KUUDES RAPORTTI TELEVIESTINNÄN SÄÄNTELYPAKETIN TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA

(komission esittämä)

JOHDANTO JA YHTEENVETO

1. Tässä raportissa tarkastellaan EU:n sääntelykehyksen täytäntöönpanon tilaa. Politiikan, sääntelyn ja markkinoiden kehitys on ollut nopeaa Euroopan unionissa vuosi sitten annetun edellisen täytäntöönpanoraportin antamisen jälkeen. Raportti jatkaa aikaisempien tiedonantojen yhteydessä tehtyä työtä seuraavasti:

-siinä hahmotellaan markkinoiden kehityssuuntia yksityiskohtaisten liitteiden avulla

-siinä analysoidaan - myöskin yksityiskohtaisten liitteiden avulla - EU:n nykyisen kehyksen keskeisten periaatteiden täytäntöönpanoa ja

-siinä esitetään päätelmiä siitä, miten Lissabonissa ja Feirassa asetettujen eEurope-tavoitteiden saavuttamista voidaan edistää uuteen sääntelykehykseen siirtymisen aikana.

2. Kansalliset sääntelyviranomaiset käyttivät viime vuonna yhä enemmän toimivaltaansa markkinoiden avaamiseksi kilpailulle varmistamalla pääsyn vakiintuneiden operaattoreiden järjestelmiin. Lisäksi kansalliset sääntelyviranomaiset ovat pohjustaneet kilpailun lisääntymistä paikallisliittymien alalla: kahdeksan jäsenvaltiota on jo antanut säännöksiä tilaajayhteyksien eriyttämisestä, ja 62 operaattoria kahdeksassa jäsenvaltiossa on saanut toimiluvan laaja- tai kapeakaistaisten langattomien tilaajayhteyksien tarjoamiseen. Lisäksi on tehty merkittävästi työtä kiinteähintaisen Internet-yhteyden parissa, mukaan luettuna yhteenliittäminen lähdeverkossa tapahtuvaa kiinteähintaista yhteyksien välittämistä varten, minkä ansiosta uudet operaattorit pystyvät kilpailemaan vakiintuneiden operaattoreiden kanssa tarjoamalla kiinteähintaisia liittymäpaketteja. Kansalliset hallinnot ja sääntelyelimet ovat lisäksi käyttäneet toimivaltaansa matkaviestintäpalvelujen nopeassa laajenemisessa, mukaan luettuina kolmannen sukupolven matkaviestintäjärjestelmien käyttöönoton ensimmäiset vaiheet. Tähän mennessä on myönnetty 24 toimilupaa ja 11:sta muusta on tehty päätös.

3. Tämän tuloksena markkinoilta saatu keskeinen viesti on, että markkinoiden kasvu jatkuu. Markkinat ovat kasvaneet 9 prosenttia vuodesta 1999, ja niiden kokonaisarvo on arviolta 191 miljardia euroa vuonna 2000.

-Matkapuhelinliittymien yleisyysaste kasvoi viime vuoden 36 prosentista 55 prosenttiin. EU:ssa on nyt 194 miljoonaa matkaviestintäliittymän tilaajaa, ja 54 operaattorille on myönnetty toimilupa digitaalisten matkaviestintäpalvelujen tarjoamiseen (52 vuonna 1999).

-Kiinteän verkon markkinoilla 461 operaattoria tarjoaa yleisiä kaukopuhelupalveluja (kasvu 89 prosenttia vuodesta 1999), 468 operaattoria ulkomaanpuhelupalveluja (kasvu noin 67 prosenttia) ja 388 operaattoria paikallispuhelupalveluja (kasvu 74 prosenttia). Noin 180 uutta operaattoria tarjoaa kauko- ja ulkomaanpuheluoperaattorin ennaltavalinnan ja 69 operaattoria paikallispuheluoperaattorin ennaltavalinnan. 861 operaattorille on myönnetty oma suuntanumero operaattorin valintaa varten.

4. Hinnat alenevat edelleen: vuoteen 1999 verrattuna vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamien kotimaanpuhelujen (paikallis- ja kaukopuhelut) keskimääräiset kuukausikustannukset alenivat 10,5 prosenttia yritysten osalta ja 4,6 prosenttia yksityishenkilöiden osalta. Uusien operaattoreiden tarjoamat hinnat ovat tätäkin edullisemmat useimmissa jäsenvaltioissa. Samana aikana ulkomaanpuhelujen keskimääräinen hinta aleni 15,1 prosenttia yritysten osalta ja 13,5 prosenttia yksityishenkilöiden osalta. Uudet operaattorit tarjosivat useissa tapauksissa merkittävästi alempia hintoja.

Yleensä kotimaan Internet-liikenteessä käytettävien 2 Mbit/s kiinteiden yhteyksien hinta aleni vuosina 1997-2000 noin 30 prosenttia, ja 2 km:n pituisten 2 Mbit/s kiinteiden yhteyksien hinta aleni 20 prosenttia. Markkinoiden vapauttamisen jälkeen yhteenliittämismaksut ovat kaksoiskauttakulussa alentuneet merkittävästi (20,2 prosenttia) ja kertakauttakulussa 6,5 prosenttia, mutta pysyneet samoina paikallisella tasolla.

5. Keskeisenä sääntelyä koskevana päätelmänä on, että sääntelykehyksen nykyisen täytäntöönpanon taso muodostaa Euroopassa lujan pohjan sähköisten viestintäpalvelujen käyttöönoton jatkumiselle sekä laajempien eEurope-tavoitteiden saavuttamiselle. Vahvoilla ja toimivaltaisilla kansallisilla sääntelyviranomaisilla on jatkossakin keskeinen asema siirryttäessä muutettuun sääntelykehykseen. Siksi kansallisia sääntelyviranomaisia on tuettava tarvittavilla henkilöstö- ja rahoitusresursseilla, eikä vähiten siksi, että vakiintuneiden operaattoreiden markkinavalta on edelleen merkittävin yksittäinen este uusien yritysten pääsylle markkinoille. Uudet toimijat tukevat voimakkaasti alakohtaisen sääntelyn jatkamista, jotta voidaan varmistaa toimintakentän tasapuolisuus. Internet-yhteyksien yleisyysaste on Euroopassa noin 30 prosenttia, ja se kasvaa varmasti, kun kilpailu lisääntyy laajakaistayhteyksien markkinoilla, kolmannen sukupolven palvelut tulevat markkinoille ja kiinteiden yhteyksien hinnat alenevat.

Monet asiat kuitenkin vaativat vielä huomiota:

-toimilupamenettelyt ovat eräissä tapauksissa edelleen hankalia

-kolmannen sukupolven toimilupien myöntämisen ajoitus aiheuttaa ongelmia muutamassa maassa

-hintojen tasapainottaminen on vielä kesken eräissä jäsenvaltioissa; kansallisten viranomaisten on edelleen jatkettava työtään erityisesti kustannuslaskentajärjestelmien valvonnan parissa, jotta voidaan estää ristiintuettuihin vähittäismyyntihintoihin perustuva hintapainostus

-kaikissa jäsenvaltioissa ei ole saatavilla kattavaa operaattorin ennaltavalintaa

-neuvottelut uusien toimijoiden laitteiden asentamisesta paikallisiin keskuksiin paikallisliittymien tarjoamista varten voivat vaatia viranomaisten määrätietoista väliintuloa sääntelyn avulla

-nopean ja tasavertaisen yhteenliittämisen saaminen tuottaa edelleen vaikeuksia; matkapuhelinverkkojen päättyvän liikenteen hinnat eivät joissain tapauksessa vieläkään perustu kilpailuun, ja tämä ongelma on ratkaistava

-kiinteiden yhteyksien toimitusaika on muuttunut hintatasoa suuremmaksi ongelmaksi

-eräissä jäsenvaltioissa vakiintuneet operaattorit saavat vieläkin etua siitä, että ne ovat tuoneet ADSL-palvelut markkinoille ennen muita

-nimetyillä operaattoreilla on tiettyjä vaikeuksia yleispalveluvelvoitteiden täyttämisessä; kuluttaja-asioiden kansallisen valvonnan puute tuottaa edelleen ongelmia.

Komissio raportoi jatkossakin täytäntöönpanosta siirryttäessä uuteen sääntelykehykseen.

SISÄLLYSLUETTELO

JOHDANTO JA YHTEENVETO

TAVOITTEET JA MENETELMÄT

MARKKINAKATSAUS

SÄÄNTELYN ARVIOINTI

PÄÄTELMÄT

LIITTEET

Tietoja telemarkkinoista

Yleiskatsaus täytäntöönpanosta jäsenvaltioissa

Lisätietoja sääntelystä

Komission arvio GATS-sopimuksen täytäntöönpanosta joissakin yhteisön ulkopuolisissa maissa

Luettelo kuudennen raportin tietojen keräämiseen osallistuneista verkko-operaattoreista, järjestöistä ja organisaatioista

Termit ja lyhenteet

TAVOITTEET JA MENETELMÄT

Eurooppa-neuvosto asetti maaliskuussa 2000 EU:lle uuden tavoitteen seuraavaa vuosikymmentä varten: EU:sta tulisi kehittää maailman kilpailukykyisin ja dynaamisin osaamistalous [1]. Eräänä edellytyksenä ovat täysin integroidut ja vapautetut telemarkkinat [2]. Tämä voidaan saavuttaa [3] komission ehdottaman sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevan uuden sääntelykehyksen [4] nopealla täytäntöönpanolla sekä toteuttamalla välittömästi toimenpiteitä, joilla varmistetaan suurempi kilpailu paikallisverkoissa suurinopeuksisten Internet-yhteyksien edistämiseksi [5].

[1] Lissabonin Eurooppa-neuvoston päätelmät, 23-24.3.2000.

[2] eEurope-aloite, Euroopan komissio, joulukuu 1999.

[3] Komission toimintasuunnitelma, jonka Feirassa kokoontunut Eurooppa-neuvosto hyväksyi, kesäkuu 2000.

[4] Direktiiviehdotukset: sääntelykehys (KOM(2000) 393 lopullinen), yhteydet (KOM(2000) 384 lopullinen), toimiluvat (KOM(2000) 386 lopullinen), yleispalvelut (KOM(2000) 392 lopullinen), tietosuoja (KOM(2000) 385 lopullinen) sekä komission direktiivi, jolla koottiin yhteen useita vuodesta 1990 alkaen annettuja markkinoiden vapauttamiseen liittyviä säännöksiä, jotka johtivat vuonna 1996 täysimittaisesta kilpailusta annettuun direktiiviin.

[5] Asetusehdotus, KOM(2000) 394 lopullinen.

Tässä yhteydessä komissio on korostanut, että Euroopan tulisi kehittää nykyisiä vahvuuksiaan ja samalla korjata nopeasti heikkouksiaan. Eräänä vahvuutena on selvästikin telepalvelut vapauttava sääntelykehys sekä Euroopan yhtenäismarkkinoiden ehtojen asettaminen alalle. Kuten aikaisemmissa raporteissa on esitetty [6], sääntelykehys on suurelta osin pantu täytäntöön jäsenvaltioissa. Kuitenkin on edelleen useita heikkouksia, jotka on korjattava.

[6] Viides täytäntöönpanoraportti, (KOM)1999 537 lopullinen.

Sääntelykehys

Jotta markkinat voitaisiin avata tehokkaalle kilpailulle, EU:n sääntelykehys edellyttää jäsenvaltioita sisällyttämään kattavia periaatteita kansalliseen lainsäädäntöönsä. Tällä tavalla markkinoiden toimijoille myönnetään ja asetetaan epäsymmetrisiä oikeuksia ja velvoitteita siten, että merkittävässä markkina-asemassa oleville yrityksille asetetaan raskaampia velvoitteita. EU:n sääntelykehys on merkittävästi kattavampi kuin GATS-sopimuksen liitteellä asetettu sääntelykehys, ja EU:n sääntelykehys kattaa sen kokonaan.

Tiedonantojen laatimisen rinnalla komissio käynnistää edelleen rikkomismenettelyjä, jos jäsenvaltion katsotaan rikkovan perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan laiminlyömällä sääntelykehykseen kuuluvissa direktiiveissä asetettujen periaatteiden noudattamisen tai niiden mukaiset ilmoitukset ja täytäntöönpanotoimet. Tällä hetkellä on vireillä 16 rikkomismenettelyä, jotka koskevat markkinoiden vapauttamisesta annettuja direktiivejä (86 artikla), ja 51 rikkomismenettelyä, jotka koskevat yhdenmukaistamisesta annettuja direktiivejä (95 artikla). Komissio seuraa tarkasti EU:n sääntelykehyksen täytäntöönpanoa, ja tällä varmistetaan yleisluonteisimpien GATS-periaatteiden täysimittainen täytäntöönpano.

Tietojen kerääminen

Raportin laatimisessa tarvittavien tietojen keräämiseksi komission yksiköt järjestivät vuoden 2000 touko- ja syyskuun välillä kokouksia, joissa oli mukana kansallisten operaattoreiden, koko Euroopassa toimivien operaattoreiden ja järjestöjen, kuluttajien ja käyttäjäryhmien, vakiintuneiden operaattoreiden, kansallisten sääntelyviranomaisten ja asiaan liittyvien ministeriöiden edustajia kaikista 15 jäsenvaltiosta. Lisäksi kokouksissa oli mukana useiden Euroopan ulkopuolisten operaattoreiden edustajia.

Tässä kertomuksessa kuvaillaan tilannetta 16. lokakuuta 2000. Jäsenvaltioille annettiin lokakuun 2000 lopussa mahdollisuus tarkistaa käytettyjen tietojen oikeellisuus.

Ellei toisin ilmoiteta, markkinatiedot kerättiin suoraan kansallisilta sääntelyviranomaisilta 1.8.2000 vallinnutta tilannetta koskeneiden runsaslukuisten vastausten perusteella.

Arviointimenetelmä

Komissio tarkasteli aikaisempien raporttien yhteydessä esiin tulleita keskeisiä sääntelyasioita (kansalliset sääntelyviranomaiset, toimiluvat, yhteenliittäminen, yleispalvelu, hinnat, kustannuslaskenta, numerointi, asennusoikeudet ja kilpailu paikallisliittymistä) voidakseen saattaa ajan tasalle arvion EU:n nykyisen sääntelykehyksen täytäntöönpanon tilasta jäsenvaltioissa. Lisäksi komissio esitti havaintojaan seuraavista asioista:

*matkaviestintäpalvelut, mukaan luettuina kolmas sukupolvi ja verkkovierailu, jotta voitiin ottaa huomioon tarve valvoa kolmannen sukupolven matkaviestintäpalvelujen tuomista markkinoille ja raportoida verkkovierailuasioista

*kiinteät yhteydet, koska ne ovat tärkeitä Internet-palvelujen tuomisessa markkinoille

*tietosuoja, koska nykyinen tietosuojadirektiivi on sisällytettävä kansalliseen lainsäädäntöön viimeistään lokakuussa 2000 ja

*Internet, erityisesti nykyisen sääntelykehyksen kattamat asiat.

Komission arvio sääntelykehyksen täytäntöönpanosta perustuu viidennen raportin tapaan tilanteeseen, jota kuvaillaan liitteessä 2 esitettävissä maakohtaisissa luvuissa, sekä kansallisten sääntelyviranomaisten toimittamiin markkinatietoihin (liite 1).

MARKKINAKATSAUS

Telepalvelumarkkinoita koskevat tiedot tarkasteltavalta vuodelta osoittavat jälleen, että telepalvelut ovat EU:n merkittävä kasvuvoima. Samaan aikaan käyttäjien ja kuluttajien ulottuvilla on yhä useampia operaattoreita ja palveluja, ja hinnat alenevat tasaisesti.

