Niiden jäsenvaltioiden osalta, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, ehdotetulla direktiivillä pyritään varmistamaan, että niissä otetaan käyttöön edellytykset, joiden mukaisesti lakisääteinen vähimmäispalkka asetetaan riittävälle tasolle siten, että otetaan huomioon sosioekonomiset olosuhteet sekä alueelliset ja toimialakohtaiset erot. Selvästi ja vakaasti määritetyillä kriteereillä, joilla on tarkoitus parantaa riittävyyttä, sekä hallintokehyksellä, jolla säännellään säännöllisiä ja oikea-aikaisia päivityksiä sekä työmarkkinaosapuolten tosiasiallista osallistumista, autetaan varmistamaan lakisääteisen vähimmäispalkan riittävyys. Ehdotetulla direktiivillä pyritään myös saamaan aikaan lisäparannuksia riittävyyden alalla siten, että rajoitetaan mahdollisimman vähäiseksi lakisääteisten vähimmäispalkkojen vaihtelun soveltaminen tiettyihin työntekijäryhmiin tai palkasta tehtävien vähennysten soveltaminen.

Ehdotetulla direktiivillä pyritään edistämään palkkoja koskevia työehtosopimusneuvotteluja kaikissa jäsenvaltioissa, jotta saavutettaisiin nämä tavoitteet. Työehtosopimusneuvottelut ovat keskeisessä asemassa riittävän vähimmäispalkkasuojan kannalta. Maissa, joissa työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on suuri, matalapalkkaisten työntekijöiden osuus on yleensä pienempi, vähimmäispalkat ovat korkeammat suhteessa mediaanipalkkaan, palkkaerot ovat pienemmät ja palkat ovat suuremmat kuin muissa maissa. Jäsenvaltiossa, joissa vähimmäispalkat on turvattu yksinomaan työehtosopimuksilla, vähimmäispalkan riittävyys ja suojan piiriin kuuluvien työntekijöiden osuus riippuvat suoraan työehtosopimusneuvottelujärjestelmän piirteistä ja toimivuudesta. Myös jäsenvaltioissa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, työehtosopimusneuvotteluilla on suuri vaikutus vähimmäispalkan riittävyyteen. Työehtosopimusneuvotteluilla vaikutetaan yleiseen palkkakehitykseen ja varmistetaan näin lailla asetetun vähimmäistason ylittävät palkat ja edistetään vähimmäistason korottamista. Neuvotteluilla edistetään myös tuottavuuden kasvua.

Suurimassa osassa jäsenvaltiota, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, se on liian alhainen muihin palkkoihin nähden eikä tarjoa kohtuullista elintasoa, vaikka vähimmäispalkat ovatkin kohonneet viime vuosina. Kansalliset lakisääteiset vähimmäispalkat ovat lähes kaikissa jäsenvaltioissa alle 60 prosenttia bruttomääräisestä mediaanipalkasta ja/tai 50 prosenttia bruttomääräisestä keskipalkasta. Vuonna 2018 lakisääteinen vähimmäispalkka ei tarjonnut riittävää tuloa naimattomalle vähimmäispalkan saajalle, vaan tulot alittivat köyhyysriskirajan yhdeksässä jäsenvaltiossa. Lisäksi jotkin työntekijäryhmät on suljettu kansallisen lakisääteisen vähimmäispalkkasuojan ulkopuolelle. Jäsenvaltiossa, joissa työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on suuri, on yleensä pienempi osuus matalapalkkaisia työntekijöitä ja korkeammat vähimmäispalkat. Toisaalta jäsenvaltiossa, joissa turvaudutaan yksinomaan työehtosopimusneuvotteluihin, joillakin työntekijöillä ei ole lainkaan vähimmäispalkkasuojaa. Suojan ulkopuolelle jäävien työntekijöiden osuus on 10–20 prosenttia neljässä jäsenvaltiossa ja 55 prosenttia yhdessä jäsenvaltiossa.

Kun vähimmäispalkkasuoja on asetettu riittävälle tasolle, sillä taataan työntekijöiden kohtuullinen elintaso, autetaan pitämään yllä kotimaista kysyntää, vahvistetaan työnteon kannustumia ja vähennetään työssäkäyvien köyhyyttä ja eriarvoisuutta palkkajakauman alapäässä. Vähimmäispalkkasuoja tukee myös sukupuolten tasa-arvoa, koska vähimmäispalkkaa saavista suurempi osuus on naisia.

