Virallinen lehti nro C 153 , 01/06/1999 s. 0045



A4-0018/99 Päätöslauselma yhteisen kalastuspolitiikan alueellistamisesta Euroopan parlamentti, joka - ottaa huomioon 6. marraskuuta 1997 antamansa päätöslauselman yhteisestä kalastuspolitiikasta vuoden 2002 jälkeen ((EYVL C 358, 24.11.1997, s. 43.)), - ottaa huomioon työjärjestyksensä 148 artiklan, - ottaa huomioon kalatalousvaliokunnan mietinnön (A4-0018/99), A. ottaa huomioon, että neuvoston asetus (ETY) N:o 3760/92 yhteisön kalastus- ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta ((EYVL L 389, 31.12.1992, s. 1.)) ja erityisesti sen 14 artiklan 2 kohta sallii yhteisen kalastuspolitiikan rajoitetun tarkistamisen, B. katsoo, että kalastuspolitiikan alueellistaminen, jolla tarkoitetaan hajauttamista, ei missään tapauksessa ole sama asia kuin kalastuspolitiikan saattaminen uudelleen kansalliselle tasolle, C. ottaa huomioon, että Euroopan unionin jäsenvaltioilla ja toimielimillä on varsinainen viime käden vastuu suojella Euroopan vesialueiden meriympäristöä, ekologiaa ja biologista monimuotoisuutta kaikissa kalatalouden hallintojärjestelmissä, D. ottaa huomioon, että nykyiseen yhteiseen kalastuspolitiikkaan sisältyy jo huomattavia alueellisesti vaihtelevia tekijöitä, joita voitaisiin hyödyntää tehokkaammin kantojen säilyttämisessä, kalastuksesta riippuvaisten yhteisöjen tukemisessa ja eri asianosaisten välittömässä osallistumisessa alueellisiin kalatalouksiin, E. katsoo, että yhteisessä kalastuspolitiikassa on alusta lähtien painotettu erityisesti rannikkoalueiden etujen suojelua, mistä on todisteena kuuden ja kahdentoista meripeninkulman väliset vyöhykkeet ja suhteellisen vakauden periaate, F. katsoo, että kantoihin kohdistuva paine ja merkittävän uudistuksen tarve viittaavat molemmat siihen, että tällä vyöhykkeellä kalastuksen tulisi olla yksinomaan paikallisen rannikkohallinnon ja -valvonnan alaisia, G. katsoo, että on ensisijaisen tärkeää huolehtia siitä, että kalastuksesta riippuvaiset yhteisöt voivat kalastamalla ja kalastukseen liittyvällä toiminnalla elää ja menestyä tulevaisuudessakin; on myös huolehdittava tällaisten alueiden erityisten tarpeiden turvaamisesta, H. katsoo kuitenkin, että lainsäätäjien on varmistettava, että uusissa säännöissä kiinnitetään jatkossakin erityistä huomiota kalastuksesta riippuvaisiin aloihin; I. katsoo, että kalavarojen säilyttäminen on edelleen kalastuspolitiikan keskeinen tavoite, J. ottaa huomioon, että yhteisen kalastuspolitiikan perusperiaate on suhteellinen vakaus, K. katsoo, että suhteellisen vakauden tavoitteena on varmistaa kalavarojen jakoa varten oikeudenmukainen mekanismi, joka perustuu historiallisten kalastusoikeuksien oikeudelliseen tunnustamiseen, L. katsoo, että yhteinen kalastuspolitiikka ei nykyisessä muodossaan ole pystynyt saavuttamaan tavoitteitaan erityisesti kalavarojen säilyttämisessä ja yhteisön laivaston koon sopeuttamisessa näiden varojen tilaan, koska tähän mennessä sillä ei ole pystytty takaamaan, että kaikki jäsenvaltiot noudattavat niille kuuluvia laivaston vähennysvelvollisuuksia, mikä vaikuttaa erittäin kielteisesti kalastuksesta ja siihen liittyvästä taloudellisesta toiminnasta erityisen riippuvaisen väestön toimintaan, M. katsoo, että taloudellis-sosiaalisten tekijöiden ja voimakkaasti kalastuksesta riippuvaisten alueiden tunnistaminen on olennainen osa yhteisen kalastuspolitiikan tarkistamista, N. katsoo, että on tärkeää, että kalastajat, heitä edustavat järjestöt ja kalastusala yleensä osallistuvat yhteistä