Kansallisten telepalvelumarkkinoiden arvo on vuonna 2000 arviolta 191 miljardia euroa. Kansallisten markkinoiden arvo kasvaa keskimäärin 9 prosenttia vuodessa eli kaksi prosenttiyksikköä enemmän kuin vuonna 1999. Data- ja vuokrajohtopalvelujen markkinat kasvoivat 8 prosenttia ja puhelumarkkinat noin 4 prosenttia.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Matkaviestintäpalvelut ovat edelleen nopeimmin kasvava osa-alue. Matkaviestintämarkkinoiden arvo kasvoi keskimäärin 20 prosenttia. Yleisyysaste oli 36 prosenttia elokuussa 1999 ja kasvoi 55 prosenttiin elokuuhun 2000 mennessä.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Matkapuhelupalvelujen johtavien tarjoajien (jotka ovat yleensä vakiintuneen kiinteän verkon operaattorin tytäryhtiöitä) markkinaosuudet pienenivät kolmen viime vuoden aikana 68 prosentista 50 prosenttiin.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Tällä hetkellä 122 operaattorilla (joista 68 matkaviestintäpalvelujen tarjoajaa) on kansalliset toimiluvat digitaalisten matkaviestintäpalvelujen tarjoamiseen. Yhdessä jäsenvaltiossa on 51 digitaalisia matkaviestintäpalveluja tarjoavaa kilpailevaa operaattoria, yhdessä jäsenvaltiossa 13, yhdessä 11, yhdessä 7 ja yhdessätoista 3-5 operaattoria. Tähän mennessä on myönnetty 35 kansallista toimilupaa tai sellaisesta on tehty päätös kolmannen sukupolven matkaviestintäpalvelujen tarjoamista varten.

Neljännes EU:n väestöstä käytti Internetiä vuoden 2000 ensimmäisellä puoliskolla. Yleisyysaste (käyttö) vaihtelee paljon jäsenvaltioiden välillä: yhdessä jäsenvaltiossa käyttöaste on alle 10 prosenttia ja kahdessa jäsenvaltiossa yli 50 prosenttia. Muissa jäsenvaltioissa yleisyysaste on keskimäärin noin 25 prosenttia. Internetin keskimääräinen käyttö on Euroopassa edelleen selvästi vähäisempää kuin Yhdysvalloissa. Jäsenvaltioissa on keskimäärin 10 Internet-palveluntarjoajaa miljoonaa asukasta kohden, mutta vakiintuneiden teleoperaattoreiden Internet-palveluntarjoajina toimivilla tytäryhtiöillä on edelleen merkittävä markkinaosuus, arviolta keskimäärin 40 prosenttia kaikista Internet-liittymistä.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Kaukopuheluja todellisuudessa tarjoavia operaattoreita on nyt 461 (244 vuonna 1999), ulkomaanpuheluja tarjoavia 468 (281 vuonna 1999) ja paikallispuheluja tarjoavia 388 (223 vuonna 1999) Yhteensä 1 215 operaattorilla on lupa tarjota yleisiä puhelupalveluja: määrä kasvoi 35 prosenttia vuodesta 1999 (42 prosenttia 1998-1999).

>VIITTAUS KAAVIOON>

Vuotta 1999 koskevat luvut vahvistavat, että vakiintuneiden operaattoreiden markkinaosuudet pienenevät puhelumarkkinoilla. Nopeus, jolla uudet toimijat valtaavat markkinaosuuksia, vaihtelee markkinasegmenteittäin ja on ulkomaan- ja kaukopuhelujen markkinoilla suurempi kuin paikallispuhelujen markkinoilla.

>VIITTAUS KAAVIOON>

On muistettava, että suurin osa uusien toimijoiden paikallispuhelupalveluista välitetään vakiintuneen operaattorin paikallisen infrastruktuurin kautta ja että vakiintuneilla operaattoreilla on edelleen hyvin suuri osuus paikallisliittymien markkinoista. Operaattorin ennaltavalintaa käyttää paikallispuhelujen tarjoamisessa 69 operaattoria ja kauko- ja ulkomaanpuhelujen tarjoamisessa 180 operaattoria, kun taas operaattorin valintaa käyttää paikallispuhelujen tarjoamisessa 129 operaattoria ja kauko- ja ulkomaanpuhelujen tarjoamisessa 311 operaattoria. Uusille toimijoille on myönnetty yhteensä 861 suuntanumeroa tällaisten puhelujen tarjontaa varten.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Puhelumarkkinoiden kilpailun tasoa voidaan kuitenkin mitata sillä, että keskimäärin noin 82 prosenttia EU:n väestöstä voi valita yli viidestä kauko- ja ulkomaanpuheluoperaattorista (95 prosenttia voi valita vähintään kahdesta operaattorista), kun taas noin 29 prosenttia voi valita yli viidestä paikallispuheluoperaattorista (45 prosenttia voi valita vähintään kahdesta operaattorista).

>VIITTAUS KAAVIOON>

Lopuksi (eikä vähiten hintojen tasapainottamisen seurauksena) vuodesta 1997 vuoteen 2000 EU:n keskimääräiset liittymän kuukausimaksut ovat nousseet 12 prosenttia, 10 minuutin paikallispuhelun hinta 7,5 prosenttia ja kolmen minuutin paikallispuhelin hinta 15 prosenttia, kun samana aikana EU:n keskimääräinen [7] kauko- ja ulkomaanpuhelun hinta [8] on laskenut tasaisesti: 10 minuutin kauko- ja ulkomaanpuhelun (EU:n lähellä) hinta on laskenut 40 prosenttia ja Yhdysvaltoihin soitettavan ulkomaanpuhelun hinta 49 prosenttia. On muistettava, että nämä hinnat ovat vakiintuneiden operaattoreiden palvelujen hintoja. Monet uudet toimijat tarjoavat palveluja merkittävästi alempaan hintaan.

[7] Keskimääräiset hinnat ovat EU:n painotettuja keskiarvoja. Kaikissa muissa tiedoissa on käytetty EU:n yksinkertaista keskiarvoa.

[8] Yleisen puhelinverkon ja vuokrajohtojen hinnat on esitetty euroina liittymää kohden elokuun 2000 tilanteen mukaisesti (katso liitteet). Kaikki muut hinnat/arvot on esitetty euroina elokuun 2000 tilanteen mukaisesti.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Vakiintuneiden operaattoreiden palveluja käyttävän yksityisasiakkaan keskimääräinen kuukausilasku on nyt pienempi kuin Japanin vakiintuneen operaattorin ja Yhdysvaltain Verizonin palveluja käyttävällä yksityisasiakkaalla. EU:n keskimääräinen lasku on suurempi kuin Pacific Bellin asiakkaiden Yhdysvalloissa maksama lasku, joka puolestaan on suurempi kuin EU:n halvimman vakiintuneen operaattorin asiakkaiden keskimääräinen lasku.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Puhelun päättämisestä kiinteisiin verkkoihin veloitettava yhteenliittämismaksu pieneni noin 9 prosenttia vuoteen 1999 verrattuna: kaksoiskauttakulkumaksu pieneni 20,2 prosenttia, kertakauttakulkumaksu 6,5 prosenttia ja paikallisen tason yhteenliittämismaksu pysyi muuttumattomana. EU:n keskimääräiset yhteenliittämismaksut ovat parhaan nykykäytännön tason mukaisia kertakauttakulun osalta ja hieman niitä korkeampia paikallistason yhteenliittämisen (7,7 %) ja kaksoiskauttakulun (9,1 %) osalta. Poikkeamat parhaan käytännön tasosta ovat vuonna 2000 suuremmat kuin vuonna 1999, koska julkaistuja parhaan käytännön tasoja [9] on tarkistettu alaspäin.

[9] Paras käytäntö vuonna 2000: Komission suositus, 20.3.2000, EYVL L 83, 4.4.2000, s. 30.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Kiinteiden yhteyksien hinnat ovat alentuneet merkittävästi vuodesta 1997, mutta sekä kotimaisten että kansainvälisten kiinteiden yhteyksien hinnat vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltioiden välillä. Tämä koskee erityisesti kotimaisia 2 Mbit/s kiinteitä yhteyksiä, joissa hinta vaihtelee EU:n keskiarvon kolmanneksesta kaksinkertaiseen hintaan suhteessa EU:n keskiarvoon. Lisäksi lähimpään EU:n jäsenvaltioon menevän kansainvälisen 2 Mbit/s puoliyhteyden hinta on keskimäärin kolminkertainen 200 km:n kotimaisen kiinteän yhteyden hintaan nähden.

>VIITTAUS KAAVIOON>

Kotimaiset kiinteät yhteydet ovat kuitenkin EU:ssa merkittävästi halvempia kuin Japanissa. Lyhyet 64 kbit/s yhteydet ja 2 Mbit/s yhteydet ovat EU:ssa yleisesti kalliimpia kuin Yhdysvalloissa, kun taas pitkät yhteydet ovat keskimäärin halvempia.

>VIITTAUS KAAVIOON>

SÄÄNTELYN ARVIOINTI

Kansalliset sääntelyviranomaiset

Viidennessä raportissa korostettiin kansallisten sääntelyviranomaisten keskeistä asemaa sääntelykehyksen täytäntöönpanossa. Nykyisessä siirtymävaiheessa EU:n tulevaan sääntelykehykseen on selvää, että raskain taakka käytännön toteuttamistoimista lankeaa kansallisille sääntelyviranomaisille: suuri määrä monisyisiä ongelmia on ratkaistava, kun EU:ssa hyväksytyt perusperiaatteet on siirretty osaksi kansallista lainsäädäntöä ja markkinoiden avaamisprosessi on käynnistetty. Tämä koskee erityisesti vapauttamisen edelläkävijöinä toimineita jäsenvaltioita, joissa on ilmennyt vaikeita ongelmia muun muassa matkaviestintäverkkojen liittymähinnoissa ja kiinteähintaisten Internet-yhteyksien välittämisessä lähdeverkossa. Kaikkien sääntelyviranomaisten on täytynyt lisäksi painiskella monimutkaisten ja joskus kiistanalaisten kysymysten kanssa, kuten langattomien tilaajayhteyksien käyttöönotto, numeron siirrettävyyden ja operaattorin ennaltavalinnan kustannuslaskenta ja kolmannen sukupolven matkaviestintäverkkojen toimiluvat. Lisäksi useimmat sääntelyviranomaiset saavat yhä enemmän valituksia kuluttajilta (esimerkiksi OFTEL käsitteli 78 000 valitusta viime vuonna) ja pyyntöjä ratkaista markkinatoimijoiden välisiä riitoja. Tämä on luonnollista, kun markkinat kasvavat, mutta käytännössä resursseja on lisättävä vastaavasti. Kansallisten sääntelyviranomaisten on myös mukautettava rakenteitaan pystyäkseen hoitamaan televiestinnän ja yleisradiotoiminnan lähentymisen tinkimättä direktiivien edellyttämästä riippumattomuudestaan.

Riippumattomuus markkinatoimijoista

Sääntelyn ja valtionomistuksen erottaminen toisistaan // Vakiintuneen operaattorin sääntelyn ja valtionomistuksen todellinen erottaminen toisistaan nimettiin viidennessä raportissa ongelmalliseksi muutamassa jäsenvaltiossa.

// Yhdessä tapauksessa ministeri, joka vastaa vakiintuneen operaattorin valtionomistuksesta, on myös sen korkein sääntelyviranomainen (Belgia). Yhdessä jäsenvaltiossa, jossa uudet tulokkaat omat ilmaisseet huolensa sen johdosta, että sama ministeriö vastaa sekä valtionomistuksesta että erityisesti toimilupien ja hintojen hyväksymisen sääntelystä (Ranska), toimivaltaa on oikeudellisin ja perustuslaillisin järjestelyin siirretty televiestinnästä vastaavalle valtiosihteerille, joka voi harjoittaa sääntelyä valtionomistuksesta vastaavasta ministeriöstä riippumatta. Yhdessä tapauksessa ministeriö on pidättänyt itsellään oikeuden tehdä ehdotuksia kansallisen sääntelyviranomaisen hallintoneuvoston jäseniksi ja - yhdessä valtionvarainministerin kanssa - vakiintuneen operaattorin hallintoneuvoston jäseniksi valtion omistusosuuden 11,11 % osalta (Portugali). Valtion osuuden tuleva myynti todennäköisesti ratkaisee nämä ongelmat. Eräässä toisessa tapauksessa ongelma, joka liittyi sääntelystä vastaavan ministeriön edustajan nimittämisestä vakiintuneen operaattorin hallintoneuvostoon (Luxemburg), ratkaistiin muuttamalla hallintoneuvoston rakennetta.

// Komissio toteaa sääntelyelinten riippumattomuuden osalta, että selkeyden puute vakiintuneen operaattorin sääntelyn erottamisesta sen toiminnasta, silloinkin kun riippumattomuus on taattu järjestelyin, näyttää haittaavan markkinoita merkittävästi.

Toimilupiin, yhteenliittämiseen, vuokrajohtoihin, yleispalveluun, hinnoitteluperiaatteisiin, kustannuslaskentaan, numerointiin, taajuuksiin ja asennusoikeuksiin liittyvä toimivalta // Viidennessä raportissa mainittiin joidenkin kansallisten sääntelyviranomaisten riittämätön toimivalta - varsinkin yhteenliittämisen osalta - ja joissakin tapauksissa haluttomuus käyttää olemassa olevaa toimivaltaa. Markkinatoimijat ovat samaa mieltä siitä, että operaattoreilla, joiden kotimarkkinat ovat tarkasti säännellyt, on oikeus odottaa vastaavaa kohtelua muilla EU-markkinoilla. Operaattoreilla on myös oikeus odottaa sääntelyelimiltä aktiivista roolia vaikeissa markkinahäiriötapauksissa, kuten laitteiden yhteissijoittamisessa tilaajayhteyksien tarjoamiseksi.

// Toimivalta näyttää olevan puutteellinen vielä neljässä jäsenvaltiossa, erityisesti liittyen kansallisten sääntelyviranomaisten kykyyn puuttua yhteenliittämiskiistoihin (Belgia, Ranska, Saksa, Luxemburg). Kahden jäsenvaltion kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltaa on lisätty (Kreikka, Itävalta) tai ollaan lisäämässä (Irlanti). Kahden jäsenvaltion kansallisten sääntelyviranomaisten ilmoitettiin olevan haluttomia käyttämään koko toimivaltaansa yhteenliittämisen osalta (Espanja, Ruotsi).

// Jotkin markkinatulokkaat kyseenalaistivat kansallisten sääntelyviranomaisten ennakoivan aktiivisuuden Kreikassa (toimilupien osalta), Alankomaissa, Itävallassa (numeroinnin osalta), Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Uudet tulokkaat olivat joissakin maissa (Belgia, Italia, Ruotsi) huolissaan kansallisten sääntelyviranomaisten päätöksenteon hitaudesta; päätöksenteon avoimuuden puutetta arvosteltiin Belgiassa, Ranskassa (hintojen osalta) ja Italiassa. Uudet tulokkaat ilmaisivat neljässä maassa huolensa siitä, kuinka hitaasti kansalliset sääntelyviranomaiset ratkaisevat yhteenliittämiskiistat; joissakin tapauksissa aika ylittää direktiivissä sallitun ajan (Espanja, Itävalta, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Uudet tulokkaat kannattivat suurempaa ennakkoaktiivisuutta yhdessä maassa (Portugali) ja ilmaisivat huolensa toisessa (Alankomaat) sen johdosta, että kiistojen ratkaisumenettelyt eivät aina olleet selkeitä tai niitä ei noudatettu käytännössä.

// Kansallisten sääntelyviranomaisten resurssikysymyksen osalta kolmessa jäsenvaltiossa on ryhdytty toimiin viidennessä raportissa mainittujen henkilöstöongelmien ratkaisemiseksi (Belgia, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Riittämättömät budjetti- ja henkilöstöresurssit ovat kuitenkin edelleen monien kansallisten sääntelyviranomaisten ongelma (Belgia, Kreikka, Italia). Liitteessä 3 olevasta taulukosta käy ilmi kansallisten sääntelyviranomaisten rahoitus- ja henkilöstötaso. Taulukko sisältää myös toiminnan yleiskuvauksen.

Sääntelytehtävien selvä jako // Eräässä jäsenvaltiossa (Espanja) jaettiin äskettäin toimivaltaa sääntelystä osittain vastaavan ministeriön, riippumattoman sääntelyelimen, hintojen hyväksymisestä päättävän ministeriön ja kilpailuviranomaisen kesken. Siitä huolimatta on epäselvää, kuinka tämä toimivalta jakautuu markkinatoimijoiden näkökulmasta. Toisessa jäsenvaltiossa kansallisten sääntelyviranomaisten ja kilpailuviranomaisten toimivallan ilmeinen päällekkäisyys aiheuttaa edelleenkin epävarmuutta ja lisäkustannuksia, koska markkinatoimijat kokevat tietyissä tilanteissa joutuvansa kääntymään valitusasioissa kummankin elimen puoleen (Suomi). Yhdessä jäsenvaltiossa (Italia) on vielä hieman epäselvää, mitä tehtäviä ministeriöltä on siirretty riippumattomalle sääntelyelimelle.

Valitukset kansallisten sääntelyviranomaisten päätöksistä osapuolista riippumattomalle elimelle // Kaikissa jäsenvaltiossa on mahdollista valittaa kansallisten sääntelyviranomaisten päätöksistä. Näissä muutoksenhakumenettelyissä on otettava huomioon se tosiasia, että vakiintuneet operaattorit luonnollisesti yrittävät viivästyttää palvelujen tuontia markkinoille valittamalla kansallisten sääntelyviranomaisten päätöksistä. Useimmiten oikeuden päätöstä saadaan odottaa melko pitkään. Monissa jäsenvaltioissa kansallisten sääntelyviranomaisten päätösten täytäntöönpanoa ei kuitenkaan lykätä automaattisesti muutoksenhaun seurauksena (Tanska, Saksa, Kreikka, Irlanti, Italia, Alankomaat, Itävalta). Monissa tapauksissa oikeusistuimilla on valtuudet tehdä päätöksiä valituksista ainoastaan tapauksen menettelytapaseikkojen suhteen; yhdessä maassa uusin lainsäädäntö antaa oikeusistuimille valtuudet kumota kansallisten sääntelyviranomaisten päätöksiä myös sisällön suhteen (Yhdistynyt kuningaskunta).

Toimiluvat

Viimeisimmässä raportissa todettiin, että kansallisten toimilupajärjestelmien välillä on suuria eroja, ja kiinnitettiin huomiota hankaliin ehtoihin, pitkällisiin menettelyihin ja korkeisiin maksuihin joissakin jäsenvaltioissa. Sittemmin langattomien tilaajayhteyksien ensimmäinen käyttöönotto ja kolmannen sukupolven matkaviestintäverkkojen käyttöönoton valmistelut ovat entistä enemmän nostaneet esille toimilupajärjestelmien huomattavat erot EU:ssa. Vaikka toimiluvan saaneiden operaattoreiden määrä EU:ssa on lisääntynyt 66 % vuodesta 1999 (puhelintoiminta ja verkkopalvelut), menettelyt ovat edelleenkin ongelmallisen monimutkaisia ja hitaita, kun markkinat vaatisivat kevyttä ja nopeaa toimilupajärjestelmää uusien palvelujen markkinoille tuomiseksi ja nykyisten operaattoreiden toiminnan laajentamiseksi. Toimiluvan saaneiden operaattoreiden määrä jäsenvaltiossa näyttääkin liittyvän toimiluvan tai valtuutuksen saamisen hankaluuteen tai kustannuksiin. Niissä maissa, joissa järjestelmät koetaan hankaliksi tai kalliiksi, on vähemmän operaattoreita suhteessa väestön kokoon. Toisaalta jäsenvaltioiden paine uudistaa järjestelmiään tuntuu vähentyneen, koska markkinoilla jo olevat operaattorit ovat tyytyväisiä sen johdosta, että uusien tulokkaiden täytyy kamppailla samojen ongelmien kanssa, joita heillä itsellään oli aiemmin.

Yksittäiset toimiluvat vain yleisiin puhelupalveluihin tai puhelinverkoihin, käytettäessä niukkoja resursseja tai asetettaessa ehtoja yleispalvelujen hoitamiseksi, kilpailun varmistamiseksi tai olennaisen tai yleisen edun turvaamiseksi

Avoimet ja syrjimättömät menettelyt // Useimmissa jäsenvaltioissa direktiivien sisältö otetaan huomioon siinä määrin, että yksittäiset toimiluvat vaaditaan vain yleisten puhelupalvelujen tai verkkojen toimittamiseen tai tilanteisiin, joissa jaetaan niukkoja resursseja. Järjestelmien avoimuuden suhteen ei ole ilmennyt suuria ongelmia. Yhdessä maassa yksinkertaistettiin hiljattain sääntöjä siten, että data- ja satelliittiviestinnässä otettiin käyttöön yleisvaltuutukset ja ilmoitukset. Kolmessa maassa operaattorien kokemat ongelmat liittyvät pyydettyjen tietojen yksityiskohtaisuuteen ja luonteeseen joko ennen luvan myöntämistä tai sen jälkeen (Belgia, Luxemburg) tai alueellisen toimiluvan myöntämiseen (Saksa).

// Operaattorit ovat useassa maassa valittaneet, kuinka työlästä ja hidasta olemassa olevan alueellisen toimiluvan laajentaminen muille alueille on (Belgia, Saksa, Ranska). Tämä on jo itsessään kallista, mutta voi nousta suhteettoman kalliiksi, koska kansallisilla sääntelyviranomaisilla on jo tiedossaan hakijoita koskevat tiedot, jotka tarvitaan toimilupaa varten.

Ehdot rajoitetaan toimilupadirektiivissä esitettyihin ehtoihin

Ehdot täyttävillä hakijoilla on oikeus saada toimilupa

Toimilupien lukumäärää voidaan rajoittaa ainoastaan niukkojen resurssien tehokkaan käytön varmistamiseksi // Yhdessä maassa (Belgia) on edistytty entisten toimilupaehtojen poistamisessa, ja toimilupadirektiivin ehtojen ulkopuolelta on jopa poistettu vaatimus tutkimus- ja kehitystoiminnan harjoittamisesta. Ranska on nyt ainoa jäsenvaltio, jossa edellytetään t&k-toimintaa.

Erityisen ongelman kolmessa jäsenvaltiossa (Kreikka, Espanja, Italia) muodostaa aikaisemmissa toimilupajärjestelmissä myönnettyjen lupien muuntaminen uusiksi. Vanhoissa järjestelmissä sovellettiin eri ehtoja kuin uusien tulokkaiden luvissa eivätkä ne ole välttämättä EU-lainsäädännön mukaisia. Tämä synnyttää epävarmuutta paitsi näissä operaattoreissa myös heidän kilpailijoissaan, koska erilaiset oikeudet ja ehdot muodostavat oikeudellisesti epäselvän tilanteen.

// Kreikan on vielä määrättävä puhelinpalvelujen toimilupasäännöistä ennen 1. Tammikuuta 2001 tapahtuvaa vapauttamista.

Toimilupa on myönnettävä kuuden viikon kuluessa, joka voidaan oikeutetuissa tapauksissa pidentää neljään kuukauteen, jota voidaan edelleen jatkaa neljällä kuukaudella, jos käytetään vertailuun perustuvaa tarjouskilpailua // Hakemuksissa vaadittavien tietojen tarkkuus ja luonne hankaloittavat joissakin tapauksissa uusien ja pienten operaattoreiden hakemusmenettelyjä ja viivästyttävät luvan myöntämistä. Uusien säännösten mukaisten menettelyjen kestoon ja määräpäivien pitämiseen liittyviä ongelmia on ilmennyt Kreikassa, ja äskettäin on ilmoitettu viivästyksistä, joita uuden lainsäädännön täytäntöönpanossa on esiintynyt Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Muutoin ei juuri näytä tapahtuneen muutoksia toimiluvan myöntämisen keskimääräisessä nopeudessa.

Maksujen tulisi kattaa ainoastaan toimiluvan hallinnoimiseen liittyvät hallintokulut; maksuissa voidaan ottaa huomioon tarve varmistaa niukkojen resurssien tehokas käyttö // Operaattorit ovat useassa jäsenvaltiossa ilmaisseet tyytymättömyytensä lupamaksujen tasoon, mutta viidennen raportin jälkeen kehitystä ei ole juuri tapahtunut lukuun ottamatta Ranskaa, jossa lupien vuosimaksuja on alennettu huomattavasti Saksassa on yritetty alentaa maksuja, mutta viime vuonna raportoidut korkeat kertamaksut ovat edelleen voimassa.

// Liitteessä 3 on taulukko maksuista, joita jäsenvaltioissa peritään kiinteän verkon puhelinliikenteestä.

Yhteenliittäminen

Viidennessä raportissa korostettiin, kuinka elintärkeitä yhteenliittämisen ehdot ovat kilpailuun perustuvien Euroopan televiestintämarkkinoiden synnylle, ja esiteltiin muutamia markkinatulokkaiden kokemia ongelmia. Tällä alueella on edistytty viime vuodesta, ja kansalliset sääntelyviranomaiset ovat ryhtyneet erityisesti varmistamaan, että yhteenliittämisen viitetarjoukset julkaistaan ajoissa markkinoiden tarpeiden mukaisesti. Tämän tuloksena on tehty suuri määrä yhteenliittämissopimuksia vakiintuneiden operaattoreiden kanssa (tällä hetkellä yhteensä 1 362 kiinteä verkko/kiinteä verkko- ja kiinteä verkko/matkaverkko-sopimusta). Uusilla tulokkailla on kuitenkin monissa jäsenvaltioissa edelleenkin vaikeuksia yhteenliittämisen nopeassa ja tasavertaisessa saannissa: korkeat hinnat, hitaat neuvottelut ja kansallisten sääntelyviranomaisten haluttomuus toimia tai puuttua riitoihin määrätietoisesti, ajoissa ja tehokkaasti. Monessa jäsenvaltiossa korkeat yhteenliittämishinnat (erityisesti paikallispuheluille) yhdessä vakiintuneen operaattorin alhaisten loppukäyttäjähintojen kanssa ovat pienentäneet uusien tulokkaiden katteita ja estäneet näin kilpailua. Jos kansalliset sääntelyviranomaiset eivät valvo riittävästi yhteenliittämisen kustannuslaskentajärjestelmiä, merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattorien hintojen kustannuslähtöisyyttä ei useinkaan voida varmentaa. Yhteenliittämisen viitetarjouksia julkaistaan tai hyväksytään vieläkin liian myöhään. Ne eivät myöskään aina kata kaikki markkinoiden vaatimia palveluja, vaikka samoja palveluja toimitetaan vakiintuneen operaattorin omille vastaaville toiminnoille. Kansallisille sääntelyviranomaisille annettua valtaa valvoa yhteenliittämismarkkinoita ei myöskään käytetä täysimääräisesti monessa jäsenvaltiossa.

Merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden velvoite täyttää kohtuulliset pyynnöt ja toimia tasapuolisesti ja avoimesti // Yleisesti operaattorit valittavat vakiintuneiden operaattoreiden neuvotteluhaluttomuudesta tai "viivästystaktiikasta" jopa sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa on tehty paljon sopimuksia.

Yhdessä jäsenvaltiossa (Luxemburg) neuvottelut yhteenliittämissopimuksesta vakiintuneen operaattorin kanssa voivat kestää yhdeksän kuukautta, jos kyseessä ovat palvelut, joita yhteenliittämisen viitetarjous ei kata. Säädetty aika on neljä kuukautta. Saksassa, jossa neuvotteluilla ei ole aikarajaa (ja jossa keskiarvo on käytännössä kaksi kuukautta), neuvottelut yhteenliittämisen viitetarjouksen ulkopuolisista palveluista kestävät uusien tulokkaiden mukaan kauemmin. Tulokkaat sanovat Saksassa olevansa myös pakotettuja riidanratkaisumenettelyyn yhteenliittämisen saamiseksi. Yhdessä jäsenvaltiossa (Portugali) uudet tulokkaat kieltäytyivät allekirjoittamasta sopimuksia vakiintuneen operaattorin kanssa ennen kuin kansalliset sääntelyviranomaiset puuttuivat asiaan asettaen ehtoja ja aikarajoja. Toisessa jäsenvaltiossa (Ruotsi) näyttää olevan rajallisesti yhteenliittämissopimuksia sen seurauksena, että kansalliset sääntelyviranomaiset ovat aikaisemmin olleet haluttomia puuttumaan kiistoihin. Kansallisten sääntelyviranomaisten toimivallan puute Belgiassa näyttää myös osaltaan vaikuttavan siihen, että yhteenliittämissopimuksia on tehty vähän.

// Kahdessa jäsenvaltiossa (Italia, Alankomaat) uudet tulokkaat ovat huolissaan siitä, että yhteenliittämistasoa ei voi valita: vakiintuneet operaattorit vaativat paikallisen tason yhteenliittämistä, erityisesti IP-verkoissa. Italiassa kansalliset sääntelyviranomaiset harkitsevat uuden, vakiintuneen operaattorin verkosta riippumattoman yhteenliittämisrakenteen määräämistä. Luxemburgissa kansalliset sääntelyviranomaiset tutkivat parhaillaan uusien tulokkaiden pyyntöjä, jotka koskevat yhteenliittämistä paikalliskeskustasolla.

// Kahdessa jäsenvaltiossa (Espanja, Portugali) vaaditaan suuri määrä yhteenliittämispisteitä kansallista liikennettä varten, mikä pakottaa tulokkaat rakentamaan oman verkon vakiintuneen operaattorin verkon rinnalle. Yhdessä jäsenvaltiossa (Saksa) vakiintunut operaattori edellyttää jopa 23 ylimääräistä yhteenliittämispistettä, jos annetun yhteenliittämispisteen tietty kapasiteetti tai liikennemäärä ylittyy. Uusien tulokkaiden mielestä viranomaiset eivät ole perustelleet tämän säännön tarpeellisuutta sillä perusteella, että verkon toimintavarmuus olisi uhattu.

// Yhdessä jäsenvaltiossa (Luxemburg) tulokkaat ovat vasta äskettäin kyenneet toteuttamaan tehdyt yhteenliittämissopimukset, kun vakiintunut operaattori on perunut aikaisemman kieltäytymisensä yhteenliittämisen yhteissijoitusjärjestelyistä. Toisessa jäsenvaltiossa (Kreikka) vakiintunut operaattori ei vieläkään tarjoa laitteistojen yhteiskäyttöä matkaviestintäoperaattoreille, vaikka kansalliset sääntelyviranomaiset käynnistivät neuvottelut kaksi vuotta sitten.

// Yhteenliittämisen toimittamisen aikarajaa Saksassa (3 kuukautta) ei tunnuta noudattavan huolimatta sääntelyelinten puuttumisesta asiaan, mikä on vakava ongelma uusille tulokkaille.

Kansallisilla sääntelyviranomaisilla on valtuudet puuttua asiaan omasta aloitteestaan // Uudet tulokkaat ovat ilmaisseet huolensa sen johdosta, että ne kokevat kansalliset sääntelyviranomaiset joskus kyvyttömiksi vastustamaan edellä kuvattua viivästystaktiikkaa.

Yhden jäsenvaltion (Luxemburg) oikeudellinen järjestelmä ei anna kansalliselle sääntelyviranomaiselle valtuuksia tehdä sitovia päätöksiä riitojen ratkaisemiseksi. Tämän seurauksena monia riitoja (koskien yhteiskäyttöä, yhteissijoitusta, paikallistason yhteenliittämistä, lisämaksullisten palvelujen yhteenliittämistä ja kiinteiden puoliyhteyksien yhteenliittämistä) ei ole ratkaistu direktiivin edellyttämän kuuden kuukauden kuluessa. Belgiassa on otettu käyttöön järjestelmä, jossa sääntelyviranomaisen alaisuudessa toimii riitojen ratkaisemiseen keskittyvä yhteenliittämislautakunta, mutta uudet tulokkaat pelkäävät oikeusvarmuuden olevan uhattuna, sillä vakiintunut operaattori on tehnyt järjestelmästä valituksen. Maan kansallinen sääntelyviranomainen ei tunnu käyttäneen valtuuksiaan, joita direktiivi sille antaa ratkaista omasta aloitteestaan jatkuvat riidat, jotka koskevat yhteenliittämisen vakiosopimusta. Itävallassa kansallisen sääntelyviranomaisen toimivaltaa vaatia yhteenliittämisen viitetarjouksen muuttamista on vahvistettu muuttamalla lainsäädäntöä. Yhdessä jäsenvaltiossa (Saksa) operaattorit ovat huolissaan siitä, että kansallisella sääntelyviranomaisella ei ole valtuuksia tehdä yhteenliittämistä koskevia päätöksiä omasta aloitteestaan eikä se siten voi ryhtyä toimiin kiistojen ehkäisemiseksi.

Merkittävässä markkina-asemassa olevien kiinteän verkon / puhelinverkon operaattoreiden hintojen on oltava kustannuslähtöisiä // Yleensä ottaen Belgia, Tanska, Irlanti (kiinteiden verkkojen väliset puhelut), Italia, Ruotsi ja Yhdistynyt kuningaskunta noudattavat uutta parhaan käytännön mukaista yhteenliittämishinnoittelua kaikissa puheluissa (Tanskassa kaksoiskauttakulusta perittävät maksut ovat nyt komission hintasuosituksen mukaisia). Paikallispuhelujen osalta kymmenen jäsenvaltiota perii komission vuoden 2000 parhaan käytännön mukaisia hintoja tai alhaisempia, kertakauttakulkuliikenteen osalta kaksitoista jäsenvaltiota ja kaksoiskauttakulkuliikenteen osalta kahdeksan jäsenvaltiota. Vaikka useimmat hinnat Itävallassa ovat vieläkin korkeita yleiseurooppalaiseen tasoon nähden, ne ovat laskeneet keskimäärin 30 %. Portugalissa vuoden 2000 yhteenliittämishinnat ovat laskeneet 37 %. Suomessa ei erotella paikallistason ja kertakauttakulun hintaa, ja Luxemburgissa on vain yksi yhteenliittämishinta. Ranskassa, jossa yhteenliittämisen viitetarjousten hinnat ovat laskeneet merkittävästi vuosina 1999 ja 2000, verkko-operaattorien ja palveluntarjoajien aiemmin eroteltu hinnoittelu on nyt poistettu.

// Kuukausimaksut, joita vakiintuneet operaattorit perivät kahden ja viiden kilometrin pituisten kiinteiden yhteyksien yhteenliittämisestä, vaihtelevat huomattavasti jäsenvaltioissa ja poikkeavat huomattavasti komission enimmäishintasuosituksesta 2 Mbit/s 2 kilometrin yhteyksien osalta Belgiassa, Espanjassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa, kun 2 Mbit/s 5 kilometrin yhteyksien osalta poikkeama on huomattava näiden maiden lisäksi Tanskassa, Irlannissa ja Itävallassa. 34 Mbit/s 5 kilometrin yhteyksien osalta hinnat poikkeavat huomattavasti komission enimmäishintasuosituksesta Belgiassa, Espanjassa, Itävallassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Matkaviestintämarkki noilla merkittävässä markkina-asemassa olevien matkapuhelinoperaat toreiden yhteenliittämismaksujen on oltava kustannuslähtöisiä // Kustannuslähtöisyysvelvoite, joka direktiivissä on säädetty matkaviestintämarkkinoilla merkittävässä markkina-asemassa oleville matkapuhelinoperaattoreille yhteenliittämisen kansallisilla markkinoilla, on tarkoitettu alentamaan puhelun päättämisestä matkapuheluverkossa perittäviä hintoja. Uudet kiinteän verkon operaattoritulokkaat valittavat, että jotkin kansalliset sääntelyviranomaiset ovat toimineet hitaasti määrittäessään merkittävässä markkina-asemassa olevia matkapuheluoperaattoreita kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla. Keskiarvoinen yhteenliittämishinta puhelun päättämisestä matkapuhelinverkoissa on 0,21 euroa, korkeimmat hinnat ovat Saksassa (0,34 euroa) ja Kreikassa (0,27 euroa) ja alhaisimmat Itävallassa (0,14 euroa). Monissa tapauksessa se, että yksi tai useampi operaattori on määritelty kansallisilla markkinoilla merkittävässä markkina-asemassa olevaksi operaattoriksi, jolle on asetettu kustannuslähtöisyysvelvoitteita, on alentanut kilpailevien operaattoreiden puhelunpäättämishintoja.

// Kahdeksan jäsenvaltiota on määritellyt yhden tai useamman matkaviestintäoperaattorin olevan merkittävässä markkina-asemassa kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla (Belgia, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Itävalta, Suomi, Ruotsi). Alankomaassa tarvittavasta päätöksestä ilmoitettiin yli vuosi sitten, mutta sitä ei ole vielä tehty.

// Joissakin jäsenvaltioissa (Ranska, Irlanti) uudet tulokkaat ovat kuitenkin ilmoittaneet, että viranomaiset eivät ole onnistuneet panemaan täytäntöön merkittävässä markkina-asemassa oleville operaattoreille asetettuja velvoitteita, ennen kaikkea kustannuslähtöisyysperiaatetta, jota sovelletaan ilmoitettuihin matkaviestintäoperaattoreihin kansallisilla yhteenliittämismarkkinoilla.

Merkittävässä markkina-asemassa oleville operaattoreille, joille on asetettu kustannuslähtöisyys velvoitteita, asetetaan kustannuslaskentaa koskevia vaatimuksia, mukaan luettuna eriytetty kirjanpito

Merkittävässä markkina-asemassa olevien kiinteän verkon operaattoreiden on julkaistava yhteenliittämisen viitetarjous // Kustannuslaskentaa koskevia vaatimuksia asetetaan myös kiinteiden yhteyksien ja puheensiirtopalvelujen tarjoamisen yhteydessä; tätä aihetta käsitellään keskitetysti kohdassa "Kustannuslaskenta".

Yhteenliittämisen viitetarjouksien julkaisemisen viivästyminen, joka johtuu pitkistä neuvotteluista tai ehdotusten puutteista, katsotaan ongelmaksi Belgiassa, Kreikassa ja Alankomaissa. Belgiassa ja Ranskassa on ryhdytty toimiin tulokkaiden valitettua asiasta. Kreikassa sovelletaan vielä vuoden 1998 viitetarjousta, koska matkaviestintä- ja kiinteän verkon uusista yhteenliittämishinnoista ei olla päästy vielä sopimukseen. Lisäksi yhteenliittämisen viitetarjous ei kata kaikkia uusien tulokkaiden pyytämiä palveluja useassa maassa (Belgia, Kreikka, Ranska, Luxemburg, Portugali.) Kahdessa jäsenvaltiossa (Italia, Itävalta), joissa on aiemmin ilmoitettu puutteista, vuoden 2000 viitetarjousta on laajennettu kattamaan uudet palvelut.

Paikallisliityntäverkkojen kilpailu

Tällä alueella on edistytty merkittävästi viidennen raportin jälkeen. Komissio on antanut tilaajayhteyksien eriyttämistä koskevan suosituksen ja tiedonannon, minkä lisäksi se on 12. heinäkuuta 2000 tehnyt ehdotuksen asetukseksi, jolla annetaan oikeudellinen voima eEurope-toimintasuunnitelman tavoitteelle eriyttää kuparijohtimien käyttö täydellisesti 31. joulukuuta 2000 mennessä. Suunnitteilla on myös tilaajayhteyksien rinnakkaiskäyttö, jossa uudet tulokkaat voivat tarjota vakiintuneen operaattorin käyttämän linjan kautta nopeita yhteyksiä puheensiirtopalveluja varten.

Tilaajayhteyksien täydellinen eriyttäminen

Tilaajayhteyksien täydellinen eriyttäminen on toteutettu enemmän tai vähemmän kuudessa jäsenvaltiossa (Tanska, Saksa, Alankomaat, Itävalta, Suomi, Ruotsi). Useimmista näistä maista ei ole kuitenkaan saatavana tarkkoja tietoja eriytettyjen yhteyksien määrästä. On selvää, että tilaajayhteyksien eriyttäminen on vielä rajallista, mutta useassa jäsenvaltiossa asiassa edetään ripeästi, joten määrä todennäköisesti nousee huomattavasti lähikuukausina. Italiassa, jossa eriyttämispäätös koskee sekä kupari- että valokuitukaapeleita, tehtiin syyskuussa testejä, joissa oli mukana yksitoista tulokasta. Tämä oli seurausta maaliskuussa annetusta lainsäädännöstä ja vakiintuneen operaattorin toukokuussa tekemästä tarjouksesta, johon kansallisen sääntelyviranomaisen on määrä vastata marraskuussa. Järjestelmän oletetaan olevan toiminnassa vuoden loppuun mennessä. Myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa on aloitettu testit sen jälkeen, kun vakiintuneen operaattorin toimilupaa muutettiin 8. elokuuta 2000 siten, että siinä vaaditaan yhteyksien eriyttäminen ja yhteissijoituksen tarjoaminen; operaattori on julkaissut eriyttämisen viitetarjouksen ja aloittanut tilausten vastaanoton syyskuussa. Kansallinen sääntelyviranomainen on laatinut hinnoitteluperiaatteet, ja päätösluonnos on tarkoitus antaa marraskuussa. Järjestelmän odotetaan toimivan tammikuussa 2001. Testejä tehdään myös Ranskassa, jossa täydellisen eriyttämisen ajankohta on 1. tammikuuta 2001, mutta hintaa ei ole vielä asetettu. Belgiassa ja Espanjassa on ilmoitettu tilaajayhteyksien täydellisen eriyttämisen ajankohdaksi 1. tammikuuta 2001. Espanjassa tästä on säädetty lailla, ja Belgiassa säädösluonnosta käsitellään parhaillaan. Ratkaisemattomien teknisten ongelmien takia tilaajayhteyksien täydellinen eriyttäminen Portugalissa siirtyy vuoden 2001 kesäkuuhun. Irlannissa ja Kreikassa neuvotellaan asiasta. Luxemburg on sitoutunut asettamaan tarvittavat ehdot vakiintuneen operaattorin vuoden 2001 viitetarjoukseen.

Maissa, joissa tilaajayhteydet on jo eriytetty tai eriytetään piakkoin, yhteissijoituksen ehdot ja varsinkin vakiintuneen operaattorin hidas toiminta aiheuttavat joissakin tapauksissa ongelmia uusille tulokkaille. Uudet tulokkaat pitävätkin yhteissijoituksen hinnoittelua ja toimittamista todennäköisesti vaikeimpana ongelmanaan tilaajayhteyksien eriyttämisessä. Komissio katsoo suosituksessaan, että tämä on alue, jolla kansallisten sääntelyviranomaisten harjoittama tiivis seuranta on välttämätöntä kilpailun todelliselle avaamiselle tilaajayhteyksissä.

Rinnakkaiskäyttö

Rinnakkaiskäyttöä, jossa vakiintunut operaattori jatkaa perinteisten puheensiirtopalvelujen tarjoamista samalla, kun uudet tulokkaat vuokraavat taajuuksia nopeiden DSL-palvelujen toimittamiseen omilla laitteillaan, ei ole tarjolla vielä missään jäsenvaltiossa. Tanskassa on vahvistettu oikeus rinnakkaiskäyttöön, mutta se ei ole vielä toiminnassa. Neuvottelut vakiintuneiden operaattoreiden ja uusien tulokkaiden välillä on aloitettu useassa jäsenvaltiossa. Tilaajayhteyksien eriyttämisestä 26. huhtikuuta 2000 antamassaan tiedonannossa komissio katsoi, että vakiintuneen operaattorin kieltäytyminen rinnakkaiskäytöstä voidaan sääntelyn vaatimuksista riippumatta katsoa kilpailusääntöjen vastaiseksi määräävän aseman väärin käyttämiseksi.

Nopea datasiirtoliityntä

Datasiirtoliityntä, jossa uudet tulokkaat voivat tarjota DSL-palveluja vakiintuneiden operaattoreiden DSL-laitteiden kautta ONP- ja kilpailuperiaatteiden mukaisesti, on tarjolla kahdeksassa maassa (Tanska, Saksa, Espanja, Italia, Itävalta, Suomi, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Ranskassa palvelujen tukkukauppa on viivästynyt ehdoista syntyneen riidan vuoksi, ja vakiintuneen operaattorin oikeus käydä omaa vähittäiskauppaa on kilpailuviranomaisen tutkittavana. Belgiassa vakiintunut operaattori alkoi tarjota kuluttajille ADSL-tuotetta vuoden 1999 toisella neljänneksellä, mutta vasta 1. tammikuuta 2001 sen on tarjottava palvelua uusille tulokkaille. Espanjan sääntelyviranomainen puolestaan asetti vakiintuneelle operaattorille maaliskuussa 1999 velvoitteen tarjota ADSL-palvelua ainoastaan uusille tulokkaille. Vakiintuneen operaattorin tytäryhtiöt olivat paremmin valmistautuneita, joten määräykset oli määrä ottaa käyttöön vasta kuusi kuukautta myöhemmin. Kaikille mukana olleille operaattoreille aiheutuneiden teknisten ongelmien takia palvelu tuli saataville vasta 15. syyskuuta 2000. Saksassa ADSL-tukkuhinnat ovat suurille käyttäjille samat kuin vähittäishinnat. Sama koskee myös Alankomaita. Tanskassa vakiintunut operaattori alkoi tarjota vähittäismyyntipalvelua vuonna 1999. Kesäkuussa 2000 annetulla uudella lainsäädännöllä vahvistettiin vakiintuneen operaattorin velvoite tarjota datasiirtoliityntää tukkumyynnissä. Useat operaattorit ovat saaneet tästä tarjouksen, mutta yhtään sopimusta ei ole vielä tehty. Suomessa vakiintuneet verkko-operaattorit tarjosivat ADSL-palveluja vähittäiskaupassa ensimmäisen kerran vuonna 1999. Suomessa ei ole erityistä lainsäädäntöä, joka velvoittaisi tarjoamaan datasiirtoliityntää, mutta komission käsityksen mukaan muutamia tämäntyyppisiä tukkusopimuksia on voitu tehdä kaupalliselta pohjalta. Myöskään Ruotsissa ei ole tällaista lakisääteistä velvoitetta eikä sopimuksia ole tehty, vaikka vakiintunut operaattori tarjoaa ADSL-palvelua. Tämä tarkoittaa sitä, että vakiintuneella operaattorilla on aloittajan etu, kuten Suomessa, Alankomaissa, Belgiassa, Tanskassa ja Saksassakin. Yhdistyneessä kuningaskunnas, Espanjassa ja Italiassa vakiintuneiden operaattoreiden tukku- ja vähittäistuotteet tulivat markkinoille samaan aikaan. Liitteessä 3 on taulukko ADSL-palvelujen käyttöönotosta. Jos DSL-palvelujen vähittäismyyntiä jo harjoittava vakiintunut operaattori ei harjoita tukkukauppaa tai viivästyttää tarjouksen tekoa, uudet tulokkaat joutuvat luonnollisesti epäedulliseen asemaan kilpailun suhteen.

Liitteessä 3 on taulukko tilaajayhteyksien eriyttämisen, rinnakkaiskäytön ja datasiirtoliityntöjen saatavuudesta ja ehdoista.

Langattomat tilaajayhteydet

Langattomat tilaajayhteydet (WLL) eivät ole vielä varteenotettava tilaajayhteyksien vaihtoehto sikäli, että palvelua ei vielä tarjota useimmissa jäsenvaltioissa, vaikkakin potentiaali on suuri ja sitä todennäköisesti ryhdytään toteuttamaan lähikuukausina. Viisi jäsenvaltiota (Saksa, Espanja, Irlanti, Portugali, Suomi) on antanut toimilupia laajakaistaisen langattoman tilaajayhteyden toimittamiseen vuonna 1999. Sen jälkeen joukkoon ovat liittyneet Ranska, jossa toimilupia myönnettiin syyskuussa, ja Luxemburg, jossa on annettu taajuudet viidelle operaattorille. Ruotsissa toimiluvat myönnettiin mutta sitten peruttiin menettelytapasyistä; kaikkien hakijoiden on tehtävä uusi hakemus, mutta saatavilla olevien toimilupien määrän odotetaan riittävän hakijamäärään nähden. Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimiluvat myönnetään huutokaupalla, jonka on määrä alkaa lokakuun lopussa 2000. Alankomaissa toimilupamenettely on viivästynyt eikä sitä aiota järjestää enää vuonna 2000. Belgiassa on tarvittavan lainsäädännön voimaantuloa lykätty, ja toimilupamenettely siirtyy vuoden loppuun. Tanskassa ja Kreikassa toimilupia on määrä myöntää joulukuussa 2000. Itävallassa toimilupamenettely on viivästynyt jonkin verran, ja sen odotetaan jatkuvan vasta tammikuussa 2001. Italiassa päätös WLL-palvelujen tarjoamisesta tehdään ennen vuoden loppua.

Kaapelitelevisioverkko

Operaattorit tarjoavat puheensiirtopalveluja kaapelitelevisioverkossa tällä hetkellä seitsemässä jäsenvaltiossa (Belgia, Saksa, Espanja, Ranska, Alankomaat, Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta). Palvelujen on määrä alkaa piakkoin myös Irlannissa. Operaattorien määrä vaihtelee yhdestä (Itävalta) kahteenkymmeneenseitsemään (Espanja). Tilaajien määrä vaihtelee muutamasta tuhannesta noin 200 000:een Alankomaissa ja viiteen miljoonaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Yleispalvelut ja kuluttajansuoja

Viime vuonna laadukkaiden yleispalvelujen tarjonta koko EU:ssa aiheutti vain vähän ongelmia. Markkinoilla on saatavana kattava valikoima puheen- ja datansiirtopalveluja kilpailukykyisin hinnoin (mukaan luettuina pienten käyttäjäryhmien kiinteän ja matkapuhelinliikenteen hinnat), matkaviestinnän lyhytviestipalveluja ja ilmaisia tai edullisia Internet-yhteyksiä. Tämä on hälventänyt huolet, joita saatettiin ilmaista vapauttamisen yhteydessä koko väestön kattavan palvelun turvaamisesta. Markkinoiden kehittyessä ja operaattorien määrän kasvaessa on alettu puhua yleispalveluvelvoitteen mahdollisesta jakamisesta usean operaattorin kesken siten, että nämä voisivat itse valita tarjoamansa palvelun.

Jäsenvaltioiden on varmistettava vähimmäismäärä kohtuuhintaisia palveluja // Ainoat yleispalvelua koskevat ongelmat liittyvät yleispalveluun kuuluvan luettelon tuottamiseen ja toimittamiseen, mikä parantaisi olennaisesti numerotiedotuspalvelujen laatua. Ranskassa ja Ruotsissa vakiintuneen operaattorin ja muiden operaattoreiden väliset ongelmat ovat aiheuttaneet sen, että yleispalveluun kuuluvaa luetteloa ei ole saatavilla. Tämä on huolestuttavaa, koska vaihtoehtoisia palveluntarjoajia käyttävien tilaajien määrä on kasvussa ja palveluja aletaan juuri eriyttää. Saksassa operaattorit arvostelevat korkeita maksuja, joita vakiintunut operaattori perii kilpailijoilta tilaajatietokantansa käytöstä, joskin kilpailuviranomainen on hyväksynyt maksun tietyssä tapauksessa. Italiassa puolestaan vakiintunut operaattori tarjoaa käyttöoikeuden ilmaiseksi yritysfuusion ehtojen seurauksena.

Markkinatoimijat voivat jakaa nettokulut keskenään, jos tietylle operaattorille tulisi muuten kohtuuton taakka

Kansallisten rahoitusjärjestelmien on oltava järkeviä, avoimia, suhteellisia ja syrjimättömiä // Viidennen raportin jälkeen Italia on päättänyt ottaa käyttöön rahoitusjärjestelmän, jossa uusia tulokkaita vaaditaan osallistumaan Telecom Italialle yleispalvelun toimittamisesta aiheutuneisiin kustannuksiin. Yleispalvelulle on nyt siten rahoitusjärjestelmä kahdessa jäsenvaltiossa. Ranskassa rahoitusosuuksien taso on laskenut viime vuodesta, kun France Télécomin yleispalvelukustannusten laskentamenetelmästä poistettiin hintojen tasapainottaminen.

Kummassakin maassa yleispalvelun tarjoamisesta aiheutuneet todennetut nettokustannukset ovat varsin vähäiset verrattuna telemarkkinoiden kokonaisliikevaihtoon. Vähäisinä niitä ei voi kuitenkaan enää pitää verrattuna uusien tulokkaiden liikevoittoon.

// Ranskan ja Italian väliset kustannuserot selittyvät osin erilaisilla verkkorakenteilla, maantieteellisillä olosuhteilla ja väestötiheydellä, mutta myös maiden soveltamat säännöt ja laskentamenetelmät ovat erilaisia. Esimerkiksi yleispalvelun tarjoamisesta syntyviä aineettomia hyötyjä ei vähennetä lopputuloksesta Ranskassa. Liitteen 3 taulukoissa verrataan Ranskan ja Italian laskelmia. Laskentamenetelmien lisäksi säännöt, joilla määrätään rasitteiden jakamisesta operaattoreiden kesken, poikkeavat toisistaan. Italiassa operaattorit, joiden potentiaalinen osuus rahoitukseen on alle 1 % kokonaisrahoituksesta, vapautetaan velvoitteesta, jotta vältettäisiin tilanne, jossa rahoitusosuudesta tulee markkinoille pääsyn este. Ranskassa osuudet lasketaan yksinkertaisesti suhteessa liikenteen määrään. Niinpä näyttääkin siltä, että kansallisten markkinoiden itsestään selvien eroavaisuuksien lisäksi yleispalvelukustannusten erilaiset laskenta- ja rahoitusmenetelmät voivat aiheuttaa operaattoreille hyvinkin erilaisia ehtoja markkinoille pääsemiselle.

// Seitsemän muuta jäsenvaltiota ovat varanneet mahdollisuuden rahoitusjärjestelmän käyttöönottoon, jos yleispalvelukustannusten katsotaan muodostavan operaattorille kohtuuttoman rasitteen. Kreikassa on tarkoitus säätää samankaltainen laki piakkoin. Viime vuoden jälkeen neljä näistä maista (Kreikka, Espanja, Irlanti ja Portugali) on alkanut selvittää aktiivisesti, oikeuttavatko yleispalvelun tarjoamisesta aiheutuvat kustannukset rahoitusjärjestelmän käyttöönoton. Belgiassa on säädetty uusia lakeja kustannusten laskentamenetelmistä.

Käyttäjiin ja kuluttajiin liittyvät asiat

Vieläkään ei ole selkeää näyttöä siitä, että kansallisella tasolla valvottaisiin kuluttajansuojaa ja ajettaisiin käyttäjien etua telepalvelujen alalla. Institutionaaliset järjestelyt vaihtelevat eri maissa, mutta kansallisten sääntelyviranomaisten ja muiden kuluttajansuojasta vastaavien virastojen työtä näytetään koordinoitavan valitettavan vähän. Tämän vuoksi on vaikea erottaa mitään EU-tason kehityssuuntia tai ongelmia edes palvelujen tai palveluindikaattoreiden laadun suhteen, joiden käyttö on EY:n säädäntökehyksen mukaan pakollista. Siltä osin kuin vertailukelpoista tietoa on saatavilla, jäsenvaltioiden välillä näyttää olevan vieläkin huomattavia eroja kiinteän puhelinverkon keskeisten elementtien laadussa, kuten perusliittymän toimitusajassa, vikojen korjauksessa tai operaattoreille osoitettuihin soittoihin tai numerotiedusteluihin vastaamisessa.

Liitteessä 3 olevissa taulukoissa on esitetty jäsenvaltioiden palvelunlaadun indikaattorit.

Riidanratkaisu/kuluttajansuoja

Telealan kuluttajavalituksia käsittelevä virasto toimii yhdeksässä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Italia, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Yhdistynyt kuningaskunta), joissakin kansallisten sääntelyviranomaisten alaisuudessa. Toisissa jäsenvaltioissa on pyritty tukeutumaan telepalvelujen osalta yleisluonteisempiin kuluttajansuojaelimiin, joskus läheisessä yhteistyössä kansallisten sääntelyviranomaisten kanssa, kuten Ruotsissa. Joissakin tapauksissa on epätodennäköistä, että yleisluonteisilla virastoilla olisi riittävästi omia resursseja pysyä telepalvelujen nopean ja monimutkaisen kehityksen vauhdissa, jotta ne pystyisivät käsittelemään sopimusehtoihin, toimituksiin tai hintoihin liittyviä ongelmia.

Laskutus

Yksi keskeisistä tekijöistä kuluttajien luottamuksen parantamiseksi on eritelty laskutus. Nykyisessä EU:n sääntelykehyksessä vaaditaan perustason laskutuserittely ilman lisäkustannuksia käyttäjille. Siinä edellytetään myös, että tiedot ovat riittävän tarkat maksujen varmentamista ja valvontaa varten. Eritelty laskutus on otettava käyttöön asteittain. Ensin sitä edellytetään vakiintuneilta operaattoreilta ja sitten kaikilta operaattoreilta 31. joulukuuta 2001 mennessä.

Valtaosassa jäsenvaltioista (11) vakiolaskussa ei ole puhelukohtaista erittelyä. Tavallisesti siinä mainitaan puhelujen kokonaiskustannukset (ja joskus -kesto) luokiteltuna seuraavasti: paikallispuhelut, kaukopuhelut, ulkomaanpuhelut, puhelut matkapuhelinverkkoon ja data/Internet-yhteydet. Espanjassa, Ranskassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakiolasku on eritelty: kustakin puhelusta on merkitty soitetun osapuolen kokonainen tai osittainen numero, puhelun päiväys, aloitusaika (tai lopetusaika), puhelun kesto ja hinta.

Vakiintuneelta operaattorilta voi kuitenkin pyytää veloituksetta eritellyn laskun Saksassa, Italiassa, Suomessa ja Ruotsissa. Vakiintuneelta operaattorilta voi myös pyytää eritellyn laskun maksua vastaan seitsemässä muussa jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Kreikka, Irlanti, Luxemburg, Alankomaat ja Itävalta).

Liitteessä 3 on taulukko jäsenvaltioiden laskutusjärjestelmistä.

Hinnat

Kiinteän ja matkapuhelinverkon hintojen avoimuuden muutoksista ei ole juuri tullut ilmoituksia viidennen raportin jälkeen. Kuluttajajärjestöt ja teleoperaattorit ovat yhtä tietoisia siitä, että kiinteähintaisten palvelujen kehittäminen on tulevan vuoden keskeisiä aiheita niin puhelu- kuin Internet-palvelujenkin osalta. Epätietoisuus vallitsee kuitenkin sen suhteen, kuinka tätä valvotaan ja kuluttajansuoja varmistetaan. Yhä useammin puheluista veloitetaan niiden todellisen keston mukaan, mikä näyttääkin olevan oikeudenmukaisin ja avoimin järjestelmä kuluttajille. Puhelun muodostamiskustannusten avoimuuden suhteen on kuitenkin huomattavia ongelmia ja niissä sovelletaan erilaisia hintoja, kuten erilaiset hinnat ulkomaanpuhelujen etäisyydestä riippuen (Belgia). Niin pitkään kuin tämä tilanne jatkuu, asiakkaat, joilla ei ole avointa tietoa puhelun muodostamishinnoista, tulevat vaatimaan vertailukelpoista tietoa yksittäisten puhelujen kustannuksista.

Matkaviestintäpalvelut, kolmas sukupolvi ja verkkovierailut

Markkinoiden kehitys; Toisen sukupolven matkaviestintäverkot

Matkaviestintämarkkinat ovat jatkaneet vahvaa kasvuaan viime vuodesta, ja yleisyysaste (tilaajia/väestö) kasvoi EU:ssa keskimäärin 63 %. Erityisen voimakasta kasvu on ollut Saksassa ja Kreikassa, joissa tilaajien määrä on yli kaksinkertaistunut viime vuodesta. Tämä kertoo matkaviestinnän yleistymisen tasaantumisesta EU:ssa, eli kasvu on voimakkainta alhaisemman yleisyysasteen maissa. Matkaviestinnän yleisyys vaihtelee nyt Suomen 70 prosentista Belgian 39 prosenttiin, ja EU:n keskiarvo on 55 prosenttia.

Kaikissa jäsenvaltioissa on tällä hetkellä kolme tai neljä toimiluvan saanutta toisen sukupolven verkko-operaattoria lukuun ottamatta Alankomaita (jossa on viisi luvanhaltijaa) ja Luxemburgissa (kaksi luvanhaltijaa). Viime vuonna uusia toisen sukupolven (GSM tai DCS) verkko-operaattoreita sai toimiluvan tai aloitti toimintansa Irlannissa, Itävallassa ja Suomessa, ja niiden kokonaismäärä EU:ssa on nyt 84. Tulevina kuukausina on tarkoitus antaa uusia 2G-toimilupia Tanskassa, Espanjassa, Irlannissa ja Ruotsissa.

Kansainvälisistä verkkovierailuista perityt korkeat hinnat ovat edelleenkin huolenaihe koko Euroopan unionissa. Komissio selvittää parhaillaan tätä asiaa tutkimuksessa, joka on käynnistetty ETY-asetuksen N:o 17, vuodelta 1962, 12 artiklan perusteella. Tähänastiset tulokset viittaavat siihen, että vuosina 1997-2000 verkkovierailujen kansalliset tukkuhinnat poikkesivat toisistaan huomattavasti eri jäsenvaltioissa ja todennäköisesti enemmän kuin kustannuserot oikeuttaisivat. Lisäksi verkkovierailujen kansalliset tukkuhinnat ovat nousseet huomattavasti. Vähittäishinnat saadaan lisäämällä tukkuhintaan marginaali, joten myös ne ovat kallistuneet, toisin kuin kotimaisten matkapuhelujen vähittäishinnat. Operaattorit, joilla oli alhaisimmat hinnat vuonna 1997, ovat nostaneet hintojaan vähitellen vuosina 1997-2000, kun taas suhteellisen korkeita hintoja perineet operaattorit ovat alentaneet niitä. Tukkuhinnat ovat selvästi asettuneet korkeammalle yleistasolle tarkasteltavana olevana ajanjaksona.

