Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian suhteet - Alueidenvälinen yhteiskunnallis-taloudellinen vuoropuhelu"

(1999/C 169/16)

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 3. joulukuuta 1998 työjärjestyksenä 23 artiklan 3 kohdan nojalla laatia lausunnon aiheesta: "Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian suhteet - Alueidenvälinen yhteiskunnallis-taloudellinen vuoropuhelu".

Talous- ja sosiaalikomitea päätti 24. ja 25. helmikuuta 1999 pitämässään täysistunnossa työjärjestyksen 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti laatia aiheesta oma-aloitteisen lausunnon. Asian valmistelusta vastannut "ulkosuhteet" -jaosto antoi lausuntonsa 14. huhtikuuta 1999. Esittelijä oli José María Zufiaur.

Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 28.-29. huhtikuuta 1999 pitämässään 363. täysistunnossa (huhtikuun 28. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon.

1. Johdanto

1.1. Talous- ja sosiaalikomitea (TSK) on osallistunut aktiivisesti Euroopan unionin (EU) ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian maiden ja alueryhmittymien välisten suhteiden kehittämiseen viime vuosikymmenellä. Komitea on laatinut useita tiedonantoja ja lausuntoja, joissa se on ottanut kantaa merkittävimpiin alueidenvälisiin aloitteisiin. TSK on niin ikään antanut panoksensa samanaikaisesti tapahtuneeseen alueidenvälisten siteiden huomattavaan lujittumiseen olemalla säännöllisesti yhteydessä Latinalaisen Amerikan kumppaneihinsa, ennen kaikkea Etelän yhteismarkkinoiden (Mercosurin) neuvoa-antavaan talous- ja sosiaalifoorumiin FCES:ään. Nyt annettava lausunto on yksi näistä aloitteista.

1.2. Rio de Janeirossa 28. ja 29. kesäkuuta 1999 järjestettävä EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian valtion- ja hallitusten päämiesten ensimmäinen huippukokous on merkittävä tapaus alueiden kahdenvälisessä lähentymisprosessissa. Prosessille on ollut 90-luvulla luonteenomaista, että vakiintuneen vuoropuhelun ja yhteistyön mekanismit ovat laajentuneet. Meksikon kanssa on hiljattain aloitettu neuvottelut kaupan vastavuoroisesta vapauttamisesta. Euroopan komissio on suosittanut samantapaisten neuvottelujen käynnistämistä Mercosurin ja Chilen kanssa. Huippukokous osuu myös EU:n ja Karibian suhteiden kannalta erityisen merkittävään ajankohtaan, sillä 30. syyskuuta 1998 aloitettiin neuvottelut uudesta Lomén yleissopimuksesta.

1.3. Huippukokous - ja sen aiheiden valmistelu - tarjoaa mahdollisuuden tarkastella alueidenvälisten yhteyksien edistymistä, ja kokouksen päätteeksi annettavissa yhteistyötä koskevissa poliittisissa julkilausumissa ja suuntaviivoissa määritellään pitkälti teemat, jotka hallitsevat EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian välistä vuoropuhelua ja yhteistyötä tulevan vuosisadan alkuvuosina.

1.4. Näiden kahden alueen asteittainen lähentymisprosessi on nyt uudessa vaiheessa. Prosessin taustalla on kummankin osapuolen sitoutuminen demokratian arvoihin ja kansainväliseen yhteistyöhön, vuosisatojen mittainen yhteinen menneisyys sekä vahvat kulttuuriset, poliittiset, taloudelliset ja inhimilliset siteet. Niinpä lausunnossa arvioidaan alueidenvälisten suhteiden nykytilaa ja tulevaisuudennäkymiä ja painotetaan kansalaisyhteiskunnan edustajien välisen vuoropuhelun ja yhteistyön näkymiä erityisesti talous- ja yhteiskuntaelämän kannalta. Lausunnossa käsiteltäviä aiheita tarkastellaan perusteellisemmin 14. huhtikuuta 1999 hyväksytyssä tiedonannossa "Euroopan unionin ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian suhteet - Alueidenvälinen yhteiskunnallis-taloudellinen vuoropuhelu".

2. EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian välisten suhteiden nykytila ja tulevaisuudennäkymät

2.1. Niin kutsutussa EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian välisten suhteiden tausta-asiakirjassa, jonka neuvosto hyväksyi 31. lokakuuta 1994, sekä 15.-16. joulukuuta 1995 Madridissa pidetyn Eurooppa-neuvoston julkilausumissa unioni ilmaisee haluavansa tiivistää poliittisia siteitä Latinalaiseen Amerikkaan ja syventää alueen etupiirien kanssa käytävää vakiintunutta vuoropuhelua. Dialogin tarkoituksena on tukea demokratiaa, edistää kaupan vapauttamista, tukea alueellisia yhdentymisprosesseja ja ohjata yhteistyötä entistä paremmin. Alueidenväliset siteet ovat tämän jälkeen lujittuneet merkittävästi, mitä kuvastaa se, että alueiden välille on syntynyt useita vakiintunutta poliittista vuoropuhelua käyviä tahoja ja eritasoisia yhteistyömekanismeja. Mercosurin, Chilen ja Meksikon kanssa allekirjoitetuilla uusilla yhteistyön "neljännen sukupolven" puitesopimuksilla yhteistyöaloja on laajennettu ja monipuolistettu, ja sopimusten tavoitteena on niin ikään kaupan asteittainen ja vastavuoroinen vapauttaminen. EU:n jäsenvaltioiden lukumäärän lisäännyttyä Euroopassa on nyt enemmän maita, jotka ovat kaikki yksimielisesti sitä mieltä, että on tärkeää lujittaa Euroopan ja Latinalaisen Amerikan välisiä yhteyksiä.

