Valtiontukien tulostaulu - Syksy 2003

(komission esittämä)

Sisällysluettelo

JOHDANTO

OSA I: VALTIONTUKEA KOSKEVIEN NEUVOSTON PÄÄTELMIEN SEURANTA

JÄSENVALTIOIDEN JA KOMISSION VASTAUS NEUVOSTON PÄÄTELMIIN

TUEN ALENTAMINEN JA UUDELLEEN SUUNTAAMINEN

VALTIONTUKI VS. YLEISET TOIMENPITEET

ENNAKKO- JA JÄLKIARVIOINTI

PÄÄTELMÄT JA JATKOTOIMET

OSA II: VAIKEUKSISSA OLEVIEN YRITYSTEN PELASTAMIS- JA RAKENNEUUDISTUSTUKI

JOHDANTO

LYHYT YHTEENVETO NYKYISISTÄ PELASTAMIS- JA RAKENNEUUDISTUSTUEN SUUNTAVIIVOISTA

PELASTAMIS- JA RAKENNEUUDISTUSTUEN TOIMIALAKOHTAISET SUUNTAUKSET

PÄÄTELMÄT

PELASTAMIS- JA RAKENNEUUDISTUSTUEN SUUNTAVIIVOJEN TARKISTAMINEN

OSA III: VALTIONTUEN VALVONNAN UUDENAIKAISTAMINEN

YLEISIIN TALOUDELLISIIN TARKOITUKSIIN LIITTYVÄT PALVELUT

VALTIONTUKI KALASTUSALALLE

VALTIONTUKI MAATALOUSALALLE

TUEN TAKAISINPERIMINEN

LAAJENTUMISEN VALMISTELU

TULOSTAULUN VERKKOVERSIO

LIITE I: VALTIONTUKEA KOSKEVAT NEUVOSTON PÄÄTELMÄT

JOHDANTO

Osana haastetta tehdä EU:sta maailman kilpailukykyisin ja dynaamisin osaamistalous Lissabonissa maaliskuussa 2000 kokoontunut Eurooppa-neuvosto pyysi neuvostoa, komissiota ja jäsenvaltioita "tehostamaan pyrkimyksiään edistää kilpailua ja alentaa valtiontukien yleistasoa". Vuotta myöhemmin Tukholmassa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmistä otettiin käyttöön valtiontukien alentamista koskeva erityisindikaattori ja asetettiin tavoitepäivämäärä. Jäsenvaltioiden "olisi saatava valtiontukien määrä suhteessa BKT:hen alenemaan vuoteen 2003 mennessä ja valtiontukia olisi suunnattava uudelleen horisontaalisiin, yleistä etua koskeviin tavoitteisiin, mukaan lukien koheesiotavoitteet."

Vaikka vuotta 2003 koskevia lukuja ei ole vielä saatavilla, näyttää siltä, että useimmat jäsenvaltiot ovat toteuttaneet toimia varmistaakseen, että valtiontukien alentamista ja uudelleen suuntaamista koskevia sitoumuksia noudatetaan. Valtiontukien kokonaismäärä 15 jäsenvaltiossa on supistunut edelleen suhteessa BKT:hen. Vuonna 2001 tukia myönnettiin yhteensä 86 miljardia euroa eli hieman yli 1 prosentti suhteessa BKT:hen, kun vuonna 1997 tukia myönnettiin vielä 102 miljardia euroa. Maatalouden, kalastuksen ja liikenteen erityissektorien ulkopuolella tuen vähentyminen on ollut vielä huomattavampaa: tuen kokonaistaso oli 0,66 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 1997 ja se laski 0,38 prosenttiin suhteessa BKT:hen vuonna 2001. Lisäksi horisontaalisiin tavoitteisiin suunnatun tuen osuus on noussut merkittävästi. Tällaisia tukia ovat tutkimus- ja kehitystyöhön, pk-yrityksille, ympäristönsuojeluun, työllistämiseen ja koulutukseen myönnettävä tuet. Kilpailua enemmän vääristävien yksittäisten tukien osuus on vastaavasti supistunut. Tukialueille myönnetty tuki aleni kuitenkin huomattavasti kaudella 1993-2001 pääasiassa Saksan uusille osavaltioille myönnettyjen tukien asteittaisen lopettamisen myötä.

Tukholmassa annettujen sitoumusten jälkeen Eurooppa-neuvosto on tehnyt lisää valtiontukea koskevia päätelmiä, joiden kaikkien lähtökohtana on periaate tuen alentamisesta ja uudelleen suuntaamisesta. Jäsenvaltioita on kehotettu harkitsemaan ennen valtiontuen myöntämistä, onko se suunnattu selvästi havaittuun markkinoiden toiminnan riittämättömyyteen tai yhteisen edun mukaisiin horisontaalisiin tavoitteisiin, taloudellista ja sosiaalista koheesiota koskevat tavoitteet mukaan luettuina, ja onko valtiontuen muodossa toteutettu toimenpide tarkoituksenmukaisin ja tehokkain tapa ratkaista nämä ongelmat. Lisäksi kehotetaan kehittämään jatkossakin yksittäisten valtiontukien ja valtiontukiohjelmien ennakko- ja jälkikäteisvalvontaa, jotta voidaan seurata niiden vaikutuksia kilpailuun ja tuen tehokkuuteen.

Tämän syksyn tulostaulu jakautuu kolmeen osaan. Ensimmäisessä osassa keskitytään sekä komission että jäsenvaltioiden toimiin edellä mainittujen valtiontukea koskevien Eurooppa-neuvoston päätelmien noudattamiseksi. Toisessa osassa tarkastellaan eniten kilpailua vääristäviä valtiontukia eli vaikeuksissa olevien yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustukia. Kolmannessa osassa tarkastellaan viimeaikaista edistystä komission toteuttamassa valtiontukien uudistushankkeessa.

Keväällä 2003 tehdyssä päivityksessä luodaan katsaus valtiontukitilanteeseen unionissa ja tarkastellaan vallitsevia suuntauksia viimeisimpien käytettävissä olevien tietojen perusteella (vuosi 2001). Tämän painetun version lisäksi Internetissä julkaistiin vuonna 2002 pysyvä verkkoversio (http://europa.eu.int/comm/competition/ state_aid/scoreboard/), joka muodostuu avainindikaattoreista, tilastotiedoista ja jäsenvaltioiden foorumista.

OSA I: VALTIONTUKEA KOSKEVIEN NEUVOSTON PÄÄTELMIEN SEURANTA

Seuraavassa esitetään lyhyt kuvaus valtiontukea koskevista neuvoston päätelmistä sen jälkeen, kun Lissabonin toimintasuunnitelma käynnistettiin maaliskuussa 2000. Päätelmät on esitetty kokonaisuudessaan liitteessä I.

Lissabonissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto asetti tavoitteeksi EU:n kehittämisen maailman kilpailukykyisimmäksi ja dynaamisimmaksi osaamistaloudeksi. Neuvostoa, komissiota ja jäsenvaltioita kehotettiin "tehostamaan pyrkimyksiään edistää kilpailua ja alentaa valtiontukien yleistasoa". Vuotta myöhemmin Tukholmassa järjestetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa jäsenvaltiot sitoutuivat siihen, että "jäsenvaltioiden olisi saatava valtiontukien määrä suhteessa BKT:hen alenemaan vuoteen 2003 mennessä ja valtiontukia olisi suunnattava uudelleen horisontaalisiin, yleistä etua koskeviin tavoitteisiin, mukaan lukien koheesiotavoitteet". Tukimäärien vähentämiseen kannustettiin jälleen Barcelonassa maaliskuussa 2002 järjestetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa, jossa jäsenvaltiot sitoutuivat lisäämään pyrkimyksiään alentaa tukea. Brysselissä maaliskuussa 2003 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti "edelleen vähentämään valtiontukia ja ohjaamaan tukea horisontaalisiin tavoitteisiin" sekä ilmaisi "tyytyväisyytensä komission aikomukseen jatkaa työskentelyä valtiontukijärjestelyjen yksinkertaistamiseksi ja uudistamiseksi keskittyen kilpailua eniten vääristävään tukeen".

Eurooppa-neuvoston kokouksissa valtiontuesta esitettyjen mainintojen lisäksi on annettu erityisiä päätelmiä valtiontuesta. Joulukuussa 2001 Belgian toimiessa puheenjohtajavaltiona teollisuusministerien neuvosto hyväksyi joukon päätelmiä, joissa se kehotti jäsenvaltioita jatkamaan pyrkimyksiään pienentää tukitasoja, suunnata tukea horisontaalisiin tavoitteisiin, kehittää edelleen tukiohjelmien ennakko- ja jälkikäteisvalvontaa ja lisätä komissiolle esitettävien kertomusten avoimuutta ja parantaa niiden laatua. Neuvosto myös pyysi komissiota seuraamaan aktiivisesti näiden päätelmien täytäntöönpanoa ja esittämään alustavan arvion edistyksestä vuonna 2002 [1].

[1] Valtiontuen vähentämistä ja uudelleen suuntaamista koskeva komission seurantakertomus neuvostolle (KOM(2002) 555 lopullinen) hyväksyttiin 16. lokakuuta 2002 ja siihen voi tutustua Internet-osoitteessa

Marraskuussa 2002 Tanskan toimiessa puheenjohtajavaltiona kilpailukykyneuvosto vahvisti päätelmät taloudellisesta lähestymistavasta valtiontukien vähentämiseen ja parantamiseen [2]. Päätelmien päätavoitteena on laajentaa valtiontukien vaikutusten taloudellista analyysia kannustamalla jäsenvaltioiden välisten keskustelujen ja tietojenvaihdon lisäämiseen. Niissä vahvistetaan uudelleen tarve arvioida valtiontukea tarkasti kilpailua eniten vääristävien valtiontukimuotojen havaitsemiseksi ja vähentämiseksi ja korostetaan sitä, että valtiontukimenojen seuranta on keskeinen tekijä jäsenvaltioiden ja yhteisön valtiontukipolitiikassa. Päätelmissä kehotetaan jäsenvaltioita harkitsemaan ennen valtiontuen myöntämistä, onko se suunnattu selvästi havaittuun markkinoiden toiminnan riittämättömyyteen tai yhteisen edun mukaisiin horisontaalisiin tavoitteisiin, taloudellista ja sosiaalista koheesiota koskevat tavoitteet mukaan luettuina, ja onko valtiontuen muodossa toteutettu toimenpide tarkoituksenmukaisin ja tehokkain tapa ratkaista nämä ongelmat. Lisäksi kehotetaan kehittämään jatkossakin yksittäisten valtiontukien ja valtiontukiohjelmien ennakko- ja jälkikäteisvalvontaa, jotta voidaan seurata niiden vaikutuksia kilpailuun ja tehokkuuteen. Neuvosto kehotti jäsenvaltioita ja komissiota vaihtamaan valtiontuen vähentämiseen ja uudelleensuuntaamiseen liittyviä tietoja ja kokemuksia kokouksissa ja seminaareissa sekä perustamaan asiaa käsittelevän tietoverkkopohjaisen verkon. Lisäksi neuvosto kehotti komissiota mm. jatkamaan EU:n valtiontukisääntöjen soveltamisalan ja sisällön uudenaikaistamista, yksinkertaistamista ja selventämistä (ks. osa III).

[2] Neuvoston asiakirja nro 13799/02: http://register.consilium.eu.int/pdf/en/ 02/st13/13799en2.pdf.

Jäsenvaltioiden ja komission vastaus neuvoston päätelmiin

Edellä mainitussa seurantakertomuksessaan neuvostolle komissio pyysi lokakuussa 2002 jäsenvaltioita toimittamaan tietoja toimista, joita ne ovat toteuttaneet valtiontukea koskevien päätelmien noudattamiseksi. Komission yksiköt ja jäsenvaltioiden valtiontukiasiantuntijat järjestivät heinäkuussa 2003 kokouksen, jossa käsiteltiin 13:sta jäsenvaltiosta saatuja tietoja. Seuraavassa esitetään yhteenveto jäsenvaltioiden toimittamista tiedoista ja niiden yhteydessä mainitaan joitakin yksityiskohtia komission toimenpiteistä päätelmien noudattamiseksi.

