Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle 'Yhteisön rakennepoliittisen tavoitteen 2 uudet alueelliset ohjelmat vuosiksi 1997-1999 - tavoitteena työpaikkojen luominen'"



Virallinen lehti nro C 235 , 27/07/1998 s. 0038



Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle 'Yhteisön rakennepoliittisen tavoitteen 2 uudet alueelliset ohjelmat vuosiksi 1997 1999 tavoitteena työpaikkojen luominen'" (98/C 235/09) Komissio päätti 17. marraskuuta 1997 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta tiedonannosta. Asian valmistelusta vastannut aluekehityksen, yhdyskuntasuunnittelun ja maankäytön jaosto antoi lausuntonsa 21. huhtikuuta 1998. Esittelijä oli Ettore Masucci. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 27. 28. toukokuuta 1998 pitämässään 355. täysistunnossa (toukokuun 27 päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. Äänestyksessä annettiin 114 ääntä puolesta yhden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1.1. Komissio julkaisi viime marraskuussa tiedonannon, jossa esitellään tavoitteen 2 uudet alueelliset ohjelmat. Ne on tarkoitus toteuttaa taantuvilla teollisuusalueilla toisella ohjelmakaudella eli vuoden 1999 loppuun mennessä. Tiedonanto syntyi 65:n uuden yhtenäisen ohjelma-asiakirjan (YOA) ja Espanjaa koskevan yhteisön tukikehyksen (YTK) tarkastelun tuloksena. Asiakirjassa ei käsitellä Itävaltaa ja Ruotsia koskevia yhtenäisiä ohjelma-asiakirjoja, koska kyseiset valtiot valitsivat viisivuotisen ohjelmakauden (). 1.2. Tiedonannossa esitetään kooste tuloksista, jotka talouden kehityksen ja etenkin työllisyysvaikutuksen osalta toivotaan saavutettavan. Jäsenvaltioista saatujen tietojen mukaan olisi toteuttamalla ohjelmat mahdollista luoda ja ylläpitää 880 000 työpaikkaa, jotka keskittyisivät 90-prosenttisesti (801 000) Isoon-Britanniaan, Ranskaan, Saksaan, Espanjaan ja Italiaan. 1.3. Suunnitellut toimet voidaan pääosiltaan jakaa neljään ryhmään: teollisuuden ja yritysten, etenkin pk-yritysten kasvun ja kilpailukyvyn tukeminen (47,4 % menoista); uuteen teknologiaan liittyvä työntekijöiden koulutus ja uudelleenkoulutus (33,8 % menoista); taantuneiden teollisuus- ja kaupunkialueiden uudistaminen ja kohentaminen (12,3 % menoista); ympäristönsuojelu sekä puhtaan teknologian ja ekomatkailun edistäminen (5,2 %). Komission jäsenvaltioille 30. huhtikuuta 1996 lähettämän ohjeen () mukaan tavoite 2:n uusien ohjelmien ensisijaisena tavoitteena tulee vuosina 1997 1999 olla työpaikkojen luominen. Tavoite tulee toteuttaa parantamalla tuotantorakenteita ja työvoiman pätevyyttä. 1.4. Komissio on tarkastellut kaikkia suunnitelmia mainittujen tavoitteiden valossa ja arvioinut, missä määrin painopistealueiden lisäksi on otettu huomioon kyseisen alan taso, asetettujen tavoitteiden ja käytössä olevien voimavarojen yhteensopivuus, todellinen määrällinen työllisyysvaikutus sekä valittujen strategioiden ja toimien ympäristövaikutukset. 1.4.1. Kumppanuus- ja täydentävyysperiaatteet on niin ikään otettu huomioon. Suunnitelmien tuloksena tulisi saada erityisesti työmarkkinaosapuolet ottamaan mahdollisimman paljon vastuuta ja lisäksi yhdistää tavoitteen 2 ohjelmat ja muut kyseisen alueen talouden elvyttämisohjelmat kokonaisuudeksi. Täydentävyyden osalta jokainen jäsenvaltio velvoitetaan säilyttämään kokonaiskulut kauden 1994 1996 tasolla. 1.5. Kauteen 1994 1996 verrattuna tavoitteen 2 tukikelpoisten alueiden luettelo on säilynyt pääosiltaan muuttumattomana, samoin kuin niiden väestön prosentuaalinen osuus (16,4 %). Varattu rahoitus on 8 288 miljoonaa ecua (vuoden 1997 hintatasolla), mikä edelliseen kauteen verrattuna merkitsee 13,8 prosentin reaalikasvua. Näihin varoihin lisätään vuoden 1996 loppuun mennessä käyttämättömät 859 miljoonaa ecua, jotka nostavat käytettävissä olevan rahoituksen 9 147 miljoonaan ecuun. 