2.2. Poliittisella tasolla Mercosurin kanssa on alettu järjestää säännöllisiä ministeritapaamisia, joihin osallistuu myös Bolivia ja Chile. Andien yhteisön (Comunidad Andina, CAN) kanssa onaloitettu vakiintunut poliittinen vuoropuhelu, jossa käsitellään osapuolia kiinnostavia alueiden kahdenvälisiä ja kansainvälisiä asioita. Chilen ja Meksikon kanssa on alettu käydä säännöllistä vuoropuhelua osapuolia kiinnostavista kahdenvälisistä ja kansainvälisistä kysymyksistä eritasoisissa kokouksissa, myös kaikkein korkeimmalla tasolla. Uudet vuoropuhelutahot täydentävät EU:n ja Rion ryhmän vakiintuneita ulkoministerikokouksia, joita järjestetään vuosittain vuonna 1990 annetun Rooman julkilausuman pohjalta, ja EU:n ja Keski-Amerikan maiden vuonna 1984 käynnistämää San Josén prosessin mukaista dialogia.

2.3. EU:n ja Latinalaisen Amerikan välinen poliittinen vuoropuhelu pohjautuu demokratian periaatteiden ja ihmisoikeuksien kunnioittamiseen. Kyseinen näkemys on juurtunut syvään, ja sen puitteissa tehdään monitahoista yhteistoimintaa ja käytännön työtä. Tämä juuri erottaa Euroopan ja Latinalaisen Amerikan välisen yhteydenpidon miltei kaikesta muusta pysyvästä vuoropuhelusta, jota alueet käyvät toisten alueiden tai maiden kanssa. Sitä mukaa kuin demokratia vakiintuu Latinalaiseen Amerikkaan, sitoumus muuttaa osin muotoaan: nyt painotetaan entistä enemmän olosuhteita, joilla varmistetaan pitkällä aikavälillä maiden hallittavuus ja demokratian lopullinen vakiinnuttaminen. "Moitteeton julkishallinto" ja oikeusvaltion instituutioiden voimistaminen ovat merkittäviä seikkoja, mutta on niin ikään tärkeää myöntää, että kansalaisyhteiskunnalla on olennainen tehtävä demokratian lujittamisessa pitkällä aikavälillä. Demokratian lopullisen vakiintumisen ja oikeusvaltion tiellä on kuitenkin vielä esteitä, kuten alkuperäiskansojen oikeuksien suojeluun liittyvät kysymykset, joissakin maissa tapahtuvat ihmisoikeuksien ja työntekijöiden perusoikeuksien loukkaukset - muun muassa ammattiyhdistysten ja niiden edustajien vainoaminen.

2.4. Lomén yleissopimukseen sisältyvät suhteet Karibian maihin, ja 4. marraskuuta 1995 allekirjoitetulla Lomén IV:n tarkistuksella on vahvistettu EU:n ja Afrikan, Karibian sekä Tyynenmeren maiden (AKT-maiden) välistä poliittista vuoropuhelua, jonka aiheina ovat mm. demokratisoituminen ja oikeusvaltion vakiinnuttaminen. Etusijalla ovat nyt entistä voimakkaammin AKT-maiden ulkomaankaupan kehittäminen ja niiden kansainvälinen kilpailukyky, ja yhteistyöresurssit kohdennetaan aiempaa joustavammin. Vuonna 2000 voimaan tulevassa uudessa Lomén sopimuksessa pyritään lujittamaan EU:n ja AKT-maiden välisten suhteiden poliittista ulottuvuutta sekä laajentamaan ja monipuolistamaan poliittista vuoropuhelua; siinä korostetaan entisestään "moitteetonta hallintotapaa", instituutioiden kehittämistä ja kansalaisyhteiskunnan osallistumista politiikkaan.