Tuen alentaminen ja uudelleen suuntaaminen

Jäsenvaltiot ovat yksimielisiä siitä, että nykyisessä poliittisessa ja taloudellisessa tilanteessa on syytä tasapainottaa valtiontukien myöntäminen maan julkisen talouden vaatimusten kanssa. Eräät jäsenvaltiot toteavat, että niiden kansallinen talouspolitiikka on pitkälti linjassa tuen alentamista ja uudelleen suuntaamista koskevien päämäärien kanssa, ja mainitsevat erityistoimia, jotka ovat alentaneet tai alentavat jatkossa valtiontukea. Esimerkiksi Tanskan nykyinen hallitus on leikannut yrityksille myönnettyä tukea yli 10 prosenttia vuoden 2003 rahoituslaissa. Irlannin talousarviossa vuodeksi 2003 asetettiin eräiden verokannustinohjelmien voimassaolon päättymispäiväksi 31. joulukuuta 2004. Irlanti odottaakin tämän vauhdittavan entisestään valtiontukien vähenemistrendiä.

Jotkin jäsenvaltiot raportoivat viimeaikaisista pyrkimyksistään keventää ja rationalisoida yritystukiohjelmiaan. Tarkoituksena on sekä alentaa tukitasoja että tehostaa tukiohjelmien toimintaa. Esimerkiksi:

- Yhdistynyt kuningaskunta aloitti marraskuussa 2002 järjestelyt kauppa- ja teollisuusministeriönsä yritystukipalvelujen organisaation uudistamiseksi. Pyrkimyksenä on rationalisoida nykyiset yritystukiohjelmat ja lopettaa tarpeettomat tai sellaiset ohjelmat, jotka eivät ole saavuttaneet haluttuja tuloksia. On suunniteltu, että uudet yritystukijärjestelyt keskittyvät enemmän horisontaalisiin yritystukiohjelmiin, jotka on paremmin kohdennettu osoitettavissa oleviin markkinahäiriöihin.

- Alankomaissa toteutetun innovaatiopolitiikan tarkistuksen perusteella pääteltiin, että instrumenttien keventäminen on olennaista läpinäkyvyyden parantamiseksi käyttäjien kannalta ja päällekkäisen (tehottoman) tuen ja ristiriitaisten tavoitteiden vähentämiseksi. Tämä edellyttää instrumenttien määrän rajoittamista ja ministeriöperusteisen jaottelun vähentämistä sekä siirtymistä monialaisempiin yleisiin tukijärjestelyihin.

- Tanska on toteuttanut joukon taloudellisia analyyseja sekä voimassa olevista että mahdollisista uusista valtiontukiohjelmista. Kiinnittämällä huomiota valtiontuen myönteisiin ja kielteisiin puoliin se toivoo, että valtiontukiohjelmia pystytään kehittämään ja että valtiontuki varmistaa tulevaisuudessa veronmaksajien rahojen mahdollisimman tehokkaan käytön mahdollisimman vähäisin kilpailua vääristävin vaikutuksin. Kilpailun vääristymisen lisäksi muita Tanskan mainitsemia kielteisiä vaikutuksia ovat liialliset voitot, liian korkeat palkat, alhainen tuottavuus, vanhentunut teollisuuden rakenne, välittömät kulut, hallintokulut ja vääristävät verot.

- Tukiohjelmien laadun parantamiseksi Suomessa on selvitetty mahdollisuuksia siirtyä avustuksista asteittain kohti "palautuvia" rahoitusinstrumentteja, kuten lainoja, takauksia sekä oman pääoman ehtoista rahoitusta.

- Myös Belgia on tarkastellut mahdollisuuksia kehittää innovatiivisempia instrumentteja, koska se on todennut, että suorat avustukset eivät useinkaan ole kovin tehokkaita.

Lisäksi monissa jäsenvaltioissa suuntauksena näyttää olevan yleisten toimenpiteiden suosiminen tukiohjelmien sijaan tai ainakin pyrkimys laajempaan synergiaan ja vuorovaikutukseen muiden instrumenttien kuin tuen kanssa. Esimerkiksi:

- Yhdistynyt kuningaskunta toteaa, että hallituksen politiikkana on siirtyä teollisuuden tukemisessa muihin keinoihin kuin valtiontukeen.

- Irlannissa valtiontukea maksetaan edelleen alue-, koulutus-, t&k- ja pk-yritysten tukiohjelmista, mutta Irlanti on lisännyt myös muiden kuin valtiontukitoimenpiteiden käyttöä kehitystavoitteiden saavuttamiseen näillä aloilla. Esimerkiksi tutkimuskapasiteetin luominen ja muut koulutukseen liittyvät toimenpiteet alentavat huomattavasti valtiontukena myönnettävää valtion rahoitusosuutta t&k-toiminnassa.

- Belgiassa on viime vuosina keskitytty toimenpiteisiin liiketoimintaympäristön kehittämiseksi (esim. hallintorasitteiden keventäminen, rahoituksen saannin helpottaminen jne.) ja eri politiikan alojen välisen synergian lisäämiseen.

On tärkeä korostaa, että valtiontuen alentaminen ei välttämättä merkitse valtion rahoitusosuuden vähenemistä. Jäsenvaltio voi esimerkiksi päättää, että valtiontuen myöntämisen sijaan se antaa kaikkien yritysten vähentää verotuksessa tietyt menot, kuten työntekijöiden kouluttamisesta aiheutuneet menot. Tämä olisi yleisen talouspolitiikan mukainen toimenpide eikä se kuuluisi valtiontukisääntöjen alaan. Ks. tekstikehys "Valtiontuki vs. yleiset toimenpiteet".

Kaikki jäsenvaltiot viittaavat kevään 2003 valtiontukien tulostaulun pääindikaattoreihin, joiden avulla voidaan seurata edistymistä Tukholman sitoumusten noudattamisessa. Koska tietoja saadaan vain viiveellä [3], ei ole vielä mahdollista todeta, ovatko jäsenvaltiot pystyneet vähentämään kokonaistukea suhteessa BKT:hen vuoteen 2003 mennessä, kuten Tukholmassa sovittiin. Kevään 2003 tulostaulu kuitenkin osoittaa, että vuoteen 2001 asti pääosa jäsenvaltioista on alentanut valtiontukitasoja prosenttiosuuksina BKT:stä. EU:n tasolla yhteenlaskettu tuki oli 0,99 prosenttia suhteessa BKT:hen vuonna 2001, mikä merkitsi 0,31 prosenttiyksikön supistusta vuoteen 1997 verrattuna. Jos maataloutta, kalastusta ja liikennettä ei oteta huomioon, tuki aleni vuoden 1997 0,66 prosentista suhteessa BKT:hen 0,38 prosenttiin vuonna 2001.

[3] Osana meneillään olevaa menettelyuudistusta komissio tarkastelee mahdollisuutta lyhentää tätä viivettä kahdesta vuodesta yhteen vuoteen.

Toinen päätavoite liittyy tuen suuntaamiseen uudelleen tapauskohtaisesta ja alakohtaisesta tuesta yleisen edun mukaisiin horisontaalisiin tavoitteisiin. Viimeaikaiset suuntaukset osoittavat, että horisontaalisiin tavoitteisiin EU:ssa myönnetyn tuen osuus nousi 10 prosenttiyksikköä vuosien 1997-1999 ja 1999-2001 välisenä aikana. Tämä johtui suurelta osin ympäristötavoitteisiin myönnetyn tuen voimakkaasta lisääntymisestä (8 prosenttiyksikköä tämän ajanjakson aikana). Kaikki jäsenvaltiot ovat vaihtelevassa määrin suunnanneet tukensa uudelleen tällaisiin tavoitteisiin, vaikka alakohtainen tuki (pääasiassa hiiliteollisuudelle) on pysynyt suhteellisen korkeana eräissä jäsenvaltioissa. Tukialueille myönnetty tuki [4] on kuitenkin supistunut huomattavasti kaudella 1993-2001 pääasiassa Saksan uusille osavaltioille myönnettyjen tukien asteittaisen lopettamisen myötä. Useimmiten horisontaalisen tuen lisääntyminen on selvästi tulosta kansallisesta politiikasta, jolla suositaan tukea horisontaalisiin tavoitteisiin.

[4] Perustamissopimuksen 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla myönnetty tuki. Ks. myös valtiontukien tulostaulu, kevät 2003, 2.3 jakso.

Komissiolla on myös ollut osansa tässä prosessissa. Se antoi vuonna 2001 suuntaviivat valtiontuesta ympäristönsuojelulle [5]. Ne tarjoavat suotuisat puitteet uusiutuvien energialähteiden kehittämisen tukemiselle. Poistaakseen tarpeettomat menettelymuodollisuudet aina kun mahdollista, vanhat pk-yritysten, koulutustuen ja työllisyystuen suuntaviivat on korvattu ryhmäpoikkeusasetuksilla [6]. Niiden nojalla jäsenvaltioiden ei enää tarvitse ilmoittaa yksittäisistä tuista tai tukiohjelmista. Pk-yritysten tutkimus- ja kehitystyöhön myönnettävää tukea koskeva ryhmäpoikkeusasetus on tarkoitus antaa vuoden 2003 loppuun mennessä. Sellaisissa tapauksissa, joissa voidaan osoittaa, että valtiontukisäännöt ovat liian tiukat ja voivat käytännössä ehkäistä EU:n laajempien talouspoliittisten tavoitteiden saavuttamisen, komissio on osoittanut, että se on valmis toteuttamaan tarvittavia korjaustoimia. Hyvä esimerkki tästä on komission tiedonanto valtiontuesta ja riskipääomasta [7]. Komissio ja Euroopan riskipääomayhdistys tekivät tiivistä yhteistyötä ja totesivat, että markkinoilta puuttui pääomaa korkean riskin omaaville uusille yrityksille, eikä ongelmaan löytynyt ratkaisua voimassa olevista puitteista. Yhteistyön tuloksena syntynyt tiedonanto on erittäin joustava instrumentti, jonka nojalla julkista tukea voidaan myöntää riskipääoman muodossa innovatiivisiin hankkeisiin osallistuville uusille yrityksille, pk-yrityksille ja tukialueilla sijaitseville yrityksille.

[5] EYVL C 37, 3.2.2001, s. 3-15.

[6] Asetus (EY) N:o 68/2001, N:o 70/2001 ja N:o 2204/2002.

[7] EYVL C 235, 21.8.2001, s. 3-11.

Valtiontuki vs. yleiset toimenpiteet

Valtiontuki on valtion intervention muoto, jolla edistetään tiettyä taloudellista toimintaa. Se merkitsee tiettyjen talouden alojen tai toimintojen kohtelemista muita suotuisammin ja siten vääristää kilpailua, sillä se asettaa eriarvoiseen asemaan tukea saavat ja muut yritykset. Jotta voidaan määritellä, onko toimenpide valtiontukea, on erotettava toisistaan tilanne, jossa tuki on suunnattu tietyille yrityksille tai tiettyjen tuotteiden tuotantoon perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja tilanne, jossa kyseessä olevia toimenpiteitä sovelletaan tasapuolisesti koko jäsenvaltiossa ja joiden tarkoituksena on hyödyttää taloutta kokonaisuudessaan. Jälkimmäisessä tilanteessa ei ole kyse 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta.

Tällainen valikoivuus erottaa valtiontukitoimenpiteet yleisistä taloudellisista avustustoimenpiteistä. Useimpia kansallisen tason verotustoimenpiteitä voitaisiin pitää yleisinä, sillä niitä sovelletaan kaikkien toimialojen yrityksiin tietyssä jäsenvaltiossa. Ero ei kuitenkaan ole aina kovin selvä. Esimerkiksi se, että eräät yritykset saattaisivat hyötyä muita enemmän toimenpiteestä, ei välttämättä tarkoita toimenpiteen olevan valikoiva. Näillä perusteilla komissio päätti, ettei se pidä valtiontukena Alankomaiden soveltamaa verotustoimenpidettä, johon liittyi osittain nopeutettu poistojärjestely t&k-laboratorioille [8]. Toisaalta toimenpidettä pidetään valikoivana, jos sitä sovelletaan vain yhteen toimialaan tai joihinkin toimialoihin riippumatta siitä, että toimenpide kattaa lukuisia yrityksiä tai että kyseessä ovat poikkeuksellisen monenlaiset alat. [9] Vastaavasti vain tietyille yrityksille suunnattu toimenpide katsotaan valikoivaksi, vaikka tuensaajayritysten lukumäärä olisi rajattu objektiivisin kriteerein. [10] Myös tukiohjelma voi olla valikoiva, jos ohjelman hallinnoinnista vastaavilla viranomaisilla on tuen myöntämistä koskevaa harkintavaltaa.

