Alv-direktiivin 176 artiklassa säädetään, että neuvosto päättää, mitkä kustannukset eivät oikeuta arvonlisäveron vähentämiseen. Ennen kuin neuvosto on päättänyt asiasta, jäsenvaltiot saavat mainitun artiklan nojalla jatkaa 1. tammikuuta 1979 voimassa olleiden poikkeusten soveltamista. Sen vuoksi voimaan on jäänyt useita säännöksiä, joilla rajoitetaan verovelvollisten vähennysoikeutta.

Samanlaisia poikkeuksia, jotka koskevat tavaroista ja palveluista maksettavan arvonlisäveron sulkemista arvonlisäveron vähennysoikeuden ulkopuolelle, jos niiden käytöstä yli 90 prosenttia on verovelvollisen tai tämän työntekijöiden yksityistä käyttöä tai yleisesti muuta kuin yrityskäyttöä tai muuta kuin liiketoimintakäyttöä, on myönnetty muille jäsenvaltioille (Saksa ja Alankomaat).

Tavaroiden ja palveluiden käytöstä vähintään 10 prosentin edellytetään olevan yrityskäyttöä, jotta tuotantopanoksiin sisältyvä arvonlisävero voidaan vähentää, mikä on suhteellisen vähän. Itävallan mukaan tämän toimenpiteen jatkamisella on näin ollen vain vähäinen vaikutus lopullisessa kulutusvaiheessa kerättävien verotulojen kokonaismäärään, eikä se näin ollen vaikuta kielteisesti arvonlisäveroon perustuviin unionin omiin varoihin.

Itävalta ilmoitti uusimmassa pyynnössään komissiolle, että poikkeavan toimenpiteen soveltaminen on osoittautunut erittäin onnistuneeksi ja tehokkaaksi keinoksi yksinkertaistaa arvonlisäveron kantamista ja torjua veropetoksia ja veronkiertoa, lisätä oikeudenmukaisuutta estämällä perusteettomasta kassavirtahyödystä johtuvia vääristymiä ja parantaa verosäännösten noudattamista, kun arvonlisäveron kantaminen on yksinkertaistunut. Itävallan mukaan poikkeavan toimenpiteen lakkauttaminen johtaisi siihen, että ne verovelvolliset, jotka käyttävät tavaraa tai palvelua yritystoimintaan vain hyvin vähäisessä määrin ja jotka saavat vähentää arvonlisäveron tämän vähäisen yrityskäytön osalta, saisivat perusteetonta kassavirtahyötyä verrattuna verovelvollisiin, jotka käyttävät tavaraa tai palvelua pelkästään yritystoimintaan. Jos vain vähäisessä määrin yritystoimintaan käytettävän tavaran tai palvelun yksityis- ja yrityskäytön välinen suhde muuttuu hieman myöhempänä ajankohtana, vähennetyn arvonlisäveron määrä olisi lisäksi oikaistava. Tämä vähäinen oikaisu olisi kohtuuton sekä verovelvollisen että veroviranomaisten näkökulmasta.

Alv-direktiivin 168 artiklan mukaan verovelvollisella on oikeus vähentää verollisia liiketoimiaan varten tehdyistä hankinnoista ja vastaanotetuista palveluista kannettu arvonlisävero. Alv-direktiivin 168 a artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos kiinteä omaisuus kuuluu verovelvollisen liikeomaisuuteen ja sitä käytetään sekä yrityksen varsinaisiin tarkoituksiin että muihin tarkoituksiin, tätä omaisuutta koskeviin kustannuksiin liittyvä arvonlisävero on vähennyskelpoista vain siltä osin kuin omaisuutta käytetään verovelvollisen yrityksen varsinaisiin tarkoituksiin. Alv-direktiivin 168 a artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat soveltaa määrittelemällään tavalla tätä sääntöä myös kustannuksiin, jotka liittyvät muihin liikeomaisuuteen kuuluviin tavaroihin. Arvonlisäverodirektiiviin lisättiin 168 a artikla 22. joulukuuta 2009 hyväksytyllä neuvoston direktiivillä 2009/162/EU, jotta vähennys voitaisiin rajoittaa tosiasiallisen yrityskäytön osuuteen ja siten soveltaa tehokkaammin periaatetta, jonka mukaan vähennysoikeus syntyy ainoastaan siltä osin kuin kyseessä olevia tavaroita ja palveluita käytetään verovelvollisen liiketoiminnassa.

Itävallan tasavalta, jäljempänä ’Itävalta’, pyysi 19. maaliskuuta 2021 komissiossa saapuneeksi kirjatulla kirjeellä lupaa jatkaa sellaisen toimenpiteen soveltamista, joka poikkeaa direktiivin 2006/112/EY 168 ja 168 a artiklasta, voidakseen sulkea vähennysoikeuden ulkopuolelle tavaroista ja palveluista maksettavan arvonlisäveron, jos niiden käytöstä yli 90 prosenttia on verovelvollisen tai tämän työntekijöiden yksityistä käyttöä tai yleisesti muuta kuin yrityskäyttöä tai muuta kuin liiketoimintakäyttöä. Hakemuksen mukana Itävalta toimitti neuvoston täytäntöönpanopäätöksen 2009/1013/EU, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston täytäntöönpanopäätöksellä (EU) 2018/1487, 2 artiklan mukaisen kyseisen toimenpiteen soveltamista koskevan kertomuksen, jossa tarkastellaan uudelleen arvonlisäveron vähennysoikeuteen sovellettavaa prosenttiosuutta.

Sen estämättä, mitä vähennysoikeusrajoituksen piiriin kuuluvien menojen luokkia koskevien sääntöjen vahvistamisesta tehdyissä aiemmissa aloitteissa esitetään, tällainen poikkeus on asianmukainen siihen asti, kun nämä säännöt on yhdenmukaistettu EU:n tasolla.

Ehdotettu toimenpide on näin ollen yhdenmukainen nykyisen alv-direktiivin säännösten kanssa.

2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE

•Oikeusperusta

Alv-direktiivin 395 artikla.

•Toissijaisuusperiaate (jaetun toimivallan osalta)

Kun otetaan huomioon ehdotuksen perustana oleva alv-direktiivin säännös, toissijaisuusperiaatetta ei sovelleta.

•Suhteellisuusperiaate

Päätös koskee jäsenvaltiolle sen omasta pyynnöstä annettavaa lupaa, eikä siihen liity velvollisuuksia.

Koska poikkeuksen soveltamisala on rajallinen, erityistoimenpide on oikeassa suhteessa tavoitteeseen nähden eli siihen, että tarkoituksena on yksinkertaistaa arvonlisäveron kantoa ja estää tietyntyyppisiä veropetoksia tai veronkiertoa. Siinä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

•Toimintatavan valinta

Ehdotettu sääntelytapa: neuvoston täytäntöönpanopäätös.

Alv-direktiivin 395 artiklan mukaan yhteisistä alv-säännöksistä voidaan poiketa vain, jos neuvosto antaa siihen luvan komission ehdotuksesta tekemällään yksimielisellä päätöksellä. Neuvoston täytäntöönpanopäätös on parhaiten soveltuva sääntelytapa, koska se voidaan osoittaa yksittäiselle jäsenvaltiolle.

3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET

•Sidosryhmien kuuleminen

Tämä ehdotus perustuu Itävallan esittämään pyyntöön ja koskee ainoastaan kyseistä jäsenvaltiota.

•Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö

Ulkopuolisten asiantuntijoiden käyttö ei ole ollut tarpeen.

•Vaikutustenarviointi