2.5. Kummallakin alueella on lukuisia strategisia intressejä jatkaa EU:n poliittista vuoropuhelua Latinalaisen Amerikan ja Karibian kanssa sekä vakiinnuttaa se. Koska alueidenvälinen yhteistyö ja näkemysten keskittäminen merkittävimpiin kansainvälisiin teemoihin auttavat lujittamaan kummankin osapuolen maailmanlaajuista asemaa ja vahvistamaan niiden läsnäoloa ja vaikutusvaltaa kansainvälisillä foorumeilla, yhteistyöllä on keskeinen tehtävä pyrittäessä varmistamaan monikeskuksisen maailman rauha ja vakaus. On erityisen tärkeää, että alueet vastaavat maailmanlaajuistumisen asettamiin moninaisiin haasteisiin käynnistämällä yhteiseen etuun ja vastavuoroisuuden periaatteeseen pohjautuvia kahdenvälisiä toimintaperiaatteita ja strategioita. Markkinoiden yhdentyessä ja valtioiden poliittisten viranomaisten sääntelykapasiteetin supistuessa kansainvälistä ja monenkeskistä yhteistyötä on lujitettava entisestään maailmanlaajuistumisen demokraattisen ja poliittisen valvonnan edistämiseksi. Globalisoitumisen aiheuttaman epätasapainon heikentäessä kansainvälistä yhteistyötä näiden kahden alueen on autettava lujittamaan alueellista, alueidenvälistä ja kansainvälista hallittavuutta.

2.6. Sekä EU että Latinalainen Amerikka ja Karibia pyrkivät laajentamaan ja lujittamaan kauppasuhteitaan ja keskinäisiä investointejaan. Alueidenvälinen kauppa on yleisesti ottaen kehittynyt 90-luvulla huomattavan dynaamisesti. Alueidenvälinen kauppavaihto lisääntyi absoluuttisesti mitattuna runsaat 75 %, ja EU:n vienti Latinalaiseen Amerikkaan kasvoi yli 150 %. Latinalaisen Amerikan tuonnin kasvu oli vaatimatonta, noin 25 %. EU on koko Latinalaisen Amerikan toiseksi merkittävin kauppakumppani Yhdysvaltojen jälkeen, ja unionin osuus alueen ulkomaankaupasta oli vuonna 1997 yhteensä 15 %. EU on perinteisesti Mercosurin ja Chilen pääasiallisin kauppakumppani. Suorien ulkomaisten investointien (DIA) virta Latinalaiseen Amerikkaan ja Karibialle on viime vuosina kasvanut nopeasti, ja niiden määrä on ollut 90-luvulla noin 30 % kaikista alueelle tehdyistä suorista ulkomaisista investoinneista.

2.7. Vaikka EU:n ja Latinalaisen Amerikan välinen kauppa on kehittynyt yleisesti ottaen tyydyttävästi, sillä on muutamia rakenteellisia ongelmia. Euroopan vienti Latinalaiseen Amerikkaan on tosin lisääntynyt, mutta siitä huolimatta Euroopan osuus Latinalaisen Amerikan ulkomaankaupasta on pienentynyt, koska alueen kaupankäynti muiden merkittävien kauppakumppaneiden, Yhdysvaltojen ja Japanin kanssa on vilkastunut ja alueen sisäisten maiden kauppa on puolestaan kaksinkertaistunut vuosina 1990-1997. Latinalaisen Amerikan kannalta on huolestuttavaa, että sen kauppavaje EU:n suhteen on itsepintaisesti kasvanut vuodesta 1993, minkä vuoksi alue vaatii, että ennen kaikkea sen maataloustuotteiden pääsyä Euroopan markkinoille parannetaan.

2.8. EU:n ja Latinalaisen Amerikan taloussuhteiden tulee olla dynaamiset ja tasapainoiset, jotta niiden pohjalta voidaan kehittää muunlaista vuoropuhelua ja yhteistyötä. Kauppasuhteet Eurooppaan ja eurooppalaiset sijoitukset ovat Latinalaisen Amerikan ja Karibian talouden kasvun ja monipuolistumisen kannalta olennaisen tärkeitä, mutta EU:n on lisäksi otettava keskeisiksi tavoitteikseen markkinoiden ja kansainvälisten rahoitusvirtojen vakauttaminen sekä kannustaminen suoriin investointeihin, jotka ovat vakaita rahoituslähteitä teknologisen innovaation ja tuotannon kehittämisen hyväksi. Yhtenäisvaluutan euron käyttöönotto yhdessätoista EU:n viidestätoista jäsenvaltiosta on avannut uudenlaisia näkymiä. Kaupan vastavuoroisesta vapauttamisesta käytävien neuvottelujen aloittaminenMeksikon kanssa, samantapaisten neuvottelujen käynnistäminen Mercosurin ja Chilen kanssa sekä Maailman kauppajärjestössä WTO:ssa käytävät maatalouskauppaa koskevat neuvottelut, joiden on määrä alkaa vuoden 1999 lopussa, tarjoavat tilaisuuden edistää markkinoiden vastavuoroista avaamista. Otettaessa uusia askeleita EU:n ja Latinalaisen Amerikan välisen kaupan vapauttamisessa on otettava huomioon tiettyjen tuotteiden herkkyys ja kummankin alueen tuotantosektoreiden oikeutetut edut.