2. Asiaan liittyvät ongelmat 2.1. Komissio toteaa, että uusien yhtenäisten ohjelma-asiakirjojen laatimisessa on hyödynnetty edellisen jakson kokemuksia. Samoin käy ilmi, että vanhojen ja uusien ohjelmien välillä on selvä strateginen jatkuvuus. Tavoitteet on pääpiirteissään esitelty selkeästi ja perinpohjaisesti nimeämällä 4 5 strategista tavoitetta. Niiden valinta perustuu joissain tapauksissa talouden kehityksen kokonaiskuvaan, toisinaan etusija on taas annettu ympäristön kunnioittamisen ja tasavertaisten mahdollisuuksien kaltaisille laajoille ulottuvuuksille. 2.2. Toimien riittävyydestä mainittujen strategisten tavoitteiden osalta komissio toteaa, että joissain tapauksissa toimien laaja valikoima on haitannut täydentävyyttä ja synergiaa. 2.2.1. Etenkin koulutustoimet tulisi määritellä entistä paremmin "johtuen henkilöresursseihin kohdistuvien toimenpiteiden laaja-alaisuudesta" (). Komissio toteaa kuitenkin, että "EAKR:n ja ESR:n toimenpiteiden yhdentäminen edistyi verrattuna edelliseen kauteen" (). 2.2.2. Yhtenä alkuperäisten suunnitelmien suurimmista pettymyksistä komissio pitää sitä, "että niissä ei esitetty määrällisiä tavoitteita ja tuotosodotuksia mukaan lukien työllisyysvaikutukset eikä myöskään perustietoja" (). Komissio toteaa, että erityisesti jäsenvaltioille toimitettua työllisyysvaikutusten määrällisen arvioinnin menetelmäkehystä käytettiin yleensä kovin vähän. 2.2.3. Ympäristöseikkoihin kiinnitettiin sitä vastoin enemmän huomiota. Suunnitelmista suurin osa sisälsi strategisen ympäristöarvioinnin, ja eräissä niistä annettiin täydelliset ja yksityiskohtaiset tiedot jokaisesta suunnitellusta toimesta. 2.3. Huolimatta velvoitteesta varmistaa kumppanuusnäkökohtien huomioon ottaminen useimmissa suunnitelmissa, osallistumistapoja ei kuitenkaan aina määritelty selkeästi. 2.4. Koska tiedot olivat riittämättömiä ja niiden varmentaminen hankalaa, täydentävyyden toteutumista ei voitu todentaa tyydyttävällä tavalla. Sen vuoksi yhtenäisiin ohjelma-asiakirjoihin liitettiin lauseke päätöksistä, "joilla yhteisön maksusuorituksia ensimmäisen ennakkomaksun jälkeen lykättiin täydentävyysperiaatteen ennakkovarmennukseen asti" (). 2.5. Osa puutteista voitiin kuitenkin korjata komission ja yksittäisten jäsenvaltioiden välisissä neuvotteluissa. Niissä pystyttiin parantamaan ohjelmien laatua ja tehokkuutta "erityisesti arvioinnin tulosten perusteella" sekä ottamalla huomioon työpaikkojen luomisen ensisijaisuus (). Joissain tapauksissa korostui tärkeimpien työllisyyttä tukevien toimien merkitys ja toisissa taas ohjelmat määriteltiin alusta alkaen uudelleen. 3. Yleistä 3.1. Komission asiakirja on monesta syystä erittäin tärkeä, varsinkin siksi, että se käsittelee nykymuotoisen tavoitteen 2 viimeistä ohjelmointikautta. 3.1.1. Kuten "Agenda 2000" -asiakirjassa rakennerahastouudistuksesta todettiin, on rakennepolitiikka itse asiassa tarkoitus uudistaa perusteellisesti. Tavoitteiden määrää tulisi vähentää nykyisestä seitsemästä kolmeen. Tavoitteista kaksi on alueellista ja yksi koskee pelkästään henkilöstöresursseja. Komission mukaan kauden 2000 2006 keskimääräinen vuosittainen määräraha on hieman vuoden 1999 määrärahaa pienempi. Lisäksi uuden tavoitteen 1 piiriin kuuluvien alueiden kohdalla sovelletaan entistä tiukemmin BKT:n 75 prosentin kynnystä. 3.1.2. Nykyään tavoitteiden 1 ja 2 piiriin kuuluu 51 % väestöstä. Vastaava luku tulevaisuudessa laskee 35 40 prosenttiin, mikä merkitsee tiettyjen alueiden jättämistä tavoitteiden ulkopuolelle. Kun otetaan huomioon, että kaikki yhteisön aloitteisiin liittyvät ohjelmat paitsi henkilöstöresursseja koskevat eli uudet tavoitteen 3 ohjelmat kuuluvat tulevaisuudessa uusiin tavoitteisiin 1 ja 2, voi osa alueista vuoden 1999 jälkeen jäädä kaiken rakennetuen ulkopuolelle sosiaalirahastoa ja jäljelle jääneitä yhteisön aloitteita lukuun ottamatta. Tämän vuoksi tiedonannossa käsiteltävien toimien merkitys korostuu entisestään. 