[8] Asia N 18/97, 11.5.1999 tehty päätös, EYVL C 225, 7.8.1999.

[9] Ks. erityisesti asiassa C-75/97, Belgia v. komissio, 17.6.1999 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio.

[10] Ks. erityisesti asiassa C-200/97, kohta 38, Ecotrade v. AFS, 1.12.1998 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio.

Valikoivuuden käsitteen tulkinta on muuttunut vuosien varrella monien komission tekemien päätösten ja tuomioistuimen antamien tuomioiden perusteella. Yksityiskohtaiset tiedot tärkeimmistä asioista on esitetty viimeisimmissä vuosittaisissa kilpailukertomuksissa: (http://europa.eu.int/comm/competition/ annual_reports/).

Valtiontukitoimenpiteiden ja yleisten taloudellisten avustustoimenpiteiden välinen ero olisi pidettävä mielessä, kun tulkitaan eräitä tulostaulun tietoja. Eräät yksityiskohtaiset tilastotaulukot tulostaulun verkkoversiossa osoittavat, että jotkin jäsenvaltiot ovat alentaneet joihinkin horisontaalisiin tavoitteisiin kuten koulutukseen, työllisyyteen tai t&k-toimintaan myönnettävän valtiontuen määrää. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että julkiset menot tähän toimintaan olisivat supistuneet. Sen sijaan ne osoittavat, että jotkin jäsenvaltiot ovat lisänneet panostustaan yleisiin taloudellisiin avustustoimenpiteisiin.

Ennakko- ja jälkiarviointi

Kaikki jäsenvaltiot harjoittavat jonkinasteista valtiontukiohjelmien seurantaa ja arviointia, vaikka eräissä maissa näin on toimittu vasta muutamien vuosien ajan. Esimerkiksi Belgia ja Portugali korostavat huomattavaa kokemusta, joka on vuosien kuluessa saatu rakennerahastojen arvioinnista. Muut jäsenvaltiot ovat perustaneet erillisiä arviointiyksikköjä. Esimerkiksi:

- Alankomaiden valtiovarainministeriö perusti erityisen valvonta- ja arviointiyksikön vuonna 2002, jonka tehtävänä on arvioida sekä politiikan tavoitteita että välineitä.

- Irlannissa arviointiyksikkö (Industry Evaluation Unit) perustettiin vuonna 1993 ja sen tehtävänä on analysoida teollisuuden toimintaohjelmasta (Operational Programme for Industry) yhteisrahoitusta saaneita erityistoimenpiteitä tai ohjelmien osia, arvioida näiden toimenpiteiden vaikutusta, tehokkuutta ja toimivuutta sekä suositella tarpeen mukaan muutoksia.

- Suomessa tukiohjelmien arviointi on lakisääteinen velvoite [11]. Viranomaiset ovat velvollisia seuraamaan tukiohjelmien edistymistä ja teettämään arviointeja tukien tavoitteiden ja tuloksellisuuden selvittämiseksi. Yleistä yritystukipolitiikkaa (myös aloitteita arviointikäytäntöjen kehittämiseksi) koordinoidaan ns. yritystukineuvottelukunnassa. Lisäksi suomalaiset perustivat vuonna 2000 yritystukien vaikuttavuustyöryhmän.

[11] Valtionavustuslaki vuodelta 2001 ja vuonna 1999 voimaan tullut laki yritystuen yleisistä ehdoista.

- Ranskaan perustettiin vuonna 1998 Conseil National de l'Evaluation -arviointiyksikkö maassa jo toimivien arviointielinten lisäksi. Sen tehtävänä on kehittää moneen tarkoitukseen soveltuva arviointiohjelma (kuten rakennerahastojen ja aluepolitiikan käyttöön).

- Kreikassa talous- ja valtiovarainministeriö kehittää parhaillaan myönnettyjen tukien arviointimenetelmää. Lokakuussa 2001 Kreikan eurooppalaisen ja kansainvälisen talouslainsäädännön keskukseen (Centre for European and International Economic Law) perustettiin valtiontukiyksikkö.

Jotkin jäsenvaltiot ovat kehittäneet arviointikriteerejä joko tukien ennakkoarviointia (eli uusien ohjelmien kehittämiseksi) tai jälkiarviointia varten (tuen vaikuttavuuden arvioimiseksi):

- Tanska huomauttaa, että jälkiarvioinneista saadut kokemukset ovat johtaneet yleisiin päätelmiin sekä yleisten menettelytapojen kehittämiseen, jotka voivat olla hyödyllisiä tulevissa ennakkoarvioinneissa. Lisäksi Tanskan hallitus on alkanut soveltaa lähestymistapaa, jolla pyritään varmistamaan, että valtiontukea kohdellaan samalla tavoin toisiaan vastaavien toimien osalta kaikilla toimialoilla. Se perustuu kahteen yleistä hyvinvointia koskevaan taloudelliseen periaatteeseen: tukea ei pitäisi myöntää, ellei toimintaan liity ulkoisvaikutuksia, joista saadut edut ovat kustannuksia suuremmat (ml. julkisia varoja koskevat rajakustannukset), ja ellei kaupallisella sektorilla ole esteitä kannattavan toiminnan harjoittamiselle.

- Valmisteltaessa Saksan vuoden 2004 talousarviota ja rahoitussuunnitelmaa vuoteen 2007 asti kaikki liittohallituksen avustusraportissa luetellut rahoitustuet ovat olleet tilintarkastuksen kohteena. Liittovaltion valtiovarainministeriö on laatinut tilintarkastussuunnitelman, joka sisältää ennakko- ja jälkiarviointia varten kyselyn asianomaisten yksiköiden täytettäväksi.

- Suomessa kauppa- ja teollisuusministeriö on kehittänyt seurantajärjestelmän ja hankekohtaiset indikaattorit. Hanketason seurantatiedon kerääminen toteutetaan useassa vaiheessa. Se alkaa hakuvaiheesta, jolloin yrityksen kasvun tunnusluvut (liikevaihto, henkilöstö, vienti) syötetään seurantajärjestelmään, ja päättyy jälkikäteiskyselyyn. Kyselylomake tuen vaikutuksista lähetetään kaikille tuensaajille kahden vuoden kuluttua hankkeen toteutumisesta. Näin voidaan verrata toteutuneita ja odotettuja tuloksia ja arvioida myönnetyn tuen merkitystä toteutetulle hankkeelle ("dead weight").

- Irlanti on myös kehittänyt eri kriteerejä ennakkoarviointiin (esim. tunnistetaan mahdolliset korvattavuutta/merkityksellisyyttä koskevat kysymykset; lisätään arviointikriteerit ohjelman kuvaukseen), toteutusvaiheeseen (esim. kustannushyötymallin käyttö tarvittaessa) ja jälkiarviointiin (esim. vaikutusten tarkistaminen, riippumattomien konsulttien kuten yliopistojen/tutkijoiden käyttö).

- Ranskassa elokuussa 2001 annetussa uudessa rahoituslaissa korostetaan aikaisempaa enemmän julkisen hallinnoinnin tuloksia ja vaikuttavuutta. Rahoituspäätökset perustuvat nyt etukäteen asetettujen tavoitteiden mukaisten tulosten saavuttamiseen.

- Yhdistyneessä kuningaskunnassa kaikki hallituksen toteuttamat politiikat, hankkeet ja ohjelmat kuuluvat ennakko- ja jälkiarvioinnin piiriin. Tätä helpottaa ROAMEF-arviointijärjestelyn soveltaminen (ROAMEF on lyhenne sanoista Rationale, Objective, Appraisal, Monitoring, Evaluation ja Feedback eli perustelut, tavoite, ennakkoarviointi, seuranta, jälkiarviointi ja palaute). Yhdistynyt kuningaskunta mainitsee useita syitä siihen, miksi arviointi on keskeinen tekijä nykyisten politiikkojen, hankkeiden ja ohjelmien suunnittelussa: julkisten varojen varovainen käyttö, politiikan tehokkaampi kehittäminen, tiedonvälitys päätöksentekoprosessille, ehdotusten laaja-alaisempien sosiaalisten kustannusten ja etujen tarkasteleminen, taloudellisen tehokkuuden edistäminen ja vastineen saaminen rahalle.

Monet jäsenvaltiot antavat yksityiskohtaisia tietoja toteutetuista yksittäisistä arvioinneista. Esimerkiksi:

- Italia laatii vuosittain sarjan raportteja, joissa kuvaillaan yksityiskohtaisesti eri tukiohjelmien vaikutusta talouteen. Yksi vuoden 2002 raporteista käsittelee tukiohjelmien vaikutusta Etelä-Italian teollistumiseen. Se käsittää kattavan arvioinnin, joka perustuu pitkälti kaikkien tuensaajayritysten täyttämästä kyselystä saatuihin tietoihin. Näin saadaan paljon tietoja, kuten tiedot tuen kannustavasta vaikutuksesta päätöksiin investoida alueelle. Lisäksi Italia kehittää parhaillaan myös tietokantaa, johon kootaan yksityiskohtaiset tiedot kaikista valtiontuen saajista.

- Industry Evaluation Unit on toteuttanut Irlannissa lukuisia arviointeja koulutusavustusten tarkistamisesta aina teollisen tutkimuksen toimintaohjelman tehokkuusindikaattoreiden tarkistamiseen asti.

- Alankomaissa toteutetussa ministeriöidenvälisessä politiikan tarkistusprojektissa on viime aikoina pohdittu Alankomaiden innovaatiopolitiikan legitiimisyyttä ja toimivuutta tulevaisuudessa sekä mahdollisuuksia politiikan kehittämiseen.

- Vuonna 2001 Tanskan talous- ja elinkeinoministeriö toteutti jälkiarvioinnin kolmesta valtiontukiohjelmasta (laivanrakennustuet, kuljetustuet Samsøn saaren yrityksille ja tuet energiaa säästävään teknologiaan investoiville yrityksille).

- Suomessa yritystukien vaikuttavuusarvioinnin kehittämistyöryhmä antoi mm. seuraavia suosituksia: seurantajärjestelmien tuottaman tiedon luotettavuutta on parannettava ja eri järjestelmien tuottamat tiedot olisi yhdenmukaistettava; kehitetään seurannan ja arvioinnin tueksi yhteinen indikaattorijärjestelmä; perustetaan ministeriöön osastojaosta riippumaton arviointiyksikkö; laaditaan vaikuttavuusarviointia käsittelevä käsikirja. Suomalaisten toimittama selvitys sisältää myös arvokkaita kuvauksia monista valtiontuen arviointitutkimuksista.

- Belgian raportissa mainitaan monia esimerkkejä arvioinneista. Esimerkiksi vuosina 1998 ja 2000 Belgia toteutti perusteelliset jälkiarvioinnit investointituen vaikutuksista Vallonian talouteen. Ekonometrisiä testejä käytettiin arvioitaessa tukiohjelmien vaikuttavuutta.

- Myös Portugali on toteuttanut joukon tukiohjelmien ennakko- ja jälkiarviointeja. Esimerkiksi vuonna 2002 laaditussa raportissa SIME - Sistema de Incentivos à Modernização Empresarial (kannustimet yritystoiminnan uudenaikaistamiseen) ja SIPIE - Sistema de Incentivos às Pequenas Iniciativas Empresariais (kannustimet pienyritysten aloitteille) -ohjelmiin sovelletuista valintaperusteista ehdotettiin näiden kannustinohjelmien muuttamista ja uudelleenmuotoilua.