2.9. EU:n ja Karibian välisen kaupan arvo on vähäinen, mutta varsinkin sellaisten tuotteiden kuin banaanin ja sokerin vienti Euroopan markkinoille on monille Karibian pienille talouksille elintärkeää. Kun uutta Lomén sopimusta laaditaan ja lähivuosina mahdollisesti muutetaan joitakin kauppasääntöjen suosituimmuusmekanismeja, EU:n ja AKT-maiden neuvotteluissa kaupan vapauttamisesta on pidettävä mielessä, että Karibian talous on erityisen haavoittuvaa ja usein yhden ainoan tuotteen viennin varassa.

2.10. EU ja sen jäsenvaltiot ovat vuosikymmenen ajan olleet Latinalaisen Amerikan tärkein ulkomainen yhteistyökumppani. Lähes 55 % Latinalaiseen Amerikkaan suunnatuista kahdenvälisistä kehitysyhteistyövaroista oli vuosina 1990-1997 peräisin EU:n viidestätoista jäsenvaltiosta ja Euroopan komissiolta. Latinalaisen Amerikan saama kehitysyhteistyöapu kasvoi vuoteen 1996 asti ja erottui selvästi Yhdysvaltojen samaan aikaan antaman avun roimasta supistumisesta. Latinalaiseen Amerikkaan suunnatut yhteisön varat kasvoivat puolestaan huomattavasti vuosina 1991-1996, ja vaikka komissio on kyseisen vuoden jälkeen supistanut hieman Latinalaisen Amerikan sitoumuksiaan, yhteisön antama kehitysyhteistyöapu on vakiintunut tuntuvasti korkeammalle tasolle kuin vuosikymmenen alussa.

2.11. Kun alueet eritellään suhteellisen kehitystason mukaan, suurin osa kehitysyhteistyöavusta kulkeutuu Keski-Amerikkaan, Karibialle ja Andien valtioihin enimmäkseen rahoituksellisena, teknisenä ja humanitaarisena apuna, kun taas muut kumppanit - Meksiko, Mercosur ja Chile - hyötyvät etupäässä taloudellisesta ja kauppayhteistyöstä.

2.12. On huolestuttavaa, että teollisuusmaat pyrkivät supistamaan virallista kehitysyhteistyöapuaan. OECD-maat supistivat vuonna 1997 kahdenvälistä yhteistyötään kehitysmaiden kanssa 5,8 %, ja Latinalaisen Amerikan saama virallinen kehitysyhteistyöapu pieneni 16 %. Vaikka yhteisön ja EU:n jäsenvaltioiden talousarvioita rajoitetaan, Latinalaiseen Amerikkaan ja Karibialle suunnattavat todellisten tarpeiden mukaiset rahoitusvirrat on säilytettävä ennen vuotta 1997 vallinneella tasolla tai niitä on peräti kasvatettava. Euroopan kehitysyhteistyön tehokkuuden optimoimiseksi on joka tapauksessa tehty merkittäviä aloitteita. Avunantajat parantavat keskinäistä koordinointia, apu keskitetään yhteisesti sovituille ensisijaisille alueille ja avainaloilla turvaudutaan entistä useammin kokonaisvaltaisiin, monivuotisiin ohjelmiin. Paras tapa pyrkiä tehostamaan kehitysyhteistyötä ja sen hallinnointia on kuitenkin yhteistyön hajauttaminen. On pidettävä mielessä, että kansalaisyhteiskunnan toimijoiden osallistuminen avun suunnitteluun ja toteuttamiseen lähentää kehitysyhteistyötä sen kohteena olevaan todellisuuteen, tehostaa sitä ja tekee avusta entistä kannattavampaa sekä lujittaa demokratisoitumista. EU:n laajapohjaiset kehitysyhteistyöohjelmat ovatkin olleet viime vuosina yhä merkittävämpiä, ja niiden avulla on solmittu suoria yhteistyösiteitä talous- ja yhteiskuntaelämän sekä yleensä kansalaisyhteiskunnan eri toimijoihin.