Vähimmäispalkkojen merkitys kasvaa entisestään talouden taantuman aikana. Koronaviruskriisi on iskenyt erityisesti aloihin, joilla on suurempi osuus matalapalkkaisia työntekijöitä, kuten vähittäiskauppaan ja matkailualaan, ja sillä on ollut voimakkaampi vaikutus muita heikommassa asemassa olevaan väestöön. On keskeisen tärkeää varmistaa, että unionin työntekijöillä on työllistymismahdollisuuksia ja riittävä vähimmäispalkka, jotta voidaan tukea kestävää ja osallistavaa talouden elpymistä.

Viime vuosikymmenten aikana matalat palkat eivät ole kehittyneet samaan tahtiin muiden palkkojen kanssa monissa jäsenvaltiossa. Työmarkkinoita muokkaavat rakenteelliset suuntaukset, kuten globalisaatio, digitalisaatio ja epätyypillisten työmuotojen lisääntyminen, etenkin palvelualoilla, ovat kasvattaneet työpaikkojen polarisoitumista, mikä puolestaan on johtanut matalapalkkaisten ja vähän ammattitaitoa vaativien työpaikkojen osuuden kasvuun. Myös perinteiset työehtosopimusneuvottelurakenteet ovat heikentyneet. Tämä kehitys on johtanut työssäkäyvien köyhyyden ja palkkaerojen kasvuun.

Puheenjohtaja Ursula von der Leyen totesi unionin tilaa koskevassa puheessaan syyskuussa 2020 seuraavasti: ”Totuus kuitenkin on, että liian monille työnteko ei ole enää kannattavaa. Palkkojen polkeminen tuhoaa työn arvon, rankaisee yrittäjää, joka maksaa kunnon palkkaa, ja vääristää kilpailua sisämarkkinoilla. Siksi komissio tekee säädösehdotuksen, jolla tuetaan jäsenmaita vähimmäispalkkajärjestelmän perustamisessa. Kaikkien on päästävä vähimmäispalkan piiriin joko työehtosopimuksen tai lakisääteisen vähimmäispalkan kautta.”

Jotta voidaan taata asianmukaiset työ- ja elinolot ja rakentaa oikeudenmukainen ja sietokykyinen talous- ja yhteiskuntaelämä Yhdistyneiden kansakuntien kestävän kehityksen Agenda 2030 ‑toimintaohjelman ja sen kestävän kehityksen tavoitteiden mukaisesti, on keskeisen tärkeää varmistaa, että työntekijöiden palkat unionissa ovat riittävät. Riittävä palkka on olennainen osa EU:n sosiaalisen markkinatalouden mallia. Jäsenvaltioiden lähentyminen tällä alalla vahvistaa lupausta jaetusta vauraudesta unionissa.

Ehdotettu direktiivi on johdonmukainen myös talouspolitiikan eurooppalaisen ohjausjakson prioriteettien kanssa. Työllisyyden suuntaviivan 5 mukaisesti aloitteella tuetaan vuotuisessa kestävän kasvun strategiassa 2021 jäsenvaltioille esitettyä kehotusta hyväksyä toimenpiteitä, joilla varmistetaan oikeudenmukaiset työolot. Lisäksi aloitteella tuetaan vuotuisessa kestävän kasvun strategiassa 2020 asetettuja tavoitteita, joiden mukaan yhteiskunnallisten erojen kasvaessa tärkeänä poliittisena tavoitteena on varmistaa, että kaikki työntekijät unionissa saavat oikeudenmukaista palkkaa. Ehdotus on johdonmukainen myös maakohtaisten suositusten kanssa, joita on annettu joillekin jäsenvaltioille vuodesta 2011 alkaen.

·Periaate 6 (palkat): Periaatteen mukaisesti ehdotuksella on tarkoitus varmistaa riittävät vähimmäispalkat, jotta unionin työntekijöillä on oikeus oikeudenmukaiseen palkkaan, joka takaa kohtuullisen elintason, kansallisia perinteitä ja työmarkkinaosapuolten riippumattomuutta kunnioittaen. Sen mukaan myös lakisääteiset vähimmäispalkat olisi vahvistettava avoimesti ja ennakoitavasti.

Edellä mainittujen asiakirjojen sisältö on analysoitu asianmukaisesti ja otettu huomioon tämän direktiiviehdotuksen valmistelussa. Näin ollen ehdotus on yhtäältä johdonmukainen voimassa olevien säännösten kanssa ja toisaalta siinä otetaan huomioon lainsäädännön tarvittava kehittäminen unionin tavoitteiden saavuttamiseksi.