Palveluntarjoajia (eli operaattoreita, joilla on lupa tarjota matkaviestintäpalveluja omalla tuotemerkillä, markkinointi- ja laskutusmenetelmällä jne., mutta käyttäen kolmannen osapuolen matkaviestintäverkkoa) toimii useassa jäsenvaltiossa: Tanskassa (1), Saksassa (9), Luxemburgissa (2), Suomessa (6), Ruotsissa (3) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (47), ja tämäntyyppisen toiminnan odotetaan laajentuvan tulevina kuukausina.

Kehitys radio- ja televisioyhtiöille tarjottavien verkkopalvelujen markkinoilla

Useissa jäsenvaltioissa ei toimilupien kannalta erotella toisistaan lähetystoimintaa ja signaalin varsinaista siirtämistä maanpäällisissä verkoissa kyseisillä taajuuksilla. Jälkimmäistä säännellään joissakin tapauksissa kansallisen radio- ja televisiolainsäädännön puitteissa. Useimmissa jäsenvaltioissa verkko-operaattoritoiminnot on oikeudellisesti erotettu sisällöntuotannosta.

Aina ei ole kuitenkaan taloudellisesti kannattavaa luoda kaksinkertaisia lähetysverkkoja, vaikkakin jotkin maat, kuten Alankomaat, ovat asettaneet tiukkoja vaatimuksia antennien yhteiskäytön suhteen. Alhaisen väestötiheyden maissa, kuten Suomessa, lähetysverkko voi muodostua luontaiseksi monopoliksi, jonka käyttöoikeusehdot voivat aiheuttaa ongelmia. Ainoastaan Saksa soveltaa lähetysverkkoihin samaa sääntelyä kuin muihinkin viestintäverkkoihin (esimerkiksi yhteenliittämisen viitetarjous on pakollinen ja sillä on oltava kansallisten sääntelyviranomaisten etukäteishyväksyntä). Espanjassa alan ministeriö on vahvistanut enimmäishinnat, ja Irlannissa hallitus puuttui vuonna 1990 hintoihin, joita RTE aikoi periä riippumattomien kanavien ohjelmien lähettämisestä. Portugalissa Portugal Telecomin käyttömaksut ovat osa "hintasopimusta", jonka kansalliset sääntelyviranomaiset ja kilpailuviranomaiset ovat hyväksyneet.

Kansalliset taajuussuunnitelmat

Kansallisten taajuussuunnitelmien hallinnoinnista ei yleisellä tasolla ole ilmoitettu mitään merkittäviä ongelmia. Taajuusjakotaulukkoa ei kuitenkaan ole tehty vielä Luxemburgissa, ja taajuussuunnitelmien avoimuudessa on ilmennyt joitakin ongelmia Kreikassa ja Italiassa. Italiassa on määrä tehdä piakkoin muutoksia kansalliseen taajuussuunnitelmaan, koska operaattorit ovat painostaneet viranomaisia muuttamaan taajuuksia toisen sukupolven palveluja varten kyetäkseen selviytymään kasvaneesta kysynnästä. Kansallista taajuussuunnitelmaa tarkistetaan parhaillaan Irlannissa.

Analogisista järjestelmistä luovutaan vähitellen // GSM-liikenteelle varatuilla taajuusalueilla toimivien analogisten järjestelmien sulkemista on jatkettu, ja kolme maata (Ranska, Alankomaat ja Portugali) ovat saaneet prosessin päätöksen viime vuonna, ja kahden muun (Suomi, Ruotsi) odotetaan pääsevän samaan vuoden 2000 loppuun mennessä. Muista jäsenvaltioista, joissa prosessi on vielä kesken (Tanska, Saksa, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta), pisimmät aikataulut on Itävallalla, Italialla ja Espanjalla, joissa suunnitellut lopetusajankohdat ovat 2004, 2005 ja 2007. Muissa maissa (Belgia, Kreikka, Luxemburg) analogisista järjestelmistä on jo luovuttu tai ne eivät käytä kyseisiä taajuuksia.

Kolmannen sukupolven toimilupajärjestelmät on perustettava 1.1.2000 mennessä, jotta palvelut voidaan aloittaa 1.1.2002 mennessä // Kolmannen sukupolven matkaviestintäverkkojen toimilupamenettelyt ovat nyt hyvässä vauhdissa koko yhteisössä. 16. lokakuuta 2000 kolmannen sukupolven toimilupia oli annettu viidessä jäsenvaltiossa (Saksa, Espanja, Alankomaat, Suomi, Yhdistynyt kuningaskunta) ja viidessä muussa (Belgia, Italia, Itävalta, Portugali, Ruotsi) menettelyt oli määrä saada päätökseen vuoden 2000 loppuun mennessä. Näistä Italian, Itävallan ja Ruotsin menettelyt olivat edistyneet pitkälle.

// UMTS-päätöksessä vaadittiin jäsenvaltioita perustamaan valtuutusmenettelyt kolmannen sukupolven verkkoja varten viimeistään 1. Tammikuuta 2000, jotta kolmannen sukupolven palvelujen koordinoitu ja vähittäinen käyttöönotto voitaisiin varmistaa niiden alueella 1. Tammikuuta 2002 mennessä. Se, ovatko toimiluvan saaneet kolmannen sukupolven operaattorit valmiita aloittamaan toimintansa 1. Tammikuuta 2002 mennessä UMTS-päätöksessä edellytetyllä tavalla, on avoin kysymys erityisesti niissä maissa, joissa toimilupia ei myönnetä kuin vuonna 2001 (Tanska, Kreikka, Ranska, Irlanti, Luxemburg).

// Jäsenvaltioiden valitsemat menettelytavat kolmannen sukupolven toimilupien myöntämiseksi vaihtelevat tasaisesti vertailevan valintaprosessin ("kauneuskilpailun") ja huutokauppamenettelyn välillä, ja joissakin jäsenvaltioissa on valittu näiden yhdistelmä, kaksivaiheinen menettely, jossa on elementtejä kummastakin. Huutokaupan valinneita jäsenvaltioita on seitsemän (Belgia, Tanska, Saksa, Italia, Alankomaat, Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta), ja loput ovat valinneet kauneuskilpailun (Espanja, Irlanti, Luxemburg, Ranska, Portugali, Suomi, Ruotsi). Poikkeuksen muodostaa Kreikka, jossa asiaa vielä käsitellään.

// EU:n nykyinen sääntelykehys, erityisesti toimiluvista ja matkaviestintäpalveluista annetut direktiivit, antaa jäsenvaltioiden itse päättää, miten ne jakavat kolmannen sukupolven verkoille rajallisesti saatavilla olevia taajuuksia. Päätöksissä on kuitenkin noudatettava direktiivissä säädettyjä puolueettomuus-, syrjimättömyys-, suhteellisuus- ja avoimuusperiaatteita. Lisäksi jäsenvaltioilla on oikeus periä maksuja niukkojen resurssien käytöstä edellyttäen, että maksut heijastavat tarvetta varmistaa resurssien optimaalinen käyttö, ne ovat syrjimättömiä ja niissä otetaan huomioon tarve edistää innovatiivisten palvelujen ja kilpailun kehittämistä. Jos nämä edellytykset täyttyvät, kauneuskilpailut ja huutokaupat voivat olla yhteisön oikeuden mukaisia.

// Tähän mennessä toteutetuissa huutokaupoissa saavutettujen hintojen taso, erityisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Saksassa, sekä käytettyjen menetelmien erilaisuus ovat herättäneet voimakasta keskustelua koko EU:ssa, ja jotkin operaattorit ovat valittaneet, että tapa, jolla toimilupia on myönnetty tietyissä jäsenvaltioissa, on yhteisön oikeuden vastainen.

// Useimmissa jäsenvaltioissa kolmannen sukupolven toimilupien määrä ylittää nykyisen toisen sukupolven toimilupien määrän ainakin yhdellä, eli kansallisille markkinoille ainakin yksi uusi tulokas. Näin ei kuitenkaan tapahdu Alankomaissa, joissa oli jo viisi toisen sukupolven toimilupaa. Kolmannen sukupolven toimilupien määrä on päättämättä vielä Tanskassa ja Kreikassa.

Kolmannen sukupolven verkkovierailua on kannustettava [10]

[10] Kilpailuoikeuden mukaisesti.

// Useimmissa jäsenvaltioissa suunnitellaan mahdollisuutta tehdä kolmannen ja toisen sukupolven verkkojen väliset kansalliset verkkovierailut pakollisiksi, jotta helpotettaisiin sellaisten kolmannen sukupolven operaattoreiden kilpailua, joilla ei ole toisen sukupolven verkkoa samalla alueella. Saksa ja Alankomaat eivät ole säätäneet tästä vaan jättäneet asian kaupallisten neuvottelujen ratkaistavaksi. Kreikassa, Irlannissa ja Luxemburgissa asiaa vielä pohditaan.

// Useimmat näistä kansallista verkkovierailua koskevista velvoitteista ovat ajallisesti rajallisia ja ne heijastavat kolmannen sukupolven verkkojen odotettua käyttöönottoaikaa. Niitä sovelletaan yleensä ainoastaan kansalliseen verkkovierailuun kolmannen ja toisen sukupolven verkkojen välillä eikä toisen sukupolven verkkojen kesken. Tanskan ja Italian lainsäädännössä kuitenkin vaaditaan kansallista verkkovierailua toisen sukupolven verkkojen välillä tietyissä olosuhteissa, ja Ruotsissa uusi tulokas, jolla on yhdistetty toisen ja kolmannen sukupolven toimilupa, saisi myös kansalliset verkkovierailuoikeudet.

Hinnat

Käyttäjät maksavat kiinteän verkon puhelinpalveluista yhä vähemmän, riippumatta puhelun kestosta ja soittoajankohdasta. Elokuusta 1999 elokuuhun 2000 vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamien kotimaanpuhelujen (paikallis- ja kaukopuhelut) keskimääräiset kuukausikustannukset alenivat 4,6 prosenttia yksityishenkilöiden osalta ja 10,5 prosenttia yritysten osalta. Tämä viittaa siihen, että yrityskäyttäjät ovat hintojen osalta hyötyneet vapauttamisesta enemmän kuin yksityisasiakkaat, koska uudet tulokkaat kohdistavat toimintansa tyypillisesti kannattavimpiin markkinoihin alentaen niiden hintoja.

Hintojen tasapainottamisen rajoitukset on poistettava // Tiedot osoittavat, että hinnat ovat jossain määrin tasapainottuneet jäsenvaltioissa, eli ulkomaan- ja kaukopuhelujen hinnat ovat laskeneet ja paikallispuhelujen ja vuokrayhteyksien hinnat kallistuneet. Sekä 3 minuutin että 10 minuutin kaukopuhelujen hinta laski noin 39 % 1997-2000. Samana aikana ulkomaanpuhelujen keskihinta aleni 32 prosenttia yksityishenkilöiden osalta ja 34 prosenttia yritysten osalta. Ulkomaanpuhelujen keskihinnan putoaminen näyttää olevan samansuuntaista kummassakin käyttäjäryhmässä. Paikallispuhelujen keskihinta nousi 15 % kolmen minuutin puheluissa ja 7,5 % kymmenen minuutin puheluissa 1997-2000. Kolmen minuutin puhelujen voimakas hintojen nousu johtuu laskutusjärjestelmien muutoksista ja hintojen tasapainottamisesta. Suuntaus kohti kustannuslähtöisiä hintoja on johtanut pienempiin vaihteluihin loppukäyttäjien hinnoissa eri maiden kesken.

// Hinnat ovat yleensä alhaisemmat niissä maissa, jotka avasivat markkinat kilpailulle aikaisemmin tai joissa on enemmän operaattoreita asukasta kohti.

Merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden hintojen on oltava kustannuslähtöisiä ja eriytettyjä // Noin kaksi kolmannesta jäsenvaltioista katsoo, että hintojen tasapainottaminen ei ole vielä täydellistä (ks. liitteen 1 taulukko), vaikkakin monien mielestä melko lähellä sitä. Silti tietyissä jäsenvaltioissa on esitetty epäilyjä sen suhteen, onko hintojen asteittainen tasapainottaminen saatu päätökseen. Lisäksi useat vakiintuneet operaattorit valittavat, että liittymäalijäämiä esiintyy vielä ja/tai että yhteyksien vuokrahinnat eivät kata niiden kustannuksia (Belgia, Espanja, Ranska, Saksa, Irlanti, Italia, Luxemburg, Ruotsi). Liittymäalijäämien kompensointijärjestelmiä ei kuitenkaan ole vielä käytössä.

// Muissa jäsenvaltioissa (lähinnä niissä, jotka olivat jo vapauttaneet palvelut ennen 1. Tammikuuta 1998), tämä ei tunnu olevan suuri riidanaihe riippumatta siitä, noudatetaanko hinnoissa käytännössä kustannuslähtöisyyden periaatetta. Kreikka on myöntänyt lisäaikaa kilpailun täydelliselle vapauttamiselle eikä sen tarvitse toteuttaa hintojen tasapainottamista ennen kuin vuoden 2000 lopussa. Komissio on todennut tilaajayhteyksien eriyttämistä koskevassa tiedonannossaan, että liian pienten marginaalien vaara on suurimmillaan silloin, kun vakiintuneen operaattorin hintoja ei vielä ole vielä täysin tasapainotettu kustannuslähtöisiksi.

// Joissakin jäsenvaltioissa uudet tulokkaat ovat ilmaisseet huolensa vähittäishintojen ja yhteenliittämismaksujen välisestä marginaalista ja mahdollisesta hintapainostuksesta (Ranska, Belgia, Alankomaat - kahdessa jälkimmäisessä hinta-alueiden määrittelytavan seurauksena) tai vakiintuneiden operaattoreiden tarjoamista alennuksista (Espanja, Italia, Itävalta) tai puheensiirto- ja kehittyneempien palvelujen tarjousten niputtamisesta ja kaukopuhelujen hinnan alennusten yhdistämiseen yhteysvuokraan (Saksa). Yhdistyneessä kuningaskunnassa on epäilty hintapainostuksen liittyvän hintakattojärjestelmään.

Yleispalveluun liittyvät hintarajoitukset ovat sallittuja // Yleisten puhelupalvelujen loppukäyttäjähintoja säännellään vielä lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Suomessa operaattorit asettavat hinnat vapaasti, mutta merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden on taattava paikallispuhelujen kustannuslähtöisyys. Luxemburgissa operaattorit asettavat hinnat vapaasti ilman kansallisten sääntelyviranomaisten harjoittamaa valvontaa. Yhdeksässä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Irlanti, Italia, Alankomaat, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta) on hintakattojärjestelmä, jolla varmistetaan puhelinpalvelujen kohtuuhintaisuus, parannetaan vakiintuneiden operaattoreiden tehokkuutta ja joissain tapauksissa lisätään liittymätuloja. Muissa jäsenvaltioissa (Kreikka, Ranska, Saksa, Italia, Alankomaat, Itävalta, Portugali) viranomaiset antavat vakiintuneiden operaattoreiden hinnoille ennakkohyväksynnän; joissakin tapauksissa tällainen järjestelmä on yhdistetty hintakattoon. Kilpailun lisääntyessä vakiintuneet operaattorit ovat alkaneet vaatia, että vähittäishintojen sääntelyä tulisi vähentää ja/tai hintakattoja poistaa (Tanska, Ranska, Italia, Saksa, Alankomaat, Ruotsi). Tätä harkitaan parhaillaan joissakin jäsenvaltioissa (Saksa, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Vakiintuneilla operaattoreilla on taipumus vastata lisääntyvään kilpailupaineeseen luopumalla keskihinnoista tiettyjen asiakasryhmien palvelujen osalta (esimerkiksi tarjoamalla erikoisalennuksia) tai luopumalla keskihinnoista kilpailulle alttiimpien palvelujen osalta.

// Useimmissa jäsenvaltioissa edellytetään, että kiinteän puhelinverkon ilmoitetut operaattorit antavat julkisen etukäteisilmoituksen hintojen muutoksista. Vaaditun ilmoitusajan pituudesta päättää kansallinen sääntelyviranomainen, ja se vaihtelee huomattavasti EU:ssa. Ranskassa on arvosteltu hintojen hyväksymiseen liittyvien menettelyjen avoimuutta.

Liitteessä 3 olevassa taulukossa on kuvaus yleisen kiinteän verkon puhelinliikenteen loppukäyttäjähintojen sääntelystä jäsenvaltioissa, mukaan luettuna tasapainottamisaste.

Kustannuslaskenta

Viidennessä raportissa yksilöitiin kustannuslaskenta yhdeksi tärkeimmistä alueista, joilla vaaditaan toimia. Yhteisön oikeuden mukaan kansalliset sääntelyviranomaiset vastaavat sen varmistamisesta, että operaattoreiden kustannuslaskentajärjestelmät ovat EU:n direktiivien mukaisia. Yhteisön oikeudessa tämä vastuu jätetään nimenomaan kansallisille sääntelyviranomaisille ja edellytetään, että vaatimustenmukaisuuden varmistaa alaan erikoistunut elin, esimerkiksi riippumaton tilintarkastustoimisto. Komission tehtävä on varmistaa, että kansallisella tasolla on otettu käyttöön tarvittavat järjestelmät, joilla voidaan varmistaa kustannuslaskentajärjestelmien vaatimustenmukaisuus ja käytännön toteutus.

Hinnoitteluperiaatteiden taustalla laskentajärjestelmät, jotka sopivat kyseessä olevien palvelujen kustannusten laskentaan

Kirjanpidon on oltava erillinen, jotta voidaan varmistaa merkittävässä markkina-asemassa olevien operaattoreiden yhteenliittämisen tarjonnan avoimuus // Sekä operaattorien kirjanpidon seurannassa että erityisten kansallisten toteuttamistoimenpiteiden määrittelyssä on edistytty jonkin verran. Siirtyminen useimpien vakiintuneiden operaattoreiden nykyisistä, monopoliympäristössä kehitetyistä järjestelmistä kilpailumarkkinoiden mukaisiin malleihin näyttää kuitenkin olevan hidasta ja vaikeaa, vaikka joissakin jäsenvaltioissa on määrä aloittaa uusien, nykykustannuksiin perustuvien kustannuslaskentajärjestelmien toteuttaminen tammikuussa 2001. Tämän myönteisen kehityksen vastapainoksi kaikissa muissa jäsenvaltioissa paitsi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ongelmana on edelleen sellaisten tehokkaiden kustannuslaskentajärjestelmien toteuttaminen, jotka soveltuvat kustannuslähtöisyys- ja avoimuusperiaatteiden noudattamisen varmistamiseen sekä kustannuslaskennan asianmukaisen eriyttämisen varmistamiseen siten, että kaikki tulo- ja menoerät voidaan yksilöidä.

// Joissakin maissa asia on melko kriittinen, mahdollisesti siksi, että asiaan liittyviä säännöksiä ei ole kunnolla siirretty kansalliseen lainsäädäntöön. Neljässä maassa (Kreikka, Luxemburg, Itävalta, Suomi) vaatimustenmukaisuuden varmistamista ei ole toteutettu kummallakaan yhteisön oikeudessa määritellyllä alalla, ts. Puhelintoiminnassa ja yhteenliittämisessä (ks. Liitteen 1 taulukko). Suomessa viranomaiset katsovat, että ulkomaanpuhelu- ja kaukopuhelumarkkinoilla vallitsee todellinen kilpailu, minkä vuoksi kustannuslähtöisyysvelvoitetta voidaan näillä alueilla lieventää [11], samoin kuin velvoitetta järjestelmällisesti varmistaa kustannuslaskentajärjestelmien vaatimustenmukaisuus. Kaikissa muissa jäsenvaltioissa järjestelmät on varmennettu. Neljässä jäsenvaltiossa (Belgia, Tanska, Ranska, Italia) vaatimustenmukaisuudesta ei nähtävästi ole kuitenkaan annettu julkista ilmoitusta (eikä tietenkään myös edellä mainituissa neljässä valtiossa, joissa vaatimustenmukaisuutta ei ole varmistettu).

[11] Direktiivin 98/10/EY 17 artiklan 6 kohdan (tariffiperiaatteet) ja 18 artiklan 1 kohdan (kustannuslaskenta) perusteella.

// Kiinteiden yhteyksien osalta lähes kaikissa jäsenvaltioissa on epäilty sitä, ovatko vastaavat organisaatiot ottaneet käyttöön kustannuslaskentajärjestelmän, jossa kustannuslähtöisyys- ja avoimuusperiaatteet toteutuvat, ja ylläpitävätkö kansalliset sääntelyviranomaiset saatavilla riittävän tarkkoja tietoja ilmoitettujen operaattoreiden soveltamista kustannuslaskentajärjestelmistä. Yhdessä tapauksessa (Suomi) viranomaiset ovat päättäneet olla soveltamatta kustannuslähtöisyys- ja kustannuslaskentavaatimusta kiinteisiin yhteyksiin, koska ne katsovat, että markkinoilla vallitsee kilpailu [12].

[12] Direktiivin 92/44/ETY 10 artiklan 4 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna, perusteella.

// Uudet tulokkaat ovat useassa jäsenvaltiossa arvostelleet kustannuslaskentajärjestelmien avoimuutta ja sellaisten tietojen puutteellista julkaisemista, joiden avulla markkinatoimijat voivat varmistaa, että hinnat on laskettu oikeudenmukaisesti ja asiallisesti. Sääntelykehyksessä edellytetään sellaista kustannuslaskentajärjestelmien julkista kuvausta, josta käyvät ilmi vähintään kustannusten kohdentamissäännöt ja pääluokat. Tältä osin vain muutamassa jäsenvaltiossa (Ranska, Italia, Luxemburg, Suomi) ei säädetä kolmannen osapuolen oikeudesta saada käyttöönsä tietoja kustannuslaskennasta. Useissa muissa tapauksissa tietojen saantia on rajoitettu luottamuksellisuussyistä tai niitä on saatavana tietyn tasoisina koosteina ja/tai yleiskertomuksissa.

// Sääntelykehyksessä ei määritellä mitään erityistä kustannuslaskentajärjestelmää. Komissio suositteli, että kansalliset sääntelyviranomaiset [13] asettavat vakiintuneille operaattoreille määräajat uusien, nykykustannuksiin ja toimintojen kohdentamiseen perustuvien kustannuslaskentajärjestelmien toteuttamiselle. Neljä jäsenvaltiota on toteuttanut tällaisen järjestelmän (Saksa, Alankomaat, Itävalta, Yhdistynyt kuningaskunta), ja useat muut ovat asettaneet määräajan kirjanpitojärjestelmien muuttamiselle (Belgia, Tanska, Kreikka, Espanja, Irlanti, Italia). Viidessä jäsenvaltiossa tällaista määräaikaa ei ole vielä asetettu (Ranska, Luxemburg, Portugali, Suomi, Ruotsi).

[13] Komission suositus, 8. tammikuuta 1998, EYVL L 73, s. 42.

// Komissio [14] on lisäksi yhteenliittämisen hinnoittelun osalta suositellut ns. LRAIC-mallin käyttöä. Tällaista menetelmää käytetään tällä hetkellä vain kahdessa jäsenvaltiossa (Saksa, Yhdistynyt kuningaskunta). Tämä lähestymistapa on kuitenkin saamassa lisää jalansijaa.

[14] Komission suositus 8. tammikuuta 1998 ja komission suositus 8. huhtikuuta 1998, EYVL L 141, 13.5.1998, s. 6. Direktiivin 97/33/EY johdanto-osan 10 kappaleen mukaan "avointen ja kilpailulle avointen markkinoiden nopeaa kehittymistä edistävät sellaiset yhteenliittämismaksut, jotka perustuvat hintatasoon, joka on läheisesti sidoksissa yhteenliittämisen tarjoamiseen pitkällä aikavälillä liittyviin lisäkustannuksiin".

// Jotkin jäsenvaltiot ovat kehittäneet aktiivisesti omia järjestelmiään, ja kansalliset sääntelyviranomaiset ovat suunnitelleet erityisiä sääntöjä ja suuntaviivoja käytettäville kustannuslaskentajärjestelmille. Tältä osin on siis edistytty. Joissakin tapauksissa kansalliset sääntelyviranomaiset ovat laatineet erityisiä suuntaviivoja sellaisten matkaviestintäoperaattoreiden kustannuslaskentaa varten, joiden on ilmoitettu olevan merkittävässä markkina-asemassa

Kiinteät yhteydet

Komissio on jatkuvasti korostanut, kuinka tärkeää on kiinteiden yhteyksien nopea saatavuus kustannuslähtöisin hinnoin, eikä vähiten edullisten Internet-yhteyksien tarjontaa varten. Tähän liittyen komissio on antanut suosituksen [15] kiinteiden yhteyksien hinnoittelusta ja käynnistänyt tutkimuksen ETY-asetuksen N:o 17, vuodelta 1962, 12 artiklan perusteella.

[15] Komission suositus, annettu 24. marraskuuta 1999, C(1999)3863.

Vakiohintojen (alentamattomien) osalta taso on laskenut huomattavasti elokuusta 1997 eli infrastruktuurin vapauttamisen jälkeen. Hintojen alennukset ovat kuitenkin olleet vähäisempiä segmenteissä, joissa vakiintuneiden operaattoreiden infrastruktuurille on vähän tai ei lainkaan vaihtoehtoja, erityisesti kahden kilometrin lyhyissä yhteyksissä. Kokonaiskuva tältä ajalta on seuraava:

-64 kbit/s kotimaiset kiinteät yhteydet: noin 20-25 % alentuminen 50 kilometrin ja 200 kilometrin yhteyksissä; noin 15 % alentuminen 2 kilometrin yhteyksissä

-2 Mbit/s kotimaiset kiinteät yhteydet: noin 30 % alentuminen 50 kilometrin ja 200 kilometrin yhteyksissä; noin 20 % alentuminen 2 kilometrin yhteyksissä

-64 kbit/s kansainväliset kiinteät yhteydet: 25-27 % alentuminen lähimpien ja kaukaisimpien EU-maiden yhteyksissä; 33 % alentuminen Yhdysvaltain yhteyksissä

-2 Mbit/s kansainväliset kiinteät yhteydet: 25 % alentuminen lähimpien ja lähes 35 % alentuminen kaukaisimpien EU-maiden yhteyksissä; yli 30 % alentuminen Yhdysvaltain yhteyksissä. Nämä muutokset tuovat kaukaisimpiin EU-maiden johtavien yhteyksien keskihinnat samalla tasolle Yhdysvaltain hintojen kanssa.

Kotimaisten ja kansainvälisten yhteyksien hinnat vaihtelevat merkittävästi jäsenvaltioiden välillä. Tämä koskee erityisesti kotimaisia 2 Mbit/s yhteyksiä, joissa hinta vaihtelee EU:n keskiarvon kolmanneksesta kaksinkertaiseen hintaan suhteessa EU:n keskiarvoon. Komissio pitää epätodennäköisenä, että tällaisten vaihtelujen taustalla olisi todellisia eroja yhteyksien tarjoamiskustannuksissa.

Suhde kansainvälisten ja kotimaisten kiinteiden yhteyksien vuotuisten vuokrien välillä on pysynyt korkeana valtaosassa jäsenvaltioista. Kotimaisten kaukopuheluyhteyksien ja lähimpään EU-maahan johtavien kansainvälisten yhteyksien taustakustannusten ei komission näkemyksen mukaan pitäisi olla kovin erilaisia. Todellisuudessa lähimpään EU:n jäsenvaltioon johtavien kansainvälisten 2 Mbit/s puoliyhteyksien vuokra on keskimäärin kolminkertainen 200 km:n kotimaisten kiinteiden yhteyksien hintaan nähden. Kotimaiset kiinteä yhteydet ovat kuitenkin EU:ssa merkittävästi halvempia kuin Japanissa (NTT). Yhdysvaltoihin verrattuna lyhyet 64 kbit/s yhteydet ja 2 Mbit/s yhteydet ovat EU:ssa yleisesti kalliimpia, kun taas pitkät yhteydet ovat keskimäärin halvempia.

Kaikki nämä tiedot perustuvat vakiohintoihin; varsinaisiin käyttäjiltä perittäviin hintoihin sovelletaan runsaasti erilaisia alennuksia, jotka kotimaisten yhteyksien osalta voivat tarkoittaa joka 35 % alennusta julkaistuun hintaan verrattuna. Lisäksi sovelletaan usein tapauskohtaisia hintoja.

Nopeiden yhteyksien osalta yhä useampi vakiintunut operaattori julkaisee niihin liittyvien palvelujen hintoja, erityisesti 34 Mbit/s yhteyksiä varten, joita tarjotaan nyt kahdessa kolmasosassa jäsenvaltioista. Julkisia hintatietoja on rajallisemmin saatavana kotimaisista 155 Mbit/s kiinteistä yhteyksistä ja kansainvälisistä 34 Mbit/s yhteyksistä (vakiintuneita operaattoreita 7-9 jäsenvaltiossa) ja erittäin rajallisesti (vakiintuneita operaattoreita vain 2-3 jäsenvaltiossa) kansainvälisistä 155 Mbit/s yhteyksistä. Viime vuodesta kotimaisten 34 Mbit/s kiinteiden yhteyksien hinnat ovat laskeneet 10-15 % etäisyydestä riippuen.

Hintakehitys antaa aihetta optimismiin, vaikka hintojen alenemisen tahti on hidastunut viime vuodesta, mutta monessa maassa on alkanut ilmetä ongelmia kohtuullisten toimitusaikojen suhteen erityisesti 2 Mbit/s ja 64 kbit/s tilaajayhteyksien suhteen. Uusien tulokkaiden mukaan syitä ovat mm. vakiintuneiden operaattoreiden sanelemat epäsymmetriset sopimukset ja sääntelyviranomaisten puuttuva toimivalta pakotteiden asettamiseen. Monissa tapauksissa vakiintuneen operaattorin omien toimintojen ja uusien tulokkaiden kohtelu vaikuttaa tasavertaiselta, mutta tosiasiassa vakiintuneet operaattorit yleensä voittavat uusia asiakkaita uusilta tulokkailta. Yksi tulokas on arvioinut välittömiksi tappioikseen miljoona euroa kahdessa jäsenvaltiossa ja 8-9 miljoonaa euroa koko Euroopassa. Johdannaisvaikutusten arvellaan olevan moninkertaisia.

Muita ongelmia uusille tulokkaille monissa maissa tuottaa se, että vakiintuneet operaattorit eivät tee palveluntasositoumuksia tai että tällaisten sitoumusten sääntelytuki on puutteellinen siellä, missä niitä tehdään. Lisäksi uusien tulokkaiden ongelmana ainakin yhdessä jäsenvaltiossa on se, että jos ne eivät itse ota toimitusta ajoissa vastaan, ne joutuvat jonotuslistan loppuun.