3. Euroopan ja Latinalaisen Amerikan yhdentymisen sosiaalinen ulottuvuus

3.1. Alueellisessa yhdentymismallissa, jota yhtäältä edustavat EU ja toisaalta Latinalaisen Amerikan ja Karibian merkittävimmät alueidenväliset integraatiotahot - Mercosur, Andien yhteisö Keski-Amerikan integraatiojärjestelmä SICA (Sistema de Integración Centroamericana) ja Karibian yhteisö Caricom (Caribbean Community) - yhdentyminen mielletään kokonaisvaltaiseksi prosessiksi, jolla on pelkkiä kaupallisia ja taloudellisia näkökohtia kauaskantoisemmat tavoitteet. Kyseinen malli poikkeaa esimerkiksi sellaisista aloitteista kuin Amerikan mantereen vapaakauppa-alue (ALCA) - joka tosin liittyy Amerikan mantereen ensimmäisessä huippukokouksessa käynnistettyyn toimintasuunnitelmaan, jonka tavoitteena on mm. lujittaa demokratiaa ja kestävää kehitystä - tai Kanadan, Yhdysvaltojen ja Meksikon välinen vapaakauppasopimus, joissa kummassakin rajoitutaan ennen kaikkea vapaakauppa-alueen luomiseen ilman tavoitteita tai välineitä politiikan ja yhteistyön alalla. Tällaiseen integraatiokäsitteeseen liittyy läheisesti käsitys siitä, että poliittisen demokratian perusedellytys on dynaamisen ja monimuotoisen kansalaisyhteiskunnan olemassaolo. Demokratian vakiintumisen kannalta onkin ensiarvoisen tärkeää luoda talous- ja yhteiskuntaelämän eturyhmille mekanismeja, joiden kautta ne voivat valvoa etujaan, neuvotella keskenään ja toimia välittäjinä. Tuotannon maailmanlaajuistuessa jatkuvasti ja kansainvälisen kilpailun lisääntyessä työmarkkinasuhteet, työmarkkinaosapuolten väliset suhteet ja niiden osallistuminen valtion talouspolitiikan määrittämiseen ovat niin ikään ratkaisevia tekijöitä, joiden avulla edistetään talouskasvua ja taloudellista kehitystä. Yhdentymisprosesseilla on siis oltava sosiaalinen ulottuvuus ja yhteiskuntaelämän toimijoiden on osallistuttava toimintaan aktiivisesti, jotta kummankin alueen integraatioprosessille asettamat tavoitteet saavutetaan.

3.2. EU:n jäsenvaltioissa sosiaalidialogilla on vankat perinteet ja sitä käydään sekä suoraan työnantajajärjestöjen ja ammatillisten järjestöjen välillä että kolmikantaneuvotteluina. Eräissä maissa talous- ja yhteiskuntaelämän toimijat ovat vuosisadan ajan tottuneet käymään työmarkkinaneuvottelujaja ratkaisemaan työmarkkinariidat, kun taas toisissa maissa työmarkkinaneuvottelujen käymisestä on kokemuksia 70-luvulta lähtien. Sosiaalinen ulottuvuus on ollut alusta asti esillä Euroopan yhdentymisprosessissa. Yhteisön sosiaalipolitiikasta mainittakoon mm. Euroopan sosiaalirahaston perustaminen 1960, eurooppalaisen sosiaalidialogin käynnistäminen 1985, työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan hyväksyminen 1989 ja asiakirjan sisällyttäminen Amsterdamin sopimukseen vuonna 1997 sekä Euroopan työmarkkinaosapuolten lokakuussa 1991 allekirjoittama sosiaalipoliittinen sopimus, joka on liitetty Maastrichtin sopimuksen sosiaalipolitiikkaa koskevaan pöytäkirjaan 1992 ja otettu lopulta osaksi Amsterdamin sopimusta.

3.3. TSK:lla on Rooman sopimuksen nojalla olennainen tehtävä Euroopan yhdentymisessä talous- ja yhteiskuntaelämää edustavien järjestöjen osallistuessa prosessiin. TSK:hon kuuluu talouselämän ja yhteiskunnan eri alojen edustajia, ja se on neuvoston, Euroopan komission - sekä Amsterdamin sopimuksesta lähtien - myös Euroopan parlamentin neuvoa-antava elin. TSK voi myös antaa lausuntoja omasta aloitteestaan. Vuosien mittaan on lisäksi luotu muita erikoisalojen neuvoa-antavia instansseja.

3.4. Latinalaisessa Amerikassa työmarkkinaosapuolten väliset suhteet ovat olleet enimmäkseen ongelmalliset, eivätkä vuoropuhelu ja neuvottelut ole juurikaan vakiintuneet. Viime vuosikymmeninä talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoita on kuitenkin pyritty kannustamaan keskinäisiin neuvotteluihin ja sopimaan asioista valtion kanssa, mikä liittyy maiden demokratisoitumiseen ja talouksien avautumiseen kansainväliselle kilpailulle. Toisinaan neuvottelujen tavoitteena on ollut löytää vastaus taloudelliseen kriisitilanteeseen, kun taas toisinaan neuvotteluilla on pyritty edistämään ensisijaisesti sosiaalista ja poliittista vakautta siirryttäessä kohti demokratiaa.

3.5. Sosiaalisen ulottuvuuden liittämisessä Latinalaisen Amerikan ja Karibian alueellisen yhdentymisen eri muotoihin on viime vuosina edistytty huomattavasti. Tästä ovat merkittävinä esimerkkeinä Mercosurin vuonna 1997 hyväksymä monenkeskinen sosiaaliturvasopimus sekä ennen kaikkea Mercosurin vuonna 1998 hyväksymä sosiaali- ja työmarkkina-alaa koskeva julistus, jossa määritellään joukko työelämää koskevia yksilöllisiä ja kollektiivisia oikeuksia. Muiden alueen sisäisten ryhmittymien tekemistä aloitteista mainittakoon Andien yhteisön päätös hyväksyä yhteinen asiakirja sosiaalipolitiikasta, jolla tuetaan työllisyyttä, vähennetään köyhyyttä ja edistetään koulutusta, terveydenhuoltoa ja ihmisoikeuksia. Useiden yhteiskuntaelämän alojen edustajat laativat Andien yhteisön 24.-26. helmikuuta 1999 pitämässä toisessa huippukokouksessa aieperuskirjan, joka edistää omalta osaltaan sosiaalipolitiikan kehittämistä yhteisvoimin. SICA on puolestaan kiteyttänyt yhdentymisen sosiaalisen ulottuvuuden ennen kaikkea vuonna 1995 hyväksyttyyn Keski-Amerikan sosiaalisesta integraatiosta tehtyyn sopimukseen. Karibialla Caricom on tehnyt sosiaaliturvaa koskevan sopimuksen, joka on ollut voimassa vuodesta 1997 lähtien, ja saman vuoden helmikuussa Karibian maiden valtion- ja hallitusten päämiehet allekirjoittivat niin kutsutun Caricomin kansalaisyhteiskunnan peruskirjan, jossa taataan perusvapauksien ja -oikeuksien kunnioittaminen työelämässä.

