Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Talouspoliittinen koordinointi pitkällä aikavälillä"

(2002/C 221/16)

Puheenjohtaja Romano Prodin 10. tammikuuta 2002 lähettämässä kirjeessä komissio esitti Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 262 artiklan nojalla pyynnön laatia lausunto aiheesta "Talouspoliittinen koordinointi pitkällä aikavälillä".

Lausunnon valmistelusta vastannut "talous- ja rahaliitto, taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus" -jaosto hyväksyi lausuntonsa 7. toukokuuta 2002. Esittelijä oli Ursula Konitzer.

Komitea hyväksyi 29. ja 30. toukokuuta 2002 pitämässään 391. täysistunnossa (toukokuun 29. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 79 puolesta 2:n pidättyessä äänestämästä.

1. Taustaa

1.1. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean täysistunnossa 28. marraskuuta 2001 pitämänsä puheen pohjalta Euroopan komission puheenjohtaja Romano Prodi pyysi 10. tammikuuta 2002 päivätyssä kirjeessään ETSK:ta laatimaan useita valmistelevia lausuntoja ja esittämään pohdintoja. Tarkasteltaviin aiheisiin kuuluvat mm. talouspolitiikkojen pitkän aikavälin koordinointiin liittyvät ongelmat sekä jäsenvaltioiden ja yhteisön talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen ja jäsenvaltioiden talouspoliittisten ohjelmien ja vakausohjelmien väliset suhteet. Käsillä oleva lausunto on komitean ensimmäinen panos tämän aihealueen käsittelyyn.

1.2. Euroopan talous- ja sosiaalikomitea ottaa perinteisesti kantaa talouspolitiikan koordinointiin oma-aloitteisissa(1) lausunnoissaan jäsenvaltioiden ja yhteisön talouspolitiikan laajoista suuntaviivoista(2).

Lisäksi ETSK on viime vuosina antanut ajankohtaisia oma-aloitteisia lausuntoja talouspolitiikan sisällöstä ja koordinointimenetelmistä. Lausunnoissa on pohdittu myös sellaisia periaatteellisia kysymyksiä kuin yhteisön työllisyys- ja kasvumahdollisuuksien täysimittainen hyödyntäminen, kasvun esteiden voittaminen sekä talouspoliittisten toimijoiden mahdollinen panos yhteisön makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän optimoinnissa(3).

1.3. Talouspolitiikan sisältöön ja koordinointimenetelmiin kohdistuvan kiinnostuksen lisääntyminen johtuu pääasiassa neljästä seikasta:

i) Rahaliiton toteuttaminen onnistui, mutta yhteisön pyrkimykset hyödyntää laajoja työllisyys- ja kasvumahdollisuuksiaan ovat tähän mennessä jääneet tuloksiltaan vaatimattomiksi(4) (vrt. Lissabonin Eurooppa-neuvoston asettamat tavoitteet). Myönteisistä aloitteista huolimatta merkittäviä tuloksia ei ole vielä saatu aikaan. Yhteisön tulevaisuuden kannalta on kuitenkin ratkaisevan tärkeää, että yhteisö edistyy pyrkimyksissään. Tämä on mahdollista ainoastaan nykyistä paremmin suunnitellun ja koordinoidun talouspolitiikan avulla.

ii) Aikataulun mukainen ja onnistunut euron liikkeellelasku ja sen myötä rahaliiton toteutuminen vahvistavat kansalaisten poliittista tietoisuutta yhteisöstä ja avaavat tien etenemiselle kohti todellista talous- ja sosiaaliunionia.

iii) Euroopan unionin laajentuessa 15 jäsenvaltion yhteisöstä vähintään 25 jäsenvaltion yhteisöksi on entistä välttämättömämpää pohtia toimielinuudistusten yhteydessä myös talouspolitiikan koordinointimenetelmiä ja asianomaisten toimielinten (komissio, neuvosto, parlamentti ja ETSK) roolia, jotta yhteisö olisi laajennuttuaankin talouspoliittisesti toimintakykyinen.

iv) Laekenin Eurooppa-neuvoston perustaman, Euroopan unionin uudistamista käsittelevän valmistelukunnan tulisi tarkastella myös talouspolitiikan koordinoinnin perustamissopimuksellisia ja institutionaalisia näkökohtia. Tarkastelun pohjaksi tarvitaan asiantuntevia kannanottoja, joita (yhteisötasolla) lähinnä komission, Euroopan parlamentin ja ETSK:n tulisi esittää. Tämä lausunto on tarkoitettu komitean panokseksi kyseisen aihealueen käsittelyyn.