3.2. Tiedonannon merkitystä korostaa lisäksi se näkökohta, että vuosien 1997 1999 yhtenäisten ohjelma-asiakirjojen syntymistapaa ja suunniteltuja toimia tulee arvioida huolellisesti, jotta rakennerahastoista tulisi uudistusten myötä entistä avoimempia ja tehokkaampia. Tässä mielessä vaikuttaa erityisen tärkeältä: varmentaa ohjelmien rakenteen osalta kumppanuuden laaja toteutuminen; valita ohjelmien sisällön osalta innovatiivisia ja paikallista kehitystä tukevia hankkeita luoda tavoitteiden osalta todellisia ja pysyviä lisätyöpaikkoja. 3.3. Kolmas ja selvästi kaikkein tärkein seikka on yhtenäisten ohjelma-asiakirjojen ohjelmien sisällön merkitys yhteisöpolitiikan kaikkein olennaisimman nykytavoitteen eli työpaikkojen säilyttämisen ja luomisen kannalta. 4. Arviointi 4.1. Tiedonannossa esiteltyjä ohjelmia voidaan arvioida: vertaamalla niitä aiempien ohjelmakausien tuloksiin tavoitteen 2 hallinnossa aiemmin ilmenneiden ongelmien valossa; tulevaisuuden kannalta "Agenda 2000":een sisältyvän yhteisön rakennepolitiikan uudistuksen () valossa. 4.2. Vertailu aiempiin ohjelmakausiin 4.2.1. Aluksi on paikallaan varmistaa, onko ohjelmakaudella 1997 1999 havaittavissa parannuksia aiempiin kausiin verrattuna. Tässä yhteydessä voi olla paikallaan käyttää analyysivälineenä kysymyksiä, jotka ilmenivät huhtikuussa 1997 järjestetyssä yhteenkuuluvuutta pohtineessa ja siinä yhteydessä rakennerahastojen hallintoraportteja () tarkastelleessa eurooppalaisessa foorumissa. 4.2.2. Foorumissa käyty keskustelu tavoitteesta 2 toi esille muutamia perusongelmia. Vaikka rakennerahastotoimilla olikin taantuvilla teollisuusalueilla tarkastelun alaisina vuosina tärkeä merkitys rakenteelliselle sopeuttamiselle (esim. vuosina 1989 1993 luotiin n. 500 000 nettotyöpaikkaa), toimien vaikutukset jäivät tietyillä alueilla yleisesti ottaen ulottuvuudeltaan liian rajallisiksi, mikä esti joissain tapauksissa integroidun lähestymistavan tehokkaan soveltamisen. Aikaraja (kaksi vuotta) on suosinut lyhytkestoisia toimia kehitykseen liittyvän strategisen näkemyksen kustannuksella. 4.2.3. Pahat esteet kyseisten alueiden todellisen muuttumisen tiellä erityisesti ohjelmien sisällön ja niiden toteuttamisen kannalta ovat seurausta siitä, että pk-yritykset eivät useinkaan pysty seuraamaan markkinoiden ja innovaatioiden kehitystä eivätkä siten luo huomattavaa alueellista "lisäarvoa". Eräs myönteinen kehityslinja kuitenkin jatkuu. Ohjelmien sisällössä ja niiden soveltamisessa on annettu etusija aineettomille tekijöille (yritysten kehittäminen, innovaatio, koulutus ja ammattipätevyys, ympäristönsuojelu) aineellisten tekijöiden eli perusinfrastruktuurin asemesta. Huomion kiinnittäminen tutkimukseen ja tekniseen kehitykseen sekä innovaatioon on niin ikään tärkeää. On kuitenkin varottava, ettei sijoituksia käytetä innovaatiotarjonnan mukaisesti, vaan että ne kohdennetaan pk-yritysten todellisiin tarpeisiin. 4.2.4. Yksi rakennerahastojen tärkeimmistä eduista on se, että niiden myötä alueet ovat joutuneet varautumaan kehitykseen jatkuvasti ja järjestelmällisesti. Hallintojärjestelmissä on kuitenkin säilynyt huomattavia hallintoperinteistä johtuvia eroja, mikä on myönteistä. Keskitetyille hallintojärjestelmille tyypillinen vaikeus hyväksyä "alhaalta ylöspäin" -lähestymistapa aluekehityksessä pitää kuitenkin myös pintansa. 4.2.5. Toinen huomattava etu on ollut laajojen kumppanuuksien kehittäminen ja yhdenmukaisuuden lisääntyminen muiden valtiollisten ja alueellisten toimien kanssa. Joillain alueilla kumppanuuksia on vaikea luoda julkisviranomaisten ja yhteiskunnallis-taloudellisten etupiirien suhteisiin liittyvien perinteiden puuttumisen vuoksi. Aiemmin yksityissektori oli lähes aina ohjelmien suunnittelun ulkopuolella; siihen osallistuivat vain julkisviranomaiset ja puoliviralliset tahot. 