3.6. Yhteiskuntaelämän toimijoiden ja työmarkkinatahojen osallistumisessa alueelliseen yhdentymiseen on niin ikään tapahtunut huomattavaa edistystä. Mercosurin neljän jäsenvaltion työnantajajärjestöjen ja ammatillisten järjestöjen intressejä ja näkökantoja edustaa FCES, joka on vuodesta 1994 lähtien ollut osa Mercosurin institutionaalista rakennetta neuvoa-antavana elimenä. Andien yhdentymisessä kyseisistä konsultatiivisista ja neuvontatehtävistä vastaavat Andien neuvoa-antava työnantajaneuvosto (Consejo Consultivo Empresarial Andino, CCEA) ja Andien neuvoa-antava työntekijäneuvosto (Consejo Consultivo Laboral Andino, CCLA). Kun näiden kahden neuvoston toiminta päätettiin aloittaa uudelleen täysimuotoisena, tavoitteeksi asetettiin varmistaa työnantaja- ja työntekijäsektorin tehokas osallistuminen integraatioprosessiin, ja osapuolet ilmaisivat samalla halukkuutensa luoda pysyvä keskustelufoorumi. Keski-Amerikassa puolestaan SICA:n pääsihteeristöä avustaa vuonna 1991 perustettu SICA:n neuvoa-antava komitea.

3.7. Kun Latinalaisen Amerikan alueellinen yhdentyminen syventyy ja nykyisten ryhmittymien - ennen kaikkea Mercosurin ja Andien yhteisön - välisen integraation odotetaan lisääntyvän, prosessin sosiaalinen ulottuvuus on asetettava entistä paremmin etusijalle ja kannustettava yhteiskuntaelämän toimijoita osallistumaan prosessiin. Alueiden ja yhteiskuntasektoreiden tasapainon säilyttämisen integraatioprosessissa on katsottava olevan kasvavien markkinoiden sopusointuisen laajenemisen edellytys. Samaan aikaan kun markkinoiden molemminpuoleinen avautuminen edistyy, on luotava mekanismeja, joilla taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus säilytetään tukemalla heikoimmin kehittyneitä alueita, ratkaisemalla integraatioryhmien epäsymmetriat ja kuulemalla työmarkkinaosapuolia.

3.8. Latinalaisen Amerikan taloudellinen ja sosiaalinen tilanne, jolle on ominaista sitkeä yleinen köyhyys, korostaa sosiaalisen ulottuvuuden lujittamisen merkitystä alueen yhdentymisessä. Useat maat ovat onnistuneet edistämään politiikkaansa ja saamaan taloutensa jälleen kasvamaan 90-luvulla, mikä on ristiriidassa köyhyyslukujen vähäisen supistumisen kanssa. Sosiaalinen yhteenkuuluvuus, demokratian lopullinen vakiintuminen ja poliittinen vakaus, köyhyyden supistaminen ja perustarpeiden tyydyttäminen ovat todennäköisesti Latinalaisen Amerikan maiden suurin haaste 2000-luvun kynnyksellä, koska ne ovat vakaan talouskasvun onnistumisen perusedellytys. Kansainvälinen talouskriisi, joka on alkanut vaikuttaa Latinalaiseen Amerikkaan vuoden 1998 loppupuolella ja joka on jälleen kerran kaventanut välittömästi odotettavissa olevaa talouskasvua, korostaa tarvetta kohdentaa rakennepoliittisettoimet köyhyyden supistamiseen. Jatkuva köyhyys liitännäisongelmineen, joita ovat ennen kaikkea tulojen epätasainen jakautuminen, liittyy läheisesti työmarkkinaosapuolten heikkouteen ja alueen työmarkkinoille ominaisiin ongelmiin, joita ovat mm. uusien työpaikkojen riittämättömyys, epävirallisen sektorin laajeneminen ja työvoiman heikko koulutustaso. Ongelmien ratkaisun kannalta on erityisen tärkeää lujittaa työmarkkinajärjestöjä ja työmarkkinaosapuolten ja yhteiskuntaelämän toimijoiden toimintakykyä sekä niiden välistä vuoropuheluu ja neuvotteluyhteyttä.