kalastuspolitiikkaa koskevien päätösten tekoon yhdessä muiden keskeisten kalatalouden toimijoiden kanssa, O. katsoo, että kalastushallintoa koskevan tieteellisen tietämyksen, yhteisen kalastuspolitiikan perusperiaatteiden ja kalastusalan pääasiallisten toimijoiden eli kalastajien etujen välisestä ristiriidasta on päästävä nopeasti eroon, P. katsoo, että jotta kalastajat noudattaisivat sääntöjä, heidän on kalavaroista hyötyvinä uskottava, että sääntöjen avulla todella säilytetään kalavaroja; tämä on luonnollisesti todennäköisempää, jos kalastajat pääsevät osallistumaan päätöksentekoprosessiin, jonka yhteydessä heidän kokemuksensa ja panoksensa voivat johtaa toimivampaan ja realistisempaan järjestelmään, Q. katsoo, että on aloitettava yhteisen kalastuspolitiikan laajempi hajauttaminen ensimmäisenä askeleena kalatalousteollisuuden ja koko kalastusalan saamiseksi tiiviimmin osallistumaan sääntöjen laadintaan, R. katsoo, että alueellisia hallintoyksiköitä voidaan pitää hajautetun hallinnon erityisenä muotona, S. katsoo, että hajautetussa järjestelmässä on olennaista, että asianomaisten osapuolten edustajien kesken vallitsee tasapaino; 1. Korostaa, että uuden hajauttamispolitiikan ensisijaisina tavoitteina on oltava varojen säilyttäminen tuleville sukupolville ja sen mahdollistaminen, että kalastuksesta riippuvaiset yhteisöt voivat jatkaa kalastamista ja hyötyä toiminnastaan; 2. Muistuttaa, että suhteellinen vakaus on perusperiaate, joka mahdollistaa yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden toteuttamisen samalla kun otetaan huomioon perinteiset historialliset edut ja varmistetaan kalastuksesta riippuvaisten alueiden selviytyminen; 3. Uskoo, että on tarpeen perustaa kalastusalan tarpeita ja käytännön realiteetteja vastaava järjestelmä, joka on riittävän joustava, jotta kalastuksesta riippuvaisten alueiden väliset erot on mahdollista ottaa huomioon; 4. Toteaa, että yhteisen kalastuspolitiikan alueellisen soveltamisen epäyhtenäisyys on johtanut luottamuspulaan yhteistä kalastuspolitiikkaa ja yhteisön toimielimiä kohtaan, ja että on tarpeen määrittää yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpano selkeällä ja johdonmukaisella tavalla ja perustaa johdonmukainen hajauttamisjärjestelmä; 5. Muistuttaa, että kalatalouden neuvoa-antava komitea perustettiin, jotta kalatalousteollisuudella olisi foorumi, jolla se voi tuoda julki levottomuutensa lainsäädäntöä edeltävällä ajanjaksolla sekä huolensa YKP:hen liittyvien sääntöjen toiminnasta; korostaa, että on yhä olemassa kasvava tarve liittää kalastajat ja kalatalousteollisuus yleisesti mukaan päätöksentekoprosessiin; 6. Ehdottaa, että neuvoa-antavalle komitealle annetaan vahvempi rooli, jossa kiinnitetään enemmän huomiota kalatalousteollisuuden panokseen ja tehokkaaseen arviointiin lainsäädäntöjakson aikana; 7. Uskoo, että kalastajien tuki kalastusalan säännöksille lisääntyy, kun taataan toiminnan arvostusta vastaavat tulot ja korvaukset ja kalastajien järjestöt otetaan mukaan päätöksentekoon, ja että kalastajien todetessa järjestelmä aiheelliseksi, on suurempi syy uskoa, että he noudattavat sääntöjä; uskoo, että kalastajien osallistuminen säännösten laatimiseen ja täytäntöönpanoon tekee säännöksistä helpommin hyväksyttäviä; tunnustaa, että on tarpeen lisätä luottamusta järjestelmän oikeellisuuteen, mikä edellyttää suurempaa avoimuutta ja oikeudenmukaisuutta yhteisen kalastuspolitiikan soveltamisessa; 8. Pitää tämän vuoksi tarpeellisena asianmukaisesti laadittavaa ja täytäntöönpantavaa kattavaa aluekohtaista yhteistä kalastuspolitiikkaa; 9. Pyytää komissiota esittämään niissä ehdotuksissa, jotka komission on annettava viimeistään 31. joulukuuta 2001, että 12 meripeninkulman raja laajennettaisiin 24 meripeninkulmaan; 10. Pyytää komissiota siinä tapauksessa, että neuvosto ei ryhdy toimiin ennen 1. tammikuuta 2003, käyttämään asetuksen (ETY) N:o 3760/92 mukaisia valtuuksiaan varmistaa, että 12 meripeninkulman raja säilytetään odotettaessa sitä, että neuvosto pääsee asiasta sopimukseen; 11. Katsoo, että kalastusalan on osallistuttava suoraan alueellistamispolitiikkaan yhdessä muiden yksittäisten alueellisten kalatalouksien avaintoimijoiden kanssa; 12. Ehdottaa sellaisen kattavan alueellisten hallintoyksiköiden ryhmän perustamista, joka kattaa Euroopan unionin aluemeret; toteaa, että tähän on olemassa valmis ratkaisu, jossa voidaan hyödyntää kansainvälisen merentutkimusneuvoston (ICES) alueita ja niiden osa-alueita rajalinjojen määrittämiseen; 13. Katsoo, että asianmukaisen hajauttamispolitiikan takaamiseksi on erittäin tärkeää säilyttää rannikkovaltioiden suvereniteettiin kuuluvana yksinoikeutettuna vyöhykkeenä 12 meripeninkulman aluevesiraja sekä laajentaa tämä vyöhyke 24 meripeninkulmaan; 14. Katsoo, että alueellisille hallintoyksiköille pitäisi antaa suurin mahdollinen vastuu ja päätösvalta, joka sopii yhteen jokaisen alueen hallintopolitiikassa käytössä olevan kantojen yleissuojelun kanssa; 15. Tunnustaa, että komissiolla on oltava viime käden vastuu ja neuvoston valtuuttamana toimivalta sen varmistamisessa, että kaikki alueelliset hallintojärjestelmät ovat riittävän vahvoja kantojen kestävän kehityksen varmistamiseksi pitkällä tähtäimellä; 16. Katsoo, että alueellisten hallintoyksiköiden perustaminen on määritettävä maantieteellisesti ja ammatillisesti; 17. Korostaa, että alueellisten hallintoyksiköiden olisi taattava, että kalastajat, jotka hyötyvät alueellisista kiintiöistä tuovat tietyn osuuden saaliistaan alueelle, jolle kiintiö on osoitettu; niiden olisi asetettava kalastajille myös muita velvoitteita, jotta kalastajat myötävaikuttaisivat osaltaan kalastuksesta riippuvaisten alueiden taloudelliseen hyvinvointiin; 18. Korostaa, että yhteisen kalastuspolitiikan yhteydessä olisi noudatettava toissijaisuusperiaatetta, jotta päätökset tehtäisiin mahdollisimman soveliaalla tasolla Euroopan unionin kalavarojen tehokkaan valvonnan ja hallinnoinnin takaamiseksi, mutta että toissijaisuusperiaatetta ei kuitenkaan tulisi käyttää välineenä, joka mahdollistaa eri jäsenvaltioiden kansalaisten välisen tai jäsenvaltioissa tapahtuvan syrjinnän; kaikkien tulisi olla samojen sääntöjen alaisia; 19. Uskoo, että tämä järjestelmä helpottaisi paikallisilta ja alueellisilta tasoilta tulevan informaatiovirran, arvioinnin ja neuvojen kulkeutumista alhaalta ylöspäin tarjoten näin tietoa koko YKP:n käyttöön; tunnustaa, että tämä edistäisi neuvoston, komission, jäsenvaltioiden hallitusten, tiedeyhteisön ja kalastusjärjestöjen, jotka voivat suoraan osallistua alueellistamispolitiikan muodostamisprosessiin, läheisempää ja toiminnallisesti relevantimpaa suhdetta; 20. Pyytää neuvostoa ja komissiota luomaan vuoden 1999 aikana neuvoston, komission ja parlamentin vuoropuhelun sellaisten suunnitelmien laatimiseksi, joilla mahdollistetaan yhteisen kalastuspolitiikan alueellistaminen vuoden 2002 uudistuksen jälkeen; 21. Kehottaa puhemiestään välittämään tämän päätöslauselman komissiolle ja neuvostolle sekä jäsenvaltioiden hallituksille, parlamenteille ja kalastusjärjestöille.