Direktiivillä 2000/78/EY kielletään suora tai välillinen syrjintä työelämässä, muun muassa iän perusteella, kun kyseessä ovat työolot ja -ehdot, myös palkka (3 artiklan 1 kohdan c alakohta). Siinä sallitaan erilainen kohtelu, jos se on objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltavissa oikeutetulla tavoitteella, kuten työllisyyspoliittisella tai ammatillista koulutusta koskevalla tavoitteella. Ehdotettu direktiivi on johdonmukainen tämän lähestymistavan kanssa, koska siinä edellytetään, että lakisääteisten vähimmäispalkkojen erot pidetään mahdollisimman pieninä ja että ne ovat syrjimättömiä, oikeasuhteisia ja ajallisesti rajoitettuja, jos ne voidaan objektiivisesti ja asianmukaisesti perustella oikeutetulla tavoitteella.

Direktiivin 2006/54/EY tarkoituksena on varmistaa miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpano työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa. Suurin osa vähimmäispalkan saajista on naisia, joten tällä ehdotuksella tuetaan sukupuolten tasa-arvoa ja vähennetään sukupuolten palkkaeroja luomalla puitteet riittäville vähimmäispalkoille EU:ssa. Sen vuoksi ehdotetulla direktiivillä edistetään välillisesti direktiivin 2006/54/EY toimintapoliittisten tavoitteiden tehokasta täytäntöönpanoa.

Neuvoston päätöksen (EU) 2020/1512 suuntaviivassa 5 kehotetaan jäsenvaltioita, myös niitä, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, varmistamaan työmarkkinaosapuolten tosiasiallinen osallistuminen palkanmääritykseen ja säätämään oikeudenmukaisista palkoista, jotka mahdollistavat kohtuullisen elintason ja palkkojen asianmukaisen reagoinnin tuottavuuden kehitykseen siten, että tavoitteena on ylöspäin suuntautuva läheneminen. Suuntaviivassa kehotetaan myös jäsenvaltioita edistämään palkanmääritykseen liittyvää työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua ja työehtosopimusneuvotteluja. Lisäksi siinä kehotetaan jäsenvaltioita ja työmarkkinaosapuolia varmistamaan, että kaikilla työntekijöillä on riittävä ja oikeudenmukainen palkka työehtosopimusten nojalla tai riittävä lakisääteinen vähimmäispalkka, ottaen huomioon niiden vaikutus kilpailukykyyn, työpaikkojen syntymiseen ja työssäkäyvien köyhyyteen. Ehdotuksen yleisenä tavoitteena on varmistaa, että unionin työntekijöitä suojellaan riittävällä vähimmäispalkalla. Sen tavoitteena on myös edistää työehtosopimusneuvotteluja ja tukea siten työmarkkinaosapuolten osallistumista ja sellaisten selkeiden ja vakaiden kriteerien luomista, joilla tuetaan lakisääteisen vähimmäispalkan riittävyyttä.

Ehdotetussa direktiivissä säädetään vähimmäisvaatimuksista ja varmistetaan näin, että toiminta pidetään sellaisella vähimmäistasolla, joka on tarpeen ehdotuksen tavoitteiden saavuttamiseksi. Jäsenvaltioiden, joissa on jo voimassa tässä direktiiviehdotuksessa esitettyjä säännöksiä suotuisampia säännöksiä, ei tarvitse muuttaa vähimmäispalkan määritysjärjestelmiään. Jäsenvaltiot voivat myös päättää mennä tässä direktiiviehdotuksessa asetettuja vähimmäisvaatimuksia pidemmälle.

Vähimmäispalkkapolitiikkaa on valvottu monenvälisesti talouspolitiikan eurooppalaisen ohjausjakson puitteissa, ja EU on antanut toimintaohjeita joillekin jäsenvaltioille. Viime vuosina useat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimia vähimmäispalkkajärjestelmiensä parantamiseksi, mutta kansallisilla toimilla ei ole riittävästi kyetty ratkaisemaan vähimmäispalkan riittämättömyyteen ja/tai puutteelliseen kattavuuteen liittyvää ongelmaa. Ilman EU:n tason poliittisia toimia yksittäisillä mailla ei ole juurikaan halukkuutta parantaa vähimmäispalkkajärjestelmiään, koska käsityksenä on, että se saattaa vaikuttaa kielteisesti niiden ulkoiseen kustannuskilpailukykyyn.

Tämä kokonaisuus on arvioitu vaikutustenarvioinnissa vaikuttavimmaksi, tehokkaimmaksi ja johdonmukaisimmaksi. Kvantitatiivisessa analyysissä tarkasteltiin hypoteettista tilannetta, jossa vähimmäispalkat korotettaisiin 60 prosenttiin bruttomediaanipalkasta, ja todettiin, että tämä parantaisi vähimmäispalkkojen riittävyyttä noin puolessa jäsenvaltioista. Parannuksista hyötyisi 10–20 miljoonaa työntekijää. Useissa maissa vähimmäispalkkasuojan parantaminen vähentäisi työssäkäyvien köyhyyttä ja palkkaeroja yli 10 prosenttia ja sukupuolten välistä palkkaeroa vähintään 5 prosenttia. Tämän odotetaan myös parantavan työnteon kannustimia sekä tukevan sukupuolten tasa-arvoa ja auttavan kaventamaan sukupuolten palkkaeroja, koska suurin osa vähimmäispalkan saajista (EU:ssa noin 60 %) on naisia.

Parhaaksi arvioidussa toimenpidekokonaisuudessa pyydetään kaikkia jäsenvaltioita tukemaan palkanmääritystä koskevia työehtosopimusneuvotteluja, etenkin jos työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on heikko, sekä vahvistamaan vähimmäispalkkojen noudattamista sekä niiden riittävyyden ja kattavuuden seurantaa. Lisäksi niissä jäsenvaltioissa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, edellytetään selkeiden ja vakaiden kriteerien käyttämistä vähimmäispalkkojen määrittämisen ja päivittämisen tukena ja työmarkkinaosapuolten vahvempaa asemaa. Lisäksi siinä rajoitetaan vähimmäispalkkojen vähennykset ja vaihtelut tiukasti minimiin.

Vaikutustenarviointi esitettiin sääntelyntarkastelulautakunnalle, ja siitä keskusteltiin sen kanssa. Sääntelyntarkastelulautakunnan 2. lokakuuta 2020 antamassa ensimmäisessä (kielteisessä) lausunnossa esitettyjä suosituksia käsiteltiin seuraavasti: i) erotettiin paremmin toisistaan se, missä määrin ongelmat, tietyt tavoitteet, ehdotetut ratkaisut ja niiden vaikutukset koskevat erityyppisiä vähimmäispalkkajärjestelmiä; ii) selvennettiin edelleen, miten ongelma-analyysissä arvioidaan vähimmäispalkkojen riittämättömyyttä eri jäsenvaltioissa; iii) perusteltiin tarkemmin, miten lainsäädäntöaloite on valitun oikeusperustan sekä toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden mukainen; iv) selkeytettiin arvioitujen toimenpidekokonaisuuksien kokoonpanon perusteita. Lautakunnan 14. lokakuuta 2020 esittämässä toisessa lausunnossa (myönteinen lausunto varauksin) esitettyihin varauksiin vastaamiseksi vaikutustenarviointiraportissa on selkeytetty vielä jotakin tekijöitä: vaihtoehtokokonaisuuksien kokoonpanon perusteet, merkityksellisimmät toimenpiteet kunkin vaihtoehtokokonaisuuden onnistumisen kannalta, vaikutukset pk-yrityksiin, parhaaksi arvioidun kokonaisuuden valinta ja sen vaikutukset maihin, joissa käytetään työehtosopimusneuvotteluja.

Komissio on arvioinnissaan tukeutunut myös toiminnan kartoituksiin jäsenvaltioissa sekä asiaa koskevan kirjallisuuden katsauksiin ja poliittisiin keskusteluihin. Lisäksi Euroopan komission eri pääosastot toimittivat analyyttistä aineistoa. Euromod-mallilla tehtiin mikrosimulointianalyysi vähimmäispalkkojen taloudellisista, sosiaalisista ja verotuksellisista vaikutuksista. QUEST-mallilla tehtiin mallipohjaisia simulaatioita vähimmäispalkkojen makrotaloudellisen vaikutuksen arvioimiseksi. Lisäksi vähimmäispalkkaa saavia ja matalapalkkaisia on analysoitu EU-SILC- ja EU-SES-tutkimuksista saatujen anonymisoitujen yksilöllisten tietojen perusteella.

·”Effects of collectively agreed minimum wages in the Nordic countries”, tekijänä Per Skedinger, Research Institute of Industrial Economics (IFN).

·”Effects of statutory minimum wages on small and medium-sized enterprises”, tekijänä Attila Lindner, University College London;

Säännöksessä määritellään direktiivin kohde, eli tarkoituksena on laatia unionin tasolla kehys, jolla varmistetaan, että vähimmäispalkat asetetaan riittävälle tasolle ja että työntekijöillä on vähimmäispalkkasuoja lakisääteisen vähimmäispalkan tai työehtosopimuksissa määritetyn palkan muodossa.

Säännöksellä on tarkoitus taata lakisääteisten vähimmäispalkkojen riittävyys, ja siinä edellytetään jäsenvaltioiden, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, säätävän seuraavista tekijöistä: vakaasti ja selvästi määritellyt kansalliset kriteerit lakisääteisen vähimmäispalkan määrittämistä ja päivittämistä varten; säännölliset ja oikea-aikaiset päivitykset; neuvoa-antavien elinten perustaminen.

Säännöksessä edellytetään jäsenvaltioiden varmistavan, että työntekijöillä ja heidän edustajillaan on mahdollisuus tehokkaaseen ja puolueettomaan riitojenratkaisuun ja oikeus muutoksenhakuun, myös oikeus asianmukaiseen korvaukseen, sekä tehokas suoja vahinkoja vastaan, jos he päättävät käyttää puolustautumisoikeuttaan, jos heidän vahvistettuun vähimmäispalkkasuojaan liittyviä oikeuksiaan on rikottu, sanotun kuitenkaan rajoittamatta työehtosopimuksissa määrättyjen erityisten oikeussuojakeinojen ja riitojenratkaisumenettelyjen soveltamista. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että työntekijöitä ja heidän edustajiaan suojellaan työnantajan harjoittamalta epäsuotuisalta kohtelulta tai epäsuotuisilta seurauksilta, jotka saattaisivat estää työntekijöitä tekemästä valitusta, jos heidän oikeuksiaan on rikottu.

Kyseessä on vastaanottajia koskeva vakiosäännös, jossa selvennetään, että direktiivi on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.

Kyseessä on vakiosäännös, jonka mukaan direktiivi tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.

(1)Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklan mukaisesti unionin päämääränä on muun muassa edistää kansojensa hyvinvointia ja pyrkiä Euroopan kestävään kehitykseen, jonka perustana on erittäin kilpailukykyinen sosiaalinen markkinatalous.

(2)Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklassa määrätään, että jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin.

(3)Euroopan sosiaalisen peruskirjan mukaan kaikilla työntekijöillä on oikeus kohtuullisiin työolosuhteisiin. Siinä tunnustetaan kaikkien työntekijöiden oikeus kohtuulliseen palkkaan, joka on riittävä turvaamaan tyydyttävän elintason heille ja heidän perheilleen. Peruskirjan 4 artiklassa tunnustetaan vapaasti tehtyjen työehtosopimusten sekä lakisääteisten vähimmäispalkkojen määritysmekanismin asema, jotta voidaan varmistaa tämän oikeuden tosiasiallinen käyttäminen.

(4)Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin – jota koskeva julistus annettiin 17 päivänä marraskuuta 2017 Göteborgissa – II luvussa vahvistetaan periaatteet, jotka osoittavat, miten voidaan saavuttaa oikeudenmukaiset työolot. Euroopan sosiaalisten oikeuksien pilarin periaatteessa nro 6 vahvistetaan työntekijöiden oikeus kohtuulliseen palkkaan, joka takaa kohtuullisen elintason. Siinä todetaan myös, että työntekijöiden on saatava riittävä vähimmäispalkka, joka tyydyttää työntekijän ja hänen perheensä tarpeet kansallisissa taloudellisissa ja sosiaalisissa olosuhteissa, ja samalla on turvattava työhön pääsy ja säilytettävä kannustimet työpaikan etsimiseen. Lisäksi siinä muistutetaan, että työssäkäyvien köyhyyttä on ehkäistävä ja että kaikki palkat on vahvistettava avoimella ja ennustettavalla tavalla ja työmarkkinaosapuolten itsenäisyyttä kunnioittaen.

(5)Jäsenvaltioiden työllisyyspolitiikan suuntaviivoista annetun neuvoston päätöksen (EU) 2020/1512 suuntaviivassa 5 kehotetaan jäsenvaltioita varmistamaan työmarkkinaosapuolten tosiasiallinen osallistuminen palkanmääritykseen, säätämään oikeudenmukaisista palkoista, jotka mahdollistavat kohtuullisen elintason, ja mahdollistamaan palkkojen asianmukainen reagointi tuottavuuden kehitykseen siten, että tavoitteena on ylöspäin suuntautuva läheneminen. Suuntaviivassa myös kehotetaan jäsenvaltioita edistämään palkanmääritykseen liittyvää työmarkkinaosapuolten vuoropuhelua ja työehtosopimusneuvotteluja. Lisäksi siinä kehotetaan jäsenvaltioita ja työmarkkinaosapuolia varmistamaan, että kaikilla työntekijöillä on riittävä ja oikeudenmukainen palkka työehtosopimusten nojalla tai riittävä lakisääteinen vähimmäispalkka, ottaen huomioon niiden vaikutus kilpailukykyyn, työpaikkojen syntymiseen ja työssäkäyvien köyhyyteen. Vuotuisessa kestävän kasvun strategiassa 2021 todetaan, että jäsenvaltioiden olisi hyväksyttävä toimenpiteitä, joilla varmistetaan oikeudenmukaiset työolot. Lisäksi vuotuisessa kestävän kasvun strategiassa 2020 muistutettiin, että yhteiskunnallisten erojen kasvaessa on tärkeää varmistaa, että kaikki työntekijät saavat riittävän palkan. Joillekin jäsenvaltioille on myös annettu useita vähimmäispalkkoihin liittyviä maakohtaisia suosituksia. Yksittäisillä mailla ei kuitenkaan ole juurikaan halukkuutta parantaa vähimmäispalkkajärjestelmiään, koska käsityksenä on, että se saattaa vaikuttaa kielteisesti niiden ulkoiseen kustannuskilpailukykyyn.

(6)Paremmista työ- ja elinoloista, myös riittävän vähimmäispalkan avulla, on etua sekä työntekijöille että yrityksille unionissa, ja ne ovat edellytys osallistavalle ja kestävälle kasvulle. Puuttumalla vähimmäispalkkasuojan kattavuudessa ja riittävyydessä oleviin suuriin eroihin parannetaan EU:n työmarkkinoiden oikeudenmukaisuutta ja edistetään taloudellista ja sosiaalista kehitystä sekä ylöspäin suuntautuvaa lähentymistä. Kilpailun sisämarkkinoilla olisi perustuttava korkeisiin sosiaalisiin normeihin, innovointiin ja tuottavuuden kohenemiseen, jotta varmistetaan tasapuoliset toimintaedellytykset.

(7)Kun vähimmäispalkka on asetettu riittävälle tasolle, sillä turvataan muita heikommassa asemassa olevien työntekijöiden tulot, autetaan varmistamaan kohtuullinen elintaso ja rajoitetaan tulojen vähenemistä huonoina aikoina, kuten vähimmäispalkkoja koskevassa Kansainvälisen työjärjestön ILOn yleissopimuksessa nro 131 todetaan. Vähimmäispalkoilla edistetään kestävää kotimaista kysyntää, vahvistetaan työnteon kannustimia sekä vähennetään palkkaeroja ja työssäkäyvien köyhyyttä.

(8)Naiset, nuoret ja matalan osaamistason työntekijät sekä toimintarajoitteiset henkilöt saavat vähimmäispalkkaa tai ovat matalapalkkaisia todennäköisemmin kuin muut ryhmät. Talouden taantumien, kuten covid-19-kriisin, aikana vähimmäispalkan merkitys matalapalkkaisten työntekijöiden suojelemisessa kasvaa, ja se on keskeisen tärkeä kestävän ja osallistavan talouden elpymisen tukemiseksi. Vähimmäispalkkaan liittyviin seikkoihin puuttuminen edistää sukupuolten tasa-arvoa, kaventaa sukupuolten välisiä palkka- ja eläke-eroja sekä auttaa naisia pois köyhyydestä.

(9)Covid-19-pandemialla on merkittävä vaikutus palvelualaan ja pieniin yrityksiin, joissa molemmissa on suuri osuus vähimmäispalkan saajia. Vähimmäispalkat ovat tärkeitä myös, kun tarkastellaan työmarkkinoita muokkaavia rakenteellisia suuntauksia, joille on yhä ominaisempaa epätyypillisten ja epävarmojen työsuhteiden suuri osuus. Nämä suuntaukset ovat lisänneet työpaikkojen polarisoitumista, mikä on kasvattanut matalapalkkaisten ja vähän ammattitaitoa vaativien työpaikkojen osuutta useimmissa jäsenvaltioissa ja lisännyt palkkaeroja joissakin niistä.

(10)Kaikissa jäsenvaltioissa on vähimmäispalkkasuoja, mutta joissakin se on vahvistettu lainsäädännössä, jäljempänä ’lakisääteinen vähimmäispalkka’, ja työehtosopimuksissa ja joissakin taas yksinomaisesti työehtosopimuksissa.

(11)Työehtosopimuksissa vahvistettu vähimmäispalkkasuoja matalapalkka-ammateissa on useimmissa tapauksissa riittävä; useissa jäsenvaltioissa lakisääteiset vähimmäispalkat ovat alhaiset verrattuna muihin palkkoihin taloudessa. Vuonna 2018 lakisääteinen vähimmäispalkka ei tarjonnut riittävää tuloa naimattomalle vähimmäispalkan saajalle, vaan tulot alittivat köyhyysriskirajan yhdeksässä jäsenvaltiossa. Lisäksi alennettujen vähimmäispalkkojen käyttö (vaihtelut) ja vähennykset lakisääteisistä vähimmäispalkoista vaikuttavat kielteisesti niiden riittävyyteen.

(12)Kaikilla työntekijöillä unionissa ei ole vähimmäispalkan tarjoamaa suojaa. Joissakin jäsenvaltiossa jotkut työntekijät saavat käytännössä lakisääteistä vähimmäispalkkaa pienempää palkkaa, koska sääntöjä ei noudateta, vaikka he kuuluvatkin vähimmäispalkkasuojan piiriin. Tällaisen sääntöjen noudattamatta jättämisen on todettu vaikuttavan erityisesti naisiin, nuoriin työntekijöihin, toimintarajoitteisiin henkilöihin ja maataloustyöntekijöihin. Jäsenvaltioissa, joissa vähimmäispalkkasuoja perustuu vain työehtosopimuksiin, suojan ulkopuolelle jäävien työntekijöiden osuuden arvioidaan olevan 2–55 prosenttia kaikista työntekijöistä.

(13)Alakohtaisilla tai toimialojen välisillä vahvoilla työehtosopimusneuvotteluilla edistetään riittävää vähimmäispalkkasuojaa, mutta perinteiset työehtosopimusneuvottelurakenteet ovat heikentyneet viime vuosikymmeninä, osaksi siksi, että talouden rakenteessa ovat yleistyneet vähemmän järjestäytyneet alat ja ammattiliittojen jäsenmäärät ovat vähentyneet epätyypillisen työn ja uusien työmuotojen lisääntyessä.

(14)Komissio on kuullut Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 154 artiklan mukaisesti työnantajia ja työntekijöitä kaksivaiheisessa prosessissa mahdollisista toimista, joilla voitaisiin puuttua riittävään vähimmäispalkkasuojaan liittyviin haasteisiin unionissa. Työmarkkinaosapuolet eivät päässeet sopimukseen neuvottelujen aloittamisesta näistä asioista. On kuitenkin tärkeää toteuttaa toimia unionin tasolla, jotta voidaan varmistaa, että työntekijöitä unionissa suojataan riittävällä vähimmäispalkalla, ottaen huomioon työmarkkinaosapuolten kuulemisen tulokset.

(15)Tässä direktiivissä vahvistetaan unionin tason vähimmäisvaatimukset, joilla varmistetaan, että vähimmäispalkat asetetaan riittävälle tasolle ja että työntekijöillä on mahdollisuus vähimmäispalkkasuojaan lakisääteisen vähimmäispalkan tai työehtosopimuksissa määritetyn palkan muodossa, sellaisina kuin ne on määritelty tässä direktiivissä.

(16)Tässä direktiivissä noudatetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 153 artiklan 5 kohtaa, eikä sillä pyritä yhdenmukaistamaan vähimmäispalkkojen tasoa unionissa eikä perustamaan yhdenmukaista mekanismia vähimmäispalkkojen määrittämiseksi. Direktiivillä ei puututa jäsenvaltioiden oikeuteen asettaa lakisääteiset vähimmäispalkat tai edistää työehtosopimusten tarjoaman vähimmäispalkkasuojan piiriin pääsemistä kunkin maan perinteiden ja erityispiirteiden mukaisesti sekä kansallista toimivaltaa ja työmarkkinaosapuolten sopimusvapautta kunnioittaen. Direktiivillä ei velvoiteta jäsenvaltioita, joissa vähimmäispalkkasuoja on varmistettu yksinomaisesti työehtosopimuksilla, ottamaan käyttöön lakisääteistä vähimmäispalkkaa eikä tekemään työehtosopimuksista yleisesti sovellettavia. Direktiivillä ei myöskään vahvisteta palkkatasoa, joka kuuluu työmarkkinaosapuolten sopimusvapauteen kansallisella tasolla ja jäsenvaltioiden toimivaltaan.