4. Alueidenvälisten suhteiden sosiaalinen ulottuvuus tästä eteenpäin

4.1. EU:n sekä Latinalaisen Amerikan ja Karibian ensimmäinen huippukokous aloittaa uuden vaiheen alueidenvälisten siteiden lujittamisessa ja laajentamisessa. Osapuolten välisen uudenlaisen vuoropuhelun ja yhteistyön on pohjauduttava sellaisen yhteiskuntamallin periaatteisiin, jossa poliittinen demokratia, voimakas ja järjestäytynyt kansalaisyhteiskunta, ihmisoikeuksien kunnioittaminen, sosiaalisesti oikeudenmukainen vapaa markkinatalous, ympäristön kannalta kestävä kehitys ja alueellinen yhdentyminen liittyvät läheisesti toisiinsa. Näin ylläpidetään dynaamisia alueidenvälisiä suhteita, jotka auttavat alueita kohtaamaan alkavan vuosisadan haasteet.

4.2. Koska kansalaisyhteiskunnan organisaatioilla on keskeinen rooli demokratian lujittamisessa ja ihmisoikeuksien kunnioittamisessa sekä talous- ja yhteiskuntaelämässä, niiden osallistumista alueidenväliseen vuoropuheluun on pidettävä ensisijaisen tärkeänä. TSK kannattaa kansalaisyhteiskuntien aktiivista osallistumista poliittisen vuoropuhelun ja yhteistyön instansseihin. Muun muassa työnantajajärjestöjen, ammatillisten järjestöjen ja kuluttajajärjestöjen välisten pysyvien yhteyksien luominen ja suhteiden vakiinnuttaminen auttavat osaltaan saavuttamaan alueiden poliittisten instanssien määrittelemät tavoitteet ja ottamaan alueidenvälisten suhteiden lähtökohdaksi kansalaisyhteiskuntien välisten vankkojen siteiden kehittämisen.

4.3. TSK katsoo tässä mielessä tarpeelliseksi määritellä sopivia mekanismeja, joiden avulla varmistetaan talouselämän ja yhteiskunnan järjestäytyneiden toimijoiden osallistuminen alueidenvälisen vuoropuhelun foorumeihin niin EU:n ja Ríon ryhmän välisten suhteiden puitteissa kuin unionin ja alueen sisäisten integraatiotahojen ja yksittäisten valtioiden välisen yhteydenpidon tasolla. On tärkeää, että Meksikon, Chilen ja Mercosurin kanssa tehtävistä uusista sopimuksista neuvoteltaessa pohditaan, millä tavoin ammattijärjestöjen, työnantajien ja muiden alojen edustajat voivat osallistua alueidenvälisten instanssien toimintaan. TSK:n mielestä kansalaisyhteiskunnan toimijoiden osallistumista alueidenväliseen vuoropuheluun tulee edistää mm. perustamalla alueryhmittymien sekä Latinalaisen Amerikan ja Karibian maiden kanssa tehtävien yhteistyösopimusten liepeille samantapaisia neuvoa-antavia komiteoita kuin Maghreb- ja KIE-maiden kanssa ja Euroopan talousalueen (ETA) piirissä. Kyseiset sektorit voitaisiin myös ottaa mukaan erilaisiin alakohtaisiin komiteoihin ja toimikuntiin - myös neuvonta- ja arviointitehtäviin - tai ne voisivat osallistua tarkkailijoina ministeritason kokouksiin.

4.4. EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian välisen vuoropuhelun ja yhteistyön perimmäisenä tavoitteena tulee olla alueen työmarkkinajärjestöjen voimistaminen. Tällä tavoin EU edistäisi omalta osaltaan talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden aktiivista osallistumista talous- ja sosiaalipolitiikan määrittelyyn ja toimeenpanoon, mikä on tehokkain tapa torjua köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä erityisesti luomalla uusia työpaikkoja. Kaikenlaisen teknisen ja taloudellisen avun myöntäminen edustavimmille järjestöille auttaisi niitä selviytymään kyseisistä tehtävistä. Kun EU tukee alueen sisäistä ja alueidenvälistä yhdentymistä, yhteistyössä on vaihdettava ensisijaisesti tietoja ja kokemuksia siitä, miten talous- ja yhteiskuntaelämän eri aloja edustavat järjestöt ovat mukana toiminnassa.