Numerointi

Uudet operaattoritulokkaat pitävät täydellisesti toteutettua operaattorin valintaa, operaattorin ennaltavalintaa ja numeron siirrettävyyttä ehdottomina edellytyksinä markkinoiden täydelliselle vapauttamiselle. Varsinkin operaattorin ennaltavalinta tarjoaa uusille tulokkaille helpoimman yhteyden loppukäyttäjiin puheensiirtopalvelujen tarjoamiseksi. Tässä yhteydessä on keskeistä, että kansallinen lainsäädäntö sallii uusien tulokkaiden tarjota täyttä valikoimaa ennakkovalintapalveluja erityisesti paikallis-, kauko- ja ulkomaanpuheluissa ja puheluissa matkapuhelinverkkoihin. Vakiintuneiden operaattoreiden ei kuuluisi päättää, onko jokin tietty palvelu todennäköisesti taloudellisesti houkutteleva uusille tulokkaille, joiden on voitava tarjota asiakkailleen koko palveluvalikoimaansa.

Näiden palvelujen tärkeydestä kertoo se, että useimmat niistä viidestä jäsenvaltiosta, jotka lykkäsivät televiestintämarkkinoiden täydellistä vapauttamista eri pituisin ajoin ja joilla siten oli mahdollisuus lykätä operaattorin ennaltavalintaan ja numeron siirrettävyyteen liittyviä velvoitteitaan, ovat päättäneet toteuttaa ne ennen asetettuja määräaikoja (Espanja, Irlanti, Portugali).

Operaattorin valinta 1.1.1998 mennessä // Puhelukohtainen operaattorin valinta on saatavana kaukopuheluihin ja ulkomaanpuheluihin kaikissa jäsenvaltioissa Kreikkaa lukuun [16] ottamatta. Operaattorin valinta matkaviestintäverkkoihin suuntautuvissa puheluissa on toteutettu kaikissa jäsenvaltioissa, paitsi Suomessa, ja paikallispuheluissa seitsemässä jäsenvaltiossa (Tanska, Irlanti, Italia, Alankomaat, Itävalta, Ruotsi, Yhdistynyt kuningaskunta). Niiden seitsemän maan osalta, joissa ei vielä ole operaattorin valintaa paikallispuheluissa, Belgia ja Espanja aikovat ottaa sen käyttöön marraskuussa 2000 ja Portugali 1. tammikuuta 2001.

[16] Kreikan on määrä toteuttaa täydellinen vapauttaminen 1. tammikuuta 2001.

Operaattorin ennaltavalinta kaikkiin puheluihin 1.1.2000 mennessä // Operaattorin ennaltavalinta on saatavana kaukopuheluihin ja ulkomaanpuheluihin lähes kaikissa jäsenvaltioissa. Operaattorin ennaltavalinta matkapuhelinverkkoihin suuntautuvissa puheluissa on saatavana kymmenessä jäsenvaltiossa (Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Ruotsi). Belgiassa se on määrä toteuttaa vuoden 2000 lopussa. Operaattorin ennaltavalinta paikallispuheluissa on saatavana kolmessa jäsenvaltiossa (Tanska, Irlanti, Italia) ja kolmessa muussa (Alankomaat, Itävalta, Ruotsi), jos valitaan suuntanumero. Niistä maista, joissa palvelua ei vielä ole, Belgia ja Espanja aikovat toteuttaa sen marraskuussa 2000.

// Automaattivalitsimet ovat käytössä Portugalissa (kotimaanpuheluissa) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

// Kansallisten sääntelyviranomaisten asettamat toimitusajat asiakkaille vaihtelevat suuresti. Seitsemässä jäsenvaltiossa ei ole määräaikoja, kun taas Ranskassa kansallinen sääntelyviranomainen on asettanut enimmäistoimitusajaksi 72 tuntia.

Operaattorin ennaltavalinnassa tarvittavan yhteenliittämisen hinnoittelun on oltava kustannuslähtöistä; kuluttajilta veloitettavat maksut eivät saa vähentää operaattorin ennaltavalinnan kiinnostavuutta // Kansalliset sääntelyviranomaiset valvovat operaattorin ennaltavalinnan yhteenliittämismaksuja samalla tavalla kuin kaikkia muitakin yhteenliittämismaksuja, ja niitä käsitellään kohdassa "kustannuslaskenta".

Kiinteän verkon numeroiden siirrettävyys 1.1.2000 mennessä // Maantieteellisten numeroiden siirrettävyys on saatavissa kaikissa jäsenvaltioissa Kreikkaa, Irlantia ja Portugalia lukuun ottamatta, jotka ovat kaikki lykänneet markkinoiden täydellistä vapauttamista ja siten numeron siirrettävyyttä. Irlanti on asettanut määräpäiväkseen 30. marraskuuta 2000 ja Portugali 30. kesäkuuta 2001.

Ei-maantieteellisten numeroiden siirrettävyys on saatavana yhdessätoista jäsenvaltiossa. Sitä ei ole Kreikassa (lykkäämisen vuoksi), Ranskassa eikä Luxemburgissa. Portugalissa sen suunniteltu käyttöönottoaika on 30. kesäkuuta 2001.

// Kansallisten sääntelyviranomaisten asettamat toimitusajat asiakkaille vaihtelevat. Seitsemässä jäsenvaltiossa ei ole määräaikoja, kun taas Itävallassa kansallinen sääntelyviranomainen on asettanut enimmäistoimitusajaksi 3-7 päivää.

// Numeron siirrettävyyden laskuttaminen vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioissa. Loppukäyttäjiltä ei veloiteta maksuja Belgiassa, Saksassa, Ranskassa, Irlannissa, Italiassa, Luxemburgissa ja Ruotsissa. Osa kustannuksista voidaan veloittaa loppukäyttäjiltä Tanskassa, Alankomaissa, Itävallassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Espanjassa ei ole tehty päätöstä laskuttamisperiaatteesta.

Numerointisuunnitelmat julkaistaviksi // Kaikissa jäsenvaltioissa on numerointisuunnitelmat lukuun ottamatta Kreikkaa. Numeroiden hallinnointiin liittyviä ongelmia on ilmoitettu ilmenneen vain Kreikassa ja Italiassa. Kreikassa numeroiden hallinnointi kuuluu telelain perusteella kansalliselle sääntelyviranomaiselle, mutta käytännössä kaikki maantieteelliset ja ei-maantieteelliset numerot annetaan edelleen vakiintuneen operaattorin käyttöön. Kreikan kansallisen sääntelyviranomaisen mukaan tilanne pysyy samana lykkäämisajanjakson loppuun saakka 31. Joulukuuta 2000; vakiintuneen operaattorin mukaan kaikki numeropyynnöt on tähän saakka täytetty. Italiassa numerointitietokantaa hallinnoi operaattoreiden mukaan edelleenkin vakiintuneen operaattorin tytäryhtiö, vaikka itse numeroiden antamisesta vastaa ministeriö kansallisen sääntelyviranomaisen kautta. Kansallisen sääntelyviranomaisen mukaan tietokannan siirto on suunnitteilla.

Yleiseurooppalainen hätänumero 112 // Hätänumero 112 on käytössä kaikissa jäsenvaltioissa; sen käytöstä ei ole ilmoitettu ongelmia.

// Vuoden 1999 uudelleentarkastelua koskevassa tiedonannossaan [17] komissio katsoo, että kiinteän ja matkaviestintäverkon operaattoreiden tulisi antaa maantieteellisiä sijaintitietoja pelastusviranomaisille hätäpuhelujen yhteydessä. Komissio ehdottaa, että sijaintitiedot asetettaisiin pelastusviranomaisten käyttöön 1. Tammikuuta 2003 mennessä. Lisäksi eEurope-aloitteessa korostetaan, että kaikilla Euroopassa liikkuvilla tulisi olla 112-hätänumeron kautta käytettävissään täydet hätäpalvelut usealla kielellä ja niin, että hätänumeroon soitettu puhelu voidaan paikantaa. Alan teollisuus tutkii parhaillaan tarvittavia teknisiä ratkaisuja.

[17] KOM(1999) 539.

Asennusoikeudet

Monet viidennessä raportissa ilmoitetut ongelmat ovat vielä ratkaisematta: markkinoille pääsy viivästyy monessa jäsenvaltiossa sen takia, että asennusoikeuksia myöntäviä viranomaisia on niin paljon, varsinkin paikallistasolla. Operaattorit kokevat entistä ongelmallisemmaksi vaatimukset, jotka koskevat antennien sijoittamista kaupunkisuunnitteluun, ympäristöön ja kansanterveyteen liittyvien sääntöjen mukaisesti. Tämän suhteen jäsenvaltioiden tulisi ympäristö- ja terveydensuojelutoimia suunnitellessaan ottaa huomioon EU-suositukset, jotta vältettäisiin matkaviestintäverkkojen käyttöönottoon liittyvät markkinavääristymät.

Asennusoikeudet on myönnettävä syrjimättömin ehdoin // Viime raportin jälkeen vain yhdessä maassa (Luxemburg) on enää varmistamatta syrjimättömyysperiaatteen noudattaminen viranomaisten myöntäessä asennusoikeuksia valtion mailla. Vain vakiintuneella operaattorilla on oikeus asentaa kaapeleita. Toisessa maassa (Kreikka) vakiintuneella operaattorilla on ilmoitusten mukaan laajemmat asennusoikeudet valtion maihin kuin uusilla tulokkailla.

// Asennusoikeuksien myöntämisen hitaus on edelleen ongelma kuudessa maassa (Belgia, Kreikka, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta). Syyt ovat samat kuin viidennessä raportissa ilmoitetut: kunnat asettavat kohtuuttomia vaatimuksia koskien yhteiskaivamista, yhteiskäyttöä ja yleisten teiden uudelleen avaamista; sovellettavat säännöt ovat epäselvät erityisesti paikallisella tasolla ja koordinointi asennusoikeuden myöntämiseen liittyvien julkisten palvelujen kanssa on hankalaa. Yhdessä maassa uusille tulokkaille ei ole myönnetty asennusoikeuksia vielä ollenkaan (Luxemburg). Kahdessa mainituista maista tutkitaan parhaillaan keinoja tilanteen parantamiseksi (Espanja, Luxemburg).

// Maksut ovat ongelma neljässä maassa (Belgia, Italia, Irlanti, Alankomaat). Osittain tämä johtuu kuntien noudattamien menetelmien moninaisuudesta (Italia, Irlanti) tai oikeudellisen kehyksen epäjohdonmukaisesta soveltamisesta (Belgia). Tämä on johtanut hyvin vaihtelevaan laskuttamiseen; Alankomaissa operaattoreille ei ole aina selvää, peritäänkö antennin asentamisesta paikallinen lisämaksu.

// Kunnat tai alueet käyttävät toimivaltaa antennien asentamiseen ja/tai laitteistojen yhteiskäyttöön liittyvissä asioissa kahdeksassa maassa (Belgia, Tanska, Ranska, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Ruotsi). Viidestä maasta (Belgia, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta) on saatu ilmoituksia ongelmien lisääntymisestä kunnallisella tasolla. Kolmessa maassa (Italia, Luxemburg, Alankomaat) tutkitaan parhaillaan keinoja tilanteen parantamiseksi. Erityisesti pyritään koordinoimaan antennien asentamista 3G-verkkojen käyttöönottoa silmällä pitäen.

// Toisen sukupolven matkaviestintäoperaattorit näyttävät jakavan mastoja ja antenneja valtaosassa maista (Belgia, Tanska, Saksa, Espanja, Ranska, Italia, Luxemburg, Alankomaat, Itävalta, Portugali, Suomi, Ruotsi) eivätkä ole ilmoittaneet tähän liittyvistä ongelmista. Useimmissa näistä maista mastojen yhteiskäytön ehdot määräytyvät kaupallisissa neuvotteluissa lukuun ottamatta yhtä (Alankomaat), jossa ehdot asettaa kansallinen sääntelyviranomainen, ja toista (Italia), jossa kahden ensimmäisen matkaviestintäoperaattorin on asetettava laitteistot ja antennit yhteiskäyttöön kustannuslähtöisin hinnoin. Kasvavaa huolta ovat kuitenkin herättäneet mahdolliset uudet vaatimukset rajoittaa suuren yleisön altistumista elektromagneettiselle säteilylle enemmän kuin EY:n suosituksissa edellytetään.

// Kaapelikanavien yhteiskäyttöä tarjotaan ilmoitusten perusteella seitsemässä maassa (Saksa, Espanja, Ranska, Irlanti, Itävalta, Portugali, Suomi); muista maista ei ollut saatavilla tietoa.

// Merikaapeleiden liityntäkohtien käyttöoikeuksien osalta selkeän sääntelykehyksen puute on edelleen ongelma yhdessä maassa (Kreikka). Toisessa maassa (Portugali) uudet tulokkaat valittavat, että merikaapeliliikenteessä vallitsee käytännössä monopoli; kansalliset sääntelyviranomaiset tutkivat tilannetta parhaillaan. Muista maista ei ole saatu ilmoituksia ongelmista. Yhdessä maassa (Italia) aiempi ongelma on ratkaistu muuttamalla yhteenliittämisen viitetarjousta, joka kattaa nyt rantautumispisteiden käyttöoikeuden.

Riippumattomuus on varmistettava, jos paikallisviranomaiset toimivat sääntelyeliminä // Lisähuolta aiheuttavat sellaiset kunnat, jotka ovat eräissä maissa tulleet itse markkinoille ja ottaneet käyttöön omia verkkojaan samalla, kun ne ovat säilyttäneet toimivaltansa myöntää asennusoikeuksia uusille tulokkaille. Yhdessä maassa (Italia) uudet tulokkaat ovat esittäneet epäilyjä mahdollisesta syrjinnästä, joka tietyissä kunnissa, jotka ovat itse tulleet markkinoille, näyttää johtaneen asennusoikeuksien kieltämiseen muilta operaattoreilta. Kahdessa jäsenvaltiossa (Belgia, Italia) on ilmoitettu, että jotkin kunnat ja valtion tielaitos perivät maksuja, joita voidaan pitää asiattomina. Yksi maa (Ranska) on ryhtynyt rajoittamaan kuntien oikeutta rakentaa pimeää kaapeliverkkoa, jota vuokrataan uusille tulokkaille, ja toisessa (Saksa) on ryhdytty ehkäisemään eturistiriitoja epäämällä asennusoikeuksien myöntämisvastuu kunnilta, jotka ovat osakkaina verkko-operaattoriyrityksissä. Yhdessä maassa (Italia) kansallinen sääntelyviranomainen tutkii parhaillaan, kuinka operaattoreiden asennusoikeuksia voidaan lisätä (toimilupajärjestelmän muuttaminen, tilapäispäätökset).

Tietosuoja

Telealan tietosuoja on tullut yhä tärkeämmäksi erityisesti sen takia, että asiakkaan on voitava luottaa telepalvelujen luottamuksellisuuteen ja toimintavarmuuteen. Tietosuoja on myös tullut monimutkaisemmaksi tekniikan ja markkinoiden kehittyessä. Verkon turvallisuusrikkomusten riskiä lisää puheluja yhdistävien operaattoreiden määrä, joka on moninkertaistanut luottamuksellisuuden kannalta kriittisten pisteiden määrän.

Telealan tietosuojadirektiivissä vaaditaan lisäksi teleliikennetietojen ja käsiteltyjen tietojen tallentamisen valvontaa, annetaan asiakkaille ei-toivottuihin soittoihin liittyviä oikeuksia, sallitaan yksityisyysnäkökohdat luettelomerkinnöissä ja säädetään tietyistä toiminteista, kuten puhelunsiirron ja kutsuvan linjan tunnistamisen estämisestä