Jäsenvaltiot mainitsevat myös tarpeen lisätä valtiontukiasioiden tuntemusta esim. tarjoamalla neuvontaa ja koulutusta sekä laatimalla käsikirjoja ja oppaita. Esimerkiksi:

- Yhdistyneessä kuningaskunnassa DTI:n (kauppa- ja teollisuusministeriön) valtiontukiyksikkö järjestää useita koulutus- ja tiedotusohjelmia, joiden pyrkimyksenä on auttaa hallintoviranomaisia ymmärtämään valtiontukien valvonnan tarve sekä antaa perustiedot siitä, miten valtiontukea mahdollisesti sisältäviin hankkeisiin on suhtauduttava. Näiden kampanjoiden toivotaan edistävän valtiontuen uudelleen suuntaamista ja alentamista, esim. lisääntynyt tietoisuus tarpeesta noudattaa valtiontukisääntöjä auttaa todennäköisesti vähentämään tapauksia, joissa tukea myönnetään ilmoittamatta siitä. On myös toivottavaa suunnitella useammat ohjelmat siten, että tuen myöntäminen voidaan välttää tai jos tuen myöntäminen on tarpeen, se suunnataan horisontaalisiin toimenpiteisiin.

- Suomessa vaikuttavuusarvioinnin kehittämistyöryhmä suositteli myös vaikuttavuusarviointia käsittelevän käsikirjan laatimista ja arvioimisosaamisen vahvistamista ministeriössä.

- Belgia on siirtänyt Internetiin runsaasti tietoja, jotka vaihtelevat kaikkien Vallonian tukiohjelmien yksityiskohtaisista kuvauksista aina flaamilaisalueen tukihakemuksia koskeviin online-palveluihin.

Suunnitellessaan vaikuttavuusindikaattoreita komissio päätti vuonna 2001 teettää tutkimuksen ulkopuolisilla konsulteilla. Tutkimuksella oli kaksi päämäärää. Ensiksikin pyrittiin kehittämään menetelmä, jolla arvioidaan, miten eri valtiontukimuodoilla päästään erilaisiin selvästi määriteltyihin poliittisiin tavoitteisiin. Toisena tarkoituksena oli kehittää yleiset arviointikriteerit, joita voidaan soveltaa valtiontuen tehokkaan käytön selvittämiseen. Arvioitaessa valtiontuen vaikuttavuutta tutkimus ei pyri suoraan tunnistamaan ja mittaamaan markkinahäiriöitä eikä vertaamaan tuki-intensiteettiä alueellisiin ongelmiin. Ennemminkin se pyrkii määrittelemään valtiontukipolitiikan tavoitteet ja tutkimaan valtiontuen vaikuttavuutta politiikan välineenä näiden tavoitteiden saavuttamisessa. Tutkimuksessa ehdotetaan ekonometristä mallia vaikuttavuuden määräävien tekijöiden tutkimiseksi ja kuvaillaan eräitä lainalaisuuksia, jotka selittävät vaikuttavuuden vaihtelut jäsenvaltioittain ja valtiontukitavoitteittain. Valtiontukien vaikuttavuutta mitataan neljällä politiikan alalla: t&k-toiminnan, pk-yritysten, aluetuen ja rautateiden osalta. Tutkimuksesta voidaan tehdä seuraavia selkeitä mutta melko yleisluonteisia päätelmiä. Ekonometrinen lähestymistapa on selvästi parempi kuin pelkkien suhdelukujen ja vastaavuussuhteiden käyttö. Tuotot vähenevät eli kulujen lisääntyessä rajavaikuttavuus vähenee. Tukien vaikuttavuus vaihtelee huomattavasti jäsenvaltioittain. Täydentävyyttä esiintyy usein eri ensisijaisten tavoitteiden välillä. Käytetyllä rahoitusvälineellä (avustus, veronhuojennus jne.) on suuri merkitys tuen vaikuttavuuteen.

Päätelmät ja jatkotoimet

Jäsenvaltioiden toimittamat tiedot osoittavat, että monia toimia on toteutettu valtiontukea koskevien päätelmien noudattamiseksi. Eri puolilla unionia on yhdessä pyritty alentamaan valtiontuen kokonaistasoa ja suuntaamaan tuki uudelleen horisontaalisiin tavoitteisiin. Huomattavin poliittinen uudistus on toteutettu Tanskassa, jossa yrityksille myönnetyn tuen määrää on supistettu 10 prosenttia vuonna 2003. Monet jäsenvaltiot raportoivat lisäksi, että ne hyödyntävät enemmän yleisiä toimenpiteitä kuin tukiohjelmia ja kehittävät tehokkaampaa synergiaa muiden instrumenttien kuin tuen kanssa. Komissio suhtautuu tällaiseen lähestymistapaan myönteisesti. Eräät jäsenvaltiot ovat kuitenkin edelleen myöntäneet kilpailulle erityisen haitallisia tukia, kuten tapauskohtaiset ja toimialakohtaiset tuet sekä pelastamis- ja rakenneuudistustuet.

Kaikki jäsenvaltiot ovat tunnustaneet tarpeen arvioida tukitoimenpiteidensä vaikuttavuutta varsinkin talousarvioon liittyvien rajoitusten lisääntymisen vuoksi. Vaikka varsinkin viime vuosina on kehitetty monenlaisia ennakko- ja jälkiarviointeja, eräät jäsenvaltiot ovat selvästi muita edistyneempiä arviointien järjestelmällisessä toteuttamisessa.

Jäsenvaltioiden toimia päätelmien noudattamiseksi tarkasteltiin heinäkuussa 2003 pidetyssä komission yksiköiden ja kansallisten valtiontukiasiantuntijoiden välisessä kokouksessa. Kokouksessa sovittiin, että vastaavia kokouksia olisi pidettävä yleensä vuosittain alan kehityksestä keskustelemiseksi.

Neuvosto pyysi komissiota tarjoamaan tietoverkkopohjaisen verkon, jossa voidaan vaihtaa tietoja ja keskustella parhaista menettelytavoista. Komissio perustikin vuonna 2003 valtiontukien CIRCA-ryhmän [12]. Sovittiin, että kaikkien jäsenvaltioiden olisi käytettävä tätä verkkoa tietojenvaihtoon pyrkimyksistä alentaa ja suunnata uudelleen valtiontukea ja arvioida tuen vaikuttavuutta.

[12] CIRCA-ryhmän (Communication & Information Resource Centre Administrator, CIRCA) kautta voidaan vaihtaa sekä luottamuksellisia että muita tietoja komission ja jäsenvaltioiden kesken.

Komissio on antanut edellä mainitun valtiontuen vaikuttavuustutkimuksen tulokset jäsenvaltioiden käyttöön. Komission yksiköt harkitsevat parhaillaan mahdollista seurantatutkimusta.

OSA II: VAIKEUKSISSA OLEVIEN YRITYSTEN PELASTAMIS- JA RAKENNEUUDISTUSTUKI

Johdanto

Marraskuussa 2002 annetuissa valtiontukea koskevissa päätelmissään Eurooppa-neuvosto kehotti jäsenvaltioita sitoutumaan jatkamaan toimintaansa valtiontukien kokonaistason alentamiseksi ja erityisesti niiden tukien, jotka uhkaavat eniten vääristää kilpailua.

Vaikeuksissa olevien yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustuki on epäilemättä yksi eniten kilpailua mahdollisesti vääristävistä valtiontuen muodoista. Ei voida pitää hyväksyttävänä sitä, että valtio pitää taloudellisiin vaikeuksiin joutuneen yrityksen keinotekoisesti markkinoilla. Kannattamattomien yritysten poistuminen markkinoilta kuuluu markkinatalouden tavanomaiseen toimintaan. Pelastamistukea myönnetään ainoastaan poikkeuksellisena kertatoimenpiteenä. Sen avulla pyritään jatkamaan yrityksen toimintaa tietyn rajallisen ajan, jonka kuluessa voidaan arvioida yrityksen tulevaisuudennäkymiä. Sitä vastoin toistuvia pelastamistoimenpiteitä, joilla pyritään säilyttämään vallitseva tilanne entisellään, viivästyttämään väistämätöntä kehitystä ja siirtämään sillä välin teolliset ja sosiaaliset ongelmat muille paremmassa asemassa oleville tuottajille tai muille jäsenvaltioille, ei voida hyväksyä. Rakenneuudistustuki aiheuttaa erityisiä kilpailuongelmia, sillä se voi siirtää kohtuuttoman osan rakenteelliseen sopeuttamiseen liittyvistä rasitteista ja sosiaalisista ja teollisista ongelmista tukea saamattomille tuottajille ja muille jäsenvaltioille. Kilpailuongelmien lisäksi suuri osa pelastamis- ja rakenneuudistustuesta on tehotonta ja aiheuttaa selvästi ongelmia jäsenvaltioille niiden pyrkiessä kohdentamaan valtion varat tehokkaasti.

Tästä syystä pelastamis- ja rakenneuudistustukea koskevissa nykyisissä yhteisön suuntaviivoissa (ks. tekstikehys jäljempänä) todetaan, että valtiontuki vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi konkurssilta ja niiden rakenneuudistuksen toteuttamisen avustamiseksi voi soveltua yhteismarkkinoille vain silloin, kun täytetään tuensaajalle ja jäsenvaltiolle asetetut tiukat ehdot. Se voi olla perusteltua esimerkiksi sosiaali- tai aluepoliittisista syistä. Esimerkiksi jos voidaan osoittaa, että kilpailua vääristävät vaikutukset hyvitetään yrityksen toiminnan jatkumisen tuomilla eduilla (varsinkin jos todetaan, että yrityksen konkurssista johtuvien irtisanomisten nettomääräiset vaikutukset yhdessä jakelijoille aiheutettujen vaikutusten kanssa aiheuttaisivat paikallisia, alueellisia tai valtakunnallisia työllisyysongelmia) tai poikkeuksellisesti jos yrityksen lopettaminen johtaisi monopoli- tai oligopolitilanteeseen ja tarvittaessa riittävillä vastasuoritteilla kilpailijoiden hyväksi. Pelastamis- ja rakenneuudistustuki voidaan hyväksyä myös siksi, että pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten) hyöty taloudelle on tarpeen ottaa huomioon.

Nykyisten suuntaviivojen voimassaoloaika päättyy lokakuussa 2004. Suuntaviivojen tulevassa tarkistamisessa keskitytään siihen, tarvitaanko tiukempia ehtoja tuen myöntämiseksi taloudellisissa vaikeuksissa oleville yrityksille, sillä samanaikaisesti on varmistettava riittävät resurssit kyseessä olevien työntekijöiden koulutukseen ja uudelleen työllistämiseen. Ks. lisätietoja tekstikehyksestä 'Pelastamis- ja rakenneuudistustuen suuntaviivojen tarkistaminen'.

Lyhyt yhteenveto nykyisistä pelastamis- ja rakenneuudistustuen suuntaviivoista [13]

[13] http://europa.eu.int/eur-lex/pri/en/oj/ dat/1999/c_288/c_28819991009en00020018.pdf.

Pelastamiseen ja rakenneuudistukseen myönnettävän valtiontuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille säännellään valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi annetuissa yhteisön suuntaviivoissa. Suuntaviivat annettiin ensimmäisen kerran vuonna 1994 ja niitä tarkistettiin vuonna 1999.

Pelastamis- ja rakenneuudistustukia käsitellään samojen suuntaviivojen perusteella, sillä molemmissa tapauksissa on kyse siitä, että viranomaiset joutuvat ratkaisemaan vaikeuksissa olevan yrityksen ongelmia ja että pelastaminen ja rakenneuudistus ovat usein saman toimenpiteen kaksi vaihetta, vaikka ne sisältävät eri mekanismeja. Vaikeuksissa oleva yritys ei pysty pysäyttämään tappiollista kehitystä, joka johtaa lähes varmasti yrityksen toiminnan loppumiseen lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä, jos viranomaiset eivät puutu tilanteeseen. Pelastamistuki on luonteeltaan tilapäistä. Sen olisi annettava vaikeuksissa olevalle yritykselle mahdollisuus jatkaa toimintaansa rakenneuudistus- tai selvitystilasuunnitelman laatimiseen tarvittavan ajan ja/tai sen ajan, jonka komissio tarvitsee tehdäkseen päätöksen suunnitelmasta. Rakenneuudistus on sitä vastoin osa toteuttamiskelpoista, johdonmukaista ja kauaskantoista suunnitelmaa, jonka tavoitteena on palauttaa yrityksen elinkelpoisuus pitkällä aikavälillä. Rakenneuudistukseen sisältyy yleensä yksi tai useampi seuraavista seikoista: yrityksen toiminnan tehokkaampi uudelleenorganisointi ja järkeistäminen, johon tavallisesti kuuluu luopuminen tappiollisesta toiminnasta, sellaisen nykyisen toiminnan rakenteellinen uudistaminen, jonka kilpailukyky voidaan palauttaa, ja mahdollinen toiminnan monipuolistaminen suuntautumalla uuteen tuottavampaan toimintaan. Yrityksen rakenteen uudistamiseen on useimmiten liityttävä rahoitusrakenteen uudistaminen (pääomanlisäykset, velkojen lyhentäminen). Suuntaviivojen mukaisesti rakenneuudistus ei voi kuitenkaan rajoittua pelkkään rahoitustukeen, jonka tarkoituksena on korvata aiemmat tappiot puuttumatta syihin, jotka ovat johtaneet tappioiden syntymiseen.

Jotta komissio voisi hyväksyä pelastamistuen, sen on täytettävä seuraavat ehdot:

- tuen on oltava lainatakauksina tai markkinakorkoisina lainoina annettavaa rahoitustukea

- tuki on rajattava yrityksen liiketoiminnan jatkumisen mahdollistavaan vähimmäismäärään

- tuen olisi oltava väliaikaista, eli sitä myönnetään vain saneeraussuunnitelman laatimiseen tarvittavan ajan (enintään 6 kuukautta)

- tukea on voitava perustella vakavilla sosiaalisilla syillä, eikä sillä saa olla huomattavia kielteisiä heijastusvaikutuksia muihin jäsenvaltioihin

- tukea voi myöntää vain kerran.

Vastaavasti rakenneuudistustukea voidaan myöntää vain seuraavien ehtojen täyttyessä:

- komissiolle on toimitettava toteuttamiskelpoinen rakenneuudistus/saneeraussuunnitelma

- kilpailun kohtuuttoman vääristymisen välttämiseksi toteutetaan toimia (kuten sopiva kapasiteetin supistaminen)

- tuki rajataan rakenneuudistustoimenpiteiden toteuttamisen edellyttämään vähimmäismäärään; tuensaajien on osallistuttava tuntuvalla rahoitusosuudella

- yrityksen on toteutettava rakenneuudistussuunnitelma kokonaisuudessaan

- rakenneuudistustukea voi myöntää vain kerran (tuen ainutkertaisuuden periaate)

- edellytetään tiukkaa seurantaa ja vuosikertomusten laatimista.

Pääosa pelastamis- ja rakenneuudistustuesta myönnetään tapauskohtaisesti yksittäisille yrityksille. Jäsenvaltiot voivat ilmoittaa pk-yrityksiin sovellettavista pelastamis- ja rakenneuudistustukiohjelmista, mutta suurille yrityksille tällaisen tuen myöntämistä arvioidaan aina tapauskohtaisesti.

Nykyiset suuntaviivat annettiin vuonna 1999 ja niissä sääntöjä tiukennettiin varsinkin seuraavilta osin:

- Rakenneuudistustuen toistuva myöntäminen: Tuen ainutkertaisuuden periaate tarkoittaa, että yritykselle ei saa myöntää toista rakenneuudistustukea kymmenen vuoden kuluessa ensimmäisestä rakenneuudistuksesta. Säännöstä voidaan poiketa poikkeuksellisissa tilanteissa, jotka eivät johdu yrityksestä.

- Ehdot, joiden perusteella yritysten voidaan katsoa olevan vaikeuksissa ja näin ollen voivan hyötyä pelastamis- ja rakenneuudistustuesta: Vaikka 'vaikeuksissa olevan yrityksen' täsmällistä yhteisön määritelmää ei ole vahvistettu, komissio katsoo suuntaviivoissa kuitenkin, että kysymys on vaikeuksissa olevasta yrityksestä, jos yritys ei pysty omilla taikka omistajilta/osakkailta tai luotonantajilta saaduilla varoilla pysäyttämään tappiollista kehitystä, joka johtaa lähes varmasti yrityksen toiminnan loppumiseen lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä, jos viranomaiset eivät puutu tilanteeseen. Uudet yritykset ja aikaisempien yritysten omaisuuseristä muodostetut yritykset jäävät tuen ulkopuolelle.

- Jäsenvaltioiden mahdollisuus myöntää muista syistä hyväksyttyä tukea (kuten aluetukea) yrityksille, jotka toteuttavat tuettua rakenneuudistusta.

Pelastamis- ja rakenneuudistustuen toimialakohtaiset suuntaukset

Ei ole erityisen hyödyllistä vertailla eri jäsenvaltioissa myönnetyn pelastamis- ja rakenneuudistustuen kokonaismäärää eri aikakausina. Tuen luonteesta johtuen jokaista yksittäistapausta on tarkasteltava siihen liittyvien seikkojen perusteella. Tästä syystä yhden suuren valtiontuen myöntäminen, kuten Crédit Lyonnaisin tapaus Ranskassa, voi ylittää kaikki muut tuet. Pelastamis- ja rakenneuudistustuen käyttöön on lisäksi vaikuttanut se, kuinka paljon kukin jäsenvaltio myöntää rahoitustukea eri toimialoille (esim. pitkäaikaiset valtiontakaukset julkisille pankeille Saksassa auttoivat kiistatta niitä kestämään kilpailupaineen paremmin) ja erityisesti se, milloin ja kuinka pitkälti eri toimialat on vapautettu kilpailulle. Myös yleisellä taloudellisella ilmapiirillä on vaikutusta pelastamis- ja rakenneuudistustuen määrään. Äskettäisen talouden laskusuhdanteen tuloksena vaikeuksissa olevien yritysten määrä on lisääntynyt ja näin ollen jäsenvaltiot ovat myöntäneet enemmän valtiontukea yritysten pelastamiseen ja rakenneuudistukseen. Tämä on heijastunut vaikeuksissa olevia yrityksiä koskevien merkittävien tapausten määrän lisääntymisenä, joita komissio on käsitellyt parin viimeisen vuoden aikana. Tapausten kokonaismäärä on kuitenkin pysynyt melko alhaisena: vuonna 2002 kirjattiin 14 uutta asiaa, jotka koskevat tehdasteollisuudessa ja palvelualoilla toimivien yritysten pelastamista ja rakenneuudistusta. Kokonaiskuvan muodostaminen pelastamis- ja rakenneuudistustuesta on näin ollen melko monimutkaista ja suuntaukset vaihtelevat jäsenvaltioittain ja toimialoittain. On kuitenkin hyvä huomata, että vaikka eräät jäsenvaltiot myöntävät säännöllisesti pelastamis- ja rakenneuudistustukea vaikeuksissa oleville yrityksille, toisilla jäsenvaltioilla tällaista toimintalinjaa ei ole.

Pääosa pelastamis- ja rakenneuudistustuesta myönnetään tapauskohtaisesti yksittäisille vaikeuksissa oleville yrityksille ja tämäntyyppinen tuki vääristää todennäköisimmin kilpailua. Kaudella 1990-2002 komissio hyväksyi pelastamis- ja rakenneuudistustuen myöntämisen noin 120:lle vaikeuksissa olevalle yritykselle tehdasteollisuudessa ja palvelualoilla [14]. Monet jäsenvaltiot (erityisesti Saksa, Espanja ja Itävalta) ovat tällä kaudella ottaneet käyttöön pelastamis- ja/tai rakenneuudistustukiohjelmia, jotka on suunnattu näillä aloilla toimiville pk-yrityksille. Näistä ohjelmista myönnettyjen tukien yhteenlasketut määrät ovat kuitenkin yleensä suhteellisen pieniä.

[14] Määrä kattaa myös joitakin rakennusalan, teknisen suunnittelun ja kaivosteollisuuden yrityksiä.

Jos tarkastellaan jäsenvaltioittain myönnettyjen yksittäisten pelastamis- ja rakenneuudistustukien määrää, on tärkeää muistaa, että tukimäärät ovat vaihdelleet alle 1 miljoonasta eurosta yli 20 miljardiin euroon. Lukuihin eivät myöskään sisälly ne monet yritykset, jotka saivat tukea Saksan uusissa osavaltioissa 1990-luvulla toteutetusta mittavasta rakenneuudistusohjelmasta [15]. Luvut ovat kuitenkin melko kuvaavia: 120:stä tukea saaneesta tehdasteollisuuden ja palvelualojen yrityksestä 35 oli Saksassa, 20 Ranskassa, 15 Espanjassa ja Italiassa ja 5-10 Itävallassa, Belgiassa ja Portugalissa. Sen sijaan Tanskassa, Kreikassa, Irlannissa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Suomessa, Ruotsissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa pelastamis- ja rakenneuudistustukea myönnettiin enintään kahdessa tapauksessa ja eräissä tapauksissa ei lainkaan.

[15] Treuhandanstaltin (THA) tai Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgabenin (BvS) myöntämä tuki.

Yhteensä myönnetyistä 120:stä yksittäisestä pelastamis- ja rakenneuudistustuesta noin 90 myönnettiin tehdasteollisuuden vaikeuksissa oleville yrityksille. Varsinkin 1990-luvulla huomattava osa tapauskohtaisesta tuesta unionissa myönnettiin Saksan uusissa osavaltioissa toteutettuun mittavaan rakenneuudistusohjelmaan ja muissa jäsenvaltioissa yritysten ja suurten teollisuuskonsernien pelastamiseen tai rakenneuudistukseen. Tapauskohtaisten tukien myöntäminen Saksan uusille osavaltioille oli korkeimmillaan vuonna 1994, jolloin myönnettiin hieman yli 10 miljardia euroa. Tuen määrä supistui huomattavasti Treuhand-ohjelman päättyessä vuosikymmenen lopulla. Yhteensä tästä ohjelmasta myönnettiin arvioiden mukaan 45 miljardia euroa valtiontukea. Samanlainen suuntaus on havaittavissa muissa jäsenvaltioissa tietyille tehdasteollisuuden aloille myönnetyssä tapauskohtaisessa tuessa.

Kun tarkastellaan yhtä tehdasteollisuuden segmenttiä eli laivanrakennusalaa, komissio hyväksyi 1990-loppupuolella joukon merkittäviä rakenneuudistusohjelmia varsinkin entisen Itä-Saksan ja Espanjan telakoiden hyväksi. Viime vuosina jäsenvaltiot eivät ole kuitenkaan ilmoittaneet suurista rakenneuudistustukiohjelmista.

Periaatteena on, että toiselle tehdasteollisuuden segmentille eli terästeollisuudelle on kiellettyä myöntää pelastamis- ja rakenneuudistustukea. Kuitenkin 1990-luvun alkupuolella monissa jäsenvaltioissa toteutettiin poikkeuksellisesti huomattavia rakenneuudistusohjelmia ja vastaavia kapasiteettisupistuksia. Vuonna 2002 antamassaan tiedonannossa [16] pelastamis- ja rakenneuudistustuesta sekä sulkemistuesta terästeollisuudelle komissio totesi, että komissio ja neuvosto ovat sopineet vuonna 1993 EHTY:n perustamissopimuksen 95 artiklan perusteella tekemissään viimeisissä päätöksissä, että yhteisön teräsalan yritysten pelastamiseksi ei enää tehdä tällaisia päätöksiä. Teräsalan yritykset ovat siitä lähtien toimineet markkinoilla olettaen, että niille ei enää myönnetä rakenneuudistustukea. Jos asiaintilaa tulevaisuudessa muutetaan, voisi käydä niin, että teräsalan yritykset eivät olisikaan yhtä innokkaita alentamaan kustannuksia ja lisäämään kilpailukykyä, jolloin jo saavutettu valtava edistys olisi uhattuna. Näissä olosuhteissa komissio katsoi, että pelastamis- ja rakenneuudistustuki vaikeuksissa oleville yrityksille monialaisten puitteiden liitteessä B määritellyllä terästeollisuuden alalla ei soveltuisi yhteismarkkinoille.

[16] EYVL C 70, 19.3.2002, s. 21.

Huomattava määrä pelastamis- ja rakenneuudistustukea eli noin 31 miljardia euroa myönnettiin 1990-luvulla pankkialalle. Joukkoon lukeutuu eräitä paljon huomiota herättäneitä tapauksia Saksassa, Ranskassa ja Italiassa. Tämä johtui pääasiassa Euroopan pankkisektorin perusteellisesta muutoksesta, joka oli ominaista viime vuosikymmenelle. EU:n pankkidirektiivien antamisen seurauksena jäsenvaltioiden pankkijärjestelmiä koskeva sääntely muuttui merkittävästi. Rahoituslaitokset yhdistyivät ja toimintaa koskevat rajoitukset poistuivat vähitellen, markkinat avautuivat, tekniikan kehittyminen tarjosi uusia liiketoimintamahdollisuuksia ja kilpailupaine kasvoi kaikkialla Euroopassa. Rakenneuudistusten tarve tuli monissa pankeissa ja koko pankkialalla 1990-luvun alun talouskriisin vuoksi välttämättömäksi. Pankkialan sopeutuminen uuteen toimintaympäristöön viivästyi, mikä johti etenkin julkisten pankkien kohdalla dramaattisiin seurauksiin. Eräät pankit joissakin jäsenvaltioissa kuten Ranskassa ja Italiassa ajautuivat syvään kriisiin ja saivat suuria rakenneuudistustukia. Vuoden 1998 jälkeen komissio ei ole käsitellyt uusia pankkialan tukitapauksia Ranskassa eikä Italiassa. Tämä näyttäisi vahvistavan, että huomattavimmat rakenneuudistukset on saatu toteutettua. Eräät Saksan pankit, joita alettiin ensimmäistä kertaa tutkia vuonna 1994, ovat kuitenkin yhä edelleen tutkimusten kohteena.

Muita palvelualoja, joilla pelastamis- ja rakenneuudistustukea on myönnetty noin kymmenen viimeisen vuoden aikana, ovat viestintä, kulttuuri ja matkailu. Tuen kokonaismäärä on kuitenkin suhteellisen pieni.

Myös postialalla on esiintynyt useita rakenneuudistustapauksia, mutta pääosassa tapauksista komissio on päätellyt, että jäsenvaltioiden myöntämä taloudellinen tuki on ollut korvausta kyseessä olevan yrityksen velvoitteesta tarjota yleishyödyllisiä palveluja. Saksan postia (Deutsche Post) koskevassa asiassa komissio kuitenkin totesi, että osaa tuesta käytettiin julkisten postipalvelujen ohella kilpailun alaisen liikepakettitoiminnan tukemiseen. Näin ollen komissio määräsi vastaavan tukiosan perittäväksi takaisin.

Rautatieliikenteen alalla on viime vuosina pyritty palauttamaan yhteisön rautateiden kannattavuus. Vaikka monet jäsenvaltiot ovat antaneet rahoitustukea rautatieyhtiöille korvauksena yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tarjoamisesta, komissiolle ei ole ilmoitettu rakenneuudistustuista eikä se ole sellaisia hyväksynyt.

Lentoliikenteen alan vapauttamisen myötä monet lentoyhtiöt käynnistivät huomattavia rakenneuudistusohjelmia 1990-luvun alkupuolella. Tälle alalle myönnetty, pääasiassa tapauskohtainen tuki oli suurimmillaan vuonna 1994, jolloin unionissa myönnettiin noin 2,5 miljardia euroa tukea. Vuodesta 1998 alkaen tuen määrä on supistunut merkittävästi. Tämä johtuu pitkälti siitä, että komissio antoi vuonna 1994 tiukemmat suuntaviivat, jotka vahvistivat varsinkin taloudellisissa vaikeuksissa oleville yrityksille myönnettävän rakenneuudistustuen ainutkertaisuuden periaatetta. Vaikka 11. syyskuuta 2001 tehdyistä terroristi-iskuista aiheutui vakavia ongelmia lentoliikenteen alalle, tämä ei ole johtanut poikkeuksellisiin pelastamis- ja rakenneuudistustukiin alalla. Vuosina 2001 ja 2002 komissio hyväksyi kuitenkin tukiohjelmat, joita useimmat jäsenvaltiot ovat soveltaneet mm. varmistaakseen vakuutusturvan, jota vakuutusmarkkinat eivät ole pystyneet tarjoamaan lisääntyneen terrorismin riskin vuoksi. Tämäntyyppistä tukea ei voida arvioida rahamääräisesti.

Pelastamis- ja rakenneuudistustuen suuntaviivoja ei sovelleta hiiliteollisuuteen. Tukea hiiliteollisuudelle säänneltiin EHTY-hiilituotteiden osalta komission päätöksellä [17], jonka voimassaoloaika päättyi heinäkuussa 2002. Komissio antoi sitä korvaamaan asetuksen [18], jossa säädetään kivihiiliteollisuudelle myönnettävää valtiontukea koskevista säännöistä, joiden tarkoituksena on alan rakenneuudistuksen edistäminen. Säännöissä otetaan huomioon alan rakenneuudistukseen liittyvät sosiaaliset ja alueelliset seikat sekä tarve säilyttää varotoimenpiteenä vähimmäismäärä yhteisön omaa hiiliteollisuutta varantojen varmistamiseksi.

[17] EHTY:n perustamissopimuksen 95 artiklan nojalla tehty komission päätös 3632/93/EHTY.

[18] Neuvoston asetus (EY) N:o 1407/2002, annettu 23 päivänä heinäkuuta 2002, kivihiiliteollisuuden valtiontuesta.

Päätelmät

On yleisesti tunnustettua, että vaikeuksissa olevien yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustuki on yksi eniten kilpailua mahdollisesti vääristävistä valtiontuen muodoista. Tämän vuoksi komissio on pyrkinyt varmistamaan pelastamis- ja rakenneuudistustuen suuntaviivojen tiukan soveltamisen. Suuntaviivojen mukaan tuki soveltuu yhteismarkkinoille vain tiettyjen tuensaajalle ja jäsenvaltioille asetettujen tiukkojen ehtojen täyttyessä (tuet ovat perusteltuja esim. sosiaalisista tai aluepoliittisista syistä). Nykyisten suuntaviivojen voimassaoloaika päättyy lokakuussa 2004 ja niiden tulevassa tarkistuksessa selvitetään, ovatko tiukemmat ehdot tarpeen tämäntyyppisen kilpailua vääristävän tuen minimoimiseksi.

Pelastamis- ja rakenneuudistustuen suuntaviivojen tarkistaminen

Komissio on aloittanut suuntaviivojen perusteellisen tarkastelun laatiakseen uudet suuntaviivat, jotka korvaavat nykyiset suuntaviivat, joiden voimassaolo päättyy lokakuussa 2004. Suuntaviivojen ensimmäisessä sisäisessä tarkistuksessa on havaittu joitakin ongelmakohtia. Tällaisia ovat mm. seuraavat:

* Milloin yritys on taloudellisissa vaikeuksissa? 'Vaikeuksissa olevan yrityksen' käsitettä ei ole määritelty yhteisössä ja vaikuttaa varsin hankalalta johtaa määritelmää jäsenvaltioiden soveltamasta käytännöstäkään, sillä maksukyvyttömyyttä koskevat kansalliset lait ja menettelyt poikkeavat toisistaan.

* Konsernit. Suuntaviivoissa todetaan, että konserniin kuuluva yritys ei ole yleensä tukikelpoinen lukuun ottamatta tilanteita, joissa yritys on itse vaikeuksissa eivätkä vaikeudet johdu sattumanvaraisesta kustannustenjaosta konsernin sisällä, ja kun ongelmat ovat liian vakavia, jotta konserni pystyisi ne itse ratkaisemaan. Näitä arviointiperusteita on hankala soveltaa ja ne herättävät monia kysymyksiä. Esimerkkinä voidaan mainita tilanne, jossa jossakin jäsenvaltiossa toimiva tytäryritys on taloudellisissa vaikeuksissa, mutta emoyritys ei halua tukea sitä.

* Kiireellisyys. Vaikka nykyisten suuntaviivojen lähtökohtana on, että tuesta ilmoitetaan ennakolta, pelastamistukea on usein pakko myöntää ennen kuin siihen on saatu komission hyväksyntä, jotta voidaan estää yrityksen konkurssi. Tilanteeseen olisi kuitenkin löydettävä sellainen ratkaisu, että EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan mukaista ilmoitusvelvollisuutta voidaan noudattaa.

* Tuen ainutkertaisuuden periaate. Suuntaviivoissa määrätään, että pelastamistuki on ainutkertainen toimenpide ja toistuvaa pelastamistuen myöntämistä olisi vältettävä. On kuitenkin esiintynyt tapauksia, joissa sellaisille yrityksille on myönnetty uutta pelastamistukea, jotka eivät ole olleet rakenneuudistustukikelpoisia tuen ainutkertaisuutta koskevan periaatteen nojalla.

* Erilaiset määräajat. Nykyisten suuntaviivojen mukaiset erilaiset määräajat ovat epäselviä ja niitä on siis selvennettävä.

* Vastasuoritteet: Milloin ehdotetut vastasuoritteet ovat "riittävän laajoja lieventämään mahdollisia kilpailua vääristäviä vaikutuksia"?

OSA III: VALTIONTUEN VALVONNAN UUDENAIKAISTAMINEN

Taloudellisesta lähestymistavasta valtiontukien vähentämiseen ja parantamiseen marraskuussa 2002 annetuissa neuvoston päätelmissä [19] kehotetaan komissiota jatkamaan tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa EU:n valtiontukisääntöjen soveltamisalan ja sisällön uudenaikaistamista, yksinkertaistamista ja selventämistä sekä tehostamaan niitä menettelyjen pituuden ja tarvittavien hallinnollisten resurssien suhteen. Toisin kuin kilpailunrajoitusten tai sulautumien valvonnan uudistamista, valtiontukisääntöjen uudistamista ei toteuteta yhden erityisen aloitteen pohjalta vaan tekemällä joukko muutoksia eri tasoilla.

[19] Neuvoston asiakirja nro 13799/02: http://register.consilium.eu.int/pdf/en/ 02/st13/13799en2.pdf.

Ensimmäinen aloite koskee menettelyihin liittyvää muutosta, jonka merkitys on kasvanut laajentumisen vuoksi. Tavoitteena on nopeuttaa, yksinkertaistaa ja uudenaikaistaa menettelyjä erityisesti siksi, että voidaan vähentää resurssien käyttöä rutiinitapausten tutkimiseen ja antaa komissiolle mahdollisuus keskittyä merkittävämpiin tapauksiin, jotka aiheuttavat todellisia kilpailuongelmia yhteisön tasolla ja vaikeuttavat EU:n yritysten kasvua ja kilpailukykyä. Komissio toteutti vähän aikaa sitten yksityiskohtaisen sisäisen tarkastelun määrittääkseen mahdollisuudet menettelyjen yksinkertaistamiseen ja niiden keston lyhentämiseen. Tämän tarkastelun seurauksena komission yksiköt määrittivät useita mahdollisia muutoksia, joista jäsenvaltioiden asiantuntijoita konsultoidaan parhaillaan yksityiskohtaisesti. Tähän työhön sisältyy täytäntöönpanosäännösten luonnoksen laatiminen asetuksen (EY) N:o 659/1999 27 artiklan nojalla ilmoitusten muodosta, sisällöstä ja muista yksityiskohdista, vuosikertomusten muodosta, sisällöstä ja muista yksityiskohdista, määräaikojen ja niiden laskemisen yksityiskohdista ja sääntöjenvastaisen tuen takaisinperinnässä sovellettavasta korosta. Lisäksi saatetaan antaa muita ehdotuksia, joilla pyritään parantamaan nykyisiä menettelyjä ja työmenetelmiä.

Komissio jatkaa myös valtiontukisäädöstensä tarkastelua yksinkertaistaakseen ja selventääkseen niitä ja poistaakseen mahdolliset ristiriidat eri tekstien väliltä. Tällä hetkellä etusijalla ovat vaikeuksissa oleville yrityksille myönnettävää pelastamis- ja rakenneuudistustukea koskevien sääntöjen tarkistaminen (ks. osa II), laajentumisen jälkeen sovellettavien yhteisön aluetukisääntöjen uudistaminen, laivanrakennusta koskevien uusien sääntöjen laatiminen, pk-yrityksille myönnettävää tutkimus- ja kehitystukea koskevien sääntöjen yksinkertaistaminen, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja koskevan alueen selventäminen sekä meri- ja lentoliikenteen alan valtiontukea koskevien suuntaviivojen tarkistaminen.