(17)Direktiiviä olisi sovellettava työntekijöihin, joilla on kussakin jäsenvaltiossa voimassa olevissa laeissa, työehtosopimuksissa tai käytännöissä määritelty työsopimus tai työsuhde, ottaen huomioon Euroopan unionin tuomioistuimen vahvistamat kriteerit työntekijän aseman määrittämiseksi. Kyseiset kriteerit täyttävät kotitaloustyöntekijät, tarvittaessa työhön kutsuttavat työntekijät, pätkätyöntekijät, maksusitoumuksen perusteella työskentelevät työntekijät, näennäisesti itsenäiset ammatinharjoittajat, alustatalouden työntekijät sekä harjoittelijat ja oppisopimuskoulutettavat voisivat kuulua tämän direktiivin soveltamisalaan. Aidosti itsenäiset ammatinharjoittajat eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan, sillä he eivät täytä näitä kriteereitä. Kansallisessa laissa määritellyn itsenäisen ammatinharjoittajan aseman väärinkäyttö joko jäsenvaltion tasolla tai rajat ylittävissä tilanteissa on yksi väärin ilmoitetun työn muoto, joka liittyy usein pimeään työhön. Näennäisellä itsenäisellä ammatinharjoittamisella tarkoitetaan sitä, että tiettyjen lakisääteisten tai verovelvollisuuksien välttämiseksi henkilö ilmoitetaan itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi, vaikka hän täyttää tyypilliset työsuhteessa olevaa työntekijää koskevat edellytykset. Tällaisten henkilöiden olisi kuuluttava tämän direktiivin soveltamisalaan. Työsuhteen olemassaolon määrittämisen olisi perustuttava työn tosiasialliseen suorittamiseen liittyviin tosiseikkoihin eikä osapuolten kuvaukseen suhteesta.

(18)Palkanmääritystä koskevat hyvin toimivat työehtosopimusneuvottelut ovat tärkeä keino varmistaa, että työntekijöillä on riittävän vähimmäispalkan tarjoama suoja. Jäsenvaltiossa, joissa on lakisääteinen vähimmäispalkka, työehtosopimusneuvottelut tukevat yleistä palkkakehitystä ja edistävät näin vähimmäispalkkojen riittävyyden parantamista. Jäsenvaltioissa, joissa vähimmäispalkat on turvattu yksinomaan työehtosopimuksilla, niiden taso ja suojan piiriin kuuluvien työntekijöiden osuus riippuvat suoraan työehtosopimusneuvottelujärjestelmän toimivuudesta ja neuvottelujen kattavuudesta. Vahvat ja hyvin toimivat työehtosopimusneuvottelut sekä alakohtaisten tai toimialojen välisten työehtosopimusten laaja kattavuus vahvistavat vähimmäispalkkojen riittävyyttä ja kattavuutta.

(19)Työehtosopimusneuvottelujen kattavuuden vähentyessä on keskeisen tärkeää, että jäsenvaltiot edistävät työehtosopimusneuvotteluja, jotta parannettaisiin työntekijöiden mahdollisuutta saada työehtosopimuksilla tarjottu vähimmäispalkkasuoja. Jäsenvaltiossa, joissa työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on suuri, on yleensä pienempi osuus matalapalkkaisia työntekijöitä ja korkeammat vähimmäispalkat. Jäsenvaltiossa, joissa on pieni osuus matalapalkkaisia työntekijöitä, työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on yli 70 prosenttia. Vastaavasti suurimmassa osassa jäsenvaltioita, joissa on korkeat vähimmäispalkat suhteessa mediaanipalkkaan, työehtosopimusneuvottelujen kattavuus on yli 70 prosenttia. Kaikkia jäsenvaltioita olisi kannustettava edistämään työehtosopimusneuvotteluja, mutta niiden jäsenvaltioiden, joissa kattavuus jää tämän tason alle, olisi työmarkkinaosapuolia kuullen ja/tai yhteisymmärryksessä niiden kanssa säädettävä helpottavia menettelyjä ja institutionaalisia järjestelyjä koskevasta kehyksestä, jolla mahdollistetaan työehtosopimusneuvottelujen edellytykset, tai tällaisen kehyksen vahvistamisesta. Tällainen kehys olisi perustettava lailla tai kolmikantasopimuksella.

(20)Vankat säännöt, menettelyt ja käytännöt lakisääteisten vähimmäispalkkojen määrittämiseksi ja päivittämiseksi ovat tarpeen, jotta päästään riittäviin vähimmäispalkkoihin ja suojataan samalla työpaikkoja ja yritysten, myös pienten ja keskisuurten yritysten, kilpailukykyä. Niihin sisältyy useita tekijöitä lakisääteisten vähimmäispalkkojen riittävyyden säilyttämiseksi, muun muassa riittävyyden arviointiin tarkoitetut kriteerit ja indikaattorit, säännölliset ja oikea-aikaiset päivitykset, neuvoa-antavat elimet ja työmarkkinaosapuolten osallistuminen. Työmarkkinaosapuolten oikea-aikainen ja tosiasiallinen osallistuminen on osa hyvää hallintotapaa, joka mahdollistaa tietoon perustuvan ja osallistavan päätöksentekoprosessin.