4.2.6. Muut tärkeät kysymykset liittyvät ohjelmien hallintoon. Muutoksia ja sopeutuksia tehdään pikemminkin rahoitukseen liittyvien seikkojen perusteella kuin aluekehityksen painopistealueiden muuttamiseksi. Tämä johtuu myös seurannan puutteesta ja siitä, että ajallinen ulottuvuus on liian lyhyt. Monissa hankkeissa ei määritellä toteutukseen ja vaikutukseen liittyviä toiminnallisia tavoitteita. Näihin perusteisiin pohjautuva valinta on ollut pikemminkin poikkeus kuin sääntö. Myös täydentävyys on monissa tapauksissa aiheuttanut ongelmia. Käytettävissä olevia varoja ei ole hyödynnetty, koska alueiden ja valtion viranomaisilla on ollut vaikeuksia yhdistää omia ja yhteisön tarjoamia voimavaroja. 4.2.7. Tiedonannon päätelmissä komissio huomauttaa, että kauden 1997 1999 uudet ohjelmat kannustavat entistä enemmän sijoituksiin, joilla edistetään työvoimavaltaista kasvua ja kestävää kehitystä. Huomiota kiinnitetään entistä enemmän koulutukseen ja uudelleenkoulutukseen sekä yrittäjyyden ja tutkimus- ja kehitystoiminnan edistämiseen. Lisäksi huomiota kiinnitetään paikallisten palvelujen lisäämiseen, mikä on merkittävä työpaikkojen lähde. 4.2.7.1. Yhteisön, jäsenvaltioiden ja paikallistason aloitteiden välillä on kokonaisuudessaan havaittavissa yhdentymiseen tähtäävä myönteinen lähestymistapa. Se on voimavarojen mahdollisimman tehokkaan käytön ja mahdollisimman hyvien tulosten saavuttamisen välttämätön edellytys. 4.3. Rakennerahastouudistus ja valtiollinen aluetuki 4.3.1. Komissio totesi Agenda 2000 -asiakirjassaan, että tavoitteen 2 uusien ohjelmien päämääriksi "olisi asetettava elinkeinoelämän monipuolistaminen myös alueilla, jotka ovat riippuvaisia pääasiassa yhdestä taantuvasta elinkeinosta" (). Lisäksi todetaan, että "tämän vuoksi olisi tehostettava pk-yrityksille ja innovaatioon suunnattua tukea ja korostettava ammatillista koulutusta, paikallista kehityspotentiaalia, ympäristönsuojelua ja sosiaalisen syrjäytymisen ehkäisemistä..." ja että "investointeja inhimillisiin voimavaroihin näillä muutosalueilla olisi lisättävä ennakointiin sekä työmarkkinoiden ja jatkuvan koulutuksen aktivoimiseen perustuvan toimintasuunnitelman avulla". 4.3.1.1. Komissio toivoo myös, "että erilaisille uuden tavoitteen 2 kohdealueille laaditaan yksinkertaiset, selkeät ja yksityiskohtaiset tukikelpoisuusperusteet". Kukin alue toteuttaa yhden ainoan ohjelman eri rahastojen tuella (EAKR, ESR, EMOTR ja KOR). 4.3.1.2. Lopullisena tavoitteena on keskittää voimavarat kaikkein vaikeimmassa asemassa oleviin yhteisön alueisiin. Nykyisille tavoitteiden 2 ja 5b kohdealueille, jotka eivät ilmeisesti täytä uusia tukivaatimuksia, olisi myönnettävä siirtymäkauden ajan rajallista taloudellista tukea. Komissio toteaa myös, että toiminnan yksinkertaistamiseksi kutakin tavoitteen 1 ja 2 aluetta koskee ainoastaan yksi monivuotinen ohjelma, ja vastuu jaetaan selkeästi valtioiden, alueiden ja kuntien viranomaisten sekä komission kesken. Lisäksi tulokset varmistetaan tiukalla ja huolellisella valvonnalla. 4.3.2. Syytä on myös ottaa huomioon valtiollisten aluetukien uudet suuntaukset, jotka komissio hyväksyi viime joulukuun 10. päivänä komission jäsenen Van Miertin aloitteesta. Tavoitteena on "entistä avoimempi järjestelmä" ja "positiivinen syrjintä, joka suosii kaikkein heikoimmassa asemassa olevia alueita" (). 4.3.2.1. Tärkeimmät kriteerit ovat: tukien keskittäminen kaikkein köyhimmille alueille; jäsenvaltioiden suunniteltujen toimien yhteensopivuus aluerahastojen toimien kanssa; erityishuomion kiinnittäminen työllisyyttä parantavaan tukeen, eli enää ei tueta vain tuotantoinvestointeja vaan myös niiden avulla työllistyneitä; aluetukien yleinen vähentäminen. 4.3.3. Seikka, johon komitea aikoo esitettyjen uudistusehdotusten myötä kiinnittää huomiota, liittyy väestönosaan, joka vuoden 2000 jälkeen jää rakennerahastojen ulkopuolelle. Esiin nouseekin ongelma, miten näiden alueiden siirtymäkausia voitaisiin helpottaa ja sopia uusista yhteiskunnallis-taloudellisiin tilastoihin perustuvista kelpoisuuskriteereistä. 4.3.4. Näin ollen tavoite, jonka mukaan samat alueet voisivat kuulua tavoitteen 2 ja valtion tuen piiriin, aiheuttaa sekaannusta (perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan c alakohta). Tällainen valintaperuste voi vähentää liikaa tukeen oikeutettujen alueiden määrää, vaikka yhteisön ja jäsenvaltioiden rakennepolitiikan yhteensovittamista ja yhdentämistä onkin parannettava. 5. Työllisyysvaikutukset 5.1. Rakennepoliittisten toimien työllisyysvaikutuksia on käsiteltävä perusteellisesti. Delorsin valkoisen kirjan mukaan rakennerahastojen päätavoite on osaltaan luoda edellytykset talouden kehittymiselle sekä kestävälle kasvulle ja kilpailukyvylle. Komissio asetti työllisyyden etusijalle maaliskuussa 1996 antamassaan tiedonannossa, joka käsitteli yhteisön rakenteellisia toimia ja työllisyyttä (). Eurooppa-neuvosto on Essenin huippukokouksesta aina hiljattain pidettyyn Luxemburgin huippukokoukseen asti asettanut työttömyysongelman kaikissa kokouksissaan etusijalle sen vakavuuden ja kiireellisyyden vuoksi. Amsterdamin sopimus sisältää uuden "Työllisyys" -osaston, jossa käsitellään tätä "yhteistä etua koskevaa asiaa". Myös ohjelmassaan vuodeksi 1998 () komissio julkaisi useita rakennepolitiikkaa koskevia asetusehdotuksia Agenda 2000:n uudistusehdotusten toteuttamiseksi. Lisäksi komissio mainitsee työllisyyden ensisijaisena "poliittisena painopistealueena", johon se aikoo keskittää toimintansa (). 5.2. Tässä yhteydessä on paikallaan syventää eri ohjelma-asiakirjojen työllisyystavoitteisiin liittyviä kysymyksiä. Tiedonannon liitteessä 4 esitetyt jäsenvaltioissa ilmenevää toivottua työllistävää vaikutusta koskevat tiedot ovat hyvin erilaisia eivätkä aina helposti ymmärrettäviä. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa arvioidaan luotavien ja/tai pysyvien työpaikkojen määräksi yli 380 000 (joista yli 40 000 eli noin 10 % tilapäisiä), kun vastaava luku Saksassa on alle 120 000 (josta tilapäisiä 4 100 eli 3 %). Italiassa vastaava luku on 123 000 (6 200 tilapäistä eli 5 %). Työpaikkojen luomisen keskimääräisissä kustannuksissa on vastaavasti huomattavia eroja. 5.3. Tiedonannon väitteet ovat jossain määrin ristiriitaisia. Tiedonannon III kohdan v alakohdassa, joka käsittelee määrällisiä tavoitteita ja vaikutuksia, komissio esittää heti varauksen ja muistuttaa, että "yksi alkuperäissuunnitelmien suurimmista pettymyksistä oli se, että niissä ei esitetty määrällisiä tavoitteita ja tuloksia". Komissio kuitenkin lisää, että neuvotteluissa "on sittemmin tältä osin edistytty huomattavasti". Heti perään komissio kuitenkin valittelee, että jäsenvaltioille toimitettua työllisyysvaikutusten määrällistä etukäteisarviointia koskevaa menetelmäkehystä on käytetty yleensä kovin vähän. Jäljempänä kuitenkin todetaan uudelleen, että "määrällisten työllisyysvaikutusten esiintyminen on lisääntynyt huomattavasti" ja mainitaan "yksityiskohtaiset arviot" (). 5.3.1. Voitaneen kuitenkin päätellä, että arviot perustuvat toisistaan poikkeaviin laskentatapoihin. 5.4. Sama ongelma ilmenee myös vertaillessa jälkikäteen aiemmin esitettyjä arvioita. Nelivuotiskauden 1989 1993 tase oli v. 1996 laaditun rakennerahastojen kahdeksannen vuosikertomuksen mukaan 850 000 bruttotyöpaikkaa. Kaudella 1997 1999 eli ainoastaan kahden vuoden aikana bruttoennuste on 880 000 työpaikkaa. Luku on siis puolta lyhyemmästä ajasta huolimatta edellä mainittua suurempi, ja lisäys on yli 200 %. Lisäys näyttää johtuvan siitä, että työllisyysongelmaan kiinnitetään kaikilla tahoilla entistä enemmän huomiota. Kaikkein mielenkiintoisin seikka eli työpaikkojen määrän vertailu ei ole kuitenkaan mahdollista, koska yllättävää kyllä nettotyöpaikkoja koskevia tietoja ei ole saatavilla (muista maista kuin Ranskasta ja Yhdistyneestä kuningaskunnasta). Tämä kertoo paljon useimpien maiden toimittamien tietojen luotettavuudesta. Näiden epätäsmällisyyksien vastapainoksi on kahdestatoista maasta saatavilla tuoreet tiedot tilapäisistä työpaikoista, joita oli 106 115. Luku on melko korkea suhteessa nettotyöpaikkojen mahdolliseen ja realistiseen lopulliseen määrään. 5.5. Kun on ilmeistä, että komission on vaikea saada jäsenvaltioita luotettavaa tietoa ja että sen voimavarat ovat rajalliset valvonnan tarvittavaan määrään verrattuna, voidaan jälleen todeta, että seurauksena on menetelmiin ja tavoitteiden saavuttamisen varmentamiseen ja valvontaan liittyvä ongelma. Etenkin viimeksi mainittua laiminlyödään nykyään. Valvonta ja varmentaminen on erittäin tarkkaa ja ankaraa, mutta ainoastaan varojen käytön osalta. Seurantaa ja jälkikäteisvarmennusta ei ole. Kyse ei ole pelkästään toimintatavoista, vaan todellisista ja tehokkaista työllisyysvaikutuksista. 5.6. Tässä yhteydessä komitea painottaa vielä kerran, että asianmukaisten ja pysyvien työpaikkojen luomisen välttämättömänä edellytyksenä on todellinen talouskasvu, joka lisää kysyntää ja käytettävissä olevia tuloja. Uusien työpaikkojen luomiseen tähtäävä tukipolitiikka tulee sisällyttää yleiseen kasvu- ja kehitysprosessiin. Mikä pätee makrotasolla, on totta myös mikrotasolla. Innovaation ja tuotannon lisäämiseen tähtääviä toimia tulee tasapainottaa kysynnän laajentamiseen tähtäävillä toimilla. Komissio on itse todennut hiljattain julkaisemassaan kertomuksessa "Työllisyys Euroopassa 1997", että "olipa työllisyyden ja tuottavuuden kasvun suhde mikä tahansa, perusongelma piilee uuden työllisyyden luomisessa" (). Rakennepoliittisten, mukaan lukien tavoitteen 2 nojalla rahoitettavien toimien tavoitteena tulee olla yritysten ja alueiden kilpailukyvyn parantamisen lisäksi myös tuotannon, kysynnän ja tulojen lisääminen. Parannukset lisäävät työllisyyttä ainoastaan tällä tavalla. 6. Loppupäätelmät Komission tiedonannossa valotetaan eräiden rakennerahastouudistuksen yhteydessä ratkaistavien itsepintaisten solmukohtien avaamista ja esitellään mahdollisuuksia parantaa voimavarojen hallinnointia sekä lähitavoitteeksi asetetun työpaikkojen säilyttämisen ja luomisen että strategiseksi tavoitteeksi asetetun taloudellisen ja yhteiskunnallisen yhteenkuuluvuuden kannalta. 6.1. Kumppanuuden vahvistaminen 6.1.1. Ennen kaikkea kumppanuuteen liittyvää kysymystä on syytä käsitellä päättäväisesti ja selkeästi. Tiedonannon ensimmäisessä osassa tälle perusvälineelle omistetaan kuitenkin vain lyhyt kappale. Asiaa ei oteta ongelmana esille eri maita esittelevissä analyysitaulukoissa eikä siihen viitata loppuarvioissa. Ainoastaan liitteessä 5, jossa käsitellään alueellisiin työllisyyssopimuksiin liittyviä hankkeita, esitetään tiivistelmän muodossa tärkeimpien kumppaneiden luettelo. 6.1.2. Kuten komissio totesi vuonna 1996 jäsenvaltioille toimittamassaan ohjeessa, on kumppanuus tavoite 2 -alueilla usein muodostunut jo perinteeksi, jota syvennetään, sovelletaan ja vahvistetaan jatkuvasti (). Kyseisessä asiakirjassa edellytettiin, että "alue- ja paikallisviranomaiset sekä talouden ja yhteiskuntaelämän osapuolet, esim. pk-yritykset, otetaan kokonaisuudessaan mukaan" uusien tavoite 2 -ohjelmien valmisteluun ja toteuttamiseen. Näin on tarkoituksena varmistaa, että "kyseiset ohjelmat heijastavat kattavasti paikallisia tarpeita ja oloja". 6.1.3. Kertomuksessa ei kuitenkaan ei kuitenkaan arvioida sen enempää ohjelmien määrittelyyn kuin sitä seuraavaan toteuttamiseen ja seurantaan osallistumisen laatua ja tehokkuutta. 6.1.4. Komitea korostaa jälleen, että kumppanuuden on oltava aktiivista suunnittelusta aina rakennetoimien toteuttamiseen saakka. Vahva kumppanuus on välttämätöntä sellaisten tehokkaiden rakennetoimen kannalta, jotka mahdollistavat taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin ongelmiin aidosti kohdistetut ja alueelliseen kehitysstrategiaan integroidut toimet. Julkisviranomaiset eivät voi enää pitää talous- ja yhteiskuntaelämän järjestöjen osallistumista vain täydentävänä ja siten valinnaisena tai peräti päätöksentekoa hankaloittavana muodollisuutena. Kumppanuuskäytäntö tulee sen sijaan organisoida ja sen tulee yleistyä kaikissa jäsenvaltioissa ja kaikkien rakennetoimien kohdalla. 6.1.5. Rakennerahastojen uudistamisen ja vuonna 1993 annetun asetuksen jälkeen on kumppanuuden toteuttamisessa edistytty, mutta asetuksen (ETY) N:o 2081/93 4 artiklan soveltamisen laajuus vaihtelee maittain. Komitea on edellyttänyt, että artiklaa muutetaan tarkentamalla kumppanuuden periaatteiden määrittelyä ilman, että jäsenvaltiolle jätetään liian suuri valinnanvapaus. Komission uusi ehdotus (tuoreen puiteasetusehdotuksen 8 artikla) on komitean mielestä edistysaskel, jossa otetaan huomioon sen vaatimukset. Samoin on toimittava vielä seurantakomiteoiden yhteisten toimintaperusteiden vakiinnuttamiseksi. 6.1.6. Kuten komissio itse toteaa rakennerahastojen kertomuksessa vuodelta 1996 (), on tärkeää: muotoilla uudelleen oikeusperusta tehtävien ja vastuualueiden selventämiseksi; parantaa kumppaneiden teknisiä ja toiminnallisia valmiuksia koulutuksella, tiedottamisella ja tekniseen apuun liittyvillä toimilla. Tavoitteena on tehdä kumppanuudesta rakennepolitiikan pakollinen väline ottamalla julkisen sekä yksityisen talous- ja yhteiskuntasektorin kumppanit mukaan rakennepoliittisten ohjelmien määrittelyyn. 6.2. Ohjelmoinnin keston ja alueiden kelpoisuuden tarkistukset 6.2.1. Vuosien 1994 1996 ohjelmien jatkamisen sijaan komissio katsoi parhaimmaksi hyväksyä uudet ohjelmat olettaen, että rahastojen hyödyntämistä voitaisiin näin parantaa. Tässä tapauksessa tarve suunnata ohjelmat uudelleen ensisijaisen työllisyystavoitteen mukaan voi oikeuttaa komission tekemään tämänkaltaisen päätöksen. Yleisesti voidaan kuitenkin todeta, että jonkin alueen tuotantotoiminnan muuttaminen, joka toisinaan muuttaa sen talous- ja sosiaalimaantieteelliset olot täysin, kestää usein melko kauan. Myös määrärahojen uudelleenosoittaminen uutta toimintaa varten riittävästi koulutettua henkilöstöä varten vaatii aikaa. 6.2.2. Ohjelmointikausien pidentäminen vaikuttaa tulevaisuuden kannalta käytännöllisimmältä ratkaisulta pyrittäessä entistä integroidumpaan ja syvemmin tavoite 2 -alueiden tilanteeseen vaikuttavaan strategiaan. Kauden puolivälissä ohjelmointia luonnollisesti arvioidaan uudelleen. Seurannan ja tarkistusten lisäksi uudelleenarviointi voi myös tarjota mahdollisuuden ottaa mukaan uusia toimintaehdotuksia. Tavoitteena on tukea sellaisia olosuhteita, jotka tarjoavat parhaat mahdollisuudet vaikuttaa alueen kilpailukykyyn kokonaisuudessaan sekä pysyvien työpaikkojen luomiseen. 6.2.3. Kelpoisuuskriteerien osalta vahvistetaan erityisesti tavoite 2:een liittyvät oletukset. Lähestymistavan parantaminen ja tehostaminen sisältää varmasti myös entistä joustavammat perusteet toimien alueelliselle suhteuttamiselle. 6.2.4. Eräs ongelma, joka jäsenvaltioiden ja paikallisviranomaisten on aihetta ratkaista yhdessä, liittyy valintojen ja arvioiden pohjana oleviin tilastoindikaattoreihin. Kriisitilanteessa on tärkeää, että indikaattorien määrittely perustuu verrannollisiin ja luotettaviin tilastoihin. 6.2.5. Komitea kannattaa periaatteessa komission ajatusta siitä, että on tarpeen keskittää voimavaroja, etteivät ne hajaantuisi liikaa. Keskittämällä saadaan luotua kriittinen joukko, joka toimii rakennemuutoksen ja uuden kehityksen vauhdittajana. Voimavarat kohdistetaan valituista alueista kaikkein huonoimmassa asemassa oleville. 6.3. Pk-yritysten tukeminen etusijalle 6.3.1. Jotta tavoitteen 2 perusteella rahoitetut toimet saataisiin mahdollisimman tuottaviksi, on pk-yritykset asetettava etusijalle. Toimivien pk- ja mikroyritysten kehittäminen sekä uusien ja innovatiivisten yritysten luominen on välttämätöntä rakennemuutoksen kokeneiden alueiden tuottavuuden monipuolistamiseksi. Pk-yritysten pyrkimyksiä säilyttää kilpailukykynsä sekä koti- että kansainvälisillä markkinoilla tuetaan. Niihin on kohdistettava innovaation siirtotoimia, jotta niiden ja rakennemuutoksen tavoitteiden välinen suhde vahvistuisi. Perusrakennetuen lisäksi pyritään tavoite 2:n voimavaroilla parantamaan pk-yritysten asemaa yhteisön sisäisessä kaupassa uusien tuotteiden sekä uusille markkinoille pääsyn avulla. Kyseisten yritysten toimintaympäristö on saatava sellaiseksi, että se edistää voiton tuottamista sekä riskinottoa ja innovaatiota nuorten keskuudessa. 6.3.2. Tässä yhteydessä tieto- ja viestintäjärjestelmien kehittäminen eli tuotanto- ja palvelualan pk-yritysten saaminen mukaan tietoyhteiskuntaan on ratkaisevan tärkeää. Toimenpiteistä etusijalle asetetaan pk-yrityksiä varten luotavat palvelukeskukset, jotka on suunnattu ja joita hallinnoidaan yritysten tarpeiden mukaan. Niin ikään on päästävä "industrialistisista" ennakkoasenteista, joiden perusteella kaikki maat suosivat ohjelmoinnissaan perinteisesti tuottavia teollisuusaloja palvelujen, kaupan ja matkailun kustannuksella. On muistettava, että työpaikat teollisuuden ja maatalouden piirissä ovat jo muutaman vuoden ajan vähentyneet eivätkä juurikaan ole voineet tarjota uusia työtilaisuuksia. Sitä vastoin on työpaikkojen lukumäärä palvelualalla lähes jatkuvasti kasvanut. Televiestinnän, tietojenkäsittelyn ja jakelun kaltaisilla palvelualoilla on vielä runsaasti käyttämättömiä työllistämismahdollisuuksia. Niin Delorsin valkoisessa kirjassa kuin sitä tuoreemmissakin taloudellisissa ennusteissa tietoyhteiskunnan myötä mahdollisesti syntyvien työpaikkojen lukumäärä arvioidaan miljooniksi. Tavoite 2:n nojalla rahoitettavassa ohjelmoinnissa tulee löytää tilaa innovaatioiden rahoittamiselle; esimerkkinä mainittakoon telematiikan soveltaminen kaupassa ja palvelualalla. 6.3.3. Työpaikkojen luomiseksi voitaisiin tarkastella lähemmin myös seuraavaa kahta alaa: Ympäristönsuojelu (vesien puhdistaminen, teollisuusjätteiden kierrätys, kaupunkiympäristön kohentaminen jne.); hiljattain julkaistu ympäristöä ja työllisyyttä käsittelevä tiedonanto on tässä yhteydessä tärkeä (). Uudet työpaikkareservit, jotka perustuvat väestön uusiin tarpeisiin; tavoitteen 2 alueet ovat tiheään asuttuja, ja teollisuuden rakennemuutoksen jäljiltä myös työvoimaa on hyvin saatavilla. 6.3.4. Lopuksi todettakoon, että henkilöstöresurssien kehittäminen koulutusjärjestelmän ja yritysten tarpeiden välisenä läheisenä yhteistyönä on niin ikään tärkeää. Se on erityisen tärkeää tavoitteen 2 alueilla, joilla sadat tuhannet usein hyvin ammattitaitoiset työntekijät joutuvat etsiytymään uusille aloille monesti jo melko iäkkäinä. On siis välttämätöntä saada aikaan toimiva elinikäinen oppimisjärjestelmä, joka auttaa työntekijöitä kohtaamaan yhä nopeammin tapahtuvat muutokset. Bryssel 27. toukokuuta 1998. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS () Tiivistelmä näitä valtioita koskevista ohjelmista komission tiedonannossa Euroopan unionin aluepolitiikan täytäntöönpanosta Itävallassa, Suomessa ja Ruotsissa, KOM(96) 316 lopull., 3.7.1996. () KOM(96) 952 lopull., 29.4.1996. () KOM(97) 524 lopull., 14.11.1997, III kohta (iv) alakohta. () KOM(97) 524 lopull., 14.11.1997, III kohta (v) alakohta. () KOM(97) 524 lopull., 14.11.1997, III kohta (i) kohdan c alakohta. () KOM(97) 524 lopull., 11.4.1997, III kohta (ii) alakohta. () Agenda 2000, ensimmäinen osa, II luvun 2 kohta. () Erityisen merkittävä on prof. Michel Quévitin selvitys. () Agenda 2000 ensimmäinen osa, II luvun 2 kohta. () EYVL C 74, 10.3.1998. () KOM(96) 109 lopull., 20.3.1996. () SEK(97) 1852 lopull. () KOM(97) 517 lopull. () KOM(97) 524 lopull.,14.11.1997, III kohta (iii) alakohta. () KOM(97) 479 lopull., 1.10.1997, s. 1. () KOM(96) 952 lopull., 29.4.1996, III kohta. () KOM(97) 526 lopull. () KOM(97) 592 lopull., 18.11.1997.