Kun tarkastellaan aluetuen suuntaviivoja, on selvää, että olosuhteet muuttuvat merkittävästi laajentumisen jälkeen. Suuri osa liittymässä olevien maiden alueesta saa tukialueen aseman. Tämän vuoksi on selvästi tarpeen tarkistaa aluetukia koskevaa lähestymistapaa vuoteen 2006 päättyvän kauden jälkeen ja ottaa samalla täysimääräisesti huomioon samanaikainen rakennerahastosäännösten tarkistaminen. Nykyisten 15 jäsenvaltion aluetukikartat pysyvät voimassa vuoteen 2006 asti ja uusille jäsenvaltioille laaditaan omat aluetukikartat.

Komissio valmistelee laivanrakennukseen myönnettävää valtiontukea koskevia puitteita, joilla korvataan laivanrakennusasetus, jonka voimassaolo päättyy 31. joulukuuta 2003. Hankkeen perusperiaatteena on yksinkertaistaa ja yhtenäistää laivanrakennustukien käsittely sekä valtiontukisääntöjen muodon että sisällön suhteen. Kuitenkin ehdotetaan, että joitakin toimialakohtaisia säännöksiä säilytetään niiden erityispiirteiden vuoksi, jotka erottavat laivanrakennusalan muista teollisuudenaloista.

Kun tarkastellaan pk-yritysten tutkimus- ja kehitystyöhön myönnettävää tukea, komissio käynnisti heinäkuussa 2003 jäsenvaltioiden ja asianomaisten osapuolten virallisen konsultointimenettelyn asetusehdotuksesta, jolla muutetaan pk-yrityksille myönnettävää tukea koskevia sääntöjä siten, että niihin on lisätty pk-yrityksiä koskeva uusi yhteisön määritelmä ja vapautetaan t&k-tuki ilmoitusvelvollisuudesta.

Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvät palvelut

Komissio on korostanut toistuvasti yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen (yleishyödyllisten palvelujen) asianmukaisen toiminnan merkitystä. On selvää, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvistä palveluista vastaavilla yrityksillä on oltava riittävät resurssit palvelujen asianmukaisen tarjoamisen varmistamiseksi ja että joissakin tapauksissa julkinen rahoitustuki voi osoittautua välttämättömäksi. Komission tehtävänä on kuitenkin varmistaa, että tällaisen rahoitustuen määrä ei ylitä sitä, mikä on tarpeen julkisen palvelun velvoitteen täyttämiseksi ja että käytettäväksi annettuja varoja ei käytetä sääntöjenvastaisesti rahoittamaan toimintaa muilla kilpailulle avoimilla markkinoilla.

Altmarkia koskevassa asiassa 24. heinäkuuta 2003 antamassaan tuomiossa [20] yhteisöjen tuomioistuin esittää hyödyllisiä selvennyksiä EY:n perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta julkiseen rahoitukseen, jota myönnetään yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja tarjoaville yrityksille.

[20] C-280/00, toimilupien myöntäminen säännöllisten linja-autoliikenteen palvelujen tuottamiseen Stendalin alueella (Saksa) ja julkisen tuen myöntäminen kyseisten palvelujen suorittamiseen.

Tuomiossaan tuomioistuin toteaa, että "siltä osin kuin valtion toimenpidettä on pidettävä korvauksena, joka on vastike edunsaajayritysten suorittamista sellaisista palveluista, jotka johtuvat julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä, siten, että kyseiset yritykset eivät todellisuudessa saa taloudellista etua ja että kyseinen toimenpide ei näin ollen aseta kyseisiä yrityksiä edullisempaan kilpailutilanteeseen suhteessa niiden kilpailijayrityksiin, tällaiseen toimenpiteeseen ei sovelleta perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohtaa".

Jotta tällaista korvausta ei tietyssä konkreettisessa tapauksessa luokiteltaisi valtiontueksi, seuraavat neljä ehtoa on täytettävä:

- "Edunsaajayrityksen tehtäväksi on tosiasiassa annettava julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen ja nämä velvoitteet on määriteltävä selvästi".

- "Parametrit, joiden perusteella korvaus lasketaan, on etukäteen vahvistettava objektiivisesti ja läpinäkyvästi, jotta vältettäisiin sellaisen taloudellisen edun sisältyminen korvaukseen, joka olisi omiaan suosimaan edunsaajayritystä suhteessa sen kilpailijayrityksiin". Tuomioistuin toteaa, että "valtiontuen käsitteen alaan kuuluu myös rahoituksellinen toimenpide, jolla jäsenvaltio korvaa yrityksen kärsimiä tappioita ilman, että tällaisen korvauksen parametrit on vahvistettu etukäteen, silloin kun jälkikäteen ilmenee, että tiettyjen palvelujen toteuttaminen julkisen palvelun velvoitteiden täytäntöönpanemiseksi ei ole ollut taloudellisesti kannattavaa".

- "Korvaus ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan kattaa kaikki ne kustannukset tai osa niistä kustannuksista, joita julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen aiheuttaa, kun otetaan huomioon kyseisestä toiminnasta saadut tulot ja kyseisten velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto."

- "Silloin, kun julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä vastaavaa yritystä ei tietyssä konkreettisessa tapauksessa valita sellaisessa julkisia hankintoja koskevassa menettelyssä, jossa on mahdollista valita se ehdokas, joka kykenee tuottamaan kyseiset palvelut julkisyhteisön kannalta vähäisimmin kustannuksin, tarvittavan korvauksen taso on määritettävä tarkastelemalla sellaisia kustannuksia, joita hyvin johdetulle ja asetettujen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisen kannalta riittävillä kuljetusvälineillä varustetulle keskivertoyritykselle aiheutuisi kyseisten velvoitteiden täyttämisestä, kun otetaan huomioon toiminnasta saadut tulot ja kyseisten velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto."

Kun nämä ehdot täyttyvät, vastikkeena maksettu korvaus ei ole valtiontukea eikä tuen ennakkoilmoittamista koskevaa velvollisuutta sovelleta. Tuomioistuin vahvistaa pitkälti komission vakiintuneen lähestymistavan, jonka mukaisesti tarve varmistaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen rahoitus ja tarve estää kilpailun tarpeeton vääristyminen asetetaan keskenään tasapainoon. Tämän oikeuskäytännön perusteella komission on nyt laadittava asiakirja, jossa vahvistetaan edellytykset sääntöjen käytännön soveltamiselle jäsenvaltioissa.

Valtiontuki kalastusalalle

Kun tarkastellaan valtiontukimenettelyjä kalastusalalla, komissio on laatinut asetusehdotuksen, jossa ehdotetaan useimpien kalastusalan valtiontukimuotojen vapauttamista ennakkoilmoitusvelvollisuudesta komissiolle. Tavoitteena on yksinkertaistaa nykyisiä sääntöjä ja mukauttaa niitä joulukuussa 2002 vahvistetun uudistetun yhteisen kalastuspolitiikan mukaisiin uusiin lainsäädäntöpuitteisiin. Kun tämä ryhmäpoikkeus on hyväksytty, se vähentää edelleen hallintomenettelyjä, joita tarvitaan ennen tuen myöntämistä alalle. Se on linjassa jo joulukuussa 2002 kalatalouden ohjauksen rahoitusvälineen (KOR) yhteydessä hyväksytyn yksinkertaistamishankkeen kanssa. Sen mukaan jäsenvaltioiden ei enää tarvitse ilmoittaa komissiolle kansallista tukea, joka on myönnetty yhteisrahoituksena KOR-tuesta hyötyville toimenpiteille. Poikkeuksen saaviin ryhmiin on ehdotettu seuraavia tukia: tuki kalastustuotteiden menekinedistämiseen ja/tai mainontaan, tuki tuottajaryhmittymille, tuki veden luonnonvarojen suojeluun ja kehittämiseen, tuki innovatiivisiin toimenpiteisiin ja tekniseen apuun, tuki kalasatamien kalustohankintoihin, tuki kalastusalusten romuttamiseen, tuki tiettyihin sosioekonomisiin toimenpiteisiin, tuki kalastustuotteiden jalostamiseen ja/tai kaupan pitämiseen sekä tuki vesiviljelyn ja sisävesikalastuksen investointeihin. Ryhmäpoikkeuksen hyväksymisen jälkeen sitä sovelletaan pk-yrityksille myönnettyyn tukeen, jonka määrä on alle 1 miljoonaa euroa, ja tukeen sellaisten toimenpiteiden rahoittamiseksi, joiden tukikelpoisten kustannusten enimmäismäärä on 2 miljoonaa euroa. Jotta voidaan varmistaa tällaisen tuen asianmukainen kohdentaminen, tukien seuranta toteutetaan jälkiraportointia koskevien velvollisuuksien avulla.

Luonnos kalastusalan valtiontuen tarkastelua koskeviksi uusiksi suuntaviivoiksi, jotka annetaan perustamissopimuksen 88 artiklan 1 kohdan mukaisina aiheellisina toimenpiteinä, toimitetaan komissiolle myöhemmin lokakuussa 2003 toteutettavan jäsenvaltioiden konsultoinnin jälkeen.

Valtiontuki maatalousalalle

Neuvostolle ja Euroopan parlamentille osoitetun, yhteistä maatalouspolitiikkaa koskevasta väliarvioinnista annetun tiedonannon yhteydessä komissio hyväksyi äskettäin ryhmäpoikkeusasetusluonnoksen, joka koskee maatalousalan pk-yrityksille myönnettäviä tietyntyyppisiä valtiontukia tiettyyn enimmäismäärään asti. Pk-yritysten määritelmän mukaan - enintään 250 työntekijää, liikevaihto 40 miljoonaa euroa tai tase 27 miljoonaa euroa - tämä poikkeusasetus kattaisi lähes kaikki maatalousalalla toimivat maatilat ja yritykset.

Asetusehdotus osoittaa, että komissio on valmis tekemään rohkeita ratkaisuja yksinkertaistaakseen maatalouden lainsäädäntöpuitteita sekä uudenaikaistaakseen ja yksinkertaistaakseen valtiontukisääntöjä alalla.

Jos kaikki asetusluonnoksessa mainitut ehdot täyttyvät, nyt ehdotetaan, että jäsenvaltioiden ei enää tarvitsisi ilmoittaa komissiolle tietyntyyppisistä valtiontuista saadakseen hyväksynnän. Tällaisia tukimuotoja ovat mm. enintään 40 prosentin investointituki maanviljelijöille (tuki on 50 prosenttia epäsuotuisilla alueilla); enintään 100 prosenttia kustannuksista kattava tuki perinteisten maisemien ja rakennusten säilyttämiseen; enintään 40 tai 50 prosentin investointituki tavoite 1 -alueilla, maataloustuotteita jalostaville ja kaupan pitäville yrityksille tai enintään 100 000 euron tuki tuensaajaa kohden kolmen vuoden aikana laadukkaiden maataloustuotteiden tuotantoon ja kaupan pitämiseen [21].

[21] Yksityiskohtaiset tiedot eri tukimuodoista ovat saatavilla Internet-osoitteesta:

Asetusluonnoksesta keskusteltiin kesäkuussa 2003 jäsenvaltioiden kanssa ja se julkaistiin EUVL:ssä (EUVL C 194, 15.8.2003), jotta kolmannet voisivat esittää kommentteja. Se toimitetaan toiselle lausuntokierrokselle jäsenvaltioihin 6. marraskuuta. Komissio aikoo vahvistaa lopullisen tekstin vuoden 2003 loppuun mennessä ja aloittaa soveltamisen tammikuussa 2004.

Tuen takaisinperiminen

Komissiolla on toimivalta vaatia, että tuensaajat maksavat jäsenvaltion myöntämän yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisin tuen myöntäneelle julkiselle viranomaiselle. Jäsenvaltioiden on perittävä tuki välittömästi takaisin kansallisten menettelyjen mukaisesti.

Täytäntöönpanojärjestelmän heikkona kohtana on se, että komission päätösten täytäntöönpanosta vastaavat jäsenvaltiot kansallisten menettelyjensä mukaisesti. Luontaisen eturistiriidan vuoksi (valtio on tuen myöntäjä ja sen takaisin perijä) tuen takaisinperintä ei yleensä ole kovin korkealla tärkeysjärjestyksessä. Tämä pitää erityisesti paikkansa silloin, kun tuensaaja on ajautunut konkurssiin. Noin kolmannes kaikista takaisinperintätapauksista koskee konkurssiin joutuneita yrityksiä. Tällaisissa tapauksissa takaisinperintä toteutetaan kansallisten maksukyvyttömyysmenettelyjen mukaisesti, sillä maksukyvyttömyyttä koskevaan yhdenmukaistettua yhteisön lainsäädäntöä ei ole. Lisäksi eräät jäsenvaltiot ja liittymässä olevat maat ovat antaneet äskettäin enemmän tai vähemmän Yhdysvaltain maksukyvyttömyyslain 11 lukua vastaavia lakeja. Yhdysvaltojen mallin mukaisesti nämä uudet lait suojaavat maksukyvyttömän yrityksen liiketoimintaa velkojia vastaan ja myös valtiontuen takaisinperintää koskevia vaateita vastaan.