4.5. TSK katsoo lisäksi, että EU:n ja Latinalaisen Amerikan sekä Karibian kansalaisyhteiskuntien toimijoiden välisten siteiden vahvistamisella on edistettävä Latinalaisen Amerikan alueellisen yhdentymisen sosiaalista ulottuvuutta, koska Euroopalla on alalta pitkäaikaista kokemusta. Sen lisäksi että EU:n työmarkkinaosapuolten edustajat vaihtavat yleisesti kokemuksia Latinalaisen Amerikan ja Karibian kanssa, ne voisivat antaa arvokkaan panoksensa alueella käytävään keskusteluun integraationäkökohtien eduista ja haitoista. Euroopan kokemukset sellaisten mekanismien suunnittelusta, joiden tarkoituksena on vahvistaa taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta sekä yleisesti että tiettyjen tuotannonalojen rakennemuutoksen yhteydessä, saattavat olla Latinalaiselle Amerikalle ja Karibialle tärkeitä varsinkin alueellisen yhdentymisen edetessä ja laajetessa kaupallisen integraation ulkopuolelle. Talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden välisten pysyvien yhteyksien ja yhteistyötahojen luominen saattaisi niin ikään auttaa ratkaisemaan erityisongelmia alueidenvälisten suhteiden muilla aloilla, joita ovat esimerkiksi kaupan "sosiaalinen polkumyynti". Sitä saatetaan harjoittaa silloin kun ei noudateta perusihmisoikeuksia eikä Kansainvälisen työjärjestön ILO:n puitteissa määriteltyjä työelämän kansainvälisiä perusmääräyksiä.

4.6. Etujärjestöjen merkityksen kasvaessa alueidenvälisissä suhteissa työmarkkinajärjestöjen ja muiden sosiaalisia intressejä edustavien organisaatioiden on otettava itselleen merkittävä rooli erilaisten yhteistyöohjelmien ja -toimien toteuttamisessa. TSK suosittaa, että määriteltäisiin tapoja, joiden ansiosta kansalaisyhteiskuntaa edustavat organisaatiot voivat osallistua kehitysyhteistyöohjelmiin ja taloudellisiin yhteistyöohjelmiin ja niille annetaan nykyistä aktiivisempi tehtävä kanavoida kyseistä apua. Huomautettakoon, että useat EU:n viime vuosina Latinalaisen Amerikan ja Karibian maidenkanssa allekirjoittamat yhteistyösopimukset sisältävät toimia sellaisilla aloilla kuten ammatillinen koulutus, työpaikkojen luominen ja sosiaalipalveluiden hallinnointi, joilla talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden osallistuminen olisi erityisen merkittävää. Koska ECIP-, AL-Invest-, ALFA- ja URB-AL -ohjelmista on saatu myönteisiä kokemuksia, niiden pohjalta olisi harkittava, kannattaisiko hajautettuja yhteistyöohjelmia käyttää entistä laajemmin ja olisivatko ne asianmukaisia välineitä pyrittäessä tehostamaan yhteistyötä.

4.7. Euroopalla on kokemusta sellaisten toimintaperiaatteiden toteuttamisen tukemisesta, joilla edistetään tuottavaa talouskasvua, piristetään investointeja ja luodaan työpaikkoja. Euroopan kokemukset osoittavat lisäksi, että "kolmannella" sektorilla eli eräänlaisten osuuskuntien, keskinäisten yhtiöiden sekä yhdistysten ja säätiöiden muodostamalla talouselämän sosiaalisektorilla on huomattavaa potentiaalia luoda uusia työpaikkoja. Kyseisten alojen edustajien osallistuminen alueiden kahdenvälisiin yhteistyötoimiin saattaa antaa innovatiivisen sysäyksen työpaikkojen luomiseen tähtääville politiikoille Latinalaisessa Amerikassa ja Karibialla. Taistelussa köyhyyttä ja sosiaalista syrjäytymistä vastaan työpaikkojen luomiseksi tehtävään yhteistyöhön on niin ikään sisällytettävä ensisijaisesti sellaisia toimia, jotka on erityisesti suunnattu tukemaan pieniä ja keskisuuria yrityksiä (pk-yrityksiä) ja mikroyrityksiä. Kun toisaalta otetaan huomioon opetuksen keskeinen merkitys kehityksen perustana, tämän alan sekä myös korkeakoulutason yhteistyötä on lujitettava, ja sillä täytyy olla korostettu asema alueidenvälisessä toimintaohjelmassa.

4.8. Latinalaisen Amerikan ja Karibian maiden taloudellista vakautta ja kestävää kehitystä tukemaan pyrkivien aloitteiden puitteissa TSK katsoo myös hyödylliseksi ja tarpeelliseksi sellaiset aloitteet, jotka auttavat myönteisesti keventämään näiden maiden ulkomaanvelkaa.

4.9. TSK katsoo yhteistyössä olevan ensisijaisen tärkeää luoda oikeudellisia välineitä, ohjelmia ja rahoitusvälineitä, jotka yhdistävät kansalaisyhteiskunnan edustajat suoraan keskenään, auttavat niitä tutustumaan toisiinsa ja helpottavat suoria yhteyksiä. Horisontaalinen yhteistyö, jonka puitteissa kannustetaan talous- ja yhteiskuntaelämän toimijoiden keskinäisiä aloitteita, on osoittanut täydentävänsä arvokkaalla tavalla perinteistä hallitustenvälistä yhteistyötä. Tämänkaltaisten aloitteiden tukeminen on yksi tapa edistää EU-maiden sekä Latinalaisen Amerikan ja Karibian kansalaisia edustavien organisaatioiden aiempaa välittömämpää yhteistyötä, jossa ei tueta ainoastaan hallintorakenteita.

Bryssel 28. huhtikuuta 1999.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI