja valmiuksien lisäämisen alalla, jotta ne voisivat paremmin sopeutua haittavaikutuksiin, mikä edellyttää pitkän aikavälin suunnittelua. Valmiuksia pystytään todennäköisesti parhaiten kehittämään alueellisissa yhteyksissä, jotta ilmaston vaihtelevuuteen ja ilmastonmuutokseen liittyvät kysymykset voitaisiin sisällyttää muihin vesihuollon osa-alueisiin.

- Kaupan vaikutukset vesihuoltoon

Maailmantalouden vapautuminen - jota usein kutsutaan globalisaatioksi - vaikuttaa maataloustuotteiden tuontiin ja vientiin. Kansainvälisen kaupan sekä elintarviketurvan ja vedensaannin varmistamisen välisiin yhteyksiin etenkin köyhien etujen kannalta on alettu kiinnittää huomiota vasta viime aikoina. Monet maat ovat perinteisesti pitäneet elintarvikeomavaraisuutta strategisesti tärkeänä asiana ja käyttäneet tämän tavoitteen saavuttamiseen arvokkaita vesivaroja. Jotkin maat ovat talouskasvua varten pyrkineet edistämään maatalous- ja teollisuustuotteiden vientiä viljelemällä vesivaltaisia viljelykasveja, jolloin ne ovat käyttäneet liikaa vesivarojaan tai pilanneet niitä teollisuuden päästöillä. Ympäristövaikutusten korjaaminen voi tulla kalliiksi. Siellä, missä vettä on niukasti, on kiinnitettävä entistä enemmän huomiota vedenkulutukseen ja ympäristönsuojeluun sekä maatalous- että teollisuuspolitiikkaa koskevissa keskusteluissa.

Joissakin maissa "virtuaaliveden" tuonti niiden tarvitsemien vesivaltaisten viljelykasvien muodossa voi olla käytännöllisempi ja kustannustehokkaampi ratkaisu kansallisen elintarviketurvan kannalta kuin tällaisten viljelykasvien viljeleminen. Kaikissa politiikoissa, joilla tuetaan maan elintarviketurvaa ja vedensaannin varmistamista koskevia tavoitteita, olisi otettava huomioon köyhien ja etenkin sellaisten luontaisviljelijöiden tarpeet, joilla ei ole varaa ostaa elintarvikkeita ja joihin elintarviketurvapolitiikka voi vaikuttaa kielteisesti, jos sillä muutetaan sitä taloudellista kehystä, jossa he hankkivat toimeentulonsa. Markkinoiden vapauttaminen voi lisätä viljelykasvien liikkumista ja tiettyjen maanviljelijöiden tuloja ja näin vaikuttaa suotuisasti heidän toimeentuloonsa, mutta se voi myös lisätä vesivaroihin ja maankäyttöön kohdistuvaa rasitusta sekä vaikuttaa kielteisesti paitsi muiden ihmisten toimeentuloon myös maan yleiseen elintarviketurvaan pitkällä aikavälillä. Tätä kysymystä on tarkasteltava entistä huolellisemmin, ja EY voisi tarjota asiantuntemustaan, jotta eri lähestymistapojen vaikutuksista elintarviketurvaan ja vedensaannin varmistamiseen saataisiin entistä parempi käsitys ja jotta myös kauppapolitiikka otettaisiin huomioon.

4.5. Vettä koskeva strateginen kumppanuus

Komissio haluaa jatkaa makeaa vettä käsitelleessä Bonnin kansainvälisessä konferenssissa (joulukuu 2001) saatujen tulosten pohjalta ja tukea sellaisen EU:n aloitteen kehittämistä, jossa käsitellään joitakin veteen ja kehitysyhteistyöhön liittyviä ensisijaisia kysymyksiä.

Bonnissa kokoontuneet 22 Afrikan maan ministerit antoivat yhteisen julkilausuman, jossa he luonnehtivat vettä maanosan kannalta keskeiseksi luonnonvaraksi. He ilmoittivat myös vettä käsittelevän Afrikan alueellisen ministerifoorumin perustamisesta ja Afrikan ensimmäisen vettä käsittelevän ministerikonferenssin järjestämisestä keväällä 2002. Yhdeksi foorumin tavoitteeksi mainittiin rajatylittävien vesivarojen integroidun hoidon parantaminen sekä veteen (mukaan lukien vesistöalueiden hoito) liittyvä yhteistyö kansakuntien lähentämiseksi. Ministerit vetosivat kansainvälisiin kumppaneihin, jotta nämä tukisivat prosessia uuden Afrikan kehitystä ajavan kumppanuuden yhteydessä.

Erityistä huomiota kiinnitetään rajatylittävää vesihuoltoa koskeviin kysymyksiin sekä rantavaltioiden välisiin järjestelyihin tärkeimmillä kansainvälisillä vesistöalueilla. Myös Euroopan ja Afrikan jokien väliset kumppanuusjärjestelyt voivat olla mahdollisia, jolloin voidaan vaihtaa asiantuntemusta ja kanavoida tukea erityisiin koeluonteisiin vesistöalueisiin.

Prosessin on tarkoitus edetä tuensaajamaiden johdolla. EU voisi osallistua siihen toteuttamalla EY:n kehitysyhteistyöohjelman yhteensovitettuja toimia ja jäsenvaltioiden kahdenvälisiä rahoitusaloitteita sekä noudattamalla tavanomaisia rahoitusmekanismeja ja olemassa olevia menettelyjä. EU:n toimet olisi sovitettava yhteen YK:n erillisjärjestöjen, monen- ja kahdenvälisten rahoittajien sekä kansainvälisten kumppanuuksien toimien kanssa. Vettä käsittelevän Afrikan ministerifoorumin osalta kumppanina olisi ensin UNEP.

Asianosaisia kehotetaan osallistumaan aktiivisesti tämän aloitteen suunnitteluun ja varsinaiseen toteutukseen; näitä ovat vesiteollisuus, jotta vesi-infrastruktuurihankkeiden rahoitukseen, omistukseen ja toimintaan voidaan kehittää uusia lähestymistapoja, sekä kansalaisyhteiskunnan ja kansalaisjärjestöjen edustajat, joilla on kokemusta veteen ja kehitysyhteistyöhön liittyvistä kysymyksistä.

5. Päätelmät

Vesivarojen hupenemiseen ja niiden laadun heikkenemiseen liittyvä maailmanlaajuinen haaste on erityisen suuri kehitysmaissa, mutta haasteeseen täytyy vastata, jotta voidaan varmistaa kestävä ja oikeudenmukainen puhtaan veden saanti sen kaikissa käyttötarkoituksissa ottaen huomioon erityisesti köyhien perustarpeet.

Koko rahoittajayhteisön on yhdistettävä voimansa ja autettava kumppanuusmaita vastaamaan haasteeseen. Tämä edellyttää entistä voimakkaampaa sitoutumista vesipolitiikkojen kehittämiseen ja täytäntöönpanoon, jotta voidaan parantaa vesihuollon oikeudenmukaisuutta, tehokkuutta ja vaikuttavuutta. Veden poliittisen näkyvyyden lisäämistä kehitysyhteistyön asialistalla olisi sovitettava yhteen etenkin EU:n tasolla jo olemassa olevan tiiviin yhteistyön pohjalta. Kuten kohdassa 4.5. on todettu, kestävän kehityksen huippukokous antaa tilaisuuden vesialoitteen edistämiseen makeaa vettä käsitelleen Bonnin konferenssin tulosten pohjalta.

Kumppanuusmaille ja -alueille tämä merkitsee, että vettä pidetään poliittisella asialistalla köyhyyden vähentämistä koskevien strategioiden olennaisena osana ja että vesi- ja sanitaatiopalvelut sisällytetään terveyteen ja koulutukseen kaikille tarjottavien peruspalvelujen yhteydessä. Hyvä hallintotapa sekä poliittiset ja alakohtaiset uudistukset ovat välttämättömiä haasteiden ratkaisemiseksi. Suunnittelun ja päätöksenteon tueksi tarvitaan tietoisuuden lisäämistä, instituutioiden lujittamista ja niiden valmiuksien lisäämistä, ja samalla on varmistettava kaikkien asianosaisten osallistuminen politiikkoihin ja strategioihin.

Euroopan yhteisössä tällaisen politiikan kehittämisen on perustuttava siihen, että vesihuolto sisällytetään tässä tiedonannossa kuvattuihin painopisteisiin ja että sovelletaan integroitua vesivarojen hoitoa koskevaa lähestymistapaa.

Tavoitteiden saavuttamiseksi tarvitaan asennemuutosta: on tunnustettava kaikkien vedenkäyttäjien vastuu ja sovellettava todellista integroitua lähestymistapaa, jonka mukaisesti kaikki toimijat tekevät yhteistyötä kumppaneina esimerkiksi maankäytön ja vesihuollon integroinnissa sekä veden pilaantumisen ehkäisemisessä. Siirtyminen kestävään vedenkäyttöön edellyttää yhteiskunnassa uusien normien käyttöönottoa, jotta veden hinnoittelun tarve nousisi esille ja veden kallisarvoisuus ymmärrettäisiin entistä paremmin sen kaikissa käyttötarkoituksissa ja jotta löydettäisiin pitkällä aikavälillä kestäviä innovatiivisia ratkaisuja ja ymmärrettäisiin, että kaikkiin ongelmiin ei ole patenttiratkaisua.

Toimenpiteet ja useimmiten myös uudet lähestymistavat ovat välttämättömiä sellaisten kiireellisten pitkän aikavälin kysymysten ratkaisemiseksi, jotka liittyvät vesipalvelujen tarjoamiseen, sanitaation ja hygieniavalistuksen laajentamiseen, kaupungistumisen haasteeseen, vedensaannin varmistamiseen ja elintarviketurvaan, vesiekosysteemien suojelemiseen sekä tulvien hallintaan. Konfliktien ehkäiseminen ja rauhanrakentaminen, jotka ovat EU:n poliittisia painopisteitä, käsittävät vesivarojen kaltaisten yhteisten luonnonvarojen kestävän ja oikeudenmukaisen hoidon.

EU:lla on asiantuntemuksensa ja voimavarojensa takia tärkeä osuus kaikissa näissä toimenpiteissä. Hyviä käytäntöjä on kehitettävä ja edistettävä tiiviissä yhteistyössä EU:n jäsenvaltioiden ja kansainvälisten järjestöjen, kumppanuuksien ja verkostojen kautta, jotta voitaisiin maksimoida yhteisön pyrkimysten täydentävyys ja lisäarvo. Tällaiset käytännöt voivat perustua vesihuollosta EU:n vesistöalueilla saatuihin kokemuksiin, vesipalvelujen hallinnointia koskeviin erilaisiin eurooppalaisiin lähestymistapoihin sekä EY:n tukemiin tutkimuksiin.

Tässä tiedonannossa pyritään antamaan kehys pohdinnoille ja toimenpiteille, joita tarvitaan vedensaannin varmistamiseksi sekä määrän että laadun kannalta kaikille maailman asukkaille ja myös tuleville sukupolville.