Tämän ongelman ratkaisemiseksi kilpailun pääosaston äskettäisessä organisaatiouudistuksessa perustettiin uusi yksikkö, jonka tehtävänä on varmistaa takaisinperintää koskevien päätösten täytäntöönpano. Yksittäistapausten käsittelyn ohella se analysoi takaisinperinnän esteitä ja kehittelee mahdollisia ratkaisuja. Yksikkö on aloittanut yhteistyön maksukyvyttömyyslainsäädännön soveltajien ja laatijoiden kanssa, jotta voidaan välttää yksipuolinen lähestymistapa mutta päästä silti päämäärään eli sisämarkkinatavoitteiden mukaiseen tehokkaaseen takaisinperintään.

Laajentumisen valmistelu

Uusiin jäsenvaltioihin sovelletaan valtiontukea koskevia kilpailusääntöjä suoraan 1. toukokuuta 2004 alkaen, ja niille on myönnetty vain harvoja siirtymäjärjestelyjä. Komission on varmistettava valtiontukisääntöjen soveltaminen talouksissa, jotka eroavat edelleen monissa suhteissa nykyisistä jäsenvaltioista ja jotka eivät kaikissa tapauksissa ole vielä edes saattaneet täysin päätökseen siirtymistään suunnitelmataloudesta markkinatalouteen. Saksan yhdentymisestä saadut kokemukset antavat viitteitä mahdollisesti esiintyvistä ongelmista.

Jotta voidaan valmistautua asteittaiseen siirtymiseen EU:n säännöstön mukaiseen valtiontukien valvontaan, komissio on työskennellyt jo vuosien ajan tiiviissä yhteistyössä liittymässä olevien maiden viranomaisten kanssa. Komissio on 1990-luvun lopusta alkaen kannustanut aktiivisesti ehdokasmaita antamaan valtiontukilainsäädäntöä ja perustamaan valtiontuen valvontaviranomaisia Eurooppa-sopimusten määräysten mukaisesti. Komissio on säännönmukaisesti edellyttänyt ehdokasmailta, että niillä on uskottavat EU:n säännöstön mukaiset valtiontukisääntöjen noudattamisen valvontatilastot hyvissä ajoin ennen liittymisajankohtaa. Tämä on varmistanut sen, että liittymässä olevat maat ovat poistaneet asteittain tai saattaneet sääntöjenmukaisiksi vääristävimmät tukensa, kuten pelastamistuet vaikeuksissa oleville yrityksille sekä yhteismarkkinoille soveltumattomat verotukitoimenpiteet, jotka on pääasiassa tarkoitettu kansainvälisten sijoitusten houkuttelemiseen. Lisäksi Ateenassa huhtikuussa 2003 allekirjoitetussa liittymissopimuksessa määrätään järjestelystä, jonka avulla komissio voi arvioida valtiontukitoimenpiteitä, jotka ovat tulleet voimaan ennen liittymispäivää ja joita liittymässä olevien maiden viranomaiset aikovat soveltaa liittymisen jälkeen. Liittymissopimuksen määräysten nojalla komissio voi vastustaa tällaisia toimenpiteitä, jos se katsoo niiden olevan yhteismarkkinoille soveltumattomia. Järjestely antaa liittymässä oleville maille mahdollisuuden varmistaa valtiontukijärjestelmiensä katkeamattoman jatkumisen heti liittymisen jälkeen. Samalla komissio voi varmistaa kaikkien näissä maissa liittymisen jälkeen myönnettävien valtiontukien tehokkaan valvonnan.

Yleiskatsaus valtiontukiin uusissa jäsenvaltioissa on tarkoitus esittää syksyn 2004 valtiontukien tulostaulussa.

TULOSTAULUN VERKKOVERSIO

Tulostaulun verkkoversiossa on lisätietoja menettelytavoista, tärkeimmät indikaattorit ja runsaasti tilastotaulukkoja. Joitakin tärkeimpiä tietoja on koottu jäljempänä olevaan taulukkoon.

Verkkosivuilla on lisäksi Internet-linkkejä valtiontukipolitiikkaa koskeviin tietolähteisiin jäsenvaltioissa ja Euroopan parlamentissa.

http://europa.eu.int/comm/competition/ state_aid/scoreboard/

Valtiontukea koskevat avainindikaattorit

>VIITTAUS KAAVIOON>

LIITE I: VALTIONTUKEA KOSKEVAT NEUVOSTON PÄÄTELMÄT

Maaliskuussa 2000 Lissabonissa kokoontunut Eurooppa-neuvosto asetti tavoitteeksi EU:n kehittämisen maailman kilpailukykyisimmäksi ja dynaamisimmaksi osaamistaloudeksi. Neuvostoa, komissiota ja jäsenvaltioita kehotettiin "tehostamaan pyrkimyksiään edistää kilpailua ja alentaa valtiontukien yleistasoa".

Tukholmassa kokoontunut Eurooppa-neuvosto totesi 24. maaliskuuta 2001 annetuissa päätelmissään, että "valtiontukien määrää on pienennettävä Euroopan unionissa ja järjestelmästä on tehtävä avoimempi".... "Tätä varten jäsenvaltioiden olisi saatava valtiontukien määrä suhteessa BKT:hen alenemaan vuoteen 2003 mennessä ja valtiontukia olisi suunnattava uudelleen horisontaalisiin, yleistä etua koskeviin tavoitteisiin, mukaan lukien koheesiotavoitteet."

Barcelonassa 16. maaliskuuta 2002 kokoontunut Eurooppa-neuvosto kehotti jälleen "jäsenvaltioita vähentämään valtiontuen kokonaismäärää suhteessa bruttokansantuotteeseen vuoteen 2003 mennessä ja sen jälkeenkin, suuntaamaan tuen uudelleen laaja-alaisiin yhteistä etua koskeviin tavoitteisiin, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus mukaan lukien, sekä kohdentamaan sen markkinoilla havaittuihin ongelmakohtiin. Vähäisempi ja paremmin kohdennettu valtiontuki on tehokkaan kilpailun keskeinen osatekijä."

Neuvosto antoi 5. joulukuuta 2001 valtiontukea koskevat päätelmät. Päätelmissä neuvosto kehotti jäsenvaltioita:

- jatkamaan pyrkimyksiään vähentää tukien yleistasoa suhteessa BKT:hen;

- vähentämään ensisijaisesti tukia, joiden vääristävä vaikutus on voimakkain, pyrkien poistamaan ne;

- suuntaamaan tuet uudelleen horisontaalisten tavoitteiden mukaisesti, koheesio sekä tarvittaessa pienet ja keskisuuret yritykset (pk-yritykset) mukaan lukien;

- kehittämään edelleen tukiohjelmien ennakko- ja jälkiarviointien käyttöä tukiohjelmien painottamiseksi uudelleen entistä tehokkaammalla tavalla; arvioinnissa on keskityttävä tukijärjestelmien laatuun sekä niiden kilpailu- ja muihin vaikutuksiin;

- parantamaan komissiolle esittämiensä selvitysten avoimuutta ja laatua ennen kaikkea kansallisten valvonta- ja seurantamenettelyjen avulla ja, jos mahdollista, toimittamalla asiaa koskevia tilastoja.

Lisäksi neuvosto kehotti komissiota:

- kehittämään yhdessä jäsenvaltioiden kanssa tilastointivälineitä, joiden avulla näiden päätelmien toteutumista voidaan seurata, sekä vaikuttavuutta ja toimivuutta osoittavia indikaattoreita; näillä indikaattoreilla on sen jälkeen aiheellisissa tapauksissa täydennettävä tulostaulua;

- tehostamaan tukien kilpailuvaikutusten arviointia taloudellisten kriteerien perusteella;

- kannustamaan kokemustenvaihtoa ja yhteistä arviointia välineiden vaikuttavuutta koskevan vertailevan arvioinnin toteuttamiseksi Euroopan tasolla;

- jatkamaan pyrkimyksiään yksinkertaistaa, uudenaikaistaa ja selkeyttää valtiontukia koskevia yhteisön sääntöjä, jotta niitä voidaan tehostaa etenkin menettelyn keston osalta;

- esittämään ensimmäisen arvion edistymisestä vuonna 2002.

Neuvosto antoi 26. marraskuuta 2002 valtiontukea koskevat päätelmät. Päätelmissä neuvosto kehotti jäsenvaltioita:

- sitoutumaan jatkamaan ponnistelujaan valtiontukien kokonaistason alentamiseksi, erityisesti niiden tukien, jotka uhkaavat eniten vääristää kilpailua;

- pohtimaan ennen valtiontuen myöntämistä, onko se kohdennettu markkinoilla selvästi havaittuihin häiriöihin tai ohjattu yleisen edun mukaisiin horisontaalisiin tavoitteisiin, mukaan luettuna taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevat tavoitteet, ja onko valtiontuen muodossa myönnettävä interventio soveltuvin ja tehokkain tapa käsitellä kyseisiä tilanteita;

- kehittämään edelleen yksittäisten valtiontukien ja valtion tukiohjelmien ennakko- ja jälkiarviointien käyttöä tukien kilpailua koskevien vaikutusten ja tukien vaikuttavuuden tarkkailemiseksi;

- antamaan lausuntonsa keväällä 2003 kokoontuvalle Eurooppa-neuvostolle annettavaa komission kertomusta varten, joka laaditaan toimista valtiontukien alentamiseksi ja uudelleen suuntaamiseksi. Tarkoituksena on kehittää pitkällä aikavälillä analyyttinen toimintakehys valtiontuista markkinoihin ja taloudelliseen kehitykseen koituvien vaikutusten arvioimiseksi.

Lisäksi neuvosto kehotti komissiota:

- jatkamaan viipymättä tiiviissä yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa valtiontukia koskevien EU:n sääntöjen soveltamisalan ja sisällön nykyaikaistamista, yksinkertaistamista ja selkeyttämistä mm. tehostaen niitä menettelyn pituuden ja tarvittavien hallinnollisten resurssien suhteen sekä sisällyttämään valtiontukien tulostaulun syksyn painokseen vuosittain tältä osin aikaansaatuja tuloksia koskevan osan;

- selventämään taloudellisia kriteereitä, joita käytetään arvioitaessa tukien vaikutuksia sekä vakiintuneilla että uusilla toiminta-aloilla;

Neuvosto kehotti jäsenvaltioita ja komissiota omilla toimivallan aloillaan myös seuraaviin toimiin:

- vaihtamaan vuodesta 2003 alkaen mm. kokouksissa ja seminaareissa tietoja kokemuksista, jotka liittyvät niiden pyrkimyksiin vähentää valtiontukia; tämän työn tulokset raportoidaan tulostaulussa, ja niihin olisi hyvä sisällyttää valtiontuissa ilmenevän suuntauksen arviointi, joka perustuu seuraavaan eri aiheita kattavaan ohjeelliseen luetteloon:

* tilastollisten toimenpiteiden ja indikaattorien kehittäminen

* menetelmät ja välineet, joita käytetään arvioitaessa valtiontukien vaikutuksia ja vaikuttavuutta

* kansalliset tavoitteet ja valtiontukien vähentämispyrkimysten tulokset

* tukien ennakko- ja jälkiarvioinneista saadut kokemukset

* muut konkreettiset toimenpiteet, joilla pyritään saavuttamaan Tukholman ja Barcelonan Eurooppa-neuvostojen päätelmissä asetetut tukien alentamista ja uudelleen suuntaamista koskevat tavoitteet, mukaan lukien ehdotukset jatkokäsittelyä ja lisäaloitteita varten;

- kehittämään valtiontukien tulostaulun yhteydessä tietoverkkopohjaisen verkon jäsenvaltioiden ja komission välistä tietojen ja kokemusten vaihtoa varten sekä edelleen lisäämään avoimuutta asianmukaisin keinoin.