1.4. Myös Barcelonan Eurooppa-neuvoston puheenjohtajan päätelmien kohdassa 7 korostetaan tarvetta tehostaa talouspolitiikan koordinointia. ETSK:n kanta kohdassa esitettyihin kolmeen näkökohtaan on seuraava:

i) Euroopan talous- ja sosiaalikomitea suhtautuu myönteisesti aikomukseen parantaa ja yhdenmukaistaa euroalueen tilastoja ja indikaattoreita. On itsestään selvää, että tämä on välttämätöntä.

ii) Vaatimus koko euroalueen makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän järjestelmällisestä analysoinnista on komitean mielestä erityisen tärkeä kasvuun, työllisyyteen ja hintavakauteen tähtäävän politiikan kannalta. Analyysin ei kuitenkaan tulisi rajoittua ainoastaan raha- ja finanssipolitiikkaan (toisin sanoen budjettipolitiikkaan), vaan siinä tulisi tarkastella myös työmarkkinaosapuolten harjoittamaa palkkapolitiikkaa. Palkkakehityksellä on aivan yhtä suuri merkitys euroalueen politiikkayhdistelmälle kuin budjettipolitiikalla.

iii) Komitea on tyytyväinen myös komissiolle osoitettuun kehotukseen tehdä hyvissä ajoin ehdotuksia talouspolitiikan koordinoinnin parantamisesta keväällä 2003 pidettävää Eurooppa-neuvoston kokousta varten. Komission olisi käytettävä tilaisuutta rohkeasti ja oma-aloitteisesti hyväkseen. Mikäli perustamissopimusta on syytä tarkistaa, siihen olisi myös ehdotettava muutoksia. Ehdotukset olisi esitettävä hyvissä ajoin, jotta ne voidaan ottaa huomioon myös valmistelukunnassa.

ETSK pyrkii käsillä olevan lausuntonsa avulla osallistumaan myös näiden kysymysten käsittelyyn.

2. Maastrichtin sopimus ja talouspolitiikan nykyinen koordinointikäytäntö talous- ja rahaliitossa ja yhteisössä

2.1. Maastrichtin sopimuksen filosofia

2.1.1. Sopimuksen talouspolitiikkaa koskevassa luvussa (98-104 artikla) vastuu talouspolitiikasta annetaan lähtökohtaisesti jäsenvaltioille. Talouspolitiikkaa pidetään kuitenkin yhteistä etua koskevana asiana. Jäsenvaltioiden politiikat tulee sovittaa yhteen siten, että ne edistävät 2 artiklassa(5) määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saavuttamista. "Jäsenvaltioiden ja yhteisön talouspolitiikan laajat suuntaviivat" on yhteisön keskeinen talouspoliittinen asiakirja. Se on (ohjeellinen) neuvoston suositus, joka laaditaan komission suosituksen ja Eurooppa-neuvoston päätelmän pohjalta. Neuvosto antaa suosituksestaan tiedon Euroopan parlamentille. Suuntaviivojen toimeenpanoa valvotaan pitkälti hallitustenvälisellä menettelyllä. Jos todetaan, että jokin jäsenvaltio ei noudata suuntaviivoja, sille voidaan antaa uusi suositus, joka voidaan (sanktiona) julkistaa. Talouspolitiikan sisältöä koskevia ohjeita - vapaaseen kilpailuun perustuvan avoimen markkinatalouden periaatteen ja resurssien tehokkaan käytön vaatimuksen lisäksi - sopimuksen talouspolitiikka-luku sisältää vain budjettipolitiikkaa koskevissa määräyksissä. Niillä(6) on tarkoitus varmistaa, että jäsenvaltioiden toimivallassa säilyvä budjettipolitiikka ei haittaa hintavakauteen tähtäävää ja Euroopan keskuspankkijärjestelmään keskitettyä rahapolitiikkaa. Vakaus- ja kasvusopimus täydentää ja tehostaa kyseisiä määräyksiä talous- ja rahaliiton puitteissa.

2.1.2. Sopimuksen rahapolitiikkaa koskevassa luvussa (105-111 artikla) Euroopan keskuspankkijärjestelmän (EKPJ) ensisijaiseksi tavoitteeksi asetetaan hintatason vakauden ylläpitäminen (105 artiklan ensimmäinen virke). "EKPJ tukee yleistä talouspolitiikkaa yhteisössä osallistuakseen 2 artiklassa määriteltyjen yhteisön tavoitteiden saavuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta" (105 artiklan toinen virke).

2.1.3. Näistä pääpiirteittäin esitetyistä talous- ja rahapolitiikkaa koskevista määräyksistä käy selkeästi ilmi, että hintavakaustavoitteella on suuri painoarvo ja että Maastrichtin sopimus ei sisällä käytännöllisesti lainkaan makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän eikä yleisen talouspolitiikan sisältöä koskevia ohjeita. Lisäksi talouspolitiikan koordinointia koskevat määräykset ovat melko ylimalkaisia.

2.2. Perustamissopimuksen kehittäminen ja nykyinen käytäntö

Talouspoliittisten määräysten lähes täydellistä puuttumista Maastrichtin sopimuksesta on myöhemmin paikkailtu erilaisin, enemmän tai vähemmän avoimin tavoin:

- Amsterdamin sopimuksella perustamissopimukseen lisättiin uusi osasto "Työllisyys" ja palautettiin työllisyyttä koskevien suuntaviivojen laadintaan yhteisömenettely (neuvosto vahvistaa suuntaviivat määräenemmistöllä komission ehdotuksesta kuultaan parlamenttia, ETSK:ta ja alueiden komiteaa - 128 artiklan 2 kohta), joka oli Maastrichtin sopimuksessa poistettu talouspolitiikan laajoista suuntaviivoista (99 artiklan 2 kohta: vain komission suositus, muita toimielimiä ei kuulla). (Yhteisömenettely tarkoittaa sitä, että neuvosto toimii vain komission ehdotuksesta. Neuvosto voi muuttaa ehdotusta vain yksimielisesti, mutta sen hyväksymiseen riittää määräenemmistöpäätös. Menettely on Euroopan yhdentymisprosessin aikana osoittautunut toimivaksi. Se takaa sekä yhteisön edun asianmukaisen huomioon ottamisen että neuvoston päätösten yhtenäisyyden.)

- Tähän liittyen kehitettiin ns. prosessit:

- työmarkkinapolitiikkaa koskeva Luxemburgin prosessi

- rakennepolitiikkaa koskeva Cardiffin prosessi (tavara-, palvelu- ja pääomamarkkinoilla)

- Kölnin prosessi, joka koskee raha-, budjetti- ja palkkapolitiikasta vastaavien toimijoiden makrotaloudellista vuoropuhelua EMUn makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän parantamiseksi.

- Näitä prosesseja täydennettiin Lissabonissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston asettamilla kasvua, teknologian kehitystä ja täystyöllisyyttä sekä Göteborgissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston asettamilla ympäristöpolitiikkaa koskevilla tavoitteilla.

- Lisäksi on kehittynyt lähes läpitunkematon kudelma, joka koostuu kuulemisista ja parlamentin, ETSK:n ja työmarkkinaosapuolten omaehtoisia lausuntoja koskevista järjestelyistä sekä komission ja parlamentin yrityksistä virittää julkista keskustelua eurooppalaista talouspolitiikkaa koskevista kysymyksistä: taloustutkimuslaitosten yhteistyö, Brysselin talousfoorumi.

- Budjetti-, talous- ja työllisyyspolitiikkaa käsittelevien yhteisön komiteoiden (talous- ja rahoituskomitea, talouspoliittinen komitea ja työllisyyskomitea) tärkeä rooli on korostunut. Tämä on tapahtunut osittain komission yhteisön edun puolustajan roolin kustannuksella. On myös syntynyt vaikutelma komiteoiden keskinäisestä kilpailusta, päätöksenteon avoimuuden puutteesta ja komiteoiden kokoonpanoja koskevista ongelmista.

- Talous- ja rahoitusasioiden neuvoston keskeisen roolin lisäksi neuvoston muiden kokoonpanojen (esim. työllisyys- ja sosiaalipolitiikka-, sisämarkkina- ja ympäristöneuvoston) vaikutusta talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin on vahvistettu.

- Talouspolitiikka on nyt myös otettu Eurooppa-neuvoston kevätkokouksen esityslistalle. Tarkoituksena on tehdä lisäehdotuksia talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen laatimista varten.

- Lisäksi neuvoston tasolla on muodostettu epävirallinen euro-ryhmä, joka käsittelee talouspolitiikkojen yhteensovittamista ja EMUn politiikkayhdistelmän kehitystä, mutta jolla ei kuitenkaan ole perustamissopimukseen perustuvaa päätösvaltaa.

3. Toimivallan jako talouspolitiikassa ja yhteisön edun huomioon ottaminen

3.1. Vaikka nykyinen käytäntö on kehittynyt hieman epäjärjestelmällisellä ja usein vaikeaselkoisella tavalla, sen taustalla on mielekäs ja johdonmukainen lähestymistapa, jota tulisi kehittää edelleen.

Talouspoliittinen toimivalta on yleisesti ottaen jaettava siten, että sekä jäsenvaltioiden eri hallintotasojen (kuntien, alueiden tai osavaltioiden ja keskushallinnon tai liittovaltion) intressit että yhteisön etu otetaan huomioon. Lisäksi on pidettävä mielessä, että makrotaloudellinen politiikkayhdistelmä kokonaisuudessaan määräytyy kolmenlaisten autonomisten toimijoiden harjoittaman politiikan eli EKPJ:n rahapolitiikan, jäsenvaltioiden hallitusten harjoittaman budjettipolitiikan ja työmarkkinaosapuolten palkkapolitiikan mukaan.

Myös rahaliitossa, jossa rahapolitiikka (määritelmän mukaisesti) on keskitettyä, talouspoliittista toimivaltaa tulisi keskittää vain siinä määrin kuin se on tarpeen talous- ja rahaliiton tyydyttävän toiminnan kannalta. Yhteisön etua olisi kuitenkin puolustettava asianmukaisesti. Tämä kuuluu kaikkien yhteisön toimielinten tehtäviin. Komission tulisi erityisesti valvoa tehtävän hoitamista ja huolehtia kaikkien jäsenvaltioiden tasapuolisesta kohtelusta.

3.2. Se, millä tavalla ja kuinka tiukasti yhteisön etua puolustetaan, riippuu kulloisestakin politiikan alasta. Tässä yhteydessä voidaan tehdä seuraavanlainen jaottelu:

i) perustamissopimuksen sisältämät budjettisäännöt, joiden avulla pyritään varmistamaan, ettei jäsenvaltioiden harjoittama budjettipolitiikka haittaa keskitettyä rahapolitiikkaa (perustamissopimuksen 101-104 artikla ja määräyksiä täydentävä vakaus- ja kasvusopimus)

ii) rahaliiton ja yhteisön jäsenvaltioiden makrotaloudellinen politiikkayhdistelmä (makrotaloudellinen vuoropuhelu eli Kölnin prosessi mukaan luettuna)

iii) rakennepolitiikka työmarkkinoilla (Luxemburgin prosessi) sekä tavara-, palvelu- ja pääomamarkkinoilla yleensä (Cardiffin prosessi)

iv) talouspolitiikan kokonaisvaltaisen kartoituksen tarve (Lissabonissa omaksutun lähestymistavan kehittäminen, pitkän aikavälin talouspoliittinen näkemys ja yhteisön rooli maailmassa lyhyellä ja pitkällä aikavälillä).

3.3. Näistä neljästä aihealueesta voidaan esittää seuraavanlaisia huomioita:

i) Budjettisääntöjä koskevaa ratkaisua voidaan periaatteessa pitää tyydyttävänä. Perustamissopimuksessa kielletään julkistalouden alijäämien kattaminen keskuspankkirahoituksella (101 artikla) ja julkisen sektorin asettaminen etuoikeutettuun asemaan pääomamarkkinoilla (102 artikla). Yhteisö tai jäsenvaltiot eivät myöskään saa vastata muiden julkisoikeudellisten laitosten tai valtioiden veloista (103 artikla). Lisäksi perustamissopimuksessa määrätään, että liiallisia julkistalouden alijäämiä on vältettävä (104 artikla) ja että määräyksen noudattamista on valvottava asianmukaisesti. Tulevan nousukauden aikana olisi kuitenkin vakaus- ja kasvusopimuksen mukaisesti pyrittävä vähentämään rakenteellista alijäämää siinä määrin, että budjettipolitiikan joustavuus voidaan tulevaisuudessa taata kokonaistaloudellisen politiikkayhdistelmän yhteydessä suhdannevaihtelusta riippumatta. Jotta valtion tietyt ensisijaiset tehtävät (tutkimustoiminta, koulutus, perusrakenteet jne.) eivät kärsisi julkistalouden usein vielä välttämättömästä vakauttamisesta, jäsenvaltioiden vakausohjelmiin voitaisiin sisällyttää kyseisiä menoluokkia koskevat viitearvot, joiden noudattamista valvottaisiin yhteisötasolla. Jotta julkisten menojen laatu voitaisiin ottaa asianmukaisesti huomioon, tulevaisuudessa olisi tärkeää tarkastella yhä enemmän myös julkistalouksien rakennetta koskevia kysymyksiä eikä pelkkää saldoa.

ii) Rahaliiton kokonaistaloudellinen politiikkayhdistelmä syntyy hintavakauteen tähtäävän rahapolitiikan, rahaliittoon kuuluvien jäsenvaltioiden keskimääräisen budjettipolitiikan ja työmarkkinaosapuolten keskimääräisen palkka- ja tulopolitiikan yhteisvaikutuksen tuloksena. Se luo puitteet (ja asettaa rajat) jäsenvaltioiden ja alueiden mahdollisuuksille soveltaa omaa erityistä politiikkayhdistelmäänsä yhtenäistä rahapolitiikkaa noudattaen. Rahaliiton yleisestä politiikkayhdistelmästä päättävät riippumaton keskuspankki, jäsenvaltioiden suvereenit hallitukset ja yhteisön itsenäiset työmarkkinaosapuolet. Näiden toimijoiden autonomiaa on kunnioitettava. Toisaalta makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän muodostumistapa koskee suoraan yhteisön etua, sillä politiikkayhdistelmällä on välitön vaikutus rahaliiton kasvu- ja työllisyysedellytyksiin. Komission tulisi tuoda yhteisön etu aktiivisesti esiin (edellä mainittujen toimijoiden autonomiaa kunnioittaen), ja se tulisi ottaa selkeästi huomioon neuvoston suosituksissa. Tämä koskee sekä talouspolitiikan laajoja suuntaviivoja että makrotaloudellista vuoropuhelua (Kölnin prosessi) ja julkista talouspoliittista keskustelua.

iii) Makrotalouspolitiikan ohella myös työmarkkinoiden rakennepolitiikalla (Luxemburgin prosessi) ja tavara-, palvelu- ja pääomamarkkinoiden rakennepolitiikalla (Cardiffin prosessi) on erityisesti pitkällä aikavälillä suuri merkitys kasvulle ja työllisyydelle. Sisämarkkinoilla sovellettavia kilpailusääntöjä lukuun ottamatta toimivalta kuuluu näissä kysymyksissä pitkälti jäsenvaltioille. Tämä koskee erityisesti veropolitiikkaa, koulutusta ja väestökehitykseen liittyviä ongelmia. Myös tässä yhteydessä on kuitenkin otettava huomioon yhteisön etu pelkkiä sisämarkkinasääntöjä laajemmin. Työllisyyssuuntaviivoja laadittaessa yhteisön etua valvotaan komission ehdotusoikeuden sekä parlamentin, ETSK:n, alueiden komitean ja työllisyyskomitean pakollisen konsultoinnin avulla (perustamissopimuksen 128 artikla). Cardiffin prosessissa muodollisuuksia sen sijaan on huomattavasti vähemmän, ja prosessin avoimuudessa on enemmän puutteita.

Komission olisi molempien rakennepoliittisten menettelyjen osalta esitettävä selkeästi, miten yhteisön edun oikeutettu valvonta voitaisiin sovittaa yhteen tarvittavan avoimuuden ja tehokkuuden sekä byrokratian välttämisen kanssa.

iv) Yhteisö on taloudelliselta merkitykseltään jo nyt verrattavissa Yhdysvaltoihin, ja eurossa on vastaavanlaista potentiaalia kuin dollarissa. Maailmanlaajuisessa talous- ja rahapoliittisessa vuoropuhelussa (Kansainvälinen valuuttarahasto, G7-maat jne.) euroa edustaa keskuspankin johtaja, mutta rahaliiton ja yhteisön ulkoista talouspoliittista edustusta ei ole vielä säännelty asianmukaisesti. Tämä on yhteisön edun vastaista, ja tilanteen korjaamiselle on annettava ensisijainen asema perustamissopimuksen seuraavan tarkistuksen yhteydessä. ETSK:n mielestä Euroopan yhteisöllä tulisi olla yhteinen edustaja myös talouspoliittisissa kysymyksissä. Mikäli komissiota vahvistetaan Eurooppa-valmistelukunnan toimien tuloksena poliittisesti (esimerkiksi siten, että komission puheenjohtajan valitsee Euroopan parlamentti), ulkoinen talouspoliittinen edustustehtävä kuuluisi komissiolle. Uudistetulla komissiolla olisi nimittäin enemmän poliittista painoarvoa ja jatkuvuutta kuin säännöllisin väliajoin vaihtuvalla talous- ja rahoitusasioiden neuvoston puheenjohtajalla. Tämän tärkeän muodollisen näkökohdan lisäksi olisi pohdittava yhteisön taloudellisen aseman kehitysnäkymiä. Ne riippuvat pääasiassa kahdesta tekijästä:

- Työllisyyspotentiaalin (yli 30 miljoonaa työntekijää) täysimittainen hyödyntäminen voisi paitsi johtaa tuotannon kasvuun myös lisätä nykyisen 15 jäsenvaltiosta koostuvan yhteisön BKT:tä pitkällä aikavälillä lähes Saksan BKT:n verran. Noin 30-35 miljoonan lisätyöntekijän avulla saavutettava BKT todellakin on tätä suuruusluokkaa, jos tällaiseen työllisyystilanteeseen päästään.

- Yhteisön lähestyvä laajentuminen lisää niin ikään huomattavasti yhteisön taloudellisia mahdollisuuksia. Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että laajentumisprosessin mukanaan tuomat mahdollisuudet saattavat pitkällä aikavälillä moninkertaistua, jos uudet jäsenvaltiot onnistuvat kiinnikuromisessa (Irlannin esimerkin mukaisesti). Laajentumiseen liittyviin haasteisiin ja riskeihin on kuitenkin kiinnitettävä huomiota ja yhteisön taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus on turvattava myös siirtymävaiheessa.

Edellä esitettyihin kahteen tekijään pohjautuvat näkymät edellyttävät pitkän aikavälin strategisia pohdintoja mahdollisuuksista ja riskeistä, joita näihin ajateltavissa oleviin kehityskulkuihin liittyy, kestävään kehitykseen liittyvät ongelmat mukaan luettuina. Tämä koskee sekä laajentuneen yhteisön sisäistä kehitystä että yhteisön muuttuvaa roolia maailmassa.

Lissabonissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston asettamat pitkän aikavälin tavoitteet osoittavat yhteisön toimielinten olevan avoimia tällaisille pohdinnoille. Näin ollen perusteellista ja vastuuntuntoista pohdintaa tulee jatkaa. Komissio näyttää tässäkin yhteydessä soveltuvan parhaiten sellaisen jatkokeskustelun käynnistäjäksi, johon osallistuvat myös muut yhteisön toimielimet ja suuri yleisö.

4. Edistyksen avaimet: avoimuus, yhteisön edun esiin tuominen ja toimielinten välinen tasapaino

Jotta talouspolitiikan suunnittelun ja koordinoinnin puutteet voidaan korjata, keskustelussa olisi tarkasteltava seuraavia näkökohtia:

i) Avoimuuden lisäämiseksi komission tulisi esittää järjestelmällinen katsaus kaikkiin yhteisötason talouspoliittiseen suunnitteluun ja koordinointiin liittyviin virallisiin ja epävirallisiin menettelyihin, prosesseihin ja kuulemisiin sekä arvioida kriittisesti menettelyiden yksinkertaistamis- ja tehostamismahdollisuuksia.

ii) Pyrkimyksiä entistä laaja-alaisemman ja asiantuntevan julkisen keskustelun käynnistämiseksi talouspolitiikasta tulisi tehostaa. Olisi harkittava sellaisen talouskehitystä ja talouspolitiikkaa yhteisössä arvioivan eurooppalaisista asiantuntijoista koostuvan riippumattoman elimen perustamista, joka antaisi neuvoja ja esittäisi rakentavaa kritiikkiä ja ehdotuksia ja edistäisi siten analysointia ja julkista keskustelua. Tavoitteena ei ole luoda jatkuvasti uusia elimiä, vaan ehdotuksen avulla pyritään pikemminkin välttämään sitä, että yhteisön eri toimielimet perustaisivat keskenään kilpailevia asiantuntijaelimiä. Tärkeintä on, että yhteisössä ja rahaliitossa käytävää julkista talouspoliittista keskustelua edistetään asiantuntevasti ja riippumattomin keinoin.

iii) Helmikuun 7. päivänä 2001 julkaistussa komission tiedonannossa "Talouspolitiikan koordinoinnin tehostaminen euroalueella"(7) esitettyjä näkemyksiä koordinoinnin parantamisesta perustamissopimusta muuttamatta olisi tarkasteltava uudelleen ja niitä olisi pohdittava valmistelukunnan mahdollisten toimien ja perustamissopimuksen todennäköisen tarkistuksen yhteydessä.

iv) Perustamissopimuksen liian yksityiskohtaisten tarkistusten välttämiseksi olisi myös selvitettävä, miten talouspolitiikan koordinointia voidaan parantaa perustamissopimukseen perustuvalla sekundaarilainsäädännöllä. Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että 99 artiklan 5 kohdassa tarjotut mahdollisuudet koskevat ainoastaan talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen noudattamisen valvontaa (99 artiklan 3 ja 4 kohta). Tulisikin pohtia, olisiko johdetun lainsäädännön soveltamisalaa aiheellista laajentaa (99 artiklan 5 kohta).

v) Valmistelukunnan työskentelyä silmällä pitäen olisi myös pohdittava, mitkä muut muutokset perustamissopimuksen talouspolitiikka-lukuun olisivat mielekkäitä. Erityisesti olisi syytä tarkastella seuraavia seikkoja:

v.1. Perussopimuksissa (esim. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 2 artiklassa ja Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 2, 3, 4 ja 98 artiklassa) olisi ilmaistava selkeämmin, että talouspolitiikan avulla on edistettävä olennaisesti työllisyys- ja kasvutavoitteiden saavuttamista(8).

v.2. Yhteisön etu tulisi tuoda paremmin esiin palauttamalla komissiolle ehdotusoikeus talouspolitiikan laajojen suuntaviivojen laadinnassa (99 artiklan 2 kohta).

v.3. Euroopan parlamentin roolia tulisi vahvistaa pakollisella kuulemisella tai yhteispäätösmenettelyllä neuvoston tehdessä enemmistöpäätöksiä (99 artikla). Komission ja valmistelukunnan olisi tarkasteltava tätä kohtaa erityisesti tehokkuuden ja menettelyn demokraattisen legitimiteetin kannalta.

v.4. Euroopan talous- ja sosiaalikomitean konsultoinnin olisi oltava pakollista (99 artikla).

v.5. Tulisiko makrotaloudellinen vuoropuhelu(9) sisällyttää perustamissopimukseen ja miten tämä tehtäisiin (kenties lisäämällä talouspolitiikka-lukuun 139 artiklaa vastaavia määräyksiä - viittaus sekundaarilainsäädäntöön)?

v.6. Komiteoiden rooli, kokoonpano ja yhteistyö tulee määritellä paremmin (114 ja 130 artikla: talous- ja rahoituskomitea, talouspoliittinen komitea ja työllisyyskomitea - esim. viitepohja perustamissopimuksessa ja sekundaarilainsäädännön mahdollisuus).

v.7. Minkälainen EKP:n neuvoston ja johtokunnan kokoonpanon tulee olla laajentumisen jälkeen?

v.8. Voidaanko neuvoston eri kokoonpanojen (esim. Ecofin-, työllisyys- ja sosiaalipolitiikka- ja sisämarkkinaneuvoston) välistä koordinointia parantaa?

v.9. Onko aiheellista kirjata euro-ryhmä perustamissopimukseen ja antaa sille itsenäistä päätäntävaltaa?

v.10. Onko mielekästä antaa perustamissopimuksessa tai johdetun lainsäädännön avulla muutamia yksinkertaisia ohjeita makrotaloudellisen politiikkayhdistelmän ja rakennepolitiikkojen sisällöstä?

vi) ETSK:n mielestä on aiheellista syventää edelleen tässä lausunnossa tarkasteltujen ongelmien käsittelyä ja tehdä tarvittaessa perustamissopimuksen mahdollisten tarkistusten sanamuotoa koskevia ehdotuksia.

Bryssel, 29. toukokuuta 2002.

Talous- ja sosiaalikomitean

puheenjohtaja

Göke Frerichs

(1) Ennen Maastrichtin sopimusta komiteaa (ja Euroopan parlamenttia) oli jäsenvaltioiden talouspolitiikkojen lähentymisestä 18. helmikuuta 1974 tehdyn neuvoston päätöksen nojalla (74/120/ETY, 4 artikla) kuultava yhteisön taloudellista tilannetta käsittelevästä vuosikertomuksesta. Nämä lausunnot olivat komitean panos talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin.

(2) EYVL C 221, 7.8.2001, s. 177 - EYVL C 139, 11.5.2001, s. 72 - CES 12/2002 fin.

(3) EYVL C 139, 11.5.2001, s. 60 - EYVL C 139, 11.5.2001, s. 51 - EYVL C 48, 21.2.2002 - CES 12/2002 fin.

(4) Barcelonassa 15.-16. maaliskuuta 2002 kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmien kohdassa 5 kiitellään, että kasvun hidastumiseen vuonna 2001 reagoitiin talouspolitiikassa nopeasti. ETSK:n mielestä tällä tavoin onnistuttiin toki välttämään syvä lama, mutta omahyväisyyteen ei ole mitään syytä. Yhteisöllä on vielä pitkä matka riittävän kasvun saavuttamiseen, sillä Lissabonin tavoitteiden toteuttaminen edellyttää vähintään kymmenen vuoden jatkuvaa talouskasvua.

(5) Kyseisessä artiklassa mainitaan tavoitteina mm. kasvu ja työllisyys.

(6) Valtionvelan kattaminen keskuspankkirahoituksella on kielletty, valtiolla ei saa olla erityisasemaa pääomamarkkinoilla, jäsenvaltiot eivät saa vastata muiden valtioiden tai julkisoikeudellisten laitosten veloista, ja liiallisia julkistalouden alijäämiä on vältettävä (sopimuksen 101-104 artikla).

(7) KOM(2001) 82 lopullinen.

(8) Vrt. Lars Allan Nybergin valmistelema lausunto (EYVL C 125, 27.5.2002).

(9) Niin sanotun Kölnin prosessin mukainen vuoropuhelu jäsenvaltioiden hallitusten (budjettipolitiikka), EKP:n (rahapolitiikka), työmarkkinaosapuolten (palkkakehitys) ja komission (yhteisön edun puolustaminen) edustajien kesken rahaliiton ja yhteisön talousnäkymiä ja makrotaloudellista politiikkayhdistelmää koskevista kysymyksistä.